62003CC0171_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A College van Beroep voor het bedrijfsleven (kereskedelmi és ipari ügyekben eljáró közigazgatási bíróság) (Hollandia) három kérdést terjesztett elő előzetes döntéshozatalra a marha- és borjúhús piacának közös szervezéséről szóló szabályozásban előírt határidő számításával kapcsolatban, valamint egy további kérdést az arányosság érvényességével kapcsolatban az említett határidő túllépésének következményei vonatkozásában.
I – A tényállás, a jogi háttér és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2. Az alapeljárásban résztvevő felek két, állattenyésztéssel foglalkozó vállalkozás (Maatschap Toeters és M. C. Verberk), valamint a Productschap Vee en Vlees (Állat- és Húskereskedelmi Hivatal). A két vállalkozás a marha- és borjúhús piacának közös szervezése keretében meghatározott, a borjak korai forgalomba hozatalára vonatkozó támogatást kért. Kérelmüket a Productschap Vee en Vlees elutasította, mivel azt az alkalmazandó jogszabály által előírt határidő lejárta után három héttel nyújtották be.
3. Tulajdonképpen a Maatschap Toeters borjait 1998. március 12-én, 13-án és 16-án vágták le. A Productschap Vee et Vlees véleménye szerint a kérelem benyújtásának határideje ennek megfelelően 1998. április 3-a, 6-a és 7-e volt, és mivel a kérelem 1998. április 8-án érkezett meg, azt a határidő lejárta után nyújtották be. Az M. C. Verberk tulajdonában lévő borjakat 1998. január 27-én és 28-án vágták le, a Productschap Vee en Vlees szerint így a háromhetes határidő 1998. február 18-án, illetve 19-én járt le, ezért az 1998. február 20-án érkezett kérelem szintén a határidő lejárta után került benyújtásra.
4. A vállalkozások a nemzeti bíróság előtt megfellebbezték a határozatot, a nemzeti bíróság pedig úgy vélte, hogy ítélete az időtartamokra, időpontokra és határidőkre vonatkozó szabályok meghatározásáról szóló, 1971. június 3-i 1182/71/EGK, Euratom tanácsi rendelet 3. cikkének értelmezésétől függ(2) . Az említett rendelkezés a következőképp szól:
„1. […]Amennyiben egy napokban, hetekben, hónapokban vagy években kifejezett időtartamot [helyesen: határidőt] attól a pillanattól kell számítani, amikor esemény bekövetkezik vagy cselekvés végbemegy, úgy kell tekinteni, hogy az a nap, hét, hónap vagy év, amely alatt az esemény bekövetkezik vagy cselekvés végbemegy a kérdéses időtartamba [helyesen: határidőbe] nem tartozik [helyesen: számít] bele.
2. Az (1) és a (4) bekezdés rendelkezéseitől függően: […]
c) a hetekben, hónapokban vagy években kifejezett időtartam az időtartam első napja első órájának megkezdődésével veszi kezdetét és annak a napnak az utolsó órájának a végeztével fejeződik be, amelyik az utolsó héten, hónapban vagy évben a hétnek ugyanarra a napjára vagy ugyanarra a naptári napra esik, mint az a nap, amellyel az időszak megkezdődött. [helyesen: a hetekben, hónapokban vagy években kifejezett határidő a határidő első napja első órájának megkezdődésével veszi kezdetét és annak a napnak az utolsó órája végeztével jár le, amelyik az utolsó héten, hónapban vagy évben a hétnek ugyanolyan nevű vagy ugyanolyan számú napjára esik, mint a kezdőnap]. […]”
5. A nemzeti bíróság úgy vélte, hogy az ítélet a fentieken túl függ a 3886/92/EGK rendelet(3) 50a. cikkének értelmezésétől és érvényességétől is, amely szerint „[m]inden [a borjak korai forgalomba hozatalára vonatkozó] támogatási kérelmet az érintett tagállam illetékes hatóságához legkésőbb a vágás napját követő három héten belül kell benyújtani”.
6. A fentiekkel kapcsolatosan az említett bíróság a következő kérdéseket terjesztette elő előzetes döntéshozatalra:
„1) a) Az 1182/71/EGK, Euratom tanácsi rendelet 3. cikke (2) bekezdésének […] c) pontját úgy kell-e értelmezni, hogy a hetekben kifejezett olyan határidő, amilyen a 3886/92 rendelet 50a. cikkében foglalt határidő, az utolsó hétnek a vágás napjával megegyező nevű napja utolsó órájának elteltével jár le?
b) A 3886/92 rendelet 50a. cikkének alkalmazásakor a tagállam meghatározhatja-e a támogatási kérelem benyújtásának időpontját a belső jogrendjében a hasonló kérelmekre vonatkozó nemzeti határidőkre alkalmazandó nemzet eljárási rendelkezések szerint?
c) Ellenkező esetben a 3886/92/EGK rendelet 50a. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy a támogatási kérelem csak akkor tekinthető határidőben „benyújtott”-nak, ha bizonyítható, hogy a háromhetes határidő lejárta előtt postára adták, és az illetékes szervhez a határidő lejárta után úgy érkezett meg, hogy ez utóbbi a vonatkozó körülményekről a Bizottságot még ugyanazon a napon tájékoztathatta, mintha a támogatási kérelem a határidő lejárta előtt érkezett volna meg?
2. A 3886/92 rendelet 50a. cikkének (1) bekezdése érvényes-e annyiban, amennyiben az a kérelmezőt teljesen kizárja a támogatásból kérelme beadási határidejének túllépése esetén, függetlenül e határidőtúllépés természetétől és jelentőségétől?”
