FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JEAN RICHARD DE LA TOUR
föredraget den 28 november 2024(1)
Mål C‑395/23 [Anikovi](i)
E.M.A.,
E.M.A.,
M.I.A.
(begäran om förhandsavgörande framställd av Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia, Bulgarien))
” Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Förordning (EU) 2019/1111 – Tillämpningsområde – Domstolsgodkännandeför försäljning av fast egendom som tillhör underåriga – Bilateralt avtal mellan Republiken Bulgarien och Ryska federationen – Domstolars behörighet ”
I.      Inledning
1.        Begäran om förhandsavgörande från Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia, Bulgarien) har ingetts inom ramen för ett förfarande för frivillig rättsvård som med moderns samtycke har inletts av två underåriga flickor med ryskt medborgarskap, vilka är bosatta i Tyskland, i syfte att få tillstånd att försälja de andelar som de var och en har i fast egendom i Bulgarien.
2.        Den hänskjutande domstolen begär svar från EU-domstolen angående anknytningen av dess internationella behörighet till den plats där denna fasta egendom är belägen till följd av bland annat fördraget mellan Folkrepubliken Bulgarien och Sovjetiska socialistiska republikernas union om rättslig hjälp i civil-, handels-, familje- och straffrättsliga frågor,(2) vilket ingicks före Republiken Bulgarien anslutning till Europeiska unionen. Den hänskjutande domstolen vill få svar på hur en tillämpning av detta fördrag förhåller sig till unionsrätten och särskilt till förordning (EU) 2019/1111(3), om det ska anses att förfarandet i det nationella målet omfattas av föräldraansvar.
3.        EU-domstolen har redan tidigare dragit upp konturerna av begreppet föräldraansvar i samband med talan för att göra gällande förmögenhetsrättsliga krav vad avser underåriga. Den har däremot inte haft tillfälle att uttala sig om verkningarna av bilaterala avtal som medlemsstaterna ingått på samma område med tredjeländer före sin anslutning till unionen, trots att förhållandet mellan Bryssel IIb-förordningen och sådana avtal inte är föremål för några särskilda bestämmelser i nämnda förordning.
4.        Med hänseende såväl till det antal medlemsstater som ännu är bundna av avtal vars innehåll är likartat innehållet i det rysk-bulgariska fördraget som till att de situationer där egendom som är belägen i Bulgarien tillhör ryska underåriga kan återkomma är den fråga av betydande vikt som gäller huruvida dessa avtal avviker från Bryssel IIb-förordningen och, om så är fallet, under vilka förhållanden.
5.        I förevarande förfarande ges sålunda EU-domstolen tillfälle att erinra om att de principer som anges i artikel 351 FEUF ska tillämpas på förbindelserna mellan medlemsstaterna och tredjeländer. Inom denna ram ska därför oförenligheten mellan en bestämmelse om behörighet från ett bilateralt avtal och en sådan bestämmelse i Bryssel IIb-förordningen bedömas enligt kriterier som ännu inte har fastställts. Jag kommer att visa på vilket sätt som dessa kriterier kan leda fram till en tolkning i analogi med den som domstolen har gjort i sin praxis rörande vissa förordningar om civilrättsligt samarbete, vilken ska tillämpas så länge som berörda förordningar inte åsidosätter de principer som ligger till grund för detta samarbete.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
1.      EUF-fördraget
6.        I artikel 351 första och andra stycket FEUF föreskrivs följande:
”De rättigheter och förpliktelser som följer av avtal som ingåtts före den 1 januari 1958 eller, för stater som senare ansluter sig, före tidpunkten för deras anslutning mellan å ena sidan en eller flera medlemsstater och å andra sidan ett eller flera tredjeländer ska inte påverkas av bestämmelserna i fördragen.
I den mån dessa avtal inte är förenliga med fördragen ska den eller de berörda medlemsstaterna vidta alla lämpliga åtgärder för att undanröja det som är oförenligt med fördragen. Medlemsstaterna ska vid behov bistå varandra i detta syfte och i förekommande fall inta en gemensam hållning.”
2.      Bryssel IIb-förordningen
7.        I skäl 91 i Bryssel IIb-förordningen anges följande:
”Det erinras om att artikel 351 [FEUF] är tillämplig på avtal som en medlemsstat ingått med ett eller flera tredjeländer före tidpunkten för dess anslutning till unionen.”
8.        I artikel 1 i denna förordning, som har rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs i punkt 1 b och punkt 2 e att förordningen är tillämplig på civilrättsliga frågor om tillerkännande, utövande, delegering, upphörande eller begränsande av föräldraansvar, varvid dessa frågor bland annat kan omfatta åtgärder till skydd för barnet i samband med förvaltning av, bevarande av eller förfogande över ett barns egendom.
9.        I artikel 7 i förordningen, som har rubriken ”Allmän behörighet”, föreskrivs i punkt 1 följande:
”Domstolarna i en medlemsstat ska vara behöriga i mål om föräldraansvar för ett barn som har hemvist i den medlemsstaten vid den tidpunkt då talan väcks.”
10.      I kapitel VIII i Bryssel IIb-förordningen, som omfattar artiklarna 94–99, regleras förhållandet mellan denna förordning och andra instrument.
11.      Artikel 94.2 i förordningen behandlar giltigheten av konventionen av den 6 februari 1931 innehållande internationellt privaträttsliga bestämmelser om äktenskap, adoption och förmynderskap tillsammans med slutprotokollet till den konventionen mellan vissa medlemsstater (Konungariket Danmark(4), Republiken Finland och Konungariket Sverige) och tredjeländer (Republiken Island och Konungariket Norge).
12.      I artikel 98 i Bryssel IIb-förordningen, som har rubriken ”Giltighetens omfång” anges i punkt 2 följande:
”De konventioner som avses i artiklarna 95–97 i denna förordning, särskilt 1980[(5)] och 1996[(6)] års Haagkonventioner, ska fortsätta att gälla mellan de medlemsstater som är parter i de konventionerna, i överensstämmelse med artiklarna 95–97 i denna förordning 1.”
13.      I artikel 99 i förordningen regleras dess förhållande till bilaterala avtal som ingåtts mellan några av unionens medlemsstater (Konungariket Spanien, Republiken Italien, Republiken Malta samt Republiken Portugal) och Heliga stolen.
B.      Det rysk-bulgariska fördraget
14.      I artikel 25 i det rysk-bulgariska avtalet föreskrivs följande:
”1.      Rättsförhållandet mellan föräldrar och barn ska avgöras av lagstiftningen i den avtalspart inom vars territorium dessa har sin gemensamma hemvist.
…
6.      Organen i den avtalspart vars medborgarskap barnet har eller inom vars territorium barnet har sin hemvist eller vistelseort är behöriga att meddela avgöranden i fråga om de rättsförhållanden som anges i punkterna 1, 2, 3, 4 och 5.”
15.      I artikel 30 i avtalet, som har rubriken ”Former av rättshandlingar”, föreskrivs i punkt 2 följande:
”Formen för en rättshandling gällande fast egendom ska avgöras av lagstiftningen i den avtalspart på vars territorium den fasta egendomen är belägen.”
C.      Bulgarisk rätt
16.      I artikel 18 i Zakon za zadalzheniata i dogovorite (lag om skyldigheter och avtal)(7) föreskrivs följande:
”För avtal om överföring av egendom eller för styrkande av annan sakrätt i fast egendom krävs en handling upprättad inför notarius publicus.”
17.      I artikel 586.1 i Grazhdanski protsesualen kodeks (civilprocesslagen)(8) föreskrivs följande:
”Vid upprättandet av en handling inför notarius publicus om överföring av äganderätt eller skapande, överlåtelse, ändring eller uppsägning av en annan sakrätt i en fast egendom ska notarien kontrollera huruvida den person som överför rätten är ägare av en fasta egendomen och om de särskilda förutsättningarna för rättshandlingen föreligger.”
18.      I artikel 130.3 i Semeen kodeks (familjelagen)(9) föreskrivs följande:
”Förmögenhetsdispositioner rörande fast egendom, lös egendom i form av en formell rättshandling samt rörande insättningar och värdepapper som tillhör barnet får utföras med tillstånd från rayonen sad [distriktsdomstolen] för den ort där barnet är bosatt, om denna förmögenhetsdisposition inte står i strid med barnets intresse.”
III. Bakgrund till målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
19.      Två underåriga(10) kvinnor, som är ryska medborgare men har hemvist i Tyskland, önskar med sin moders samtycke sälja de andelar i den äganderätt till tre fastigheter i Bulgarien som dessa innehar, varvid köpeskillingen ska överföras till dessa två underårigas tyska bankkonton.
20.      Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia), som i enlighet med ett förfarande för frivillig rättsvård har behörighet att tillåta denna överföring av egendom så att den kan bestyrkas med handling som upprättats inför notarius publicus, önskar klarläggande av sin internationella behörighet.
