62024CJ0136_RES
Mål C‑136/24 P
Alaa Hamoudi
mot
Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 18 december 2025
”Överklagande – Gemensam asyl- och invandringspolitik – Förordning (EU) 2019/1896 – Europeisk integrerad förvaltning av EU:s yttre gränser – Europeiska gräns- och kustbevakningen – Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån (Frontex) – Frontex skyldigheter i fråga om skydd av grundläggande rättigheter – Migranter har vid en så kallad pushback-insats avvisats utan individuell prövning till ett tredjeland i regionen vid Egeiska havet – Frontex utomobligatoriska skadeståndsansvar – Faktisk och säker skada – Bevisbörda – Effektivt domstolsskydd – Prima facie-bevis – Tribunalens utredningsskyldighet”
Överklagande – Grunder – Krav på att det klart ska anges vilka punkter i tribunalens avgörande som ifrågasätts – Krav på att det klart ska anges vilka rättsliga grunder som åberopas till stöd för yrkandet om att det överklagade avgörandet ska upphävas – Dessa krav är inte uppfyllda – Avvisning av överklagandet
(Artikel 256.1 andra stycket FEUF; domstolens stadga, artikel 58 första stycket; domstolens rättegångsregler, artiklarna 168.1 d och 169.2)
(se punkterna 54 och 55)
Överklagande – Grunder – Regler om bevisbörda och bevisföring – Rättsfråga
(Artikel 256 FEUF; domstolens stadga, artikel 58 första stycket)
(se punkt 60)
Utomobligatoriskt skadeståndsansvar – Villkor – Rättsstridighet – Skada – Förekomsten och omfattningen av den åberopade skadan – Bevisbörda
(Artikel 340 andra stycket FEUF)
(se punkt 71)
Unionsrätt – Unionens värden och mål – Värden – Respekt för rättsstaten – Räckvidd – Effektivt domstolsskydd – Rätt till en effektiv domstolsprövning – Skadeståndstalan – Prövningen av en sådan talan ska ske mot bakgrund av hela systemet för domstolsskydd för enskilda
(Artikel 2 FEU; artiklarna 256.1, 268 samt 340 andra och tredje styckena FEUF; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47)
(se punkterna 72–75)
Unionsrätt – Principer – Rätt till ett effektivt domstolsskydd – Bevisbörda och bevisföring – Enskildas rättigheter enligt unionsrätten – Skyldighet för tribunalen att inte undergräva enskildas rätt till ett effektivt domstolsskydd – Iakttagande av principen om parternas likställdhet i processen och kontradiktoriska principen – Skyldighet att fullt ut tillgodose rätten till en effektiv domstolsprövning
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47)
(se punkterna 77–78)
Domstolsförfarande – Åtgärder för bevisupptagning – Begäran om företeende av handlingar – Unionsdomstolens utrymme för skönsmässig bedömning – Gränser – Skyldighet att fullt ut tillgodose de krav som följer av rätten till en effektiv domstolsprövning– Räckvidd – Reglerna om bevisbörda och bevisföring kan inte tillämpas på ett sätt som tillgodoser sökandens rätt till ett effektivt domstolsskydd – Skyldighet för unionsdomstolen att komplettera underlaget i det aktuella målet
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47; tribunalens rättegångsregler, artiklarna 88, 89 och 91)
(se punkterna 79, 80 och 83)
Överklagande – Grunder – Domstolens kontroll av tribunalens beslut att inte förordna om åtgärder för bevisupptagning – Domstolens kontroll av tribunalens bedömning av behovet av att komplettera underlaget i målet – Personer som påstår sig ha blivit utsatta för en så kallad pushback-insats – Tribunalen har gjort en bedömning utifrån beviskravet övertygande bevisning istället för att pröva huruvida det lagts fram prima facie-bevisning – Felaktig rättstillämpning – Det överklagade beslutet ska upphävas
(Artikel 256 FEUF)
(se punkterna 104–106 och 110–112)
