FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
PAOLO MENGOZZI
föredraget den 8 september 2016(1)
Mål C‑45/15 P
Safa Nicu Sepahan Co.
mot
Europeiska unionens råd
”Överklagande – Restriktiva åtgärder mot Islamiska republiken Iran för att förhindra kärnvapenspridning – Förteckning över de personer och enheter som omfattas av frysningen av tillgångar och ekonomiska resurser – Utomobligatoriskt skadeståndsansvar – Tillräckligt klar överträdelse – Ekonomisk skada – Ideell skada”
1.        Det aktuella målet rör de restriktiva åtgärder som införts för att utöva påtryckningar mot Islamiska republiken Iran för att denna ska upphöra med sin spridningskänsliga kärntekniska verksamhet och med att utveckla kärnvapenbärare (nedan kallat kärnvapenspridning).
2.        Klagandeföretaget i förevarande mål, Safa Nicu Sepahan Co. (nedan kallat klagandeföretaget), är ett iranskt aktiebolag som under en period på nästan tre år fanns med på de förteckningar över enheter som stöder kärnvapenspridning som har antagits genom förordningar av Europeiska unionens råd. Vid Europeiska unionens tribunal bestred klagandeföretaget lagenligheten av att företaget hade upptagits i dessa förteckningar och yrkade att det skulle ersättas för den ekonomiska och ideella skada som företaget ansåg följde därav. Genom dom av den 25 november 2014, Safa Nicu Sepahan/rådet (T‑384/11, EU:T:2014:986) (nedan kallad den överklagade domen) ogiltigförklarade tribunalen de rättsakter varigenom klagandeföretaget hade upptagits i de aktuella förteckningarna, ogillade yrkandet om ersättning för ekonomisk skada och förpliktade rådet att betala 50 000 euro i ersättning för den ideella skada som klagandeföretaget lidit.(2)
3.        Detta mål avser dels ett överklagande som klagandeföretaget har ingett avseende avslaget på dess yrkande om ersättning för ekonomisk skada och avseende storleken på den ersättning som företaget beviljades för ideell skada, dels ett anslutningsöverklagande som har ingetts av rådet i syfte att bestrida att villkoren för Europeiska unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar är uppfyllda i förevarande fall och att rådet har förpliktats att ersätta den ideella skada som klagandeföretaget hade orsakats.
I –    Bakgrund till tvisten och den överklagade domen
4.        Bakgrunden till tvisten anges i punkterna 1–13 i den överklagade domen och kan sammanfattas enligt följande såvitt avser förevarande mål.
5.        Namnet på en enhet som identifierades som ”Safa Nicu” hade upptagits i förteckningen över enheter som stöder iransk kärnvapenspridning i bilaga II till beslut 2010/413/Gusp.(3) Upptagandet skedde genom beslut 2011/299/Gusp.(4) Som en följd härav kom namnet på denna enhet att upptas i förteckningen i bilaga VIII till förordning (EU) nr 961/2010,(5) genom genomförandeförordning (EU) nr 503/2011(6). I skälen till beslut 2011/299 och genomförandeförordning nr 503/2011 beskrevs denna enhet som ett ”[k]ommunikationsföretag som levererat utrustning till anläggningen i Fordow (Qom), som byggs utan att ha deklarerats hos [Internationella atomenergiorganet (IAEA)]”.
6.        Genom skrivelse av den 7 juni 2011 begärde klagandeföretaget att rådet skulle ändra bilaga VIII till förordning nr 961/2010 antingen genom att komplettera och korrigera upptagandet av den enhet som identifierades som ”Safa Nicu” i de aktuella förteckningarna, eller genom att ta bort enheten från förteckningarna. Eftersom klagandeföretaget inte erhöll något svar, skickade företaget en ny skrivelse till rådet den 23 juni 2011.
7.        Upptagandet bibehölls genom beslut 2011/783/Gusp(7) och genom genomförandeförordning (EU) nr 1245/2011.(8) Omnämnandet av ”Safa Nicu” ersattes dock med andra omnämnanden och fem adresser i Iran, Förenade Arabemiraten och Afghanistan lades till såsom identifieringsuppgifter för den avsedda enheten.
8.        I skrivelse av den 5 december 2011 informerade rådet klagandeföretaget om att det hade behållits i förteckningarna i bilaga II till beslut 2010/413 och i bilaga VIII till förordning nr 961/2010. Rådet konstaterade att de synpunkter som klagandeföretaget hade framfört den 7 juni 2011 inte utgjorde skäl för att häva de restriktiva åtgärderna och preciserade att upptagandet av den enhet som identifierades som ”Safa Nicu” verkligen avsåg klagandeföretaget. Genom skrivelse av den 11 december 2012 översände rådet förordning (EU) nr 267/2012,(9) varigenom förordning nr 961/2010 upphävdes, till klagandeföretaget och informerade företaget om att det hade behållits i förteckningen i bilaga IX till denna förordning.
9.        Genom beslut 2014/222/Gusp(10) avfördes klagandeföretaget från förteckningen i bilaga II till beslut 2010/413, och genom genomförandeförordning (EU) nr 397/2014(11) avfördes klagandeföretaget, i enlighet härmed, också från förteckningen i bilaga IX till förordning nr 267/2012.
10.      Den 22 juli 2011 väckte klagandeföretaget talan vid tribunalen och yrkade dels att förordning nr 503/2011 och förordning nr 267/2012 delvis skulle ogiltigförklaras i den mån som de avsåg klagandeföretaget och företag som var knutna till klagandeföretaget, dels att rådet skulle förpliktas att betala ett belopp om 7 662 737,40 euro jämte en årlig ränta på 5 procent från och med den 1 januari 2013 till klagandeföretaget, som skadestånd för såväl den ekonomiska som ideella skada som klagandeföretaget hade lidit på grund av antagandet av restriktiva åtgärder mot företaget.
11.      Klagandeföretaget åberopade tre grunder till stöd för sin talan om ogiltigförklaring. Genom den första grunden gjordes det gällande att rådet hade åsidosatt motiveringsskyldigheten. Den andra grunden avsåg en felaktig bedömning och ”maktmissbruk”. Klagandeföretaget gjorde genom den tredje grunden gällande att dess rätt till försvar och rätt till ett effektivt domstolsskydd hade åsidosatts. Efter att ha underkänt den första grunden(12) och avvisat den andra grundens anmärkning om ”maktmissbruk”, prövade tribunalen, i punkterna 32–39 i den överklagade domen, den andra grundens anmärkning om att rådet hade gjort en oriktig bedömning och biföll talan såvitt avsåg denna grund. Tribunalen ogiltigförklarade följaktligen upptagandet av klagandeföretaget i de aktuella förteckningarna, utan att pröva den tredje grunden för talan (punkt 40 i domskälen och punkt 1 i domslutet i den överklagade domen).(13)
12.      Vad beträffar skadeståndsyrkandet, konstaterade tribunalen först att det villkor för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar som avser att det handlande som läggs rådet till last är rättsstridigt var uppfyllt i detta fall, eftersom rådet hade gjort sig skyldigt till en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge rättigheter åt enskilda (punkterna 49–69 i domskälen i den överklagade domen).
13.      Tribunalen prövade därefter villkoren om att en skada verkligen ska föreligga och att det ska finnas ett orsakssamband, med avseende på de olika skador som åberopades.
14.      Vad beträffar den ideella skadan, som klagandeföretaget slutligen hade uppskattat till 2 miljoner euro, fann tribunalen att nämnda villkor var uppfyllda i förevarande fall och slog, efter att i överensstämmelse med rätt och billighet (ex aequo et bono) ha uppskattat denna skada, fast att 50 000 euro var en lämplig ersättning (punkterna 78–92 i domskälen och punkt 2 i domslutet i den överklagade domen).
15.      Tribunalen ogillade däremot yrkandet om ersättning för den ekonomiska skada som klagandeföretaget åberopade. För varje del av skadan, fann tribunalen att klagandeföretaget inte hade lagt fram tillräckliga bevis vare sig för att den påstådda skadan verkligen förelåg eller för skadans omfattning, eller för att det fanns ett orsakssamband mellan denna skada och det handlande som lades rådet till last (punkterna 93–148 i domskälen och punkt 4 i domslutet i den överklagade domen).
16.      Vad beträffar ränteyrkandet slog tribunalen, för det första, fast att det saknades skäl att bevilja ränta för den period som föregick den dag då den överklagade domen avkunnades, och konstaterade, för det andra, att rådet skulle betala dröjsmålsränta från och med dagen för avkunnandet av den överklagade domen till dess att full betalning för skadeståndet erlagts (punkterna 150–152 i den överklagade domen och punkt 3 i domslutet).
II – Parternas yrkanden
17.      Klagandeföretaget har i sitt överklagande yrkat att domstolen delvis ska upphäva den överklagade domen, i den mån som den ekonomiska skada som företaget lidit inte erkändes och ersattes i domen, och i den mån som företaget endast beviljades 50 000 euro i ersättning för den ideella skadan. Klagandeföretaget har dessutom yrkat att domstolen ska utöva sin obegränsade behörighet och, i första hand, bevilja företaget ett belopp om 5 662 737,40 euro jämte ränta för den ekonomiska skadan, och ett belopp om 2 miljoner euro jämte ränta för den ideella skadan, och förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive de rättegångskostnader som är hänförliga till förfarandet vid tribunalen. I andra hand har klagandeföretaget yrkat att domstolen ska bevilja företaget ett belopp som ska fastställas i överensstämmelse med rätt och billighet (ex aequo et bono), jämte ränta, för den ekonomiska skadan, och ett belopp som inte understiger 50 000 euro, jämte ränta, för den ideella skadan, och att rådet ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive de rättegångskostnader som är hänförliga till förfarandet vid tribunalen. I tredje hand har klagandeföretaget yrkat att domstolen ska återförvisa målet till tribunalen för att denna ska göra en ny prövning av storleken på skadeståndet och bifalla klagandeföretagets yrkanden i en ny dom.
18.      I sin svarsskrivelse med anledning av rådets anslutningsöverklagande, har klagandeföretaget yrkat att domstolen ska ogilla anslutningsöverklagandet. Klagandeföretaget har även upprepat de yrkanden som det har anfört inom ramen för huvudöverklagandet.
19.      I sitt anslutningsöverklagande har rådet yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen, i den mån som rådet förpliktades att betala klagandeföretaget 50 000 euro i ersättning för den ideella skadan, ogilla det yrkande om ersättning för denna skada som klagandeföretaget framställde i första instans och förplikta klagandeföretaget att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive de rättegångskostnader som är hänförliga till förfarandet vid tribunalen.
20.      I sin svarsskrivelse med anledning av huvudöverklagandet, har rådet yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet, ersätta domskälen i den överklagade domen med sina egna domskäl, och förplikta klagandeföretaget att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive de rättegångskostnader som är hänförliga till förfarandet vid tribunalen.
21.      Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, som har tillåtits att intervenera i det muntliga förfarandet, stöder de yrkanden som rådet har framställt i anslutningsöverklagandet och i sin svarsskrivelse med anledning av huvudöverklagandet.
III – Bedömning
A –    Inledande anmärkningar
22.      Några inledande anmärkningar ska göras avseende vissa av de krav som parterna har framställt inom ramen för sina yrkanden.
23.      Den första anmärkningen avser yrkandet om att domskälen ska ersättas, vilket rådet framställde i sin svarsskrivelse med anledning av huvudöverklagandet. Rådet har yrkat att domstolen ska ersätta domskälen i den överklagade domen, vilka ledde till avslag på det yrkande om ersättning för ekonomisk skada som klagandeföretaget framställde i första instans, med sina egna domskäl. Även om rådet har ställt sig bakom detta avslag, instämmer det inte i tribunalens konstaterande att det första villkoret för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar, vilket avser att det föreligger en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel, var uppfyllt i förevarande fall. Det ska påpekas att detta konstaterande utgör den premiss som ligger till grund både för att klagandeföretaget, i punkterna 78–92 i den överklagade domen, ansågs ha rätt till ersättning för den ideella skada som uppkommit, och för att rådet, i punkt 2 i domslutet i den överklagade domen, förpliktades att betala klagandeföretaget 50 000 euro i ersättning för denna skada. Härav följer att domstolen inte skulle kunna bifalla rådets yrkande om att domskälen ska ersättas, utan att samtidigt upphäva dessa delar av den överklagade domen. Trots sin lydelse, kan således detta yrkande endast förstås som ett yrkande om att tribunalens avgörande delvis ska upphävas, vilket som sådant inte kan tas upp till prövning eftersom det har framställts inom ramen för svarsskrivelsen med anledning av huvudöverklagandet.(14) Eftersom de argument som rådet har anfört till stöd för detta yrkande återges ordagrant i rådets anslutningsöverklagande, kommer domstolen ändå att få tillfälle att pröva dessa argument när den tar ställning till anslutningsöverklagandet.
