62021CC0407
LAILA MEDINA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. szeptember 15. (
1
)
C‑407/21. sz. ügy
Union fédérale des consommateurs – Que choisir (UFC – Que choisir),
Consommation, logement et cadre de vie (CLCV)
kontra
Premier ministre,
Ministre de l’Économie, des Finances et de la Relance
(a Conseil d’État [államtanács, Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
(Előzetes döntéshozatal – EUMSZ 267. cikk – 2015/2302 irányelv – Utazási csomagok és utazási szolgáltatásegyüttesek – Az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondása – Elháríthatatlan és rendkívüli körülmények – Covid19 – Az utazó által az utazási csomag fejében befizetett összegek visszatérítésének jellege – Pénzbeli visszafizetés vagy utalvány formájában történő, ezzel egyenértékű megtérítés – Az utazásszervezőt terhelő, az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondásától számított 14 napon belüli visszatérítésnek az utazó részére történő teljesítésére vonatkozó kötelezettségtől való ideiglenes eltérés)
Bevezetés
1.
2020. március 11‑én az Egészségügyi Világszervezet (WHO) „világjárványnak” nyilvánította a Covid19‑járványt. A WHO főigazgatója az azon a napon a Covid19‑ről szóló sajtótájékoztatón tartott nyitóbeszédében elismerte, hogy a Covid19‑világjárvány „nem csupán közegészségügyi válság, hanem olyan válság, amely minden ágazatot érinteni fog […].” A világjárvány és a kormányok által a vírus terjedésének megakadályozása érdekében világszerte elfogadott szükséghelyzeti intézkedések valóban példa nélküli zavart okoztak. Edgar Morin filozófus azt írta, hogy még ha ez a világjárvány nem is az első az emberiség történetében, „radikális újdonsága” abban rejlik, hogy politikai, gazdasági, társadalmi, ökológiai, nemzeti és globális válságok kombinációjából álló „megakrízist” idézett elő. (
2
) A világjárvány a jog számára is komoly kihívást jelentett. Egy kommentátor találóan megjegyezte, hogy ez egy „stresszteszt” (
3
) a szerződési jog számára annyiban, amennyiben „szigorúan próbára teheti a hatályos jog arra való alkalmasságát, hogy megfelelő eszközöket biztosítson a világjárvány következményeire történő válaszadáshoz”. (
4
)
2.
A Covid19‑világjárvány által legsúlyosabban és legközvetlenebbül érintett ágazatok közé tartozott a turizmus. A világjárvány gazdasági hatása „példa nélküli”, figyelembe véve, hogy a turizmus a harmadik legnagyobb exportkategória, amely 2019‑ben a világkereskedelem 7%‑át tette ki, és hogy „a hatalmas értékláncának minden része érintett volt”. (
5
) A lezárások, a kijárási tilalmak, az utazási tilalmak és a határok lezárása jelentősen korlátozta magát az utazás lényegét, vagyis a szabad mozgást. A vírus terjedésének megfékezése érdekében hozott kormányzati korlátozások következtében az utazásszervezők, az üzemeltetők és az utazási ágazatban működő vállalkozások működése általánosságban azonnal leállt. Emellett széles körű lemondásokkal és visszatérítési igényekkel is meg kellett küzdeniük.
3.
A jelen ügy tárgyát konkrétabban az utazási csomagokra vonatkozó szerződésekre irányadó fogyasztóvédelmi jogszabályoktól való ideiglenes eltéréseket előíró nemzeti intézkedések elfogadhatósága képezi. A vitatott intézkedések többek között lehetővé tették az utazási csomagokat biztosító szervezők számára, hogy azonnali likviditási problémáik kezelése céljából az utazók részére visszatérítés helyett utalványokat bocsássanak ki. Az egészségügyi válság összefüggései tükrében az ügy túlmutat az uniós fogyasztóvédelmi jog szerinti jogok meghatározásán. Kérdésként veti fel, hogy a meglévő jogi keretnek a Covid19‑világjárvány kezelésére való alkalmasságának esetlegesen melyek a határai. Kitér továbbá a tagállamok „világjárványt magában foglaló szükséghelyzettel” (
6
) összefüggő szükséghelyzeti hatáskörének terjedelmére.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2015/2302 irányelv
4.
Az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, továbbá a 90/314/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. november 25‑i (EU) 2015/2302 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 326., 1. o.) (31) és (40) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(31)
Szükséges, hogy az utazók […] díjmentesen felmondhassák az utazási csomagra vonatkozó szerződést, amennyiben elháríthatatlan és rendkívüli körülmények lényegesen befolyásolják az utazási csomag teljesítését. Ez kiterjedhet például a háborúra és más olyan súlyos biztonsági problémára, mint a terrorizmus, valamint az emberi egészséget veszélyeztető jelentős kockázatokra, például az úti cél helyén terjedő súlyos betegségekre, továbbá a természeti katasztrófákra, például az árvizekre vagy a földrengésekre, illetve az olyan időjárási körülményekre, amelyek következtében lehetetlen az utazási csomagra vonatkozó szerződésben meghatározott módon biztonságosan elutazni a célállomásra.
[…]
(40)
Ahhoz, hogy a fizetésképtelenséggel szembeni védelem hatékony legyen, ki kell terjednie a befizetett pénzösszegeknek az utazásszervező fizetésképtelensége által előreláthatóan érintett összegére és adott esetben a hazaszállítás előre látható költségeire. […] A fizetésképtelenséggel szembeni hatékony védelmet illetően azonban nem lenne helyénvaló figyelembe venni a nagyon valószínűtlen kockázatokat, például több jelentős utazásszervező egyidejű fizetésképtelenné válását, amennyiben ez aránytalan mértékben befolyásolná a védelem költségét, és ezáltal csökkentené annak hatékonyságát. Az ilyen esetekben korlátozni lehet a pénzvisszafizetési garanciát.”
5.
Az irányelv 3. cikkének 12. pontjában szereplő meghatározás szerint az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények”„az ilyen körülményekre hivatkozó fél által nem befolyásolható olyan helyzet, és amelynek [helyesbítés: olyan helyzet, amelynek] következményeit valamennyi észszerű intézkedés megtétele esetén sem lehetett volna elhárítani”.
6.
A 2015/2302 irányelv „A harmonizáció szintje” címet viselő 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ha ez az irányelv másként nem rendelkezik, a tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be nemzeti jogukban az ebben az irányelvben megállapított rendelkezésektől eltérő rendelkezéseket, ideértve az ezen irányelvben foglaltaknál szigorúbb vagy kevésbé szigorú rendelkezéseket is, amelyek az utazók eltérő szintű védelmét biztosítanák.”
7.
A 2015/2302 irányelv 12. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy az utazó az utazási csomag megkezdése előtt bármikor felmondhassa az utazási csomagra vonatkozó szerződést. Amennyiben az utazó e bekezdés szerint felmondja az utazási csomagra vonatkozó szerződést, kötelezhető arra, hogy megfelelő mértékű és indokolt lemondási díjat fizessen az utazásszervezőnek. […]
(2)   Az (1) bekezdésben foglaltak ellenére az utazási csomag megkezdését megelőzően az utazó lemondási díj fizetése nélkül jogosult felmondani az utazási csomagra vonatkozó szerződést, ha a célállomás helyén vagy annak közvetlen közelében olyan elháríthatatlan és rendkívüli körülmények merülnek fel, amelyek az utazási csomag teljesítését jelentős mértékben befolyásolják, vagy lényegesen befolyásolják az utasoknak a célállomásra való szállítását. Az e bekezdés szerinti, az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondása esetén az utazó a csomag fejében befizetett teljes összeg visszafizetésére jogosult, de további kártérítésre nem.
(3)   Az utazásszervező felmondhatja az utazási csomagra vonatkozó szerződést és visszafizetheti az utazónak az általa az utazási csomag fejében befizetett teljes összeget, anélkül, hogy további kártérítést kellene fizetnie, amennyiben:
[…]
b)
az utazásszervezőt elháríthatatlan és rendkívüli körülmények gátolják a szerződés teljesítésében, és indokolatlan késedelem nélkül, az utazási csomag megkezdése előtt értesíti az utazót a szerződés felmondásáról.
(4)   Az utazásszervező visszafizeti a (2), illetve (3) cikk [helyesbítés: (2), illetve (3) bekezdés] szerint megtérítendő összegeket az utazónak, az (1) bekezdés alkalmazása esetében pedig megtéríti az utazó által vagy nevében az utazási csomag fejében befizetett teljes összegnek a megfelelő lemondási díjjal csökkentett értékét. Az utazó részére való visszafizetést, illetve megtérítést indokolatlan késedelem nélkül, de legkésőbb az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondását követő 14 nappal teljesíteni kell.
[…]”
8.
A 2015/2302 irányelv „A fizetésképtelenséggel szembeni védelem hatékonysága és hatálya” címet viselő 17. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a területükön letelepedett utazásszervezők biztosítékot nyújtsanak arra, hogy visszafizetik az utazók által vagy nevében befizetett teljes összeget, amennyiben az érintett szolgáltatások teljesítésére fizetésképtelenségük miatt nem kerül sor…
[…]
(2)   Az (1) bekezdésben említett biztosítéknak hatékonynak kell lennie, és ki kell terjednie az észszerűen előrelátható költségekre.
[…]”
9.
A 2015/2302 irányelv „Az irányelv kötelező jellege” címet viselő 23. cikkének (2) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)   Az utazók nem mondhatnak le az ezen irányelvet átültető nemzeti intézkedések révén őket megillető jogokról.
(3)   Az utazóra nézve nem kötelező erejűek azok a szerződéses megállapodások vagy az utazó által tett olyan nyilatkozatok, amelyek közvetlenül vagy közvetve ahhoz vezetnek, hogy az utazók lemondanak az ebből az irányelvből eredő jogaikról, vagy e jogok korlátozását eredményezik, illetve amelyek célja, hogy megkerüljék ezen irányelv alkalmazását.”
A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
10.
A felperesek, a Union fédérale des consommateurs – Que choisir (UFC – Que choisir) és a Consommation, logement et cadre de vie (CLCV) francia fogyasztói egyesületek. A felperesek különféle jogi aktusok, köztük az ordonnance No 2020–315 du 25 mars 2020 relative aux conditions financières de résolution de certains contrats de voyages touristiques et de séjours en cas de circonstances exceptionnelles et inévitables ou de force majeure (az egyes turisztikai utazási és üdülési szerződések elháríthatatlan és rendkívüli körülmények vagy vis maior esetén történő felmondásának pénzügyi feltételeiről szóló 2020. március 25‑i 2020–315. sz. rendelet; a továbbiakban: vitatott rendelet) jogszerűségét vitatják.
11.
A vitatott rendeletet a francia kormány számára a loi du 23 mars 2020 d’urgence pour faire face à l’épidémie de covid‑19 (a Covid19‑világjárvány leküzdéséről szóló 2020. március 23‑i sürgősségi törvény) által „a Covid19‑járvány terjedése által okozott gazdasági, pénzügyi és társadalmi következményeknek, valamint az e terjedés korlátozására hozott intézkedések következményeinek a kezelése, és különösen a gazdasági tevékenységet folytató természetes és jogi személyek, valamint egyesületek tevékenysége megszüntetésének, valamint e megszüntetés foglalkoztatásra gyakorolt hatásainak megelőzése és korlátozása érdekében” biztosított felhatalmazás alapján fogadták el.
12.
A vitatott rendelet 1. cikkének II. bekezdése eltérést ír elő a code du tourisme (a turizmusról szóló törvénykönyv) L.211‑14. cikkének egyes rendelkezéseitől, amely a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (1)–(4) bekezdését ülteti át. E rendelet előírása szerint amennyiben valamely utazás és üdülés értékesítésére vonatkozó szerződést 2020. március 1. és 2020. szeptember 15. között felmondanak, „az utazásszervező vagy utazásközvetítő a befizetett teljes összeg visszafizetése helyett utalványt ajánlhat fel”, amelynek összege megegyezik az adott szerződés alapján befizetett teljes összeggel. Ezt az ajánlatot legkésőbb a szerződés felmondásáról szóló értesítéstől számított három hónapon belül kell megtenni, és 18 hónapig érvényes. A szakember csupán ezen tizennyolc hónapos határidő leteltével és a felmondással érintett szerződésben előírttal azonos vagy azzal egyenértékű, az ügyfél számára felkínált szolgáltatás ügyfél általi elfogadásának hiányában köteles a befizetett teljes összeget visszafizetni.
13.
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a vitatott rendelet rendelkezéseit az e rendelet hatálya alá tartozó szolgáltatók pénzforgalmának és fizetőképességének megőrzése érdekében fogadták el akkor, amikor több mint 7000, Franciaországban bejegyzett utazás‑ és üdülésszervező rendkívül nehéz helyzetbe került. A Covid19‑világjárvány miatt – amely nemcsak Franciaországot és Európa országainak többségét, hanem azzal egyidejűleg szinte valamennyi kontinenst érintette – az üdülésszervezőknek a foglalások soha nem látott mértékű lemondását kellett kezelniük, és az új foglalások elmaradásával is meg kellett birkózniuk. Ilyen körülmények között az összes lemondott szolgáltatás tekintetében történő azonnali visszatérítés veszélyeztethette volna az érintett gazdasági szereplőket, következésképpen annak lehetőségét, hogy az ügyfelek a befizetett összegek visszatérítésében részesülhessenek.
14.
A kérdést előterjesztő bíróság azt is előadja, hogy a francia utazásszervezők által 2020. szeptember 15‑én – a vitatott rendelet hatályának megszűnésekor – kibocsátott utalványok értéke hozzávetőleg 990 millió eurónak felelt meg, ami az ágazat szokásos évi forgalmának körülbelül 10%‑át teszi ki.
15.
A felperesek a kérdést előterjesztő bíróság előtt előadták, hogy a vitatott rendelet rendelkezései sértik a 2015/2302 irányelv 12. cikkét. Az említett cikk értelmében az utazó az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondása esetén jogosult arra, hogy a szerződés alapján teljesített befizetések teljes összegét visszatérítsék a részére a szerződés felmondását követő 14 napon belül. A felperesek azzal is érvelnek, hogy az ilyen rendelkezések aláássák az egységes piacon belüli szabad versenyt és a 2015/2302 irányelv harmonizációs célját.
16.
Ilyen körülmények között a Conseil d’État (államtanács, Franciaország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni [a 2015/2302 irányelv] 12. cikkét, hogy az az utazási csomagot biztosító utazásszervező számára a szerződés felmondása esetére előírja az utazási csomag címén fizetett teljes összeg pénzbeli visszafizetését, vagy úgy, hogy az megengedi az ezzel egyenértékű visszatérítést, különösen a befizetett összegekkel egyenlő összegű követelés formájában?
