62023CJ0544_RES
Mål C‑544/23
T.T. och BAJI Trans, s.r. o.
mot
Národný inšpektorát práce,
(begäran om förhandsavgörande från Najvyšší správny súd Slovenskej republiky)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 1 augusti 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Förordningarna (EEG) nr 3821/85 och (EU) nr 165/2014 – Skyldighet att genomföra periodiska besiktningar av färdskrivare – Undantag – Artikel 49.1 sista meningen och artikel 51.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning – Administrativa sanktionsåtgärder av straffrättslig karaktär – Kassationsbesvär – Ny lag som trätt i kraft efter den överklagade domen – Begreppet fällande dom som vunnit laga kraft”
Grundläggande rättigheter – Stadgan om de grundläggande rättigheterna – Tillämpningsområde – Tillämpning av unionsrätten – Nationell lagstiftning som har en anknytning till unionsrätten – Lagstiftning enligt vilken åsidosättande av unionsrättens bestämmelser beivras – Påförande av en administrativ sanktionsåtgärd med anledning av nämnda åsidosättande – Antagande av åtgärder som omfattas av en ordning som inrättats genom en unionsrättsakt med utnyttjande av utrymmet för skönsmässig bedömning – Lagstiftning som inte utgör en åtgärd för tillämpning av unionsrätten
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 51.1; Europaparlamentets och rådets förordning nr 561/2006, artikel 13.1; Europaparlamentets och rådets förordning nr 162/2014; Europaparlamentets och rådets förordning nr 2020/1054; rådets förordning nr 3821/85
(se punkterna 50–58 samt punkt 1 i domslutet)
Grundläggande rättigheter – Stadgan om de grundläggande rättigheterna – Legalitetsprincipen (inget brott eller straff utan lag) – Tillämpningsområde – Kriterier för bedömning av sanktionsåtgärdens straffrättsliga karaktär – Rättslig kvalificering av en överträdelse enligt nationell rätt, överträdelsens art och den utdömda påföljdens stränghet – Påföljder och sanktionsåtgärder som inte är av straffrättslig karaktär enligt nationell rätt kan anses ha sådan karaktär med stöd av två kriterier – Omfattas – Bedömning av åtgärdens repressiva syfte – Åtgärd som även har ett preventivt syfte – Saknar betydelse – Strängheten i den vidtagna sanktionsåtgärden – Bedömning med avseende på den maximala påföljden
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 49.1)
(se punkterna 63–79)
Grundläggande rättigheter – Stadgan om de grundläggande rättigheterna – Legalitetsprincipen (inget brott eller straff utan lag) – Principen om retroaktiv tillämpning av den lindrigaste påföljden – Tillämpning av en administrativ sanktionsåtgärd av straffrättslig karaktär – Den berörda sanktionsåtgärden har påförts med stöd en bestämmelse som ändrats efter påförandet till förmån för den person som påförts åtgärden – Tillåtet – Villkor
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 49.1)
(se punkterna 81–94 samt punkt 2 i domslutet)
Grundläggande rättigheter – Stadgan om de grundläggande rättigheterna – Legalitetsprincipen (inget brott eller straff utan lag) – Principen om retroaktiv tillämpning av den lindrigaste påföljden – Domstolsavgörande i vilket överklagande av administrativa böter av straffrättslig karaktär och som omfattas av unionsrätten tillämpningsområde ogillas – Kassationsbesvär – Nationell lagstiftning som är förmånligare för den dömde har trätt i kraft sedan det överklagade avgörandet meddelades – Den domstol som prövar överklagande är skyldig att tillämpa den förmånligare lagstiftningen – Det överklagade avgörandet anses ha vunnit laga kraft enligt nationell rätt – Saknar betydelse
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 51.1; Europaparlamentets och rådets direktiv 2020/1054)
(se punkterna 96–114 samt punkt 3 i domslutet)
Resumé
Som svar på en fråga från Najvyšší správny súd Slovenskej republiky (Högsta förvaltningsdomstolen i Republiken Slovakien) preciserar domstolen (Stora avdelningen) räckvidden av principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning (lex mitior), som stadfästs i artikel 49.1 sista meningen i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, i samband med en domstolsprövning av en administrativ sanktionsåtgärd vid kassationsbesvär.
Genom ett förvaltningsbeslut som antogs i december 2016 befanns T.T. skyldig till en överträdelse bestående i att ha kört ett fordon avsett för transport av betong, som innehades av BAJI Trans, vars färdskrivare (
1
) inte hade varit föremål för en giltig periodisk besiktning. T.T. ålades därför att betala böter på 200 euro.
