62013CO0574
BESLUT AV DOMSTOLENS VICE ORDFÖRANDE
den 21 januari 2014 (
*1
)
”Överklagande — Interimistiskt beslut — Statligt stöd — Beslut om återkrav — Tvingande åtgärder för återkrav av stöd på nationell nivå föreligger inte — Situation som ställer krav på skyndsamhet föreligger inte”
I mål C‑574/13 P(R),
angående ett överklagande enligt artikel 57 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 7 november 2013,
Republiken Frankrike, företrädd av G. de Bergues, D. Colas, E. Belliard och N. Rouam, samtliga i egenskap av ombud,
klagande,
i vilket den andra parten är:
Europeiska kommissionen, företrädd av M. Afonso och B. Stromsky, båda i egenskap av ombud,
svarande i första instans,
meddelar
DOMSTOLENS VICE ORDFÖRANDE,
efter att ha hört generaladvokaten M. P. Cruz Villalón,
följande
Beslut
1
Republiken Frankrike har yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av tribunalens ordförande den 29 augusti 2013 i mål T‑366/13 R, Frankrike mot kommissionen (nedan kallat det överklagade beslutet), genom vilket tribunalen ogillade Frankrikes talan om uppskov med verkställigheten av kommissionens beslut C(2013) 1926 final av den 2 maj 2013 om det statliga stöd SA.22843 (2012/C) (f.d. 2012/NN) som Frankrike har genomfört till förmån för Société nationale Corse Méditerranée och Compagnie méridionale de navigation (nedan kallat det omtvistade beslutet).
Bakgrund och förfarandet vid tribunalen
2
Bakgrunden till tvisten sammanfattas på följande sätt i punkterna 1–9 i det överklagade beslutet:
”1
Efter ett anbudsförfarande avseende båtförbindelserna mellan Marseille och Bastia, Marseille och Ajaccio, Marseille och Balagne (Ile-Rousse och Calvi), Marseille och Porto Vecchio samt Marseille och Propriano ansvarar en sammanslutning som består av Société nationale Corse Méditerranée (SNCM) och Compagnie méridionale de navigation (CMN), som båda är franska bolag som bedriver sjötransporttjänster, mellan den 1 juli 2007 och den 31 december 2013 för sjötransporterna på de fem ovannämnda linjerna i enlighet med ett avtal om uppdrag för allmän trafik (nedan kallat CDSP), vilket ingåtts med den korsikanska regionala myndigheten (CTC) och Office des transports de Corse (OTC). De båda uppdragstagarna erhåller ett årligt bidrag från OTC som motprestation för permanent person- och frakttransport som måste utföras hela året (nedan kallad grundservice) och en kompletterande passagerarservice för högtrafikperioder, det vill säga jul, februari, mellan vår och höst och under sommaren på linjerna mellan Marseille och Ajaccio, Marseille och Bastia samt Marseille och Propriano (nedan kallad kompletterande passagerarservice).
2
Enligt CDSP är den slutliga ekonomiska ersättingen till var och en av uppdragstagarna årligen begränsad till det underskott som uppkommer på grund av skyldigheterna enligt kravspecifikationen, med beaktande av en rimlig avkastning på det tonnage som utnyttjas i proportion till det antal dagar som det verkligen utnyttjats för transporter i enlighet med dessa skyldigheter. Om de erhållna intäkterna är lägre än de förväntade intäkter som uppdragstagarna angav i sitt anbud föreskrivs en justering av den offentliga ersättningen enligt CDSP. CDSP har ändrats sedan det undertecknades, vilket inneburit att mer än 100 turer om året mellan Korsika och Marseille har dragits in, att referensbeloppet för den årliga ekonomiska ersättingen har minskats med 6,5 miljoner euro för de båda uppdragstagarna och att ett tak har införts för den årliga justeringsmekanismen för intäkter per uppdragstagare.
