62024CJ0485
EUROOPA KOHTU OTSUS (esimene koda)
11. detsember 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Rooma konventsioon lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta – Artikkel 6 – Tööleping – Poolte valik – Valiku puudumisel kohaldatava õiguse imperatiivsed sätted – Õiguse kindlaksmääramine – Tavapärane töö tegemise koht – Tavapärase töö tegemise koha muutumine töölepingu kehtivuse ajal – Töölepingu tugevam seos muu riigiga – Hindamiskriteeriumid – Viimase tavapärase töö tegemise koha arvesse võtmine
Kohtuasjas C‑485/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Cour de cassationi (Prantsusmaa kassatsioonkohus) 10. juuli 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 10. juulil 2024, menetluses
Locatrans Sàrl
versus
ES,
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja president F. Biltgen, kohtunikud I. Ziemele, A. Kumin (ettekandja), S. Gervasoni ja M. Bošnjak,
kohtujurist: R. Norkus,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Locatrans Sàrl, esindajad: avocats O. Coudray, M. Grévy ja G. Thouvenin,
–
ES, esindajad: avocats A. Lyon‑Caen, T. Lyon‑Caen ja F. Thiriez,
–
Prantsuse valitsus, esindajad: B. Dourthe ja M. Guiresse,
–
Tšehhi valitsus, esindajad: A. Pagáčová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: S. Noë ja W. Wils,
olles 3. juuli 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada 19. juunil 1980 Roomas allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (ELT 2005, C 169, lk 10; edaspidi „Rooma konventsioon“) artikleid 3 ja 6.
2
Taotlus on esitatud Locatrans Sàrli ja ESi vahelises vaidluses erinevate hüvitise maksmise nõuete üle, mille ES esitas oma endise tööandja Locatransi vastu pärast töölepingu lõpetamist.
Õiguslik raamistik
Rooma konventsioon
3
Rooma konventsiooni artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Lepingu suhtes kohaldatakse lepingupoolte valitud õigust. Valik peab olema väljendatud või nähtuma selgesti lepingutingimustest või juhtumi asjaoludest. Omal valikul võivad pooled valida kas terve lepingu või üksnes mõne selle osa suhtes kohaldatava õiguse.“
4
Rooma konventsiooni artiklis 6 „Individuaalsed töölepingud“ on ette nähtud:
„1.   Olenemata artikli 3 sätetest ei või töölepingu puhul poolte valitud õigus põhjustada töötaja ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud imperatiivsete sätetega, mis õiguse valiku puudumisel kuuluksid kohaldamisele lõike 2 kohaselt.
2.   Olenemata artikli 4 sätetest kohaldatakse töölepingu suhtes artikli 3 kohase valiku puudumisel:
a)
selle riigi õigust, kus töötaja lepingujärgselt oma põhitööd teeb, isegi kui ta ajutiselt töötab mõnes teises riigis,
või
b)
kui töötaja ei tee oma põhitööd ühes ja samas riigis, siis selle riigi õigust, kus asub tegevuskoht, mille kaudu töötaja on tööle võetud,
välja arvatud juhul, kui asjaoludest tervikuna ilmneb, et leping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga; sel juhul kohaldatakse lepingu suhtes selle teise riigi õigust.“
5
Esimese protokolli 19. juunil 1980 Roomas allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni Euroopa Ühenduste Kohtus tõlgendamise kohta (EÜT 1998, L 48, lk 1) artiklis 2 on sätestatud:
„Allpool loetletud kohtud võivad taotleda Euroopa Kohtult, et see teeks eelotsuse poolelioleva kohtuasja käigus üleskerkinud küsimuse kohta, mis käsitleb artiklis 1 osutatud dokumentide sätete tõlgendamist, kui see kohus leiab, et kõnealune küsimus on vaja lahendada kohtuotsuse tegemiseks:
[…]
b) lepinguosaliste riikide kohtud apellatsioonikohtuna tegutsedes.“
Rooma I määrus
6
Rooma konventsioon asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) (ELT 2008, L 177, lk 6; edaspidi „Rooma I määrus“). Seda määrust kohaldatakse lepingutele, mis on sõlmitud alates 17. detsembrist 2009.
