62020CC0713
GIOVANNI PITRUZZELLA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. március 17. (
1
)
C‑713/20. sz. ügy
Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
kontra
X és Y
(a Centrale Raad van Beroep [szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A migráns munkavállalók szociális biztonsága – 883/2004/EK rendelet – A 11. cikk (3) bekezdésének a) és e) pontja – Az egyik tagállamban lakóhellyel rendelkező és egy másik tagállamban munkavállalói tevékenységet folytató személy – A munkaerő‑kölcsönzővel fennálló munkaviszonyok – A munkaviszonyok közötti időközökben alkalmazandó jogszabályok meghatározása”
1.
A munkáját rendszerint a lakóhelyétől eltérő tagállamban végző kölcsönzött munkavállalóra a 883/2004 rendelet (
2
) 11. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerinti, a foglalkoztatás helye szerinti állam jogát, vagy az említett rendelet 11. cikke (3) bekezdésének e) pontja szerinti, a lakóhely szerinti tagállam jogát kell-e alkalmazni azokban az időközökben, amikor a munkavállaló nem végez munkát, és nincs is hatályos munkaszerződése?
2.
Lényegében erre a kérdésre kell a Bíróságnak választ adnia a jelen ügyben, amelynek tárgyát a Centrale Raad van Beroep (szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság, Hollandia) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem képezi, amely két egyesített ügyre vonatkozik, amelyekben az ellenérdekű felek egyrészről a Raad van Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank (a társadalombiztosítási intézet igazgatósága, Hollandia, a továbbiakban: SVB), másrészről X és Y.
3.
A jelen ügy lehetőséget nyújt a Bíróság számára, hogy pontosítsa a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontjában foglalt rendelkezés jelentését, és hogy hozzájáruljon az említett rendelet II. címében meghatározott kollíziós szabályok rendszerének meghatározásához.
I. Jogi keret
A.
Az uniós jog
4.
A 883/2004 rendelet (továbbiakban: 883/2004 rendelet) 2010. május 1‑jei hatállyal hatályon kívül helyezte a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendeletet (a továbbiakban: 1408/71 rendelet). (
3
)
5.
A 883/2004 rendelet 1. cikkének a) és b) pontja szerint:
„E rendelet alkalmazásában:
a)
»munkavállalói tevékenység«: bármely tevékenység vagy azzal egyenértékű helyzet, amelyet az ilyen tevékenység vagy azzal egyenértékű helyzet fennállásának helye szerinti tagállam szociális biztonsági jogszabályai ilyenként kezelnek;
b)
»önálló vállalkozói tevékenység«: bármely tevékenység vagy azzal egyenértékű helyzet, amelyet az ilyen tevékenység vagy azzal egyenértékű helyzet fennállásának helye szerinti tagállam szociális biztonsági jogszabályai ilyenként kezelnek”.
6.
A 883/2004 rendeletnek „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” című II. címe tartalmazza a 11–16. cikket.
7.
Az említett rendelet „Általános szabályok” című 11. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az e rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.
(2)   E cím alkalmazásában a munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységük miatt vagy következtében pénzbeli ellátásokban részesülő személyeket úgy kell tekinteni, mint akik folytatják az említett tevékenységet. Ez nem vonatkozik a rokkantsági, öregségi vagy túlélő hozzátartozói nyugdíjakra, illetve munkahelyi balesetek vagy foglalkozási megbetegedések miatt nyújtott nyugdíjakra vagy határozatlan időtartamú kezelést fedező pénzbeli betegségi ellátásokra.
(3)   A 12–16. cikkre is figyelemmel:
a)
a munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként egy tagállamban tevékenységet folytató személyek az adott tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartoznak;
b)
a köztisztviselők azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak, amely tagállam jogszabályainak hatálya alá az őket alkalmazó közigazgatási szerv tartozik;
c)
a 65. cikk értelmében a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai alapján munkanélküli‑ellátásban részesülő személyek az adott tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartoznak;
d)
egy tagállam fegyveres erőibe szolgálatra vagy polgári szolgálatra behívott vagy újból behívott személyek e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak;
e)
az a)–d) pont hatálya alá nem tartozó bármely személyre a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai vonatkoznak, e rendelet egyéb olyan rendelkezéseinek sérelme nélkül, amelyek szerint az ilyen személyeknek egy vagy több tagállam jogszabályai alapján ellátásokat biztosítanak.”
8.
A 883/2004 rendelet 12–16. cikke rendelkezik a kiküldetésben lévő személyekre (12. cikk), a két vagy több tagállamban munkavállalóként tevékenykedő személyekre (13. cikk), az önkéntes vagy szabadon választható folytatólagos biztosítást választó személyekre (14. cikk), az európai intézmények szerződéses alkalmazottjaira (15. cikk) vonatkozó különleges szabályokról, valamint az ugyanezen rendelet 11–15. cikke alóli kivételekről (16. cikk).
B.
A holland jog
9.
Az Algemene Ouderdomswet (az öregségi nyugdíj általános rendszeréről szóló törvény, a továbbiakban: AOW) 6. cikke a következőket írja elő:
„1   A jelen törvény rendelkezései értelmében biztosított az a személy, aki nem érte el az öregségi nyugdíjkorhatárt, és:
a.
lakóhellyel rendelkezik;
b.
nem rendelkezik lakóhellyel, de jövedelemadó‑köteles foglalkoztatási jogviszony keretén belül munkát végez Hollandiában vagy a kontinentális talapzaton.
[…]
3   Az 1. és 2. ponttól eltérően rendeletben vagy rendelet alapján a biztosítottak köre kiterjeszthető, illetve korlátozható.”
10.
Az AOW 6a. cikke kimondja:
„Adott esetben a 6. cikktől és az azon alapuló rendelkezésektől eltérően:
a.
biztosított, akinek biztosítása e törvény alapján valamely nemzetközi szervezet szerződése vagy határozata rendelkezéseinek alkalmazásán alapul;
b.
nem biztosított, aki egy szerződés vagy nemzetközi szervezet határozata alapján egy másik állam jogszabályainak hatálya alá tartozik.”
11.
Az AOW 13. cikke 1 bekezdésének a. pontja előírja, hogy a nyugdíj összege minden olyan teljes naptári év után, amelyben a nyugdíjra jogosult a 15. életévének betöltését követően, azonban a 65. életévének betöltését megelőzően nem volt biztosítva, 2%‑kal csökken.