3
Sjötransporterna mellan Korsika och Nice respektive Toulon utförs huvudsakligen av det franska företaget Corsica Ferries som, utan att dess anbud godtogs, även deltog i det anbudsförfarande som angetts ovan i punkt 1. Corsica Ferries omfattas av förpliktelser vid allmän trafik på dessa linjer i enlighet med artikel 4 i rådets förordning (EEG) 3577/92 av den 7 december 1992 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) (EGT L 364s. 7; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 203) och är bland annat skyldigt att göra ett minsta antal turer i veckan i förhållande till tidsperioden. För dessa linjer har dessutom ett system för socialt stöd inrättats för passagerare som har rätt till detta.
4
Förbindelserna som helhet mellan Korsika och det franska fastlandet präglas sedan många år av starka säsongsbundna variationer. Den huvudsakliga delen av passagerartrafiken genomförs under sommarmånaderna. Under 2000-talet har den huvudsakliga tendensen på marknaden för transporter mellan det franska fastlandet och Korsika varit en utveckling av utbudet av transporter från Toulon, som har blivit den viktigaste hamnen för trafikförbindelserna till Korsika i trafiktermer. Tendensen att trafiken från Toulon ökar sammanfaller med en ökning av Corsica Ferries marknadsandelar.
5
År 2007 gav Corsica Ferries in ett klagomål till Europeiska kommissionen angående olagligt statligt stöd som var oförenligt med den gemensamma marknaden. I enlighet med CDSP erhöll SNCM och CMN en del av detta stöd. Efter ytterligare upplysningar från den som framställt klagomålet och skriftväxling med de franska myndigheterna, upplyste kommissionen i skrivelse av den 27 juni 2012 Republiken Frankrike om att den hade beslutat att inleda ett formellt granskningsförfarande enligt artikel 108.2 FEUF med avseende på det potentiella stöd till SNCM och CMN som följde av CDSP (EUT C 301, s. 1). Förfarandet avslutades med att kommissionen antog det [omtvistade] beslutet den 2 maj 2013.
6
Det [omtvistade] beslutet delgavs den franska regeringen den 3 maj 2013.
7
För att avgöra huruvida ersättningen till SNCM och CMN utgjorde statligt stöd, undersökte kommissionen i det [omtvistade] beslutet om de villkor var uppfyllda som domstolen fastställt i dom av den 24 juli 2003 i mål C-280/00, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (REG 2003, s. I-7747) (nedan kallade villkoren i målet Altmark). Kommissionen konstaterade härvid att den grundservice som SNCM och CMN tillhandahöll motsvarade ett faktiskt behov av allmän trafik, medan den kompletterande passagerarservice som SNCM ensamt tillhandahöll varken var nödvändig eller proportionell för att tillfredsställa sådana behov. Kommissionen drog således slutsatsen att endast grundservicen uppfyllde det första villkoret i målet Altmark. Kommissionen bedömde att villkoren för anbudsförfarandet (se ovan punkt 1) inte hade gjort det möjligt att välja den anbudsgivare som kunde tillhandahålla de ifrågavarande tjänsterna till den lägsta kostnaden för det allmänna och att de franska myndigheterna inte hade lämnat uppgifter som kunde utvisa att ersättningen var beräknad på grundval av ett välskött och lämpligt utrustat genomsnittsföretag. Kommissionen ansåg att det fjärde villkoret i målet Altmark inte var uppfyllt i fråga om någon av de båda tjänsterna. Enligt kommissionen utgjorde de aktuella ersättningarna därför statligt stöd (artikel 1 i det [omtvistade] beslutet).
8
Med avseende på huruvida det undersökta stödet var förenligt med den inre marknaden bedömde kommissionen att grundservicen var en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse men att den bedömningen inte gällde den kompletterande passagerarservicen. Kommissionen förklarade därför att endast den ersättning som utbetalats till SNCM och CMN med anledning av grundservicen var förenlig med den inre marknaden (artikel 2.2 i det [omtvistade] beslutet) och att den ersättning som utbetalats till SNCM med anledning av den kompletterande passagerarservicen var oförenlig med den inre marknaden (artikel 2.1 i det [omtvistade] beslutet).