24.      Den andra anmärkningen har samma innehåll som den första, men avser denna gång yrkandena i klagandeföretagets svarsskrivelse med anledning av rådets anslutningsöverklagande. Förutom yrkandet om att anslutningsöverklagandet ska ogillas, har klagandeföretaget yrkat att domstolen delvis ska upphäva den överklagade domen och bevilja företaget lämplig ersättning både för den ekonomiska och ideella skada som uppkommit, genom att återge samma yrkanden som det har framställt i sitt överklagande. Dessa krav kan inte heller tas upp till prövning, eftersom de framställdes i svarsskrivelsen med anledning av anslutningsöverklagandet.(15)
25.      Efter dessa klargöranden ska jag först pröva anslutningsöverklagandet, genom vilket rådet – såsom redan har angetts ovan – bland annat har bestritt att det i förevarande fall förelåg en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge rättigheter åt enskilda. Om denna anmärkning skulle visa sig vara befogad, aktualiseras inte unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar och samtliga yrkanden som klagandeföretaget har framställt i huvudöverklagandet ska ogillas. Jag kommer därefter att övergå till att pröva huvudöverklagandet.
B –    Anslutningsöverklagandet
26.      I anslutningsöverklagandet har rådet framställt två anmärkningar avseende den överklagade domen. Genom den första anmärkningen har rådet gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning ”vad beträffar vissa av villkoren för EU:s utomobligatoriska skadeståndsansvar”, och genom den andra grunden har rådet kritiserat tribunalen för att den slog fast att ogiltigförklaringen av de angripna rättsakterna inte utgjorde en lämplig ersättning för den ideella skada som klagandeföretaget påstods ha lidit.
1.      Den första anmärkningen: Felaktig rättstillämpning vad beträffar villkoren för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar
27.      Rådet har, med stöd av Förenade kungariket, gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig bedömning när den i förevarande fall slog fast att det förelåg en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge rättigheter åt enskilda, vilket krävs för att det första av de tre villkoren för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar ska kunna anses vara uppfyllt, nämligen villkoret att det handlande som läggs institutionen till last är rättsstridigt.(16) Anmärkningen är uppdelad i två delgrunder.
a)      Den första delgrunden: Felaktig bedömning av omfattningen av rådets utrymme för skönsmässig bedömning
28.      Rådet har, för det första, gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att, i punkterna 59–61 i den överklagade domen, slå fast att rådet saknade utrymme för skönsmässig bedömning vad beträffar dess skyldighet att grunda upptagandet av klagandeföretaget på förteckningarna över de personer och enheter som angavs i de omtvistade rättsakterna på skäl som stöds av uppgifter och bevisning. Denna slutsats grundar sig nämligen på utvecklingen i rättspraxis – bland annat domen av den 21 mars 2012, Fulmen/rådet (T‑439/10 och T‑440/10, EU:T:2012:142) (nedan kallad domen Fulmen), och dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P, EU:C:2013:518) (nedan kallad domen Kadi II) – efter rådets antagande av de rättsakter varigenom klagandeföretaget upptogs och behölls i de nämnda förteckningarna, vilken utveckling inte gick att förutse vid den tidpunkt då dessa rättsakter antogs, nämligen den 23 maj 2011, den 1 december 2011 respektive den 23 mars 2012. Till stöd för detta har rådet hänvisat till generaladvokat Bots förslag till avgörande i målet kommissionen m.fl./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P, EU:C:2013:176) (nedan kallat förslaget till avgörande i målet Kadi II) och i målet rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (C‑348/12 P, EU:C:2013:470) (nedan kallat förslaget till avgörande i målet Kala Naft). I dessa förslag till avgöranden gjorde generaladvokaten Bot en annan tolkning än den som domstolen slutligen valde.
29.      Jag vill först påpeka att enligt artikel 340 andra stycket FEUF ska unionen ersätta skada, som orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning. Enligt fast rättspraxis föreligger det rätt till skadestånd enligt unionsrätten om tre villkor är uppfyllda, nämligen att det handlande som läggs institutionen till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan handlandet och den åberopade skadan.(17) För att det första av dessa villkor ska anses vara uppfyllt krävs det enligt rättspraxis att den rättsregel som har överträtts har till syfte att ge rättigheter åt enskilda och att överträdelsen är tillräckligt klar.(18) Domstolen har preciserat att det avgörande kriteriet för att anse att en överträdelse av unionsrätten är tillräckligt klar, är att unionsinstitutionen uppenbart och allvarligt har överskridit gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning.(19) Redan den omständigheten att unionsrätten har överträtts kan vara tillräcklig för att en tillräckligt klar överträdelse ska anses föreligga, om institutionen endast förfogade över ett i hög grad begränsat, eller rentav obefintligt, utrymme för skönsmässig bedömning.(20) Det framgår även av rättspraxis att omfattningen av det utrymme för skönsmässig bedömning som den överträdda bestämmelsen ger institutionerna bland annat beror på bestämmelsens grad av klarhet och precision och att en överträdelse av unionsrätten i vilket fall som helst är uppenbart klar då den har fortsatt trots att det har avkunnats en dom i vilken det påstådda åsidosättandet fastställs eller det finns ett förhandsavgörande eller en fast praxis från domstolen i denna fråga, av vilka det framgår att agerandet i fråga utgör en överträdelse.(21)
30.      Vad vidare beträffar de domskäl i den överklagade domen som föranledde tribunalen att, i punkt 69 i nämnda dom, slå fast att rådet i detta fall hade gjort sig skyldigt till en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge rättigheter åt enskilda, noterar jag inledningsvis att dessa domskäl inte är helt entydiga.
31.      I punkt 49 i den överklagade domen hänvisade tribunalen nämligen till den bedömning som gjordes i punkterna 26–40 däri, mot bakgrund av vilken den slog fast att rådet inte hade visat att det fanns grund för det påstående som utgjorde det enda skäl som hade anförts mot klagandeföretaget för att anta restriktiva åtgärder mot företaget,(22) och att det därigenom åsidosatte bestämmelserna i förordning nr 961/2010 och förordning nr 267/2012 vilka ”uttömmande anger på vilka villkor sådana [åtgärder] är tillåtna” och vilka ”syftar …, e contrario, i huvudsak till att skydda de berörda enskildas individuella intressen”.(23) Det framgår av dessa avsnitt i den överklagade domen att den rättsstridighet som läggs rådet till last består i ett åsidosättande av klagandeföretagets rätt att inte påföras några sådana åtgärder, om de villkor i sak som gäller för antagandet av sådana åtgärder inte är uppfyllda.(24)
32.      När tribunalen övergick till att pröva frågan huruvida rådet i förevarande fall förfogade över ett utrymme för skönsmässig bedömning i den mening som avses i den rättspraxis som återges i punkt 29 ovan, slog dock tribunalen fast att ”de angripna rättsakternas olaglighet beror på att rådet inte förfogade över uppgifter eller bevisning som i tillräcklig utsträckning styrkte att det fanns grund för de restriktiva åtgärderna mot [klagande]företaget och att institutionen följaktligen inte kan förete sådana uppgifter eller sådan bevisning vid tribunalen”.(25) Med hänvisning till domen Fulmen, angav tribunalen följande: Rådets skyldighet att visa att det finns grund för de antagna restriktiva åtgärderna följer av iakttagandet av de berörda personernas och enheternas grundläggande rättigheter, och särskilt av deras rätt till ett effektivt domstolsskydd. Därefter följer, i punkterna 64–67 i den överklagade domen, en hänvisning till fyra domar från tribunalen – nämligen dom av den 14 oktober 2009, Bank Melli Iran/rådet (T‑390/08, EU:T:2009:401), dom av den 12 december 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/rådet (T‑228/02, EU:T:2006:384), dom av den 23 oktober 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/rådet (T‑256/07, EU:T:2008:461), och dom av den 4 december 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/rådet (T‑284/08, EU:T:2008:550) – avseende omfattningen av domstolsprövningen av lagenligheten av rättsakter om införande av restriktiva åtgärder. I punkt 68 i den överklagade domen fann tribunalen att ”en normalt försiktig och aktsam administration, under de förevarande omständigheterna och vid tidpunkten för antagandet av den första angripna rättsakten, borde ha förstått att det ankom på den att samla uppgifter eller bevisning till stöd för de restriktiva åtgärder som vidtogs mot [klagande]företaget för att kunna visa, vid ett eventuellt bestridande, att det fanns grund för nämnda åtgärder genom att framlägga nämnda uppgifter eller nämnda bevisning vid unionsdomstolen”. Den regel i förhållande till vilken tribunalen undersökte rådets utrymme för skönsmässig bedömning för att styrka att det förelåg en klar överträdelse tycks, i dessa avsnitt i den överklagade domen, snarare vara klagandeföretagets rätt till ett effektivt domstolsskydd.
33.      Denna tvetydighet beror antagligen på att frågan om gränserna för rådets befogenhet med hänsyn till iakttagandet av de grundläggande rättigheterna på området för restriktiva åtgärder huvudsakligen har uppkommit i förhållande till rätten till ett effektivt domstolsskydd. Det är nämligen framför allt utifrån kravet på att säkerställa en domstolsprövning av de rättsakter varigenom sådana åtgärder införs som rådets skyldighet att lägga fram bevisning till stöd för de skäl som motiverar antagandet av dessa, i likhet med skyldigheten att motivera sådana rättsakter, gradvis har fastställts i takt med de domar som har avkunnats av unionsdomstolarna.(26) Det är således mot denna bakgrund som domskälen i den överklagade domen ska läsas, vilka har ifrågasatts inom ramen för den första grundens första del i anslutningsöverklagandet, och som de argument som rådet har anfört till stöd för denna delgrund ska analyseras.
34.      Jag vill först påpeka att det handlande, under beteckningen ”oriktig bedömning”, som slutligen lades rådet till last i den del av den överklagade domen som avser prövningen av yrkandet om ogiltigförklaring var rådets oförmåga att vid unionsdomstolen lägga fram all bevisning för att kunna bedöma lagenligheten av de restriktiva åtgärder som vidtagits mot klagandeföretaget. I punkt 37 i den överklagade domen anges det att rådet, som svar på en begäran från tribunalen, hade uppgett att det enda underlag som rådet förfogade över med avseende på antagandet och bibehållandet av restriktiva åtgärder mot klagandeföretaget var ett förslag om upptagande från en medlemsstat och att uppgifterna i detta förslag hade återgetts i skälen till de omtvistade rättsakterna. Denna passivitet från rådets sida omöjliggjorde varje domstolsprövning av huruvida det fanns fog för det skäl som åberopades för att motivera antagandet av de restriktiva åtgärderna mot klagandeföretaget, vilket medförde att de rättsakter varigenom det omtvistade upptagandet skedde, bland annat av detta skäl, var olagliga.(27)
35.      I den överklagade domen är det således inte fråga om någon kontroll av huruvida rådet iakttog gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning vid värderingen av de uppgifter och den bevisning som ledde till att klagandeföretaget upptogs i de aktuella förteckningarna eller vid bedömningen av komplexa situationer som hör till det politiska området, som skulle kunna leda till frågor om gränserna för domstolsprövningen. Rådets hänvisning till förslagen till avgöranden i målen Kadi II och Kala Naft, där generaladvokaten Bot förespråkar att rådet ska ges ett stort utrymme för skönsmässig bedömning på området för restriktiva åtgärder och att ”unionsdomstolen anpassar sin prövning”,(28) är därför utan betydelse i förevarande mål.