Överklagande – Grunder – Domstolens kontroll av tribunalens beslut att inte förordna om åtgärder för bevisupptagning – Domstolens kontroll av tribunalens bedömning av behovet av att komplettera underlaget i målet – Bevisning – Bevisvärde – Bevisning som är tillräcklig för att det ska anses ha lagts fram prima facie-bevisning – Unionsdomstolens bedömning – Iakttagande av principen om fri bevisvärdering – En sökandes vittnesmål har ansetts ha ett lågt bevisvärde – Vittnesmålet har inte bedömts mot bakgrund av all bevisning i målet – Felaktig rättstillämpning
(Artikel 256 FEUF)
(se punkterna 115–117, 119, 123 och 152)
Överklagande – Grunder – Domstolens kontroll av tribunalens beslut att inte förordna om åtgärder för bevisupptagning – Domstolens kontroll av tribunalens bedömning av behovet av att komplettera underlaget i målet – Bevisning – Bevisning som är tillräcklig för att det ska anses ha lagts fram prima facie-bevisning – Unionsdomstolen bedömer att det saknas skäl att fortsätta handläggningen och utreda sakomständigheterna i målet innan den avgör det – Åsidosättande av artikel 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna – Felaktig rättstillämpning
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47)
(se punkterna 130–132, 147, 148 och 150)
Resumé
Genom förevarande dom bifaller domstolen (stora avdelningen) den syriska medborgaren Alaa Hamoudis överklagande av tribunalens beslut av den 13 december 2023. (
1
) I domskälen klargör domstolen, utifrån skyldigheten att säkerställa ett effektivt domstolsskydd, vilka beviskrav som gäller och vilken utredningsskyldighet tribunalen har i ett mål som det som är föremål för överklagande. Det överklagade målet rör en talan om skadestånd mot Frontex (Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån) (nedan även kallad byrån) där sökanden är en flykting som påstår sig ha blivit utsatt för en så kallad pushback-insats och gör gällande att Frontex var inblandad i denna insats.
Alaa Hamoudi väckte talan (
2
) mot Frontex vid tribunalen och yrkade att den skulle förplikta byrån att ersätta honom för den skada som han ansåg sig ha lidit till följd av att byrån kränkt vissa rättigheter som fastslås i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) (
3
) och åsidosatt vissa av sina skyldigheter enligt förordning 2019/1896 (
4
). Detta hade enligt Alaa Hamoudi skett i samband med insatser som Frontex genomförde i Egeiska havet, närmare bestämt vid en påstådd pushback-insats där de grekiska myndigheterna avvisade ett antal personer från EU:s territorium till Turkiet) utan individuell prövning (nedan kallad den påstådda pushback-insatsen). Vid denna insats ska Alaa Hamoudi, tillsammans med andra personer som flytt från sitt ursprungsland, ha blivit förda tillbaka ut på havet bara några timmar efter deras ankomst till en grekisk ö, utan att ha getts möjlighet att lämna in en ansökan om internationellt skydd.
I målet vid tribunalen lade Alaa Hamoudi fram flera bevis till stöd för sitt påstående att han varit på plats när den påstådda pushback-insatsen ägde rum, nämligen sitt eget vittnesmål, en pressartikel som publicerats på internet och två videor som denna artikel innehöll samt fyra bilder. Under handläggningen av målet begärde Alaa Hamoudi dessutom vid flera tillfällen att tribunalen skulle besluta om åtgärder för processledning eller bevisupptagning. Han begärde bland annat att den skulle förelägga Frontex att förete vissa handlingar som byrån hade i sin besittning och som han ansåg kunde underbygga hans talan.
Tribunalen fann i det överklagade beslutet att den av Alaa Hamoudi åberopade bevisningen inte räckte för att på ett övertygande sätt visa att han varit på plats när den påstådda pushback-insatsen ägde rum och att han därmed inte hade lyckats visa att det verkligen förelåg en skada av det slag han ansåg sig ha lidit. Mot denna bakgrund slog tribunalen fast att hans talan skulle ogillas, eftersom det var uppenbart att den helt saknade rättslig grund.