12.
Az Algemene Kinderbijslagwet (a családi támogatások általános rendszeréről szóló törvény; a továbbiakban: AKW) 6. cikke azonos szöveggel ismétli meg az AOW 6. cikkét.
13.
Az AKW 6a. cikke kimondja:
„Adott esetben a 6. cikktől és az azon alapuló rendelkezésektől eltérően:
a.
az is biztosított, akinek biztosítása e törvény alapján valamely nemzetközi szervezet szerződése vagy határozata rendelkezéseinek alkalmazásán alapul;
b.
e törvény 3. fejezete alkalmazásában »biztosítottnak« minősül az a személy is, aki nem biztosított, és a 883/2004 rendelet értelmében jogosultságot szerzett családi ellátásra;
c.
nem minősül biztosítottnak az a személy, aki valamely nemzetközi szervezet szerződése vagy határozata alapján egy másik állam jogszabályainak hatálya alá tartozik.”
14.
Az AKW 11. cikkének (1) bekezdése szerint:
„E törvény alapján csak az a személy jogosult gyermek után járó családi támogatásra, aki a naptári negyedév első napján biztosított”.
15.
Az 1998. december 24‑i Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen 1999 (a társadalombiztosítás keretében biztosított személyek körének kiterjesztéséről és szűkítéséről szóló 1999. évi rendelet; a továbbiakban: BUB) „A hollandiai munkavégzés ideiglenes megszakadása” címet viselő 6. cikke előírja:
„Továbbra is társadalombiztosítással rendelkezik az a személy, aki nem Hollandiában lakik, de kizárólag Hollandiában végez munkát, és akinek a munkavégzése az alábbi okok miatt ideiglenesen megszakad:
a)
betegség, fogyatékosság, terhesség, anyaság vagy munkanélküliség; vagy
b)
szabadság, sztrájk vagy kizárás”.
II. A tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A.
Az SVB és X közötti ügy
16.
A holland állampolgárságú X Németországba költözött 2012‑ben. X – anélkül, hogy valaha is dolgozott volna Németországban – 2013 óta bizonyos megszakításokkal Hollandiában végez munkát munkaerő‑kölcsönzőn keresztül. (
4
)
17.
Közelebbről: az ügy iratai szerint ezt a tevékenységet olyan, munkaerő‑kölcsönzés keretében történő határozott idejű munkaszerződések alapján végezte, amelyek „munkaerő‑kölcsönzői záradékot”, (
5
) azaz olyan záradékot tartalmaztak, amely szerint a munkaerő‑kölcsönzővel fennálló munkaviszony akkor kezdődött, amikor a munkavállaló megkezdte tevékenységét a kölcsönvevő vállalkozásnál, és akkor ért véget, amikor a tevékenység megszűnt.
18.
A különböző – változó időtartamú, hat naptól öt hónapig terjedő – munkaviszonyok közötti időközökben X különböző holland munkaerő‑kölcsönzők nyilvántartásában maradt, és önkéntes, valamint – minimálbér fejében, gyermeke javára – háztartási munkát végzett Hollandiában.
19.
2015. július 6‑án az SVB közölte X‑szel az őt megillető nyugdíjszolgáltatásokról szóló kimutatást. Ebből a kimutatásból kiderült, hogy az AOW alapján nyugdíját 82%‑ra csökkentették, mivel úgy tekintették, hogy X csak azon időszakokban volt biztosított a holland társadalombiztosítási jogszabályok alapján, amelyekben ténylegesen kölcsönzött munkavállalóként dolgozott ebben az államban. Ezzel szemben a munkaviszonyok közötti időközökben – mivel nem állt fenn munkaviszony, és nem folytatott tényleges tevékenységet – a lakóhely szerinti állam, azaz Németország jogszabályait kellett volna alkalmazni.
20.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből az is kitűnik, hogy X nem jogosult öregségi nyugdíjra Németországban, mivel nem szerzett biztosítási időt.
21.
X panaszában azt kérte az SVB‑től, hogy a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló munkaviszonyok alapján folytatott tevékenységei közötti időközöket tekintse az AOW alapján biztosított időszakoknak.
22.
Panaszának elutasítását követően X ugyanezt a kérelmet terjesztette a Rechtbank Amsterdam (amszterdami bíróság, Hollandia) elé, amely 2016. október 3‑i ítéletében helyt adott a keresetnek. A Rechtbank Amsterdam (amszterdami bíróság) – következtetéseinek alátámasztására a Franzen és társai ítéletre (
6
) is támaszkodva – többek között úgy ítélte meg, hogy az említett időközöket a nemzeti jogszabályok, különösen a BUB 6. cikke értelmében szabadságnak vagy munkanélküli időszaknak, ekként pedig olyan időszakoknak kell tekinteni, amelyek alatt X a holland szabályozás értelmében biztosított volt.
23.
Az SVB fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Centrale Raad van Beroephez (szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság).
B.
Az SVB és Y közötti ügy
24.
Y a családjával Lengyelországban rendelkezik lakóhellyel, és 2007 óta Hollandiában dolgozott bizonyos megszakításokkal, munkaerő‑kölcsönzővel munkaerő‑kölcsönzés céljából kötött különböző szerződések alapján.
25.
A jelen ügy szempontjából az a lényeges, hogy 2015. július 20‑i hatállyal Y és a munkaerő‑kölcsönző munkaerő‑kölcsönzés céljából nyolc hónapos határozott idejű munkaszerződést kötött. Y azonban nem végzett munkát a 2016. január 1. és 2016. február 7. közötti időszakban, és 2016. február 8‑tól új munkaszerződést kötött ugyanazzal a munkaerő‑kölcsönzővel.
26.
2016. március 29‑i határozatával az SVB arról tájékoztatta Y‑t, hogy az AKW alapján 2016 januárja és februárja tekintetében nem jogosult családi támogatásra, mivel e hónapok első munkanapján nem folytatott munkavégzésre irányuló tevékenységet Hollandiában. (
7
)
27.
Y panaszában azt kérte az SVB‑től, hogy a 2016. január és február hónapokra is ismerje el részére a családi támogatást, és előadta, hogy ebben az időszakban szabadságon volt, ezért a munkaviszonya továbbra is fennállt.
28.