21.      Den hänskjutande domstolen har uppgett att Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen, Bulgarien) under likartade förhållanden har grundat behörighet för de bulgariska domstolarna med avseende på anknytning till plats där fastigheten är belägen på bestämmelser som anger tillämplig lag vid förvärv av sakrätt i fast egendom, nämligen artikel 65.1 i Kodeks na mezhdunarodnoto chastno pravo (lag om internationell privaträtt)(11) samt artikel 30.2 i det rysk-bulgariska avtalet. Den hänskjutande domstolen har angett att Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia, Bulgarien) i samma bemärkelse och just i det nationella målet valde detta behörighetskriterium och slog fast att Bryssel IIb-förordningen inte var tillämplig samt hänvisade till artikel 4.1 c i förordning (EG) nr 593/2008(12). Dock anser den hänskjutande domstolen att detta avgörande är grundat på artikel 24.1 i förordning (EU) nr 1215/2012(13), eftersom det är tillämplig lag och inte internationell behörighet att pröva målet, vilken fastställs i den förstnämnda bestämmelsen.
22.      Den hänskjutande domstolen vill därför veta vad som är tillämpningsområdet för denna bestämmelse och för Bryssel IIb-förordningen vad avser föräldraansvar samt få klarläggande om verkan av det rysk-bulgariska avtalet, vilket inte anges i Bryssel IIb-förordningen såsom avvikelse.
23.      Mot denna bakgrund beslutade Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)      Omfattar tillämpningsområdet för artikel 1.2 e i [Bryssel IIb-]förordningen även förfaranden för frivillig rättsvård avseende en domstols utfärdande av ett förhandsgodkännande av förmögenhetsdispositioner, till exempel en försäljning, rörande fast egendom eller andelar i fast egendom, vilka tillhör ett barn?
2)      Enligt vilken förordning fastställs den internationella behörigheten för en domstol i en av Europeiska unionens medlemsstater i ett förfarande för frivillig rättsvård avseende en domstols utfärdande av ett förhandsgodkännande av förmögenhetsdispositioner, till exempel en försäljning, rörande fast egendom eller andelar i fast egendom som tillhör ett barn: artikel 7.1 i [Bryssel IIb-]förordning[en] – domstolarna på den plats där barnet har sin hemvist – eller artikel 4.1 c i [Rom I‑]förordning[en] eller artikel 24 led 1 i förordning … nr. 1215/2012 … – domstolarna på den plats där den fasta egendomen är belägen?
3)      Har ett bilateralt internationellt avtal mellan en medlemsstat ([Republiken] Bulgarien) och ett tredjeland (Sovjetunionen respektive Ryska federationen), som ingicks före medlemsstatens anslutning till … unionen, företräde framför bestämmelserna i [Bryssel IIb-]förordning[en] … om internationell behörighet i förfaranden angående föräldraansvar, när det internationella avtalet inte anges i kapitel VIII i [denna] förordning …”
24.      Sökandena i det nationella målet, den spanska och den ungerska regeringen samt Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden.
25.      Efter det att kommissionen hade inkommit med sitt yttrande kompletterade den hänskjutande domstolen sin begäran om förhandsavgörande genom att tillägga att artikel 16 i Bryssel IIb-förordningen inte skulle kunna tillämpas, i händelse av att den situation som berörs i det nationella målet skulle omfattas av denna förordning, med hänvisning till att det huvudförfarande som krävs för godkännande för att få disponera de berörda underårigas egendom ska genomföras av en notarie.
26.      Vid förhandlingen den 12 september 2024 framlade sökandena i det nationella målet, den spanska regeringen och kommission sina muntliga yttranden och besvarade de muntliga frågor som ställdes av domstolen.
IV.    Bedömning
27.      För det förfarande som anhängiggjorts vid den hänskjutande bulgariska domstolen vill denna i huvudsak få svar på om det vid internationell behörighet föreligger en konflikt mellan unionsrätten och det rysk-bulgariska fördrag som Republiken Bulgarien ingick före anslutningen till unionen. Om så är fallet vill denna domstol få svar angående den inbördes kopplingen mellan berörda bestämmelser.
28.      Jag föreslår således att domstolen ska behandla den första och den andra tolkningsfrågan tillsammans eftersom de syftar till att utreda vilken förordning (nr 1215/2012 eller Bryssel IIb-förordningen) som är tillämplig i förevarande fall så att det kan anges vilken domstol som har internationell behörighet, varefter den tredje tolkningsfrågan kommer att behandlas, vilken gäller förhållandet mellan nämnda förordning och andra bilaterala instrument än dem som denna avser.
29.      Eftersom talan har väckts inom ett förfarande för frivillig rättsvård kommer jag inledningsvis att ange vad som motiverar ett undanröjande av ett eventuellt tvivel angående att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning.
A.      Huruvida en begäran om förhandsavgörande inom ramen för ett förfarande för frivillig rättsvård kan tas upp till prövning
30.      En ansökan om godkännande för försäljning av egendom som tillhör underåriga har ingetts till den hänskjutande domstolen inom ramen för ett förfarande för frivillig rättsvård.
31.      Visserligen har talan inte väckts i en tvist mellan parter,(14) varken i första instans, med tanke på föremålet för begäran, eller efter ett överklagande av ett avgörande i ett förfarande för frivillig rättsvård.(15)
32.      Såsom det bekräftades vid förhandlingen utövar emellertid den hänskjutande domstolen en dömande verksamhet i så måtto att förfarandet inte uteslutande avser att få till stånd en registrering av ett avtal mellan parterna (16) utan att rätten ska göra en bedömning i form av ett avgörande som kan överklagas(17).
33.      För det första ska nämligen den hänskjutande domstolen fälla avgörande om en ansökan i enlighet med artikel 130.3 i familjelagen om godkännande för försäljning av fastigheter för underårigas räkning, och i överensstämmelse med deras bästa,(18) i syfte att inför notarius publicus upprätta en överlåtelsehandling, såsom föreskrivs i artikel 18 i Zakon za zadalzheniata i dogovorite (lag om skyldigheter och avtal).
34.      Det bör dessutom beaktas att ett avgörande i ett förfarande för frivillig rättsvård ligger inom tillämpningsområdet för kapitel IV i Bryssel IIb-förordningen, eftersom det inte uttryckligen har undantagits i definitionen av ordet ”avgörande” i artikel 2.1 i förordningen, och eftersom denna innefattar avgöranden som inte har vunnit laga kraft.(19)
35.      Således måste man, såsom det har förklarats av Hélène Gaudemet-Tallon och Marie-Élodie Ancel, med anledning av den motsvarande definitionen av ordet ”dom” i artikel 2 a i förordning nr 1215/2012 göra åtskillnad mellan två slag av förfaranden för frivillig rättsvård, nämligen ”ett rent receptivt förfarande” och ”avgöranden i förfaranden för frivillig rättsvård” i fråga om vilka domstolen ”utan att behöva avgöra en tvist ’mellan parterna’ ändå ger uttryck för sin åsikt”(20).
36.      För det andra noterar jag att domstolen i tidigare arvsmål som gäller underåriga har besvarat begäranden om förhandsavgörande rörande internationell behörighet inom ramen för förfaranden för frivillig rättsvård liknande det som utgör saken i förevarande mål.(21)
37.      Följaktligen finner jag att begäran från den hänskjutande domstolen inom ramen för ett förfarande för frivillig rättsvård om förtydliganden avseende dess internationella behörighet kan tas upp till prövning på samma villkor som de förfaranden som domstolen tillåter.
38.      För att kunna besvara begäran om förhandsavgörande, vilken hur det rysk-bulgariska fördraget förhåller sig till unionsrätten, måste man således börja med att undanröja allt tvivel angående vilken förordning om behörighet som ska tillämpas.(22)
B.      Huruvida Bryssel IIb-förordningen är tillämplig
39.      Som svar på den hänskjutande domstolens frågor, vilka endast grundar sig på hänvisning till domen av den 6 oktober 2015, Matoušková(23), föreslår jag att denna domstol analogt och principiellt ska tillämpa den lösning som den valde i domen i målet Schneider.
40.      I det mål som avgjordes genom denna dom handlade den hänskjutande bulgariska domstolen en ansökan om godkännande för försäljning av fast egendom som odelat tillhörde en person ställd under förvaltarskap.(24) EU-domstolen förklarade att sådant förhandsgodkännande är en åtgärd som enligt lag ska skydda den person som ställts under förvaltarskap, eftersom denna person inte längre själv har rätt att förfoga över sin fasta egendom och att ett sådant godkännande endast ges om avhändandet av den fasta egendomen sker i den skyddade personens intresse.(25)
41.      Domstolen slöt sig därav till att ansökan om godkännande direkt hänförde sig till den berörda fysiska personens rättskapacitet i den mening som avses i artikel 1.2 a i förordning (EG) nr 44/2001(26), som undantar denna fråga från artikelns materiella tillämpningsområde. Domstolen framhöll den åtskillnad som bör göras mellan ett sådant förfarande och det som gäller ”’sakrätt i fast egendom’ i den mening som avses i artikel 22.1 i förordning nr 44/2001”, eftersom denna sistnämnda bland annat avser att fastställa vad en fastighet omfattar eller vem som äger den, huruvida fastigheten belastas av andra sakrätter.(27)
42.      Samma bestämmelser återfinns i artiklarna 1.2 a och 24.1 i förordning nr 1215/2012.
43.      I förlängningen av domen i målet Schneider slog EU-domstolen fast att det förhandsgodkännande som begärs av en underårigs rättsliga företrädare inom ramen för ett arvsärende är en åtgärd till skydd för barnet i samband med förvaltning av, bevarande av eller förfogande över dess egendom under utövande av föräldraansvaret enligt artikel 1.1 b och 1.2 e i förordning nr 2201/2003.(28) Samma bestämmelser återfinns i Bryssel IIb-förordningen, genom vilken den förstnämnda förordningen upphävdes.