Till stöd för sitt överklagande till domstolen har Alaa Hamoudi bland annat gjort gällande att tribunalen åsidosatte de allmänna principerna om bevisbörda genom att uppställa beviskrav som är svåra, eller till och med omöjliga, att uppfylla i fall som rör pushback-insatser.
Alaa Hamoudi har närmare bestämt gjort gällande tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning genom att inte beakta behovet av att justera bevisbördan och genom att avslå hans begäran om att Frontex skulle föreläggas att förete vissa handlingar. Detta mot bakgrund av de särskilda omständigheterna kring hans talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar mot Frontex för den skada som han anser sig ha lidit till följd av byråns åsidosättande av förordning 2019/1896 och av stadgan i samband med den påstådda pushback-insatsen.
Domstolens bedömning
I sin dom prövar domstolen bland annat huruvida tribunalen åsidosatte sin skyldighet att anpassa tillämpningen av reglerna om bevisbörda och bevisföring på ett sådant sätt att Alaa Hamoudi fick sin rätt till ett effektivt domstolsskydd tillgodosedd.
Domstolen konstaterar inledningsvis att även om Frontex och de nationella myndigheterna med ansvar för gränsförvaltning har ett delat ansvar för den integrerade förvaltningen av EU:s yttre gränser, bär Frontex fullt ansvar för och är skyldig att svara för alla beslut som den fattar och för all verksamhet som den ensam ansvarar för enligt förordning 2019/1896. Vad beträffar utomobligatoriskt ansvar framgår av förordningens artikel 97.4, som utgör en konkretisering av artikel 340 andra stycket FEUF, att Frontex ska ersätta skada som orsakats av dess avdelningar eller av dess personal under tjänsteutövning, i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar.
Domstolen påpekar att den i sin praxis har uttalat att EU:s utomobligatoriska skadeståndsansvar enligt artikel 340 andra stycket FEUF förutsätter att ett antal villkor är uppfyllda, däribland att det verkligen föreligger en skada, vilket innebär att den som begär ersättning måste kunna visa att den åberopade skadan är faktisk och säker. Av denna praxis framgår även att en talan om EU:s utomobligatoriska skadeståndsansvar ska ogillas i sin helhet om något av de erforderliga villkoren inte är uppfyllt.
Domstolen övergår därefter till att behandla de regler om bevisbörda och bevisföring som gäller vid prövning av EU:s utomobligatoriska skadeståndsansvar. Den påpekar att det i princip ankommer på den part som gör gällande sådant ansvar att visa att villkoren för detta är uppfyllda. Den skadelidande har således bevisbördan för förekomsten och omfattningen av den åberopade skadan. I det avseendet gäller principen om fri bevisföring, vilket innebär att det inte finns några begränsningar för vad som får åberopas som bevisning.
När tribunalen och domstolen utövar sin behörighet (
5
) att pröva mål rörande ersättning för sådan skada som avses i artikel 340 andra stycket FEUF, är de dock skyldiga att tillgodose enskildas rätt till ett effektivt domstolsskydd.
Prövningen av en sådan skadeståndstalan ska nämligen ske mot bakgrund av hela det system för domstolsskydd för enskilda som inrättats genom fördragen och som bidrar till att detta skydd är effektivt. Domstolen anger i detta avseende att principen om ett effektivt domstolsskydd följer av både artikel 2 FEU och artikel 47 i stadgan och att regler om bevisbörda och bevisföring inte får tillämpas på ett sätt som undergräver enskildas rätt till ett effektivt domstolsskydd av de rättigheter som de har enligt EU-rätten. Tribunalen får således inte ålägga en part en bevisbörda som är orimlig eller till och med omöjlig att uppfylla eller strider mot principen om parternas likställdhet i processen, utan den är skyldig att tillämpa reglerna om bevisbörda och bevisföring på ett sätt som fullt ut tillgodoser rätten till en effektiv domstolsprövning, med beaktande av de särskilda omständigheterna i det aktuella målet.
Domstolen erinrar slutligen om de befogenheter som tribunalen har när det gäller beredning av och bevisupptagning i mål som anhängiggörs vid den, med stöd av vilka den bland annat kan besluta om åtgärder för processledning och bevisupptagning. Tribunalen har således möjlighet att begära att parterna lämnar de upplysningar eller företer de handlingar rörande målet som den anser vara nödvändiga.