9
Enligt artikel 3 i det [omtvistade] beslutet förordnade kommissionen således att utbetalningarna av ersättningen för den kompletterande passagerarservicen skulle upphöra omedelbart och att redan utbetalt stöd, vilket uppgick till 220 miljoner euro, skulle återkrävas från stödmottagaren. Kommissionen preciserade att stödet skulle återkrävas omedelbart och effektivt samt att de franska myndigheterna skulle de till att beslutet verkställdes inom fyra månader från den dag då det delgavs (artikel 4 i det [omtvistade] beslutet), det vill säga den 3 september 2013. De franska myndigheterna var skyldiga att inom två månader efter delgivningen av det [omtvistade] beslutet meddela kommissionen bland annat det totala belopp som stödmottagaren skulle återbetala och ge kommissionen en utförlig beskrivning av de åtgärder som redan hade vidtagits och som planerades för att följa beslutet. De förpliktades att överlämna handlingar som utvisade att stödmottagaren hade anmodats att betala tillbaka stödet (artikel 5 i det [omtvistade] beslutet).”
3
Republiken Frankrike väckte, genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 12 juli 2013, talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Till stöd för sin talan har Republiken Frankrike anfört att kommissionen åsidosatte begreppet statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF när den fann att den ersättning som betalades ut till SNCM och CMN i samband med CDSP innebar en selektiv fördel och att ersättningen utgjorde statligt stöd i den mening som avses i denna bestämmelse. I andra hand har Republiken Frankrike gjort gällande att kommissionen åsidosatte artikel 106.2 FEUF när den fann att ersättningsbeloppen till SNCM för den kompletterande passagerarservicen utgjorde statligt stöd som var oförenligt med den inre marknaden, eftersom denna service inte ansågs utgöra en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
4
Genom särskild handling, som inkom till tribunalens kansli samma dag, gav Republiken Frankrike in en ansökan om interimistiska åtgärder. I denna ansökan yrkade Republiken Frankrike att tribunalens ordförande skulle förordna om uppskov med verkställigheten av det angripna beslutet till dess att tribunalen avgjort talan rörande huvudsaken. I yttrande som inkom till tribunalens kansli den 31 juli 2013 yrkade kommissionen att ansökan om interimistiska åtgärder skulle avslås. Republiken Frankrike besvarade kommissionens yttrande i en inlaga av den 8 augusti 2013. Kommissionen tog ställning till denna i sin inlaga av den 14 augusti 2013.
Det överklagade beslutet
5
Tribunalen ansåg att den hade tillgång till alla nödvändiga uppgifter för att besluta i frågan om interimistiska åtgärder utan att först ge parterna tillfälle att yttra sig muntligen. Tribunalens ordförande beslutade därför att först pröva frågan huruvida villkoret avseende en situation som ställer krav på skyndsamhet var uppfyllt.
6
I punkterna 19–22 i det överklagade beslutet angav tribunalens ordförande att ett omedelbart genomförande av det omtvistade beslutet – vilket innebar att mer än 220 miljoner euro skulle återkrävas från SNCM och att alla utbetalningar skulle upphöra efter delgivningen – enligt Republiken Frankrike oundvikligen skulle medföra att detta bolag skulle bli insolvent och att det skulle bli nödvändigt att avveckla det. Därmed skulle denna medlemsstat förorsakas allvarliga, irreparabla och omedelbara skador. Enligt denna medlemsstat skulle den skada som skulle följa av en sådan avveckling bestå, för det första i att den territoriella sammanhållningen med Korsika skulle avbrytas, för det andra i att betydande sociala konflikter skulle bryta ut på Korsika och i Marseilles hamn samt för det tredje i negativa effekter på arbetsmarknaden och den ekonomiska verksamheten, inte bara för det ovannämnda bolaget, utan i Marseilleområdet och på Korsika.