44.      I förevarande fall är denna grundval tillämplig i det nationella målet eftersom de underåriga sökandena har sin hemvist i Tyskland och eftersom frågan om behörighet är gränsöverskridande genom att den inbegriper både en tysk och en bulgarisk domstol.
45.      Jag föreslår därför att domstolen ska svara den hänskjutande domstolen, vilken söker en anknytningsgrund för sin internationella behörighet i belägenheten av den fasta egendom som ska säljas att artikel 24.1 i förordning nr 1215/2012 inte kan tillämpas.
46.      Eftersom det förfarande som har anhängiggjorts vid den hänskjutande domstolen faller under Bryssel IIb-förordningen och denna domstol saknar behörighet på grund av den ort där de underåriga sökandenas i det nationella målet har sin hemvist, vilket är det kriterium som fastställs i artikel 7.1 i Bryssel IIb-förordningen, ankommer det på den hänskjutande domstolen att tillförsäkra sig om att en behörighet inte kan följa av tillämpning av andra bestämmelser i denna förordning.(29) Genom denna kontroll bekräftas en eventuell konflikt mellan bestämmelserna till följd av det rysk-bulgariska fördraget, så som detta tolkats av Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen).(30)
47.      För ändamålet anser kommissionen att den hänskjutande domstolens behörighet skulle kunna grundas på artikel 16.1 i Bryssel IIb-förordningen genom bedömningen att denna domstol avgör i form av anslutningstalan.(31) Den hänskjutande domstolen har emellertid meddelat EU-domstolen att detta inte är fallet.(32) Jag konstaterar faktiskt att det enda förfarande som inletts är det som anhängiggjorts vid den bulgariska domstolen.(33) Eftersom inget av de villkor som angetts av unionslagstiftaren är uppfyllt,(34) delar jag de förbehåll mot tillämpning av artikel 16 som vid förhandlingen framfördes av den spanska regeringen.
48.      Enligt min åsikt finns det däremot anledning att undersöka om inte en tillämpning av andra bestämmelser i Bryssel IIb-förordningen på grundval av vilka den hänskjutande domstolen har internationell behörighet, gör det möjligt att undvika en oförenlighet med det rysk-bulgariska fördraget.
49.      Jag framhåller härvid att det både i artikel 1.3 i det rysk-bulgariska avtalet och i artikel 10 i Bryssel IIb-förordningen föreskrivs att en domstols behörighet kan grundas på det val som görs av de parter som anhängiggjort nämnda domstol.(35)
50.      Det bör nämligen framhållas att Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) i det avgörande som angetts av den hänskjutande domstolen och ingetts bland de handlingar som domstolen förfogar över hänvisas till artikel 1.2 för att motivera behörigheten för den berörda bulgariska domstolen, enligt vilken medborgarna i en av avtalsparterna har rätt att fritt och utan hinder vända sig till de domstolar i den andra avtalsparten som är behöriga i civilrättsliga, familjerättsliga och straffrättsliga frågor. De kan inställa sig vid dessa och inge ansökningar och överklaganden på samma villkor som medborgarna i denna avtalspart. Det bekräftades vid förhandlingen att detta behörighetskriterium tillämpas av ett flertal bulgariska domstolar.
51.      Således skulle det kunna antas att det är genom att den hänskjutande domstolen konstaterar bristen på samstämmighet mellan det rysk-bulgariska fördraget, vilket i enlighet med rättspraxis från Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) ligger till grund för dess behörighet, och Bryssel IIb-förordningen som EU-domstolen ges anledning att ange om och under vilka förhållanden som de rättigheter och skyldigheter som följer av avtalet påverkas av förordningen.
C.      Den tredje tolkningsfrågan, vilken avser i vad mån den bulgariska domstolen är behörig på grundval av ett bilateralt avtal som ingåtts med ett tredjeland
52.      Jag erinrar om att denna fråga, vilken gäller fastställelse av de förhållanden under vilka det rysk-bulgariska fördraget inte påverkas av Bryssel IIb-förordningen, vilar på följande två konstateranden:
–        Enligt nationell rättspraxis är internationell behörighet för den bulgariska domstol vid vilken en ansökan har anhängiggjorts angående skydd för en underårigs egendom, i kraft av bland annat bestämmelserna i avtalet, inte knuten till den ort där detta barn har sitt hemvist.
–        Kapitel VIII i Bryssel IIb-förordningen innehåller ingen bestämmelse som gäller verkningarna av bilaterala avtal som medlemsstaterna före anslutningen till unionen ingått med andra tredjeländer än Heliga stolen.
53.      Vad avser det första konstaterandet noterar jag att den hänskjutande domstolen hänvisar till Varhoven kasatsionen sads (Högsta domstolens) avgörande av den 2 juni 2015 i ett mål som gällde underåriga ryska medborgare.(36) I avsaknad av uttrycklig bestämmelse i det rysk-bulgariska fördraget om skydd av en underårigs egendom avser kriteriet för vad som är en domstol med internationell behörighet den lag som är tillämplig på avtalsformen. Genom jämförelse mellan tillämpning av artikel 130.3 i familjelagen och artikel 586 i civilprocesslagen samt artikel 30 i det rysk-bulgariska fördraget, enligt vilken lagen på den ort där fastigheten är belägen ska vara gällande, såsom det anges i artikel 65.1 i lagen om internationell privaträtt,(37) grundade Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) sitt avgörande på denna nationella specialbestämmelse i vilken det för att upprätta förmögenhetsdispositioner rörande en underårigs egendom föreskrivs att notarien ska ha mottagit ett förhandsgodkännande. Med andra ord har det slagits fast att dessa särskilda rättsliga krav motiverar ett avsteg från den allmänna bestämmelsen att behörig domstol är domstolen på den ort där barnet är bosatt, vilken föreskrivs i nationell rätt,(38) och sammanfaller med den lag som i enlighet med artikel 25,1 i det rysk-bulgariska avtalet är tillämplig på förhållandet mellan föräldrar och barn. Sålunda föreligger en samstämmighet mellan tillämplig lag vid försäljning av fastigheter och internationell behörighet.
54.      Vad avser det andra konstaterandet noterar jag att den hänskjutande domstolen inte hänvisar till skäl 91 i Bryssel IIb-förordningen, där det erinras om att ”artikel 351 [FEUF] är tillämplig på avtal som en medlemsstat ingått med ett eller flera tredjeländer före tidpunkten för dess anslutning till unionen”(39) och heller inte anger någon svårighet vid bedömningen av domstolens praxis i denna fråga.
55.      Domstolen skulle således kunna begränsa sig till att förklara att i enlighet med första stycket i denna artikel påverkar inte Bryssel IIb-förordningen de rättigheter och skyldigheter som följer av det rysk-bulgariska fördraget.
56.      Även om den hänskjutande domstolen på det formella planet har begränsat sig till att bara fråga om tolkningen av vissa bestämmelser i unionsrätten utgör detta dock inte hinder för att EU-domstolen anger alla aspekter inom tolkningen av unionsrätten som kan vara till gagn i domen i det mål som anhängiggjorts vid denna, vare sig den hänskjutande domstolen tar upp dessa eller ej i sina frågor. Det ankommer på EU-domstolen att för detta ändamål utifrån samtliga uppgifter som den nationella domstolen har lämnat, och i synnerhet utifrån skälen i beslutet om hänskjutande, avgöra vilka delar av unionsrätten som behöver tolkas med hänsyn till saken i det nationella målet.(40)
57.      Mot bakgrund härav är, som det bekräftades vid förhandlingen, en ingående analys av tillämpningen av artikel 351 FEUF(41) till gagn.
58.      Inledningsvis kan det understrykas att artikel 351 FEUF inte angavs i de instrument som föregick Bryssel IIb-förordningen,(42) trots att det, liksom i denna, inte förekom någon bestämmelse om avtal som medlemsstaterna före anslutningen till unionen ingått med tredjeländer (med undantag för Heliga stolen). Detta motiverar inte en avsaknad av rättspraxis från domstolen. På grund av hierarkin bland bestämmelserna(43) och artikelns mycket tydliga lydelse anser jag nämligen att ett sådant omnämnande inte är oundgängligt.
59.      Följaktligen måste två villkor vara uppfyllda för prövning av frågan om kopplingen mellan det rysk-bulgariska fördraget och Bryssel IIb-förordningen med avseende på artikel 351 FEUF(44).