Nationella yrkesinspektionen fann vid överklagande inte skäl att ändra nämnda beslut, varefter T.T. och BAJI Trans överklagade dessa förvaltningsbeslut till Krajský súd v Bratislave (Regiondomstolen i Bratislava, Slovakien).
Denna domstol ogillade deras överklagande och ansåg bland annat att skyldigheten att använda färdskrivare i vägtransportfordon föreskrevs i förordning nr 3821/85 (
2
) och i nationell lagstiftning, utan inverkan på de undantag som anges i förordning nr 561/2006 (
3
). Dessa undantag omfattade emellertid inte fordon avsedda för transport av betong.
Parterna ingav därefter kassationsbesvär mot det sistnämnda avgörandet och påpekade att förordning nr 561/2006 hade ändrats genom förordning 2020/1054 (
4
). Denna ändring, vidtagen efter det att de gett in sitt kassationsbesvär, fick till följd att de gärningar som begåtts av T.T. inte längre var lagvidriga. Republiken Slovakien hade nämligen utnyttjat den möjlighet som följer av ändringen att undanta betongstranportfordon från skyldigheten att vara utrustade med färdskrivare.
Den hänskjutande domstolen beslutade att begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen i huvudsak för att få klarhet i huruvida principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning (lex mitior) ska tillämpas av kassationsdomstolen, i samband med ett bestridande av en administrativ sanktion, när den lindrigare lagen har trätt i kraft efter det att förvaltningsdomstolen i lägre instans, som prövade målet i sak, meddelade sitt avgörande, som har vunnit laga kraft enligt nationell rätt och överklagats genom kassationsbesvär.
Domstolens bedömning
För det första slår domstolen fast att en medlemsstat tillämpar unionsrätten, i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan, och att stadgan således är tillämplig när den, i enlighet med förordningen om färdskrivare (
5
)och förordning nr 165/2014, ålägger föraren av ett fordon en administrativ sanktionsåtgärd på grund av att föraren har åsidosatt sina skyldigheter enligt dessa förordningar. Detta är även fallet när medlemsstaten senare utnyttjar den möjlighet som den har enligt sistnämnda förordning (
6
) att undanta vissa vägtransportfordon från skyldigheten att iaktta sådana skyldigheter.
Vid tidpunkten för T.T.: s överträdelse föreskrev nämligen såväl förordning 3821/85 som förordningen om färdskrivare, utan möjlighet till undantag, att sådana fordon som den som är i fråga i det nationella målet skulle ha en färdskrivare, liksom periodisk besiktning av denna färdskrivare. Medlemsstaterna är dessutom skyldiga att beivra överträdelser av dessa bestämmelser (
7
). Genom att anta en nationell lagstiftning med krav att alla vägtransportfordon ska vara försedda med färdskrivare och genom att ålägga T.T. en administrativ sanktionsåtgärd för åsidosättande av kravet på obligatorisk kontrollbesiktning av färdskrivare som hans fordon var utrustat med, tillämpade de slovakiska myndigheterna unionsrätten.
Enligt domstolen handlar det nationella målet närmare bestämt om huruvida det var möjligt att vidta sanktionsåtgärder gentemot T.T. för denna överträdelse, innan förordning 2020/1054 trädde i kraft, trots att fordon för transport av färdigblandad betong enligt slovakisk rätt numera inte måste vara försedda med någon färdskrivare, genom den kombinerade effekten av denna förordning och nämnda nationella lagstiftning. En sådan ändring av den relevanta nationella lagstiftningen, som är en åtgärd som vidtagits inom ramen för ett utrymme för skönsmässig bedömning som utgör en integrerad del av det system som inrättats genom en unionsrättsakt, utgör även en tillämpning av unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan.
För det andra slår domstolen fast att artikel 49.1 sista meningen i stadgan kan tillämpas på en administrativ sanktionsåtgärd av straffrättslig karaktär som har vidtagits med stöd av en bestämmelse som, efter det att sanktionsåtgärden vidtagits, har ändrats på ett sätt som är förmånligare för den person gentemot vilken sanktionsåtgärden vidtagits, såvitt denna ändring återspeglar en ändrad ståndpunkt i fråga om den straffrättsliga rubriceringen av de gärningar som begåtts av denna person eller i fråga om den påföljd som ska utmätas.
För att komma fram till denna slutsats erinrar domstolen om att tillämpningen av denna bestämmelse förutsätter att det finns flera på varandra följande rättsordningar i tiden och återspeglar en förändring av ställningen som är gynnsam för gärningsmannen. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har dessutom redan slagit fast att artikel 7 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna (
8
) och de grundläggande friheterna inte garanterar en retroaktiv tillämpning av en lagändring till gärningsmannens fördel när denna ändring endast föranletts av att de faktiska omständigheterna har förändrats sedan lagöverträdelsen begicks och att den följaktligen är ovidkommande vid prövningen av överträdelsen som sådan.