7
I punkt 27 i det överklagade beslutet anmärkte tribunalens ordförande att de tre slag av skador som Republiken Frankrike hade åberopat visserligen skiljde sig från den individuella skada som SNCM kunde drabbas av, men samtliga berodde på om detta bolag försattes i likvidation. Från och med punkt 28 i detta beslut prövade tribunalens ordförande således om Republiken Frankrike hade styrkt att ett genomförande av det omtvistade beslutet riskerade att oundvikligen medföra avveckling.
8
I punkt 29 i det överklagade beslutet anförde tribunalens ordförande att det, eftersom det omtvistade beslutet riktade sig endast till Republiken Frankrike och eftersom detta beslut enligt artikel 288 fjärde stycket FEUF var bindande endast för de franska myndigheterna, ålåg denna medlemsstat att återkräva det påstådda statliga stödet från SNCM och att avbryta framtida utbetalningar av ersättningen fram till den 31 december 2013. Tribunalens ordförande slog därför fast att det omtvistade beslutet i rättsligt avseende inte ensamt kunde anses innebära att detta bolag var skyldigt att återbetala det ovannämnda stödet eller att avstå från de ovannämnda utbetalningarna. Tribunalens ordförande ansåg därför att risken för att SNCM skulle avvecklas skulle vara tillräckligt överhängande för att motivera ett uppskov med verkställigheten av det omtvistade beslutet endast om de franska myndigheterna vidtog rättsligt bindande åtgärder för att genomföra detta beslut.
9
I punkterna 30–34 i det överklagade beslutet prövade tribunalens ordförande huruvida de skrivelser var relevanta som Korsikas prefekt riktade till CTC och STCM den 10 juli 2013. Tribunalens ordförande fann att dessa skrivelser, som inte hade gett upphov till några åtgärder från mottagarnas sida, inte kunde anses utgöra åtgärder som innebar att SNCM ovillkorligt var skyldigt att återbetala det utbetalda stödet och att avstå från återstående utbetalningar genom att säga upp CDSP. Risken för att SNCM skulle avvecklas kunde därför inte anses vara tillräckligt överhängande för att motivera uppskov med verkställigheten av det omtvistade beslutet.
10
Tribunalens ordförande godtog i punkt 35 och följande punkter i det överklagade beslutet inte Republiken Frankrikes motargument. I punkt 37 i detta beslut anmärkte tribunalens ordförande bland annat att skrivelserna från Korsikas prefekt av den 10 juli 2013 inte kunde anses utgöra tvingande åtgärder för att verkställa det omtvistade beslutet, i synnerhet som denne i skrivelserna uttryckligen angav att Republiken Frankrike hade för avsikt att väcka talan om ogiltigförklaring av detta beslut och att ge in en ansökan om interimistiska åtgärder avseende uppskov med verkställigheten av det. I punkt 38 i det ovannämnda beslutet underkände tribunalens ordförande argumentet att det var CTC som borde ha ställt ett återbetalningskrav, eftersom han ansåg att den omständigheten att detta inte hade gjorts under alla omständigheter kunde tillskrivas Republiken Frankrike.
11
Till den del Republiken Frankrike hade gjort gällande att det vore paradoxalt att denna medlemsstat skulle vara skyldig att slutföra förfarandet för att återkräva redan utbetalda stöd trots att en ansökan om interimistiska åtgärder hade getts in, erinrade tribunalens ordförande i punkt 40 i det överklagade beslutet om att institutionernas rättsakter presumeras vara giltiga och att en talan om ogiltigförklaring – enligt artikel 278 FEUF – inte utgör hinder för verkställighet, eftersom uppskov med verkställigheten endast kan beviljas av domstol. I punkt 41 i det överklagade beslutet erinrade tribunalens ordförande om att Republiken Frankrike enligt tribunalens praxis inte var skyldig att slutföra förfarandet för att återkräva stöd, men däremot att vidta tvingande åtgärder. I punkt 42 i det överklagade beslutet slog tribunalens ordförande fast att Republiken Frankrike inte hade styrkt att villkoret avseende en situation som ställer krav på skyndsamhet var uppfyllt, eftersom medlemsstaten inte hade vidtagit några tvingande åtgärder – vilka oundvikligen skulle få till följd att SNCM skulle försättas i likvidation – för att verkställa det omtvistade beslutet.