7. A holland kormány, a Productschap Vee en Vlees és a Bizottság nyújtott be észrevételeket.
II – Álláspont
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés
8. Ezzel a kérdéssel a nemzeti bíróság arra keresi a választ, hogy hogyan kell az 1182/71 rendeletben előírt, hetekben kifejezett, egy eseménnyel vagy cselekménnyel megkezdődő határidő számítását elvégezni. A nemzeti bíróság a rendelet 3. cikkéből levezeti, hogy az esemény vagy cselekmény napja, jelen esetben a borjak levágásának napja, nem számít bele a határidőbe, ugyanakkor kétségei vannak a határidő utolsó napjával kapcsolatosan. Az említett rendelet 3. cikke (2) bekezdésének c) pontja megállapítja, hogy a határidő annak a napnak az utolsó órájának a végeztével jár le, amelyik ugyanolyan nevű vagy ugyanolyan számú napra esik, mint a kezdőnap. A hivatkozott rendelkezés tehát arra a napra utal, amelyen megtörtént a határidő kezdetét jelentő esemény vagy cselekmény, annak ellenére, hogy az nem számít bele a határidőbe? Vagy az azután következő napra utal, amely a határidő első napja? A nemzeti bíróság rámutat, hogy az első értelmezés esetében az egy hétig tartó határidő hét napból áll, míg a második értelmezés szerint eggyel több napból. Így egy egyhetes határidő nyolc napig tart, egy kéthetes határidő tizenöt napig stb.
9. A holland kormány szerint az 1182/71 rendelet 3. cikkének szövegéből az következik, hogy egy hetekben kifejezett határidő utolsó napja a határidő utolsó hetének az a napja lesz, amely ugyanarra a napra esik, mint amely a határidőt elindító esemény vagy cselekmény bekövetkezésének napját követi. A mi esetünkben, mivel a vágás napja nem számít bele a határidőbe, a határidő kezdőnapja nem lehet más, mint a vágást követő nap. Így ha a szarvasmarhák vágása 1998. március 16-án, hétfőn történt, a háromhetes határidő 1998. március 17-én kedden, 00:00 órakor kezdődött és a harmadik hét keddjén, azaz 1998. április 7-én, 24:00 órakor ért véget.
10. A Bizottság ezzel ellentétes értelmezést tart helyesnek. Az 1182/71 rendelet 3. cikke a dies a quo
és a dies ad quem
elvén alapul. E cikk (1) bekezdéséből a Bizottság arra következtet, hogy a dies a quo
az a nap, amelyen bekövetkezik az esemény vagy cselekmény, amelytől a határidőt számítani kell. Az (1) bekezdés értelmében a dies a quo
nem tartozik bele a határidőbe, abból a célból, hogy az eljárás részvevőire ugyanaz a határidő vonatkozzon, függetlenül attól, hogy az esemény vagy cselekmény melyik pillanatban következik be. Ugyanakkor az esemény vagy cselekmény bekövetkeztének napja továbbra is a dies a quo -nak tekintendő a határidő utolsó napjának meghatározása céljából. Ezen a módon egy egyhetes határidő hét napból áll. Ha nem így lenne, akkor egy egyhetes határidő nyolc napból állna, egy kéthetes határidő tizenöt napból stb., ez pedig a Bizottság szerint nem logikus.
11. Ez a kérdés egy különösen jelentős és összetett értelmezési problémát vet fel, az 1182/71 rendelet széles alkalmazási körének köszönhetően. Az említett rendelet 1. cikke alapján „[e]gyéb rendelkezés hiányában ez a rendelet a Tanács és a Bizottság azon jogi aktusaira vonatkozik, amelyeket […] alapján fogadtak vagy fogadnak el”. Így a rendeletet alkalmazni kell a közösségi jogrend által meghatározott időtartamokra, időpontokra és határidőkre, kivéve azokat, amelyek külön szabályon és az elsődleges jogon alapulnak, illetve azokat, amelyeket nem a Tanács vagy a Bizottság jogi aktusa határoz meg – például a Bíróság eljárási szabályzata, amelyet a Bíróság bocsátott ki, és külön rendelkezéseket tartalmaz a határidők tekintetében.
12. Az elemzésemet a szövegek gyors áttekintésével kezdem annak érdekében, hogy az érvelésem rendszerezett legyen, amely véleményem szerint elvezet a feltett kérdésre adandó helyes válaszhoz.
13. A különböző nyelvű szövegek, amelyeket megvizsgáltam, nem adnak egyértelmű választ. Ez annak tudható be, hogy az 1182/71 rendelet 3. cikke egyik nyelven sem világos. A hivatkozott cikk (2) bekezdése a hetekben, hónapokban, illetve években kifejezett határidő utolsó napjának megállapításakor arra szorítkozik, hogy az utolsó nap a határidő utolsó hetének, hónapjának illetve évének az a napja lesz, amely ugyanolyan nevű vagy ugyanolyan számú napra esik, mint a kezdőnap, ugyanakkor az említett rendelkezés arra nem világít rá, hogy a határidőt elindító esemény vagy cselekmény bekövetkeztének napjáról, vagy az azt követő napról, azaz a határidő első napjáról van-e szó.
14. Elsőként azokra a változatokra hivatkozom, amelyek az 1182/71 rendelet elfogadásakor hivatalos változatok voltak (német, francia, olasz és holland). Habár az elsődleges és másodlagos közösségi jog szövegei az összes hivatalos nyelven hitelesek, jelentésük tisztázásakor érdemes különös figyelmet szentelni azoknak a változatoknak, amelyen elfogadták az adott jogszabályt.