7
Rooma I määruse artiklis 8 „Individuaalsed töölepingud“ on sätestatud:
„1.   Individuaalne tööleping on reguleeritud õigusega, mille pooled on artikli 3 kohaselt valinud. Selline õiguse valik ei või siiski põhjustada töötaja ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud sätetega, millest ei saa kokkuleppel kõrvale kalduda selle õiguse alusel, mis valiku puudumisel oleks olnud kohaldatav vastavalt käesoleva artikli lõigetele 2, 3 ja 4.
2.   Kui pooled on jätnud individuaalse töölepingu suhtes kohaldatava õiguse valimata, on leping reguleeritud selle riigi õigusega, kus või – kui seda ei ole võimalik kindlaks teha – kust töötaja teeb harilikult oma lepingujärgset tööd. Riiki, kus töötaja harilikult töötab, ei loeta muutunuks, kui töötaja asub ajutiselt tööle teise riiki.
3.   Juhul kui kohaldatavat õigust ei saa kindlaks määrata lõike 2 kohaselt, on leping reguleeritud selle riigi õigusega, kus asub töötaja tööle võtnud ettevõtja tegevuskoht.
4.   Kui asjaoludest tervikuna ilmneb, et leping on tihedamalt seotud mõne teise, lõikes 2 või 3 osutamata riigiga, kohaldatakse asjaomase teise riigi õigust.“
Brüsseli konventsioon
8
27. septembri 1968. aasta Brüsseli konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud järjestikuste konventsioonidega uute liikmesriikide ühinemise kohta selle konventsiooniga (edaspidi „Brüsseli konventsioon“), artiklis 5 on sätestatud:
„Isiku, kelle alaline elukoht on osalisriigis, võib teises osalisriigis kaevata:
1)
lepingutega seotud asjades selle paiga kohtusse, kus tuli täita asjaomane kohustus; töölepingu puhul on selleks kohaks paik, kus töötaja tavaliselt töötab; kui töötaja ei tööta tavaliselt ainult ühes riigis, võib tööandja kaevata ka selle paiga kohtusse, kus asub või asus töötaja tööle võtnud ettevõte;
[…]“.
Brüsseli I määrus
9
Brüsseli konventsioon asendati nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42; edaspidi „Brüsseli I määrus“).
10
Määruse artiklis 19 on sätestatud:
„Tööandja, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib kaevata kas:
1.
selle liikmesriigi kohtusse, kus on tema alaline elukoht, või
2.
teises liikmesriigis:
a)
selle paiga kohtusse, kus töötaja tavaliselt töötab, või selle paiga kohtusse, kus ta viimati töötas, või
b)
kui töötaja ei tööta või ei töötanud tavaliselt ainult ühes riigis, siis selle maa kohtutesse, kus asub või asus töötaja tööle võtnud ettevõte.“
Brüsseli Ia määrus
11
Brüsseli I määrus tunnistati kehtetuks ja asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1; edaspidi „Brüsseli Ia määrus“). Brüsseli I määruse artiklist 19 sai Brüsseli Ia määruse artikkel 21.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
12
Bettembourgis (Luksemburg) asuv transpordiettevõtja Locatrans võttis 15. oktoobril 2002 sõlmitud töölepinguga ESi tööle autojuhina igakuise tööajaga 166 tundi. Töölepingus oli sätestatud, et kohaldatav õigus on Luksemburgi õigus ning riigid, kus ES peamiselt vedusid teostab, on Saksamaa, Beneluxi riigid, Itaalia, Hispaania, Portugal ja Austria.