36.      Det är domstolsprövningens effektivitet – om inte, på en ännu mer elementär nivå, själva principen om en sådan prövning – snarare än gränserna för denna prövning som är i fråga i förevarande mål. En institution som gör anspråk på att vara behörig att anta och bibehålla restriktiva åtgärder mot en enskild eller en juridisk person enbart på grundval av uppgifter som har lämnats av en medlemsstat och som inte åtföljs av någon bevisning som gör det möjligt att styrka eller endast göra sannolikt att det finns fog för de påståenden som uppgifterna innehåller, och detta även efter det att den berörda personen, med seriösa argument, har gjort gällande att vederbörande inte har haft någon anknytning till de ageranden som läggs personen till last, åsidosätter inte bara de bestämmelser som fastställer villkoren för att anta och bibehålla sådana åtgärder, utan fråntar även unionsdomstolen helt varje möjlighet att pröva institutionens handlande.
37.      Principen om att det ska säkerställas en effektiv domstolsprövning av de rättsakter genom vilka rådet antar restriktiva åtgärder mot fysiska eller juridiska personer slogs fast av domstolen långt före domen Fulmen och domen Kadi II.
38.      I domen av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32), beträffande restriktiva åtgärder mot personer och enheter i syfte att bekämpa terrorism, angav domstolen att unionen ”är … en rättslig gemenskap, inom vilken det skall kontrolleras att dess institutioners rättsakter är förenliga med … fördragets bestämmelser” och i vilken ”[e]nskilda skall … ha tillgång till ett effektivt domstolsskydd”. I domen angav domstolen även att det på området för restriktiva åtgärder är särskilt viktigt att ett sådant skydd är effektivt med tanke på att dessa åtgärder ”medför allvarliga konsekvenser”, eftersom det inte bara är så att en person, en grupp eller en enhet som berörs nekas alla möjligheter att genomföra eller motta ekonomiska transaktioner och tjänster. Deras anseende och politiska verksamhet skadas dessutom.(29) Domstolen angav även att prövningen ska avse de indicier som legat till grund för upptagandet i de aktuella förteckningarna och den exakta identifieringen av namnet på de personer och enheter som avses.(30)
39.      Dessa principer har, alltjämt inom området för restriktiva åtgärder som vidtas i syfte att bekämpa internationell terrorism, bekräftats i domen av den 29 juni 2010, E och F (C‑550/09, EU:C:2010:382). Som rådet framhöll vid förhandlingen, avser visserligen den domen skyldigheten för denna institution att motivera de rättsakter varigenom restriktiva åtgärder antas, medan det i förevarande mål inte är fråga om, i vart fall inte inom ramen för överklagandet, att det saknas en motivering till upptagandet av klagandeföretaget på de aktuella förteckningarna eller att motiveringen är bristfällig.(31) I nämnda dom slog dock domstolen klart och tydligt fast både kravet att sådana åtgärder ska underkastas ”en vederbörlig domstolsprövning av huruvida … [de är] lagenlig[a] i sak” och omfattningen av denna prövning, vid vilken bland annat ”undersöks … de faktiska omständigheterna, bevisningen och de uppgifter som har anförts till stöd för [dessa]”.(32) En sådan prövning kan dock omintetgöras, inte bara genom att det saknas en motivering till den rättsakt som prövningen avser, utan även genom att det saknas bevis som gör det möjligt att kontrollera, om än inom gränserna för en begränsad bedömning, huruvida en sådan motivering är välgrundad.
40.      Av det ovan anförda följer att det, i motsats till vad rådet har hävdat, vid den tidpunkt då klagandeföretaget för första gången upptogs i de aktuella förteckningarna, den 23 maj 2011, inte förelåg någon osäkerhet i domstolens praxis vad beträffar rådets skyldighet att, vid antagandet av beslut om restriktiva åtgärder mot fysiska eller juridiska personer, iaktta de krav som följer av iakttagandet av rätten till ett effektivt domstolsskydd för de personer som avses, och följaktligen vad beträffar rådets skyldighet att utgå från fakta och bevis som gör det möjligt för unionsdomstolen att göra en prövning, om än begränsad, av lagenligheten av dessa beslut.
41.      Det ska för övrigt påpekas att förekomsten av rättspraxis, i vilken det fastställs att det handlande som läggs den aktuella institutionen till last utgör ett åsidosättande, inte utgör ett nödvändigt villkor för att en överträdelse ska kvalificeras som en uppenbart klar överträdelse. Det framgår nämligen av den rättspraxis som återges i punkt 29 ovan att en sådan kvalificering, som tar hänsyn till omfattningen av det utrymme för skönsmässig bedömning som den överträdda bestämmelsen ger institutionerna, bland annat beror på bestämmelsens grad av klarhet och precision. Med hänsyn till den betydelse som skyddet för grundläggande rättigheter tillmäts i den rättsliga gemenskap som unionen utgör, kan det således enligt min mening inte råda några tvivel om att unionsinstitutionerna inte har något utrymme för skönsmässig bedömning med avseende på deras skyldighet att basera antagandet och bibehållandet av restriktiva åtgärder mot fysiska eller juridiska personer på åtminstone ett minimum av bevis, som gör det möjligt för unionsdomstolen att göra en prövning, om än marginell, av huruvida de påståenden som motiverade att sådana åtgärder vidtogs är välgrundade – eller till och med bara sannolika.(33)
42.      Såsom har angetts i punkt 34 ovan, och som rådet medgav som svar på en begäran från tribunalen och bekräftade under förhandlingen i förevarande mål, har det påstående som i förevarande fall motiverade att klagandeföretaget upptogs och behölls under nästan tre år i de aktuella förteckningarna aldrig haft stöd av några bevis, vilket således har omöjliggjort varje domstolsprövning från unionsdomstolens sida.
43.      Under dessa omständigheter gjorde sig tribunalen inte skyldig till någon felaktig rättstillämpning när den, i punkt 69 i den överklagade domen, slog fast att det handlande som lades rådet till last utgjorde en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten, i den mening som avses i den rättspraxis som återges i punkt 29 ovan.
44.      Av de skäl som angetts anser jag att anslutningsöverklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första delen av rådets anmärkning om att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning vad beträffar villkoren för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar.
b)      Den andra delgrunden: Felaktig bedömning av situationens komplexitet och av svårigheterna vid tillämpningen och tolkningen av de åsidosatta bestämmelserna
45.      Rådet har, för det andra, hävdat att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den, i punkt 62 i den överklagade domen, slog fast att den regel som anger att rådet ska visa att det finns grund för de restriktiva åtgärder som antagits mot klagandeföretaget inte avsåg en särskilt komplex situation och att den inte var svår att tillämpa eller tolka. Rådet har framhållit att svårigheterna med att lämna ut konfidentiella uppgifter som ligger till grund för ett beslut om upptagande i en förteckning för att dessa uppgifter ska bedömas av tribunalen har framhållits av generaladvokaten Sharpston i hennes förslag till avgörande i målet Frankrike/People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:482) och att det, för att avhjälpa sådana svårigheter, infördes en ny artikel 105 i tribunalens rättegångsregler år 2014, det vill säga flera år efter det att klagandeföretaget för första gången upptogs i de aktuella förteckningarna.
46.      Det följer av fast rättspraxis att enligt den ordning som domstolen har utvecklat enligt artikel 340 andra stycket FEUF beaktas särskilt komplexiteten i de situationer som ska regleras, svårigheterna att tillämpa eller att tolka rättsakten samt den överträdda bestämmelsens grad av klarhet och precision.(34)
47.      I förevarande fall räcker det att påpeka att rådet inte en enda gång under förfarandet i första instans åberopade att de handlingar eller uppgifter som det förfogade över var konfidentiella, för att motsätta sig att de överlämnades till tribunalen. Såsom har påpekats flera gånger ovan, uppgav däremot rådet till tribunalen att de enda uppgifter som det förfogade över med avseende på antagandet och bibehållandet av restriktiva åtgärder mot klagandeföretaget återgavs i skälen till rättsakten om upptagande. Som rådets ombud bekräftade vid förhandlingen som svar på en specifik fråga från domstolen, har det i förevarande mål aldrig varit fråga om att överlämna konfidentiella uppgifter till unionsdomstolen.
48.      Under dessa omständigheter saknar rådet fog för att stödja sig på de påstådda processuella svårigheterna i samband med ett sådant överlämnande vid den tidpunkt då de aktuella åtgärderna vidtogs, för att bestrida konstaterandet i punkt 62 i den överklagade domen, enligt vilket den regel som anger att rådet ska visa att det finns grund för sådana åtgärder ”inte avser en särskilt komplex situation”, ”är klar och precis” och ”inte är svår att tillämpa eller tolka”.
49.      Av de skäl som angetts kan anslutningsöverklagandet inte heller bifallas såvitt avser den andra delen av rådets anmärkning om att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning vad beträffar villkoren för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar.
2.      Den andra anmärkningen: Felaktig rättstillämpning vad beträffar det förhållandet att rådet förpliktades att ersätta klagandeföretaget för den ideella skada som uppkommit
50.      Genom den andra anmärkningen i anslutningsöverklagandet, vilken avser punkterna 87–92 i den överklagade domen, har rådet, med stöd av Förenade kungariket, hävdat att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att förplikta rådet att till klagandeföretaget betala 50 000 euro i ersättning för den ideella skada som företaget påstods ha lidit. Därigenom avvek tribunalen från rättspraxis, enligt vilken ogiltigförklaringen av ett beslut om upptagande i en förteckning kan ge den berörda personen upprättelse och utgöra en form av ersättning för den ideella skada som personen har lidit. Enligt rådet är liknande överväganden som dem tribunalen anförde för att motivera sitt beslut, nämligen bland annat allvaret i påståendet att en enhet har anknytning till Irans kärnvapenspridning, med nödvändiga ändringar tillämpliga även i andra mål, däribland målet Sison/rådet (dom av den 11 juli 2007, Sison/rådet, T‑47/03, ej publicerad, EU:T:2007:207), där tribunalen i stället avslog det yrkande om ersättning för ideell skada som sökanden hade framställt. Rådet har även påtalat att det i förevarande fall beslutade att avföra klagandeföretaget från de aktuella förteckningarna i april 2014, det vill säga innan den överklagade domen avkunnades.
51.      Innan rådets argument prövas, är det lämpligt att kortfattat erinra om tribunalens resonemang i de domskäl i den överklagade domen som har ifrågasatts inom ramen för den aktuella anmärkningen.
52.      I punkterna 80 och 85 i den överklagade domen påpekade tribunalen först att en enhet, när restriktiva åtgärder har vidtagits mot densamma med anledning av att den anses ha stött kärnvapenspridning, offentligt kopplas ihop med ett agerande som anses allvarligt hota fred och internationell säkerhet. Detta föder misstro och drar vanära över enheten, vars rykte sålunda påverkas, vilket i sin tur innebär att enheten lider ideell skada – vilken kan skiljas från den ekonomiska skada som följer av att dess affärsrelationer har påverkats – som enheten har rätt till ersättning för. Efter att ha påpekat att ogiltigförklaringen av de omtvistade rättsakterna till sin natur utgör en slags kompensation för denna skada, eftersom den innebär ett konstaterande av att uppgiften om att klagandeföretaget skulle ha medverkat till kärnvapenspridning var grundlös och därmed olaglig, konstaterade tribunalen därefter att under de aktuella omständigheterna kan ogiltigförklaringen endast innebära att det skadestånd som ska beviljas jämkas, men ogiltigförklaringen kan inte anses utgöra full ersättning för den skada som lidits.(35) Tribunalen angav fyra skäl till stöd för detta konstaterande. För det första kan de följder som ligger till grund för den ideella skada som klagandeföretaget lidit, särskilt inverkan på andra enheters agerande gentemot klagandeföretaget, vilka enheter till övervägande del är hemmahörande utanför unionen, ”inte uppvägas till fullo genom ett fastställande a posteriori av att de angripna rättsakterna är olagliga. Ett antagande av restriktiva åtgärder mot en enhet drar nämligen som regel till sig mer uppmärksamhet och ger upphov till fler reaktioner, i synnerhet utanför unionen, än en påföljande ogiltigförklaring av desamma” (punkt 88 i den överklagade domen). För det andra var rådets påstående avseende klagandeföretaget särskilt allvarligt (punkt 89 i den överklagade domen). För det tredje hade detta påstående ”inte … styrkts av några uppgifter eller någon bevisning” (punkt 90 i den överklagade domen). För det fjärde valde rådet – trots att det när som helst hade kunnat avföra upptagandet av klagandeföretaget – att behålla klagandeföretaget i förteckningen under nästan tre år trots klagandeföretagets protester (punkt 91 i den överklagade domen).
