62023CJ0610
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
3. srpnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Međunarodna zaštita – Zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Direktiva 2013/32/EU – Članak 46. – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na učinkovit pravni lijek – Zahtjev za cjelovito i ex nunc razmatranje pravnog lijeka – Obveza osobnog pojavljivanja pred tijelom nadležnim za razmatranje pravnog lijeka – Presumpcija da je pravni lijek podnesen nepropisno – Odbijanje pravnog lijeka kao neosnovanog bez ispitivanja merituma – Načelo proporcionalnosti”
U predmetu C‑610/23 [Al Nasiria] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Upravni sud u Solunu, Grčka), odlukom od 30. lipnja 2023., koju je Sud zaprimio 3. listopada 2023., u postupku
FO
protiv
Ypourgos Metanastefsis kai Asylou
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, T. von Danwitz (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, u svojstvu suca prvog vijeća, A. Kumin, I. Ziemele i S. Gervasoni, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za vladu Helenske Republike, Z. Chatzipavlou, K. Georgiadis i T. Papadopoulou, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, F. Blanc‑Simonetti i A. Katsimerou, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 6. veljače 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 46. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L) u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe FO i Ypourgosa Metanastefsis kai Asylou (ministar za imigraciju i azil, Grčka), u vezi s odbijanjem zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnijela osoba FO.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
3
Članak 33. Konvencije o statusu izbjeglica, koja je potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. [Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)] i koja je stupila na snagu 22. travnja 1954., kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica, sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967., koji je pak stupio na snagu 4. listopada 1967., naslovljen „Zabrana protjerivanja i vraćanja”, u stavku 1. propisuje:
„Nijedna država ugovornica neće protjerati ili prisilno udaljiti ili na bilo koji način vratiti izbjeglicu na granice područja gdje bi njegov život ili sloboda bili ugroženi zbog njegove rase, vjere, državljanstva, pripadnosti nekoj društvenoj skupini ili političkih uvjerenja.”
Pravo Unije
Direktiva 2008/115/EZ
4
Članak 7. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.) u stavku 4. određuje:
„Ako postoji opasnost od bijega ili ako je zahtjev za zakonit boravak odbijen kao očigledno neutemeljen ili lažan, ili ako konkretna osoba predstavlja opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost, države članice mogu se suzdržati od odobravanja vremena za dobrovoljni odlazak ili mogu odobriti vrijeme kraće od sedam dana.”
5
Članak 11. stavak 1. te direktive određuje:
„Odlukama o vraćanju pridodaje se zabrana ulaska:
(a)
ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak; ili
(b)
ako nije poštovana obveza vraćanja.
U drugim se slučajevima odlukama o vraćanju može pridodati zabrana ulaska.”
Direktiva 2011/95/EU
6
Članak 2. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL 2023./90216, L) određuje:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(d)
‚izbjeglica’ znači državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjana zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države, kao i osoba bez državljanstva koja se nalazi izvan države prethodnog uobičajenog boravišta, a koja se zbog istih gore navedenih razloga, ili zbog takvog straha, ne želi vratiti u tu državu, te na koju se ne primjenjuje članak 12.;
[…]
(f)
‚osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu’ znači državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koja ne ispunjava uvjete za dobivanje statusa izbjeglice ali za koju se opravdano vjeruje da bi dotična osoba, ako bi se vratila u svoju državu porijekla ili, ako se radi o osobi bez državljanstva, u državu prethodnog uobičajenog boravišta, bila izložena trpljenju ozbiljne nepravde kako je definirano člankom 15., i na koju se ne primjenjuje članak 17. stavci 1. i 2., te koja nije u mogućnosti ili, zbog takve opasnosti, ne želi staviti se pod zaštitu te države;
[…]”
7
Člankom 4. navedene direktive, naslovljenim „Procjena činjenica i okolnosti”, predviđa se:
„1.   Države članice mogu utvrditi kao obvezu podnositelja zahtjeva da čim prije dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu. Dužnost je države članice da u suradnji s podnositeljem zahtjeva procijeni odgovarajuće elemente zahtjeva.
[…]
3.   Zahtjevi za međunarodnu zaštitu procjenjuju se pojedinačno, pri čemu se uzima u obzir sljedeće:
(a)
sve odgovarajuće činjenice koje se odnose na zemlju podrijetla u vrijeme donošenja odluke o zahtjevu, uključujući zakone i propise zemlje podrijetla i način na koji se oni primjenjuju;
(b)
odgovarajuće izjave i dokumentaciju koje je dostavio podnositelj zahtjeva uključujući informacije o tome je li podnositelj zahtjeva bio ili bi mogao biti izložen proganjanju ili ozbiljnoj nepravdi;
(c)
položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, uključujući čimbenike kao što su podrijetlo, spol i dob, kako bi se procijenilo bi li se, s obzirom na osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, postupci kojima je podnositelj zahtjev bio izložen ili bi mogao biti izložen mogli smatrati proganjanjem ili ozbiljnom nepravdom;
[…]
5.   Ako država članica primjenjuje načelo prema kojemu je dužnost podnositelja zahtjeva potkrijepiti dokazima zahtjev za međunarodnu zaštitu i ako neke izjave podnositelja zahtjeva nisu potkrijepljene dokumentacijom ili drugim dokazima, tim izjavama ne treba potvrda ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
(a)
podnositelj zahtjeva je učinio iskreni napor da svoj zahtjev potkrijepi dokazima;
(b)
podneseni su svi odgovarajući elementi kojima raspolaže podnositelj zahtjeva i dana su zadovoljavajuća objašnjenja u pogledu manjka drugih odgovarajućih elemenata;
(c)
utvrdilo se da su izjave podnositelja zahtjeva dosljedne i prihvatljive te da ne proturječe dostupnim posebnim i općim informacijama relevantnima za njegov slučaj;
(d)
podnositelj zahtjeva je zatražio međunarodnu zaštitu što je prije mogao, osim ako podnositelj zahtjeva može predočiti opravdane razloge zašto to nije učinio; i
(e)
utvrđena je opća vjerodostojnost podnositelja zahtjeva.”
Direktiva 2013/32
8
U uvodnim izjavama 18., 23., 25., 43. i 50. Direktive 2013/32 navedeno je:
„(18)
U interesu je država članica i podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu da se odluke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu donose što prije, ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatranja koje se provodi.
[…]
(23)
U tužbenim postupcima, ovisno o određenim uvjetima, podnositeljima zahtjeva osiguravaju se besplatna pravna pomoć i zastupanje od strane osobe koja je prema nacionalnom pravu za to ovlaštena. Nadalje, u svim fazama postupka, podnositelji zahtjeva imaju pravo na savjetovanje na vlastiti trošak, s pravnim i drugim savjetnicima koji su kao takvi dozvoljeni ili dopušteni prema nacionalnom pravu.
[…]
(25)
Da bi se ispravno utvrdilo koje osobe trebaju zaštitu kao izbjeglice za potrebe članka 1. Konvencije [o statusu izbjeglica, potpisane u Ženevi 28. srpnja 1951.], ili kao osobe ovlaštene na supsidijarnu zaštitu, svaki podnositelj treba imati učinkovit pristup postupcima, mogućnost sudjelovanja i odgovarajuće komunicirati s nadležnim tijelima, kako bi podnio mjerodavne činjenice u svom predmetu, te zadovoljavajuća postupovna jamstva, kako bi se mogao braniti u svom predmetu u svim fazama postupka. Štoviše, postupak u kojem se razmatra zahtjev za međunarodnu zaštitu u pravilu omogućuje podnositelju zahtjeva barem: pravo na boravak u zemlji do donošenja odluke ovlaštenog tijela; […] pravo na odgovarajuće obavješćivanje o odluci i činjeničnim i pravnim razlozima te odluke; mogućnost savjetovanja s pravnim ili drugim savjetnikom; pravo da bude informiran(a) o svojoj pravnoj poziciji u odlučujućim fazama postupka na jeziku koji razumije ili se opravdano može pretpostaviti da razumije; te, u slučaju negativne odluke, pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom.