Det ankommer visserligen på tribunalen att avgöra behovet av att använda sig av nyss nämnda befogenheter. När den gör det är den dock skyldig att fullt ut tillgodose de krav som följer av artikel 47 i stadgan. Av detta drar domstolen följande slutsats. I de undantagsfall där det inte är möjligt att tillämpa reglerna om bevisbörda och bevisföring på ett sätt som tillgodoser sökandens rätt till ett effektivt domstolsskydd, är tribunalen skyldig att säkerställa detta skydd genom att använda sig av sina befogenheter för att komplettera underlaget i det aktuella målet, förutsatt att sökanden har lämnat ett minimum av uppgifter som visar att detta behövs för målets avgörande. Tribunalen kan således inte inskränka sig till att underkänna ett påstående från en part som otillräckligt styrkt, när det samtidigt enbart är tribunalen som kan undanröja eventuell osäkerhet om riktigheten av detta påstående, däribland genom att efterkomma partens begäran om att tribunalen ska förordna om åtgärder för bevisupptagning, till exempel i form av ett föreläggande om företeende av handlingar.
Domstolen påpekar att den vid prövningen av ett överklagande där klaganden gör gällande att tribunalen inte gjort en korrekt tillämpning av reglerna om bevisbörda och bevisföring har att kontrollera huruvida tribunalen har uppfyllt de ovan angivna skyldigheterna och i samband därmed fullt ut har tillgodosett de krav som följer av artikel 47 i stadgan.
I detta avseende påpekar domstolen till att börja med att en pushback-insats som den i målet aktuella kännetecknas av att de personer som utsätts för den är mycket sårbara och inte blir identifierade eller behandlade individuellt av myndigheterna. Vid en sådan insats befinner sig de utsatta personerna dessutom i en situation där det är mycket svårt, eller till och med omöjligt, för dem att samla in bevis för att kunna styrka vad som inträffat. Däremot kan Frontex, med hänsyn till den typ av uppgifter som byrån har enligt förordning 2019/1896, i princip antas vara i besittning av information som är relevant för att kunna bevisa förekomsten av pushback-insatser.
Mot bakgrund av bland annat dessa särskilda omständigheter finner domstolen att det inte kan krävas att personer som, i likhet med Alaa Hamoudi, påstår sig ha blivit utsatta för en pushback-insats lägger fram övertygande bevisning om hur insatsen gått till och om att de var där när den ägde rum. Sådana personer måste nämligen beredas en lättnad av bevisbördan, eftersom det annars skulle kunna uppstå en situation där det blir lönlöst för dem att väcka talan mot Frontex med anledning av rättsstridiga handlingar som byrån påstås ha gjort sig skyldig till. En sådan situation skulle i sin tur i praktiken leda till att Frontex undgår ansvar för sådana handlingar och att grundläggande rättigheter som de utsatta personerna har därmed blir utan effektivt skydd. Det nu sagda innebär enligt domstolen följande. För att nämnda personer ska få sin rätt till en effektiv domstolsprövning enligt artikel 47 i stadgan – och enligt Europakonventionen, såsom den tolkats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna – tillgodosedd gäller att de endast behöver lägga fram prima facie-bevisning om hur en pushback-insats där Frontex deltagit gått till och om att de var där när denna insats ägde rum. Tribunalen gjorde således en felaktig rättstillämpning när den fann att det skulle prövas huruvida Alaa Hamoudi hade lagt fram övertygande bevisning om att han varit med vid den påstådda pushback-insatsen. Enligt domstolen står det klart att denna felaktiga rättstillämpning ledde till att tribunalen gjorde en felaktig bedömning av den bevisning som Alaa Hamoudi lagt fram, eftersom bedömningen gjordes utifrån ett för högt beviskrav, i strid med kravet på att rätten till en effektiv domstolsprövning fullt ut ska tillgodoses.