53.      Rådets argument grundar sig på en rad antaganden som enligt min mening är felaktiga.
54.      För det första har domstolen, i motsats till vad rådet har låtit antyda, på området för restriktiva åtgärder inte införlivat principen, som den har slagit fast inom ramen för personalmål, enligt vilken ogiltigförklaringen av en rättsakt från administrationen, och således erkännandet av dess rättsstridighet, i sig utgör en lämplig och i princip tillräcklig ersättning för den ideella skada som rättsakten har orsakat den tjänsteman som angriper den.(36) Som tribunalen påpekade i punkt 86 i den överklagade domen är det visserligen riktigt att domstolen, i punkt 72 i dom av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen (C‑239/12 P, EU:C:2013:331) (nedan kallad domen Abdulrahim/rådet och kommissionen), slog fast att ett erkännande av att den angripna rättsakten var rättsstridig kunde ge klaganden upprättelse för skadan eller i viss mån gottgöra den ideella skada som rättsstridigheten hade orsakat klaganden. Domstolen gjorde dock detta uttalande när den tog ställning till frågan huruvida klaganden fortfarande hade ett berättigat intresse av att få saken prövad efter det att hans namn hade strukits från den omtvistade förteckningen, och dess uttalande ska följaktligen betraktas som ett obiter dictum i nämnda dom. Vidare inskränkte sig domstolen till att slå fast att ogiltigförklaringen av rättsakten ”k[unde] … i viss mån gottgöra den ideella skada[n]”,(37) utan att återge den mycket snävare formulering som användes i punkt 26 i domen av den 7 februari 1990, Culin/kommissionen (C‑343/87, EU:C:1990:49) – till vilken domstolen likväl hänvisade – enligt vilken ogiltigförklaringen av den angripna rättsakten ”i sig utgör enlämplig ersättning för all ideell skada som [klaganden] kan ha lidit”.(38)
55.      För det andra, även om domstolen hade införlivat den princip som omnämns i punkt 54 ovan, framgår det av rättspraxis att tillämpningen av denna princip inte är automatisk, i motsats till vad rådet tycks antyda. För det första, för att bedöma huruvida ogiltigförklaringen av en rättsstridig rättsakt kan få till följd att med retroaktiv verkan undanröja den ideella skada som sökanden har lidit, ska samtliga omständigheter i det enskilda fallet beaktas,(39) däribland överträdelsens allvar och varaktighet,(40) liksom de försvårande omständigheter som kännetecknar den berörda personens specifika situation.(41) För det andra kan sökanden visa att vederbörande har lidit en ideell skada som går att skilja från den rättsstridighet som ligger till grund för ogiltigförklaringen av rättsakten och som inte kan ersättas fullt ut genom denna ogiltigförklaring.(42) I det avseendet har det i rättspraxis preciserats att allvarliga anklagelser som framförts offentligt mot den berörda personen, i en rättsakt som går denne emot eller inom ramen för ett förfarande som leder fram till en sådan rättsakt, kan medföra en ideell skada för denna person som går att skilja från rättsakten i sig, när anklagelserna medför en kränkning av personens heder, värdighet, självaktning eller rykte.(43) Som domstolen påpekade i domen Abdulrahim/rådet och kommissionen (C‑239/12 P, EU:C:2013:331) blir de personer som berörs av de restriktiva åtgärderna offentligt utpekade som att de är delaktiga i handlanden som medför vanära och skapar misstro.(44) På grund av detta lider de en ideell skada som går att skilja från den skada som följer av rättsakten i sig och som, beroende på omständigheterna, inte kan ersättas fullt ut genom ogiltigförklaringen av denna rättsakt.(45)
56.      För det tredje, och i motsats till vad rådet har gjort gällande, avslogs yrkandet om ersättning för den ideella skada som sökanden i målet Sison/rådet (dom av den 11 juli 2007, Sison/rådet, T‑47/03, ej publicerad, EU:T:2007:207) påstods ha lidit av andra skäl än konstaterandet att ogiltigförklaringen av de aktuella restriktiva åtgärderna kunde fullt ut undanröja denna skada. Punkt 241 i den domen, till vilken rådet har hänvisat, avser nämligen endast den skada som följde av att sökandens rätt till försvar inte iakttogs, en skada som tribunalen fann kunde ersättas på lämpligt sätt genom ogiltigförklaringen av den angripna rättsakten, med hänsyn till att den överträdda bestämmelsen utgjorde en processrättslig skyddsregel. Det var däremot i punkt 247 i samma dom som tribunalen tog ställning till yrkandet om ersättning för den ideella skada som följde bland annat av stigmatiseringen av sökanden som ”terrorist”, genom att avslå yrkandet på grund av att det saknades bevis för ett direkt orsakssamband mellan denna skada och de omtvistade gemenskapsrättsakterna.
57.      Av det ovan anförda följer att tribunalen inte begick de fel som rådet har lagt den till last, då den i den överklagade domen gjorde en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet för att undersöka huruvida och i vilken utsträckning den ideella skada som klagandeföretaget åberopade kunde anses undanröjas helt genom ogiltigförklaringen av de aktuella rättsakterna.
3.      Slutsats beträffande anslutningsöverklagandet
58.      På grundval av samtliga ovanstående överväganden, anser jag att rådets anslutningsöverklagande är ogrundat och följaktligen ska ogillas.
C –    Huvudöverklagandet
59.      Klagandeföretaget har anfört två grunder till stöd för sitt överklagande. Som första grund, vilken avser punkterna 93–149 i den överklagade domen, har klagandeföretaget gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i olika avseenden genom att avslå klagandeföretagets yrkande om ersättning för den ekonomiska skada som företaget påstås ha lidit på grund av att det upptogs i de aktuella förteckningarna. Den andra grunden går däremot emot den del av den överklagade domen där tribunalen tog ställning till klagandeföretagets yrkande om ersättning för ideell skada.
1.      Den första grunden: Åsidosättande av artikel 340 andra stycket FEUF, artikel 41.3 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, proportionalitetsprincipen och principen om en skälig bedömning, déni de justice (rättsvägran), missuppfattning av de faktiska omständigheterna samt ett bristfälligt och motsägelsefullt resonemang vad beträffar yrkandet om ersättning för den ekonomiska skada som klagandeföretaget påstås ha lidit
60.      Grunden är uppdelad i flera delgrunder.
a)      Den första delgrunden: Åsidosättande av principen om full ersättning som slås fast i artikel 340 andra stycket FEUF och i artikel 41.3 i stadgan
61.      Genom den första grundens första del har klagandeföretaget gjort gällande att tribunalen åsidosatte företagets rätt till full ersättning för skada som orsakats av rådets rättsstridiga handlande, i enlighet med de principer som slås fast i artikel 340 andra stycket FEUF och i artikel 41.3 i stadgan. Klagandeföretaget har gjort gällande att till de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar, vilka det hänvisas till i dessa bestämmelser, hör ”proportionalitetsprincipen” och ”principen om en skälig bedömning”. Enligt dessa principer är tribunalen, när det har bevisats att det föreligger en skada, men det är svårt eller mödosamt att fastställa skadans omfattning eller exakta belopp, skyldig att fastställa skadeståndsbeloppet ”på ett rättvist och skäligt sätt eller, alternativt, i överensstämmelse med rätt och billighet (ex aequo et bono)”, i stället för att underkänna ”det självklara” i sin helhet. Klagandeföretaget har även hävdat att tribunalen ogillade företagets samtliga yrkanden om ersättning för den ekonomiska skadan av skäl som är ologiska eller motsägelsefulla, efter att tribunalen i olika avsnitt i den överklagade domen(46) hade medgett att rådets handlande faktiskt och ”per definition” hade orsakat klagandeföretaget sådan skada.
62.      Jag vill inledningsvis påpeka att ovannämnda argument har återgetts systematiskt och fullständigt av klagandeföretaget i den första grundens övriga delar, vilka avser de domskäl i den överklagade domen som rör de olika former av skada som företaget gjorde gällande i första instans, vilket gör att man med fog kan ställa sig frågan huruvida den aktuella delgrunden är självständig i samband med nämnda grund.
63.      Det ska erinras om att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar, i den mening som avses i artikel 340 andra stycket FEUF, för unionsorganens rättsstridiga handlande förutsätter att flera kumulativa villkor är uppfyllda, däribland att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan det handlande som läggs institutionen till last och den åberopade skadan.(47) Vidare följer det av fast rättspraxis att det ankommer på sökanden att lägga fram övertygande bevisning både för förekomsten och omfattningen av den skada som den åberopar.(48) Det följer även av fast rättspraxis att det i första hand ankommer på den part som gör gällande att unionen är skadeståndsansvarig att bevisa orsakssambandet mellan skadan och det handlande som läggs institutionerna till last.(49)
64.      I motsats till vad klagandeföretaget tycks antyda, är dessa principer även tillämpliga när unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar åberopas i samband med antagandet av restriktiva åtgärder mot fysiska eller juridiska personer, det vill säga åtgärder som utformats för att påverka den rättsliga eller ekonomiska situationen för berörda enheter och enskilda på ett negativt sätt för att få till stånd en ändring i deras handlande. Tribunalen kan därför inte kritiseras för att den, på grundval av den bevisning som klagandeföretaget hade lagt fram, gjorde en bedömning både av huruvida de olika skador som klagandeföretaget hade åberopat verkligen förelåg och av omfattningen av dessa skador och att den för varje form av skada kontrollerade att det fanns ett direkt orsakssamband med det rättsstridiga handlande som lades rådet till last. Den omständigheten att tribunalen, efter en sådan prövning, avslog klagandeföretagets samtliga yrkanden kan följaktligen inte i sig, och oberoende av konstaterandet att det begicks fel vid denna prövning, leda till slutsatsen att artikel 340 andra stycket FEUF eller principen i artikel 41.3 i stadgan åsidosattes.
65.      Vad beträffar anmärkningen om att de åberopade skälen är ologiska och motsägelsefulla, noterar jag – i likhet med rådet – att anmärkningen grundar sig på en selektiv tolkning av den överklagade domen. För det första hör konstaterandet i punkt 88 i nämnda dom, enligt vilket det av handlingarna i målet framgår att påståendet att klagandeföretaget har varit inblandat i kärnvapenspridning har haft en inverkan på andra enheters agerande, vilka är hemmahörande utanför unionen, till de skäl som avser prövningen av yrkandet om ersättning för ideell skada – där tribunalen preciserade att dessa följder faktiskt ligger till grund för denna skada – och kan därför inte betraktas som en del av den bedömning som avsåg huruvida de ekonomiska skador som klagandeföretaget gjorde gällande verkligen förelåg. För det andra är det visserligen riktigt att tribunalen i punkt 109 i den överklagade domen, såsom klagandeföretaget har framhållit, påpekade att ”avbrytandet av affärsrelationer av enheter hemmahörande i unionen [var] en oundviklig konsekvens av att restriktiva åtgärder hade antagits” och att affärsrelationen mellan Siemens och klagandeföretaget hade upphört ”såsom en direkt följd” av att de aktuella åtgärderna hade antagits i förevarande fall. I slutet av den efterföljande analysen drog dock tribunalen slutsatsen att klagandeföretaget inte hade styrkt att den ekonomiska skada som åberopades som en följd av att affärsrelationen hade upphört verkligen förelåg. För det tredje är konstaterandet i punkt 145 i den överklagade domen, enligt vilket ”utdragen från [klagande]företagets räkenskaper och den sammanfattande tabellen faktiskt visar att företagets omsättning sjunkit kraftigt”, åtföljt av konstaterandet att nämnda handlingar ”inte [visar] varför denna utveckling ägt rum”, något som klagandeföretaget har underlåtit att nämna. Samma sak gäller konstaterandet i punkt 147 i den överklagade domen, enligt vilket de aktuella restriktiva åtgärderna ”per definition ska begränsa [klagande]företagets fria utövande av ekonomisk verksamhet”, vilket senare i samma punkt följs av konstaterandet att klagandeföretaget inte har åberopat några omständigheter mot bakgrund av vilka omfattningen av den skada som lidits kan uppskattas.