[…]
(43)
Države članice trebaju sadržajno razmatrati sve zahtjeve tj. ocijeniti ispunjava li konkretni podnositelj zahtjeva uvjete za međunarodnu zaštitu u skladu s Direktivom [2011/95], osim ako ova Direktiva ne određuje drukčije, posebno ako se može opravdano sumnjati da bi druga zemlja mogla obaviti razmatranje ili pružiti dostatnu zaštitu. […]
[…]
(50)
U skladu s temeljnim načelom prava Unije da se na odluke u vezi sa zahtjevom za međunarodnu zaštitu, odluke o odbijanju ponovnog pokretanja postupka razmatranja zahtjeva nakon okončanja te odluke o oduzimanju statusa izbjeglice ili statusa supsidijarne zaštite, može primijeniti učinkovit pravni lijek pred sudom.”
9
Članak 2. Direktive 2013/32, naslovljen „Definicije”, propisuje:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(f)
‚tijelo odlučivanja’ znači nesudsko ili upravno tijelo u državi članici nadležnoj za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koje je ovlašteno donositi odluke u prvom stupnju u tim predmetima;
[…]”
10
Članak 28. te direktive, naslovljen „Postupak kod prešutnog povlačenja ili odustanka od zahtjeva“, u stavcima 1. i 2. propisuje:
„1.   Kada postoji opravdan razlog da se smatra da je podnositelj zahtjeva prešutno povukao ili odustao od svog zahtjeva, države članice osiguravaju da tijelo odlučivanja donese odluku o okončanju postupka ili, ako tijelo odlučivanja smatra da zahtjev nije utemeljen nakon odgovarajućeg razmatranja sadržaja zahtjeva u skladu s člankom 4. Direktive [2011/95], o odbijanju zahtjeva.
Države članice mogu smatrati da je podnositelj zahtjeva prešutno povukao ili odustao od svog zahtjeva za međunarodnu pomoć, posebno kada se utvrdilo sljedeće:
(a)
da se on ili ona nisu odazvali na zahtjeve da podnesu informacije bitne za njihov zahtjev za potrebe članka 4. Direktive [2011/95] ili se nisu odazvali na osobni razgovor iz članaka od 14. do 17. ove Direktive, osim ako podnositelj zahtjeva u razumnom roku ne dokaže da je njegovo propuštanje posljedica okolnosti na koje on ili ona nisu mogli utjecati;
(b)
da su on ili ona pobjegli ili bez dozvole napustili mjesto gdje su živjeli ili bili zadržani a da nisu u razumnom roku o tome obavijestili nadležno tijelo ili da u razumnom roku nisu izvršili obveze javljanja ili druge obveze kontaktiranja, osim ako podnositelj zahtjeva dokaže da je to posljedica okolnosti na koje on ili ona nisu mogli utjecati.
U svrhu provedbe ovih odredaba države članice mogu utvrditi rokove ili smjernice.
2.   Države članice osiguravaju da podnositelj zahtjeva koji se ponovno javi nadležnom tijelu nakon donošenja odluke o okončanju postupka iz stavka 1. ovog članka, ima pravo zatražiti ponovno otvaranje svog predmeta ili podnijeti novi zahtjev na koji se neće primjenjivati postupak iz članaka 40. i 41.
Države članice mogu utvrditi rok od najmanje devet mjeseci u kojem podnositelj zahtjeva ne može tražiti ponovno otvaranje predmeta ili u kojem se novi postupak smatra naknadnim zahtjevom i na njega se primjenjuju članci 40. i 41. Države članice mogu odrediti da se predmet podnositelja zahtjeva može ponovno otvoriti samo jednom.
Države članice osiguravaju da se takva osoba ne udalji suprotno načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
Države članice mogu dozvoliti tijelu odlučivanja da nastavi postupak u fazi u kojoj je on bio okončan.”
11
Članak 31. Direktive 2013/32, naslovljen „Postupak razmatranja”, u stavku 8. određuje:
„Države članice mogu propisati da se u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II. zahtjevi razmatraju ubrzano i/ili vode na granicama ili u tranzitnim zonama u skladu s člankom 43., ako:
(a)
je podnositelj zahtjeva prilikom podnošenja svog zahtjeva i činjenica pokrenuo samo pitanja koja nisu mjerodavna za razmatranje ispunjavaju li on ili ona uvjete kao ovlaštenici međunarodne zaštite na temelju Direktive [2011/95]; ili
(b)
podnositelj zahtjeva dolazi iz zemlje porijekla za potrebe ove Direktive; ili
(c)
je podnositelj obmanuo tijela podnošenjem informacija ili dokumenata ili je prešutio važne informacije ili dokumente u pogledu svog identiteta i/ili nacionalnosti, što bi moglo negativno utjecati na odluku; ili
(d)
je vjerojatno da je podnositelj zahtjeva zlonamjerno uništio ili otuđio osobnu ili putnu ispravu koja bi pomogla prilikom utvrđivanja njegovog identiteta ili državljanstva; ili
(e)
je podnositelj zahtjeva dao očigledno nedosljedne i suprotne, očigledno lažne ili očigledno slabo vjerojatne izjave koje su u suprotnosti s dovoljno provjerenim informacijama o državi porijekla, zbog čega je njegov zahtjev očigledno neuvjerljiv u pogledu tvrdnje da on ili ona ispunjavaju uvjete za međunarodnu zaštitu na temelju Direktive [2011/95]; ili
(f)
je podnositelj zahtjeva uložio naknadni zahtjev za međunarodnu zaštitu koji nije dopušten u skladu s člankom 40. stavkom 5.; ili
(g)
je podnositelj zahtjeva podnio zahtjev samo kako bi odgodio ili onemogućio izvršenje prijašnje ili neposredne odluke na temelju koje bi mogao biti otklonjen;
(h)
je podnositelj zahtjeva nezakonito ušao na državno područje države članice ili produžio svoj boravak te se bez pravoga razloga nije javio tijelima ni podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu u najkraćem vremenu, ovisno o okolnostima svog ulaska; ili
(i)
podnositelj zahtjeva odbija ispuniti obvezu davanja otisaka svojih prstiju […]; ili
(j)
se podnositelj zahtjeva može iz ozbiljnih razloga smatrati opasnošću za nacionalnu sigurnost ili javni red države članice, ili ako je podnositelj zahtjeva iz ozbiljnih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog reda prema nacionalnom pravu bio prisilno protjeran.”
12
Člankom 32. Direktive 2013/32, naslovljenim „Neosnovani zahtjevi”, određuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 27., države članice mogu smatrati zahtjev neosnovanim samo onda kada je tijelo odlučivanja utvrdilo da podnositelj zahtjeva ne ispunjava uvjete za međunarodnu zaštitu na temelju Direktive [2011/95].
2.   U slučajevima neosnovanih zahtjeva na koje se primjenjuje neka od okolnosti iz članka 31. stavka 8., države članice mogu smatrati zahtjev očigledno neosnovanim ako je kao takav definiran nacionalnim zakonodavstvom.”
13
Člankom 46. Direktive 2013/32, naslovljenim „Pravo na učinkoviti pravni lijek”, predviđa se:
„1.   Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva imaju pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom, protiv:
(a)
odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu, uključujući odluku
i.
o razmatranju neutemeljenosti zahtjeva u vezi statusa izbjeglice i/ili supsidijarne zaštite;
ii.
o nedopuštenosti zahtjeva u skladu s člankom 33. stavkom 2.;
iii.
donesenu na granici ili u tranzitnim zonama države članice, kako je opisano u članku 43. stavku 1.;
iv.
ne provede razmatranje u skladu s člankom 39.;
(b)
odbijanja ponovnog pokretanja postupka razmatranja zahtjeva nakon njegova okončanja u skladu s člancima 27. i 28.;
(c)
odluke o oduzimanju međunarodne zaštite u skladu s člankom 45.;
[…]
3.   Zbog usklađivanja sa stavkom 1., države članice osiguravaju da se učinkovitim pravnim lijekom predviđa cjelovito i ex nunc razmatranje i činjenica i pravnih pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [2011/95], barem u žalbenim postupcima pred prvostupanjskim sudom.
4.   Države članice utvrđuju razumne rokove i druga potrebna pravila za ostvarivanje prava podnositelja zahtjeva na učinkovit pravni lijek u skladu sa stavkom 1. Rokovi ne smiju onemogućiti ili učiniti posebno teškim takvo ostvarivanje prava.
Države članice također mogu utvrditi da se odluke donesene na temelju članka 43. revidiraju po službenoj dužnosti.
5.   Ne dovodeći u pitanje stavak 6., države članice omogućuju podnositeljima zahtjeva da ostanu na državnom području do isteka roka unutar kojega imaju pravo na učinkovit pravni lijek, te, ako je takvo pravo ostvareno unutar roka, do zaključenja postupka povodom pravnog lijeka.