15. A német változat szerint a határidő az utolsó hét, hónap illetve év azon napjának a végén jár le, „der dieselbe Bezeichnung oder dieselbe Zahl wie der Tag des Fristbeginns trägt” (amely ugyanarra a napra vagy ugyanarra a naptári napra esik, mint a kezdőnap). Nem egyértelmű, hogy melyik a „Tag des Fristbeggins”. Kicsivel korábban a 3. cikk (2) bekezdésének c) pontja megállapítja, hogy a határidő „des ersten Tages der First” (a határidő első napjának) első órájával kezdődik („beginnt”), a megfogalmazás arra utal, hogy ez a nap a határidőt elindító esemény vagy cselekmény bekövetkezésének napját követő nap, mivel ez utóbbi nem számít bele a határidőbe. Az a tény, hogy a német változat a (2) bekezdésben a „beginnen” igét és a „Fristbegginn” kifejezést használja, míg az (1) bekezdésben az „Anfang” szó szerepel, arra utal, hogy a határidő utolsó napját a határidő első napját alapul véve kell meghatározni, és nem az alapján a nap alapján, amelyen a határidőt elindító esemény vagy cselekmény bekövetkezik. Ugyanakkor a német változat semmiképpen sem egyértelmű.
16. A francia változat szerint a határidő utolsó napja a „jour de départ”-on alapul, amely épp úgy jelentheti a határidő első napját („premier jour du délai”), mint azt a napot, amelyen bekövetkezik az az esemény vagy cselekmény, amelytől a határidőt számítani kell („à partir du moment où survient un événement ou s’effectue un acte”). A „jour de départ” és az „à partir” kifejezések használata azt sugallja, hogy a jogalkotó arra a napra utal, amelyiken az esemény vagy cselekmény bekövetkezett, és nem az azt követő napra, ugyanakkor ez utóbbi lehetőséget sem lehet kizárni.
17. Az olasz változat, anélkül hogy teljesen világos lenne, úgy tűnik, hogy a holland kormány álláspontjához hasonlít, mivel a 3. cikke (2) bekezdésének c) pontjában a „giorno inizale” (kezdőnap) kifejezést használja, és kicsivel korábban leszögezi, hogy a határidő „comincia a decorrere all’inizio della prima ora del primo giorno del periodo” (a határidő első napjának első órája elején kezdődik). Az (1) bekezdésben az „a partire dal momento in cui si verifica un evento o si compie un atto” (attól a pillanattól kezdve, amelyben bekövetkezik az esemény vagy cselekmény) kifejezés szerepel.
18. A holland szöveg ugyanilyen kétértelmű, a rendelet 3. cikke (2) bekezdésének c) pontjában a „dag waarop de termijn ingaat”-ra utal (arra a napra, amelyen a határidő elkezdődik), kicsivel korábban, ugyanebben a bekezdésben pedig kimondja, hogy „gaat een in weken, maanden of jaren omschreven termijn in […]” (a hetekben, hónapokban, illetve években kifejezett határidő elkezdődik…). Ugyanannak az igének a használata („ingaan”) úgy tűnik, hogy azt jelzi, hogy a határidő utolsó napja az a nap, amely ugyanolyan nevű vagy ugyanolyan számú napra esik, mint a kezdőnap, azaz a határidőt elindító esemény vagy cselekmény bekövetkezésének napját követő nap. Ugyanakkor az (1) bekezdésben szintén az „ingaan” ige szerepel, és itt a határidőt elindító napra utal, oly módon, hogy nem világos, hogy melyik napra vonatkozik.
19. Ugyanez a probléma merül fel a spanyol változatban („el día a partir del cual empieza a computarse un plazo”) és a portugál változatban („o dia do início do prazo”), amelyek valószínűleg a határidő első napjára vonatkoznak, és az angol változat esetében („the day from which the period runs”), amely valószínűleg az esemény vagy cselekmény napjára vonatkozik.
20. Az egyértelműség hiánya különbözteti meg az előterjesztett kérdést a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság előtti eljárási határidők értelmezésétől, amelyekre az eljárási szabályzatok 80–82., illetve 101–103. cikkében lefektetett külön szabályok vonatkoznak. Ezek a rendelkezések világosak, mivel leszögezik, hogy határidő „annak a napnak az elteltével jár le, amelyik az utolsó héten, hónapban vagy évben ugyanazt a megjelölést vagy számot viseli, mint az a nap, amelyen a határidő kezdetére okot adó esemény bekövetkezett vagy cselekmény végrehajtásra került”(4) . Kétségtelen, hogy a határidő lejárta kiszámításához alapul vett nap az a nap, amelyen a határidőt elindító esemény vagy cselekmény bekövetkezik, és így az egyhetes határidő hét napból áll, a kéthetes határidő tizennégy napból stb. Az ennyire különböző szövegek tanulmányozásakor az eljárási határidők esetében alkalmazott megoldás nem segít az 1182/71 rendelet értelmezésében. Továbbá nincs értelme a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata fényében értelmezni az 1182/71 rendeletet, akárcsak úgy, ahogy ennek fordítva sincs értelme.