A panasz elutasítását követően Y megismételte kérelmét a Rechtbank Amsterdam (amszterdami bíróság) előtt, amely 2017. január 5‑i ítéletével elutasította azt, és az SVB értékelésének adott helyt.
29.
Y fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Centrale Raad van Beroephez (szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság).
C.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat
30.
A Centrale Raad van Beroep (szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság) – miután a 2020. május 29‑i tárgyaláson egyesítette a két ügyet – 2020. december 17‑én meghozta előzetes döntéshozatalra utaló határozatát.
31.
X ügyét illetően a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy – mivel a munkaszerződésben szerepelt a fent említett munkaerő‑kölcsönző záradék, amely alapján a munkaviszony automatikusan megszűnik a kölcsönvevő vállalkozásnál végzett tevékenység megszűnésével – a munkavégzésre irányuló tevékenységek között eltelt időközökben nem állt fenn munkaviszony.
32.
A kérdést előterjesztő bíróság arra is rámutat, hogy az X által önkéntes alapon és családi környezetben minimális díjazás ellenében végzett tevékenységek nem voltak gazdasági jellegűek, és nem volt jövedelemszerző céljuk. Ezek tehát nem tekinthetők munkavállalói vagy azzal egyenértékű tevékenységnek.
33.
Y‑t illetően a Centrale Raad van Beroep (szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság) megjegyzi, hogy Y soha nem vitatta a 2016. január 1. és 2016. február 7. közötti időszakban a munkabér kifizetésének elmaradását, és hogy az új munkaszerződést az előző szerződés lejárta előtt kötötték meg. Ezek a körülmények arra engednek következtetni, hogy 2016. január 1‑jétől 2016. február 7‑ig nem állt fenn munkaviszony Y és a munkaerő‑kölcsönző között.
34.
A kérdést előterjesztő bíróság tehát megállapítja, hogy mindkét jogvita arra a kérdésre vonatkozik, hogy X és Y – olyan személyek, akik munkavégzési tevékenységüket rendszerint Hollandiában végzik, de lakóhelyük egy másik tagállamban van – a holland társadalombiztosítási és szociális szabályozás alapján továbbra is biztosítottak voltak‑e a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló, fent leírt munkaviszonyok közötti időközökben.
35.
Az előterjesztett kérdés tehát az, hogy ezek az időközök a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontjában említett munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységgel egyenértékű helyzetnek minősülhetnek‑e, ekként pedig igazolhatják‑e a holland szabályozás alkalmazását.
36.
Mivel nem vitatott, hogy a szóban forgó esetek nem tartoznak a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének b), c) és d) pontjában meghatározott esetek körébe, a fent említett kérdésre adott nemleges válasz azt a következtetést vonná maga után, hogy az említett rendelet 11. cikke (3) bekezdésének e) pontja értelmében az időközökben a lakóhely szerinti állam, azaz X esetében Németország, Y esetében pedig Lengyelország jogszabályai voltak alkalmazandók.
37.
A kérdés problematikus jellegét hangsúlyozva a kérdést előterjesztő bíróság a már idézett 2015. április 23‑i Franzen és társai ítéletre hivatkozik, amely – bár az 1408/71 rendelet értelmezésére vonatkozik – a 883/2004 rendeletre is átültethetőnek tekinthető.
38.
Ezen ítélet egy lehetséges – lényegében az ítélet 50. pontjának szövegén alapuló (
8
) – értelmezése szerint a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontja hatálya alá tartoznak azok a személyek, akik szakmai tevékenységüket rendszerint valamely tagállamban végzik, amennyiben e tevékenységükkel nem hagytak fel véglegesen vagy nem szüneteltették azokat ideiglenesen. Az ilyen felhagyás vagy szüneteltetés fennállásának megállapítása szempontjából azonban a munkaviszony fennállása nem bír relevanciával. Ehelyett e célból a munka jellemzőihez, az érintett személyek által végzett munka időtartamához, az időközök hosszához, az egységes nemzeti munkaerőpiacra való irányultsághoz kapcsolódó különféle kritériumokat kell meghatározni.
39.
Ezzel szemben a hivatkozott ítélet egy másik lehetséges értelmezéséből az következik, hogy a foglalkoztatás helye szerinti állam jogának alkalmazásához munkaviszony fennállása szükséges. Így a személy automatikusan a lakóhelye szerinti állam jogszabályainak hatálya alá kerül, ha munkaviszonya megszűnik – vagy akár ideiglenesen szünetel –, függetlenül a megszakadás időtartamától.
40.
A kérdést előterjesztő bíróság rámutat továbbá arra, hogy az a megoldás, amely a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdése a) pontjának alkalmazhatóságát kizárólag azokra az esetekre korlátozza, amelyekben munkaviszony áll fenn, lehetővé teszi az alkalmazandó jogszabályoknak az események bekövetkezésének időpontjában történő egyértelmű meghatározását. Ez a megoldás azonban – ha azt a jelen ügyben szóban forgókhoz hasonló esetekben alkalmazzák – az alkalmazandó jogszabályok igen gyakori változásához és jelentős adminisztratív bonyodalmakhoz vezethet, és így a munkavállalók szabad mozgásának potenciális akadályát képezheti.
41.
A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint még az a megoldás is egyaránt járna előnyökkel és hátrányokkal, amely a munkaviszony fennállásától függetlenül megköveteli a tevékenység tényleges megszakadásának – a fenti 38. pontban említettekhez hasonló mutatók alapján történő – ellenőrzését. Ami az előnyöket illeti, ez a megoldás lehetővé tenné az alkalmazandó jogszabályok változásának elkerülését abban az esetben, ha a munkaviszonyok közötti megszakítások rövidebbek. Ami a hátrányokat illeti, nagyobb bizonytalansági tényező jellemezné, mivel a tények utólag elvégzendő, visszamenőleges értékelésén alapulna.
42.
A Centrale Raad van Beroep (szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság) mindezek alapján az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a 883/2004/EK rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontját, hogy azon, valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező munkavállaló, aki munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződés alapján egy másik tagállam területén végez munkát, amely szerződés értelmében a kikölcsönzés megszűnésével a munkaviszony megszűnik, és ezt követően újra kezdődik, a köztes időszakokban továbbra is ez utóbbi tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik mindaddig, amíg e munkavégzést nem szünetelteti?
