62024CJ0321_RES
Mål C‑321/24
BCmotS.C.P. AttaletAssociés
(begäran om förhandsavgörande från Tribunal judiciaire de Paris (Frankrike)
Domstolens dom (första avdelningen) av den 30 oktober 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Fri rörlighet för kapital – Artikel 63.1 FEUF – Arv – Skyldighet att anlita en notarie för att upprätta en arvsdeklaration i en annan medlemsstat än den i vilken arvsförfarandet inleddes – Enligt lagstiftningen i den medlemsstaten ska ersättningen till denna notarie beräknas på grundval av samtliga bruttotillgångar i kvarlåtenskapen – Parallellt utövande av medlemsstaternas respektive beskattningsrätt – Restriktion för den fria rörligheten för kapital föreligger inte”
Fri rörlighet för kapital och friheten att utföra betalningar – Bestämmelser i fördraget – Tillämpningsområde – Ersättning till en notarie för att upprätta en arvsdeklaration – Arv som omfattar tillgångar i två medlemsstater och som är föremål för arvsskatt i var och en av dessa stater – Skyldighet att anlita en notarie för att upprätta en arvsdeklaration i en av dessa stater – Situation med anknytning till ett annat land – Betalning av ersättning till en notarie som inte medför en gränsöverskridande kapitalrörelse, men som ändå är kopplad till arvets gränsöverskridande karaktär – Omfattas
(Artikel 63.1 FEUF)
(se punkterna 29–33)
Fri rörlighet för kapital och friheten att utföra betalningar – Restriktioner – Ersättning till en notarie för att upprätta en arvsdeklaration – Arv som omfattar tillgångar i två medlemsstater och som är föremål för arvsskatt i var och en av dessa stater – Skyldighet att anlita en notarie för att upprätta en arvsdeklaration i en av dessa stater – Ersättning till en notarie som beräknas på grundval av samtliga bruttotillgångar i kvarlåtenskapen oberoende av var de berörda tillgångarna befinner sig – Lagstiftning som tillämpas utan åtskillnad på inhemska situationer och gränsöverskridande situationer – Diskriminering föreligger inte – Arvsdeklaration som, i enlighet med ett avtal för undvikande av dubbelbeskattning och nationell rätt, avser samtliga tillgångar i kvarlåtenskapen – Ersättning som betalas till en notarie som är etablerad i den andra medlemsstaten och som också beräknas på grundval av samtliga bruttotillgångar i kvarlåtenskapen beaktas inte – Nackdelar till följd av att medlemsstater utövar sin beskattningsrätt parallellt – Restriktion föreligger inte
(Artikel 63.1 FEUF)
(se punkterna 39–47 samt domslutet)
Resumé
I ett mål om bestridande av ersättningen till en fransk notarie som en arvinge var skyldig att anlita inom ramen för ett gränsöverskridande arv som omfattade tillgångar i Frankrike och Belgien, uttalade sig domstolen om huruvida nationell lagstiftning, i vilken det föreskrivs att ersättningen till en notarie som upprättar en arvsdeklaration ska beräknas på grundval av samtliga bruttotillgångar i kvarlåtenskapen, utan att den ersättning som betalas till en notarie som är etablerad i en annan medlemsstat och som också beräknas på grundval av samtliga bruttotillgångar i kvarlåtenskapen beaktas, är förenlig med artikel 63 FEUF.
BC, som är bosatt i Frankrike, var till följd av att hans syster, som var bosatt i Belgien, avlidit ensam arvinge till lös och fast egendom vilken befann sig i Frankrike och Belgien.
Arvsförfarandet inleddes i Belgien av en notarie som var etablerad i denna medlemsstat. Som motprestation för den arvsdeklaration som upprättades av denna notarie betalade BC i enlighet med belgisk lagstiftning ersättning till notarien vilken beräknades på grundval av värdet av samtliga bruttotillgångar i kvarlåtenskapen som omfattade tillgångar i Frankrike och Belgien.
BC var dessutom, enligt fransk rätt, skyldigt att anlita en notarie som var etablerad i Frankrike för att underteckna arvsdeklarationen i denna medlemsstat för att den franska arvsskatten skulle kunna beräknas.
BC väckte talan vid Tribunal judiciaire de Paris (Förstainstansdomstolen i Paris, Frankrike), som är hänskjutande domstol, och bestred det sätt på vilket den franske notariens ersättning hade beräknats. BC yrkade att denna ersättning skulle beräknas på grundval av de bruttotillgångar som endast motsvarade den egendom som befann sig i Frankrike, och inte på grundval av samtliga bruttotillgångar i kvarlåtenskapen.
Domstolens bedömning
Domstolen konstaterar inledningsvis att det i den aktuella situationen är fråga om kapitalrörelser i den mening som avses i artikel 63.1 FEUF.