6.   U slučaju odluke:
(a)
o očigledno neosnovanom zahtjevu prema članku 32. stavku 2. ili odluke o neosnovanom zahtjevu prema članku 31. stavku 8., osim u slučajevima kada se takve odluke temelje na okolnostima iz članka 31. stavka 8. točke (h);
(b)
o nedopuštenosti zahtjeva prema članku 33. stavku 2. točki (a), (b) ili (d);
(c)
o odbijanju ponovnog otvaranja predmeta podnositelja zahtjeva nakon njegova okončanja u skladu s člankom 28.; ili
(d)
o odbijanju razmatranja ili nepotpunom razmatranju zahtjeva prema članku 39.,
sud ima ovlast odlučivati o tome može li podnositelj zahtjeva ostati na državnom području države članice, na zahtjev podnositelja zahtjeva ili po službenoj dužnosti, ako takva odluka dovodi do prestanka prava podnositelja zahtjeva da ostane u državi članici te ako u takvim slučajevima nije predviđen pravni lijek prema nacionalnom pravu.
[…]
11.   Države članice također mogu utvrditi u nacionalnom zakonodavstvu uvjete pod kojima se smatra da je podnositelj zahtjeva prešutno povukao ili odustao od svojeg pravnog lijeka prema stavku 1., kao i pravila o postupku koji se treba primjenjivati.”
Grčko pravo
Zakon 3907/2011
14
U skladu s člankom 22. stavkom 4. Nomosa 3907/2011, Idrysi Ypiresias Asylou kai Ypiresias Protis Ypodochis, prosarmogi tis ellinikis nomothesias pros tis diataxeis tis Odigias 2008/115/EK schetika me tous koinous kanones kai diadikasies sta krati‑meli gia tin epistrofi ton paranomos diamenonton ypikoon triton choron kai loipes diataxeis (Zakon 3907/2011 o osnivanju Službe za azil i Službe za prvi prihvat, usklađivanju grčkog zakonodavstva s odredbama Direktive 2008/115/EZ o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom i drugim odredbama (FEK A’ 7/26. siječnja 2011.) naslovljenim „Dobrovoljni odlazak”:
„Ako postoji opasnost od bijega ili ako državljanin treće zemlje predstavlja opasnost za javnu sigurnost, javni poredak ili nacionalnu sigurnost […] ili ako je zahtjev za zakonit boravak odbačen kao očigledno neosnovan ili nepropisno podnesen, posebna nadležna tijela ne odobravaju rok za dobrovoljni odlazak.”
Zakon 4375/2016
15
U članku 4. stavku 1. Nomosa 4375/2016, Organosi kai leitourgia Ypiresias Asylou, Archis Prosfygon, Ypiresias Ypodochis kai Taftopoiisis systasi Genikis Grammateias Ypodochis, prosarmogi tis Ellinikis Nomothesias pros tis diataxeis tis Odigias 2013/32/EE tou Evropaikou Koinovouliou kai tou Symvouliou „schetika me tis koines diadikasies gia ti chorigisi kai anaklisi tou kathestotos diethnous prostasias (anadiatyposi)” (EE 2013., L 180), diataxeis gia tin ergasia dikaiouchon diethnous prostasias kai alles diataxeis (Zakon 4375/2016 o organizaciji i funkcioniranju Službe za azil, Tijela za pravne lijekove i Službe za prihvat i identifikaciju, o osnivanju Glavnog tajništva za prihvat, usklađivanju grčkog zakonodavstva s odredbama [Direktive 2013/32], odredbama o zapošljavanju korisnika međunarodne zaštite i drugim odredbama) (FEK A’ 51/3. travnja 2016.), kako je izmijenjen Nomosom 4399/2016 (u daljnjem tekstu: Zakon 4375/2016) ustanovljena su, kako bi se zajamčilo pravo na učinkovit pravni lijek iz članka 46. te direktive, neovisna povjerenstva za pravne lijekove sa sjedištem u Ateni koja su mjesno nadležna za cijelu Grčku. Nadležna su za razmatranje pravnih lijekova koje podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu ulažu radi pravnog i meritornog razmatranja odluka Ypiresie Asylou (Služba za azil, Grčka) kojima su njihovi zahtjevi odbijeni u prvom stupnju.
Zakon 4636/2019
16
Nomos 4636/2019 peri diethnous prostasias kai alles diatakseis (Zakon 4636/2019 o međunarodnoj zaštiti i drugim odredbama) (FEK A’ 169/1. studenoga 2019.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o međunarodnoj zaštiti), prenosi Direktivu 2013/32 u grčki pravni poredak.
17
Članak 78. stavci 3. i 9. tog zakona glasi:
„3.   Podnositelji zahtjeva obvezni su odmah se osobno pojaviti pred tijelima nadležnima za primanje kako bi podnijeli zahtjev za međunarodnu zaštitu, kao i u bilo kojem trenutku ako budu pozvani pred nadležna tijela u skladu s ovim dijelom tog zakona. […] Kada se osobno pojave, mogu im pomagati odvjetnici opunomoćenici ad litem i drugi posebno ovlašteni savjetnici, u skladu s člankom 71. stavkom 1. Obveza osobnog pojavljivanja u svakoj fazi postupka razmatranja zahtjeva ili pravnog lijeka ne ukida se zbog prisutnosti osoba iz prethodnog stavka. Iznimno, sljedeće se odredbe posebno primjenjuju na rasprave o ispitivanju pravnih lijekova pred neovisnim povjerenstvima za pravne lijekove:
(a)
Ako podnositelji zahtjeva borave u centru za prihvat ili boravak, ne moraju se osobno pojaviti. U takvim slučajevima podnositelje zahtjeva mogu zastupati ili odvjetnici opunomoćenici ad litem ili posebno ovlašteni zastupnici ili druge ovlaštene osobe u skladu s člankom 71. stavkom 1. ili tijelu ovlaštenom za pravne lijekove na bilo koji prikladan način, a najkasnije do dana prije održavanja rasprave, poslati potvrdu voditelja ustanove za prihvat ili boravak. Ta potvrda mora sadržavati naznaku da podnositelji zahtjeva stvarno borave u centru za prihvat ili boravak na dan podnošenja zahtjeva za izdavanje potvrde. Taj datum ne smije biti prije više od tri (3) dana od dana održavanja rasprave o pravnom lijeku.
(b)
Ako su podnositeljima zahtjeva nametnuta ograničenja njihove slobode kretanja ili obveza boravka na mjestu određenom u skladu s člankom 45., oni se ne moraju osobno pojaviti. U takvim slučajevima podnositelje zahtjeva mogu zastupati ili odvjetnici opunomoćenici ad litem ili posebno ovlašteni zastupnici ili druge ovlaštene osobe u skladu s člankom 71. stavkom 1. ili tijelu ovlaštenom za pravne lijekove na bilo koji prikladan način, a najkasnije do dana prije održavanja rasprave, poslati potvrdu policijske postaje ili centra za pružanje usluga građanima u mjestu u kojem borave, kojom se potvrđuje da su se osobno pojavili na dan podnošenja zahtjeva za izdavanje potvrde. Taj datum ne smije biti prije više od dva (2) dana od dana održavanja rasprave o pravnom lijeku. Ako tijelo za ispitivanje pravnih lijekova ne zaprimi potvrde iz točaka (a) i (b), smatra se da je podnositelj prešutno povukao svoj pravni lijek u skladu s odredbama članka 81. ovog zakona.
U slučaju više sile, kao što su teška bolest, teška tjelesna oštećenja ili nepremostiva prepreka koja sprječava podnositelja zahtjeva da se osobno pojavi, obveza osobnog pojavljivanja suspendira se za vrijeme trajanja slučaja više sile. U tom slučaju podnositelj zahtjeva mora podnijeti zahtjev u kojem navodi okolnosti koje predstavljaju višu silu ili nepremostivu prepreku, koje ga sprječavaju u tome da se osobno pojavi, a taj zahtjev mora biti valjano potkrijepljen dokumentacijom i potvrdama ili uvjerenjima nadležne javne službe. Ako se utvrde navedeni slučajevi više sile ili nepremostivih prepreka i pod uvjetom da se podnositelj zahtjeva osobno pojavi pred nadležnim tijelima, uklanjaju se učinci nepojavljivanja u smislu ovog stavka.