13
Locatrans teatas ESile 14. jaanuari 2014. aasta kirjas oma otsusest vähendada alates 16. juulist 2014 tema iganädalast tööaega 35 tunnini, mis teeb kokku 151,55 tundi kuus. ES oli selle muudatuse vastu.
14
Locatrans teatas 31. märtsi 2014. aasta kirjas ESile, et olles analüüsinud tema tegevust viimase 18 kuu jooksul, on ta tuvastanud, et ES teeb olulise osa, st üle 50% oma tööst Prantsusmaal, ning seetõttu on ta kohustatud kindlustama ESi Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis.
15
Locatrans kinnitas 17. aprilli 2014. aasta kirjas, et ESile on tehtud tööpakkumine ühes Prantsuse äriühingus, ning teatas talle, et alates 16. juulist 2014 ei kuulu ta enam Locatransi töötajate koosseisu, kuna ta ei ole nõustunud oma tööaja vähendamisega.
16
ES esitas 8. jaanuaril 2015 conseil de prud’hommes de Dijonile (Dijoni töövaidluskomisjon, Prantsusmaa) oma töölepingu lõpetamise vaidlustamiseks ja mitmesuguste hüvitiste väljamõistmiseks hagi.
17
Töövaidluskomisjon jättis 4. aprilli 2017. aasta otsusega ESi nõuded rahuldamata põhjendusel, et tema töölepingu täitmisele ja lõpetamisele on kohaldatav Luksemburgi õigus, et ESi töölt lahkumine oli selge ja üheselt mõistetav ning et ei olnud alust seda ümber kvalifitseerida töölepingu ebaseaduslikuks ülesütlemiseks.
18
ES esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse cour d’appel de Dijonile (Dijoni apellatsioonikohus, Prantsusmaa), kes tühistas 2. mai 2019. aasta kohtuotsusega selle otsuse.
19
Cour d’appel de Dijon (Dijoni apellatsioonikohus) märkis, et kõnealuse töölepingu pooled olid valinud töösuhtele kohaldatavaks õiguseks Luksemburgi õiguse, kuid käesoleva kohtuotsuse punktis 14 mainitud 31. märtsi 2014. aasta kirjas tunnistas Locatrans, et ES tegi põhiosa tööst Prantsusmaal, mida ES ka kinnitas. Rooma konventsiooni artiklist 6 lähtudes leidis see kohus, et see, et pooled valisid Luksemburgi õiguse, ei saa jätta ESi ilma kaitsest, mis on talle tagatud Prantsuse õiguse imperatiivsete sätetega, eelkõige töölepingu muutmist ja lõpetamist käsitlevate sätetega.
20
Sellest tulenevalt kvalifitseeris cour d’appel de Dijon (Dijoni apellatsioonikohus) kõnealuse töölepingu lõpetamise ümber töölepingu ülesütlemiseks, tuvastas, et ülesütlemine ei põhine tegelikul ja mõjuval põhjusel, ning mõistis Locatransilt ESi kasuks välja mitu hüvitist.
21
Locatrans esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Cour de cassationile (Prantsusmaa kassatsioonikohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
22
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tuletas meelde, et Rooma konventsiooni artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud, et töölepingule kohaldatava õiguse valimine poolte poolt ei saa viia töötaja ilmajätmiseni kaitsest, mis on talle ette nähtud selle õiguse imperatiivsete sätetega, mis oleks valiku puudumisel lepingule kohaldatav. Kohus märgib lisaks, et artikli 6 lõikes 2 on sätestatud töölepingu seotuse kriteeriumid, mille põhjal tuleb poolte valiku puudumisel kindlaks määrata lex contractus, kusjuures artikli 6 lõike 2 punktis a ette nähtud kriteeriumiks on riik, kus töötaja „oma põhitööd teeb“.