21. Mivel a különböző nyelvű szövegek nem vezettek el a megoldáshoz, más értelmezési módszerekhez kell fordulni. Az ítélkezési gyakorlat rávilágít, hogy valamely közösségi rendelkezés szövegének kétértelműsége vagy különböző nyelvi változatai közötti eltérés esetén e rendelkezést azon szabályozás általános rendszere és célja alapján kell értelmezni, amelynek a részét képezi(5) . Jelen esetben csak a rendszertani értelmezés segíthet, mivel az 1182/71 rendelet célja ebben a kérdésben semleges. A rendelet ugyanis „egységes általános szabályok”(6) megalkotását célozza, ezt a célt pedig mindkét értelmezés biztosítja, ugyanakkor csak az egyik érvényesülhet.
22. A döntő érv az 1182/71 rendelet 3. cikkének (1) és (2) bekezdése közötti kapcsolaton alapul. Az (1) bekezdést úgy kell értelmezni, mint egy olyan rendelkezést, amely egy különös szabályt fektet le egy bizonyos típusú határidő vonatkozásában, amely valamely „esemény bekövetkez[ése] vagy cselekvés végbeme[netele]” pillanatában kezdődik. E bekezdés kizárólag ezen határidők tekintetében mondja ki, hogy az esemény bekövetkezésének vagy a cselekmény végbemenetelének napja nem számít bele a határidőbe. Az eljárási határidők vonatkozásában a Bíróság megerősítette, hogy „egy ilyen szabályozás, amely kizárja az eljárási határidők számítása esetében azt a napot, amikor bekövetkezik a határidőt elindító aktus, azt biztosítja, hogy a felek a teljes határidőt felhasználhassák”(7) . Ugyanígy az 1182/71 rendelet esetében mindenkire ugyanaz a határidő vonatkozik, függetlenül attól, hogy mikor következik be az az esemény vagy cselekmény, amelytől a határidőt számítani kell.
23. Ezzel ellenkezőleg, a (2) bekezdésben lefektetett szabály minden típusú határidőre alkalmazandó, nem csak azokra, amelyek egy eseménytől vagy cselekmény bekövetkezésétől függenek. Ez az oka annak, hogy egy fenntartással kezdődik: „(1) és a (4) bekezdés rendelkezéseitől függően” (ez utóbbi vonatkozik azokra a különös esetekre, amikor a határidő utolsó napja munkaszüneti nap, vasárnap vagy szombat). Tehát a 3. cikk e (2) bekezdése, és nem pedig az (1) bekezdése az, amely általános jelleggel határozza meg a határidők kezdetét és végét, és rögtön meglátjuk, hogy ezt oly módon teszi, hogy a hetekben kifejezett határidőkre mindig egy nappal több esik, mintha hétnapos hetekből indulnánk ki. Ugyanez történik a hónapokban és években kifejezett határidőkkel is.
24. Tulajdonképpen képzeljük el, hogy a jogalkotó létrehoz egy olyan egyhetes határidőt, amelyet nem egy eseménytől vagy cselekmény bekövetkezésétől kell számítani, hanem egy meghatározott naptól(8), például 2004. március 19-től. A 3. cikk (1) bekezdésében lefektetett külön szabály nem alkalmazható, mivel ott nem egy meghatározott típusú határidőről van szó. Logikus, hiszen egy meghatározott naptól számított határidő esetében az eljárás összes résztvevőjének a határidő első napja teljes mértékben a rendelkezésére áll. Ebben az esetben a 3. cikk (2) bekezdése értelmében a határidő 2004. március 19-én, pénteken 00:00 órakor kezdődik, és a határidő utolsó hetének – azaz a következő hétnek – azon a napján 24:00 órakor jár le, amely ugyanolyan nevű vagy ugyanolyan számú napra esik, mint a kezdőnap, azaz március 26-án, pénteken 24:00 órakor. Ha az eltelt napokat megszámoljuk, látjuk, hogy nyolc teljes napról van szó. Így az 1182/71 rendelet alapján a hetekben meghatározott határidő mindig egy nappal több napból fog állni, mint amennyi az adott hetek számából következne. Tehát egy egyhetes határidő nyolc napból áll, egy kéthetes határidő tizenöt napból stb. Ugyanez történne a hónapokban és években meghatározott határidők esetében. Ez alapján a Bizottság érvelése, amely az 1182/71 rendeletben lefektetett határidőket a hagyományos naptár logikája szerint közelíti meg, számomra helytelennek tűnik.
25. A végkövetkeztetés egyértelműnek tűnik, hiszen az 1182/71 rendeletben említett, hetekben, hónapokban, illetve években kifejezett határidők nem lehetnek különbözőek azon az alapon, hogy egy meghatározott napon kezdődnek, vagy egy esemény vagy cselekmény bekövetkeztétől függenek. Ha az (1) bekezdésben foglalt különös szabály megalkotásakor a jogalkotónak az volt a szándéka, hogy a határidők rendelkezésre állásának tekintetében egyenlőséget biztosítson, akkor ezzel nem férne össze az, ha eltérő módon bánnának azokkal a személyekkel, akikre egy olyan határidő vonatkozik, amelyeknek kezdetét egy esemény vagy cselekmény bekövetkezte határozza meg, és azokkal a személyekkel, akikre pedig egy meghatározott időpontban kezdődő határidő vonatkozik. Tehát a Bizottság által képviselt értelmezés szerint a második csoportba tartozó személyeknek egy nappal több állna a rendelkezésükre a hetekben, hónapokban illetve években kifejezett határidők esetében anélkül, hogy erre az eltérő bánásmódra bármilyen ok lenne. Továbbá mivel a napokban meghatározott határidők hossza egyforma, függetlenül attól, hogy egy meghatározott napon, vagy egy esemény illetve cselekmény bekövetkezésétől kezdődnek, így az sem lenne logikus, ha a hetekben, hónapokban illetve években kifejezett határidők hossza eltérő lenne attól függően, hogy milyen típusú határidőről van szó.