[…]
9.   U slučaju povrede obveze suradnje s nadležnim tijelima, kako je navedena u prethodnim stavcima, a osobito ako zainteresirana osoba ne komunicira ili ne surađuje s tijelima radi utvrđivanja elemenata potrebnih za razmatranje zahtjeva, s čiji je učinak sprječavanje dobrog odbijanja postupaka ispitivanja zahtjeva za dodjelu međunarodne zaštite, smatra se da su navedeni zahtjev ili tužba prešutno povučeni u skladu s odredbama članka 81. ovog zakona.”
18
Članak 81. navedenog zakona navodi:
„1.   Ako postoji ozbiljan razlog za presumpciju da je podnositelj zahtjeva prešutno povukao svoj zahtjev, tijela nadležna za odlučivanje provode odgovarajuće ispitivanje merituma zahtjeva, u skladu s člankom 4. ovog zakona, na temelju informacija kojima raspolaže služba, te ga, ako smatraju da je zahtjev neosnovan, odbijaju. Ako na temelju informacija dostupnih službi i u skladu s prethodnim stavkom nije moguće na odgovarajući način razmotriti zahtjev, nadležna tijela prestaju razmatrati zahtjev i izdaju odluku o prekidu. Odlukom o prekidu razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu istodobno se nalaže vraćanje podnositelja zahtjeva, u skladu s odredbama Zakona 3907/2011 ili Zakona 3386/2005. Navedeni akti dostavljaju se u skladu s odredbama članka 82. ovog zakona.
2.   Pretpostavlja se, među ostalim, implicitno povlačenje ako se utvrdi da podnositelj zahtjeva:
(a)
nije odgovorio na zahtjeve za dostavu bitnih informacija za svoj zahtjev […]; ili
(b)
nije prisustvovao osobnom razgovoru ili raspravi pred [neovisnim] povjerenstvom za pravne lijekove, u skladu s člancima 77. i 97. ovog zakona, čak i ako je valjano pozvan; ili je
(c)
pobjegao iz mjesta na kojem je zadržan […]
(d)
napustio, a da nije zatražio odobrenje ili o tome obavijestio nadležna tijela kada je to bio obvezan, mjesto u kojem je živio ili napustio zemlju bez odobrenja nadležnih tijela za primanje; ili
(e)
nije postupio u skladu s obvezama koje proizlaze iz članka 78. ovog zakona ili nije poštovao obvezu redovitog pojavljivanja pred tijelima ili druge obveze obavještavanja, […] ili
(f)
nije podnio zahtjev za produljenje svoje iskaznice podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu [najkasnije] dan nakon datuma njezina isteka u skladu s člankom 70.; ili
(g)
ne surađuje s nadležnim tijelima, čime povređuje svoju obvezu suradnje u skladu s člankom 78.,
[…]
3.   Podnositelj zahtjeva može neovisnom povjerenstvu za pravne lijekove, u skladu s člankom 92. ovog zakona, podnijeti pravni lijek protiv odluka o odbijanju iz stavka 1. ovog članka.
4.   Ako je donesena odluka o prekidu u skladu sa stavkom 1., podnositelj zahtjeva ima pravo u roku od devet (9) mjeseci od datuma odluke o prekidu od tijela koje izdaje ispravu zatražiti nastavak postupka razmatranja njegova slučaja ili pak podnijeti novi zahtjev koji nije obuhvaćen postupkom [naknadnih zahtjeva] iz članka 89. Podnositelj zahtjeva ne protjeruje se iz zemlje i ne izvršava se odluka o vraćanju sve dok se o tom zahtjevu ne donese konačna odluka.”
19
Članak 92. Zakona 4636/2019, naslovljen „Pravo na pravni lijek”, u stavcima 1. i 4. predviđa:
„1.   Podnositelj zahtjeva ima pravo tijelu nadležnom za ispitivanje pravnih lijekova iz članka 4. Zakona 4375/2016 podnijeti upravni pravni lijek iz članka 7. stavka 5. Zakona 4375/2016:
(a)
protiv odluke o odbacivanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu kao neosnovanog u okviru redovnog postupka ili postupka o opozivu statusa međunarodne zaštite, kao i protiv odluke o odobravanju statusa međunarodne zaštite, u dijelu u kojem se njome odbija podnositelju zahtjeva priznati status izbjeglice u roku od trideset (30) dana od dostave odluke ili od dana kada se smatra da je podnositelj pravnog lijeka za nju saznao u skladu s člankom 82. stavkom 5.;
(b)
protiv odluke kojom se zahtjev za međunarodnu zaštitu odbacuje kao nedopušten ili se odbija u okviru ubrzanog postupka […]
[…]
4.   Ako je pravni lijek odbijen, podnositelj zahtjeva zadržava se – osim ako je maloljetnik bez pratnje – u centru za zadržavanje prije odlaska, dok se ne provede njegovo udaljavanje ili dok njegov zahtjev ne bude konačno prihvaćen. Podnošenje naknadnog zahtjeva i/ili tužbe za poništenje i/ili zahtjeva za odgodu ne dovodi automatski do ukidanja zadržavanja.”
20
U skladu s člankom 95. stavkom 1. tog zakona:
„Ako se podnese pravni lijek, nadležno tijelo za primanje istog dana obavješćuje podnositelja zahtjeva o datumu održavanja rasprave o tom pravnom lijeku.”
21
Članak 97. stavak 2. navedenog zakona određuje:
„U postupku pred neovisnim povjerenstvom za pravne lijekove podnositelj pravnog lijeka obvezno se upušta u postupak, osobno ili posredstvom odvjetnika opunomoćenika ad litem, podložno članku 78. stavku 3. Ako se podnositelj zahtjeva ne pojavi osobno ili ne dostavi potvrdu iz članka 78. stavka 3., pretpostavlja se da je pravni lijek podnio samo kako bi odgodio ili onemogućio izvršenje prijašnje ili predstojeće odluke o njegovu protjerivanju ili udaljavanju na neki drugi način, a pravni lijek se odbija kao očito neosnovan.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
22
Osoba FO, državljanin Iraka, podnijela je 28. veljače 2019. zahtjev za međunarodnu zaštitu Perifereiaku Grafeio Asylou Samou (Regionalni ured za azil u Samosu, Grčka), navodeći da joj je u zemlji njezina podrijetla život ugrožen.
23
Tijekom razgovora održanog 24. veljače 2020. u Perifereiaku Grafeio Asylou Thessalonikis (Regionalni ured za azil u Solunu, Grčka) osoba FO pojasnila je da je bila u ljubavnoj vezi s jednom djevojkom, zbog čega ju je član obitelji te djevojke napao i ozlijedio. Osoba FO prijavila je taj incident policiji, ali ona ga nije riješila. Budući da je nakon navedenog incidenta nastavila biti povezana s navedenom djevojkom, pleme je donijelo odluku o tome da se osobu FO ubije. Tijekom upravnog postupka u kojem se razmatrao njezin zahtjev za međunarodnu zaštitu osoba FO predočila je dokument od 1. listopada 2018., koji je, prema neslužbenom prijevodu koji mu je bio priložen, upućen „svim plemenima i u kojem je naloženo da se podnositelja zahtjeva ubije zbog povrede koja se odnosi na pleme”.
24
Odlukom od 18. svibnja 2020. Regionalni ured za azil u Solunu odbio je zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnijela osoba FO uz obrazloženje da njezini navodi u pogledu njezina odnosa s djevojkom i razlozi zbog kojih je bila prisiljena napustiti svoju zemlju nisu bili pouzdani. Dokument od 1. listopada 2018. kojim se navodno nalaže ubijanje osobe FO nije prihvaćen kao uvjerljiv dokaz zbog nepreciznosti tvrdnji koje su u njemu iznesene i nemogućnosti provjere njihove vjerodostojnosti.
25
Osoba FO protiv te je odluke 27. kolovoza 2021. uz pomoć opunomoćenog odvjetnika podnijela pravni lijek nadležnom trećem neovisnom povjerenstvu za pravne lijekove. U trenutku podnošenja tog pravnog lijeka obaviještena je, kao prvo, o tome da je njezino ispitivanje određeno za 11. listopada 2021., kao drugo, o tome da se postupak ispitivanja te vrste pravnog lijeka u pravilu odvija u pisanom obliku, ali da će, ako bude pozvana na usmeno saslušanje, o tome biti obaviještena najmanje deset radnih dana prije datuma ispitivanja njezina pravnog lijeka i da će se, kao treće, čak i ako ne bude pozvana na saslušanje, u svakom slučaju morati osobno pojaviti pred tim povjerenstvom na dan ispitivanja tog lijeka u 9 sati i 30 minuta, osim ako bude zakonito boravila u centru za prihvat i identifikaciju ili ako joj bude određena mjera ograničenja kretanja ili obveza boravka u mjestu izvan regije Atika (Grčka).