66.      Vad slutligen beträffar anmärkningen om tribunalens påstådda skyldighet att bevilja ersättning i överensstämmelse med rätt och billighet (ex aequo et bono) när det har bevisats att det föreligger en skada, men bedömningen av skadans omfattning kräver komplexa åtgärder, ska denna anmärkning prövas i samband med den konkreta bedömningen av de olika former av skada som klagandeföretaget har åberopat, en bedömning som är föremål för specifik kritik inom ramen för de andra aktuella delgrunderna. I detta skede räcker det att påpeka att en sådan skyldighet i vilket fall som helst inte kan befria unionsdomstolen från dess skyldighet att i varje enskilt fall kontrollera huruvida villkoren för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar, avseende bland annat att den åberopade skadan verkligen föreligger och att det finns ett orsakssamband, är uppfyllda.
67.      På grundval av samtliga ovanstående överväganden, anser jag att huvudöverklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första grundens första del, vad beträffar de delar av denna delgrund som inte sammanfaller med de övriga delgrunderna inom ramen för samma grund.
b)      Den andra delgrunden: Felaktig rättstillämpning i olika avseenden genom att avslå yrkandet om ersättning för de skador som klagandeföretaget påstås ha lidit på grund av att avtalet om renovering av elverket i Derbendikhan (Irak) hävdes och att vissa bankkonton avslutades
i)      Yrkandet om ersättning för de skador som uppkommit till följd av hävningen av avtalet om renovering av elverket i Derbendikhan
68.      Genom den första grundens andra del har klagandeföretaget först gjort gällande att tribunalen, godtyckligt och i strid med proportionalitetsprincipen och ”principen om en skälig bedömning”, beslutade att inte bevilja företaget någon ersättning för den skada som det lidit till följd av hävningen av avtalet om renovering av elverket i Derbendikhan (Irak).
69.      Klagandeföretaget har påpekat att tribunalen, i punkt 102 i den överklagade domen, medgav att detta avtal, vilket hade ingåtts mellan klagandeföretaget och myndigheterna i irakiska Kurdistan, hade hävts av dessa myndigheter med anledning av att klagandeföretaget inte hade kunnat erhålla en utbetalning från Världsbanken, vilken blockerades av en förmedlande europeisk bank. I punkt 104 i den överklagade domen medgav tribunalen vidare att nämnda blockering hade ägt rum kort efter det att de restriktiva åtgärderna mot klagandeföretaget hade antagits. Av dessa konstateranden drog dock tribunalen inte den självklara slutsatsen, nämligen att den enda rimliga förklaringen till den blockerade utbetalningen var att klagandeföretaget hade upptagits i de aktuella förteckningarna.
70.      Vad beträffar konstaterandet i punkt 104 i den överklagade domen att det inte hade visats att den åberopade skadan faktiskt förelåg och inte heller hur stor denna skada var, har klagandeföretaget gjort gällande att det vid tribunalen lade fram uppgifter som gjorde det möjligt att bedöma avtalets värde, kostnaderna för att förbereda avtalet och den beräknade vinstmarginalen, vilket således i detalj motiverade det belopp som begärdes som ersättning för den skada som lidits. Klagandeföretaget har gjort gällande att tribunalen på ett rättsstridigt sätt underkände eller missuppfattade denna bevisning.
71.      Det ska påpekas att tribunalen, efter att i punkt 103 i den överklagade domen ha konstaterat att den bevisning som den förfogade över inte visade uttryckligen att blockeringen av utbetalningen från den förmedlande europeiska bankens sida berodde på att restriktiva åtgärder hade antagits mot klagandeföretaget, därefter påpekade att även om det skulle antas att ett orsakssamband mellan denna blockering och dessa åtgärder hade styrkts, hade klagandeföretaget i vilket fall som helst inte visat att den skada som företaget åberopade faktiskt förelåg och inte heller hur stor denna skada var. Genom sitt resonemang har klagandeföretaget bestritt detta konstaterande genom att ifrågasätta den bedömning som tribunalen gjorde av den bevisning som lades fram vid den.
72.      Jag vill i det avseendet påpeka att det följer av fast rättspraxis att eftersom ett överklagande ska vara begränsat till rättsfrågor, är tribunalen ensam behörig att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, och att bedöma bevisningen. Fastställandet av de faktiska omständigheterna och bedömningen av bevisningen utgör således inte, med undantag för då tribunalen har missuppfattat omständigheterna eller bevisningen, en rättsfråga som ska prövas av domstolen.(50) Vidare följer det av rättspraxis att en missuppfattning av bevisning föreligger när tribunalens bedömning av den befintliga bevisningen framstår som uppenbart felaktig utan att någon ny bevisning har beaktats. Så är bland annat fallet när de slutsatser som tribunalen har dragit av vissa handlingar inte stämmer överens med innebörden och räckvidden av dessa handlingar lästa i sin helhet.(51)
73.      I förevarande fall har klagandeföretaget visserligen hävdat att den bevisning som lades fram i första instans missuppfattades, men företaget har dock inte förklarat vad denna missuppfattning exakt består i, utan det har inskränkt sig till att allmänt hänvisa till avsnitt i sina inlagor vid tribunalen och till bilagor till dessa. För alla eventualiteter vill jag påpeka att punkterna 71–77 i repliken vid tribunalen, som klagandeföretaget har hänvisat till, endast innehåller en sammanfattning av omständigheterna kring hävningen av det aktuella avtalet. Det är först i punkt 76 i denna inlaga som klagandeföretaget har nämnt den skada som lidits, genom att göra gällande en förlust motsvarande 10 procent av avtalets värde med anledning av kostnaderna för att förbereda detta avtal och 20 procent av detta värde i beräknad vinstmarginal. Klagandeföretaget har i det sammanhanget hänvisat till bilagorna A‑25‑a och A‑25‑b till repliken vid tribunalen och till bilaga A-5 till ansökan i första instans. Den första av dessa bilagor består av en sammanfattande tabell över klagandeföretagets projekt som påverkades och de offentliga upphandlingar som företaget förlorade på grund av de sanktioner som vidtogs mot det, och de två andra bilagorna består av en kopia av det aktuella avtalet och de särskilda villkor som bifogades avtalet. Dessa handlingar ger visserligen information om det aktuella avtalets värde, men de kan däremot inte styrka att de kostnader som klagandeföretaget påstår sig ha haft i samband med detta avtal verkligen förelåg eller omfattningen av den vinstmarginal som företaget rimligen kunde förvänta sig av fullgörandet av nämnda avtal. Vad beträffar svaren på frågorna 7 och 8 som tribunalen ställde i samband med åtgärderna för processledning den 14 januari 2014, vilka klagandeföretaget besvarade genom handling som ingavs till tribunalens kansli den 31 januari 2014, noterar jag att det första svaret endast avser det påstådda orsakssambandet mellan den aktuella blockeringen av utbetalningen och de restriktiva åtgärderna mot klagandeföretaget, och att det andra svaret endast innehåller påståenden om de kostnader som företaget påstås ha haft och inkomstbortfallet till följd av hävningen av det aktuella avtalet. Som tribunalen konstaterade i punkt 106 i den överklagade domen, åtföljs dessa påståenden varken av några sammandrag över de kostnader som klagandeföretaget hade eller några precisa uppgifter vad avser klagandeföretagets egen normala avkastning eller den normala avkastningen i den sektor inom vilken företaget är verksamt.(52)
74.      I avsaknad av bevis för att tribunalen missuppfattade den bevisning som ingavs till den, kan de anmärkningar som klagandeföretaget har anfört mot slutsatsen att företaget inte bevisade att den påstådda skada som följde av hävningen av avtalet om renovering av elverket i Derbendikhan verkligen förelåg och omfattningen av denna skada, inte tas upp till prövning.
75.      Eftersom villkoren, bland annat, om att den åberopade skadan verkligen ska föreligga och att det ska finnas ett orsakssamband mellan denna skada och det handlande som läggs institutionen till last är kumulativa, och eftersom unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar inte kan bli aktuellt om ett av dessa villkor inte är uppfyllt, är det inte nödvändigt att ta ställning till den anmärkning som avser att tribunalen felaktigt drog slutsatsen att det inte förelåg något sådant orsakssamband i fråga om den aktuella formen av skada.
76.      Eftersom tribunalen, utan att begå de fel som klagandeföretaget har gjort gällande, drog slutsatsen att det saknades bevis för att den åberopade skadan verkligen förelåg och hur stor denna skada var, och klagandeföretaget dessutom inte har hävdat att det var omöjligt eller ens svårt att kvantifiera denna skada, kan vidare de anmärkningar som avser åsidosättande av proportionalitetsprincipen och ”principen om en skälig bedömning” under alla omständigheter inte godtas.
ii)    Yrkandet om ersättning för de skador som uppkommit till följd av att klagandeföretagets bankkonton avslutades
77.      Klagandeföretaget har vidare gjort gällande att tribunalen, godtyckligt och av ologiska och motsägelsefulla skäl samt genom en missuppfattning av bevisningen, beslutade att inte bevilja någon ersättning för den skada som företaget hade lidit på grund av att Emirate National Bank of Dubai avslutade dess bankkonton.
78.      Det ska påpekas att tribunalen i punkterna 95 och 96 i den överklagade domen konstaterade, på grundval av den skrivelse som Emirate National Bank of Dubai hade skickat till klagandeföretaget och i vilken banken informerade företaget om att dess bankkonton hade avslutats, att avslutandet av dessa konton var en följd av att de restriktiva åtgärderna mot klagandeföretaget kort dessförinnan hade antagits. I de efterföljande domskälen i domen påpekade dock tribunalen, beträffande huruvida den åberopade skadan verkligen förelåg och omfattningen av denna, för det första att Emirate National Bank of Dubai inte hade frusit tillgångarna på klagandeföretagets konton, utan att den hade återlämnat dem till företaget (punkt 97), för det andra att klagandeföretaget inte hade åberopat någon omständighet till stöd för att det inte kunde erhålla de finansiella tjänster som det tidigare hade erhållit från Emirate National Bank of Dubai från någon annan bank (punkt 98), för det tredje att klagandeföretaget inte hade lyft fram några konkreta omständigheter till stöd för att avslutandet av företagets konton eller avbrytandet av dess betalningar påverkade relationerna med företagets affärspartners eller med andra personer och enheter (punkt 99), och för det fjärde att klagandeföretaget inte hade lagt fram några uppgifter till stöd för den påstådda skadans storlek (punkt 100).
79.      Vad först beträffar konstaterandet i punkt 99 i den överklagade domen, nämligen att den inverkan som avbrytandet av de aktuella finansiella tjänsterna hade haft på klagandeföretagets affärsrelationer inte hade styrkts, har klagandeföretaget begränsat sig till att hävda att detta konstaterande inte är motiverat och till att göra gällande att de faktiska omständigheterna missuppfattades. Bortsett från allmänna påståenden om att ”detta avbrytande har lett till att dess affärer och ekonomiska verksamhet lamslagits”, har klagandeföretaget inte hänvisat till någon konkret uppgift till stöd för en sådan inverkan, som tribunalen underlät att beakta eller missuppfattade, eller som utan motivering underkändes.
80.      I motsats till vad klagandeföretaget har gjort gällande, konstaterande tribunalen i punkt 96 i den överklagade domen, nämligen att beslutet av Emirate National Bank of Dubai att inte längre tillhandahålla klagandeföretaget finansiella tjänster sannolikt berodde på antagandet av de aktuella restriktiva åtgärderna och på bankens oro för att i sin tur bli föremål för sådana restriktiva åtgärder, kan vidare – i motsats till vad klagandeföretaget har hävdat – inte likställas med ett erkännande av att klagandeföretaget säkerligen skulle ha mötts av samma vägran av alla andra banker som företaget skulle ha kunnat dirigera om sina betalningar till. Tribunalen motsade således inte sig själv när den, i punkt 98 i domen, konstaterade att klagandeföretaget inte hade styrkt att det inte kunde erhålla samma finansiella tjänster från någon annan bank. Det framgår inte heller av klagandeföretagets inlagor att företaget vid tribunalen gjorde gällande att det hade vidtagit några åtgärder för att från andra banker försöka få de finansiella tjänster som tidigare hade tillhandahållits av Emirate National Bank of Dubai och att företaget hade förvägrats detta. Under dessa omständigheter finns det inte några bevis för att tribunalens konstaterande grundar sig på en missuppfattning av de faktiska omständigheterna eller bevisningen.