23
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et 15. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 50) otsustas Euroopa Kohus, et viimati nimetatud sätet tuleb tõlgendada nii, et kui töötaja teeb tööd rohkem kui ühes lepinguosalises riigis, on selle sätte mõttes riigiks, kus töötaja lepingujärgselt oma põhitööd teeb, riik, kus või kust töötaja – võttes arvesse kõiki kõnesolevat tegevust iseloomustavaid asjaolusid – täidab peamise osa oma kohustustest tööandja ees.
24
Nimetatud kohtuotsuses viitas Euroopa Kohus ka Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 1 tõlgendamist käsitlevale kohtupraktikale, mis näitab eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul Euroopa Kohtu soovi tõlgendada kohtualluvuse konflikti ja kollisiooninormide valdkonna seotuse kriteeriume üheselt mõistetavalt.
25
Artikli 5 punkti 1 kohta otsustas Euroopa Kohus 27. veebruari 2002. aasta kohtuotsuses Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), et kui tegemist on töölepinguga, mille täitmisel teeb töötaja tööandja heaks sama tööd rohkem kui ühes lepinguosalises riigis, tuleb üldjuhul selle koha kindlaksmääramisel, kus asjaomane isik selle sätte tähenduses tavaliselt töötab, arvesse võtta kogu töösuhte kestust. Samas tuleb kõige hilisemat tööperioodi arvesse võtta siis, kui töötaja töötab pärast teatud aja jooksul kindlaksmääratud kohas töötamist püsivalt teises kohas, kuna poolte selge tahte järgi peaks sellest viimasest kohast saama uus tavapärane töö tegemise koht artikli 5 punkti 1 tähenduses.
26
Seda kohtupraktikat arvestades palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas selleks, et käesoleval juhul määrata kindlaks, mis õigus on kohaldatav juhul, kui pooled ei ole valikut teinud, tuleb võtta arvesse kogu töösuhte kestust, et teha kindlaks koht, kus asjaomane isik oma põhitööd teeb Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punkti a tähenduses, või ainult kõige hilisemat tööperioodi.
27
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kuigi selle viimase koha kriteerium, kus töötaja oma põhitööd teeb, on asjakohane, et määrata kindlaks kohus, mille poole töötaja võib pöörduda, kuivõrd see kriteerium võimaldab tal esitada hagi väiksemate kuludega, jääb kahtlus, kas sellist lähenemist tuleb kasutada ka selleks, et määrata kindlaks kohaldatav õigus juhul, kui töölepingu pooled ei ole valikut teinud, kuna selline lähenemine võib eelkõige viia selleni, et sama töölepingu suhtes kohaldatakse järjestikku erinevaid imperatiivseid norme sõltuvalt töötaja töökoha muutumisest.
28
Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [Rooma] konventsiooni artikleid 3 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui töötaja teeb tööandja jaoks sama tööd rohkem kui ühes lepinguosalises riigis, tuleb siis, kui lepingupooled ei ole kohaldatavat õigust valinud, selle kindlaksmääramiseks arvesse võtta kogu töösuhte kestust, et määrata kindlaks koht, kus asjaomane isik tavaliselt töötas, või tuleb lähtuda kõige hilisemast tööperioodist, kui töötaja pärast teatud aja jooksul kindlaksmääratud kohas töötamist töötab seejärel püsivalt teises kohas, millest peab poolte selge tahte kohaselt saama uus tavapärane töö tegemise koht?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
29
Kõigepealt tuleb märkida, et ES ei väida otsesõnu, et eelotsuse küsimus on vastuvõetamatu, kuid ta vaidleb vastu eelotsuse küsimuse aluseks olevale faktilisele eeldusele ning väidab, et tegelikult tema töö tegemise koht töösuhte ajal ei muutunud. Vastupidi, tal tuli vedusid teostada mitmes kohas, kuid neil oli oluline seos Prantsusmaaga, kusjuures Locatrans kinnitas lõpuks töölepingu lõpetamisel vaid seda faktilist olukorda. Esitatud küsimus ei ole seega asjakohane.