I förevarande fall har T.T blivit föremål för sanktionsåtgärder för att ha framfört ett fordon för leverans av färdigblandad betong med en färdskrivare som inte hade varit föremål för giltig periodisk besiktning.
Unionsbestämmelserna om skyldigheten att förse vissa fordon med färdskrivare och att säkerställa den periodiska besiktningen därav ändrades, efter det att T.T. begått lagöverträdelsen, på ett sätt som kunde vara fördelaktigt för honom om de slovakiska myndigheterna, i enlighet med artikel 3.2 i förordning nr 165/2014, beslutade att undanta denna typ av fordon från skyldigheten att ha färdskrivare. Den slovakiska lagstiftaren utnyttjade den möjlighet som ges i nämnda bestämmelse (
9
). Avskaffandet, i slovakisk rätt, av skyldigheten att förse fordon avsedda för transport av färdigblandad betong med färdskrivare återspeglar en ändrad ståndpunkt från den slovakiska lagstiftarens sida, i fråga om att beivra sådana gärningar som de som läggs T.T. till last.
Eftersom artikel 49 i stadgan innehåller samma garantier som de som föreskrivs i artikel 7 i Europakonventionen, vilka ska beaktas som lägsta skyddsnivå, påpekar domstolen att de krav som uppställs i artikel 49.1 i stadgan för en eventuell tillämpning av principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning, med beaktande av praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, säkerställer en skyddsnivå för denna princip som inte strider mot den skyddsnivå som garanteras i artikel 7 i Europakonventionen, såsom den tolkats av Europadomstolen.
Slutligen preciserar domstolen att enligt artikel 49.1 sista meningen i stadgan är en domstol – som har att pröva ett kassationsbesvär gentemot ett avgörande från domstol som ogillar ett överklagande av en administrativ sanktionsavgift av straffrättslig karaktär som omfattas av unionsrättens tillämpningsområde – i princip skyldig att tillämpa nationell lagstiftning som är förmånligare för den till ansvar fällda personen och som har trätt i kraft efter det att domstolsavgörandet meddelades, oberoende av om detta avgörande anses ha vunnit laga kraft enligt nationell rätt.
På denna punkt erinrar domstolen om att regeln om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning i denna bestämmelse är tillämplig så länge det inte har meddelats någon lagakraftvunnen dom. Denna regel innebär nämligen att från och med den dag då det i den berörda rättsordningen ansågs att det inte längre var nödvändigt att beivra ett visst beteende eller beivra detta lika strängt, ska en sådan ändrad bedömning tillämpas omedelbart på samtliga straffrättsliga förfaranden som ännu inte har avslutats genom en fällande lagakraftvunnen dom. Denna tolkning av artikel 49.1 sista meningen i stadgan strider inte mot den skyddströskel som föreskrivs i artikel 7 i Europakonventionen.
Även om straffprocessrätten omfattas av medlemsstaternas befogenhet i den mån unionen inte har lagstiftat på området, är medlemsstaterna vid utövandet av denna behörighet icke desto mindre skyldiga att iaktta de skyldigheter som åligger dem enligt unionsrätten, däribland de grundläggande rättigheter som stadfästs i stadgan. Följaktligen ska, även om bedömningen av huruvida den fällande domen vunnit laga kraft ska göras på grundval av lagstiftningen i den medlemsstat som meddelat domen, detta begrepp vid tillämpningen av artikel 49.1 sista meningen i stadgan, ges en självständig och enhetlig tolkning i hela unionen, eftersom det bestämmer omfattningen av den rättighet som garanteras i denna bestämmelse och följaktligen omfattningen av de skyldigheter som följer därav för medlemsstaterna.
Den omständigheten att en fällande dom enligt nationell rätt anses vara lagakraftvunnen är således inte avgörande för tillämpningen av nämnda bestämmelse av den domstol till vilken det avgörande genom vilket denna fällande dom meddelats har överklagats.
En fällande dom kan nämligen inte anses ha vunnit laga kraft, i den mening som avses i artikel 49.1 sista meningen i stadgan, när den kan bli föremål för ett ordinärt rättsmedel, det vill säga varje form av överklagande som utgör en del av den normala handläggningen av ett mål och som i sig utgör en processuell utveckling som var och en av parterna rimligen måste räkna med. Så är fallet när den till ansvar fällda personen eller den myndighet som ansvarar för lagföringen kan – inom en lagfäst talefrist och utan att därvid behöva visa att det föreligger exceptionella omständigheter – överklaga vid domstol för att få den fällande domen eller påföljden upphävd eller ändrad.