26
Osoba FO nije se na dan saslušanja osobno pojavila pred trećim neovisnom povjerenstvom za pravne lijekove. Slijedom toga, nakon što je utvrdilo da osoba FO nije boravila u centru za prihvat i identifikaciju, da joj nije određena mjera ograničenja kretanja te da nisu postojali razlozi više sile zbog kojih je bila spriječena pojaviti se na raspravi, to povjerenstvo odbilo je njezin pravni lijek kao očito neosnovan na temelju članka 97. stavka 2. Zakona 4636/2019 a da nije ispitalo njegov meritum. Usto je, u skladu s člankom 22. stavkom 4. Zakona 3907/2011, osobi FO izreklo mjeru vraćanja bez mogućnosti dobrovoljnog odlaska iz zemlje.
27
Osoba FO podnijela je Dioikitiku Protodikeio Thessalonikis (Upravni sud u Solunu, Grčka), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, tužbu za poništenje te odluke, u kojoj je navela da je treće neovisno povjerenstvo za pravne lijekove nezakonito odbilo njezin pravni lijek samo zbog toga što nije prisustvovala saslušanju prilikom ispitivanja tog pravnog lijeka, a da nije dovoljno ispitalo njegovu osnovanost, iako na saslušanje nije mogla doći zbog financijskih poteškoća koje su joj onemogućile da iz Soluna, gdje boravi, otputuje u Atenu (Grčka).
28
Sud koji je uputio zahtjev uvodno ističe da su neovisna povjerenstva za pravne lijekove osnovana člankom 4. stavkom 1. Zakona 4375/2016 kako bi se zajamčilo pravo na učinkovit pravni lijek u skladu s člankom 46. Direktive 2013/32 i člankom 47. Povelje u korist osoba na koje se odnose odluke kojima se odbija zatražena međunarodna zaštita. Smatra da su, s obzirom na sudsku praksu proizašlu iz presude od 31. siječnja 2013., D. i A. (C‑175/11, EU:C:2013:45), ta povjerenstva „sudovi” u smislu članka 46. te direktive.
29
S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev pita se jesu li obveza osobnog pojavljivanja pred navedenim povjerenstvom i posljedice nepoštovanja te obveze, predviđene nacionalnim zakonodavstvom, u skladu s člankom 46. Direktive 2013/32 i, s obzirom na to da u toj direktivi ne postoji posebno pravilo kojim se uređuje nazočnost podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu pred sudom pred kojim se vodi postupak, s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti.
30
U tom pogledu ističe, kao prvo, da se člankom 46. stavcima 1. i 3. Direktive 2013/32 zahtijeva da sud pred kojim je podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu pokrenuo postupak u potpunosti i ex nunc razmotri činjenična i pravna pitanja, što nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku ne jamči kada se podnositelj zahtjeva ne pojavi osobno pred neovisnim povjerenstvom za pravne lijekove, s obzirom na to da bi u tom slučaju pravni lijek bio odbačen kao očito neosnovan bez ispitivanja merituma.
31
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li, u svrhu primjene načela ekvivalentnosti, postupak koji se vodi pred takvim povjerenstvima usporediti s predviđenim postupkom pred drugim upravnim tijelima koja odlučuju o upravnim pravnim lijekovima ili s postupkom koji se primjenjuje na tužbu u meritumu ili tužbu za poništenje pred upravnim sudom. Pojašnjava da se ni u jednom od tih dvaju slučajeva od zainteresirane osobe ne zahtijeva da se osobno pojavi tijekom ispitivanja njezina pravnog lijeka, nego je može zastupati, među ostalim, opunomoćeni odvjetnik.
32
Kao treće, kad je riječ o načelu djelotvornosti, sud koji je uputio zahtjev ističe da je cilj članka 97. stavka 2. Zakona 4636/2019 omogućiti neovisnim povjerenstvima za pravne lijekove da se uvjere da podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu zadržavaju interes za ishod svojeg pravnog lijeka i da se još uvijek nalaze na grčkom državnom području, kako bi se izbjeglo meritorno razmatranje zahtjeva koji su za te podnositelje zahtjeva postali bespredmetni i kako bi se ubrzalo razmatranje drugih pravnih lijekova. Međutim, taj se sud pita ne čini li ta odredba, time što se njome podnositeljima zahtjeva, na koje se ne primjenjuje jedna od iznimaka iz članka 78. stavka 3. tog zakona, nalaže da iz bilo kojeg mjesta Grčke odu u sjedište tih povjerenstava u Ateni, a da ih pritom ne može zastupati odvjetnik ili druga osoba, i time što se njome predviđa presumpcija nepropisnog podnošenja pravnog lijeka u slučaju nepoštovanja te postupovne obveze, primjenu prava Unije nemogućom ili pretjerano otežanom i ne opterećuje li neproporcionalno navedene podnositelje zahtjeva.
33
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da se, iako se člankom 97. stavkom 2. Zakona 4636/2019 u takvim slučajevima predviđa odbijanje pravnog lijeka kao očito neosnovanog, Direktivom 2013/32 predviđa mogućnost da države članice utvrde presumpciju prešutnog povlačenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u slučaju nepoštovanja jedne od obveza odazivanja tijelima navedenima u toj direktivi. Naime, prema navedenoj direktivi, odbijanje takvog zahtjeva kao očito neosnovanog pretpostavlja da je on u najmanju ruku neosnovan.
34
Usto, u skladu s člankom 7. stavkom 4. i člankom 11. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2008/115, odbijanje takvog zahtjeva kao očito neosnovanog onemogućilo bi odobravanje vremena za dobrovoljni odlazak i dovelo, osim toga, do izricanja zabrane ulaska državljaninu treće zemlje. Osim toga, iako se člankom 46. stavkom 11. Direktive 2013/32 određuje da države članice mogu utvrditi uvjete na temelju kojih se može pretpostaviti da je podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu prešutno odustao od podnošenja svojeg pravnog lijeka ili ga povukao, kao i pravila o postupku koja se trebaju primjenjivati, ta direktiva ne sadržava nijednu odredbu o mogućnosti odbijanja pravnih lijekova kao očito neosnovanih.
35
U tim je okolnostima Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Prvostupanjski upravni sud u Solunu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li zakonodavac, s obzirom na važnost pravnog lijeka u smislu članka 46. Direktive 2013/32, zaključiti da postoji presumpcija nepropisnog podnošenja tog pravnog lijeka i može li se, slijedom toga, odbiti taj pravni lijek kao očito neosnovan, a da se predmet ne ispita cjelovito i ex nunc (što dovodi i do toga da se ne određuje rok za dobrovoljni odlazak u skladu s člankom 22. stavkom 4. Zakona 3907/2011 i člankom 7. Direktive 2008/115) zbog toga što se podnositelj zahtjeva [za međunarodnu zaštitu] nije osobno pojavio pred povjerenstvom koje je ispitalo predmet?
2.
(a)
Ako treba smatrati da je to pitanje obuhvaćeno načelom postupovne autonomije država članica, jesu li, u okviru ispitivanja načela ekvivalentnosti, usporediva postupovna nacionalna pravna pravila ona kojima se uređuju postupci pred upravnim povjerenstvima kojima se podnose pravni lijekovi nacionalnog prava ili su to postupovna pravna pravila kojima se uređuje podnošenje meritornih pravnih lijekova (ili tužbi za poništenje) upravnim sudovima?
(b)
Je li predviđanje obveze osobnog pojavljivanja (ili dostave potvrde iz članka 78. stavka 3. Zakona 4636/2019 u slučajevima u kojima je to predviđeno) u skladu s načelom djelotvornosti prava Unije, a osobito s učinkovitim izvršavanjem prava na učinkovite pravne lijekove? Je li u tom kontekstu relevantno, s jedne strane, da presumpcija nepropisnog izvršavanja prava na podnošenje pravnog lijeka iz članka 97. stavka 2. Zakona 4636/2019 odgovara općem iskustvu i, s druge strane, da u okviru (prvostupanjskog) razmatranja zahtjevâ za međunarodnu zaštitu isto postupanje dovodi do presumpcije prešutnog povlačenja zahtjeva, a ne do odbijanja zahtjeva kao očito neosnovanog?”