2)
Mely tényezők bírnak jelentőséggel ilyen típusú helyzetekben annak megállapítása során, hogy a tevékenység ideiglenes szüneteltetéséről van‑e szó?
3)
Milyen időtartam elteltével tekinthető úgy, hogy a szerződéses munkaviszonyban már nem álló munkavállaló a foglalkoztatás helye szerinti államban – figyelemmel az ennek ellenkezőjére utaló konkrét körülményekre – tevékenységét szünetelteti?”
III. Jogi értékelés
43.
Úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett három kérdéssel együttesen is lehet foglalkozni, mivel a belőlük fakadó kérdés lényegében ugyanaz.
44.
Nem vitás, hogy a jelen ügyben mind X, mind Y a 883/2004 rendelet személyi hatálya alá tartozik, és hogy a szóban forgó ellátások – nevezetesen az öregségi nyugdíj és a családi támogatás – e rendelet tárgyi hatálya alá tartoznak.
45.
X ügyét illetően – a fenti 31. és 32. pontban kiemelteknek megfelelően – meg kell jegyezni, hogy a munkaerő‑kölcsönzővel kötött munkaszerződésekben szerepelt egy „munkaerő‑kölcsönzői záradék”, amely alapján a jogviszony automatikusan megszűnt a kölcsönvevő vállalkozásnál folytatott tevékenység befejeztével. Ezen okból a Centrale Raad van Beroep (szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság) szerint ezek a munkaviszonyok nem álltak fenn a munkavégzési tevékenységek közötti időközökben. A kérdést előterjesztő bíróság tehát kizárta, hogy az X által önkéntes alapon és családi környezetben minimális díjazás ellenében végzett tevékenységek munkavégzési vagy ezzel egyenértékű tevékenységnek minősülhetnek.
46.
Y tekintetében a kérdést előterjesztő bíróság – a 33. pontban kifejtetteknek megfelelően – megállapította, hogy a 2016. január 1. és 2016. február 7. közötti időszakban nem állt fenn munkaviszony.
47.
Az X‑et és Y‑t érintő ügyeket tehát össze lehet hasonlítani, mivel mindkettő olyan időszakokra vonatkozik, amikor nem állt fenn munkaviszony, és a fent említett személyek – akik a szokásos foglalkoztatásuk helye szerinti államtól eltérő államban rendelkeznek lakóhellyel – nem folytattak munkavégzési tevékenységet.
48.
Megállapítható tehát, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett, együttesen vizsgálandó kérdéseivel lényegében annak tisztázását kéri a Bíróságtól, hogy a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontja értelmében a foglalkoztatás helye szerinti állam jogát vagy pedig e rendelet 11. cikke (3) bekezdésének e) pontja értelmében a lakóhely szerinti állam jogát kell‑e alkalmazni X‑re és Y‑ra – akik nem abban a tagállamban rendelkeznek lakóhellyel, ahol munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló munkaviszony alapján rendszerint munkát végeztek – azon időközökben, amelyek alatt nem folytattak munkavégzési tevékenységet, és e munkaviszonyok megszűntek. Az Európai Bizottság az első megoldás mellett foglalt állást; az SVB és a holland kormány ezzel szemben az utóbbit támogatta.
49.
A kérdés megválaszolásához úgy vélem, először röviden át kell tekinteni a 883/2004 rendeletet.
50.
E rendelet célja – amely korszerűsítette és egyszerűsítette az 1408/71 rendeletben foglalt szabályokat azok célkitűzésének fenntartása mellett – a tagállami szociális biztonsági rendszerek koordinálása a személyek szabad mozgása eredményes gyakorlásának biztosítása érdekében. (
9
)
51.
Nem rendelkezik a szociális biztonság egységes rendszeréről, hanem fenntartja a különböző nemzeti rendszereket, (
10
) és számos közös alapelvet határoz meg, amelyeket valamennyi tagállam szociális biztonságra vonatkozó jogszabályainak tiszteletben kell tartaniuk. Ezzel azt kívánja biztosítani, hogy azokat a személyeket, akik az Unión belüli szabad mozgásukat és tartózkodásukat gyakorolják, ne érje hátrány a különböző nemzeti rendszerek következtében azért, mert éltek ezzel a szabadsággal. (
11
)
52.
Ebben az összefüggésben a 883/2004 rendeletnek „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” című II. címe tartalmazza azokat a kollíziós szabályokat, amelyek lehetővé teszik az e rendelet hatálya alá tartozó esetekre alkalmazandó jogszabályok meghatározását.
53.
Ezek olyan kollíziós szabályok, amelyek a nemzetközi magánjogban alkalmazott szabályokhoz hasonló utaló szabályokon alapulnak. Céljuk, hogy meghatározzák az olyan tényállásokra alkalmazandó jogszabályokat, amelyek több tagállammal fennálló kapcsolat elemeit mutatják, amennyiben olyan munkavállalókra vagy önálló vállalkozókra vonatkoznak, akik az Európai Unió területén gyakorolták a szabad mozgáshoz való jogukat. (
12
)
54.
A Bíróság több alkalommal egyértelművé tette, hogy a 883/2004 rendelet II. címének rendelkezései teljes és egységes kollíziós szabályrendszert képeznek, és hogy azok célja a több nemzeti szabályozás egyidejű alkalmazásának elkerülése és annak megakadályozása is, hogy az e rendelet hatálya alá tartozó személyek – a rájuk nézve irányadó szabályozás hiányában – a szociális biztonsági rendszer nyújtotta védelem nélkül maradjanak. (
13
) Másként fogalmazva: a cél annak megakadályozása, hogy egyrészt a nemzeti jogszabályok közötti negatív összeütközés miatt a migráns munkavállalók szociális védelem nélkül maradjanak, másrészt pedig, hogy a migráns munkavállalók pozitív összeütközés miatt azonos ellátásokat halmozzanak fel, vagy különböző tagállamok szabályai alapján járulékfizetési kötelezettség alá essenek.
55.
A szóban forgó rendelkezések célja azonban nem az, hogy megállapítsák a társadalombiztosítási rendszerben fennálló biztosított státusz vagy a vonatkozó ellátásokra való jogosultság fennállásának érdemi feltételeit. E feltételek meghatározása főszabály szerint az egyes tagállamok jogszabályainak feladata. (
14
)
56.