26. Figyelembe kell venni, hogy ily módon az 1182/71 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése a dies a quo
kezdetét áthelyezi a következő nap elejére azon határidők esetében, amelyeknek a kezdete egy esemény vagy cselekmény bekövetkezésétől függ. Valójában az esemény vagy cselekmény bekövetkezése napjának maradék óráit nem használták fel a határidőt elindító cselekmény megvalósítására, így azok nem is képezik a határidő részét. Miután rögzítettük, hogy a dies a quo
a határidőt elindító esemény vagy cselekmény bekövetkezésének napját követő nap, a határidő lejárta a dies a quo- val azonos napra vagy azonos naptári napra esik, és nem az azt megelőző napra, amely bármennyire is a határidőt elindító nap, nem alkotja a határidő részét.
27. Ez az érv számomra szükséges és elégséges ahhoz, hogy a holland kormány értelmezésének megfelelően megválaszoljuk az első kérdést, ugyanakkor hozzátennék további érveket is. Elsőként kiemelem, hogy a Bizottság eredeti előterjesztése szerint a 3. cikk (1) és (2) bekezdése az 1182/71 rendelet más cikkeivel (a 3. és 5. cikkel)(9) megegyezik, és ezért nehezen hihető, hogy a második rendelkezésben található fogalom az első rendelkezésre utalhat. A jogalkotó által elfogadott végleges szöveg értelmezésekor szem előtt kell tartani azt is, hogy valószínűtlen, hogy a (2) bekezdés vonatkozik az (1) bekezdésre is, mikor a (2) bekezdés is tartalmaz rendelkezést a határidő utolsó napjára. Végül a szöveg kétértelműségére tekintettel az általam helyesnek tartott értelmezés a legmagasabb fokú jogbiztonságot is garantálja, a magánszemélyeknek és az 1182/71 rendeletben szabályozott határidőket alkalmazó nemzeti közigazgatási szervek számára egyaránt.
28. Következésképpen az 1182/71 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy a hetekben, hónapokban illetve években kifejezett határidőt attól a pillanattól kezdve kell számítani, hogy a határidőt elindító esemény vagy cselekmény bekövetkezik, és annak a napnak a végén jár le, amely az utolsó héten, utolsó hónapban illetve utolsó évben ugyanolyan nevű vagy ugyanolyan számú napra esik, mint az azt követő nap, amikor a cselekmény vagy esemény bekövetkezett vagy amelytől e határidőt számítani kell.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés
29. Ez a kérdés jóval egyszerűbb, mint az első. Ezt igazolja az a tény, hogy mind a Bizottság, mind a holland kormány hasonló érvelésre támaszkodva nemleges választ javasolt.
30. Valójában a közösségi jog a 3886/92 és az 1182/71 rendeletekben pontosan meghatározza a jelen ügy tárgyát képező kérelmek benyújtásának feltételeit. Ugyanezen rendeletek egyenként hozzájárulnak a marha- és borjúhús piacának közös szervezéséhez, a határidők tárgyában egységes általános szabályok megalkotásához. A jelen ügy szempontjából pedig a két rendelet nyújtja a teljes közösségi szabályozást (a támogatási kérelem benyújtásának határideje és e határidő számításának módja). Ha lehetőség lenne a nemzeti közigazgatási szabályok alkalmazására, a közösségi jog egységessége és az egyes gazdasági szereplők egyenlősége kerülne veszélybe.
31. Ezek miatt úgy gondolom, hogy a 3886/92 rendelet 50a. cikkének alkalmazásakor a tagállam nem határozhatja meg a támogatási kérelem benyújtásának időpontját a belső jogrendjében a hasonló kérelmekre vonatkozó nemzeti határidőkre alkalmazandó nemzeti eljárási rendelkezések szerint.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés
32. A harmadik kérdés megválaszolása szintén egyszerűnek tűnik. A Bizottsággal és a holland kormánnyal egyetértve úgy gondolom, hogy a 3886/92 rendelet 50a. cikkének helyes értelmezése szerint az számít, hogy az illetékes hatóságok mikor kapják meg a kérelmet, és nem az, hogy a kérelmet mikor adták postára.
33. A különböző nyelvű szövegek nagy többsége esetében ez a helyes értelmezés. Ide tartozik a francia változat („est à introduire auprès de l’autorité compétente”), a spanyol változat („se presentarán ante la autoridad competente”), az angol változat („shall be lodged with the competent authority”), az olasz változat (dev’essere presentata all’autoritá competente”), a portugál változat („devem ser apresentados à autoridade competente”), a német változat („sind […] bei der zuständigen Behörde […] einzureichen”), a dán változat („indigives til medlemsstatens myndigheder”) és a svéd változat („skall lämnas in till den […] behöriga myndighet”). Az angol és francia változat különösen egyértelmű a mondatban szereplő ige miatt, amely arra a pillanatra utal, amelyben a kérelmet ténylegesen átadják az illetékes hatóságnak. Ugyanakkor a többi változat is egyértelmű, különös figyelemmel arra, hogy a kérdéses rendelkezésben az illetékes hatóságokhoz történő benyújtás a fontos. Habár az egyes más nyelvű szövegekben használt ige (a finn változatban „toimittaa”, amely nyilvánvalóan jelenthet elküldést és átadást is, a görög változatban „υποβάλλεταl”) talán kicsit kevésbé egyértelmű, az illetékes hatóság külön történő említése miatt a legtermészetesebb értelmezés alapján az illetékes hatóságoknak történő átadás időpontja, és nem az elküldés időpontja számít.