2)
Abban az esetben, ha e visszatérítések pénzbeli visszafizetésként értendők, a Covid19‑járványhoz kapcsolódó egészségügyi válság és annak az utazási szolgáltatókra – amelyek e válság miatt a forgalmuk 50 és 80% közötti mértékűre tehető csökkenését szenvedték el, és amelyek Franciaországban a bruttó hazai termék több mint 7%‑át állítják elő, valamint az utazási csomagokat kínáló utazásszervezők esetében Franciaországban közel 11 milliárd eurós forgalom mellett 30000 munkavállalót foglalkoztatnak – gyakorolt következményei indokolhatják‑e, és adott esetben milyen feltételek mellett és milyen korlátokkal, az utazásszervezőt terhelő, [a 2015/2302 irányelv] 12. cikkének (4) bekezdésében előírt azon kötelezettségtől való ideiglenes eltérést, hogy az utazó számára a szerződés felmondásától számított tizennégy napos határidőn belül visszafizesse az utazási csomagért fizetett teljes összeget?
3)
Az előző kérdésre adott nemleges válasz esetén, a fent említett körülmények között módosítható‑e [a 2015/2302 irányelv] 12. cikkének (4) bekezdésével ellentétes belső jogi szöveg megsemmisítését kimondó határozat időbeli hatálya?”
17.
Írásbeli észrevételeket az Union fédérale des consommateurs – Que choisir (UFC‑Que choisir) és a Consommation, logement et cadre de vie (CLCV), a belga, cseh, dán, francia, olasz, szlovák és finn kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be. A dán és a finn kormány kivételével ezek a felek a 2022. június 1‑jén tartott tárgyaláson is képviseltették magukat.
Elemzés
Az első kérdésről
18.
A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdését, hogy az az utazási csomagra vonatkozó szerződés szerinti utazásszervező számára a szerződés felmondása esetére előírja a fizetett valamennyi összeg pénzbeli visszafizetését, vagy úgy, hogy az alternatívát enged, különösen a befizetett összegekkel egyenlő összegű utalvány formájában.
19.
Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a 2015/2302 irányelv 12. cikke meghatározza a feleknek az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondásával kapcsolatos jogait és kötelezettségeit. Konkrétabban, e cikk (2) és (3) bekezdése elháríthatatlan és rendkívüli körülmények esetére mind az utazót, mind pedig az utazásszervezőt feljogosítja az utazási csomagra vonatkozó szerződésnek az e bekezdésekben meghatározott feltételek mellett történő felmondására. Az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondása esetén az utazásszervező köteles az utazó által az utazási csomag fejében befizetett teljes összeget megtéríteni. A 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése szerint a megtérítést „indokolatlan késedelem nélkül, de legkésőbb az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondását követő 14 nappal” teljesíteni kell.
20.
A 2015/2302 irányelv nem határozza meg a „megtérítés” fogalmát, és e tekintetben nem hivatkozik kifejezetten a tagállamok jogára. Ilyen esetben mind az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből, mind az egyenlő bánásmód elvéből az következik, hogy az uniós jog valamely rendelkezésének szövegét az egész Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni. E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy azon kifejezések értelmét és terjedelmét, amelyekre a közösségi jog semmilyen meghatározást nem ad, vagy az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentés szerint, vagy azon szövegkörnyezet szerint, amelyben a kifejezéseket használják, illetve azon szabályozás célkitűzéseinek a figyelembevételével kell meghatározni, amelynek e kifejezések részét képezik. (
7
)
21.
Először is rámutatok arra, hogy a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (2) bekezdése alapján a „megtérítés”„a csomag fejében befizetett teljes összegre” vonatkozik. Ez tükrözi a „megtérítés” szó általános nyelvhasználatban elfogadott jelentését, amely olyan pénzösszegre utal, amelyet visszafizetnek a kifizetőjének. Az angol nyelvben a „refund” kifejezést közelebbről akkor használják, ha a kifizetés „különösen azért esedékes, mert az adott személy túl sokat fizetett, vagy nem elégedett valamely termékkel vagy szolgáltatással.” (
8
) A „megtérítés” szónak ez az értelmezése megfelel e rendelkezés különböző nyelvi változatainak. (
9
)
22.
A befizetett teljes összeg „megtérítése” ezért nem értelmezhető úgy, hogy az utazásszervező jogosult lenne a kifizetés halasztott formáját, például utalványt biztosítani.
23.
Másodszor, ezt a jelentést megerősíti a 2015/2302 irányelv III. fejezetének részét képező 12. cikkének kontextusa is. A 2015/2302 irányelvnek ugyanebben a fejezetben szereplő 11. cikk szabályozza az utazási csomagra vonatkozó szerződés egyéb feltételeinek módosítását. E cikk (2) bekezdése akként rendelkezik, hogy bizonyos körülmények között – többek között abban az esetben, ha a szervező arra kényszerül, hogy a 2015/2302 irányelv 5. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a) pontjában hivatkozott utazási szolgáltatások bármely fő jellemzőjét megváltoztassa – az utazó elfogadhatja a javasolt változtatásokat vagy lemondási díj megfizetése nélkül felmondhatja a szerződést. Ha az utazó felmondja az utazási csomagra vonatkozó szerződést, elfogadhat másik utazási csomagot, amennyiben az utazásszervező ezt felkínálja. A 2015/2302 irányelv 11. cikkének (5) bekezdése akként rendelkezik, hogy ha az utazó nem fogad el másik utazási csomagot, az utazásszervező visszafizeti az utazónak az általa befizetett teljes összeget. Ahogyan arra a francia kormány írásbeli észrevételeiben rámutatott, e rendelkezés hatástalanná válna, ha az utazásszervező utalványt bocsáthatna ki az utazó részére, ahelyett, hogy megtérítené a kifizetett összegeket. Ebből az következik, hogy a 2015/2302 irányelv rendszerében az utazónak nyújtott „megtérítés” az utazó pénzbeli visszafizetéshez való jogát foglalja magában. Egy másik utazási csomag vagy utalvány bármely más formája tehát nem tekinthető „megtérítéssel” egyenértékűnek.
24.
Ezenkívül a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a megtérítést „indokolatlan késedelem nélkül, de legkésőbb az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondását követő 14 nappal” teljesíteni kell. Ahogyan arra a Bizottság az írásbeli észrevételeiben lényegében rámutat, ebből a rendelkezésből az következik, hogy az utazónak joga van a pénz azonnali átvételére annak érdekében, hogy azonnal és kívánsága szerint rendelkezhessen vele.
25.
Ezt az értelmezést a 2015/2302 irányelv 12. cikkének eredete is alátámasztja, amelynek háttere a 90/314 tanácsi irányelvben foglalt szabályok korszerűsítése. (
10
) A 90/314/EGK tanácsi irányelv 4. cikkének (6) bekezdése úgy rendelkezett, hogy amennyiben a fogyasztó csomag feltételeinek lényeges megváltoztatása esetén eláll a szerződéstől, vagy ha valamilyen okból, de nem a fogyasztó hibájából, az utazásszervező lemondja az utazási csomagot az indulás megállapodás szerinti időpontja előtt, a fogyasztónak jogában áll igénybe venni egy másik utazási csomagot vagy a lehető legrövidebb időn belül visszakapni azt a teljes összeget, amelyet a szerződés értelmében kifizetett. A 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése azonban csak egyetlen lehetőséget biztosít, nevezetesen a befizetett teljes összeg „megtérítését”. Semmi sem utal arra, hogy az ilyen „megtérítés” az utazó akarata ellenére utalvánnyal vagy a készpénzfizetést helyettesítő bármely más eszközzel helyettesíthető lenne.
26.
Az utazók és a fogyasztók jogai terén más jogszabályok kifejezetten rendelkeznek az utalványokról mint megtérítési formáról, az azonban csak választható lehetőség az utazó számára. Ez a helyzet a légi utasok 261/2004/EK rendelet szerinti jogai tekintetében. (
11
) E rendelet 7. cikkének (3) bekezdése két kártalanítási lehetőség között tesz különbséget: készpénzben (elektronikus banki átutalással, banki átutalással vagy bankcsekkel), illetve az utazó írásos beleegyezése esetén utazási utalvánnyal és/vagy más szolgáltatásokkal. Az 1371/2007/EK rendelet (
12
) 17. cikkének (2) bekezdése a vasúti személyszállítást igénybe vevő utasok jogait illetően úgy rendelkezik, hogy a kártérítés kifizetése történhet utalvány és/vagy egyéb szolgáltatások formájában, amennyiben a feltételek rugalmasak (különösen az érvényességi idő és a célállomás tekintetében). Az utas kérésére a kártérítést pénz formájában kell kifizetni. Ugyanezt a jogot a tengeri közlekedést igénybe vevő utasok tekintetében az 1177/2010 rendelet 19. cikkének (5) bekezdése rögzíti. (
13
) Végül a 2011/83/EU irányelvben (
14
) biztosított fogyasztói jogok terén a 2011/83/EU irányelv (46) preambulumbekezdéséből egyértelműen következik, hogy a fogyasztótól kapott összegek visszatérítésére nem kerülhet sor utalványok formájában, kivéve, ha a fogyasztó az eredeti ügyletben utalványokat használt, vagy azokat kifejezetten elfogadta.
27.
Végül, a 2015/2302 irányelv célja alátámasztja azt az értelmezést, amely szerint a kötelezően utalvány útján történő megtérítés nem egyeztethető össze a 2015/2302 irányelv 12. cikkével. Az említett irányelv (7) preambulumbekezdése szerint az utazási csomagokat vásárló utazók többsége az uniós fogyasztói jog értelmében vett fogyasztó. A 2015/2302 irányelv olyan intézkedés, amely az EUMSZ 169. cikk (1) bekezdésében és (2) bekezdésének a) pontjában, valamint az EUMSZ 114. cikk (3) bekezdésében foglalt, együttesen és az Európai Unió Alapjogi Chartája 38. cikkének tükrében értelmezett rendelkezések alapján a fogyasztóvédelem magas szintjét kívánja elérni. (
15
) A „megtérítés” fogalmának az utalványokra is kiterjedő tág értelmezése alkalmas lenne arra, hogy aláássa ezt a célt.
28.
A szlovák kormány a jelen indítványban foglaltaktól eltérő álláspontot képvisel. Azzal érvel, hogy egyes nyelvi változatok – köztük az angol változat is – a befizetett összegek tekintetében különbséget tesz a „megtérítés” és a „visszafizetés” között. Álláspontja szerint a két különböző kifejezés használatából az következik, hogy a „visszafizetés” készpénzben történik, míg a „megtérítés” (az utazásszervező választása szerint) utalvány felajánlását is magában foglalhatja. A 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése utal az utazásszervező arra vonatkozó kötelezettségére, hogy a (2) és (3) bekezdés alapján előírt „megtérítést” fizessen, vagy az (1) bekezdésben meghatározott esetben „visszafizesse” az utazó által az utazási csomagért cserébe befizetett, megfelelő lemondási díjjal csökkentett összegeket. A 2015/2302 irányelv 12. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében a „megtérítés” kötelezettsége az utazási csomagra vonatkozó szerződés többek között elháríthatatlan és rendkívüli körülmények esetén történő felmondásakor keletkezik. A „visszafizetés” kötelezettsége akkor keletkezik, ha az utazási csomagra vonatkozó szerződést az utazó adott esetben észszerű és megfelelő lemondási díj ellenében felmondja.
29.
A „megtérítés” és „visszafizetés” kifejezések használatában semmi sem utal arra, hogy az utazásszervező jogosult lenne kötelezően utalvány formájában biztosítani megtérítést. Ahogyan arra a fenti 21. pontban rámutattam, a „megtérítés” kifejezés angolul pénzvisszatérítést jelent, és különösen akkor használatos, ha a pénzt visszakövetelő személy nem elégedett valamely termékkel vagy szolgáltatással.
30.
Mindenesetre az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egy uniós jogi rendelkezés valamely nyelvi változatának megfogalmazása nem szolgálhat e rendelkezés értelmezésének kizárólagos alapjául, illetve nem élvezhet elsőbbséget más nyelvi változatokkal szemben. (
16
) A 2015/2302 irányelv 12. cikke (4) bekezdésének francia, görög és spanyol nyelvű változata ugyanazt a kifejezést alkalmazza a kapott befizetéseknek a szerződés felmondásának okától független visszafizetésére. A két kifejezésnek csak egyes nyelvi változatokban való használata tehát nem vezethet más következtetésre, mint ami az említett irányelv szövegkörnyezetéből és céljából egyértelműen levezethető.
31.
Ennélfogva arra az álláspontra helyezkedem, hogy az utazásszervezőnek a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése szerinti, az utazó részére történő megtérítésre vonatkozó kötelezettsége kizárólag a készpénzben történő visszafizetésre terjed ki, ami kizárja a szervező által előírt mindennemű alternatívát, különösen az utalvány formájában történő megtérítést.
32.
Az utazó nem mondhat le a készpénzben történő visszafizetéshez való jogáról. A 2015/2302 irányelv 23. cikke szerint ugyanis az utazók nem mondhatnak le az ezen irányelvet átültető nemzeti intézkedések által részükre biztosított jogokról. Ennek alapján azonban a 2015/2302 irányelv imperatív jellege nem akadályozza meg az utazásszervezőt abban, hogy a megtérítésre való jogosultságot megalapozó esemény bekövetkezését követően
szabadon választható utalványt kínáljon fel az utazónak, amelyet az szabadon elfogadhat. Ahogyan azt a 2020/648 bizottsági ajánlás (
17
) egyértelművé teszi, az utazásszervező által kínált utalvány „nem fosztja meg az utazókat azon joguktól, hogy inkább a pénzbeni visszatérítést válasszák.” Az utalvány kötelezővé tétele tehát nem egyeztethető össze a 2015/2302 irányelv imperatív jellegével.
33.
A fentiek tükrében arra a következtetésre jutottam, hogy a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az az utazási csomagra vonatkozó szerződés szerinti utazásszervező számára a szerződés felmondása esetére előírja a befizetett teljes összeg pénzbeli visszafizetését, és hogy az az utazásszervező számára nem enged alternatívát, különösen a befizetett összegekkel egyenlő összegű utalvány formájában. Ez a rendelkezés azonban nem akadályozza meg az utazót abban, hogy a megtérítésre való jogosultságot megalapozó esemény bekövetkezése után ilyen utalványt válasszon.
A második kérdésről
34.
Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a Covid19‑világjárványhoz kapcsolódó egészségügyi válság és annak a turisztikai ágazatra gyakorolt következményei indokolhatják‑e, és adott esetben milyen feltételek mellett és milyen korlátokkal, az utazásszervezőt terhelő, a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében előírt azon kötelezettségtől való eltérést, hogy az utazó számára a szerződés felmondásától számított tizennégy napos határidőn belül megtérítse az utazási csomag fejében befizetett teljes összeget.
35.
Annak érdekében, hogy hasznos választ adhassak a kérdést előterjesztő bíróság kérdésére, különböző aspektusokból sorra megvizsgálom a közegészségügyi szükséghelyzetnek a 2015/2302 irányelvben biztosított jogok terjedelmére és gyakorlására gyakorolt hatását. Az első kérdés az, hogy a tagállamok által a Covid19‑világjárvány miatt a szabad mozgásra vonatkozóan elfogadott esetleges korlátozások igazolhatják‑e az utazásszervező megtérítési kötelezettségétől való eltérést. A második arra vonatkozik, hogy a világjárvány a 2015/2302 irányelvben meghatározott „elháríthatatlan és rendkívüli” körülmények körén kívül eső helyzetnek minősül‑e. A harmadik kérdés a 2015/2302 irányelv világjárvánnyal összefüggésben való alkalmazhatósága. A negyedik kérdés az, hogy igazolhatja‑e valamely közegészségügyi szükséghelyzet a másodlagos uniós jog valamely konkrét rendelkezésétől vis maior miatt történő eltérést.
a) A szabad mozgás korlátozása és annak a másodlagos uniós jogból eredő jogokra és kötelezettségekre gyakorolt hatása
36.
Az uniós jogtól a világjárványra tekintettel való esetleges eltéréssel kapcsolatban előzetesen meg kell vizsgálni az uniós polgárok szabad mozgására vonatkozó esetleges korlátozások hatását. A közegészség, a közrend és a közbiztonság védelme igazolhatja a személyek szabad mozgására vonatkozó uniós jog által biztosított jogok és szabadságok korlátozását. (
18
) A Schengeni határellenőrzési kódex értelmében a közrendet vagy a belső biztonságot fenyegető súlyos veszély indokolhatja a határellenőrzés ideiglenes visszaállítását a belső határokon. (
19
) Ezen túlmenően „[r]endkívül kritikus helyzetben a tagállamok a ragályos betegség jelentette kockázatra adott válaszként megállapíthatják a határellenőrzés visszaállításának szükségességét.” (
20
) A közegészség védelme – amely az EUMSZ 168. cikk (7) bekezdésével összhangban a tagállamok hatáskörébe tartozik – a szabad mozgásra vonatkozó további korlátozások elfogadását igazolhatja. Az ilyen korlátozásoknak azonban „tiszteletben kell tartaniuk az uniós jog általános elveit, különösen az arányosság és a megkülönböztetésmentesség elvét.” (
21
) Az Európai Unió a világjárvány idején igyekezett elkerülni a tagállamoknak a vállalkozások és a polgárok számára jelentős zavarokat okozó egyoldalú intézkedései által okozott hatásokat, és biztosítani a tagállamok közötti koordinációt. (
22
)
37.
A jelen ügy konkrétan azt a kérdést veti fel, hogy az Európai Unión belüli szabad mozgáshoz való jogtól való indokolt eltérés igazolhat‑e a szabad mozgáshoz való jog gyakorlását feltételező másodlagos uniós jog konkrét rendelkezésétől való további eltéréseket. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2015/2302 irányelv a valódi fogyasztói belső piac megteremtésének elősegítése érdekében összehangolja az utazási csomagokra vonatkozó szerződésekből fakadó jogokat és kötelezettségeket. (
23
)
38.
A Covid19‑világjárvány arra késztette a tagállamokat, hogy újra bevezessék a határellenőrzést, és további közegészségvédelmi intézkedéseket fogadjanak el, ami jelentős hatással volt a személyek és szolgáltatások szabad mozgására. Ilyen körülmények között azzal lehetne érvelni, hogy ha a tagállamok kivételesen indokolhatják a szabad mozgás korlátozását, akkor jogosultaknak kell lenniük arra, hogy az e szabadság korlátozásából eredő „tovagyűrűző” hatások kezelése érdekében további intézkedéseket fogadjanak el a szabad mozgást feltételező harmonizált másodlagos uniós jog területén.
39.
Az ilyen széles körű, a Szerződésekben nem szereplő kivétel elismerése azonban súlyosan veszélyeztetné az uniós jog elsőbbségét, kötelező jellegét és egységes alkalmazását. Végső soron egy ilyen kivétel közegészségügyi szükséghelyzetben az uniós jog alkalmazhatatlanságát eredményezheti. (
24
)
40.
Ehelyett az uniós intézmények a világjárvány kezdete óta a koordináció előmozdítására törekedtek. Az egyoldalú intézkedések – amelyekhez egyes tagállamok a világjárvány kezdetén folyamodtak – fokozatosan átadták helyüket az összehangolt intézkedéseknek. (
25
) Ahogyan ugyanis azt a Bizottság az Unió vakcinastratégiájáról szóló egyik közleményében hangsúlyozza, „[a] Covid19‑világjárványra adott határozott európai válasz legfontosabb eleme az egységesség és az egységes piac működésének megőrzése volt.” (
26
) Arra is rá kell mutatni, hogy a Covid19‑válságra adott gazdaságélénkítő válasz az eddigi legnagyobb gazdaságélénkítő csomagot, a NextGenerationEU‑t eredményezte.
41.
A fentiek tükrében arra az álláspontra helyezkedem, hogy a szabad mozgásra vonatkozó uniós jogtól való bármilyen eltérés nem igazolhat a másodlagos uniós jog konkrét rendelkezésétől való eltérést, pontosabban az utazónak a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében biztosított, megtérítéshez való jogától való eltérést.
42.
Ezen előzetes kérdést követően azt vizsgálom, hogy a Covid19‑világjárvány által okozott közegészségügyi szükséghelyzet hogyan illeszkedik a 2015/2302 irányelv rendszerébe.
b) „Elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” és „vis maior”
43.
A 2015/2302 irányelv 12. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az utazó lemondási díj fizetése nélkül jogosult felmondani az utazási csomagra vonatkozó szerződést, ha „a célállomás helyén vagy annak közvetlen közelében olyan elháríthatatlan és rendkívüli körülmények merülnek fel, amelyek az utazási csomag teljesítését jelentős mértékben befolyásolják, vagy lényegesen befolyásolják az utasoknak a célállomásra való szállítását.” Az említett irányelv 12. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerint az utazásszervező is felmondhatja az utazási csomagra vonatkozó szerződést, ha többek között „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” gátolják a szerződés teljesítésében. Az utazó mindegyik esetben jogosult a befizetett összegek visszatérítésére. Annak meghatározásához, hogy az utazó a Covid19‑világjárvánnyal összefüggésben jogosult‑e az említett irányelv szerinti megtérítésre, elöljáróban meg kell határozni, hogy e világjárványt általában véve az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalmába tartozónak kell‑e tekinteni. (
27
)
44.
Az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalma a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 12. pontjában szereplő meghatározás szerint „az ilyen körülményekre hivatkozó fél által nem befolyásolható olyan helyzet, amelynek következményeit valamennyi észszerű intézkedés megtétele esetén sem lehetett volna elhárítani”. A 2015/2302 irányelv (31) preambulumbekezdése néhány példával szemlélteti az e fogalomba tartozó eseményeket, beleértve az „az emberi egészséget veszélyeztető jelentős kockázatok[at], például az úti cél helyén terjedő súlyos betegségek[et]”. A Covid19‑világjárvány kitörése nem csak a szóban forgó úti cél helyén, hanem világszerte is jelentős kockázatot jelentett az emberi egészségre. A világjárvány általában rendelkezik az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” meghatározásának alkotóelemeivel. Valójában olyan helyzetről van szó, amelyet senki sem tud befolyásolni, és amelynek következményeit még akkor sem lehetett volna elkerülni, ha minden észszerű intézkedést megtettek volna.
45.
A francia kormány azonban azzal érvel, hogy a világjárvány olyan vis maior helyzetnek minősül, amely nem hasonlítható a 2015/2302 irányelvben meghatározott „elháríthatatlan és rendkívüli körülményekhez”. A francia kormány lényegében azt állítja, hogy a Covid19‑világjárvány rendkívüli mértéke miatt olyan helyzetről van szó, amely túlmutat az „elháríthatatlan és rendkívüli körülményeken”. A cseh, az olasz és a szlovák kormány előadja, hogy a 2015/2302 irányelv nem alkalmazható a Covid19‑világjárványra. A tagállamok tehát továbbra is hatáskörrel rendelkeznek arra, hogy az irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében foglaltaktól eltérő szerződéses kötelezettségeket írjanak elő.
46.
A francia kormány az álláspontjának alátámasztása céljából emlékeztet arra, hogy milyen alkotóelemekből áll a vis maior fogalma, amely az ítélkezési gyakorlat szerint „rendkívüli és előreláthatatlan, az arra hivatkozón kívül álló körülményekre [vonatkozik], amelyek következményeit a legnagyobb gondosság mellett sem lehet elkerülni”. (
28
) A francia kormány fenntartja, hogy az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalma nem „helyettesíti teljes mértékben” a vis maior fogalmát, amely továbbra is a 2015/2302 irányelv hatályán kívül esik.
47.
A francia kormány e tekintetben megjegyzi, hogy a vis maior fogalma nem szerepel a 2015/2302 irányelv 12. cikkében. Ezenfelül rámutat arra, hogy az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalmának a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 12. pontjában szereplő meghatározása nem azonos a vis maior fogalmával, mivel ahhoz nem szükséges, hogy az ilyen körülmények „rendkívüliek és előreláthatatlanok” legyenek. Álláspontja szerint a 2015/2302 irányelv 12. cikkének a (31) preambulumbekezdésével összhangban értelmezett (4) bekezdése azt a következtetést támasztja alá, hogy ez az irányelv olyan rendkívüli eseményekre vonatkozik, amelyek térben és időben elszigeteltek és korlátozottak. Úgy véli, hogy a 2015/2302 irányelv nem vesz számba az egész világot érintő és világméretű rendkívüli eseményeket. Álláspontja szerint ez az értelmezés összeegyeztethető a 2015/2302 irányelv 12. cikkének hatékony érvényesülésével; e cikk azon a feltételezésen alapul, hogy az utazásszervező képes viselni a szerződés elháríthatatlan és rendkívüli körülmények miatti felmondásának anyagi következményeit. Ha ez a rendelkezés még az utazási csomagok szervezőinek kereskedelmi tevékenységét leállító világjárvány esetén is alkalmazandó lenne, az ellentmondana az említett irányelv által követett célnak, ami a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítása mellett a vállalkozások versenyképességének megőrzése.
48.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az elháríthatatlan külső ok (vis maior) fogalmának tartalma az uniós jog különböző alkalmazási területein eltérő, és annak jelentését mindig arra a jogi háttérre tekintettel kell meghatározni, amelyben az joghatással jár. (
29
) Álláspontom szerint a 2015/2302 irányelv jogi keretei között az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalma lefedi a vis maior fogalmát.
49.
Először is, amint azt már említettem, a világjárvány általában véve rendelkezik az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalmának alkotóelemeivel. A 2015/2302 irányelvben semmi nem utal arra, hogy az e fogalomba tartozó esemény mégse tartozna az irányelv hatálya alá, ha az nagyszabású vagy különösen rendkívüli. Nem vagyok meggyőződve arról, hogy ettől eltérő következtetést lehetne levonni a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (2) bekezdéséből, amely szerint az utazó „a célállomás helyén vagy annak közvetlen közelében [felmerülő] elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” esetén felmondhatja az utazási csomagra vonatkozó szerződést. A mondat e része ugyanis arra helyezi a hangsúlyt, hogy az elháríthatatlan és rendkívüli körülmények felmerülésének értékelése érdekében a csomag teljesítési helyén, azaz a célállomás helyén fennálló helyzetet kell megvizsgálni. Ez azonban nem zárja ki az olyan eseményeket, amelyek nemcsak a célállomás helyén, hanem máshol is bekövetkeznek.
50.
Ezt követően fontosnak tartom kiemelni, hogy a Bíróság óvatosan kezeli a fuvarozók arra irányuló kísérleteit, hogy a különösen rendkívüli események külön kategóriájára hivatkozzanak, ami lehetővé tenné számukra, hogy kibújjanak kötelezettségeik alól. E tekintetben a légi utasok jogainak területéről hoznék egy példát. A Bíróság az 1011/2011 rendelet Eyjafjallajökull vulkán kitörésével kapcsolatos, közismert McDonagh ítéletében (
30
) megállapította, hogy „a 261/2004 rendelet egyáltalán nem tartalmaz olyan információt, amely alapján arra lehetne következtetni, hogy az e rendelet 5. cikkének (3) bekezdésében említett „rendkívüli körülményeken” kívül a „különösen rendkívüli” események különálló kategóriáját is elismerné, amely utóbbi események következtében a légi fuvarozó teljesen mentesülne a kötelezettségei alól […]”. (
31
)
51.
A McDonagh ítéletben (
32
) kifejtett érvelésnek analógia útján a 2015/2302 irányelvre történő alkalmazása annak megállapítását eredményezné, hogy az említett irányelv egyáltalán nem tartalmaz olyan információt, amely alapján arra lehetne következtetni, hogy az e rendelet 3. cikkének 12. pontjában említett „rendkívüli körülményeken” kívül a „különösen rendkívüli” események különálló kategóriáját is elismerné. Ez annál is inkább így van, mivel az említett irányelv 4. cikke értelmében az irányelv az utazási csomagra vonatkozó szerződésben részes felek jogainak és kötelezettségeinek teljes körű harmonizációját írja elő.
52.
A 2015/2302 irányelv olyan értelmezése, amely az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalmába nem tartozó, különösen rendkívüli körülmények – például a Covid19‑világjárvány – külön kategóriáját ismeri el, olyan ellentmondásos eredményhez vezethet, amely végső soron aláássa a 2015/2302 irányelv által létrehozott rendszer koherenciáját. A felek ugyanis felmondhatják a szerződést, ha az emberi egészséget fenyegető kockázat az úti cél helyén merül fel, és érinti az utazási csomagra vonatkozó szerződés teljesítését, de a világjárvány által okozott jelentős emberi egészségügyi kockázat esetén a szerződéshez továbbra is kötve maradnának, még akkor is, ha a világjárvány súlyosan érintené az utazási csomag teljesítését. Ezenfelül az utazásszervező a 2015/2302 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében megtagadhatná a kártérítés megfizetését, ha bizonyított, hogy az utazási csomagra vonatkozó szerződés nem szerződésszerű teljesítése az úti cél helyén bekövetkező „elháríthatatlan és rendkívüli körülményeknek” tudható be, erre azonban világjárvány esetén nem lenne jogosult.