12
I punkt 43 och följande punkter i det överklagade beslutet prövade tribunalens ordförande för fullständighetens skull de förhållanden som skulle ha förelegat om Republiken Frankrike skulle anses ha vidtagit de tvingande åtgärder som är i fråga i förevarande mål. Tribunalens ordförande fann i huvudsak att det, enligt fast rättspraxis och mot bakgrund av handlingarna i målet, inte var styrkt att de franska nationella rättsmedlen innebar att det var omöjligt för SNCM att undvika att bolaget skulle försättas i likvidation och därmed lida allvarlig och irreparabel skada, om bolaget vid domstol skulle överklaga de nationella tvingande åtgärder som skulle ha vidtagits.
13
Mot bakgrund av dessa omständigheter slog tribunalens ordförande, i punkt 56 i det överklagade beslutet, fast att ansökan om interimistiska åtgärder skulle avslås på grund av att det inte förelåg någon situation som ställde krav på skyndsamhet. Tribunalens ordförande prövade härvid inte om åtgärden vid ett första påseende framstod som befogad (fumus boni juris) och gjorde inte någon avvägning mellan de föreliggande intressena.
Parternas yrkanden
14
Republiken Frankrike har yrkat att domstolen ska
—
upphäva det överklagade beslutet,
—
själv avgöra ansökan eller återförvisa den till tribunalen, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
15
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
—
ogilla överklagandet, och
—
förplikta Republiken Frankrike att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
16
Till stöd för överklagandet har Republiken Frankrike anfört en enda grund avseende felaktig rättstillämpning vid bedömningen av huruvida det förelåg en situation som ställde krav på skyndsamhet. Republiken Frankrike har närmare bestämt anfört att det för att detta villkor skulle vara uppfyllt – enligt tribunalens ordförande – fordrades, för det första att de behöriga franska myndigheterna skulle besluta om ett återbetalningskrav eller ett föreläggande för att återkräva det ifrågavarande stödet, och för det andra att det styrktes att det bolag som hade erhållit stödet inte kunde använda interna rättsmedel för att invända mot återbetalning av detta stöd och därmed undvika en allvarlig och irreparabel skada.
17
Kommissionen har uppmanat domstolen att inte godta dessa båda argument och att ogilla överklagandet.
18
Enligt artikel 104.2 i tribunalens rättegångsregler ska en ansökan om interimistiska åtgärder ange ”föremålet för talan, de omständigheter som ställer krav på skyndsamhet och de faktiska och rättsliga grunder på vilka den begärda åtgärden omedelbart framstår som befogad”. Uppskov med verkställigheten och andra interimistiska åtgärder kan således beviljas av domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder, om det fastställs att de vid första påseendet framstår som faktiskt och rättsligt befogade (fumus boni juris) och ställer krav på skyndsamhet, på så sätt att åtgärderna – för att undvika att den som ansöker om de interimistiska åtgärderna orsakas allvarlig och irreparabel skada – måste beviljas och ha verkan redan innan målet har avgjorts i sak. Dessa villkor är kumulativa, vilket innebär att det inte kan förordnas om interimistiska åtgärder när ett av villkoren inte är uppfyllt (beslut av domstolens ordförande av den 14 oktober 1996 i mål C-268/96 P(R), SCK och FNK mot kommissionen, REG 1996, s. I-4971, punkt 30)Nämnda domare ska även, i förekommande fall, göra en avvägning mellan de föreliggande intressena (beslut av domstolens ordförande av den 23 februari 2001 i mål C-445/00 R, Österrike mot rådet, REG 2001, s. I-1461, punkt 73).