O prethodnim pitanjima
Uvodna razmatranja
36
Budući da se sud koji je uputio zahtjev pita o usklađenosti nacionalnog zakonodavstva kojim se provodi članak 46. Direktive 2013/32, u kojem je predviđen postupak pobijanja odluka tijela nadležnog za odlučivanje u prvom stupnju o zahtjevima za međunarodnu zaštitu, najprije valja provjeriti mogu li se neovisna povjerenstva za pravne lijekove, koja su u obrazloženju članka 86. Zakona 4399/2016 o, kojim je izmijenjen Zakon 4375/2016, kvalificirana kao „kvazisudbena” tijela, osnovana člankom 4. stavkom 1. potonjeg zakona, smatrati „sudovima” u smislu članka 46. stavka 1. te direktive, kojim se jamči pravo na učinkovit pravni lijek.
37
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da, iako se neovisna povjerenstva za pravne lijekove ne smatraju sudovima u smislu nacionalnog pravnog poretka, ona izvršavaju sudbenu vlast, što se ne može dovesti u pitanje činjenicom da njihovi akti mogu biti predmet tužbi za poništenje pred nadležnim upravnim sudovima čije presude podrazumijevaju obvezu izvršenja.
38
Najprije valja istaknuti da članak 46. stavak 1. Direktive 2013/32 predviđa da države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu imaju pravo na učinkovit pravni lijek pred sudom protiv različitih akata koji se odnose na njihove zahtjeve za međunarodnu zaštitu, uključujući odluke o odbijanju takvih zahtjeva kao neosnovanih. Uostalom, kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 50. Direktive 2013/32, u skladu s temeljnim načelom prava Unije, na odluke donesene, među ostalim, o zahtjevima za međunarodnu zaštitu može se primijeniti učinkovit pravni lijek pred sudom.
39
U tom pogledu, kako bi utvrdio je li neko tijelo „sud” za potrebe izvršavanja prava na učinkovit pravni lijek protiv odluka nadležnog tijela, u smislu Direktive Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (SL 2005., L 326, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 19.), Sud je uputio na kriterije razvijene u kontekstu utvrđivanja je li tijelo koje upućuje zahtjev za prethodnu odluku „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 31. siječnja 2013., D. i A., C‑175/11, EU:C:2013:45, t. 83. i navedenu sudsku praksu), s obzirom na to da je ta direktiva u prvoj rečenici u uvodnoj izjavi 27. sadržavala izričito upućivanje na „sud u smislu članka [267. UFEU‑a]”. Činjenica da uvodna izjava 50. Direktive 2013/32 ne sadržava takvo upućivanje ne mijenja tu ocjenu.
40
Stoga, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako bi se odredilo je li nadležno tijelo „sud”, valja uzeti u obzir sve elemente, primjerice je li tijelo utemeljeno na zakonu, je li stalno, je li njegova nadležnost obvezna, provodi li postupak kontradiktorne naravi, primjenjuje li pravna pravila te je li neovisno (vidjeti u tom smislu presude od 17. rujna 1997., Dorsch Consult, C‑54/96, EU:C:1997:413, t. 23. i od 7. svibnja 2024., NADA i dr., C‑115/22, EU:C:2024:384, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
41
U ovom slučaju, nacionalnim zakonodavstvom primjenjivim na predmetni slučaj uspostavljena su neovisna povjerenstva za pravne lijekove, koja su nadležna za razmatranje pravnih lijekova koje podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu ulažu radi pravnog i meritornog razmatranja prvostupanjskih odluka kojima su njihovi zahtjevi odbijeni.
42
U tom pogledu, iz informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi, prije svega, da se svako od tih povjerenstva sastoji većinom od sudaca redovnih upravnih sudova, čiji mandat traje tri godine i koji su osobno i funkcionalno neovisni u izvršavanju svojih dužnosti. Usto, navedena povjerenstva imaju svojstvo treće strane u odnosu na stranke pravnog lijeka koji im je podnesen i nijedan njihov član ne zastupa upravu, čime se jamči poštovanje načela nepristranosti. Nadalje, u postupku koji se pred njima vodi poštuje se pravo na saslušanje i pravo na obranu, uzimajući u obzir posebnosti postupka međunarodne zaštite koje uključuju poštovanje povjerljivosti. Naposljetku, odluke istih povjerenstava donose se nakon podrobnog ispitivanja u pravnom pogledu i u pogledu merituma, te uz navođenje sveobuhvatnog, konkretnog i preciznog obrazloženja. Te odluke obvezuju stranke, osobito nadležnog ministra, i mogu se pobijati samo tužbom za poništenje pred upravnim sudom.
43
Konkretno, kad je riječ o kriteriju neovisnosti, valja istaknuti da činjenica da akti neovisnih povjerenstava za pravne lijekove podliježu sudskom nadzoru redovnih upravnih sudova sama po sebi može zaštititi ta povjerenstva od eventualnih pokušaja da popuste pred vanjskim intervencijama ili pritiscima koji mogu ugroziti neovisnost njihovih članova (vidjeti po analogiji presudu od 31. siječnja 2013., D. i A., C‑175/11, EU:C:2013:45, t. 103.).
44
U tim okolnostima, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, valja utvrditi da neovisna povjerenstva za pravne lijekove, osnovana nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku radi odlučivanja o pravnim lijekovima koje podnose podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu protiv odluka koje se na njih odnose, ispunjavaju potrebne uvjete kako bi ih se smatralo „sudovima” u smislu članka 46. Direktive 2013/32. Naime, ni informacije koje je pružio sud koji je uputio zahtjev ni argumenti koje su iznijele grčka vlada i Europska komisija ne sadržavaju elemente koji bi mogli dovesti u pitanje tu ocjenu s obzirom na kriterije koji proizlaze iz ustaljene sudske prakse Suda, kako je navedena u točki 40. ove presude.
O prethodnim pitanjima
45
Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 46. Direktive 2013/32, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da mu se protivi zakonodavstvo države članice koje, u slučaju u kojem podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu ne ispuni postupovnu obvezu osobnog pojavljivanja pred tijelom koje razmatra njegov pravni lijek protiv odluke o odbijanju njegova zahtjeva, primjenjuje presumpciju da je pravni lijek nepropisno podnesen te nalaže da ga se odbije kao očito neosnovanog bez razmatranja njegova merituma.
46
U ovom slučaju dvojbe suda koji je uputio zahtjev u pogledu tumačenja prava Unije proizlaze iz činjenice da se, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom kojim se prenosi članak 46. Direktive 2013/32, ako se podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu osobno ne pojavi pred sudom nadležnim za odlučivanje o njegovu pravnom lijeku protiv odluke o odbijanju njegova zahtjeva, pravni lijek smatra podnesenim samo kako bi odgodio ili onemogućio izvršenje prijašnje ili predstojeće odluke o njegovu protjerivanju ili udaljavanju na neki drugi način i treba ga odbiti kao očito neosnovan. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, do izostanka osobnog pojavljivanja pred nadležnim sudom može doći zbog razloga koji nisu povezani s namjerom sprečavanja ili odgode izvršenja prijašnje ili predstojeće odluke kojom je naloženo protjerivanje ili udaljavanje podnositelja zahtjeva na neki drugi način. Usto, sud koji je uputio zahtjev smatra da, u skladu s Direktivom 2013/32, iz toga što taj podnositelj zahtjeva nije poštovao obvezu pojavljivanja pred tijelima proizlazi presumpcija prešutnog povlačenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, a ne odbijanje tog zahtjeva kao očito neosnovanog.
47
Najprije valja istaknuti da se člankom 46. stavkom 1. Direktive 2013/32 državama članicama nalaže da podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu zajamče pravo na učinkovit pravni lijek pred sudom protiv odluka u vezi s njihovim zahtjevima, među kojima su osobito odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu kao neosnovanog, ali bez iscrpnog određivanja postupovnih pravila kojima se uređuje taj pravni lijek.
48
Nadalje, članak 46. stavak 3. Direktive 2013/32, čiji je cilj pojasniti doseg prava na učinkovit pravni lijek, navodi da kako bi postupile u skladu s njezinim člankom 46. stavkom 1., države članice moraju osigurati da sud pred kojim se osporava odluka o zahtjevu za međunarodnu zaštitu „u potpunosti i ex nunc razm[o]tr[i] [kako] činjeničn[a] [tako] i pravn[a] pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [2011/95]” (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, t. 105. i 106.).