53.
Mindezek alapján arra a következtetésre jutok, hogy a francia kormány által javasolt értelmezés megkérdőjelezné a 2015/2302 irányelv rendszerét és alapvető célját, vagyis azt, hogy az utazók és a kereskedők maradéktalanul kihasználhassák a belső piac előnyeit, miközben magas szintű fogyasztóvédelem is biztosított. (
33
) Emellett jelentős jogbizonytalanságot is okozna, mivel megpróbál különbséget tenni egyrészt a vis maior helyzetek, másrészt pedig az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” között, a kettő között azonban nem húzódik egyértelmű határvonal.
54.
Ezt az értelmezést a 2015/2302 irányelv eredete is alátámasztja. A 90/314 irányelv 4. cikkének (6) bekezdése lehetőséget biztosított az utazásszervező számára, hogy elálljon a szerződéstől az indulás megállapodás szerinti időpontja előtt. Ilyen esetben az utazó kártérítésre volt jogosult az utazásszervezőtől, kivéve, ha „az út törlése, a túlfoglalást kivéve, vis major miatt történt, azaz az eljáró fél irányításán kívül eső, szokatlan és előre nem látható körülmények miatt, amelyek következményei akkor sem lettek volna elkerülhetőek, ha kellő gondossággal járnak el.” Az utazót nem illette meg ehhez hasonló elállási lehetőség. A 2015/2302 irányelv ezt a hiányt pótolta, és az utazók számára is biztosította ugyanezt a jogot. A jogalkotó szándéka tehát az volt, hogy„elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” esetére egyenlő jogokat biztosítson az utazási csomagra vonatkozó szerződésben részes felek számára. Semmi sem utal arra, hogy az lett volna a szándéka, hogy mindkét szerződő fél elállási jogát korlátozza azáltal, hogy a vis maiort kizárja az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” köréből.
55.
E tekintetben fontos rámutatni arra, hogy míg a Bizottság jogalkotási javaslatában (
34
) az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” kifejezést használta, addig a javaslatot kísérő bizottsági szolgálati munkadokumentum (
35
) bizonyos esetekben a vis maior kifejezést használja. (
36
) Ezenfelül a Bizottság a 2015/2302 irányelv alkalmazásáról szóló, az Európai Parlamenthez és a Tanácshoz intézett jelentésében egyértelművé teszi, hogy „az »elháríthatatlan és rendkívüli körülmények« fogalma az 1990. évi irányelvben használt »vis major« fogalmát váltja fel.” (
37
) A 2015/2302 irányelv eredetének levezetése tehát alátámasztja azt az állítást, hogy a 2015/2302 irányelv keretében a vis maior az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalmával egyenértékű fogalom.
56.
A fentiek tükrében arra a következtetésre jutok, hogy konkrétan a 2015/2302 irányelv keretében a világjárvány mint vis maior helyzet nem esik kívül az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalmán.
c) A 2015/2302 irányelv alkalmazhatósága a világjárvánnyal összefüggésben
57.
A belga, a cseh, a szlovák és az olasz kormány nem tesz különbséget az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” és a
vis maior
között. Tágabb értelemben azonban vitatják a 2015/2302 irányelv világjárvány összefüggésében történő alkalmazhatóságát. Lényegében azt állítják, hogy ez az irányelv a helyi és korlátozott mértékű elháríthatatlan és rendkívüli körülményekre vonatkozik, a világjárványra azonban nem. Ezen érvüket a 2015/2302 irányelv (31) preambulumbekezdésével támasztják alá, amely az utazási szerződés idő előtti felmondására jogosító elháríthatatlan és rendkívüli körülmények között példaként említi „az emberi egészséget veszélyeztető jelentős [kockázatok], például az úti cél helyén terjedő súlyos [betegségek]” (
38
) fennállását.
58.
Álláspontom szerint a (31) preambulumbekezdésből nem lehet arra következtetni, hogy a jogalkotó a 2015/2302 irányelv alkalmazhatóságát helyi szinten bekövetkező eseményekre kívánta volna korlátozni. A (31) preambulumbekezdés csak tájékoztató jellegű felsorolást ad az elháríthatatlan és rendkívüli körülményeket magukban foglaló helyzetekről. Úgy tűnik, hogy az inkább a fent említett kormányok által támogatottal ellentétes következtetéshez vezet. Ha valamely súlyos betegségnek az úti cél helyén való elterjedése az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” példájának minősül, e körülményeknek valamely súlyos betegség világméretű elterjedését még inkább magukban kell foglalniuk. Ugyanez az érvelés alkalmazható a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (2) bekezdését illetően, amely szerint az utazó „a célállomás helyén vagy annak közvetlen közelében [felmerülő] elháríthatatlan és rendkívüli körülmények [esetén, amelyek az utazási csomag teljesítését jelentős mértékben befolyásolják]” felmondhatja az utazási csomagra vonatkozó szerződést. Ha az utazónak joga van felmondani a szerződést helyi szinten bekövetkező, az utazási csomag teljesítését jelentős mértékben befolyásoló, elháríthatatlan és rendkívüli körülmények esetén, még inkább rendelkeznie kell ezzel a joggal akkor, ha az ilyen esemény globális szinten következik be, és jelentős mértékben befolyásolja az utazási csomag teljesítését.
59.
Ennek ellenére az uniós jogalkotó az elháríthatatlan és rendkívüli körülmények esetére a zavar mértékétől függően eltérő jogokat és kötelezettségeket határozhat meg a felek számára. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a 2015/2302 irányelvet az utazási ágazatra jelentősen kiható, 2010‑es vulkáni hamuválságot követően fogadták el. Még ha annak hatása nem is hasonlítható a Covid19‑világjárványéhoz, a jogalkotónak lehetősége nyílt arra, hogy a szabályokat ennek megfelelően módosítsa. Ez volt a helyzet például a szervező felelősségének azon korlátozása tekintetében, hogy utazónként legfeljebb három éjszakás időtartam vonatkozásában kell viselnie a szükséges szállásköltségeket abban az esetben, ha elháríthatatlan és rendkívüli körülmények miatt lehetetlen annak biztosítása, hogy az utazó az utazási csomagra vonatkozó szerződésben meghatározott időpontban hazatérjen (a 2015/2302 irányelv 13. cikkének (7) bekezdése). Ennélfogva úgy gondolom, észszerű azt a következtetést levonni, hogy amennyiben a jogalkotó szándéka arra irányult, hogy az utazónak a szerződés felmondását követő 14 napon belüli megtérítéshez való jogát meghatározott mértékű zavart okozó elháríthatatlan és rendkívüli körülmények esetére korlátozza, azt kizárja, vagy arról másként rendelkezzen, kifejezetten ezt tette volna.
60.
Ezenfelül a cseh és a szlovák kormány azzal érvelt, hogy az utazásszervezőnek a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése szerinti, az utazó részére történő megtérítési kötelezettsége a fizetésképtelenséggel szembeni védelem korlátozott hatályára tekintettel nem alkalmazható. A 2015/2302 irányelv 17. cikke értelmében a tagállamok biztosítják, hogy a területükön letelepedett utazásszervezők biztosítékot nyújtsanak arra, hogy visszafizetik az utazók által vagy nevében befizetett teljes összeget, amennyiben az érintett szolgáltatások teljesítésére fizetésképtelenségük miatt nem kerül sor. Ennek a biztosítéknak „hatékonynak kell lennie, és ki kell terjednie az észszerűen előrelátható költségekre.” (
39
) A 2015/2302 irányelv (40) preambulumbekezdése egyértelművé teszi, hogy a hatékony fizetésképtelenséggel szembeni védelemnek „nem [veheti figyelembe] a nagyon valószínűtlen kockázatokat, például több jelentős utazásszervező egyidejű fizetésképtelenné válását, amennyiben ez aránytalan mértékben befolyásolná a védelem költségét, és ezáltal csökkentené annak hatékonyságát.” Az említett preambulumbekezdés egyértelművé teszi, hogy ilyen esetekben „korlátozni lehet a pénzvisszafizetési garanciát.” E két kormány azt állítja, hogy az utazásszervezők teljesítésének nagy számban történő elmaradása esetén az utazók nem kapnának megtérítést, mivel követeléseik nem részesülnének védelemben.
61.
E tekintetben a 2015/2302 irányelv 17. cikkéből az következik, hogy az utazásszervező arra vonatkozó kötelezettsége, hogy biztosítékot nyújtson a befizetett összegek megtérítésére, kiterjed arra a helyzetre is, amelyben az utazásszervező fizetésképtelensége miatt nem nyújtja a releváns szolgáltatásokat. Ez azt jelenti, hogy a megtérítési igény védett, ha a likviditási probléma az utazásszervező fizetésképtelenségéből ered. A világjárvány esetében azonban a likviditási problémák a lemondási kérelmekből nagy számából erednek, ami aztán fizetésképtelenséghez vezethet. Ez az oka annak, hogy a Bizottság az utalványokról szóló ajánlásában elismeri, hogy ha az utazásszervezők fizetésképtelenné válnak, „fennáll a veszélye annak, hogy sok utazó […] egyáltalán nem kap visszatérítést, mivel az utazásszervezőkkel […] szembeni követeléseik védelme nem biztosított.” (
40
)
62.
Abból azonban, hogy a 2015/2302 irányelv az ilyen helyzetekben nem hangolja össze a megtérítési igényekkel kapcsolatos fizetésképtelenséggel szembeni védelmet, nem lehet arra következtetni, hogy az említett irányelv 12. cikkének (4) bekezdése ne lenne alkalmazható. Tágabb értelemben véve, a 2015/2302 irányelv nem hangolja össze a szerkezetátalakítási intézkedéseket vagy a fizetésképtelenség elleni védelmet. Igaz, hogy uniós szintű harmonizáció hiányában a fizetésképtelenségi jog anyagi jogi szabályai jelenleg nagyrészt a tagállamok hatáskörébe tartoznak. A tagállamok azonban e hatáskörüket az uniós jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni, ideértve az EUM‑Szerződésben biztosított alapvető szabadságokat is. (
41
) A tagállamok által az utazásszervezők likviditási problémáinak enyhítésére elfogadott intézkedéseknek tehát tiszteletben kell tartaniuk az utasok 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése szerinti megtérítéshez való jogának lényegét. Ezeknek az intézkedéseknek az állami támogatásokra vonatkozó jogot is tiszteletben kell tartaniuk.
63.
A Bizottság az utalványokról szóló ajánlásában az állami támogatásokra vonatkozó szabályozást illetően emlékeztet arra, hogy a tagállamok a Covid19 kitöréséből eredő visszatérítési igények kielégítésének biztosítása érdekében likviditási támogatást nyújthatnak az utazási és közlekedési ágazat szereplőinek. Az ajánlás e likviditási támogatás állami támogatásokra vonatkozó uniós szabályokkal való összeegyeztethetőségének alapjaként utal az állami intézkedésekre vonatkozó ideiglenes keretre. (
42
)
64.
A fenti megfontolások tükrében úgy vélem, hogy a 2015/2302 irányelv a Covid19‑világjárvánnyal összefüggésben alkalmazandó.
d) A közegészségügyi szükséghelyzet mint olyan ok, amelynek alapján az egyének eltérhetnek a másodlagos uniós jog valamely konkrét rendelkezésétől
65.
A következő megvizsgálandó kérdés az, hogy az utazásszervezők a másodlagos uniós jog valamely rendelkezésétől való eltérés érdekében súlyos közegészségügyi szükséghelyzet esetén hivatkozhatnak‑e vis maiorra. A francia kormány konkrétabban előadta, hogy a 2015/2302 irányelv 12. cikke nem zárja ki a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kidolgozott „vis maior” elv alkalmazásának lehetőségét. E tekintetben utal a Billerud Karlsborg és Billerud Skärblacka ítéletre (
43
) (a továbbiakban: Billerud ítélet), valamint a Luxaviation végzésre. (
44
)
66.
A Billerud ítélethez vezető ügy tárgyát olyan társaságok képezték, amelyeket azért szankcionáltak, mert nem adták át időben a szén‑dioxid‑kibocsátásukat fedező egységeket. Ezek a társaságok azzal érveltek, hogy az állítólagos mulasztás belső adminisztratív hiányosság miatt következett be. A Bíróság a Valsabbia kontra Bizottság (
45
) ítéletében foglalt korábbi ítélkezési gyakorlatára hivatkozva megállapította, hogy „külön rendelkezés hiányában is lehetséges a vis maiort képező körülmények elismerése, ha a jogalanyok által hivatkozott külső ok oly mértékben befolyásolhatatlan és elháríthatatlan, hogy objektíve lehetetlenné teszi, hogy az érintett személyek teljesíteni tudják kötelezettségeiket”. (
46
) A Bíróság ugyanebben a bekezdésben azt is megállapította, hogy a nemzeti bíróság feladata annak értékelése, hogy az érintett gazdasági szereplő – minden gondosság ellenére, amelyet az előírt határidők betartása érdekében tanúsíthatott volna – olyan, rajtuk kívül álló rendkívüli és előreláthatatlan körülményekkel került‑e szembe, amelyek meghaladják az egyszerű belső zavar esetét. (
47
)
67.
A Billerud ítélet kontextusából az következik, hogy az abban az ítéletben elismert vis maior védekezés az uniós jogból eredő kötelezettség nem teljesítéséből eredő jogkövetkezményektől való eltérés korlátozott lehetőségére vonatkozik. A következőkben azt vizsgálom meg, hogy az említett ítéletben kifejtett érvelés releváns‑e a jelen ügyben, amelynek tárgyát az uniós jog konkrét rendelkezéséből eredő kötelezettségtől vis maior miatt való eltérés kérdése képezi.
68.
A fenti elemzésem b) és c) alcímeiben arra az álláspontra helyezkedtem, hogy a vis maior helyzet a 2015/2302 irányelv által hatálya alá, és az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalmába tartozik. A 2015/2302 irányelv már tartalmaz a szerződéses jogviszonyt elháríthatatlan és rendkívüli körülmények fennállása esetére szabályozó konkrét rendelkezéseket. E rendelkezések közé tartozik az említett irányelv 12. cikkének (2) és (3) bekezdése, amelynek értelmében az utazó vagy a szervező elháríthatatlan és rendkívüli körülmények esetén jogosult felmondani a szerződést. A 12. cikk (4) bekezdése értelmében a szerződés felmondása azt eredményezi, hogy az utazásszervező köteles az utazó által az utazási csomag fejében befizetett teljes összeget az utazónak indokolatlan késedelem nélkül, de legkésőbb az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondását követő 14 nappal megtéríteni.
69.