A 883/2004 rendeletben kialakított kollíziós szabályok kötelezőek a tagállamokra nézve, és ez utóbbiaknak nincs lehetőségük meghatározni, hogy mennyiben alkalmazandó a saját szabályozásuk vagy más tagállam szabályozása. (
15
) Ezért nem zárhatják ki saját szabályozásuk alkalmazása alól azokat a személyeket, akikre a rendelet alapján e szabályozást alkalmazni kell. (
16
)
57.
A nemzeti jogszabályok esetleges – pozitív vagy negatív – összeütközésének feloldása érdekében a 883/2004 rendelet II. címének rendelkezései azt hivatottak biztosítani, hogy az érintett személyek csak egy tagállam társadalombiztosítási rendszerének hatálya alá tartozzanak.
58.
A 883/2004 rendelet „Általános szabályok” címet viselő és a rendszer „sarokkövét” képező 11. cikkének (1) bekezdése ugyanis rögzíti az egyetlen alkalmazandó jog elvét.
59.
Ha tehát valamely személy a 883/2004 rendelet 2. cikkében meghatározott „személyi hatály” alá tartozik, főszabály szerint egyetlen tagállam jogszabályai alkalmazandók, és e jogszabályokat e rendelet II. címe rendelkezéseinek megfelelően kell meghatározni. (
17
)
60.
A jelen ügy szempontjából az a lényeges, hogy a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontja kimondja a lex loci laboris elvet, amely szerint „a munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként egy tagállamban tevékenységet folytató személyek az adott tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartoznak”. (
18
)
61.
A „munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenység” kifejezést a 883/2004 rendelet 1. cikkének a) és b) pontja határozza meg. E rendelkezés alapján a rendelet alkalmazásában a „munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenység”„bármely tevékenység vagy azzal egyenértékű helyzet, amelyet az ilyen tevékenység vagy azzal egyenértékű helyzet fennállásának helye szerinti tagállam szociális biztonsági jogszabályai ilyenként kezelnek”.
62.
E rendelkezések egymással összefüggésben történő értelmezéséből az következik tehát, hogy a lex loci laboris alkalmazásának feltétele, hogy a személy az adott állam társadalombiztosítási jogszabályai alapján „munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységnek” minősülő tevékenységet végezzen. (
19
) Ennélfogva úgy vélem, hogy a munkaviszony fennállása – amelyet ilyennek minősítenek azon tagállam jogszabályai, amelynek területén e tevékenységeket végzik – alapvető a foglalkoztatás helye szerinti állam jogszabályainak alkalmazása szempontjából.
63.
A munkaviszony fennállása csak a 883/2004 rendelet 11. cikkének (2) bekezdésében meghatározott kivételes esetben válik irrelevánssá, amely a munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységet folytató személyekkel egyenértékűnek tekinti azokat a személyeket, akik e tevékenység miatt vagy következtében pénzbeli ellátásokban részesülnek.
64.
A kérdést előterjesztő bíróság kijelentette, hogy X és Y helyzete az ideiglenes munkaviszonyok közötti időszakokban a holland jogszabályok szerint nem minősül munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységnek. (
20
)
65.
Másrészt az sem vitás, hogy ezek a személyek a szóban forgó időszakokban nem részesültek a 883/2004 rendelet 11. cikkének (2) bekezdésében említett ellátásokban.
66.
Az előző pontok alapján a jelen ügyben ki kell zárni a foglalkoztatás helye szerinti állam jogának alkalmazhatóságát mind a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontja, mind pedig 11. cikkének (2) bekezdése alapján.
67.
Ez a megoldás tűnik a legmegfelelőbbnek a 883/2004 rendelet célkitűzéseinek elérésére. Azáltal ugyanis, hogy a munkaviszony fennállásához kapcsolják a foglalkoztatás helye szerinti állam illetékességét, azonnal, az események bekövetkezésének időpontjában és a szükséges bizonyossággal megállapítható az alkalmazandó nemzeti jog.
68.
Ez megőrzi a jogbiztonságot, amely alapvető érték egy olyan rendszerben, amelynek célja – amint az fentebb említésre került –, hogy a nemzetközi magánjog tipikus rendszerei szerint lehetővé tegye a koordinációt és elkerülje a nemzeti jogszabályok közötti összeütközéseket.
69.
Egyebekben – a fentiekben kiemelteknek megfelelően – a szóban forgó rendelet nem a társadalombiztosítási és szociális ellátásokra való jogosultság fennállását kívánja biztosítani, amelyek szabályozása a tagállamok feladata.
70.
Az Unió joga nem garantálja a munkavállaló számára, hogy a származási államától eltérő tagállamba történő áttelepülés szociális szempontból semleges marad: a tagállamok társadalombiztosítási rendszerei és jogszabályai közötti eltérésekre tekintettel az ilyen áttelepülés a szociális védelem terén az esettől függően lehet kisebb vagy nagyobb mértékben előnyös vagy hátrányos az ily módon érintett személy számára. (
21
)
71.
Így az, hogy az érintett személyek a lakóhelyük szerinti tagállamban nem jogosultak a szóban forgó szociális ellátásra, nem befolyásolja a 883/2004 rendelet II. címében meghatározott kollíziós szabályok alkalmazását. Egyébiránt ez nem érinti azt sem, hogy a lakóhely szerinti állam joga elméletileg kedvezőbb is lehet, mint a foglalkoztatás helye szerinti állam joga.
72.
A Bizottság által az észrevételeiben megfogalmazott, a munkaviszony jellemzőire, az érintett személyek által végzett munka időtartamára, az időközök hosszára, az egységes piacra való irányultságra vonatkozó kritériumokra alapozott értelmezés nagyobb vitát válthat ki, és bizonytalanságra adhat okot, és azzal a veszéllyel járhat, hogy elősegítené a nemzeti jogszabályok közötti összeütközések kialakulását.
73.
Egyébiránt az időközök időtartama és a foglalkoztatás helye szerinti korábbi államba való esetleges visszatérés olyan körülmények, amelyeket csak utólag lehet meghatározni, így az ilyen időszakok alatt nem lehet meghatározni az alkalmazandó nemzeti jogszabályokat, ami gyakorlati problémákat okoz, különösen az olyan ellátások – például a családi támogatások – kifizetése tekintetében, amelyeknek nem feltétele a munkavégzési tevékenységgel való általában végleges felhagyás.
74.