60.      För det första måste det rysk-bulgariska fördraget avse en fråga som regleras av Bryssel IIb-förordningen. Så är fallet eftersom detta avtal i förevarande fall syftar till att fastställa behörig domstol(45) och till att kriteriet anknytning, vilket tillämpats i den nationella rättspraxis som den hänskjutande domstolen redovisat, i ett sådant förfarande som det i det nationella målet ska anses vara den plats där den fasta egendom som tillhör en eller flera underåriga med ryskt medborgarskap är belägen och inte platsen för deras hemvist, varvid detta kriterium är tillämpligt i enlighet med Bryssel IIb-förordningen.
61.      Jag noterar härvid, med beaktande av Ungerns motsatta åsikt rörande samma slag av avtal, att tillämpningen av det rysk-bulgariska fördraget i en situation där de underåriga ryska medborgarna inte är bosatta i Bulgarien utan i en annan medlemsstat inte medför något särskilt problem(46) eftersom fastighetens belägenhet är det enda kriterium för anknytning som tas upp i begäran om förhandsavgörandet avseende ryska medborgare.
62.      Dessutom har detta kriterium, vilket tillämpats av Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen), utan någon som helst hänvisning till berörd underårigs hemvist(47) just tillämpats i det nationella målet av Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia) genom beslut av den 14 juni 2023. Detta beslut, vilket angetts i begäran om förhandsavgörande och bifogats i de handlingar som översänts till domstolen, bekräftar klart och tydligt de ryska sökandenas val av en bulgarisk domstol, i syfte att erhålla det godkännande som krävs i bulgarisk lagstiftning för upprättande av en handling inför notarius publicus om upphörande av deras äganderätt. Också Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia), som grundade sitt avgörande på tillämplig lagstiftning om sakrätt, hänvisade till artikel 4.1 c i Rom I‑förordningen.(48)
63.      För det andra måste man för att kunna fullfölja analysen av förhållandet mellan Bryssel IIb-förordningen och det rysk-bulgariska fördraget konstatera om det berörda tredjelandet har rättigheter som följer av de det berörda internationella avtalet, i fråga om vilka detta tredjeland kan kräva att de respekteras av den medlemsstat som är part i avtalet.(49)
64.      Med andra ord ska i förbindelserna med ett tredjeland principen om respekt för den lagstiftning som den staten kan åberopa i sitt förhållande till den medlemsstat med vilken den har ingått ett avtal före dess anslutning till unionen vara vägledande vid bedömningen. Genomförandet av det berörda internationella avtalet måste nämligen bygga på ömsesidighet.(50)
65.      Eftersom det i förevarande fall saknas närmare angivelser från den hänskjutande domstolen måste det antas att de ryska myndigheterna skulle ha gjort samma tolkning av fördraget vad avser ryska domstolars behörighet grundad på den plats där den fasta egendomen är belägen(51) och att efterlevnaden av detta kriterium utgör villkor för erkännande av de avgöranden som meddelats av de bulgariska domstolarna avseende ryska medborgare.(52)
66.      De förbehåll i fråga om behörighet som Ryska federationen och Republiken Bulgarien meddelade vid sin anslutning till 1996 års Haagkonvention, på grundval av artikel 55.1 i denna(53) styrker en förekomst av en gemensam ståndpunkt avseende företräde för det kriterium som utgörs av den fasta egendomen belägenhet, varvid varje hänvisning till den plats där berörd underårig är bosatt utesluts.
67.      Det måste mot denna bakgrund konstateras att det rysk-bulgariska fördraget, vad avser internationell behörighet för domstolar vid vilka en ansökan om godkännande av försäljning av en fastighet som tillhör en underårig rysk medborgare ålägger Republiken Bulgarien förpliktelser som denna medlemsstat måste iaktta i förhållandet till ett tredjeland, det vill säga Ryska federationen, som i enlighet med artikel 351 första stycket FEUF har rätt att åberopa dessa gentemot nämnda medlemsstat.
68.      På grund av denna bekräftelse av skyldigheten att tillämpa ett kriterium för behörighet enligt det rysk-bulgariska fördraget,(54) vilket är ett annat än det som gäller inom unionsrätten, måste man behandla den kompletterande fråga som gäller Republiken Bulgariens skyldighet i kraft av artikel 351 andra stycket FEUF att vidta alla lämpliga åtgärder för att undanröja vad som i det rysk-bulgariska fördraget är oförenligt med unionsrätten.(55)
69.      Följaktligen bör man i ett första steg, på grund av förekomsten av konkurrerande behörighetskriterier till följd av tillämpningen av Bryssel IIb-förordningen och det rysk-bulgariska fördraget, fastställa huruvida bestämmelsen om behörighet i avtalet är oförenlig med bestämmelsen i unionsrätten i den mening som avses i artikel 351 andra stycket FEUF.
70.      I likhet med kommissionen anser jag att valet av olika behörighetskriterier i sig inte vållar något större problem. Bilaterala samarbetsavtal ingås nämligen för att det på ett enkelt sätt ska kunna fastställas vilken domstol som är behörig på grundval av särskilda villkor vilka allmänt sett, med avseende på individers personliga frågor, är berörda personers nationalitet eller hemvist i respektive stat eller, i fråga om förmögenhetsrättsliga frågor, egendomarnas belägenhet. Dessutom skulle en motsatt bedömning medföra ett ifrågasättande av den princip som anges i artikel 351 första stycket FEUF.
71.      Det kan å andra sidan heller inte uteslutas att artikel 351 andra stycket FEUF är tillämpligt. I förevarande mål är denna fråga, med barnets bästa för ögonen, inte rent teoretisk på grund av bestämmelserna om domstolbehörighet i på varandra följande förordningar om familjerätt.
72.      Såsom bekräftades vid förhandlingen måste det sålunda inom det civilrättsliga samarbetet ställas frågan vilka lärdomar som bör dras av EU-domstolens praxis rörande hur vissa förordningar på detta område förhåller sig till de konventioner eller avtal i vilka medlemsstaterna är parter och särskilt gäller detta domen av den 4 maj 2010, TNT Express Nederland(56), och domen av den 12 oktober 2023, OP (Lagval bestående i att lagen i ett tredjeland ska vara tillämplig i fråga om arv)(57).
73.      I målet TNT gällde tvisten verkställigheten i en medlemsstat av ett avgörande som meddelats i en annan medlemsstat. Den hänskjutande domstolen frågade om artikel 71 i förordning nr 44/2001 skulle tolkas så, att bestämmelserna om domstolars behörighet, erkännande och verkställighet i ett särskilt avtal skulle tillämpas, såsom bestämmelsen om väckande av talan i artikel 31.2 i konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg(58) och bestämmelsen om verkställbarhet och verkställighet i artikel 31.3 i samma konvention.(59) I punkt 49 i denna dom slog domstolen fast att det trots att det i artikel 71 ”föreskrivs att specialkonventionerna ska tillämpas, vad avser områden som regleras av dessa konventioner [får t]illämpning av specialkonventionerna … emellertid inte medföra ett åsidosättande av de principer som ligger bakom det civilrättsliga samarbetet inom unionen”. I punkt 55 i fann domen domstolen därför konkret att ”[a]rtikel 31.3 i CMR-konventionen … således [får] tillämpas inom unionen [endast] om den gör det möjligt att uppnå målen om fri rörlighet för domar på privaträttens område och om ömsesidigt förtroende mellan de rättsvårdande myndigheterna inom unionen på villkor som är minst lika fördelaktiga som de villkor som följer av förordning nr 44/2001”.
74.      I målet OP ställdes frågan om införlivande av denna rättspraxis i förbindelserna med ett tredjeland(60). Domstolen hänvisade till domen i målet TNT och slog fast att ”[s]ystematiken i förordning [(EU)] nr 650/2012 [(61)][inte] utgör … hinder för att – i enlighet med ett bilateralt avtal som ingåtts mellan en medlemsstat och ett tredjeland innan förordningen antogs, och med hänsyn till undantaget i förordningens artikel 75.1 – en tredjelandsmedborgare med hemvist i den medlemsstat som är bunden av detta bilaterala avtal inte har rätt att välja vilken lag som ska tillämpas på arvet”.(62)
75.      Med en metodisk utgångspunkt skulle det enligt min åsikt av dessa avgöranden kunna framgå under vilka förhållanden som det kan anses att en bestämmelse om internationell behörighet i ett avtal som ingåtts med ett tredjeland är oförenlig med unionsrätten.
76.      Sålunda utgör inte två överväganden som bör beaktas något hinder för ett sådant förslag, nämligen avsaknaden av bestämmelse i Bryssel IIb-förordningen om dess förhållande till vissa internationella instrument och räckvidden av domstolens praxis efter domen i målet TNT, vilken denna i domen i målet OP utvidgade till att omfatta förbindelser med ett tredjeland.
77.      I domen i målet TNT samt i domen i målet OP tolkades visserligen specialbestämmelserna i de berörda förordningarna(63), där det anges att de inte påverkar avtal som medlemsstaterna har ingått med avseende på samma frågor.(64).