19
Syftet med det interimistiska förfarandet är att säkerställa att det framtida slutliga avgörandet får full verkan, för att undvika att det rättsliga skydd som ges av domstolen blir bristfälligt. Det är för att uppnå detta syfte som frågan huruvida det föreligger krav på skyndsamhet ska bedömas med beaktande av om det är nödvändigt att fatta ett interimistiskt beslut för att undvika att den som ansöker om den interimistiska åtgärden åsamkas allvarlig och irreparabel skada (beslut av domstolens ordförande av den 14 december 2001 i mål C-404/01 P(R), kommissionen mot Euroalliages m.fl., REG 2001, s. I-10367, punkterna 61 och 62). Det åligger den part som ansöker om interimistiska åtgärder att styrka att denne inte kan avvakta utgången i målet rörande huvudsaken utan att riskera att lida allvarlig och irreparabel skada (se beslut av domstolens ordförande av den 12 oktober 2000 i mål C-278/00 R, Grekland mot kommissionen, REG 2000, s. I-8787, punkt 14).
20
Det framgår härvid av punkt 43 i det överklagade beslutet att tribunalens ordförande enbart för fullständighetens skull prövade huruvida det fanns inhemska rättsmedel som SNCM kunde anlita och prövade detta endast för det fall det, i motsats till vad som fastställdes i punkt 42 i samma beslut, skulle anses att de franska myndigheterna hade styrkt att de redan hade vidtagit tvingande åtgärder för att verkställa det omtvistade beslutet. Enligt fast rättspraxis kan anmärkningar som riktar sig mot domskäl i en av tribunalens domar vilka angetts för fullständighetens skull inte leda till att domen upphävs och sådana anmärkningar saknar således verkan (dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkt 148, samt beslut av den 23 februari 2006 i mål C‑171/05 P, Piau mot kommissionen, punkt 86).
21
Domstolen ska därför först pröva huruvida det skett en felaktig rättstillämpning på det sätt som har gjorts gällande beträffande den slutsats som tribunalens ordförande kom fram till i punkt 42 i det överklagade beslutet, med avseende på att tvingande åtgärder inte hade vidtagits och att det därför inte förelåg någon situation som ställde krav på skyndsamhet.
22
Republiken Frankrike har medgett att det är motiverat att fordra att det företag som har tagit emot stöd ska styrka att de behöriga nationella myndigheterna har vidtagit åtgärder för att återkräva stödet, och att villkoret avseende en situation som ställer krav på skyndsamhet inte ska anses uppfyllt om detta inte har gjorts. Såsom Republiken Frankrike har anfört är det bara de nationella myndigheterna som har möjlighet att ålägga ett företag som har tagit emot stöd att återbetala detta, och kommissionens beslut att medlemsstaten ska återkräva det aktuella stödet innebär inte någon rättsligt bindande förpliktelse för detta företag. Så länge de nationella myndigheterna inte har vidtagit tvingande åtgärder för att avbryta och återkräva detta stöd kan detta företag därför inte med framgång göra gällande att det föreligger en risk för en allvarlig och irreparabel skada. Republiken Frankrike har hävdat att denna regel inte kan tillämpas i fråga om en ansökan om interimistiska åtgärder avseende statligt stöd som ges in av en medlemsstat, eftersom det enligt Republiken Frankrike vore paradoxalt att låta frågan huruvida det finns grund för en ansökan om interimistiska åtgärder avseende statligt stöd som inges av en medlemsstat bero på om de nationella myndigheterna i den medlemsstaten har vidtagit tvingande åtgärder för att återkräva detta stöd.