34. A különböző szövegek egyértelműsége különbözteti meg a jelen ügyet a C‑1/02. számú Borgmann-ügytől(10), amelyben a vonatkozó időpont az alkalmazandó jogszabály egyes nyelvi változataiban az elküldés időpontja, míg másokban a kézhezvétel időpontja volt, és a Bíróság az elküldés időpontja mellett döntött, úgy ítélve meg, hogy a jogszabálynak sem a célja, sem a szerkezete nem szólt ez ellen az értelmezés ellen, és így a Bíróság biztosíthatta a jogbiztonságot az egyes gazdasági szereplők számára. A jelen ügyben azonban nincsenek nyelvi különbségek, amelyek igazolhatnák a fenti értelmezést.
35. Véleményem szerint a 3886/92 rendelet 50a. cikkének értelmezését nem változtathatja meg az az érv, mely szerint akár az elküldés időpontja, akár a kézhezvétel időpontja számít, a nemzeti közigazgatás ugyanabban a pillanatban el tudta volna küldeni a szükséges adatokat a Bizottságnak. A határidő minden szereplőre nézve általános jelleggel kerül megállapításra, és általában az a következménye, hogy az az aktus, amelyet érint, nem történhet meg a határidő lejárta után. Továbbá a határidő meghosszabbítása a borjak levágásának időpontja alapján, valamint azon időpont alapján, amikor az adatokat el kell küldeni a Bizottság részére, nehezen összeegyeztethető az egyenlőség és a jogbiztonság elvével, függetlenül azoktól a gyakorlati problémáktól, amelyekkel az illetékes nemzeti közigazgatási szerveknek emiatt szembe kell néznie.
36. Ezért úgy vélem, hogy a 3886/92 rendelet 50a. pontját úgy kell értelmezni, hogy a támogatási kérelmet nem lehet határidőben „benyújtott”-nak tekintetni, ha bizonyítható, hogy a háromhetes határidő lejárta előtt postára adták, és az illetékes szervhez a határidő lejárta után úgy érkezett meg, hogy ez utóbbi a vonatkozó körülményekről a Bizottságot még ugyanazon a napon tájékoztathatta, mintha a támogatási kérelem a határidő lejárta előtt érkezett volna meg.
D – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés
37. A 3886/92 rendelet 50a. cikkének érvényességére vonatkozó kérdés kapcsán mindenek előtt megjegyezném, hogy az nem a háromhetes határidő érvényességét, hanem a határidő túllépése következményének érvényességét érinti, amely minden esetben a kérelem elutasítása, függetlenül a késedelem hosszától. A nemzeti bíróság szerint az arányosság elve megkövetelné a támogatás összegének a késedelem napjaival arányos csökkenését. Ez összhangban lenne egy olyan rendelkezéssel, amely nem alkalmazandó a jelen ügy tárgyát képező támogatásra, nevezetesen a 3887/92 rendelet(11) 8. cikkével, amely kimondja: „A vis maior esetét kivéve a kérelmek minden késedelmes benyújtása esetén az igényelt támogatás összegét – amelyre a termelő a kérelem határidőn belül történő benyújtása esetén jogosult lett volna – a késedelem minden napja után 1%‑kal csökkenteni kell. Húsz napot meghaladó késedelem esetén a kérelem elfogadhatatlan, és e kérelem nem szolgálhat semmilyen összeg kifizetési alapjául”.
38. A holland kormány és a Bizottság úgy vélik, hogy a 3886/92 rendelet 50a. cikke összhangban van az arányosság elvével. A holland kormány megkülönbözteti a jelen ügyet a Pressler-ügytől(12), amelyben a Bíróság megállapította egy olyan, strukturális jellegű intézkedésre vonatkozó rendelkezés érvénytelenségét, amely nem vette figyelembe a kérelem benyújtása tekintetében a késlekedés hosszát. A Bíróság kijelentette, hogy a nemzeti hatóságoknak hosszú határidő áll rendelkezésére ahhoz, hogy a nyilatkozatok összefoglalójáról tájékoztassák a Bizottságot. Ugyanakkor a mi esetünkben egy konjunkturális intézkedéssel állunk szemben, amely különbözik a strukturális támogatásoktól annyiban, hogy a jogalkotó az utóbbiak esetében fokozatosságot írt elő a kérelmek késedelmes benyújtása esetében. Továbbá konjunkturális intézkedés esetében a Bizottságnak képesnek kell lennie azonnal és hatékonyan értékelni az intézkedés hatását. A Bizottság és a holland kormány szerint ez megköveteli a határidő szigorú tiszteletben tartását, azzal, hogy a határidő elmulasztása következményei összeegyeztethetőek legyenek az arányosság elvével, tehát ez utóbbiak nem lehetnek súlyosabbak, mint amennyire az a kérdéses intézkedés céljainak eléréséhez szükséges.
39. Ez a kérdés lehetővé teszi, hogy tisztázzuk az ítélkezési gyakorlatnak egy olyan aspektusát, amely az arányosság elvének a határidők vonatkozásában történő alkalmazását érinti, és amely nem mindig tesz különbséget azok között a határidők között, amelyek túllépése szankciót von maga után (például egy biztosíték elveszítését vagy pénzbírság kivetését) és amelyek következménye egy kedvezőtlen döntés (például egy támogatásból való kizárás). Számomra fontosnak tűnik ez a különbség, mivel a szankciók esetében két vizsgálat is szükséges: meg kell nézni, hogy a határidő arányos-e, valamint hogy a kiszabott szankció arányban áll-e a jogsértés súlyosságával. Ebből a szempontból úgy tűnik, hogy a Bíróság megállapította azoknak a rendelkezéseknek az érvénytelenségét, amelyek ugyanolyan szankciót rendelnek el, függetlenül a jogsértés súlyosságától, a késlekedés hosszától és annak a szóban forgó szabályozás céljának megvalósítására gyakorolt hatásától(13) .