När ett domstolsavgörande kan bli föremål för kassationsbesvär, ingett av den till ansvar fällda personen eller den myndighet som ansvarar för lagföringen inom en lagfäst talefrist och utan att därvid behöva visa att det föreligger exceptionella omständigheter, kan detta avgörande inte vinna laga kraft, såvitt avser tillämpningen av artikel 49.1 sista meningen i stadgan, förrän parterna har uttömt detta rättsmedel eller låtit talefristen gå ut utan att ha ingett något sådant besvär.
Artikel 49.1 sista meningen i stadgan innebär således att en kassationsdomstol i princip är skyldig att låta den som begått en lagöverträdelse, varvid påföljden för denna överträdelse följer av en tillämpning av unionsrätten, omfattas av sådana straffrättsliga bestämmelser som är till förmån för vederbörande, även om dessa bestämmelser har trätt i kraft efter det att det domstolsavgörande som är föremål för kassationsbesväret har meddelats. Denna bedömning påverkas inte av att det överklagade avgörandet enligt nationell rätt endast kan undanröjas om det är rättsstridigt eller om kassationsdomstolen är skyldig att avgöra målet mot bakgrund av den situation som rådde den dag då avgörandet meddelades. Det ankommer nämligen på varje domstol att låta den som begått en lagöverträdelse omfattas av den strafflag som är förmånligare för vederbörande, så länge den fällande domen inte har vunnit laga kraft.
När det inte är möjligt att tolka en nationell bestämmelse i överensstämmelse med unionsrättens krav, kräver principen om unionsrättens företräde att den nationella domstol som inom ramen för sin behörighet ska tillämpa unionsrättsliga bestämmelser underlåter att tillämpa varje bestämmelse i nationell rätt som strider mot bestämmelser i unionsrätten som har direkt effekt. Artikel 49.1 sista meningen i stadgan är formulerad i klara och precisa ordalag och den är inte förenad med något villkor. Detta innebär att bestämmelsen har direkt effekt. Om den hänskjutande domstolen skulle finna att den enligt nationell rätt inte har rätt att tillämpa de garantier som följer av denna bestämmelse i det mål som är anhängigt vid den, är den följaktligen skyldig att inom ramen för sin behörighet säkerställa det skydd som enskilda åtnjuter enligt nämnda bestämmelse och säkerställa dess fulla verkan genom att vid behov underlåta att tillämpa motstridande bestämmelser i nationell lagstiftning.
(
1
)	Denna apparat, som registrerar hastigheten, används bland annat på motorfordon.
(
2
)	Se artikel 3 i rådets förordning (EEG) nr 3821/85 av den 20 december 1985 om färdskrivare vid vägtransporter (EGT L 370, 1985, s. 8) (nedan kallad förordning 3821/85).
(
3
)	Den hänskjutande domstolen anger artiklarna 3 och 13 i Europaparlamentets och rådets förordning av den 15 mars 2006 om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet och om ändring av rådets förordningar (EEG) nr 3821/85 och (EG) nr 2135/98 samt om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3820/85 (EUT L 102, 2006, s. 1).
(
4
)	Europaparlamentets och rådets förordning av den 15 juli 2020 om ändring av förordning (EG) nr 561/2006 vad gäller minimikrav om maximal daglig körtid och körtid per vecka, minimigränser för raster och minsta dygns- och veckovila och av förordning (EU) nr 165/2014 vad gäller positionsbestämning med hjälp av färdskrivare (EUT L 249, 2020, s. 1).
(
5
)	Det rör sig närmare bestämt om artikel 19.1 i rådets förordning (EEG) nr 3821/85 av den 20 december 1985 om färdskrivare vid vägtransporter (EGT L 370, 1985, s. 1), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 561/2006 av den 15 mars 2006 (EUT L 102, 2006, s. 1).
(
6
)	Denna möjlighet föreskrivs i artikel 3.2 i denna förordning, som avser de fordonskategorier som avses i artikel 13.1 i förordning nr 561/2006, i dess lydelse enligt förordning (EU) 2020/1054.
(
7
)	Denna skyldighet följer av artikel 19.1 i förordning 3821/85 och av artikel 41.1 i förordningen om färdskrivare.
(
8
)	Konventionen undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen).
(
9
)	Den slovakiska lagstiftaren har nämligen valt att automatiskt undanta alla fordonskategorier som räknas upp i artikel 13.1 i förordning nr 561/2006 från skyldigheten att ha färdskrivare av samma skäl som unionslagstiftaren angett.