30
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt näeb ELTL artikkel 267 ette otsese koostöö Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahel. Selles menetluses, mis põhineb liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete selgel eristamisel, on igasugune faktiliste asjaolude hindamine liikmesriigi kohtu pädevuses, kellel tuleb konkreetse kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust, samas kui Euroopa Kohus on pädev otsustama üksnes liidu õigusnormide tõlgenduse või kehtivuse üle, lähtudes talle liikmesriigi kohtu poolt esitatud asjaoludest (vt selle kohta 16. märtsi 1978. aasta kohtuotsus Oehlschläger, 104/77, EU:C:1978:69, punkt 4, ja 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Schrems (andmete edastamine laiale üldsusele), C‑446/21, EU:C:2024:834, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
31
Seega tuleb esitatud küsimusele vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud faktilisi asjaolusid arvesse võttes.
32
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimusega sisuliselt selgitada, kas Rooma konventsiooni artikleid 3 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et kui töötaja peab pärast teatud aja jooksul kindlaksmääratud kohas töötamist töötama teises kohas, millest saab töötaja uus tavapärane töö tegemise koht, tuleb viimati nimetatud kohta arvesse võtta selle õiguse kindlaksmääramisel, mis oleks poolte valiku puudumisel kohaldatav.
33
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt märkida, et Rooma konventsiooni artiklis 3 sätestatud üldreegli kohaselt kohaldatakse lepingu suhtes lepingupoolte valitud õigust.
34
Rooma konventsiooni artiklis 6 on sätestatud individuaalse töölepinguga seotud kollisiooninormid, mis teevad sellest üldreeglist erandi: esiteks piirates selle artikli lõikes 1 poolte vabadust valida kohaldatav õigus ja teiseks kehtestades selle artikli lõikes 2 kohaldatava õiguse kindlaksmääramise kriteeriumid, kui sellist valikut ei ole tehtud.
35
Seega ei tohi vastavalt Rooma konventsiooni artikli 6 lõikele 1 töölepingus artikli 3 kohaselt poolte valitud õigus põhjustada töötaja ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud selle õiguse imperatiivsete sätetega, mis oleks valiku puudumisel kohaldatav selle artikli lõike 2 kohaselt.
36
Viimati nimetatud lõikes on sätestatud töölepingu seotuse kriteeriumid, mille põhjal tuleb poolte valiku puudumisel kindlaks määrata lex contractus. Rooma konventsiooni artikli 6 lõikes 1 tehtud viitest selle artikli lõikele 2 nähtub siiski, et viimati nimetatud lõikes nimetatud kriteeriumid on asjakohased ka juhul, kui pooled on valinud lepingu suhtes kohaldatava õiguse. Need kriteeriumid võimaldavad ka sellisel juhul kindlaks määrata, milline on see õigus, mida tuleks nende kriteeriumide alusel kohaldada, et tagada töötajale Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 1 kohaselt selle õiguse imperatiivsete sätete kaitse. Nende kriteeriumide kohaldamine võib seega viia lepinguosaliste valitud õigusest erineva õiguse kohaldamiseni.
37
Need kriteeriumid on riik, kus töötaja „oma põhitööd teeb“, nagu on sätestatud Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktis a, ja kui sellist paika ei ole, siis „tegevuskoht, mille kaudu töötaja on tööle võetud“, nagu on ette nähtud selle konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktis b.
38
Lisaks näeb lõike 2 viimane lause ette, et neid kahte seotuse kriteeriumi ei kohaldata, kui „asjaoludest tervikuna ilmneb, et leping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga; sel juhul kohaldatakse lepingu suhtes selle teise riigi õigust“.