40. Ugyanakkor, amikor olyan határidőről van szó, amelynek túllépése nem von maga után szankciót, hanem egy kedvezőtlen döntés lesz a következménye, az arányosság követelményének csak a rögzített határidőre kellene vonatkoznia, és nem kellene kiterjednie a határidő túllépésének következményeire. A fent hivatkozott Pressler-ítélet látszólag ez ellen a megközelítés ellen szól, mivel a Bíróság megállapította egy olyan rendelkezés érvénytelenségét, amely nem juttatott támogatást egyes gazdasági szereplőknek, amennyiben azok a határidőn túl nyújtották be kérelmüket „függetlenül a késedelem hosszától”(14) . Ennek ellenére a Bíróság indokolása alapján egy ilyen rendelkezés érvénytelenségének a megállapítása azt mutatja, hogy a szabályozás céljait figyelembe véve maga a rögzített határidő volt aránytalan, nem pedig a határidő túllépésének jogkövetkezményei(15) .
41. Továbbá a javasolt megoldás összhangban van a Denkavit France ítélettel: „a kérelem elutasítása azon az alapon, hogy azt későn nyújtották be, nem minősül szankciónak, hanem általában bármilyen előírt időszak elmúlásának a normális következménye”(16) . Így számomra ellentmondásosnak tűnik azt kijelenteni, hogy az a határidő, amelynek túllépése nem von maga után szankciót, arányos az adott jogszabály céljának fényében, és kiterjeszteni az arányosság vizsgálatát a határidő túllépésének következményeire. Más szóval a résztvevőket érintő negatív következmények nem képeznek szankciót, hanem a határidő kötelező jellegéből erednek, azaz annak a természetes következménye, hogy egy határidőtől függő jog gyakorlását vagy egy cselekmény végrehajtását adott időn belül el kell végezni. Ebben az esetben a kötelező jelleg arányossága magának a határidő arányosságának a részét képezi, mivel minden érintettre ugyanaz vonatkozik, és amely normális esetben megfelel a gondos ügyintézéshez fűződő általános érdeknek. Összegzésképpen úgy gondolom, hogy kizárólag abban az esetben indokolt a szankció arányosságának külön vizsgálata, amennyiben a határidő túllépése szankciót von maga után. A többi esetben a vizsgálatnak csak a rözített határidő arányosságára kell szorítkoznia.
42. A jelen esetben olyan határidőről van szó, amelynek túllépése nem von maga után szankciót, elégséges magának a határidőnek az arányosságáról határozni, és így a nemzeti bíróság által előterjesztett kérdés értelemszerűen megváltozik. Mint ahogy azt a Bizottság jelezte, a közös agrárpolitika terén a közösségi jogalkotó diszkrecionális jogkörrel rendelkezik, és ennek értelmében a Bíróság által gyakorolt ellenőrzés csak arra terjedhet ki, hogy egy intézkedés nyilvánvalóan alkalmatlan célja betöltésére(17) . Így az arányosság elvét nem szigorúan kell alkalmazni, hanem azt kell megvizsgálni, hogy a határidő nyilvánvalóan aránytalan-e. A jelen ügyben a 3886/92 rendelet 50a. cikkében előírt háromhetes előírt határidő nem tűnik nyilvánvalóan aránytalannak, sőt, inkább szükségesnek tartom a támogatások odaítélése kapcsán, hiszen azok ideiglenes jellegűek és folyamatos követést igényelnek a Bizottság részéről az esetleges alkalmazkodás érdekében. Ugyancsak azt gondolom, hogy a határidő hossza ésszerű és elégséges ahhoz, hogy a lehetséges kedvezményezettek a határidőn belül benyújthassák kérelmüket.
43. A határidők arányosságának ez a típusú, átfogó elemzése – anélkül hogy megvizsgálnánk a következmények arányosságának gyakorlatát – lehetővé teszi továbbá, hogy elkerüljük azt a kötelességet, hogy önkényesen különbséget tegyünk a konjunktúrális intézkedések, amelyek tekintetében a határidők szigorú alkalmazására van szükség, és a strukturális intézkedések között, amelyek esetében épp ellenkezőleg, a határidők csak akkor lennének kötelezőek, ha azok túllépése esetére a jogalkotó a késedelem hosszával arányos, fokozatos, hátrányos jogkövetkezményeket írna elő. Végül nyilvánvaló, hogy a jogalkotó előírhat ilyen fokozatosságot, ám nem kívánja kimondani, hogy a közösségi jog alkotmányos szintű általános alapelve – az arányosság alapelve – őt erre kötelezi, valamint azon rendelkezések semmisségét vonja maga után, amelyek nem tartalmaznak ilyen mechanizmusokat.
44. Következésképp azt gondolom, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés vizsgálata nem fedett fel semmiféle olyan tényezőt, amely a 3886/92 rendelet 50a. cikkének érvényességét érinthetné.