78.      Den omständigheten att dessa förordningar på grund av skillnaden i förhållande till Bryssel IIb-förordningen innehåller ett påpekande om den allmänna bestämmelsen att de inte påverkar tillämpningen av internationella konventioner och avtal i vilka en eller flera medlemsstater är parter, och därmed inte särskilda bestämmelser om bilaterala avtal som ingåtts mellan ett tredjeland och en medlemsstat,(65) påverkar enligt min åsikt inte bedömningen av räckvidden för den rättspraxis enligt vilken lagstiftaren har förutsett att konventionerna ska tillämpas vid regelkollision.(66)
79.      Dessa särskilda bestämmelser har nämligen tolkats så, att det genom dem föreskrivs att berörda konventioner ska tillämpas ”inom unionen”.(67) Med förbehåll för vissa arrangemang(68) har sålunda tillämpningen av principer inom folkrätten om tillämpning av avtal utvidgats, såsom principen pacta sunt servanda(69), vilken anges i artikel 351 första stycket FEUF med avseende på förbindelserna med tredjeländer.
80.      Jag vill dessutom påpeka att domstolen i domen i målet TNT(70) angav en gräns för tillämpningen av bilaterala konventioner eller avtal, nämligen ett åsidosättande av de principer som ligger bakom det rättsliga samarbetet inom unionen på privaträttens område.(71) Domstolen underströk att detta ingår i förlängningen av dess praxis i fråga om avtal som medlemsstater har ingått med tredjeländer vilka inte får tillämpas på ett sätt som strider mot unionsrättens mål vad gäller relationerna mellan medlemsstaterna.(72)
81.      Domstolen har tillämpat samma gräns för de principer som är tillämpliga inom unionen i domar som meddelats efter domen i målet TNT, i vilka ett tredjelands rättigheter inte berördes. De avsåg även frågor avseende erkännande och verkställighet av beslut som fattats i medlemsstaterna. Det rör sig om dom av den 19 december 2013, Nipponka Insurance(73), och, vid kollision mellan förordning nr 1215/2012 och CMR, dom av den 21 mars 2024, Gjensidige(74).
82.      I domen av den 4 september 2014, Nickel & Goeldner Spedition(75), hänvisade domstolen också på samma sätt till rättspraxis i fråga om de principer som ligger bakom det rättsliga samarbetet inom unionen. Domen gällde tillämpningen av de bestämmelser om domstolars behörighet i artikel 31.1 CMR vilka ger en kärande ett bredare urval än vad som föreskrevs i artikel 5.1 b andra strecksatsen i förordning nr 44/2001(76). Domstolen slog fast att en medlemsstat i enlighet med artikel 71.1 i förordningen får tillämpa de berörda reglerna i CMR.(77)
83.      Samtliga dessa domar gäller tillämpningen av bestämmelser i CMR som är bindande för en eller flera medlemsstater.
84.      Emellertid har denna rättspraxis tillämpats analogt vid tillämpningen av ett bilateralt avtal som ingåtts med ett tredjeland. Frågan om tillämplig lag vid arv(78) har gett domstolen anledning att uttala sig om kopplingen mellan förordning nr 650/2012 och det avtal som före Republiken Polens anslutning till unionen hade ingåtts mellan denna stat och Ukraina. I detta avtal anges tillämplig lag i arvsärenden, men det anges däri inte uttryckligen någon möjlighet att välja en annan lag.(79)
85.      I domen i målet OP slog domstolen fast att artikel 75 i förordning nr 650/2012 ”som i den aktuella unionsrättsakten [(80)] reglerar förhållandet mellan denna rättsakt och internationella konventioner inte kan ges en innebörd som strider mot de principer som ligger bakom den lagstiftning som artikeln ingår i (se, för ett liknande resonemang, domen i målet [TNT], punkt 51)”.(81)
86.      Domstolen prövade därefter om det bilaterala avtalet var förenligt med unionsrätten genom att undersöka vikten av bestämmelsen inom den berörda förordningen.(82)
87.      Genom att fullborda sin prövning med avseende på artikel 75.1 i förordning nr 650/2012 med en hänvisning till artikel 351 första stycket FEUF underströk domstolen enligt min åsikt nödvändigheten av att dessa bestämmelser tolkas jämförda med varandra i det särskilda fall som gäller förbindelser med tredjeländer.(83)
88.      Rent allmänt sluter jag mig av ovanstående till att i en situation där lagstiftningen i tredjeländer i princip ska ha företräde på grundval av ett bilateralt avtal(84) har domstolen underförstått angett i vilken mån som bestämmelsen i ett sådant avtal kan anses vara oförenlig med unionsrätten, i överensstämmelse med den bestämmelse som anges i artikel 351 andra stycket FEUF.
89.      Med andra ord har domstolen genom att tillämpa en förlängning av domen i målet TNT(85) vad avser förhållandet mellan en medlemsstat och ett tredjeland angående tillämplig lag, enligt min uppfattning anlagt ett systemrelaterat synsätt för att undvika att alltför snabbt landa i ett ifrågasättande av ett bilateralt avtal, vilket med tillämpning av artikel 351 första stycket FEUF i princip ska ha företräde framför unionsrätten.(86)
90.      Jag bedömer att denna metod syftar till att inom civilrättsligt samarbete inom unionen urskilja den princip som ligger till grund för bestämmelsen i den berörda förordningen i syfte att bedöma dess betydelse. I förevarande mål gäller det således att fastställa huruvida bestämmelsen i det rysk-bulgariska fördraget är oförenlig med ett grundläggande syfte i Bryssel IIb-förordningen.
91.      Det är först efter denna bedömning av en eventuell oförenlighet som i ett andra steg frågan ställs om huruvida bestämmelserna i artikel 351 andra stycket FEUF ska tillämpas i förbindelserna mellan å ena sidan en eller flera medlemsstater och å andra sidan mellan ett eller flera tredjeländer.(87)
92.      På grund av normhierarkin är tillämpningen av denna bestämmelse således inte förbehållen förordningar där en specialbestämmelse reglerar förhållandet mellan dessa förordningar och internationella avtal som ingåtts med tredjeländer.
93.      De syften som ska uppnås är sålunda flera. Tredjeländers rättigheter i enlighet med artikel 351 första stycket FEUF(88) ska tryggas, och man ska söka en lösning som står i överensstämmelse med principerna om förutsebarhet vad gäller behörig domstol och ger de rättssökande rättssäkerhet. Dessa principer, vilka motiverar fastställelse av behörighetsregler inom internationella avtal, garanterar att avgöranden erkänns och verkställs.(89)
94.      I förevarande fall ska således i analogi med den metod som tillämpats i domen i målet OP(90) följande fråga prövas: Åsidosätts den princip som ligger till grund för det rättsliga samarbetet inom unionen i fråga om föräldraansvar, vilken förordar behörighet för domstolen på den plats där det underåriga barnet är bosatt genom det rysk-bulgariska fördrag enligt vilket den domstol som har behörighet att tillåta försäljning av fast egendom som tillhör en underårig är domstolen på den ort där denna belägen?
95.      Jag finner inte att detta är fallet.
96.      Trots att behörighetskriteriet, med beaktande av kravet att eftersträva barnets bästa, i allmänhet är den plats där barnet har hemvist(91) har unionslagstiftaren föreskrivit ett flertal arrangemang för att uppfylla samma krav, och därvid även exceptionella omständigheter. Förhållandet är detsamma vad avser möjligheten att välja domstol(92) och, närmare bestämt, att överföra behörigheten till den domstol som är bäst lämpad att bedöma vad som är barnets bästa.(93)
97.      Lagstiftaren har dessutom uttryckligen angett möjligheten av en tvist som rör åtgärder till skydd för barnet i samband med förvaltning eller bevarande av eller förfogande över den egendom som tillhör detta och som befinner sig i en medlemsstat som inte är den där det underåriga barnet har hemvist.(94)
98.      Härvid står Bryssel IIb-förordningen också i överensstämmelse med artiklarna 8 och 9 i 1996 års Haagkonvention.
99.      Härav följer att bestämmelsen om behörig domstol i det rysk-bulgariska fördraget kan tillämpas inom unionen om den med iakttagande av barnets bästa uppfyller det krav som anges i skäl 19 i Bryssel IIb-förordningen.(95)
100. I förevarande fall finns det följaktligen ingen anledning att eftersöka ”lämpliga åtgärder för att undanröja det som är oförenligt med fördragen” vilket åläggs medlemsstaterna i enlighet med artikel 351 andra stycket FEUF.