39
Järelikult peab kohus Rooma konventsiooni artikli 6 kohaldamisel kõigepealt määrama kohaldatava õiguse kindlaks, lähtudes selle artikli lõike 2 punktides a ja b sätestatud spetsiifilistest seotuse kriteeriumidest, mis vastavad üldisele seaduse ootuspärasuse nõudele ja seega õiguskindluse nõudele lepingulistes suhetes (12. septembri 2013. aasta kohtuotsus Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
40
Euroopa Kohus on sellega seoses Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punkti a kohta otsustanud, et nimetatud punktis sätestatud kriteeriumi „riik, kus töötaja oma põhitööd teeb“ tuleb tõlgendada laialt, samas kui sama artikli lõike 2 punktis b ette nähtud kriteeriumi „tegevuskoht, mille kaudu töötaja on tööle võetud“ tuleks kohaldada juhul, kui asja lahendaval kohtul ei ole võimalik kindlaks määrata riiki, kus töötaja põhitööd teeb (15. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 43, ja 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, punkt 35).
41
Seega juhul, kui töötaja töötab rohkem kui ühes lepinguosalises riigis, kohaldatakse artikli 6 lõike 2 punktis a sisalduvat kriteeriumi ka siis, kui asja lahendaval kohtul on võimalik kindlaks teha, millise riigiga on tööl oluline seos (15. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 44, ja 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, punkt 36).
42
Sellises olukorras tuleb põhitöö tegemise riigi kriteeriumi mõista nii, et see viitab kohale, kus või kust töötaja tegelikult tööd teeb või – tegevuskeskme puudumise korral – kus ta täidab peamise osa oma ülesannetest (15. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 45, ja 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, punkt 37).
43
Tuleb siiski märkida, et kohtuasjad, milles tehti 15. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151) ja 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842), puudutasid mõlemad töötajat, kes töötas kogu oma töösuhte ajal rohkem kui ühes lepinguosalises riigis ja kelle puhul viis seotuse kriteerium ühe ja sama tavapärase töö tegemise koha kindlaksmääramiseni. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud faktilist raamistikku arvesse võttes puudutab põhikohtuasi seevastu sellise töötaja olukorda, kes töötas samuti mitmes riigis, kuid kelle tavapärane töö tegemise koht viidi tema töölepingu täitmise viimasel perioodil üle teise lepinguosalise riigi territooriumile.
44
Eelmises punktis kirjeldatud olukorra puhul tuleb tõdeda, et Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punkti a sõnastuses ei ole tehtud ühtegi täpsustust töösuhte perioodi kohta, mida võetakse arvesse selle riigi kindlaksmääramisel, kus töötaja oma põhitööd teeb nimetatud sätte tähenduses. Sellise täpsustuse puudumisel tuleb seega selliseks kindlaksmääramiseks arvesse võtta töösuhet tervikuna.
45
Kui tavapärane töö tegemise koht on töösuhte kui terviku ajal muutunud, ei ole võimalik kindlaks määrata ühtegi riiki Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punkti a tähenduses.
46
Selles kontekstis küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas kriteeriumi „riik, kus töötaja oma põhitööd teeb“ Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punkti a tähenduses võib tõlgendada analoogselt Brüsseli konventsiooni artikli 5 punktis 1 sätestatud kriteeriumiga „paik, kus töötaja tavaliselt töötab“, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus 27. veebruari 2002. aasta kohtuotsuses Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
47
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et viimati mainitud küsimuses on Euroopa Kohus leidnud, et kui tegemist on töölepinguga, mille täitmisel töötaja teeb tööandja heaks sama tööd rohkem kui ühes lepinguosalises riigis, tuleb üldjuhul selle koha kindlaksmääramisel, kus asjaomane isik artikli 5 punkti 1 tähenduses tavaliselt töötab, arvesse võtta kogu töösuhte kestust (27. veebruari 2002. aasta kohtuotsus Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, punkt 58). Kõige hilisemat tööperioodi tuleks siiski arvesse võtta siis, kui töötaja töötab pärast teatud aja jooksul kindlaksmääratud kohas töötamist püsivalt teises kohas, kuna poolte selge tahte järgi peaks sellest viimasest kohast saama uus tavapärane töö tegemise koht artikli 5 punkti 1 tähenduses (27. veebruari 2002. aasta kohtuotsus Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, punkt 54).