49
Konkretno, u skladu s člankom 46. stavkom 3. Direktive 2013/32, pravni lijek koji podnese podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu mora podrazumijevati da sud razmotri sva činjenična i pravna pitanja koja mu omogućuju da provede ažuriranu ocjenu predmetnog slučaja, kako bi se zahtjev za međunarodnu zaštitu mogao iscrpno razmotriti a da spis pritom nije potrebno vratiti tijelu odlučivanja. Takvim tumačenjem podupire se cilj koji slijedi Direktiva 2013/32, koji se sastoji od jamstva da se s takvim zahtjevima postupa što je brže moguće, ne dovodeći pritom u pitanje valjanost i sustavnost razmatranja koje se provodi (presuda od 8. veljače 2024., Bundesrepublik Deutschland (Dopuštenost naknadnog zahtjeva), C‑216/22, EU:C:2024:122, t. 58. i navedena sudska praksa).
50
Naposljetku, člankom 46. stavkom 4. prvom rečenicom Direktive 2013/32 prepušta se državama članicama da predvide potrebna pravila kako bi podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu mogli ostvariti svoje pravo na djelotvoran pravni lijek (presuda od 9. rujna 2020., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Odbijanje naknadnog zahtjeva – Rok za podnošenje pravnog lijeka), C‑651/19, EU:C:2020:681, t. 33.).
51
Iako je, u nedostatku propisa Unije u tom području, na unutarnjem pravnom poretku, na temelju načela postupovne autonomije država članica i pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti i učinkovitosti, da uspostavi postupovna pravila za pravne lijekove namijenjene zaštiti pojedinačnih prava koja proizlaze iz pravnog poretka Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 3. travnja 2025., Barouk, C‑283/24, EU:C:2025:236, t. 37.), države članice ipak su odgovorne osigurati, u svakom slučaju, poštovanje prava na djelotvornu sudsku zaštitu navedenih prava, kako je zajamčeno člankom 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU i C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, t. 142. i navedenu sudsku praksu).
52
Slijedom toga, značajke pravnog lijeka predviđenog člankom 46. Direktive 2013/32 moraju se utvrditi u skladu s tim člankom 47., kojim se svakomu čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni jamči pravo na učinkovit pravni lijek pred sudom. Iz toga slijedi da svaka država članica obvezana tom direktivom mora urediti svoje nacionalno pravo na način koji podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu omogućuje ostvarivanje njihova prava na djelotvoran pravni lijek, kako je zajamčeno navedenim člankom 47. i konkretizirano člankom 46. Direktive 2013/32 (vidjeti u tom smislu presudu od 8. veljače 2024., Bundesrepublik Deutschland (Dopuštenost naknadnog zahtjeva), C‑216/22, EU:C:2024:122, t. 61. i navedenu sudsku praksu).
53
U ovom slučaju, člankom 92. Zakona 4636/2019, kojim se u nacionalni pravni poredak prenosi članak 46. Direktive 2013/32, predviđa se pravo podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu da podnese pravni lijek protiv odluke o odbijanju njegova zahtjeva. Člankom 97. tog zakona uređuje se postupak ispitivanja tog pravnog lijeka pred neovisnim povjerenstvima za pravne lijekove. Na temelju stavka 2. tog članka 97., podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu dužni su, bez obzira na mjesto svojeg boravka u Grčkoj, pojaviti se u sjedištu tih povjerenstava kako bi bili prisutni, osim ako su obuhvaćeni jednom od iznimaka iz članka 78. stavka 3. tog zakona. Međutim, sva navedena povjerenstva imaju sjedište u Ateni. Osim toga, člankom 97. stavkom 2. drugom rečenicom navedenog zakona predviđa se, kao pravna posljedica nepoštovanja te obveze osobnog pojavljivanja, da se pretpostavlja da je podnositelj zahtjeva pravni lijek podnio samo kako bi odgodio ili onemogućio izvršenje prijašnje ili predstojeće odluke o njegovu protjerivanju ili udaljavanju na neki drugi način, a pravni lijek se odbija kao očito neosnovan.
54
Time što uvodi taj postupovni zahtjev i predviđa da njegovo nepoštovanje dovodi do takve posljedice, zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku samo definira način podnošenja pravnog lijeka podnositelja zahtjeva protiv odluke kojom se odbija njihov zahtjev za međunarodnu zaštitu. Međutim, taj način može ograničiti pravo tih podnositelja na učinkovitu sudsku zaštitu, s obzirom na to da im nameće ograničenje povezano s njihovom fizičkom prisutnošću u postupku pred neovisnim povjerenstvima za pravne lijekove koji odlučuju o njihovim pravnim lijekovima, pod prijetnjom primjene presumpcije prešutnog povlačenja njihovih zahtjeva i njihova odbijanja kao očito neosnovanih, bez ikakvog ispitivanja merituma.
55
Članak 52. stavak 1. Povelje dopušta da se ostvarivanje prava i sloboda priznatih tom poveljom može podvrgnuti ograničenjima ako su ona predviđena zakonom, ako poštuju bit tih prava i sloboda te ako su – u skladu s načelom proporcionalnosti – potrebna i ako doista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba (presuda od 6. listopada 2020., État luxembourgeois (Pravna zaštita protiv zahtjeva za informacije u području oporezivanja), C‑245/19 i C‑246/19, EU:C:2020:795, t. 51.).
56
U tom pogledu valja istaknuti da, iako Direktiva 2013/32 ne predviđa posebne zahtjeve u pogledu postupovnih obveza koje podnositelj zahtjeva ima prilikom ispitivanja učinkovitog pravnog lijeka podnesenog protiv odluke o odbijanju njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu, poput osobnog pojavljivanja, ni posljedice nepoštovanja tih obveza, članak 46. stavak 11. Direktive 2013/32 omogućuje državama članicama da u nacionalnom zakonodavstvu utvrde uvjete pod kojima se može pretpostaviti da je podnositelj zahtjeva prešutno povukao pravni lijek iz stavka 1. tog članka 46. ili je prešutno odustao od njega, kao i pravila o postupku koja treba slijediti.
57
Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, postupovni zahtjev predviđen nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku i posljedica koja proizlazi iz njegova nepoštovanja imaju za cilj zajamčiti da podnositelji zahtjeva imaju stvarni interes za podnošenje pravnog lijeka, time što se provjerava da se nalaze na nacionalnom državnom području u trenutku ispitivanja tog pravnog lijeka i tako pridonosi učinkovitom i pravodobnom odvijanju postupka pred nadležnim sudom. Međutim, ciljevi brzine obrade takvih pravnih lijekova i očuvanja učinkovitosti pravosudnog sustava legitimni su ciljevi jer pridonose tomu da se suci kojima su ti pravni lijekovi podneseni usredotoče na one koje su podnijeli podnositelji zahtjeva koji imaju stvarni interes za ishod njihova pravnog lijeka. Oni stoga predstavljaju legitimne ciljeve i opravdavaju uvođenje presumpcije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je istodobno u interesu država članica i podnositelja zahtjeva za takvu zaštitu, kao što je to pojašnjeno u uvodnoj izjavi 18. te direktive.
58
Naime, Sud je već presudio da postupovna pravila koja osiguravaju bržu obradu očito neosnovanih zahtjeva za međunarodnu zaštitu omogućuju učinkovitiju obradu podnesenih zahtjeva osoba koje imaju osnove za ostvarivanje statusa izbjeglice i stoga doprinose pravilnom odvijanju postupka razmatranja zahtjevâ za međunarodnu zaštitu (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2020., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Odbijanje naknadnog zahtjeva – Rok za podnošenje pravnog lijeka), C‑651/19, EU:C:2020:681, t. 54. i 55. i navedenu sudsku praksu).
59
Slijedom toga, nacionalni propis kojim se predviđa obveza osobnog pojavljivanja pred sudom nadležnim za odlučivanje o pravnom lijeku protiv odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i, u slučaju nepoštovanja te obveze, presumpcija slična presumpciji prešutnog povlačenja ili odricanja od takvog zahtjeva u načelu se može opravdati s obzirom na cilj brze obrade koji se nastoji postići Direktivom 2013/32, s obzirom na načelo pravne sigurnosti i dobro odvijanje postupka razmatranja zahtjevâ za međunarodnu zaštitu (vidjeti po analogiji presudu od 9. rujna 2020., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Odbijanje naknadnog zahtjeva – Rok za podnošenje pravnog lijeka), C‑651/19, EU:C:2020:681, t. 56. i navedenu sudsku praksu).