101. För fullständighetens skull vill jag tillägga att det, om domstolen ändå skulle anse att tillämpning av det rysk-bulgariska fördraget skulle stå i strid med unionsrätten, måste den hänskjutande domstolen pröva huruvida eventuella oförenligheter mellan unionsrätten och avtalet kan undvikas genom att avtalet i möjligaste mån och med iakttagande av folkrätten tolkas unionsrättskonformt.(96) Om det inte går att göra en konform tolkning av avtalet är Republiken Bulgarien skyldig att vidta nödvändiga åtgärder för att undanröja avtalets oförenlighet med unionsrätten, i förekommande fall genom att säga upp det. I avvaktan på ett sådant undanröjande får Republiken Bulgarien enligt artikel 351 första stycket FEUF fortsätta att tillämpa avtalet.(97)
V.      Förslag till avgörande
102. Av ovan anförda skäl föreslår jag att domstolen ska besvara de tolkningsfrågor som ställts av Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia, Bulgarien) på följande sätt:
Rådets förordning (EU) 2019/1111 av den 25 juni 2019 om behörighet, erkännande och verkställighet av avgöranden i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar, och om internationella bortföranden av barn
ska tolkas så,
att den i enlighet med artikel 351 första stycket FEUF inte påverkar en medlemsstats tillämpning av ett bilateralt avtal med ett tredjeland som ingicks före medlemsstatens anslutning till Europeiska unionen enligt vilket domstolen i den medlemsstat där fastigheten är belägen, vilken ska avgöra målet med beaktande av barnets bästa, ensam är behörig att fatta beslut om en ansökan om tillstånd för försäljning av en fastighet som tillhör en underårig som är medborgare i detta tredjeland.
1      Originalspråk: franska.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      Avtal som ingåtts mellan Republiken Bulgarien och Ryska federationen (nedan kallat det rysk-bulgariska fördraget), vilket ratificerades genom dekret nr 784 från Durzhavniya suvet (Högsta förvaltningsdomstolen, Bulgarien) av den 15 april 1975 (DV nr 33 av den 25 april 1975) och offentliggjordes i DV nr 12 av den 10 februari 1976 (rättelse i DV nr 17 av den 28 februari 2014).
3      Rådets förordning av den 25 juni 2019 om behörighet, erkännande och verkställighet av avgöranden i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar, och om internationella bortföranden av barn (EUT L 178, 2019, s. 1, och rättelse i EUT L 347, 2020, s. 52) (nedan kallad Bryssel IIb-förordningen).
4      Bryssel IIb-förordningen är inte tillämplig på Konungariket Danmark (se skäl 96 i förordningen).
5      Konventionen om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn, som ingicks i Haag den 25 oktober 1980.
6      Konventionen om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn, som ingicks i Haag den 19 oktober 1996 (nedan kallad 1996 års Haagkonvention).
7      DV nr 275 av den 22 november 1950.
8      DV nr 59 av den 20 juli 2007.
9      DV nr 47 av den 23 juni 2009.
10      Födda år 2005 respektive 2008, varvid en av dessa numera har uppnått myndighetsålder, vilket uppgavs för domstolen vid förhandlingen.
11      DV nr 42 av den 17 maj 2005.
12      Europaparlamentets och rådets förordning av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (EUT L 177, 2008, s. 6) (nedan kallad Rom I-förordningen).
13      Europaparlamentets och rådets förordning av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1).
14      Enligt EU-domstolens fasta praxis att de nationella domstolarna endast är behöriga att begära förhandsavgörande från EU-domstolen om en tvist är anhängig vid dem och om förfarandet i fråga är avsett att leda till ett avgörande av rättskipningskaraktär. Se dom av den 26 september 2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
15      Se, angående ett sådant förfarande, dom av den 3 oktober 2013, Schneider (C‑386/12, EU:C:2013:633, punkterna 10–12) (nedan kallad domen i målet Schneider). I det mål som avgjordes genom denna dom, vilket gällde försäljning av en egendom som tillhörde en person som hade uppnått myndighetsålder men var ställd under förvaltarskap liknade det förfarande som tillämpades det som föreligger i förevarande nationella mål. Se fotot 24 i förevarande förslag till avgörande.
16      Se dom av den 2 juni 1994, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, punkterna 17 och 18).
17      Se, med avseende på besvärsvägar, särskilt i fråga om beslut som gäller behörighet, den nationella rättspraxis som angetts av den hänskjutande domstolen och, i förevarande mål, särskilt det beslut som tidigare meddelats (se punkt 21 i förevarande förslag till avgörande). Se även domen i målet Schneider (punkt 12).
18      Detta villkor har uttrycklige framhållits av den hänskjutande domstolen i en not ställd till EU-domstolen efter det att kommissionen hade inkommit med sitt skriftliga yttrande om tillämpning av artikel 16 i Bryssel IIb-förordningen. Se i fråga om de uppgifter som ska granskas dessutom fotnot 95 i förevarande förslag till avgörande. Se även punkt 19 i förevarande förslag till avgörande med avseende på den föreliggande situationen, i vilken de underårigas intressen skulle kunna vara annorlunda än de intressen som deras rättsliga ombud skulle kunna ha.
19      Se artikel 2 andra stycket b i Bryssel IIb-förordningen. Vid tillämpningen av kapitel IV görs däremot undantag för interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, som beslutats av en sådan domstol utan att svaranden har kallats att inställa sig, såvida inte det avgörande som innehåller åtgärden har delgetts svaranden före verkställigheten.
20      Se Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), sjunde utg., Librairie générale de droit et de jurisprudence, samlingen ”Droit des affaires”, Paris, 2024, punkt 425 (s. 636 och 637).
21      Se dom av den 6 oktober 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punkt 20), och dom av den 19 april 2018, Saponaro och Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punkt 10). Se dessutom dom av den 30 mars 2023, М. Ya. M. (Arvsavsstående av en medarvinge) (C‑651/21, EU:C:2023:277, punkterna 15 och 16, där de bulgariska förfarandereglerna för genomförande av förfarandet för frivillig rättsvård framhålls).
22      Med sin första och andra tolkningsfråga åsyftar den hänskjutande domstolen Bryssel IIb-förordningen, Rom I-förordningen och förordning nr 1215/2012. Jag utesluter i min bedömning den andra av dessa förordningar, vilken inte gäller internationell behörighet. Se fotnot 48 i förevarande förslag till avgörande.
23      C‑404/14, EU:C:2015:653.
24      Se domen i målet Schneider (punkt 23). Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia) hade att avgöra det målet i enlighet med bestämmelser som liknar dem som är tillämpliga i det nationella målet. Enligt artiklarna 168.2, 165.4 och 130.3 i familjelagen jämförda med varandra kan nämligen förmögenhetsdispositioner som tillhör personer som omfattas av ett begränsat förvaltarskap tillåtas av Rayonen sad (distriktsdomstol) i den domkrets där vederbörande har sitt hemvist, om förmögenhetsdispositionerna inte strider mot dennes intressen (se domen i målet Schneider (punkt 7)).
25      Se domen i målet Schneider (punkt 25).
26      Rådets förordning av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1).
27      Se domen i målet Schneider (punkterna 26, 28 och 31).
28      Rådets förordning av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 (EUT L 338, 2003, s. 1). Se dom av den 6 oktober 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punkterna 29 och 31) i ett fall där godkännande av ett avtal om uppdelning av kvarlåtenskapen, vilket ingåtts för underåriga barns räkning, har begärts av den domstol som har behörighet att handlägga förmynderskapsfrågor. Med hänvisning till detta avgörande tillämpades samma lösning i dom av den 19 april 2018, Saponaro och Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punkterna 17–19), på en ansökan om tillstånd att avstå från arv, som ingetts av föräldrarna för deras underåriga barns räkning.
29      Se som en illustration, och analogt, dom av den 6 oktober 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punkt 37), och dom av den 19 april 2018, Saponaro och Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punkt 20).
30      Se punkt 53 i förevarande förslag till avgörande.
31      Denna bestämmelse har följande lydelse: ”Om utgången av ett förfarande vid en domstol i en medlemsstat som rör frågor som inte omfattas av denna förordnings tillämpningsområde är beroende av att en prejudiciell fråga om föräldraansvar avgörs, får en domstol i den medlemsstaten besluta i den frågan för det förfarandets ändamål även om den medlemsstaten inte är behörig enligt denna förordning”.
32      Se punkt 25 i förevarande förslag till avgörande.
33      Se punkt 30 i förevarande förslag till avgörande.
34      Se även skäl 32 i Bryssel IIb-förordningen vad avser de konkreta förklaringar som ges såsom exempel. I artikel 16.3 i förordningen stadgas följande: ”Om en rättshandling som har vidtagits eller ska vidtas för ett barns räkning i arvsmål inför domstol i en medlemsstat kräver tillstånd eller godkännande från en domstol för att vara giltig, får en domstol i den medlemsstaten besluta om en sådan rättshandling ska tillåtas eller godkännas även om den inte är behörig enligt denna förordning”. På grund av den särskilda situation som avses i denna bestämmelse (se skäl 33 i förordningen) ska den inte tolkas restriktivt.
35      Se F. Jault-Sesekes kommentar till denna bestämmelse i Cornel_oup, S., Gallant, E., Égéa, V. och Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juni 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bryssel, 2023, ss. 219–231, särskilt sidan 221 och följande sidor, och särskilt punkterna 10 och 13. Se även Garber, T., ”Article 10 – Choice of court” i Magnus, U. och Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation, Otto Schmidt, Köln, 2023, ss. 169–184, särskilt punkterna 9, 10, 16, 17, 18 och 22 (ss. 173–176). Enligt min åsikt skulle artikel 10 kunna tolkas så, att den i en valsituation ska tillämpas av den eller de enda personer som är berörda inom ramen för ett förfarande för frivillig rättsvård, särskilt i egenskap av barnets rättsliga ombud. Se med avseende på de slutsatser som dragits av förfarandet i det nationella målet, punkt 62 i förevarande förslag till avgörande samt de lösningar som EU-domstolen tillämpade i domen av den 6 oktober 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punkterna 35–37), och dom av den 19 april 2018, Saponaro och Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punkt 40), på grundval av artikel 12.3 i förordning nr 2201/2003, som skulle kunna betraktas som införlivad på grund av sin likvärdighet med artikel 10 i Bryssel IIb-förordningen i ett fall där endast en förälder är barnens rättsliga företrädare.