Domstolen gör därefter en bedömning, på grundval av tribunalens uttalanden i det överklagade beslutet, av frågan huruvida Alaa Hamoudi lagt fram sådan prima facie-bevisning. Domstolen påpekar här att principen om fri bevisvärdering är en naturlig följd av principen om fri bevisföring och att den innebär att värdet av bevisningen – förutsatt att den lagts fram på rätt sätt – ska bedömas enbart utifrån dess trovärdighet.
Vad gäller bedömningen av Alaa Hamoudis skriftliga vittnesmål konstaterar domstolen att bevisvärderingen ska ske utifrån en prövning av vittnesmålets trovärdighet, men även av rimligheten i de uppgifter som han lämnat. I synnerhet gäller att bevisvärdet av en sökandes vittnesmål måste ha bedömts mot bakgrund av all bevisning i målet innan det kan slås fast att dess bevisvärde är lågt. Av detta följer att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den fann att en sökandes eget vittnesmål som regel endast har ett lågt bevisvärde. Av det som redovisas i det överklagade beslutet framgår dessutom att Alaa Hamoudis skriftliga vittnesmål var tillräckligt detaljerat, tydligt och samstämmigt för att utgöra prima facie-bevisning om att han faktiskt blivit utsatt för en pushback-insats. Detta bekräftas även av annan bevisning som han lagt fram, bland annat en pressartikel, som således utgör en rad samstämmiga bevis.
Därutöver slår domstolen fast följande. I ett mål där en sökande lägger fram prima facie-bevisning om att han eller hon har blivit utsatt för en pushback-insats, och gör gällande att Frontex varit inblandad i denna insats, ankommer det på tribunalen att fortsätta handläggningen och utreda omständigheterna i målet för att den ska kunna göra en bedömning, på grundval av samtliga uppgifter som framkommit i målet, av riktigheten i sökandens påstående. Om tribunalen – efter att ha hört sökanden eller efter att ha tagit del av den bevisning och de argument som övriga parter i målet har åberopat i sina inlagor eller av eventuell annan bevisning som framkommit under handläggningen av målet – kommer fram till att den framlagda prima facie-bevisningen inte är motbevisad, ska den betrakta nämnda påstående som styrkt.
I synnerhet får tribunalen i förevarande fall anses ha haft en skyldighet att förordna om åtgärder för processledning eller bevisupptagning i syfte att från Frontex inhämta all information i dess besittning som var relevant för att klargöra omständigheterna kring den påstådda pushback-insatsen. Därigenom skulle tribunalen ha kunnat få ett tillräckligt underlag för prövningen av huruvida Alaa Hamoudis talan var välgrundad, och den skulle därmed ha kunnat tillgodose ett effektivt domstolsskydd av hans rättigheter. Tribunalen gjorde följaktligen en felaktig rättstillämpning när den avslog Alaa Hamoudis begäran om åtgärder för processledning eller bevisupptagning.
Mot bakgrund av det ovan redovisade slår domstolen fast att det överklagade beslutet ska upphävas och att målet ska återförvisas till tribunalen.
(
1
)	Beslut av den 13 december 2023, Hamoudi/Frontex (T‑136/22, EU:T:2023:821) (nedan kallat det överklagade beslutet).
(
2
)	Talan väcktes med stöd av artikel 268 FEUF (”Europeiska unionens domstol ska vara behörig att avgöra tvister om sådant skadestånd som avses i artikel 340 andra och tredje styckena”) och med stöd av artikel 340 andra stycket FEUF (”Vad beträffar utomobligatoriskt ansvar ska unionen ersätta skada, som orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning, i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar”).
(
3
)	Artiklarna 2, 3, 4, 6, 18, 19 och 21.
(
4
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/1896 av den 13 november 2019 om den europeiska gräns- och kustbevakningen och om upphävande av förordningarna (EU) nr 1052/2013 och (EU) 2016/1624 (EUT L 295, 2019, s. 1). Alaa Hamoudi gjorde gällande att Frontex åsidosatt bland annat artikel 46.4 och 46.5 i förordningen.
(
5
)	Se artikel 268 FEUF, jämförd med artikel 256.1 FEUF.