81.      Vad slutligen beträffar konstaterandet i punkt 100 i den överklagade domen att klagandeföretaget inte hade styrkt den påstådda skadans storlek, har klagandeföretaget återigen begränsat sig till att åberopa att de faktiska omständigheterna missuppfattades, dock utan att stödja detta argument på något annat än allmänna påståenden om att avslutandet av de aktuella kontona ”oundvikligen och obestridligen”, och ”i enlighet med tingens ordning”, fick till följd att företaget orsakades ”betydande ekonomisk skada”.(53)
c)      Den tredje och den fjärde delgrunden: Felaktig rättstillämpning i olika avseenden genom att avslå yrkandet om ersättning för de skador som klagandeföretaget påstods ha lidit på grund av att avtal sades upp och relationer med företagets affärspartners avbröts
82.      Genom den första grundens tredje och fjärde del har klagandeföretaget gjort gällande att tribunalen åsidosatte artikel 340 andra stycket FEUF och artikel 41.3 i stadgan samt proportionalitetsprincipen och principen om en skälig bedömning, genom att besluta att inte bevilja företaget någon som helst ersättning för den skada på 2 miljoner euro som det hade lidit på grund av att avtal sades upp och affärsrelationer med företagets viktigaste partner avbröts, nämligen Siemens och Mobarakeh Steel Co. (nedan kallat Mobarakeh). Tribunalens resonemang är även ologiskt och motsägelsefullt och följer av en missuppfattning av de faktiska omständigheterna och ett förnekande av det självklara.
83.      Det ska påpekas att tribunalen i punkt 109 i den överklagade domen medgav att det förelåg ett direkt orsakssamband mellan att affärsrelationen mellan Siemens och klagandeföretaget hade upphört och att restriktiva åtgärder hade antagits mot klagandeföretaget. Då tribunalen i punkt 110 i den överklagade domen tog ställning till förekomsten av en skada medgav den visserligen att den omständigheten att viktiga leverantörer väljer att bryta med ett företag har en negativ inverkan på nämnda företags verksamhet, men uppgav att ett beslut att inte tillhandahålla produkter inte i sig är en skada, eftersom en skada endast uppkommer om detta beslut påverkar företagets ekonomiska resultat.
84.      Tribunalen undersökte därefter de olika omständigheter som klagandeföretaget hade lagt fram som bevis för att företaget hade lidit skada på grund av att dess europeiska leverantörer hade avslutat alla sina affärsrelationer med företaget. Dessa omständigheter avser hävningen av avtalet med Mobarakeh (punkterna 112–117 i den överklagade domen), de avslutade affärsrelationernas inverkan på fullgörandet av avtalen om modernisering av den elektriska utrustningen i Eufratdammen i Syrien (punkterna 118–125) och om uppförandet av elektriska transformatorstationer i Kunduz (Afghanistan) och Baghlan (Afghanistan) (punkterna 126–132 i samma dom) samt andra utländska projekt som påstods ha påverkats (punkterna 133–148 i samma dom).
i)      Hävningen av avtalet med Mobarakeh
85.      Vid tribunalen gjorde klagandeföretaget gällande att det, med anledning av att Siemens inte var villigt att tillhandahålla viss utrustning, inte hade kunnat uppfylla sina avtalade skyldigheter gentemot Mobarakeh, vilket hävde det aktuella avtalet och uteslöt klagandeföretaget från framtida upphandlingar. I punkt 116 i den överklagade domen konstaterade tribunalen att antagandet av de restriktiva åtgärderna mot klagandeföretaget inte hade varit av direkt och avgörande betydelse för hävningen av det aktuella avtalet.
86.      Enligt klagandeföretaget grundar sig denna slutsats på en missuppfattning av den skrivelse som Mobarakeh skickade till klagandeföretaget den 3 september 2011 för att underrätta företaget om hävningen av avtalet. I motsats till vad klagandeföretaget har hävdat framgår det dock inte av denna skrivelse att antagandet av restriktiva åtgärder mot klagandeföretaget var det ”viktigaste och avgörande” skälet till beslutet att häva avtalet. Mobarakeh betonade snarare klagandeföretagets dröjsmål med att fullgöra sina skyldigheter i förehållande till den avtalsenliga fristen på 15 månader, som löpte ut den 15 november 2010, det vill säga – såsom tribunalen framhöll i punkt 114 i den överklagade domen – mer än sex månader innan klagandeföretaget upptogs i de aktuella förteckningarna. Tribunalen missuppfattade således inte innebörden av denna skrivelse.(54)
ii)    De förluster som klagandeföretaget påstås ha lidit i samband med avtalen om modernisering av den elektriska utrustningen i Eufratdammen i Syrien
87.      Klagandeföretaget hävdade vid tribunalen att det, med anledning av att dess europeiska leverantörer avslutade samtliga affärsrelationer med företaget, inte kunde tillhandahålla huvuddelen av den utrustning, de tillbehör och det material som behövdes för att modernisera den elektriska utrustningen i Eufratdammen i Syrien, vilket orsakade företaget en skada motsvarande minst 30 procent av värdet på den del av avtalet som klagandeföretaget tvingades anförtro en underleverantör, nämligen 1 425 000 euro, med avseende på utfört förberedelsearbete och vinstmarginalen (se punkt 118 i den överklagade domen). Tribunalen ogillade klagandeföretagets skadeståndsyrkande i det avseendet, efter att ha konstaterat att det saknades bevis dels för att det fanns ett orsakssamband mellan det handlande som lades rådet till last och den åberopade skadan (punkterna 119–121 i den domen), dels för den åberopade skadan (punkterna 122–124 i samma dom).
88.      Vad först beträffar orsakssambandet, medgav tribunalen i punkt 119 i den överklagade domen, på grundval av handlingar som klagandeföretaget hade ingett, att startdatumet och tidsplanen för det arbete som klagandeföretaget hade fått i uppdrag att utföra hade senarelagts och att klagandeföretaget hade fått tillstånd att anlita ”underleverantörer”. I punkt 120 i den domen konstaterade dock tribunalen att de handlingar som klagandeföretaget hade ingett inte visade att det var antagandet av de restriktiva åtgärderna mot företaget som hade legat till grund för att genomförandet av projektet försenades och att ”underleverantörer” anlitades.
89.      Klagandeföretaget har bestritt detta konstaterande.
90.      Det ska erinras om att frågan huruvida det finns ett orsakssamband mellan den skadeståndsgrundande omständigheten och själva skadan i mål som rör unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar utgör en rättsfråga, som följaktligen ska prövas av domstolen.(55) Vid denna prövning får dock domstolen inte ifrågasätta hur tribunalen fastställde och bedömde de faktiska omständigheterna.(56)
91.      I förevarande fall syftar de flesta av klagandeföretagets argument till att ifrågasätta tribunalens bedömning av bevisningen, utan att det görs gällande att denna bevisning missuppfattades. Dessa argument kan därför inte tas upp till prövning.
92.      Anmärkningen som avser ett fel som tribunalen ska ha gjort sig skyldig till, genom att inte erkänna att det fanns ett orsakssamband på grundval av att klagandeföretagens påståenden var ”sannolika”, med hänsyn till omständigheterna i det aktuella fallet, kan däremot tas upp till prövning, i den mån anmärkningen syftar till att kritisera tribunalen för att den inte gjorde en korrekt rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna. Enligt rättspraxis föreligger det ett orsakssamband i den mening som avses i artikel 340 andra stycket FEUF när det finns ett säkert och direkt orsakssamband mellan det fel som den berörda institutionen har begått och den åberopade skadan – ett samband som det ankommer på sökanden att bevisa.(57) Tribunalen kan följaktligen inte kritiseras för att den begränsade sig till att konstatera att det saknades bevis för ett sådant orsakssamband, utan att kontrollera huruvida klagandeföretagets påståenden var ”sannolika”. Klagandeföretaget kan inte heller åberopa att dess tolkning av de relevanta faktiska omständigheterna är sannolik för att avhjälpa en underlåtenhet från företagets sida att lägga fram bevis som kan styrka att det finns ett sådant orsakssamband.
93.      Vad därefter beträffar tribunalens konstaterande att klagandeföretaget inte hade lagt fram bevis som styrkte den påstådda skadan, ska det påpekas att klagandeföretagets argument endast ifrågasätter tribunalens bedömning av bevisningen, utan att det görs gällande att bevisningen missuppfattades, och argumenten kan därför inte tas upp till prövning.
iii) De skador som klagandeföretaget påstås ha lidit i samband med avtalet om uppförande av elektriska transformatorstationer i Kunduz och Baghlan
94.      Klagandeföretaget gjorde vid tribunalen gällande att det, till följd av att dess europeiska leverantörer hade avslutat sina affärsrelationer med företaget, inte kunde tillhandahålla en del av de maskiner och den utrustning som var nödvändig för att uppföra elektriska transformatorstationer i Kunduz och Baghlan och att klagandeföretaget hade lidit en skada motsvarande minst 10 procent av värdet på den del av projektet som företaget tvingades anförtro en underleverantör, nämligen 729 210,80 euro.
95.      I punkterna 129–132 i den överklagade domen konstaterade tribunalen, för det första, att den inte hade tillgång till uppgifter som visade att avtalet om uppförande av elektriska transformatorstationer i Kunduz och Baghlan hade behövt ändras med anledning av att restriktiva åtgärder hade antagits mot klagandeföretaget, bland annat på så sätt att underleverantörer anlitades, för det andra, att klagandeföretaget inte hade styrkt att det, efter Siemens annullering av en beställning, var omöjligt för klagandeföretaget att genomföra avtalet utan att ta hjälp av underleverantörer och, för det tredje, att klagandeföretaget inte heller hade preciserat vilken typ av skada som lidits eller lagt fram några uppgifter som visade värdet på den del av avtalet som skulle ha anförtrotts underleverantörer.
96.      Nästan samtliga av klagandeföretagets argument mot de konstateranden som har återgetts ovan syftar till att ifrågasätta tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen eller utgör enbart påståenden, som ofta grundar sig på en selektiv tolkning av domen.
97.      Den enda anmärkning som enligt min mening kan tas upp till prövning avser att tribunalen missuppfattade de faktiska omständigheterna och bevisningen då den slog fast att klagandeföretaget inte hade styrkt att det, efter Siemens annullering av beställningen, var omöjligt för klagandeföretaget att genomföra det aktuella avtalet utan att ta hjälp av underleverantörer. Klagandeföretaget har i det avseendet gjort gällande att tribunalen borde ha vetat att företaget inte är en tillverkare och att det följaktligen är beroende av sina leverantörer och underleverantörer. Jag anser dock att denna anmärkning grundar sig på en felaktig tolkning av punkt 130 i den överklagade domen. Enligt min mening avsåg nämligen inte tribunalen att slå fast att klagandeföretaget självt skulle ha kunnat tillverka den utrustning och de maskiner som avtalet avsåg, utan att företaget eventuellt skulle ha kunnat köpa denna utrustning från andra leverantörer än Siemens, till exempel hos icke-europeiska leverantörer, i stället för att anförtro en underleverantör att anskaffa denna. Den missuppfattning som klagandeföretaget har gjort gällande, som är den enda anmärkning som företaget har anfört mot denna punkt i den överklagade domen, är således inte styrkt.
iv)    De övriga omständigheter som tribunalen bedömde i samband med prövningen av yrkandet om ersättning för de skador som klagandeföretaget påstods ha lidit på grund av att avtal sades upp och relationer med företagets affärspartners avbröts
98.      Klagandeföretaget har först gjort gällande att tribunalen, i punkt 133 och följande punkter i den överklagade domen, slog fast att det saknades bevis för omständigheter som tribunalen själv hade ansett vara styrkta i andra avsnitt i den överklagade domen.