48
On tõsi, et 15. märtsi 2011. aasta kohtuotsuse Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151) punktis 33 viitas Euroopa Kohus Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 tõlgendamisel Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 1 tõlgendamisele.
49
Kuigi on kindlasti soovitav, et Rooma konventsiooni esemeline kohaldamisala ja sätted oleksid Brüsseli konventsiooniga kooskõlas, ei tule neid sätteid tõlgendada Brüsseli konventsiooni sätetest lähtudes (vt selle kohta 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
50
Rooma konventsioonil ja Brüsseli konventsioonil on nimelt eri eesmärgid. Kui Rooma konventsiooni sätteid kohaldatakse vastavalt selle artikli 1 lõikele 1 lepinguliste kohustuste suhtes igas olukorras, kus tuleb valida eri riikide õiguse vahel, et teha kindlaks kohaldatav õigus, siis Brüsseli konventsiooniga kehtestatakse eeskirjad, mis võimaldavad kindlaks määrata, milline kohus on pädev lahendama vaidlust tsiviil‑ ja kaubandusasjas.
51
Seetõttu, kuigi mõlemad konventsioonid kehtestavad individuaalse töölepingu puhul normid, mille eesmärk on kaitsta töötajat kui lepingusuhte nõrgemat poolt, ei ole alati võimalik ühe konventsiooni sätete tõlgendust üle kanda teise konventsiooni sätetele.
52
Eeskätt ei ole mõeldav tõlgendada kriteeriumi „riik, kus töötaja oma põhitööd teeb“ Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punkti a tähenduses analoogselt tõlgendusega, mille Euroopa Kohus andis 27. veebruari 2002. aasta kohtuotsuses Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122) kriteeriumile „paik, kus töötaja tavaliselt töötab“ Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 1 tähenduses.
53
Tuleb nimelt märkida, et nimetatud artikli 5 punktist 1 sai Brüsseli I määruse artikkel 19 ja hiljem Brüsseli Ia määruse artikkel 21, kusjuures viimati nimetatud sätted viitavad sõnaselgelt nii „paigale, kus töötaja tavaliselt töötab“, kui ka „sellele paigale, kus ta viimati töötas“. Seevastu Rooma konventsiooni artiklist 6 sai Rooma I määruse artikkel 8, mis sellist vahet ei tee, kuna liidu seadusandja ei ühtlustanud seda sätet Brüsseli I määruse artikliga 19.
54
Kuna ei ole võimalik kindlaks määrata riiki, kus töötaja oma põhitööd teeb Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punkti a tähenduses, tuleb seega lähtuda Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktis b ette nähtud kriteeriumist „tegevuskoht, mille kaudu töötaja on tööle võetud“, mis praegusel juhul asub Bettembourgis.
55
Kuigi, nagu Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 viimasest lauseosast nähtub, kui asjaoludest tervikuna ilmneb, et tööleping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga kui see, mis on kindlaks määratud Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktides a ja b sätestatud seotuse kriteeriumide alusel, peab liikmesriigi kohus need kriteeriumid tähelepanuta jätma ja kohaldama selle teise riigi õigust (vt 12. septembri 2013. aasta kohtuotsus Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punkt 36). Sama kehtib juhul, kui pooled on – nagu käesoleval juhul – valinud lepingule kohaldatava õiguse, mis jätab töötaja ilma selle teise õiguse imperatiivsete sätete kaitsest.
56
Selleks tuleb liikmesriigi kohtul arvesse võtta töösuhet iseloomustavate tegurite kogumit ja arvestada seda tegurit või neid tegureid, mis on tema arvates kõige kaalukamad. Nende tegurite hulka kuulub muu hulgas riik, kus töötaja maksab töötasuga seotud makse, ning riik, mille sotsiaalkindlustussüsteemis ja erinevates pensioni‑, haigus‑ ja invaliidsuskindlustuse süsteemides ta on kindlustatud. Liikmesriigi kohus peab arvesse võtma ka kõiki juhtumi asjaolusid, muu hulgas näiteks palga või muude töötingimuste kindlaksmääramisega seotud parameetreid (vt selle kohta 12. septembri 2013. aasta kohtuotsus Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punktid 40 ja 41).