A fentiekre tekintettel úgy tűnik számomra, hogy a jogbiztonságnak a szóban forgó szabályozási rendszer alapját képező követelményéhez képest másodlagos az a követelmény, hogy az egy adott munkavállalóra alkalmazandó jogszabályok ne legyenek túlzottan széttagoltak (
22
).
75.
Ezzel kapcsolatban azt is szeretném megjegyezni, hogy kifejezetten így járt el az uniós jogalkotó, amikor meg akarta akadályozni ezt a széttagoltságot.
76.
Itt kifejezetten a 883/2004 rendelet 12. cikkében foglalt, kiküldetéssel kapcsolatos szabályozásra utalok, amely szerint az a személy, aki egy tagállamban munkavállalóként végzi tevékenységét olyan munkáltató javára, „aki tevékenységét szokásosan abban a tagállamban végzi, és akit az említett munkáltató egy másik tagállamba küld, hogy a munkáltató nevében ott munkát végezzen, továbbra is az elsőként említett tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartozik, feltéve, hogy az ilyen munkavégzés várható időtartama nem haladja meg a huszonnégy hónapot, és a szóban forgó személy kiküldetése nem egy másik kiküldött személy felváltása céljából történik”.
77.
Ez a rendelkezés – amelynek célja annak elkerülése, hogy a valamely tagállam területén székhellyel rendelkező vállalkozásnak azon munkavállalóit, akik rendesen e tagállam szociális biztonsági jogszabályainak hatálya alatt állnak, ne kelljen egy olyan másik tagállam szociális biztonsági rendszerébe biztosítottként beléptetni, ahová időben korlátozott munkavégzés céljából küldik ki őket (
23
) – egyértelműen eltérést biztosító és kivételes jellegű, és ezért nem alkalmazható analógia útján az abban kifejezetten előírt eseteken kívül. Ráadásul olyan esetekre vonatkozik, amelyeket – az alapeljárásban szereplő ügyektől eltérően – a folyamatosan fennálló munkaviszonyok jellemeznek.
78.
Emellett véleményem szerint a már hivatkozott Franzen ítéletből nem vezethető le semmiféle tényező, amely alapján a munkaviszony megszűnését követően is a foglalkoztatás helye szerinti tagállam jogszabályait kellene alkalmazni.
79.
A hivatkozott ítélet 50. pontja a foglalkoztatás helye szerinti tagállam jogszabályai alkalmazásának előfeltételeként azt jelöli meg, hogy az érintett „e tagállam területén folyta[ss]a szakmai tevékenységét”.
80.
Emellett a Bíróság a fent említett ítélet 51. és 52. pontjában különbséget tett az akkor vizsgált ügy és számos korábbi ítélet tárgyát képező azon ügyek között (
24
), amelyekben a munkaviszony végleges felhagyására vagy ideiglenes szüneteltetésére került sor.
81.
A fent hivatkozott 52. pontban különösen az szerepel, hogy „az az időszak, amelynek folyamán az alkalmi munka keretében nem végeznek tevékenységet, nem tekinthető a tevékenység ideiglenes szüneteltetésének”, mivel „a Bíróság előtt benyújtott ügyiratokból kitűnik, hogy […] munkaviszony megszakítás nélkül öt évig tartott”.
82.
Ebből következik, hogy a Bíróság a munkaviszony folyamatos fennállását ítélte lényegesnek, és – az 1990. május 3‑i Kits van Hejningen ítélethez (
25
) hasonlóan – a munkavégzés tényleges módját irrelevánsnak tekintette, mivel a foglalkoztatás helye szerinti állam joga az alkalmi és részmunkaidős munkaviszonyokra is alkalmazható.
83.
Ennélfogva érthető, hogy a Bíróság ebben a helyzetben úgy ítélte meg, hogy a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontja még azokon a napokon is alkalmazandó, amikor nem végeztek alkalmi munkát, mivel az előtte folyamatban lévő ügyet – a mostani ügytől eltérően – egy folyamatosan fennálló munkaviszony jellemezte.
84.
Az általam javasolt álláspontot megerősíti még a 2017. szeptember 13‑i X ítélet (
26
) is – amely ugyancsak az 1408/71 rendelethez kapcsolódik, de az említetteknek megfelelően átültethető a 883/2004 rendeletre –, amely Hollandiában dolgozó olyan személyre vonatkozott, aki fizetés nélküli szabadságról állapodott meg munkáltatójával, és aki a szabadság ideje alatt egy másik tagállamban végzett további munkát.
85.
Ezen ítélet 24. pontjában a Bíróság megállapította, hogy „mivel az adott személy a munkáltatója által engedélyezett fizetés nélküli szabadság alatt megőrzi munkavállalói minőségét, úgy tekinthető, hogy e személy az 1408/71 rendelet II. címe értelmében munkavállalóként végez tevékenységet, függetlenül attól, hogy e munkaviszonyból származó főbb kötelezettségek ezen meghatározott időszak során felfüggesztésre kerülnek”.
86.
Ez a megállapítás véleményem szerint megerősíti, hogy a lex loci laboris alkalmazásához mindenkor szükséges a munkaviszony fennállása, függetlenül attól, hogy az ebből származó konkrét kötelezettségek esetlegesen felfüggesztésre kerülnek. (
27
)
87.
Összefoglalva úgy vélem, hogy nem tartozhat a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdése a) pontjának (valamint 11. cikke (2) bekezdésének) hatálya alá az a helyzet, amelyben X és Y a szóban forgó időközök alatt volt, és ezért ki kell zárni, hogy a foglalkoztatás helye szerinti állam joga alkalmazandó ezekre a helyzetekre.
88.
Az sem vitás, hogy az érintett személyek nem voltak a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének b), c) és d) pontjában említett helyzetekben, amelyek a köztisztviselőkre, a munkanélküli ellátásban részesülő személyekre, valamint a fegyveres szolgálatra vagy polgári szolgálatra behívott vagy újból behívott személyekre vonatkoznak.
89.
A fentiek alapján azt a következtetést kell levonni, hogy a szóban forgó esetek a 11. cikk (3) bekezdésének e) pontjában foglalt általános rendelkezés hatálya alá tartoznak, amely rendelkezés minden olyan személyre vonatkozik, aki nem tartozik e rendelkezés a)–d) pontjának a hatálya alá, (
28
) és különösen mind a minden kereső foglalkozásukkal véglegesen felhagyó, mind a tevékenységüket csupán szüneteltető személyekre. (
29
)
90.