99.      Jag noterar i det avseendet att tribunalen, i de ovannämnda punkterna i den överklagade domen, undersökte en rad handlingar som klagandeföretaget hade ingett och att den, i fråga om var och en av dessa handlingar, drog slutsatsen att de inte innehöll tillräckliga bevis för att det fanns ett orsakssamband mellan det handlade som lades rådet till last och den skada som klagandeföretaget åberopade på grund av att klagandeföretagets europeiska leverantörer hade avbrutit sina affärsrelationer med företaget eller för att en sådan skada verkligen förelåg. I punkterna 88 och 109 i den överklagade domen, vilka klagandeföretaget har hänvisat till, slog tribunalen fast att ”[påståendet] att [klagande]företaget har varit inblandat i kärnvapenspridning har haft en inverkan på andra enheters agerande gentemot [klagande]företaget … [vilka] till övervägande del [är] hemmahörande utanför unionen” (punkt 88 i den domen) och att ”avbrytandet av affärsrelationer av enheter hemmahörande i unionen [var] en oundviklig konsekvens av att restriktiva åtgärder hade antagits” (punkt 109 i samma dom). Dessa avsnitt utgör dock, i motsats till vad klagandeföretaget tycks hävda, inte ett erkännande av att den skada som klagandeföretaget åberopade på grund av detta avbrytande verkligen förelåg eller av att det fanns ett orsakssamband mellan denna skada och de restriktiva åtgärderna. Tribunalen slog tvärtom mycket tydligt fast, i punkt 110 i den överklagade domen, att ”[e]tt beslut att inte tillhandahålla produkter är … inte i sig en skada”.
100. Klagandeföretaget har vidare gjort gällande att det under ”vanliga förhållanden” är ”normalt” att skada uppstår när ett företags leverantörer avbryter affärsrelationerna och, mer allmänt, att restriktiva åtgärder vidtas i syfte att åsamka den berörda enheten maximal ekonomisk och finansiell skada, något som tribunalen försökte förneka, bland annat genom att ålägga företaget en bevisbörda som var omöjlig att fullgöra.
101. Det är visserligen riktigt, såsom tribunalen själv har medgett i punkt 147 i den överklagade domen, att restriktiva åtgärder är avsedda att begränsa de berörda enheternas fria utövande av ekonomisk verksamhet, och detta i syfte att få till stånd en ändring i deras handlande som är i överensstämmelse med de eftersträvade målen. Denna självklarhet innebär emellertid inte att det kan antas att dessa åtgärder konkret har orsakat den berörda personen en faktisk och säker skada och kan följaktligen inte befria denna person, inom ramen för en talan i syfte att göra gällande unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar, från skyldigheten att styrka inte bara att det handlande som läggs rådet till last är rättsstridigt, utan även att den åberopade skadan verkligen föreligger och omfattningen av denna skada samt orsakssambandet mellan denna skada och nämnda handlande. Som domstolen redan har haft tillfälle att framhålla, kan förekomsten av en faktisk och säker skada inte beaktas av unionsdomstolen på ett abstrakt sätt utan måste prövas i förhållande till de exakta faktiska omständigheter som utmärker varje fall som domstolen har att bedöma.(58) I enlighet med artikel 340 andra stycket FEUF är dessutom unionen skyldig att ersätta endast skada som uppkommer till följd av dess institutioners eller dess anställdas handlande, vilket förutsätter att det styrks att det finns ett tillräckligt direkt orsakssamband mellan detta handlande och den åberopade skadan.(59) I förevarande fall framgår det inte heller att tribunalen ålade klagandeföretaget en bevisbörda som var onormal eller omöjlig att fullgöra.
102. Klagandeföretagets resterande argument syftar till att ifrågasätta tribunalens bedömning av bevisningen och de kan därför inte tas upp till prövning.
v)      Anmärkningen om att tribunalen underlät att göra en skälig uppskattning av de skador som klagandeföretaget har lidit
103. Klagandeföretaget har, alternativt, kritiserat tribunalen för att den inte gjorde en uppskattning i överensstämmelse med rätt och billighet (ex aequo et bono) av det skadestånd som företaget skulle beviljas på grund av att relationerna med företagets affärspartners hade avbrutits, genom att särskilt utgå från den kraftiga nedgången i företagets omsättning och massuppsägningarna av företagets anställda, i stället för att helt avslå klagandeföretagets alla ersättningsanspråk.
104. I det avseendet räcker det att påpeka att det, för att eventuellt kunna slå fast att tribunalen har en skyldighet att göra en sådan uppskattning, skulle ha krävts att klagandeföretaget åtminstone styrkte att de åberopade skadorna verkligen förelåg och att det fanns ett orsakssamband, vilket tribunalen däremot uteslöt, utan att klagandeföretaget på ett giltigt sätt bestred detta.
105. I den mån som klagandeföretaget har hänvisat till utdragen från sina räkenskaper, ska det påpekas att tribunalen, i punkt 145 i den överklagade domen, konstaterade – inom ramen för sin suveräna befogenhet att bedöma bevisning – att även om sådana utdrag faktiskt visade att företagets omsättning hade sjunkit kraftigt, så visade de inte varför denna utveckling hade ägt rum, vilket gjorde att ”[d]et … [var] omöjligt att avgöra huruvida och, i förekommande fall, i vilken mån som nedgången i företagets omsättning bero[dde] på att restriktiva åtgärder mot [klagande]företaget antogs och bibehölls snarare än på andra faktorer, såsom den allmänna utvecklingen av företagsklimatet”.
d)      Slutsats beträffande den första grunden
106. På grundval av ovanstående överväganden anser jag att huvudöverklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första grunden, vilken avser beslutet att avslå yrkandet om ersättning för den ekonomiska skada som klagandeföretaget påstås ha lidit.
107. Eftersom det framgår av det ovan anförda att villkoren som avser att en skada verkligen ska föreligga, omfattningen av skadan och/eller orsakssambandet mellan denna skada och det handlade som läggs rådet till last, inte är uppfyllda i fråga om samtliga former av skada som klagandeföretaget har åberopat inom ramen för sitt yrkande om ersättning för ekonomisk skada, kan klagandeföretagets yrkande om att domstolen, inom ramen för sin obegränsade behörighet, ska fastställa skadeståndsbeloppet efter en skälighetsbedömning i vilket fall som helst inte bifallas.
2.      Den andra grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten och proportionalitetsprincipen vad beträffar yrkandet om ersättning för den ideella skada som klagandeföretaget har lidit
108. Enligt klagandeföretaget har det belopp på 50 000 euro som tribunalen beviljade i ersättning för den ideella skadan, vilket företaget anser är obetydligt, fastställts på ett godtyckligt och omotiverat sätt och i strid med proportionalitetsprincipen.
109. Vad beträffar anmärkningen om en bristfällig motivering, ska det erinras om att det följer av fast rättspraxis att det av motiveringen till en dom klart och tydligt ska framgå hur tribunalen har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för det fattade beslutet och så att domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning.(60) I förevarande fall angav tribunalen på ett tillräckligt klart sätt, i punkterna 86–91 i den överklagade domen, vilkas innehåll har sammanfattats i punkt 52 ovan, de överväganden och omständigheter som tribunalen utgick från vid fastställandet av storleken på den ersättning som klagandeföretaget skulle beviljas.
110. Vad beträffar anmärkningen om att proportionalitetsprincipen åsidosattes, har klagandeföretaget, enligt min mening, inte med sin argumentation lyckats visa att tribunalens bedömning är behäftad med ett sådant fel.
111. För det första, i den mån som klagandeföretaget har hävdat att tribunalen inte på lämpligt sätt beaktade vare sig omfattningen av företagets skada eller allvaret i rådets åsidosättanden, har företaget i själva verket yrkat att domstolen ska göra en ny bedömning av det belopp som tribunalen fastställde. Det följer dock av rättspraxis att då tribunalen har fastställt att det föreligger en skada är den ensam behörig att inom ramen för yrkandet bedöma den mest lämpliga ersättningen.(61)
112. För det andra, i den mån som klagandeföretaget har kritiserat tribunalen för att den slog fast att de skadliga följderna av att företaget hade upptagits i de aktuella förteckningarna fortsatte under nästan tre år, medan företaget i själva verket fortsätter att lida av de negativa konsekvenserna av detta, räcker det att påpeka, såsom rådet har gjort, att unionen endast kan hållas ansvarig för skada som uppkommer direkt till följd av åsidosättanden som dess organ eller anställda har gjort sig skyldiga till. Varken den omständigheten, som klagandeföretaget har åberopat, att företagets namn ännu i dag associeras med sanktionerna på webbplatser, eller de påstådda skador som följer härav, kan anses utgöra en sådan direkt följd, eftersom klagandeföretaget avfördes från de aktuella förteckningarna den 16 april 2014 och domen, varigenom detta upptagande ogiltigförklarades, avkunnades den 25 november 2014.
113. Av dessa skäl kan huvudöverklagandet, enligt min mening, inte bifallas såvitt avser den andra grunden.
3.      Slutsats beträffande huvudöverklagandet
114. På grundval av ovanstående överväganden anser jag att huvudöverklagandet ska ogillas i sin helhet.
IV – Förslag till avgörande
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska
–        i sin helhet ogilla såväl Safa Nicu Sepahan Co.:s huvudöverklagande som det anslutningsöverklagande som Europeiska unionens råd ingett och
–        förplikta Safa Nicu Sepahan Co., Europeiska unionens råd och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland att bära sina rättegångskostnader, i enlighet med artiklarna 138.2, 138.3 och 140.1 i domstolens rättegångsregler.
1      Originalspråk: franska.
2      Jag vill påpeka att de rättsakter som tribunalen ogiltigförklarade antogs med stöd av artikel 215 FEUF och således utanför ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (Gusp). Dessa rättsakter omfattas följaktligen av unionsdomstolarnas allmänna behörighet, i enlighet med artikel 19 FEU (se, för ett liknande resonemang, generaladvokaten Wathelets förslag till avgörande i målet Rosneft (C‑72/15, REU, EU:C:2016:381, punkt 48)). Tribunalen var följaktligen behörig att pröva den skadeståndstalan som klagandeföretaget väckte för att få ersättning för de skador som uppkommit på grund av antagandet av dessa rättsakter, något som för övrigt aldrig har bestridits av rådet, varken vid tribunalen eller vid domstolen.
3      Rådets beslut av den 26 juli 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp (EUT L 195, 2010, s. 39).
4      Rådets beslut av den 23 maj 2011 om ändring av beslut 2010/413 (EUT L 136, 2011, s. 65).
5      Rådets förordning av den 25 oktober 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EG) nr 423/2007 (EUT L 281, 2010, s. 1).
6      Rådets förordning av den 23 maj 2011 om genomförande av förordning nr 961/2010 (EUT L 136, 2011, s. 26).
7      Rådets beslut av den 1 december 2011 om ändring av beslut 2010/413 (EUT L 319, 2011, s. 71).
8      Rådets förordning av den 1 december 2011 om genomförande av förordning nr 961/2010 (EUT L 319, 2011, s. 11).
9      Rådets förordning av den 23 mars 2012 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning nr 961/2010 (EUT L 88, 2012, s. 1).
10      Rådets beslut av den 16 april 2014 om ändring av beslut 2010/413 (EUT L 119, 2014, s. 65).
11      Rådets förordning av den 16 april 2014 om genomförande av förordning nr 267/2012 (EUT L 119, 2014, s. 1).
12      Tribunalen konstaterade att klagandeföretaget inte längre bestred att det var företaget som avsågs med det aktuella upptagandet och drog slutsatsen att det därför inte längre var nödvändigt att pröva den första grunden (punkterna 23–25 i den överklagade domen).
13      Yrkandet om ogiltigförklaring av upptagandet av ”företag som är knutna till” klagandeföretaget avvisades däremot (punkterna 41–44 i den överklagade domen).
14      I artikel 174 i domstolens rättegångsregler föreskrivs att ”[y]rkandena i svarsskrivelsen ska avse att överklagandet helt eller delvis ska bifallas, avvisas eller ogillas”.
15      I artikel 179 i rättegångsreglerna föreskrivs att ”[n]är ett anslutningsöverklagande har skett, får klaganden … inkomma med svarsskrivelse. Svarsskrivelsen får endast avse de grunder som åberopats till stöd för anslutningsöverklagandet”.
16      Se nedan punkt 29.
17      Se, bland annat, dom av den 9 september 2008, FIAMM m.fl./rådet och kommissionen (C‑120/06 P och C‑121/06 P, EU:C:2008:476, punkt 106 och där angiven rättspraxis).
18      Se, bland annat, dom av den 5 mars 1996, Brasserie du pêcheur och Factortame (C‑46/93 och C‑48/93, EU:C:1996:79, punkt 51), dom av den 4 juli 2000, Bergaderm och Goupil/kommissionen (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punkterna 41 och 42), dom av den 10 december 2002, kommissionen/Camar och Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, punkt 53), och dom av den 10 juli 2003, kommissionen/Fresh Marine (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, punkt 25).