Det följer nämligen av rättspraxis att den skattemässiga behandlingen av arv omfattas av EUF-fördragets bestämmelser om kapitalrörelser, med undantag för de fall där förvärvet i alla relevanta avseenden är begränsat till en och samma medlemsstat. (
1
)
I förevarande fall har det omtvistade arvet gränsöverskridande karaktär eftersom arvsförfarandet inleddes i Belgien och arvingen är bosatt i Frankrike. Dessutom omfattar arvet tillgångar i Frankrike och Belgien och är föremål för arvsskatt i båda dessa medlemsstater.
Enligt domstolen kan denna situations gränsöverskridande karaktär inte ifrågasättas med hänvisning till att ersättningen till notarien i Frankrike inte utgör en del av kvarlåtenskapen och inte ger upphov till någon gränsöverskridande kapitalrörelse, eftersom notarien erhåller ersättning oberoende av och separat från den notarie som är etablerad i Belgien.
Den arvsdeklaration som upprättas av notarien i Frankrike beräknas nämligen på grundval av lös och fast egendom i såväl Frankrike som utomlands så att skattemyndigheten kan beräkna arvsskatten, med tillämpning bland annat av de relevanta bestämmelserna i avtalet mellan Frankrike och Belgien om undvikande av dubbelbeskattning. (
2
)
Notariens medverkan i Frankrike utgör således ett nödvändigt steg för att beräkna denna arvsskatt, vilket innebär att sättet för att beräkna notariens ersättning, vilken fastställs på grundval av samtliga av notarien fastställda bruttotillgångar i kvarlåtenskapen, är oupplösligt förbundna med arvet och med dess gränsöverskridande karaktär.
Eftersom den aktuella situationen omfattas av den fria rörligheten för kapital prövar domstolen därefter huruvida den franska lagstiftningen om metoden för beräkningen av ersättningen till notarier i samband med arvsdeklarationer i en sådan situation utgör en restriktion för kapitalrörelser som är förbjuden enligt artikel 63 FEUF.
Domstolen påpekar inledningsvis att lagstiftningen i fråga inte är diskriminerande eftersom den inte innebär att rent inhemska situationer och gränsöverskridande situationer behandlas olika. Ersättningen till notarier, vilken utgör det vederlag som i princip anses vara rättvist och skäligt, beräknas nämligen i alla fall på grundval av samtliga bruttotillgångar i kvarlåtenskapen, oberoende av var de berörda tillgångarna befinner sig.
Sådan lagstiftning kan visserligen missgynna gränsöverskridande situationer genom att den leder till att en arvinge, när fråga är om ett gränsöverskridande arv, kan bli tvungen att betala ersättning i var och en av de medlemsstater där kvarlåtenskapen finns och således kan belastas hårdare än vad som skulle ha varit fallet vid ett rent inhemskt arv.
Ersättningen till en notarie i Frankrike beräknas emellertid på grundval av samtliga bruttotillgångar i kvarlåtenskapen eftersom den arvsdeklaration som upprättas av notarien måste räkna samman dessa tillgångar så att skattemyndigheten kan beräkna arvsskatten, i enlighet med bland annat avtalet mellan Frankrike och Belgien. Denna ersättning ska således, i enlighet med domstolens praxis (
3
), anses utgöra en nackdel i form av merkostnader som följer av att Republiken Frankrike och Konungariket Belgien utövar sin beskattningsrätt parallellt. I avsaknad av harmonisering på unionsnivå kan sådana nackdelar inte utgöra restriktioner för den fria rörligheten så länge medlemsstaternas parallella utövande av beskattningsrätten inte är diskriminerande.
Eftersom lagstiftningen i fråga inte är diskriminerande och de merkostnader som den medför påverkar kapitalrörelserna mellan Frankrike och Belgien och dem inom Frankrike på samma sätt kan nämnda lagstiftning inte anses utgör en restriktion för den fria rörligheten för kapital som är förbjuden enligt artikel 63.1 FEUF.
(
1
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 februari 2006, van Hilten-van der Heijden (C‑513/03, EU:C:2006:131, punkt 41), dom av den 21 december 2021, Finanzamt V (Arv – Partiellt grundavdrag och avdrag för laglotter (C‑394/20, EU:C:2021:1044, punkt 29), och dom av den 12 oktober 2023, BA (Arvsöverlåtelser – Unionens sociala bostadspolitik), C‑670/21, EU:C:2023:763, punkt 38).
(
2
)	Avtal mellan Frankrike och Belgien om undvikande av dubbelbeskattning och om reglering av vissa andra frågor avseende arvsskatt och registreringsavgifter, undertecknat i Bryssel den 20 januari 1959.
(
3
)	Se, analogt, dom av den 8 september 2005, Mobistar och Belgacom Mobile (C‑544/03 och C‑545/03, EU:C:2005:518, punkt 31), och dom av den 22 september 2022, Admiral Gaming Network m.fl. (C‑475/20–C‑482/20, EU:C:2022:714, punkt 43 och där angiven rättspraxis).