Ismét kiemelem, hogy ez a következtetés összhangban van a 883/2004 rendelet II. címében szereplő rendelkezések célkitűzésével, amely annak biztosítására irányul, hogy az érintett személyek egyetlen tagállam társadalombiztosítási jogszabályainak hatálya alá tartozzanak, és nem a társadalombiztosítási ellátások nyújtásának garantálása, amely továbbra is az azon tagállam által meghatározott érdemi feltételek teljesülésétől függ, amelynek jogszabályai az adott esetben alkalmazandók.
91.
Természetesen a nemzeti bíróság feladata lesz, hogy ezeket az elveket a gyakorlatban az adott ügyre alkalmazva és a nemzeti jogszabályokat az uniós joggal összhangban értelmezve alkalmazza.
IV. Végkövetkeztetés
92.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Centrale Raad van Beroep (szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság, Hollandia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg.
„A 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező és rendszerint egy másik tagállamban munkát végző munkavállaló nem tartozik továbbra is a foglalkoztatás helye szerinti állam jogszabályainak hatálya alá azokban az időszakokban, amelyekben az említett állam társadalombiztosítási jogszabályai szerint nem rendelkezik hatályos munkaszerződéssel, és nem folytat semmiféle olyan munkavégzési tevékenységet, amely az említett tagállam jogszabályai szerint munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységnek minősül. A fent említett időközökben azonban a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének e) pontjával összhangban a lakóhely szerinti állam jogszabályait kell alkalmazni.”
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	Az Európai Munkaügyi Hatóság létrehozásáról, a 883/2004/EK, a 492/2011/EU és az (EU) 2016/589 rendelet módosításáról, valamint az (EU) 2016/344 határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2019. június 20‑i (EU) 2019/1149 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2019. L 186., 21. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK rendelet (HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet 5. kötet 72. o.).
(
3
)	A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló 1408/71/EGK rendelet, valamint az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló 574/72/EGK rendelet módosításáról és naprakésszé tételéről szóló, 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet 3. kötet 3. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (HL 1971. L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet 1. kötet 35. o.).
(
4
)	Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az alapeljárás tárgyát képező mindkét ügy munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló munkaviszonyra vonatkozik. Mint ismeretes, ez egy olyan – uniós szinten a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésről szóló 2008/104/EK irányelv által szabályozott – munkavégzési forma, amelyben három jogalany vesz részt: a munkaerő‑kölcsönző, a munkavállaló és a kölcsönvevő vállalkozás. Ezeket a munkaviszonyokat egy háromszögbe foglalható rendszer jellemzi, amely két szerződés egyidejű fennállásán alapul: az egyik a munkaerő‑kölcsönző és a munkavállaló közötti szerződés; a másik egy olyan szerződés, amelynek értelmében a munkaerő‑kölcsönző egy vagy több munkavállalót biztosít a kölcsönvevő vállalkozás részére. A munkavállalók tehát formálisan továbbra is ugyanannak a munkaerő‑kölcsönzőnek a foglalkoztatottjai és fizetett alkalmazottjai maradnak, miközben ugyanakkor munkájukat a kölcsönvevő vállalkozás részére és annak irányítása alatt végzik. A munkaerő‑kölcsönző és a munkavállaló közötti munkaszerződés határozatlan vagy határozott időre is köthető. Csak az első esetben jogosult a munkavállaló rendelkezésre állási támogatásra azokra az időszakokra vonatkozóan, amikor arra vár, hogy valamely kölcsönvevő vállalkozáshoz küldjék.
(
5
)	Ez a szerződéses forma a Burgerlijk Wetbook (holland polgári törvénykönyv) 7:691. cikkének 2 bekezdése alá tartozik.
(
6
)	2015. április 23‑iFranzen és társai ítélet (C‑382/13, EU:C:2015:261).
(
7
)	E tekintetben – amint azt az SVB észrevételeiben (19. pont) megjegyezte – a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004 rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16‑i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2009. L 284., 1. o.) 59. cikkének (1) bekezdése is releváns, amely szerint „[h]a a tagállamok között a családi ellátások nyújtására alkalmazandó jogszabályok, illetve az azzal kapcsolatos illetékesség egy naptári hónapon belül megváltozik, a családi ellátások folyósításának e tagállamok jogszabályai szerinti esedékességétől függetlenül az adott hónap végéig azon intézmény folytatja ezen ellátások folyósítását, amely azokat a családi ellátásokat biztosító jogszabályok alkalmazásában a hónap elején folyósította”.
(
8
)	A Franzen ítélet 50. pontjában a Bíróság megállapította, hogy „az alkalmazás szerinti tagállam jogszabályai addig alkalmazhatók, amíg az érintett személy e tagállam területén folytatja szakmai tevékenységét. Ebből a szempontból nem bír relevanciával a munkaviszony fennállása vagy a munkaviszony típusa, mint amilyen a részmunkaidő vagy alkalmi munka, sem pedig a munkavállaló által teljesített órák száma” (kiemelés tőlem).
(
9
)	Lásd a 883/2004 rendelet (1), (3), (4) és (45) preambulumbekezdését. Lásd még: 2021. szeptember 30‑iRaad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Uwv) ítélet (C‑285/20, EU:C:2021:785, 42. pont); 2020. október 29‑iVeselības ministrija ítélet (C‑243/19, EU:C:2020:872, 22. pont); 2018. március 21‑iKlein Schiphorst ítélet (C‑551/16, EU:C:2018:200, 31. pont).
(
10
)	Lásd: 2021. november 25‑iFinanzamt Österreich (Segélymunkások számára járó családi támogatások) ítélet (C‑372/20, EU:C:2021:962, 71. pont); 2016. június 14‑iBizottság kontra Egyesült Királyság ítélet (C‑308/14, EU:C:2016:436, 67. pont); 2018. március 21‑iKlein Schiphorst ítélet (C‑551/16, EU:C:2018:200, 44. pont).
(
11
)	Az SF ügyre vonatkozó indítványom (C‑631/17, EU:C:2019:10, 21. pont) mellett lásd még Cruz Villalón főtanácsnok Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyre vonatkozó indítványát (C‑308/14, EU:C:2015:666, 49. pont).