57
Sellega seoses on koht, kus töötaja töötas töölepingu täitmise viimasel perioodil ja millest saab uus tavapärane töö tegemise koht, asjakohane tegur, mida tuleb arvesse võtta asjaolude tervikuna hindamisel Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 viimase lauseosa alusel.
58
Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 viimase lauseosa selline tõlgendus on kooskõlas nii selle sätte kui ka tervikuna konventsiooni eesmärkidega.
59
Esiteks, kuivõrd Rooma konventsiooni artikli 6 eesmärk on tagada töötajate piisav kaitse, peab see säte tagama, et töölepingule kohaldataks selle riigi õigust, millega lepingul on kõige tugevam side (12. septembri 2013. aasta kohtuotsus Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punkt 34).
60
Selle eesmärgiga on kooskõlas see, kui asjaolude tervikuna hindamisel Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 viimase lauseosa alusel võetakse asjakohaste tegurite hulgas arvesse kohta, kus töötaja töölepingu täitmise viimasel perioodil püsivalt töötas ja millest saab uus tavapärane töö tegemise koht.
61
Teiseks on tervikuna Rooma konventsiooni eesmärk tõsta õiguskindluse taset, suurendades usaldust lepingupooltevaheliste suhete stabiilsuse vastu, mis eeldab, et kohaldatava õiguse kindlaksmääramise süsteem on selge ja kohaldatav õigus on teatava kindlusega ettenähtav (vt selle kohta 6. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus ICF, C‑133/08, EU:C:2009:617, punkt 44).
62
Sellega seoses tuleb märkida, et Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 viimases lauseosas sätestatud seotuse kriteeriumi kohaldamine peab vastavalt õiguskindluse ja ootuspärasuse nõudele põhinema objektiivsetel teguritel. Selline objektiivselt tuvastatav tegur on asjaolu, et töötaja töötab pärast teatud aja jooksul kindlaksmääratud kohas töötamist püsivalt teises kohas, millest saab uus tavapärane töö tegemise koht.
63
Käesoleval juhul tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kindlaks teha, kas Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 viimase lauseosa kohaselt ilmneb asjaoludest tervikuna, et leping on tugevamalt seotud Prantsusmaaga kui Luksemburgiga, mille õiguse valisid pooled lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks ja mille territooriumil asub ESi tööle võtnud ettevõtja tegevuskoht. Hindamisel tuleb arvesse võtta kõiki töösuhet iseloomustavaid tegureid, näiteks ESi viimane tavapärane töö tegemise koht ja Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustamise kohustus.
64
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et Rooma konventsiooni artikleid 3 ja 6, eelkõige artikli 6 lõike 2 viimast lauseosa, tuleb tõlgendada nii, et kui töötaja peab pärast teatud aja jooksul kindlaksmääratud kohas töötamist töötama teises kohas, millest saab töötaja uus tavapärane töö tegemise koht, tuleb viimati nimetatud kohta võtta arvesse asjaolude tervikuna hindamisel, et määrata kindlaks poolte valiku puudumisel kohaldatav õigus.
Kohtukulud
65
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
19. juunil 1980 Roomas allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni artikleid 3 ja 6, eelkõige artikli 6 lõike 2 viimast lauseosa, tuleb tõlgendada nii, et kui töötaja peab pärast teatud aja jooksul kindlaksmääratud kohas töötamist töötama teises kohas, millest saab töötaja uus tavapärane töö tegemise koht, tuleb viimati nimetatud kohta võtta arvesse asjaolude tervikuna hindamisel, et määrata kindlaks poolte valiku puudumisel kohaldatav õigus.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.