36      Såsom anges av den hänskjutande domstolen kan detta avgörande tillgås på dess webbplats.
37      Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) förklarade i sitt avgörande att i enlighet med artikel 65.1 i lagen om internationell privaträtt ska förvärv och upphörande av sakrätter i fast egendom och av ägandet regleras av lagen i den stat där egendomen är belägen. Denna bestämmelse har inte angetts av den hänskjutande domstolen.
38      Se dessutom bestämmelserna i artikel 25.6 i det rysk-bulgariska avtalet där det också föreskrivs en behörighet för myndigheterna i den avtalspart där barnet är medborgare.
39      Se även kommissionens ståndpunkt i sin ståndpunkt i sin Handledning för tillämpningen av Bryssel IIb-förordningen, publicerad år 2023, där följande anges i punkt 9.2 (s. 208): ”[Bryssel IIb-f]örordningen påverkar inte ett bilateralt avtal som ingåtts mellan en medlemsstat och ett tredjeland vilket reglerar förhållanden inom sitt materiella tillämpningsområde. Samma sak gäller i fråga om multilaterala avtal i den utsträckning som inget annat föreskrivs i specialbestämmelserna i artiklarna 95–99 [i nämnda] förordning. Här gäller de internationella förpliktelser som den berörda medlemsstaten tidigare ingått (se skäl 91 samt artikel 351 FEUF)”
40      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 september 2024, Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, punkt 42).
41      Eftersom denna artikel har ersatt artikel 307 EG som i sin tur har avlöst bestämmelserna i artikel 234 EEG är enligt fast rättspraxis domstolens tolkning gällande för de likvärdiga bestämmelser som för närvarande är i kraft.
42      I andra förordningar om civilrättsligt samarbete har unionslagstiftaren valt ett annat förfarande. Se förslag till avgörande av generaladvokat Campos Sánchez-Bordona i målet OP (Lagval bestående i att lagen i ett tredjeland ska vara tillämplig i fråga om arv) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punkt 30).
43      Se, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokat Campos Sánchez-Bordona i målet OP (Lagval bestående i att lagen i ett tredjeland ska vara tillämplig i fråga om arv) (C‑21/22, EU:C:2023:247, fotnot 20).
44      Se, som erinran om att artikel 351 första stycket FEUF är en bestämmelse enligt vilken undantag från unionsrätten, inbegripet primärrätten, kan vara tillåtna om villkoren för dess tillämpning är uppfyllda, se dom av den 14 mars 2024, k) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punkterna 59 och 78 samt där angiven rättspraxis).
45      Den ungerska regeringen har förklarat att ”Ungern, liksom Bulgarien, har ingått ett stort antal bilaterala avtal med de tidigare socialistiska länderna om ömsesidig rättslig hjälp, vilka alltjämt är gällande. Detta gäller avtal av allmän karaktär som reglerar förhållandena på alla områden inom civilrätt, behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av beslut samt delgivning av handlingar och bevisupptagning, och som ofta även omfattar samarbete på det straffrättsliga området”. Till skillnad från dessa avtal innehåller Bryssel IIb-förordningen ingen bestämmelse om tillämplig lag i fråga om föräldraansvar (se skäl 92 i förordningen med avseende på hänvisningen till bestämmelserna i kapitel III i 1996 års Haagkonvention).
46      Enligt domstolens fasta rättspraxis bör man således hålla sig till de uppgifter som lämnats av den hänskjutande domstolen. Se även punkt 50 i förevarande förslag till avgörande i fråga om andra uppgifter i det rysk-bulgariska avtalet utöver vilka det kan nämnas att medborgare i en avtalspart i fråga om personliga rättigheter och förmögenhetsrättigheter i enlighet med artikel 1.1 i avtalet på den andra avtalspartens territorium åtnjuter samma rättsliga skydd som medborgarna i denna avtalspart. Se vidare punkt 66 och fotnot 53 i förevarande förslag till avgörande i fråga om de angivelser som avser 1996 års Haagkonvention.
47      Se punkt 53 i förevarande förslag till avgörande.
48      I denna artikel föreskrivs följande: ”I den utsträckning tillämplig lag för avtalet inte har valts i enlighet med artikel 3 och utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 5–8, ska den lag som gäller för avtalet fastställas på följande sätt: … Avtal som avser sakrätt till fast egendom eller hyra av fast egendom ska vara underkastade lagen i det land där egendomen är belägen.” Hänvisningen till denna artikel skulle kunna tolkas som stöd för den motivering som grundar sig på att tillämplig lag utgörs av unionsrätten. Dock har den hänskjutande domstolen uppgett att denna hänvisning var felaktig (se punkt 21 i förevarande förslag till avgörande).
49      Se i fråga om detta andra villkor för tillämpning av artikel 351 FEUF dom av den 14 mars 2024, kommissionen/Förenade kungariket (Dom från Supreme Court) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punkterna 63 och 64).
50      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 januari 2010, kommission/Tyskland (C‑546/07, EU:C:2010:25, punkt 43), samt beslut av den 5 september 2019, Caisse pour l’avenir des enfants (C‑801/18, EU:C:2019:684, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
51      Det bör erinras om att det inte ankommer på EU-domstolen utan på den nationella domstolen att inom ramen för ett förhandsförfarande ange vilka förpliktelser som för den berörda medlemsstaten följer av ett tidigare internationellt avtal och staka ut dessas gränser, så att det kan fastställas i vilken utsträckning dessa förpliktelser utgör ett hinder för att tillämpa berörd unionsrätt. Se dom av den 2 augusti 1993, Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, punkt 21).
52      Se fotnot 46 i förevarande förslag till avgörande i fråga om tillämpningsområdet för det rysk-bulgariska avtalet.
53      Denna konvention trädde i kraft i Bulgarien den 1 februari 2007 och i Ryssland den 1 juni 2013 (se dom av den 14 juli 2022, CC (Byte av barnets hemvist till ett tredjeland) (C‑572/21, EU:C:2022:562, punkt 3) i fråga om uppgiften rörande detta tredjeland). Enligt artikel 55.1 i konventionen får ”[e]n fördragsslutande stat … i enlighet med artikel 60 a) förbehålla sina myndigheter behörighet att vidta åtgärder till skydd för ett barns egendom som befinner sig inom dess territorium, b) förbehålla sig rätten att inte erkänna föräldraansvar eller en åtgärd som strider mot en åtgärd som dess myndigheter vidtagit med avseende på den egendomen.”. Jag vill påpeka att exempelvis Republiken Polen har meddelat samma förbehåll. Detta är inte fallet i fråga om tillämpningen av samma konvention som den 1 maj 2006 trädde i kraft i Ungern.
54      Bör ställas mot punkt 55 i förevarande förslag till avgörande.
55      Se dom av den 28 oktober 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Utlämning och ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punkt 122 och där angiven rättspraxis).
56      C‑533/08, EU:C:2010:243 (nedan kallad domen i målet TNT).
57      C‑21/22, EU:C:2023:766 (nedan kallad domen i målet OP).
58      Denna multilaterala konvention undertecknades i Genève den 19 maj 1956. Den ändrades genom det protokoll som undertecknades i Genève den 5 juli 1978 (nedan kallat CMR).
59      Se domen i målet TNT (punkt 41).
60      Se förslag till avgörande av generaladvokat Campos Sánchez-Bordona i målet OP (Lagval bestående i att lagen i ett tredjeland ska vara tillämplig i fråga om arv) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punkterna 40, 41, 43 och 49).
61      Europaparlamentets och rådets förordning av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (EUT L 201, 2012, s. 107).
62      Domen i målet OP (punkt 37). Se, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokat Campos Sánchez-Bordona i målet OP (Lagval bestående i att lagen i ett tredjeland ska vara tillämplig i fråga om arv) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punkterna 63 och 79).
63      Domen i målet TNT gäller förordning nr 44/2001. Eftersom förordning nr 1215/2012 har upphävt och ersatt förordning nr 44/2001, som i sin tur har ersatt konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Bryssel den 27 september 1968 (EGT L 299, 1972, s. 32), i dess lydelse enligt de på varandra följande konventionerna om de nya medlemsstaternas anslutning till konventionen (EGT C 27, 1998, s. 1), gäller domstolens tolkning av bestämmelserna i ett av dessa rättsliga instrument även för bestämmelserna i andra rättsliga instrument, när dessa bestämmelser kan anses motsvara varandra. Se, bland annat, dom av den 21 mars 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, punkt 40). I domen i målet OP rör det sig om förordning nr 650/2012.