(
12
)	Lásd: Szpunar főtanácsnok Franzen és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑382/13, EU:C:2014:2190, 63. pont).
(
13
)	Lásd: 2021. június 3‑iTEAM POWER EUROPE ítélet (C‑784/19, EU:C:2021:427, 32. pont); 2020. július 16‑iAFMB ítélet (C‑610/18, EU:C:2020:565, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
14
)	Lásd: 2021. július 15‑iA (Állami egészségügyi ellátások) ítélet (C‑535/19, EU:C:2021:595, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: 1998. június 11‑iKuusijärvi ítélet (C‑275/96, EU:C:1998:279, 29. pont).
(
15
)	Lásd: 2021. július 15‑iA (Állami egészségügyi ellátások) ítélet (C‑535/19, EU:C:2021:595, 48. pont); 2018. október 25‑iWalltopia ítélet (C‑451/17, EU:C:2018:861, 48. pont).
(
16
)	Lásd: 1998. június 11‑iKuusijärvi ítélet (C‑275/96, EU:C:1998:279, 30. pont).
(
17
)	Lásd: 2021. június 3‑iTEAM POWER EUROPE ítélet (C‑784/19, EU:C:2021:427, 33. pont); 2020. július 16‑iAFMB ítélet (C‑610/18, EU:C:2020:565, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Ez az általános elv annak biztosítására irányul, hogy az ugyanazon országban dolgozó valamennyi munkavállalóra ugyanazok a társadalombiztosítási jogszabályok vonatkozzanak, és ugyanazokat a szociális ellátásokat kapják (lásd: 2018. szeptember 6‑iAlpenrind és társai ítélet, C‑527/16, EU:C:2018:669, 97. és 98. pont). Ily módon lehet a bérköltségekkel kapcsolatos verseny nemkívánatos formáit, következésképpen a nemzeti szociális biztonsági rendszerekre gyakorolt nyomással megelőzni. Lásd: Pikamäe főtanácsnok AFMB ügyre vonatkozó indítványa (C‑610/18, EU:C:2019:1010, 29. pont).
(
19
)	Lásd ezzel kapcsolatban: 2017. szeptember 13‑iX ítélet (C‑569/15, EU:C:2017:673, 23–26. pont).
(
20
)	Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 4.3–4.7. pontját.
(
21
)	Lásd: 2019. szeptember 19‑ivan den Berg és társai ítélet (C‑95/18 és C‑96/18, EU:C:2019:767, 64. pont). Ebből az ítéletből – amelynek tárgyát a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) által ugyanazon, de már lezárt eljárásban előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem képezi, mint amelyik a fent említett 2015. április 23‑i Franzen és társai ítélethez vezetett – következik, hogy a foglalkoztatás helye szerinti állam nem köteles a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező munkavállalót a biztosítási rendszerébe felvenni azokra az időszakokra, amelyek alatt a 883/2004 rendelet II. címe alapján a lakóhely szerinti állam jogszabályai alkalmazandók.
(
22
)	Lásd e tekintetben: 1970. december 17‑iManpower ítélet (C‑35/70, EU:C:1970:120). Még ha az említett ítélet ki is mondta, hogy a migráns munkavállalók érdeke, hogy rövid időszakokra ne tartozzanak különböző országok jogszabályainak hatálya alá, mivel többnyire hátrányt okozna számukra, hogy a nemzeti jogszabályok általában kizárják a rövid időszakokat bizonyos szociális juttatások igénybevételénél. Ez az ítélet azonban – amelynek tárgyát a migráns munkavállalók szociális biztonságáról szóló, 1958. szeptember 25‑i 3/58/EGK tanácsi rendelet 13. cikkének a) pontjával kapcsolatos előzetes döntéshozatal iránti kérelem képezte – egy francia munkaerő‑kölcsönző alkalmazottjára vonatkozott, akit egy német vállalathoz hívtak dolgozni. Tehát a munkavállaló és a munkaerő‑kölcsönző között létrejött egyetlen, stabil és folyamatos munkaviszonyról volt szó (lásd az ítélet 17–19. pontját), amely – a most előttünk lévő ügyektől eltérően – megszakítás nélkül fennállt. Érthető, hogy ilyen helyzetben a Bíróság a fent említett rendelet 13. cikkének a) pontját tágan értelmezve – amely rendelkezés kifejezetten csak a kiküldetés esetére vonatkozott – úgy ítélte meg, hogy a munkaerő‑kölcsönző székhelye szerinti tagállam jogszabályait kell alkalmazni.
(
23
)	Lásd: 2021. június 3‑iTEAM POWER EUROPE ítélet (C‑784/19, EU:C:2021:427, 60. pont); 2018. október 25‑iWalltopia ítélet (C‑451/17, EU:C:2018:861, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
24
)	A hivatkozás az 1998. június 11‑iKuusijärvi ítéletre (C‑275/96, EU:C:1998:279, 39. és 40. pont) és a 2004. november 11‑iAdanez-Vega ítéletre (C‑372/02, EU:C:2004:705, 24. pont) vonatkozik.
(
25
)	Lásd: 1990. május 3‑iKits van Heijningen ítélet (C‑2/89, EU:C:1990:183). Ezen ítélet 14. és 15. pontjában a Bíróság ugyanis megállapította, hogy az 1408/1971 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja semmilyen különbséget nem tesz aszerint, hogy „a jövedelemszerző tevékenységet teljes munkaidőben vagy részmunkaidőben végzik”. Ezen okból a Bíróság megállapította, hogy az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében az e rendelet hatálya alá tartozó olyan személy, aki részmunkaidős keresőtevékenységet folytat valamely tagállam területén, e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik mind azokon a napokon, amelyeken ilyen tevékenységet végez, mind azokon a napokon, amelyeken nem végez ilyen tevékenységet.
(
26
)	Lásd: 2017. szeptember 13‑iX ítélet (C‑569/15, EU:C:2017:673).
(
27
)	Lásd még ebben az értelemben: Szpunar főtanácsnok X ügyre vonatkozó indítványa (C‑569/15, EU:C:2017:181, 31–36. pont).
(
28
)	Lásd: 2019. május 8‑iSF ítélet (C‑631/17, EU:C:2019:381, 40. pont).
(
29
)	Lásd: 2004. november 11‑iAdanez‑Vega ítélet (C‑372/02, EU:C:2004:705, 24. pont).