23
Republiken Frankrike har emellertid inte ifrågasatt den premiss som tribunalens ordförande ställde upp i punkt 27 i det överklagade beslutet och som innebär att den allvarliga och irreparabla skada som Republiken Frankrike har åberopat uppkommer endast om SNCM avvecklas. Eftersom det omtvistade beslutet, såsom Republiken Frankrike har hävdat, inte medför någon återbetalningsskyldighet för SNCM – på grund av att beslutet inte riktar sig till detta bolag – riskerar detta inte att försättas i likvidation så länge som de nationella myndigheterna inte har vidtagit tvingande åtgärder för att återkräva det aktuella stödet. Republiken Frankrike kan under dessa förhållanden inte åberopa att det är troligt att de allvarliga och irreparabla skador som gjorts gällande kan uppkomma om dessa myndigheter inte vidtar sådana åtgärder.
24
Republiken Frankrike har anfört att det är paradoxalt att en medlemsstat är tvungen att vidta tvingande åtgärder för att återkräva ett stöd, för att en ansökan om uppskov med verkställigheten av ett beslut om att denna medlemsstat är skyldig at återkräva detta stöd ska bifallas. Det är beträffande detta argument tillräckligt att erinra om att den omständigheten att ett förfarande enligt artikel 14.3 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [108 FEUF] (EGT L 83, s. 1) för att återkräva stöd som en medlemsstat har beviljat måste inledas på grund av att stödet är oförenligt med den inre marknaden innebär att denna medlemsstat är skyldig att mot sin vilja vidta rättsligt bindande åtgärder för att uppfylla sina skyldigheter enligt unionsrätten.
25
Såsom tribunalens ordförande erinrade om i punkt 14 i det överklagade beslutet, föreskrivs i artikel 278 FEUF att en talan som förs vid domstolen inte ska hindra verkställighet. Uppskov med verkställigheten av en rättsakt mot vilken talan om ogiltigförklaring väcks utgör nämligen ett undantagsfall och enskilda har enligt samma bestämmelse möjlighet att ansöka om sådant uppskov.
26
Härav framgår att den omständigheten att en medlemsstat är tvungen att vidta tvingande åtgärder för att återkräva ett stöd, samtidigt som den ansöker vid unionens domstol om uppskov med verkställigheten av ett beslut som kommissionen har fattat om att denna medlemsstat är skyldig att vidta samma åtgärder, följer av de bestämmelser om förfarandet och om fördelningen av befogenheter mellan kommissionen och de nationella myndigheterna som föreskrivs i unionsrätten.
27
Domstolen finner därför att tribunalens ordförande inte gjorde sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning genom att fordra att de behöriga nationella myndigheterna, för att villkoret avseende en situation som ställer krav på skyndsamhet skulle vara uppfyllt, var tvungna att vidta tvingande åtgärder för att återkräva det ifrågavarande stödet. Eftersom tribunalens ordförande, i synnerhet i punkterna 33 och 37 i det överklagade beslutet och utan att Republiken Frankrike gjorde gällande att han hade missuppfattat de faktiska omständigheterna, även slog fast att Republiken Frankrike inte hade vidtagit sådana åtgärder, gjorde han en riktig bedömning när han i punkt 42 i det överklagade beslutet slog fast att Republiken Frankrike inte hade styrkt att villkoret avseende en situation som ställer krav på skyndsamhet var uppfyllt i förevarande mål.
28
Av vad som ovan anförts följer att överklagandet ska ogillas och, eftersom tribunalens ordförande prövade denna fråga enbart för fullständighetens skull, saknas det skäl att pröva Republiken Frankrikes argument att rättsmedel föreligger enligt inhemsk rätt som i förekommande fall kan ge SNCM möjlighet att få uppskov med verkställigheten av de tvingande åtgärder som ska vidtas av de franska myndigheterna.
Rättegångskostnader
29
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Republiken Frankrike ska ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Frankrike har tappat målet ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar tribunalens vice ordförande följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Republiken Frankrike ska ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.