64      I artikel 71.1 i förordning nr 44/2001 och i förordning nr 1215/2012 avses konventions som ”på särskilda områden reglerar domstolars behörighet eller erkännande eller verkställighet av domar”. I artikel 75 i förordning nr 650/2012 hänvisas till internationella konventioner ”vilka gäller frågor som omfattas av denna förordning”. Vad gäller konstaterandet av analogi mellan dessa bestämmelser som även återfinns i andra unionsinstrument om civilrättsligt samarbete, se domen i målet OP (punkt 28).
65      Se artikel 73.3 i förordning nr 1215/2012, vilken saknar motsvarighet i förordning nr 44/2001, som gäller bilaterala konventioner och avtal mellan ett tredjeland och en medlemsstat som har ingåtts före ikraftträdandet av den förordningen.
66      Se domen i målet TNT (punkt 46, till vilken domstolen hänvisade med analogi i domen i målet OP (punkt 26), såväl som senast i domen av den 21 mars 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, punkt 41)).
67      Se domen i målet TNT (punkt 47 där det anges att lagstiftaren ”trots förklaringen i skäl 25 i förordning nr 44/2001 att respekten för medlemsstaternas internationella åtaganden innebär att denna förordning inte bör påverka specialkonventioner, även har velat se till att dessa konventioner tillämpas inom unionen genom bestämmelsen i artikel 71 förordningen”).
68      Dessa arrangemang som föreskrivs i sekundärrätten kan endast förekomma i medlemsstaternas unionsinterna förbindelser. Se dom av den 14 mars 2024, kommissionen/Förenade kungariket (Dom från Supreme Court) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punkt 61).
69      Se, som en erinran, förslag till avgörande av generaladvokat Emiliou i målet kommissionen/Förenade kungariket (Dom från Supreme Court) (C‑516/22, EU:C:2023:857, punkt 114).
70      Se punkt 49 i denna dom i fråga om kollision mellan förordning nr 44/2001 och CMR.
71      EU-domstolen har erinrat om ”principerna om fri rörlighet för domar på privaträttens område, förutsebarhet vad gäller vilken domstol som är behörig och därmed rättssäkerhet för enskilda, god rättskipning, minimerad risk för samtidiga förfaranden samt ömsesidigt förtroende mellan de rättsvårdande myndigheterna inom unionen”.
72      Se domen i målet TNT (punkt 52 och där angiven rättspraxis). Se som en erinran om denna princip även dom av den 14 mars 2024, kommissionen/Förenade kungariket (Dom från Supreme Court) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punkt 61).
73      C‑452/12, EU:C:2013:858, punkterna 24 och 40 samt 36 och 41.
74      C‑90/22, EU:C:2024:252, punkterna 37 och 45.
75      C‑157/13, EU:C:2014:2145, punkt 38.
76      Se dom av den 4 september 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punkt 41).
77      Se dom av den 4 september 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punkt 42).
78      Bör ställas mot de frågor som avses i de övriga domar som anges i punkterna 81 och 82 i förevarande förslag till avgörande.
79      Se domen i målet OP (punkterna 11 och 25).
80      Min kursivering. Såvitt jag kan se är denna formulering ny inom domstolens praxis. Se, som jämförelse, de domar som anges i punkterna 80–82 i förevarande förslag till avgörande.
81      Domen i målet OP (punkt 29).
82      Se domen i målet OP (punkterna 30–36).
83      Se domen i målet OP (punkt 37). Domstolen behövde inte uttala sig om villkoren för tillämpning av artikel 351 andra stycket FEUF eftersom den ansåg att varken möjligheten att välja tillämplig lag på arvet eller avsaknad av samstämmighet mellan domstolars behörighet och tillämplig lag strider mot någon princip som ligger till grund för förordning nr 650/2012 (se punkterna 33 och 34 i denna dom).
84      Se domen i målet OP (punkterna 26 och 27, angående den princip som anges i artikel 75.1 i förordning nr 650/2012, där i fråga om tredjeländer den princip som anges i artikel 351 första stycket FEUF på nytt fastslås). Se även punkt 79 i förevarande förslag till avgörande.
85      Se domen i målet OP (punkterna 28 och 29).
86      Se, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokat Campos Sánchez-Bordona i målet OP (Lagval bestående i att lagen i ett tredjeland ska vara tillämplig i fråga om arv) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punkterna 48 och 49).
87      I domen i målet OP besvarade domstolen denna fråga nekande. I förbindelserna mellan medlemsstaterna är denna bestämmelse inte tillämplig. Se, bland annat, de villkor som fastställdes i domen i målet TNT för tillämpning av artikel 31.2 och 31.3 CMR, i punkt 56 i den domen.
88      Se dom av den 14 mars 2024, kommissionen/Förenade kungariket (Dom från Supreme Court) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punkt 60).
89      Generaladvokat Campos Sánchez-Bordona underströk denna centrala övervägande i sitt förslag till avgörande i målet OP (Lagval bestående i att lagen i ett tredjeland ska vara tillämplig i fråga om arv) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punkt 48 och fotnot 37, i syfte att belysa problemställningen). På samma sätt finner jag att frågan i förevarande mål, under förutsättning att de ryska domstolarna gör samma tolkning som Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen), konkret skulle kunna formuleras på följande sätt: Hur ska man motivera att de ryska medborgares som äger fastigheter i Bulgarien av det enda skälet att de är bosatta i en medlemsstat inte kan åberopa den rättssäkerhet som följer av att det rysk-bulgariska fördraget, enligt vilket behörig domstol är den behöriga domstolen på den plats där fastigheten är belägen och tillämplig lag är lagen på denna plats? Hur ska man inom ramen för samma bestämmelser motivera att ett avgörande som meddelats i Ryssland på grundval av rysk rätt med avseende på bulgariska medborgare som äger fastigheter i Ryssland och är bosatta i en medlemsstat inte skulle erkännas i Bulgarien?
90      Se, i fråga om behörighet inom unionen, även dom av den 4 september 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punkt 41).
91      Se skälen 19 och 20 samt artikel 7 i Bryssel IIb-förordningen. Se även F. Jault-Sesekes kommentar till denna artikel i Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V. och Jault-Seseke, F., a.a., ss. 193–201, särskilt ss. 194 och 195.
92      Se artikel 10 i Bryssel IIb-förordningen samt punkt 49 i förevarande förslag till avgörande.
93      Se artikel 12 i Bryssel IIb-förordningen. Det föreskrivs däri vilka villkor som gäller för överföring av behörighet från en domstol i en medlemsstat till en domstol i en annan medlemsstat med vilken barnet har en särskild anknytning. I punkt 4 i denna artikel förtydligas begreppet ” särskild anknytning”. I led e i denna punkt tas det fall upp där ”är den plats där egendom tillhörande barnet finns och tvist… [som] rör åtgärder till skydd för barnet i samband med förvaltning eller bevarande av eller förfogande över den egendomen”. Se även artikel 13 i nämnda förordning. Enligt denna får en domstol i en medlemsstat med vilken barnet har en särskild anknytning i den mening som avses i artikel 12.4 i förordningen, begära av den behöriga domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist att överföra behörigheten till den förstnämnda domstolen, om denna anser att den är bäst lämpad att bedöma vad som i ett givet mål är barnets bästa.
94      Se artikel 12.4 e i Bryssel IIb-förordningen till vilken det hänvisas i fotnot 93 i förevarande förslag till avgörande. Genom tillämpning av denna bestämmelse jämförd med artikel 13 i nämnda förordning har domstolen i den medlemsstat där de egendomar befinner sig som tillhör en underårig möjlighet att göra gällande sin behörighet utan att det krävs att ett förfarande har inletts vid en domstol i denna medlemsstat. Se Jault-Seseke, F., ”Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente” i Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V. och Jault-Seseke, F., a.a., ss. 249–251, särskilt punkterna 3 och 4 (s. 250); Garber, T., ”Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction”, i Magnus, U. och Mankowski, P., a.a., ss. 211– 213, särskilt punkt 6 (s. 213), samt i kommissionens Handledning för tillämpningen av Bryssel IIb-förordningen, 2023, punkt 3.3.1 (s. 74).
95      Sökandena i det nationella målet har i sitt skriftliga yttrande gjort gällande att domstolen i den stat där fastigheten är belägen är bäst lämpad att avgöra ärendet__ av närhetsskäl och med beaktande av barnens förmögenhetsrättsliga intressen, eftersom det ska kontrolleras bland annat om dessa har äganderätt till eller andel i den berörda fastigheten, vad som i rättsligt hänseende kännetecknar egendomen samt stadsbyggnadsplaner och fastighetens värde på marknaden, genom att vid behov begära expertutlåtande. Tillstånd till försäljning ska meddelas på villkor att försäljningspriset inte är lägre än marknadsvärdet. Enligt den hänskjutande domstolen krävs som lägst skatteförvaltningens värdering av egendomarna.
96      Se dom av den 22 oktober 2020, Ferrari (C‑720/18 och C‑721/18, EU:C:2020:854, punkt 68).
97      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari (C‑720/18 och C‑721/18, EU:C:2020:854, punkt 69).