Az azonban, hogy a 2015/2302 irányelv konkrét rendelkezéseket tartalmaz az elháríthatatlan és rendkívüli körülményeknek a szerződéses jogviszonyra gyakorolt hatásáról, nem feltétlenül jelenti azt, hogy ne lenne alkalmazható a Billerud ítélet. Ennek oka, hogy a világjárvány esetén az elháríthatatlan és rendkívüli körülmények az utazásszervezőt nem pusztán megakadályozták a szerződés teljesítésében, hanem jelentősen befolyásolták is a lemondási kérelmek feldolgozására vonatkozó adminisztratív kapacitását és a megtérítések kifizetéséhez szükséges pénzügyi kapacitását. Ebből a szempontból a Billerud ítéletben megállapított elv még mindig alkalmazható lehet. Úgy értelmezhető, hogy ez az elv bizonyos fokú toleranciát enged a jog szigorú alkalmazása tekintetében. (
48
) A Covid19 fogyasztóvédelmi jogra és politikára gyakorolt hatását vizsgáló kutatók (
49
) – hogy tükrözzék „a világjárványnak az összes érintett érdekre gyakorolt kollektív hatását” – kidolgozták a „társadalmi vis maior„ fogalmát. E fogalom lényege annak elismerése, hogy a világjárvány súlyos és váratlan hatással volt mind a fogyasztókra, mind a vállalkozásokra, és az egész társadalmat érintő kérdéssé vált.
70.
Ilyen körülmények között a vis maior elvnek az uniós jog betartásának a Billerud ítéletben megállapított objektív lehetetlenségével összefüggésben történő alkalmazása igen korlátozott körben biztosítana lehetőséget a másodlagos uniós jog harmonizált területén meghatározott konkrét kötelezettség teljesítése alóli ideiglenes mentesülésre. Az utazásszervezők tehát akkor hivatkozhatnának vis maiorra, ha a világjárvány a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében meghatározott határidők betartása érdekében tanúsított minden gondosság ellenére olyan elháríthatatlan és elkerülhetetlen következményekkel járna, amelyek átmenetileg áthidalhatatlan nehézségeket okoznak, és objektíve lehetetlenné teszik az érintettek számára az e rendelkezésből eredő kötelezettségeik teljesítését. (
50
) E tekintetben figyelembe lehetne venni a vis maiorra védekezésként hivatkozó utazásszervező létét fenyegető fizetésképtelenség tényleges veszélyét. (
51
) Az utazásszervezők kizárólag az említett nehézségek megoldásához szükséges időtartamra hivatkozhatnak vis maiorra. (
52
) Ilyen korlátozások mellett a vis maior általános elvének az utazási szerződés keretében az uniós jognak való megfelelés objektív lehetetlenségével összefüggésben történő alkalmazása nem jelent általános mentesülést (vagy teljes szabadságot). A szigorú határidők alól csak átmeneti és kizárólag a rendezett visszatérítések megszervezéséhez szükséges időtartamra történő eltérést tehet lehetővé.
71.
A következő kérdés az, hogy az utazásszervezők a másodlagos uniós jog betartásának objektív lehetetlenségével összefüggésben a vis maior elv alapján utalvány formájában elhalaszthatják‑e a visszafizetést. Szerződési szempontból az utalvány kibocsátására vonatkozó ajánlat a szerződés kiigazításának egyik formája. Az utalvány felajánlása a szerződéses jogviszony fenntartását eredményezi. Az utalványnak ugyanis az a joghatása, hogy a teljesítést olyan későbbi időpontra halasztja, amelyben a körülmények lehetővé teszik az utazás folytatását. Az ilyen szerződéses kiigazításnak a 2015/2302 irányelvvel való összeegyeztethetősége az utalványhoz kapcsolódó sajátos jellemzőktől függ.
72.
A jelen ügyben a vitatott rendeletben meghatározott jellemzőkkel rendelkező utalvány nem tűnik összeegyeztethetőnek a 2015/2302 irányelvvel. Konkrétabban úgy tűnik, hogy az ilyen utalvány felajánlása a vis maior helyzetre tekintettel nem állítja helyre a felek közötti egyensúlyt. A szerződés egyik felét, nevezetesen az utazót inkább hátrányosan érinti. Ahogyan azt az egyik kommentátor írta, „túlzás az ügyfelet arra kényszeríteni, hogy finanszírozza a másik szerződő felet, ha esetleg nem akar így tenni.” (
53
) Ez különösen igaz az utalvány érvényességi idejére, amely 18 hónap. Az utazónak csak ezen időszak végén van lehetősége arra, hogy éljen a visszafizetéshez való jogával, és nem illeti meg biztosíték az utazásszervező fizetésképtelenségével szemben. Ezen túlmenően az utazó feladata, hogy megtegye azokat a lépéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy az említett időszak végén megkapja a pénzét. A szerződés újratárgyalásának mindkét fél számára előnyösnek kell lennie. A jogi szakirodalomban joggal hangsúlyozzák, hogy az utazásszervezők és a fogyasztók számára „kölcsönösen előnyösnek kell lennie az utalványrendszernek”, és ez akkor valósulna meg, „ha az utazásszervezők a fogyasztónak a jogszabályban meghatározott jogosultságon felül is nyújtanának valamit.” (
54
)
73.
Végső soron a vis maior helyzetre tekintettel a szerződéses megállapodás a jóhiszeműség elvének tükrében az egyes esetek körülményeitől függ. (
55
) A világjárvánnyal, különösen annak a legelejével összefüggésben nem hagyható teljesen figyelmen kívül a szerződés felmondásának a másik félre gyakorolt hatása. Tekintettel a lemondások mértékére, a befizetett összegek visszafizetésének feldolgozására legalább némi időt kellett volna adni még azoknak az utazásszervezőknek is, akiknek volt pénzügyi kapacitásuk az összes utas részére történő visszafizetésre. (
56
) A Bizottság a tárgyaláson elismerte, hogy a világjárvány kezdeti szakaszában az utazók többsége pragmatikusan reagált a helyzetre, és nem számított arra, hogy a szokásos körülmények között alkalmazandó szűk 14 napos határidőn belül visszatérítést kap. Amennyiben elegendő információt kapnak a visszatérítésük feltételeiről, hajlandóak lennének észszerű ideig várni. Az utazási csomagra vonatkozó szerződésben részes mindkét félnek törekednie kell tehát arra, hogy „felelősségteljesen és tisztességesen” járjon el. (
57
)
74.
A fentiek tükrében arra az álláspontra helyezkedem, hogy az egyes utazásszervezők hivatkozhatnak vis maiorra olyan körülmények között, amelyekben a Covid19‑világjárvány a határidők betartása érdekében tanúsított minden gondosság ellenére olyan elháríthatatlan és elkerülhetetlen következményekkel járt, amelyek átmenetileg áthidalhatatlan nehézségeket okoztak, és objektíve lehetetlenné tették az utazásszervező számára a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése szerinti megtérítés nyújtását. Az utazásszervező kizárólag az említett nehézségek megoldásához szükséges időtartamra hivatkozhat vis maiorra. A vis maiorra az uniós jog betartásának objektív lehetetlenségével összefüggésben való hivatkozás esetén azonban az utazásszervezők nem bocsáthatnak ki a vitatott rendeletben meghatározott jellemzőkkel rendelkező utalványt.
e) A közegészségügyi szükséghelyzet mint olyan ok, amelynek alapján a tagállamok eltérhetnek a másodlagos uniós jog valamely konkrét rendelkezésétől
75.
A jelen ügyben még annak elfogadása esetén sem kapnánk megfelelő választ, hogy a Billerud ítéletben szereplő érvelés alkalmazható arra az esetre, amelyben a Covid19‑világjárvány miatt az egyes utazásszervezők számára objektíve lehetetlen az utazók által befizetett teljes összegnek a 14 napon belüli megtérítésére vonatkozó kötelezettséget teljesíteni. Az ügy tárgyát ugyanis nem a magánfelek közötti jogvita képezi. Az ügy tárgyát olyan jogszabályi rendelkezés jogszerűsége képezi, amelynek révén valamely tagállam úgy határoz, hogy a Covid19‑világjárványra válaszul a másodlagos uniós jogtól eltérő intézkedést fogad el. Ennélfogva úgy vélem, hogy a Billerud ítéletben tett megállapítások nem alkalmazhatók automatikusan a tagállamokra.
76.
Az uniós jognak valamely tagállam általi be nem tartását illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a kötelezettségszegési eljárások keretében kivételesen elismerte a vis maiort ilyen mulasztást igazoló okként. A releváns ítélkezési gyakorlat tárgyát főként valamely uniós jogi aktus átültetésének elmulasztása (
58
) vagy a másodlagos uniós jogban meghatározott konkrét kötelezettség elmulasztása képezte. (
59
) Az említett ítélkezési gyakorlat szerint „az a tagállam, amely pillanatnyilag olyan leküzdhetetlen nehézségekkel szembesül, amelyek miatt nem tud eleget tenni az uniós jogból eredő kötelezettségeinek, csak azon időszakra vonatkozóan hivatkozhat vis maior helyzetre, amely e nehézségek leküzdéséhez szükséges”. (
60
)
77.
A jelen ügyben – mivel nem a tagállamot, hanem az utazásszervezőt terheli az a kötelezettség, amelytől eltérni kívánnak – azzal lehet érvelni, hogy nincs helye a kötelezettségszegési eljárásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlat alkalmazásának. Ha azonban a Billerud ítélet az utazásszervezők nagy számára vonatkozna, és igen jelentős számú szerződést érintene, ez rendszerszintű problémára és arra utalhatna, hogy időre van szükség van ahhoz, hogy a világjárvány hatásainak kezelésére „rendszerszintű” megoldás szülessen. (
61
) Ilyen körülmények között, ha egy tagállamnak átmenetileg leküzdhetetlen nehézségekkel kell szembenéznie a másodlagos uniós jogot átültető rendelkezés jogrendjében történő alkalmazása során, kivételesen szintén jogosultnak kell lennie arra, hogy vis maiorra hivatkozzon.
78.
A vis maior védekezésnek a másodlagos uniós jog valamely konkrét rendelkezésétől való eltérésre analógia útján történő alkalmazását különösen szigorú biztosítékokhoz kellene kötni. Az nem értelmezhető az uniós jogtól való eltérést lehetővé tevő általános mentesülésként vagy teljes szabadságként. Nagyon kivételes, korlátozott hatályú és ideiglenes eltérésről szól arra az esetre, amelyben objektíve lehetetlen megfelelni a másodlagos uniós jognak. Ennélfogva úgy vélem, hogy valamely tagállam a Covid19‑világjárványhoz hasonlóan „példa nélküli egészségügyi szükséghelyzettel” (
62
) összefüggésben a világjárványra válaszul eltérést biztosító intézkedés elfogadásának igazolása céljából hivatkozhat vis maiorra, ha olyan, átmenetileg leküzdhetetlen nehézségekkel szembesül, amelyek megakadályozzák abban, hogy eleget tegyen a másodlagos uniós jog valamely konkrét rendelkezésének a saját jogrendjében való alkalmazására vonatkozó kötelezettségének. A tagállam azonban kizárólag az említett nehézségek megoldásához szükséges időtartamra hivatkozhat vis maiorra. A leküzdhetetlen nehézségek megoldására választott eszközöknek meg kell felelniük az arányosság általános elvének. A vis maior helyzetre hivatkozó tagállam feladata annak bizonyítása, hogy a szóban forgó helyzet miatt felmerülő leküzdhetetlen nehézségek megoldása érdekében eltéréshez kell folyamodni. A tagállamnak e tekintetben nem marad más választása, mint az uniós jogtól való ideiglenes eltérés.
79.
A jelen ügyben a francia kormány azt állítja, hogy kénytelen volt az uniós jogtól való eltérést megállapítani, konkrétan lehetővé tenni az utazásszervezők számára, hogy a tömeges fizetésképtelenségük megelőzése érdekében azonnali megtérítés helyett utalványt bocsássanak ki. E tekintetben a következő észrevételeket teszem. A világjárvány kezdeti szakaszában a tagállamok a lakosság egészségével és a gazdasággal kapcsolatban jelentős kihívásokkal szembesültek. A kormányoknak a körülményekre tekintettel bizonyos prioritásokat kellett meghatározniuk, meg kellett védeniük a kiszolgáltatottakat, támogatniuk kellett a munkanélkülivé váló munkavállalókat, miközben biztosítaniuk kellett, hogy a világjárvány által leginkább sújtott vállalkozások ne omoljanak össze. A cseh kormány a tárgyaláson kitartott amellett, hogy az egészségügyi szükséghelyzet miatt a tagállamoknak számos területen kell intézkedéseket hozniuk, és a körülményekre tekintettel újra egyensúlyba kell hozniuk az érintett érdekeket. Következésképpen indokoltnak tűnhet, hogy valamely tagállam bizonyos szerződésen alapuló jogok gyakorlásának korlátozott hatályú és ideiglenes felfüggesztéséről rendelkezzen arra az időre, amely feltétlenül szükséges ahhoz, hogy a felek alkalmazkodni tudjanak valamely újszerű és előre nem látható helyzethez, vagy hogy a kormányzat megfelelő megoldásokat találjon. Az ilyen megoldások a likviditási válságok gazdaságban történő bekövetkezésének elkerülése érdekében anélkül ösztönözhetik a szerződések folytonosságát, hogy túlzott terhet rónának a megtérítésre jogosult utazókra. (
63
)
80.
A francia kormány azt állítja, hogy a vitatott eltérő intézkedés kizárólag a 2020. március 1. és 2020. szeptember 15. között felmondott, utazási csomagokra vonatkozó szerződések tekintetében volt alkalmazható. Ezt követően nem hosszabbították meg, mivel úgy ítélték meg, hogy az utazási ágazatnak elegendő időt adtak az új helyzethez való alkalmazkodáshoz. Igaz, hogy az eltérés ideiglenes volt, amennyiben kizárólag a fent említett hat hónapos időszakon belül felmondott szerződésekre vonatkozott. A vitatott rendelet azonban – amint azt a Bizottság szóbeli észrevételeiben hosszasan hangsúlyozta – visszamenőlegesen sértette az utazóknak a már befizetett pénzösszegek megtérítésére vonatkozó szerzett és kötelező jogát. A fogyasztói szerződésre gyakorolt ilyen jelentős hatás tükrében nem elegendő arra hivatkozni, hogy az intézkedés csak egy bizonyos ideig maradt hatályban. Azt külön vizsgálatnak kell alávetni. E tekintetben rámutatok a vitatott rendeletben előírt utalványrendszer két jellemzőjére, amelyek a visszaható hatállyal együtt arra utalhatnak, hogy az meghaladta a világjárvány utazási szerződések felmondására gyakorolt hatásának kezeléséhez szükséges mértéket. Az első jellemző a megtérítésre való jogosultság felfüggesztésének időtartama. A vitatott rendelet úgy rendelkezik, hogy az utazásszervezőnek az utalványra vonatkozó ajánlatot legkésőbb a szerződés felmondásáról szóló értesítéstől számított három hónapon belül kell megtenni, és 18 hónapig érvényes. A fogyasztó kizárólag e 18 hónapos időszak letelte után gyakorolhatja a készpénzben teljesített befizetések megtérítéséhez való jogát. A vitatott rendelet gyakorlatilag a szerződés felmondásától számított 18 és 21 hónap közötti időtartamra felfüggeszti az utazónak a már befizetett pénzösszegek visszatéríttetéséhez való jogát. A francia kormány nem fejtette ki, miért volt szükség arra, hogy az utazókat az utalvány kibocsátását követő legalább 18 hónapos időtartamra megfosszák a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdéséből eredő joguktól.