19      Se dom av den 5 mars 1996, Brasserie du pêcheur och Factortame (C‑46/93 och C‑48/93, EU:C:1996:79, punkt 55), dom av den 4 juli 2000, Bergaderm och Goupil/kommissionen (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punkt 43), dom av den 10 december 2002, kommissionen/Camar och Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, punkt 54), och dom av den 10 juli 2003, kommissionen/Fresh Marine (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, punkt 26).
20      Se dom av den 4 juli 2000, Bergaderm och Goupil/kommissionen (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punkt 44), dom av den 10 december 2002, kommissionen/Camar och Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, punkt 54), och dom av den 10 juli 2003, kommissionen/Fresh Marine (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, punkt 26).
21      Se dom av den 5 mars 1996, Brasserie du pêcheur och Factortame (C‑46/93 och C‑48/93, EU:C:1996:79, punkt 57).
22      Se punkt 38 i den överklagade domen.
23      Punkterna 56 och 57 i den överklagade domen.
24      Se även punkt 58 i den överklagade domen.
25      Punkt 59 i den överklagade domen (min kursivering).
26      Se, bland annat, dom av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, punkterna 109–111), dom av den 29 juni 2010, E och F (C‑550/09, REU, EU:C:2010:382, punkt 57), dom av den 21 mars 2012, Fulmen/rådet (T‑439/10 och T‑440/10, EU:T:2012:142, punkterna 96 och 97), dom av den 13 mars 2012, Melli Bank/rådet (C‑380/09 P, EU:C:2012:137, punkt 46), dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punkt 142), och dom av den 12 december 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/rådet (T‑228/02, EU:T:2006:384, punkt 159). Det är intressant att notera att EU-domstolen, i dom av den 18 februari 2016, rådet/Bank Mellat (C‑176/13 P, EU:C:2016:96), bekräftade rådets skyldighet att visa att det finns grund för de restriktiva åtgärder som vidtagits genom att lägga fram uppgifter och bevisning så att unionsdomstolen kan pröva deras lagenlighet (punkterna 109–112), samtidigt som EU-domstolen dock angav att rådet, i vart fall vad beträffar en första rättsakt om upptagande i en förteckning, inte är skyldig att undersöka om sådana upplysningar och bevishandlingar är relevanta och korrekta, när dessa har ingetts till rådet av en medlemsstat eller av unionens höga representant (punkterna 88–91).
27      Punkt 38 i den överklagade domen.
28      Punkt 171 i förslaget till avgörande i målet rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (C‑348/12 P, EU:C:2013:470), se även punkterna 172 och 174 i samma förslag.
29      Punkterna 109 och 110 i den domen.
30      Se punkterna 109–111 i samma dom.
31      Frågan rörande motiveringen, som avser en väsentlig formföreskrift, är givetvis – såsom domstolen upprepade gånger har framhållit – fristående från frågan rörande bevisningen avseende det påstådda beteendet, som avser den aktuella rättsaktens lagenlighet i sak och som innebär en prövning av de angivna omständigheternas riktighet och av bedömningen att dessa motiverar att restriktiva åtgärder vidtas mot den berörda personen; se, bland annat, dom av den 15 november 2012, rådet/Bamba (C‑417/11 P, EU:C:2012:718, punkt 60).
32      Se punkt 57, min kursivering. I samma punkt tillade domstolen att möjligheten att göra en sådan domstolsprövning är absolut nödvändig för att säkerställa en lämplig balans mellan de krav som ligger till grund för antagandet av de aktuella åtgärderna, i det fallet kampen mot den internationella terrorismen och skyddet för de grundläggande fri- och rättigheterna. I linje härmed hade domstolen, i dom av den 3 september 2008, Kadi och Al Barakaat International Foundation/rådet och kommissionen (C‑402/05 P och C‑415/05 P, REG, EU:C:2008:461), bland annat redan angett att sådana restriktiva åtgärder som dem som var i fråga i det mål som föranledde den domen inte undgick all kontroll från unionsdomstolens sida enbart på grund av att den rättsakt genom vilken dessa åtgärder hade införts rörde känsliga områden, såsom nationell säkerhet och kampen mot terrorism (se, särskilt, punkt 343; se även punkterna 281, 326, 350‑351 i den domen).
33      Detta är den ståndpunkt som rådet intog bland annat i målet Kala Naft (se generaladvokaten Bots förslag till avgörande i det målet, (C‑348/12 P, EU:C:2013:470, punkt 88).
34      Se, bland annat, dom av den 4 juli 2000, Bergaderm och Goupil/kommissionen (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punkt 40).
35      Se punkterna 86 och 87 i den överklagade domen.
36      Se, bland annat, dom av den 9 juli 1981, Krecké/kommissionen (59/80 och 129/80, ej publicerad, EU:C:1981:170, punkterna 73 och 74), dom av den 7 oktober 1985, van der Stijl/kommissionen (128/84, EU:C:1985:395, punkt 26), dom av den 9 juli 1987, Hochbaum och Rawes/kommissionen (44/85, 77/85, 294/85 och 295/85, EU:C:1987:348, punkt 22), dom av den 6 juli 1999, Séché/kommissionen (T‑112/96 och T‑115/96, EU:T:1999:134, punkt 281), dom av den 16 december 2004, De Nicola/EIB (T‑120/01 och T‑300/01, EU:T:2004:367, punkt 73), och dom av den 18 september 2015, Wahlström/Frontex (T‑653/13 P, EU:T:2015:652, punkterna 82–85).
37      Min kursivering.
38      Min kursivering. Samma formulering har använts, ibland med några variationer, i samtliga personalmål i vilka den aktuella principen har tillämpats.
39      Se, exempelvis, dom av den 26 oktober 1993, Caronna/kommissionen (T‑59/92, EU:T:1993:91, punkt 107), och dom av den 10 juni 2004, François/kommissionen (T‑307/01, REG, EU:T:2004:180, punkt 110).
40      Se dom av den 11 oktober 1995, Baltsavias/kommissionen (T‑39/93 och T‑553/93, EU:T:1995:177, punkt 86), och dom av den 16 juni 2000, C/rådet (T‑84/98, EU:T:2000:156, punkt 101).
41      Se dom av den 24 november 2005, Marcuccio/kommissionen (T‑236/02, EU:T:2005:417, punkterna 234 och 237).
42      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 februari 1990, Culin/kommissionen (C‑343/87, EU:C:1990:49, punkterna 27 och 28), och dom av den 6 juni 2006, Girardot/kommissionen (T‑10/02, EU:T:2006:148, punkt 131).
43      Se dom av den 7 februari 1990, Culin/kommissionen (C‑343/87, EU:C:1990:49, punkterna 27 och 28), dom av den 23 mars 2000, Rudolph/kommissionen (T‑197/98, EU:T:2000:86, punkt 98), dom av den 10 juni 2004, François/kommissionen (T‑307/01, EU:T:2004:180, punkt 110), dom av den 9 december 2010, kommissionen/Strack (T‑526/08 P, EU:T:2010:506, punkt 108), och dom av den 2 oktober 2012, Q/kommissionen (F‑52/05 RENV, EU:F:2012:139, punkt 273).
44      Se punkt 70.
45      I dom av den 18 februari 2016, Jannatian/rådet (T‑328/14, ej publicerad, EU:T:2016:86, punkterna 62–66), kom tribunalen – i motsats till i den överklagade domen – efter att ha bedömt samtliga omständigheter i det aktuella fallet fram till slutsatsen, i de domskäl som angavs för fullständighetens skull, att ogiltigförklaringen utgjorde en lämplig ersättning för hela den ideella skada som sökanden lidit.
46      Klagandeföretaget har hänvisat till punkterna 88, 109, 145 och 147 i den överklagade domen.
47      Se, bland annat, dom av den 9 september 2008, FIAMM m.fl./rådet och kommissionen (C‑120/06 P och C‑121/06 P, EU:C:2008:476, punkt 106 och där angiven rättspraxis).
48      Se dom av den 16 september 1997, Blackspur DIY m.fl./rådet och kommissionen (C‑362/95 P, EU:C:1997:401, punkt 31), och dom av den 16 juli 2009, SELEX Sistemi Integrati/kommissionen (C‑481/07 P, ej publicerad, EU:C:2009:461, punkt 36).
49      Se dom av den 21 maj 1976, Roquette frères/kommissionen (26/74, EU:C:1976:69, punkterna 22 och 23), och dom av den 16 september 1997, Blackspur DIY m.fl./rådet och kommissionen (C‑362/95 P, EU:C:1997:401, punkt 31).
50      Se. bland annat, dom av den 3 december 2015, PP Nature-Balance Lizenz/kommissionen (C‑82/15 P, EU:C:2015:796, punkterna 26 och 27).
51      Se, bland annat, dom av den 18 juli 2007, Industrias Químicas del Vallés/kommissionen (C‑326/05 P, EU:C:2007:443, punkterna 60 och 63).
52      Vad särskilt beträffar den bevisbörda som åligger klagandeföretaget i fråga om den beräknade vinstmarginalen, ska det påpekas att även om det, när det rör sig om att fastställa värdet på en utebliven vinst och följaktligen värdet på hypotetiska ekonomiska transaktioner, kan vara svårt eller till och med omöjligt för sökanden att exakt beräkna det belopp som motsvarar den skada som sökanden påstår att den lidit, kan detta emellertid inte befria sökanden från skyldigheten att styrka den åberopade skadan. Om värdet på en utebliven vinst nödvändigtvis motsvaras av en hypotetisk uppgift som ska beräknas när något säkert fastställande inte kan ske, är det likväl så att de uppgifter som beräkningen grundas på kan – och i möjligaste mån ska – styrkas av den part som åberopar uppgifterna (se dom av den 28 april 2010, BST/kommissionen (T‑452/05, EU:T:2010:167, punkterna 167 och 168).
53      Klagandeföretaget har även hänvisat till en betydande nedgång i dess omsättning och lönsamhet samt till uppsägningen av många anställda och andra oförutsedda kostnader.
54      Även om klagandeföretaget inte har formulerat någon anmärkning om felaktig kvalificering av de faktiska omständigheterna vad beträffar tribunalens slutsats att det inte hade styrkts att det fanns något orsakssamband mellan det handlande som lades rådet till last och hävningen av avtalet med Mobarakeh, vill jag ändå påpeka att med direkt skada avses, enligt rättspraxis, skada som, oberoende av andra positiva eller negativa orsaker, följer av en rättsstridig handling av den ansvariga personen (se generaladvokaten Trabucchis förslag till avgörande i målet Compagnie Continentale France/rådet (169/73, EU:C:1974:32, punkt 4)), eftersom det påtalade handlandet ska vara den avgörande orsaken till skadan (se beslut av den 31 mars 2011, Mauerhofer/kommissionen (C‑433/10 P, ej publicerat, EU:C:2011:204, punkt 127)).
55      Dom av den 16 juli 2009, kommissionen/Schneider Electric (C‑440/07 P, EU:C:2009:459, punkt 192).
56      Dom av den 16 juli 2009, kommissionen/Schneider Electric (C‑440/07 P, EU:C:2009:459, punkt 193).
57      Dom av den 30 januari 1992, Finsider m.fl./kommissionen (C‑363/88 och C‑364/88, EU:C:1992:44, punkterna 24 och 25).
58      Se dom av den 15 juni 2000, Dorsch Consult/rådet och kommissionen (C‑237/98 P, EU:C:2000:321, punkt 25).
59      Se dom av den 19 maj 1982, Dumortier m.fl./rådet (64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 och 45/79, EU:C:1982:184, punkt 21), dom av den 18 mars 2010, Trubowest Handel och Makarov/rådet och kommissionen (C‑419/08 P, EU:C:2010:147, punkt 53), och dom av den 10 maj 2006, Galileo International Technology m.fl./kommissionen (T‑279/03, EU:T:2006:121, punkt 130 och där angiven rättspraxis).
60      Se, bland annat, dom av den 8 maj 2013, Eni/kommissionen (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, punkt 74 och där angiven rättspraxis).
61      Se dom av den 1 juni 1994, kommissionen/Brazzelli Lualdi m.fl. (C‑136/92 P, EU:C:1994:211, punkt 66).