III – Végkövetkeztetések
45. A fent kifejtettek alapján javasolom, hogy a Bíróság a következő válaszokat adja a College van Beroep voor het bedrijfsleven által előterjesztett kérdésekre:
„1)	Az időtartamokra, időpontokra és határidőkre vonatkozó szabályok meghatározásáról szóló, 1971. június 3-i 1182/71/EGK, Euratom tanácsi rendelet 3. cikke (2) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy a hetekben, hónapokban illetve években kifejezett határidőt attól a pillanattól kezdve kell számítani, amikor a határidőt elindító esemény vagy cselekmény bekövetkezik, és annak a napnak a végén jár le, amely az utolsó héten, utolsó hónapban illetve utolsó évben ugyanolyan nevű vagy ugyanolyan számú napra esik, mint az azt követő nap, amikor a cselekmény vagy esemény bekövetkezett vagy amelytől e határidőt számítani kell.
2)	A marha- és borjúhús piacának közös szervezéséről szóló 805/68/EGK tanácsi rendeletben előírt jövedelemtámogatási rendszerek alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról, valamint az 1244/82/EGK és a 714/89/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 1992. december 23-i 3886/92 rendelet 50a. cikkének alkalmazásakor a tagállam nem határozhatja meg a támogatási kérelem benyújtásának időpontját a belső jogrendjében a hasonló kérelmekre vonatkozó nemzeti határidőkre alkalmazandó nemzeti eljárási rendelkezések szerint.
3)	A 3886/92 rendelet 50a. pontját úgy kell értelmezni, hogy a támogatási kérelmet nem lehet határidőben benyújtottnak tekintetni, ha bizonyítható, hogy a háromhetes határidő lejárta előtt postára adták, és az illetékes szervhez a határidő lejárta után úgy érkezett meg, hogy ez utóbbi a vonatkozó körülményekről a Bizottságot még ugyanazon a napon tájékoztathatta, mintha a támogatási kérelem a határidő lejárta előtt érkezett volna meg.
4)	Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés vizsgálata nem fedett fel semmiféle olyan tényezőt, amely a 3886/92 rendelet 50a. cikkének érvényességét érinthetné.
(1) .
(2)
-	HL L 124., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 51. o.
(3)
-	Az 1996. december 2-i 2311/96/EK bizottsági rendelettel (HL L 313., 9. o.) módosított, a marha- és borjúhús piacának közös szervezéséről szóló 805/68/EGK tanácsi rendeletben előírt jövedelemtámogatási rendszerek alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról, valamint az 1244/82/EGK és a 714/89/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 1992. december 23-i 3886/92/EGK bizottsági rendelet (HL L 391., 20. o.)
(4)
-	A Bíróság eljárási szabályzatának 1991. május 15-i módosítása utáni szövegről van szó (HL L 176., 1. o.). Ez a szöveg a 152/85. sz., Misset kontra Tanács ügyben 1987. január 15-én hozott ítélet ([EBHT 1987., 223. o.] 8. pont) kodifikálása.
(5)
-	Lásd például a C‑372/88. sz., Cricket St. Thomas ügyben 1990. március 27-én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑1345. o.) 19. pontját.
(6)
-	A 1182/71 rendelet második preambulumbekezdése.
(7)
-	A C‑406/01. sz., Németország kontra Parlament és Tanács ügyben 2002 . május 17-én hozott végzés (EBHT 2002., I‑4561. o.) 14. pontja, amely a fent hivatkozott Misset kontra Tanács ítélet 8. pontjára utal.
(8)
-	Gyakori az ilyen határidők rögzítése. Lásd például a tej- és tejtermékágazatban a kiegészítő illeték megállapításáról szóló 3950/92/EGK tanácsi rendelet alkalmazása részletes szabályainak megállapításáról szóló, 2001. július 9-i 1392/2001/EGK tanácsi rendeletet (HL L 187., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 33. kötet, 104. o.).
(9)
-	A határidők számításáról szóló, 1969. július 27-én a Bizottság által előterjesztett (EGK, Euratom) javaslat (HL C 108., 10. o.)
(10)
-	A 2004. április 1-jén hozott ítélet EBHT 2004., I‑0000. o.).
(11)
-	Az 1995. július 6-i 1648/95/EK bizottsági rendelettel (HL L 156., 27. o.) módosított, az egyes közösségi támogatási rendszerekre vonatkozó integrált igazgatási és ellenőrzési rendszer alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1992. december 23-i 3887/92/EGK bizottsági rendelet (HL L 391., 36. o.).
(12)
-	A C-319/90. sz. ügyben 1992. január 21-én hozott ítélet (EBHT 1992., I-203. o.)
(13)
-	Lásd például a 122/78. sz. Buitoni-ügyben 1979. február 20-án hozott ítéletet (EBHT 1979., 677. o.) és a C‑356/97. sz., Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen ügyben 2000. július 6-án hozott ítéletet (EBHT 2000., I‑5461. o.)
(14)
-	17. pont.
(15)
-	Különösen a 16. pont: „A február 7-i határidő szigorú betartása a terméssel kapcsolatos nyilatkozatok bejelentése vonatkozásában nem tűnik nélkülözhetetlennek annak biztosításához, hogy a Bizottság december 10-e előtt a bor- és szőlőágazat termékeiről és termeléséről megfelelő tudomást szerezzen.”
(16)
-	A 266/84. sz. ügyben 1986. január 22-én hozott ítélet (EBHT 1986., 149. o.) 21. pontja.
(17)
-	Lásd például a 265/87. sz. Schräder-ügyben 1989. július 11-én hozott ítélet (EBHT 1989., 2237. o.) 21. és 22. pontját és a C‑331/88. sz., Fedesa és társai ügyben 1990. november 13-án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑4023. o.) 14. pontját.