81.
A második jellemző az, hogy az utazóknak a megtérítéshez való jogukba történő súlyos beavatkozás ellensúlyozására semmilyen előnyt nem biztosítottak. A vitatott rendelettel létrehozott utalványrendszer ugyanis arra kényszerítette az utazókat, hogy ellensúlyozás nélkül viseljék a világjárvány utazási szerződésre gyakorolt hatásának kockázatát. E tekintetben különösen relevánsnak tartom a Európai Jogi Intézet által a Covid19‑válságra vonatkozóan megfogalmazott egyik, a „vis maior és a nehézségek” témaköréhez kapcsolódó, következőképpen megfogalmazott alapelvet: „Az államoknak a szolidaritás elvével összhangban biztosítaniuk kell, hogy a szerződéses jogviszonyok megszakadásának következményeit, például az utazási megállapodások megszüntetését ne kizárólag az egyik fél, különösen pedig ne a fogyasztó vagy a KKV viselje.” (
64
) Másképpen megfogalmazva, a „túl nagy ahhoz, hogy csődbe menjen” érv nem fogadható el, ha az a fogyasztó állampolgár hátrányát eredményezi.
82.
A megfelelő alternatívák tekintetében helyénvaló utalni az utalványokról szóló bizottsági ajánlásra, amely külön részt tartalmaz a támogató intézkedésekről és az állami támogatásokról. (
65
) Hangsúlyozza, hogy a tagállamok a Covid19‑világjárványból eredő visszatérítési igények kielégíthetőségének biztosítása érdekében támogatást nyújthatnak a közlekedési és utazási ágazat szereplőinek. A Bizottság az említett ajánlásban rögzíti, hogy amennyiben az utazási ágazat szereplői általános likviditási támogatásra szorulnak, a tagállamok úgy is dönthetnek, hogy az ágazat szereplői számára ilyen támogatást biztosító rendszereket vezetnek be. E tekintetben az ideiglenes keretre hivatkozik, amely megalapozza a likviditási támogatás állami támogatásokra vonatkozó uniós követelményekkel való összeegyeztethetőségét.
83.
A hat egymást követő alkalommal módosított ideiglenes keret többféle támogatástípusról rendelkezik, amelyek az EUMSZ 107. cikk (2) bekezdésének b) pontja (
66
) vagy az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja alapján értékelhetők. (
67
) Az ideiglenes keret konkrétan a turisztikai vállalkozásoknak nyújtott kártalanítást illetően egyértelművé teszi, hogy a tagállamok bejelenthetik az ilyen kártalanítási intézkedéseket, és a Bizottság közvetlenül az EUMSZ 107. cikk (2) bekezdésének b) pontja alapján fogja vizsgálni azokat. (
68
) Kiemelem, hogy a Bizottság gyors határozathozatali eljárásra vállalt kötelezettséget. (
69
) Több tagállam alkalmazta az ideiglenes keretet, és bejelentett az utazási csomagok szervezőinek támogatását célzó állami támogatási intézkedéseket, amelyeket a Bizottság az ideiglenes kerettel vagy a Szerződéssel összhangban hagyott jóvá. (
70
)
84.
Ennélfogva úgy tűnik, hogy az uniós jog az utazásszervezők likviditási problémáinak kezelése céljából alternatív eszközöket kínált a tagállamok számára. A dán kormány ennek alátámasztása céljából észrevételeiben az utazási ágazat számára nyújtott támogatási célú kölcsön rendszere („Rejsegarantifonden”) elfogadásának példáját hozta fel. A tárgyaláson részt vevő kormányok a Bíróság által feltett kérdésre adott válaszaikban kifejtették álláspontjukat egy hasonló alap létrehozásának lehetőségével kapcsolatban. A francia kormány azt állította, hogy a dán kormány által alkalmazott megoldás nem ültethető át Franciaországban, mivel az egészségügyi válság előtt nem létezett a szóban forgóhoz hasonló alap. A francia kormány különösen azt fejtette ki, hogy Franciaországban a biztosítási üzletág a kezesi szerepre korlátozódik, és engedély nélkül nem nyújthat pénzkölcsönt.
85.
Az egyes tagállamok rendelkezésére álló, a világjárványra válaszul az utazásszervezők támogatására biztosított lehetőségek értékelésénél figyelembe kell venni az egyes országok strukturális különbségeit. Ennek során azonban a tagállamoknak meg kell felelniük az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése szerinti lojális együttműködés elvének. Ez az elv ugyanis mind a tagállamokat, mind az uniós intézményeket kötelezi. Amennyiben valamely tagállam arról értesíti a Bizottságot, hogy közegészségügyi szükséghelyzet miatt jelentős nehézségekkel néz szembe az uniós jog egy adott rendelkezésének alkalmazása során, a Bizottság köteles kellően figyelembe venni ezeket a nehézségeket, és segítséget nyújtani az érintett tagállamnak. Ez annál is inkább így van, mivel az uniós jog nem tartalmaz saját általános „uniós szükséghelyzeti szabályozást”. (
71
)
86.
Arra is rá kell mutatni, hogy a világjárvány első hónapjaiban uniós szinten nem létezett külön szabályozás a lemondott szállítási és utazási csomagokra vonatkozó szerződések esetében történő visszatérítés alternatívájaként kibocsátott utalványokkal kapcsolatban. (
72
)2020. március 19‑én a Bizottság nem hivatalos iránymutatást tett közzé honlapján a 2015/2302 irányelv alkalmazásáról, amelyet 2020. március 19‑én frissített, és amelyben megerősítette az utazók jogát a teljes visszatérítésre, de azt is kijelentette, hogy az utazók utalványt is elfogadhatnak. (
73
) Reynders biztos 2020. március 27‑i, valamennyi tagállamnak címzett levelében megerősítette az utazók visszatérítéshez való jogát. Azt javasolta, hogy az utazásszervezők kínáljanak fel utalványokat, azzal, hogy ezek az utalványok nem kötelezőek. Azt is javasolta, hogy a tagállamok fogadjanak el olyan intézkedéseket, amelyekkel növelik az utazók utalvány választása iránti bizalmát. (
74
)
87.
Időközben több tagállam kérte a Bizottságot, hogy függessze fel a 14 napon belüli visszatérítéshez való jogot és/vagy helyettesítse azt ideiglenes utalványos megoldással. (
75
) A Bizottság ehelyett megerősítette azt az álláspontját, hogy a fogyasztók jogai nem felfüggeszthetők fel, és hogy „nem tesz eleget a fogyasztóvédelem csökkentésére irányuló felhívásoknak”. (
76
) A Bizottság 2020. május 13‑án kiadta az utalványokról szóló ajánlását. A Bizottság ebben az ajánlásban teljes mértékben elismeri a világjárvány miatti lemondások súlyos hatásait, a szervezők likviditási problémáit, valamint annak veszélyét, hogy sok utazó egyáltalán nem kap visszatérítést, mivel az utazásszervezőkkel és az üzemeltetőkkel szembeni követeléseik védelme nem biztosított. Az említett ajánlás szerint e problémák megoldása az utalványok utazók számára vonzóbbá tételében rejlik. A Bizottság e célból felkérte a tagállamokat, hogy fontolják meg az utazási és szállítási ágazatok szereplőinek támogatására szolgáló, az uniós állami támogatási szabályokkal összhangban álló garanciarendszerek elfogadását. A Bizottság javasolta, hogy a tagállamok ideiglenes állami támogatási intézkedéseknek az ideiglenes keretben meghatározott feltételek mellett történő elfogadását is vegyék fontolóra.
88.
A Bizottság a tárgyaláson előadta, hogy más jogterületeken (
77
) az uniós intézmények szükségesnek és indokoltnak tartották, hogy az uniós jogalkotónak a másodlagos uniós jog egyes rendelkezéseitől való eltérést javasoljanak. A 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésére tekintettel azonban nem így döntött. A Bizottság kifejtette, hogy a 2015/2302 irányelv módosítása visszamenőlegesen érintené a fogyasztók szerzett jogait. A Bizottság ezenfelül rámutatott arra, hogy a tagállamok mintegy fele nem tartotta feltétlenül szükségesnek az említett irányelv módosítását, és másként tudott alkalmazkodni a helyzethez. A politikai döntéstől függetlenül úgy hiszem, hogy a különböző tagállamok által az utazási szerződések széles körű felmondásának következményeivel kapcsolatban kifejezett komoly aggodalmakra tekintettel a helyzet összehangolt kezelése érdekében (ajánlás helyett) jogalkotási aktusra irányuló javaslat lenne elvárható. Ez azonban önmagában nem jelenti azt, hogy a tagállamok a vis maior helyzet leküzdéséhez feltétlenül szükséges mértéket meghaladóan szabadon bevezethetnek az uniós jogtól való egyoldalú eltérést.
89.
Egy utolsó megjegyzést teszek a jövőre nézve levonható tanulságokra vonatkozóan. Az utazási csomagokra vonatkozó jelenlegi uniós szabályok folyamatban lévő felülvizsgálata is a Covid19‑világjárvány által felvetett kérdések vizsgálatának szükségességét tükrözi. A Bizottság – az új fogyasztóügyi stratégiában foglaltaknak megfelelően – vállalta, hogy 2022‑ig „behatóan [elemezi], hogy az utazási csomagokra vonatkozó jelenleg érvényes szabályozási keret – ideértve a fizetésképtelenséggel szembeni védelmet is – továbbra is teljes mértékben képes‑e mindenkor erőteljes és átfogó fogyasztóvédelmet biztosítani”. (
78
) A Bizottság azonban egyértelművé teszi, hogy az értékelés célja „nem a fogyasztóvédelem csökkentésére irányul”.
90.
Mindezekre tekintettel úgy vélem, a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Covid19‑világjárványhoz kapcsolódó egészségügyi válság és annak a turisztikai ágazatra gyakorolt rendkívüli hatása az utazásszervezőt terhelő, a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében előírt azon kötelezettségtől való eltérést, hogy az utazó számára a szerződés felmondásától számított tizennégy napos határidőn belül megtérítse az utazási csomag fejében befizetett teljes összeget, kizárólag arra az időtartamra indokolhatja, amely ahhoz szükséges, hogy a tagállam megoldja az ilyen kötelezettséget átültető nemzeti rendelkezés alkalmazását akadályozó, leküzdhetetlen nehézségeket. A leküzdhetetlen nehézségek kezelésére választott eszközöknek meg kell felelniük az arányosság elvének. A vis maior helyzetre hivatkozó tagállam feladata annak bizonyítása, hogy a szóban forgó helyzet miatt felmerülő ilyen nehézségek megoldása érdekében eltéréshez kell folyamodni. E tekintetben meg kell győződni arról, hogy az uniós jogtól való eltérés alkalmazásának nincs alternatívája. Ugyanakkor úgy tűnik, hogy a vitatott rendelet meghaladja a felmerülő leküzdhetetlen nehézségek kezeléséhez szükséges és azzal arányos mértéket, különös tekintettel annak visszaható hatályára, a megtérítéshez való jog felfüggesztésének időtartamára és az utazónak az utazási csomagra vonatkozó szerződésből eredő jogaira gyakorolt visszaható hatás ellensúlyozására felajánlott előny hiányára tekintettel.
A harmadik kérdésről
91.
A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy amennyiben a Bíróság úgy határoz, hogy a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a vitatott rendeletben meghatározotthoz hasonló eltérés, a második kérdésben említett körülmények között módosítható‑e az említett rendelkezéssel ellentétes belső jogszabályt megsemmisítő határozat időbeli hatálya.
92.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy kizárólag a Bíróság engedélyezheti, kivételesen és jogbiztonságon alapuló kényszerítő megfontolások alapján, az uniós jog valamely szabálya által a vele ellentétes nemzeti jogra kifejtett kiszorító hatás átmeneti felfüggesztését. Amennyiben ugyanis a nemzeti bíróságoknak lehetőségük lenne – akár ideiglenesen – elsőbbséget biztosítani a nemzeti rendelkezéseknek azon uniós joggal szemben, amellyel azok ellentétesek, ez sértené az uniós jog egységes alkalmazását. (
79
)
93.
A Bíróság tehát csak kivételesen, az uniós jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság általános elvének alkalmazása útján korlátozhatja bármely érdekelt azon lehetőségét, hogy a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok vitatása céljából a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzon. A Bíróság az érdekeltek jóhiszeműségére és a súlyos zavarok kockázatának fennállására vonatkozó két alapvető feltétel teljesülése esetén dönthet e korlátozásról. (
80
)
94.
A jelen ügyben a jóhiszeműség elvével kapcsolatos első kritériumot illetően azzal lehet érvelni, hogy a francia kormány ezen elv kellő figyelembevételével járt el, legalábbis ami a világjárvány kezdeti szakaszát illeti, és legalábbis az utalványokról szóló bizottsági ajánlás közzétételéig. Igaz, hogy a Bizottság a világjárvány kitörését követően közölte álláspontját. (
81
) E 2020. március 5‑i (és 2020. március 19‑én frissített) kiadványa azonban „nem hivatalos iránymutatásnak” minősült. (
82
) A Bizottság az írásbeli észrevételeiben elismerte, hogy a válság sajátos körülményeire tekintettel az uniós szabályozás elégtelenségével kapcsolatos meghatározott számú nehézséggel kellett megbirkóznia. A Bizottság e nehézségek kezelése érdekében szükségesnek tartotta, hogy a helyzethez való ideiglenes alkalmazkodás céljából sürgős jogalkotási javaslatokat nyújtson be. Ahogyan azt a második kérdés elemzése során már említettem, (
83
) a 2015/2302 irányelvet illetően több tagállam kérte a Bizottságot, hogy függessze fel a 14 napon belüli visszatérítéshez való jogot és/vagy helyettesítse azt ideiglenes utalványos megoldással.
95.
A Bizottság írásbeli észrevételeiben megállapítja, hogy szolgálatai a világjárvány kezdetén felmérték, hogy az utazásszervezők védelme érdekében indokolt lenne‑e különleges intézkedéseket elfogadni. A Bizottság végül úgy döntött, hogy nem terjeszthető elő erre vonatkozó jogalkotási javaslat. Ahogyan azt a tárgyalás során kifejtette, e határozat meghozatalának egyik döntő tényezője az volt, hogy az az utazók által kötött szerződéseket visszamenőlegesen érintené. A Bizottság ehelyett elfogadta az utalványokról szóló ajánlást.
96.
Álláspontom szerint a fenti eseménysorozat arra utal, hogy legalábbis a világjárvány kezdeti szakaszában a tagállamok számára észszerű volt megfontolni a meglévő jogszabályi keret Covid19‑világjárvány körülményeire tekintettel történő kiigazításának lehetőségét. Ennélfogva egyetértek a belga kormánnyal abban, hogy a francia kormány jóhiszeműen járt el, legalábbis a világjárvány kezdeti szakaszában, amikor a vitatott rendelet elfogadásáról döntött. Az utalványokról szóló bizottsági ajánlás közzétételét követően azonban a francia kormánynak a vitatott rendelet fenntartására vonatkozó álláspontja már nem tűnik meggyőzőnek.
97.
A 93. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat által a Bíróság ítélete időbeli hatályának korlátozásához előírt második feltétel a „súlyos zavarok kockázatának” megállapítása. A kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyben megállapította, hogy a francia utazásszervezők által 2020. szeptember 15‑én, a vitatott rendelet hatályának megszűnésekor kibocsátott utalványok értéke a becslések szerint 990 millió euró volt, ami az ágazat szokásos évi forgalmának körülbelül 10%‑át teszi ki. Az azonban, hogy az utazásszervezők a világjárvány kezdetén likviditási problémákkal szembesültek, nem jelenti azt, hogy továbbra is ilyen problémákkal kell szembenézniük. E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy több mint két évvel a vitatott rendelet hatálybalépése és két évvel annak lejárta (2020. szeptember 15.) után a világjárvány által sújtott utazásszervezők likviditási szükségleteinek enyhítésére a tagállamok rendelkezésére álló pénzügyi eszközök jól meghatározottak. (
84
) Előfordulhat, hogy az utazásszervezőknek kamatot kell fizetniük minden olyan visszatérítés után, amelyet nem teljesítettek a vitatott rendelet hatályban léte alatt. Ugyanakkor sem a kérdést előterjesztő bíróság, sem a francia kormány nem fejtette ki részletesebben ezt, illetve azt a kérdést, hogy ez „súlyos zavarok kockázatához” vezetne‑e.
98.
Mivel tehát nem nyert bizonyítást a jelen indítványban javasolt értelmezésből eredő súlyos zavarok kockázatának fennállása, nincs szükség az ítélet időbeli hatályának korlátozására, mivel a jelen ítélet 93. pontjában hivatkozott feltételeknek együttesen kell teljesülniük. (
85
)
99.
A teljes körű válaszadás érdekében emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság esetről esetre és kivételesen, a Bíróság ítélkezési gyakorlata által meghatározott feltételek tiszteletben tartása esetén elismerte a nemzeti bíróság azon lehetőségét, hogy megváltoztassa az uniós joggal összeegyeztethetetlennek ítélt nemzeti rendelkezés megsemmisítésének joghatásait. (
86
)
100.
A Bíróság elismerte ezt a lehetőséget a környezettel kapcsolatos „nyomós indok” keretében, feltéve, hogy teljesülnek bizonyos, az ítélkezési gyakorlatban meghatározott feltételek. (
87
) A Bíróság kivételesen elismerte, hogy a környezetvédelmi jog területén hozott intézkedések hatálya fenntartható, amennyiben ezt olyan kényszerítő megfontolások indokolják, amelyek az érintett tagállam villamosenergia‑ellátása megszakadásának a valós és súlyos veszélyével kapcsolatosak, amelyet más eszközökkel és alternatív megoldásokkal – többek között a belső piac keretében – nem lehetne elhárítani. (
88
) A joghatások pusztán az említett jogsértés megszüntetéséhez szigorúan szükséges időtartamra tarthatók fenn. Az említett ítélkezési gyakorlat alkalmazása tehát attól függ, hogy fennáll‑e „az energiaellátás biztonsága megszakadásának valós és súlyos veszélye”.
101.
Az alapügyben nehezen állítható, hogy legalább a tagállami villamosenergia‑ellátáshoz hasonló kényszerítő érdek áll fenn. Ráadásul a vitatott rendelet már nem hatályos. Ahogyan azt a Bizottság lényegében megállapította, a jelen ügyben hozott ítélet hatásainak időbeli korlátozása tehát nem tenné lehetővé, hogy az államigazgatás orvosolja a megállapított jogsértést. Ehelyett az az uniós jog megsértésének de facto jóváhagyásához vezetne.
102.
Arra is rá kell mutatnom, hogy a vitatott rendelet hatályon kívül helyezésének gyakorlati következményeit a kérdést előterjesztő bíróság feladata elbírálni. A Bíróság rendelkezésére álló dokumentumok nem tartalmaznak információt arról, hogy a hatályon kívül helyezés pontosan milyen hatással lenne az utazásszervezőkre. A megsemmisítés gazdasági következményei mindenesetre önmagukban nem lennének elegendőek a Bíróság ítélete időbeli hatályának korlátozásához. (
89
)
103.
A fentiek tükrében úgy vélem, a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy nem módosítható a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésével ellentétes belső jogszabályt megsemmisítő határozat időbeli hatálya.
Végkövetkeztetés
104.
A fenti elemzés alapján javaslom, hogy a Bíróság a Conseil d'Etat (államtanács, Franciaország) által előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
1)
Az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, továbbá a 90/314/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. november 25‑i (EU) 2015/2302 európai parlamenti és tanácsi rendelet 12. cikkének (4) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondása esetén az utazásszervező köteles a befizetett összegek pénzbeli visszafizetésére, és nem írhat elő alternatívát, különösen a befizetett összegekkel egyenlő összegű utalvány formájában. Ez a rendelkezés azonban nem akadályozza meg az utazót abban, hogy a megtérítésre való jogosultságot megalapozó esemény bekövetkezése után ilyen utalványt válasszon.
2)
A Covid19‑világjárványhoz kapcsolódó egészségügyi válság és annak a turisztikai ágazatra gyakorolt rendkívüli hatása az utazásszervezőt terhelő, a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében előírt azon kötelezettségtől való eltérést, hogy az utazó számára a szerződés felmondásától számított tizennégy napos határidőn belül megtérítse az utazási csomag fejében befizetett teljes összeget, kizárólag arra az időtartamra indokolhatja, amely ahhoz szükséges, hogy a tagállam megoldja az ilyen kötelezettséget átültető nemzeti rendelkezés fenntartását akadályozó, leküzdhetetlen nehézségeket. Az ilyen nehézségek kezelésére választott eszközöknek meg kell felelniük az arányosság elvének. A vis maior helyzetre hivatkozó tagállam feladata annak bizonyítása, hogy a szóban forgó helyzet miatt felmerülő ilyen nehézségek megoldása érdekében eltéréshez kell folyamodni. E tekintetben meg kell győződni arról, hogy az uniós jogtól való eltérés alkalmazásának nincs alternatívája. Ugyanakkor úgy tűnik, hogy a vitatott rendelet meghaladja a felmerülő leküzdhetetlen nehézségek kezeléséhez szükséges és azzal arányos mértéket, különös tekintettel annak visszaható hatályára, a megtérítéshez való jog felfüggesztésének időtartamára és az utazónak az utazási csomagra vonatkozó szerződésből eredő jogaira gyakorolt visszaható hatás ellensúlyozására felajánlott előny hiányára tekintettel.
3)
Nem módosítható a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésével ellentétes belső jogszabályt megsemmisítő határozat időbeli hatálya.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Morin, E., Changeons de voie, les leçons du coronavirus (Denoël, 2020), 25. o. (Az eredeti francia nyelvű szöveg szabad fordítása: „la nouveauté radicale du Covid‑19 tient à ce qu’il est à l’origine d’une mégacrise, faite de la combinaison de crises politiques, économiques, sociales, écologiques, nationales [et] planétaires […]”).
(
3
)	Twigg‑Flesner, C., „The Covid‑19 Pandemic – a Stress Test for Contract Law?”, (2020) Journal of European Consumer and Market Law (EuCML), 9. köt., 89–92. o.
(
4
)	Twigg‑Flesner, C., „The Potential of the Covid‑19 Crisis to Cause Legal ”Disruption” to Contracts”in Hondius, E., Santos Silva, M., Nicolussi, A., Salvador Coderch, P., Wenderhorst, C. és Zoll, F. (szerk.), Coronavirus and the Law in Europe, Intersentia, Cambridge, Antwerpen, Chicago, 2021, 1091, 1096. o.
(
5
)	UNWTO, Secretary General's Policy Brief on Tourism and Covid‑19 (elérhető a következő linken: https://www.unwto.org/tourism‑and‑covid‑19‑unprecedented‑economic‑impacts).
(
6
)	Greene, A., Emergency Powers in A Time of Pandemic, Bristol University Press, Bristol, 2020, 7. o.
(
7
)	Lásd: 2021. március 18‑iKuoni Travel ítélet (C‑578/19, EU:C:2021:213, 36. és 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
8
)	A „refund” szó Cambridge Dictionary szótárban szereplő meghatározása.
(
9
)	Ez a helyzet a francia „remboursement”, a német „Erstattung”, a spanyol „reembolso” vagy a lett „atmaksa” kifejezés esetében.
(
10
)	A szervezett utazási formákról szóló, 1990. június 13‑i tanácsi irányelv (HL 1990. L 158., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás: 13. fejezet, 10. kötet, 132. o.).
(
11
)	A visszautasított beszállás és légijáratok törlése vagy hosszú késése esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról, és a 295/91/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 2004. február 11‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 46., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 7. fejezet, 8. kötet, 10. o.; helyesbítés: HL 2019. L 119., 202. o.).
(
12
)	A vasúti személyszállítást igénybe vevő utasok jogairól és kötelezettségeiről szóló 2007. október 23‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2007. L 315., 14. o.).
(
13
)	A tengeri és belvízi közlekedést igénybe vevő utasok jogairól és a 2006/2004/EK rendelet módosításáról szóló 2010. november 24‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2010. L 334., 1. o.).
(
14
)	A fogyasztók jogairól, a 93/13/EGK tanácsi irányelv és az 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 85/577/EGK tanácsi irányelv és a 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló 2011. október 25‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 304., 64. o.).
(
15
)	A 2015/2302 irányelv (3) preambulumbekezdése.
(
16
)	2022. április 7‑iI (Kórházi szolgáltatások héamentessége) ítélet (C‑228/20, EU:C:2022:275, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
17
)	A Covid19‑világjárvánnyal összefüggésben törölt utazási csomagok és szállítási szolgáltatások visszatérítésének alternatívájaként az utasok és az utazók részére felkínált utalványokról szóló 2020. május 13‑i bizottsági ajánlás, C/2020/3125 (HL 2020. L 151., 10. o.; a továbbiakban: az utalványokról szóló bizottsági ajánlás) 9. és 15. pontja.
(
18
)	Lásd: Koutrakos, P., Nic Shuibhne, N. és Syrpis, P. (szerk.), Exceptions from EU Free Movement Law – Derogations, Justification and Proportionality, Hart Publishing, 2016.
(
19
)	A személyek határátlépésére irányadó szabályok uniós kódexéről (Schengeni határ‑ellenőrzési kódex) szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/399 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2016. L 77., 1. o.) 25. és azt követő cikkei. Márpedig, amint azt a Bíróság kimondta, és amint arra a Schengeni határellenőrzési kódex (27) preambulumbekezdése emlékeztet, a személyek szabad mozgása alóli kivételeket és eltéréseket szigorúan kell értelmezni (2022. április 26‑iLandespolizeidirektion Steiermark (A belső határellenőrzés maximális időtartama) ítélet, C‑368/20 és C‑369/20, EU:C:2022:298, 64. pont).
(
20
)	Az egészség védelmét, valamint az áruk és alapvető szolgáltatások rendelkezésre állását biztosító határigazgatási intézkedésekre vonatkozó európai bizottsági iránymutatások (2020/C 86 I/01) 18. pontja.
(
21
)	A szabad mozgásnak a Covid19‑világjárvány miatti korlátozására vonatkozó koordinált megközelítésről szóló, 2020. október 13‑i (EU) 2020/1475 tanácsi ajánlás (HL 2020. L 337., 3. o.) (10) preambulumbekezdése.
(
22
)	Uo., (12) preambulumbekezdés.
(
23
)	Lásd a 2015/2302/EK irányelv (5) preambulumbekezdését.
(
24
)	Vö. az Európai Bizottság elnökének, Ursula von der Leyennek a 2020. március 31‑i, a tagállamokban hozott szükséghelyzeti intézkedésekről szóló 20/567. sz. nyilatkozatával, amelyben a következőkre mutat rá: „[…] Mindannyiunknak együtt kell működnünk, hogy úrrá legyünk ezen a válságon. Ennek során meg fogjuk őrizni európai értékeinket és emberi jogainkat. Ezek vagyunk mi, és ezt képviseljük.”
(
25
)	Lásd a fenti 20. és 21. lábjegyzetet. Lásd: Dubout E., Picod F., „L’Union européenne au défi du coronavirus: le passage au »monde d’après«?”in Dubout E., Picod F. (dir.), Coronavirus et droit de l’Union européenne, Bruylant, 2021, 15. o., 19. o.
(
26
)	A Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek, az Európai Tanácsnak és a Tanácsnak: Egységes front a Covid‑19 legyőzésére, COM/2021/35 végleges.
(
27
)	Ennek vizsgálata nem érinti az egyes esetek konkrét körülményeinek egyedi értékelését; ezek a körülmények meghatározzák, hogy a 2015/2302 irányelv 12. cikkének (2) és (3) bekezdése alapján a szerződés felmondásához való jog megalapozása érdekében lehet‑e hivatkozni a világjárványra.
(
28
)	2017. január 25‑iVilkas ítélet (C‑640/15, EU:C:2017:39, 53. pont).
(
29
)	2017. január 25‑iVilkas ítélet (C‑640/15, EU:C:2017:39, 54. pont).
(
30
)	2013. január 31‑iMcDonagh ítélet (C‑12/11, EU:C:2013:43).
(
31
)	2013. január 31‑iMcDonagh ítélet (C‑12/11, EU:C:2013:43, 30. pont) (kiemelés tőlem).
(
32
)	Uo.
(
33
)	A 2015/2302 irányelv (5), (6) és (51) preambulumbekezdése.
(
34
)	Az utazási csomagokról és az igény szerint összeállított utazási formákról, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2011/83/EU irányelv módosításról, továbbá a 90/314/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslat (COM (2013) 512 final), 2013. július 9.
(
35
)	Bizottsági szolgálati munkadokumentum: az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2011/83/EU irányelv módosításáról, továbbá a 90/314/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló dokumentumot kísérő hatásvizsgálat.
(
36
)	Lásd például a 136. oldalon „az utazók felmondáshoz való joga” cím alatt a „súlyos, előreláthatatlan és rendkívüli körülmények (vis maior esetek) esetén” vagy a 137. oldalon „egyértelmű, hogy a fogyasztók számára előnyös lenne, ha jogot szereznének arra, hogy maguk dönthessék el, el kívánnak‑e indulni egy nyaralásra vis maior helyzet, például erőszakos konfliktus kitörése vagy ökológiai katasztrófa esetén” utalást.
(
37
)	Az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről szóló (EU) 2015/2302 európai parlamenti és tanácsi irányelv alkalmazásáról szóló, az Európai Parlamenthez és a Tanácshoz intézett bizottsági jelentés, COM (2021) 90 final, 7. lábjegyzet.
(
38
)	Kiemelés tőlem.
(
39
)	A 2015/2302 irányelv 17. cikkének (2) bekezdése.
(
40
)	A (14) preambulumbekezdés.
(
41
)	2021. november 11‑iMH és ILA (Nyugdíjjogosultságok fizetésképtelenség esetén) ítélet (C‑168/20, EU:C:2021:907, 76. pont).
(
42
)	Állami támogatási intézkedésekre vonatkozó ideiglenes keret a gazdaságnak a jelenlegi Covid‑19‑járvánnyal összefüggésben való támogatása céljából bizottsági közlemény C/2020/1863 (HL 2020. C 91 I, 1. o.; a továbbiakban: ideiglenes keret). Az ideiglenes keretet elfogadása óta hatszor módosították. A jelen indítványban a legutóbb 2021. november 18-én módosított ideiglenes keret informális, egységes szerkezetbe foglalt változatára hivatkozom, amely a következő weboldalon elérhető: https://competition-policy.ec.europa.eu/state-aid/coronavirus/temporary-framework_fr.
(
43
)	2013. október 17‑i ítélet (C‑203/12, EU:C:2013:664, 31. pont).
(
44
)	2020. március 26‑ végzés (C‑113/19, EU:C:2020:228, 55. pont).
(
45
)	1980. március 18‑iFerriera Valsabbia és társai kontra Bizottság ítélet (54/78, 205/78, 206/78, 226/78–228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 és 85/79, EU:C:1980:81, 140. pont).
(
46
)	2013. október 17‑iBillerud Karlsborg és Billerud Skärblacka ítélet (C‑203/12, EU:C:2013:664, 31. pont)
(
47
)	2020. március 26‑iLuxaviation végzés (C‑113/19, EU:C:2020:228, 56. pont).
(
48
)	A tagállamok jogrendszerei bizonyos kontextusokban és jogviszonyokban lehetőséget biztosítanak a jogi szabályozás szigorú követelményeitől való eltérésre (lásd: 1978. február 14‑iIFG kontra Bizottság ítélet, 68/77, EU:C:1978:23, 11. pont). A releváns doktrínák közé tartozik a megpróbáltatásra vonatkozó védelem, a cél meghiúsulása vagy a körülmények megváltozása (lásd Brunner, C., Force Majeure and Hardship under General Contract Principles, Exemption for non‑performance in international arbitration [2009, Wolters Kluwer, Hollandia], 435. és azt követő oldalak). E doktrínák egyes joghatóságok általi szabályozásának konkrét módja azonban jelentősen eltér (lásd, Bortolotti F., Ufot D., Hardship and Force Majeure in International Commercial Contracts, Dealing with unforeseen events in a changing world [Nemzetközi Kereskedelmi Kamara, Párizs, 2018]).
(
49
)	COVID‑19 Consumer Law Research Group, „Consumer Law and Policy Relating to Change of Circumstances Due to the COVID‑19 Pandemic”, Journal of Consumer Policy, 2020, 43(3), 437–450. o.
(
50
)	Lásd e tekintetben: 2013. október 17‑iBillerud Karlsborg és Billerud Skärblacka ítélet (C‑203/12, EU:C:2013:664, 31. pont).
(
51
)	Lásd e tekintetben: 1980. március 18‑iFerriera Valsabbia kontra Bizottság ítélet (154/78, 205/78, 206/78, 226/78–228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 és 85/79, EU:C:1980:81, 143. pont).
(
52
)	Lásd e tekintetben: 2012. december 19‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑68/11, EU:C:2012:815, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
53
)	Bech Serrat, J. M., „Covid‑19 Contractual Measures in Hospitality: Lessons from Problematic Regulation in Europe” EuCML, 2021, 48. o., 51. o.
(
54
)	Loos M. B. M., „One Day I’ll Fly Away…: Voucher Schemes for Cancelled Package Travel Contracts after the Outbreak of the Covid‑19 Pandemic”, EuCML 2021, 122, 124. o. (kiemelés tőlem).
(
55
)	Annak a kérdésnek az alapos megvitatásához, hogy a jóhiszeműség elve az uniós szerződési jog szintjén „kialakulóban lévő” általános elvnek tekinthető‑e, lásd: Reich, N. General Principles of EU Civil Law, Intersentia, Cambridge, Antwerp, Portland, 2014, 189. o.
(
56
)	Lásd: United Kingdom Competition and Markets Authority, Guidance Statement on coronavirus (COVID‑19), consumer contracts, cancellation and refunds (2020. augusztus 28.), idézi: Stuyck, J., „La protection européenne des consommateurs face à la crise de la Covid‑19” in Dubout E., Picod F., id. mű 25. o., 295. o., 305. o. Az említett iránymutatás úgy szól, hogy „a járvány kezdeti szakaszában a vállalkozásoknak a szokásosnál hosszabb ideig tarthatott a visszatérítések feldolgozása.” Lásd: Borghetti, J. S., „Non performance and the Change of Circumstances under French law”, in Hondius, E. és mások, id. mű 4. o., 509, 516. o., aki kifejti, hogy a francia jogban a fizetési kötelezettség teljesítését soha nem akadályozhatja meg vis maior. Ugyanakkor hozzáteszi, hogy a francia polgári törvénykönyv „kínál valamiféle könnyítést a pénzügyi nehézségekkel küzdő fél számára.”
(
57
)	Lásd: United Kingdom Cabinet Office, Guidance on responsible contractual behaviour in the performance and enforcement of contracts impacted by the Covid‑19 emergency (2020. május 7.), 14. pont, idézi: Twigg‑Flesner, C., id. mű, 4. lábjegyzet, 1104. o.
(
58
)	2001. december 13‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑1/00, EU:C:2009:807).
(
59
)	1987. szeptember 17‑iBizottság kontra Görögország ítélet (70/86, EU:C:1987:374); 2012. december 19‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑68/11, EU:C:2012:815).
(
60
)	2012. december 19‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑68/11, EU:C:2012:815, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
61
)	Lásd: Ganuza, J. J. és Gomez Pomar, F., „Government Emergency Intervention in Private Contracts in Times of Covid‑19”in Hondius, E. és mások, id. mű, 4. o., 567., 571. o., aki rámutat arra, hogy „a koronavírussal kapcsolatos szükséghelyzet kezelése érdekében a bírósági rendszer – még a szerződő fél egyoldalú, a megállapodástól való eltérésről szóló döntéséből eredő jogviták rendezését szolgáló bíróként – sem lehet a szerződésekbe való beavatkozás preferált intézménye.”
(
62
)	A 2020/1475 tanácsi ajánlás (9) preambulumbekezdése.
(
63
)	Lásd: Ganuza, J. J. és Gomez Pomar, F., id. mű, 64. lábjegyzet, 593. o.
(
64
)	Európai Jogi Intézet, „ELI Principles for the Covid‑19 Crisis’”, 13. elv, 3. pont.
(
65
)	Az utalványokról szóló bizottsági ajánlás 15. és azt követő pontjai.
(
66
)	Az EUMSZ 107. cikk (2) bekezdésének b) pontja a következőképpen szól: „(2) A belső piaccal összeegyeztethető: […] b) a természeti csapások vagy más rendkívüli események által okozott károk helyreállítására nyújtott támogatás;”
(
67
)	Az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja a következőképpen szól: „(3) A belső piaccal összeegyeztethetőnek tekinthető: […] b) valamely közös európai érdeket szolgáló fontos projekt megvalósításának előmozdítására vagy egy tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetésére nyújtott támogatás;”
(
68
)	Az ideiglenes keret 15. pontja.
(
69
)	Az ideiglenes keret 111. pontja. A Bizottság szóbeli észrevételeiben a gyors jóváhagyás dán támogatási rendszerbeli példájára hivatkozott. A hatóságok 2020. március 28‑án jelentették be a rendszert a Bizottságnak, a Bizottság pedig 2020. április 4‑én hozott határozatot.
(
70
)	Az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről szóló (EU) 2015/2302 európai parlamenti és tanácsi irányelv alkalmazásáról szóló, az Európai Parlamenthez és a Tanácshoz intézett bizottsági jelentés, i. m., 37. lábjegyzet, 17. o. Az összes jóváhagyott rendszer részletes áttekintéséért lásd: Factsheet, Coronavirus Outbreak – List of Member State Measures approved under Articles 170(2)b, 107(3)b and 170(3)c TFEU and under the State Aid Temporary Framework; elérhető a következő linken: https://ec.europa.eu/competition‑policy/state‑aid/coronavirus/temporary‑framework_en.
(
71
)	Lásd: De Witte, B., „EU emergency law and its impact in the EU legal order” Common Market Law Review, 2022, 3. o., 6., aki rámutat arra, hogy az Unió szükséghelyzeti jogi szabályozása konkrét szükséghelyzeti hatáskörökből áll.
(
72
)	Lásd még: Bech Serrat, J. M. és Carvalho, J. M., „The impact of Covid‑19 on EU Travel Law – Are vouchers here to stay?” 1 European Journal of Consumer Law, 2022, 49. o.
(
73
)	Az utalványokról szóló bizottsági ajánlás (12) preambulumbekezdése.
(
74
)	Uo.
(
75
)	Az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről szóló (EU) 2015/2302 európai parlamenti és tanácsi irányelv alkalmazásáról szóló, a Parlamenthez és a Tanácshoz intézett bizottsági jelentés, id. mű, 37. lábjegyzet, 15. oldal. A Bizottság az említett jelentésben e tekintetben példaként említi a német kormány 2020. április 2‑i határozatát, amelyben felkéri a Bizottságot, hogy nyújtson be az utazási csomagokra és az utasok jogaira vonatkozó uniós szintű javaslatokat, amelyek a Covid19‑cel kapcsolatos lemondások esetén ideiglenesen utalványokkal helyettesítik a készpénz‑visszatérítést.
(
76
)	Uo.
(
77
)	Lásd a koronavírus‑betegség kezelésére vagy megelőzésére szolgáló, géntechnológiával módosított szervezeteket [GMO]tartalmazó vagy azokból álló, emberi felhasználásra szánt gyógyszerekkel végzett klinikai vizsgálatok elvégzéséről és az ilyen gyógyszerekkel való ellátásról (Covid19) szóló, 2020. július 15‑i (EU) 2020/1043 európai parlamenti és tanácsi rendeletet (HL 2020. L 231., 12. o.). Az említett rendelet a Covid‑19 kezelésére vagy megelőzésére szánt, GMO‑kat tartalmazó vagy azokból álló, emberi felhasználásra szánt vizsgálati gyógyszerek klinikai vizsgálatai tekintetében a környezeti kockázatértékelés elvégzésére vonatkozó követelménytől való konkrét eltéréseket ír elő.
(
78
)	A Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak: Új fogyasztóügyi stratégia A fogyasztói reziliencia erősítése a fenntartható helyreállítás érdekében, COM/2020/696 final, 3. oldal.
(
79
)	2019. július 29‑iInter‑Environnement Wallonie és Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen ítélet (C‑411/17, EU:C:2019:622, 177. pont).
(
80
)	2021. június 22‑iLatvijas Republikas Saeima (Büntetőpontok) ítélet (C‑439/19, EU:C:2021:504, 132. pont).
(
81
)	Lásd a fenti 86. pontot.
(
82
)	Az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről szóló (EU) 2015/2302 európai parlamenti és tanácsi irányelv alkalmazásáról szóló, az Európai Parlamenthez és a Tanácshoz intézett bizottsági jelentés, id. mű 76. o., 14. oldal.
(
83
)	87. pont.
(
84
)	Lásd különösen az állami támogatási intézkedésekre vonatkozó ideiglenes keretet.
(
85
)	Lásd e tekintetben: 2021. június 22‑iLatvijas Republikas Saeima (Büntetőpontok) ítélet (C‑439/19, EU:C:2021:504, 136. pont).
(
86
)	2019. július 29‑iInter‑Environnement Wallonie és Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen ítélet (C‑411/17, EU:C:2019:622, 178. pont).
(
87
)	2012. február 28‑iInter‑Environnement Wallonie és Terre wallonne ítélet (C‑41/11, EU:C:2012:103, 58. és azt követő pontok); 2016. július 28‑iAssociation France Nature Environnement ítélet (C‑379/15, EU:C:2016:603, 36. és azt követő pontok).
(
88
)	2019. július 29‑iInter‑Environnement Wallonie és Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen ítélet (C‑411/17, EU:C:2019:622, 179. pont).
(
89
)	Lásd e tekintetben: 2016. december 21‑iGutiérrez Naranjo és társai ítélet (C‑154/15, C‑307/15 és C‑308/15, EU:C:2016:980), amelyben a Bíróság megállapította, hogy a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.) 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely időben korlátozza egy fogyasztó és egy eladó vagy szolgáltató között megkötött szerződésben foglalt kikötés tisztességtelen jellegének bírósági megállapításához fűződő visszafizetési kötelezettséget, mégpedig csupán azon összegekre, amelyeket a tisztességtelen jelleget megállapító határozat kihirdetését követően jogalap nélkül fizettek meg e kikötés alapján. Ezt a megállapítást annak ellenére tette, ha e nemzeti ítélkezési gyakorlat egyik megfontolása az volt, hogy a szóban forgó kikötések érvénytelenségének visszaható hatálya súlyos gazdasági következményekkel járna a spanyol bankszektorban.