60
Međutim, zakonodavstvo države članice kojim se nastoji ostvariti pravo na učinkovit pravni lijek iz članka 46. stavka 1. Direktive 2013/32 mora poštovati načelo proporcionalnosti, što osobito pretpostavlja da je prikladno za jamčenje ostvarenja postavljenog cilja, da ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo postizanje i da je proporcionalno (vidjeti po analogiji presudu od 6. listopada 2020., État luxembourgeois (Pravna zaštita protiv zahtjeva za informacije u području oporezivanja), C‑245/19 i C‑246/19, EU:C:2020:795, t. 85. i navedenu sudsku praksu).
61
Kao prvo, kao što to proizlazi iz točaka 53. i 57. ove presude, nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku ima za cilj omogućiti neovisnim povjerenstvima za pravne lijekove da osiguraju brzo rješavanje pravnih lijekova protiv odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i očuvati učinkovitost pravosudnog sustava kako bi se povjerenstva mogla usredotočiti na podnositelje zahtjeva koji imaju stvarni interes za ishod njihova pravnog lijeka. Naime, postupovna obveza kojom se podnositeljima zahtjeva nalaže da se osobno pojave pred navedenim povjerenstvima može doprinijeti ostvarenju tih ciljeva. Stoga, s obzirom na to da omogućuje učinkovitije postupanje sa zahtjevima koje su podnijeli podnositelji zahtjeva koji i dalje imaju interes za ishod svojeg pravnog lijeka, izbjegavajući razmatranje merituma zahtjeva koji su postali bespredmetni, ona pridonosi dobrom odvijanju postupka razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
62
Kao drugo, kad je riječ o pitanju prekoračuje li to nacionalno zakonodavstvo ono što je nužno za postizanje postavljenih ciljeva, čini se da se u ovom slučaju mogu predvidjeti manje ograničavajuće mjere, kao što je mogućnost da podnositelje zahtjeva koji su podnijeli pravni lijek mogu zastupati odvjetnik ili druga osoba koja je za to ovlaštena i da se, kako bi dokazali svoju prisutnost na grčkom državnom području, pojave pred policijskom postajom ili drugim javnim ili pravosudnim tijelom koje se nalazi u blizini njihovih mjesta boravka, što je usporedivo s onim što je predviđeno u članku 78. stavku 3. točki (b) Zakona 4636/2019.
63
Točno je da su, kao što je to grčka vlada istaknula u svojim pisanim očitovanjima, postupovna obveza osobnog pojavljivanja i posljedice nepoštovanja te obveze jasno predviđene nacionalnim zakonom. U tom pogledu, u skladu s člankom 95. stavkom 1. Zakona 4636/2019, podnositelja zahtjeva koji podnese pravni lijek protiv odluke o odbijanju njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu obavještava se o datumu rasprave koja se odnosi na razmatranje njegova pravnog lijeka na sam dan njegova podnošenja kao i o obvezi da se osobno pojavi na taj datum pred nadležnim neovisnim povjerenstvom za pravne lijekove, osim u slučajevima više sile ili nepremostive spriječenosti koja sprečava njegovo pojavljivanje, u smislu članka 78. stavka 3. drugog podstavka tog zakona, u kojem se može pokrenuti postupak koji omogućuje suspenziju obveze osobnog pojavljivanja tijekom trajanja slučaja više sile koji omogućuje uklanjanje pravnih učinaka toga što se podnositelj zahtjeva nije pojavio.
64
Međutim, kao treće, valja još provjeriti jesu li postupovna pravila propisana nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku neproporcionalna u odnosu na cilj brze obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu, s obzirom na utjecaj koji ona mogu imati na ostvarivanje prava podnositelja zahtjeva na učinkovit pravni lijek.
65
U tom pogledu valja istaknuti da, iako se nacionalno pravilo kojim se predviđa postupovni zahtjev osobnog pojavljivanja i, u slučaju nepoštovanja tog zahtjeva, presumpcija povlačenja ili prešutnog odricanja od pravnog lijeka može opravdati razlozima pravne sigurnosti i dobrog odvijanja postupka razmatranja zahtjevâ za međunarodnu zaštitu, to pravilo ipak ne smije spriječiti provedbu odgovarajućeg i iscrpnog razmatranja tih zahtjeva. Naime, iz uvodne izjave 18. Direktive 2013/32 proizlazi da se mjera za ubrzanje postupka razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu uvedena pravom države članice treba provoditi ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatranja tih zahtjeva.
66
Međutim, u ovom slučaju, kao što to proizlazi iz informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, obvezom podnositelja zahtjeva da se osobno pojavi pred sudom nadležnim za odlučivanje o njegovoj tužbi protiv odluke o odbijanju takvog zahtjeva, čiji je jedini cilj provjeriti njegovu prisutnost na državnom području, a ne saslušati ga, nameće se nerazuman i prekomjeran teret podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji ne borave u regiji Ateni, kao što je to tužitelj u glavnom postupku, čiji je domicil udaljen nekoliko stotina kilometara od Atene, s obzirom na to da su, osim ako se nalaze u situaciji koja čini jednu od iznimaka predviđenih člankom 78. stavkom 3. Zakona 4636/2019, oni dužni otići u Atenu, gdje se nalaze neovisna povjerenstva za pravne lijekove, s jedinim ciljem da se utvrdi jesu li se pojavili, a da ih se pritom nužno ni ne sasluša. U tom pogledu, činjenica da su, u skladu s člankom 95. stavkom 1. Zakona 4636/2019, podnositelji zahtjeva pravodobno obaviješteni o svojoj obvezi osobnog pojavljivanja pred tim povjerenstvima ne može izmijeniti to utvrđenje.
67
Naime, neproporcionalnost nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku proizlazi, među ostalim, iz pravne posljedice predviđene tim zakonodavstvom u slučaju nepoštovanja obveze osobnog pojavljivanja ili, ako nije dostavljena potvrda kojom se utvrđuje postojanje slučaja više sile ili nepremostive spriječenosti, iz toga što se predviđa neoboriva presumpcija nepropisnog podnošenja pravnog lijeka na način da ga treba odbiti kao očito neosnovan, bez ikakvog ispitivanja merituma. Kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, do izostanka osobnog pojavljivanja pred sudom nadležnim za odlučivanje o pravnom lijeku može doći zbog razloga koji nisu povezani s namjerom sprečavanja ili odgode izvršenja prijašnje ili predstojeće odluke kojom je naloženo protjerivanje ili udaljavanje podnositelja zahtjeva na neki drugi način.
68
U tim okolnostima, kao što je to nezavisna odvjetnica u biti istaknula u točkama 77. do 89. svojeg mišljenja, u okolnostima u kojima podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu moraju otići u glavni grad zemlje kako bi se osobno pojavili, a ne kako bi ih se saslušalo, pri čemu snose troškove prijevoza, boravišta i smještaja koji mogu biti veliki, presumpcija prema kojoj je pravni lijek podnesen nepropisno dovodi do njegovog odbijanja kao očito neosnovanog, a da se ne predviđaju druga sredstva kojima takav podnositelj zahtjeva može dokazati svoju prisutnost na državnom području i da mu se ne pružaju materijalna sredstva za poštovanje obveze fizičke prisutnosti na raspravi, može pretjerano otežati pravo na učinkovit pravni lijek u smislu članka 46. stavka 1. Direktive 2013/32 i tako ugroziti pravo na djelotvornu sudsku zaštitu iz članka 47. Povelje.
69
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 46. Direktive 2013/32, u vezi s člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da mu se protivi zakonodavstvo države članice koje, u slučaju u kojem podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu ne ispuni postupovnu obvezu osobnog pojavljivanja pred tijelom koje razmatra njegov pravni lijek protiv odluke o odbijanju njegova zahtjeva, čiji je jedini cilj provjeriti njegovu prisutnost na državnom području, a ne saslušati ga, primjenjuje presumpciju da je pravni lijek nepropisno podnesen te nalaže da ga se odbije kao očito neosnovanog bez razmatranja njegova merituma.
Troškovi
70
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
Članak 46. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite, u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi zakonodavstvo države članice koje, u slučaju u kojem podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu ne ispuni postupovnu obvezu osobnog pojavljivanja pred tijelom koje razmatra njegov pravni lijek protiv odluke o odbijanju njegova zahtjeva, čiji je jedini cilj provjeriti njegovu prisutnost na državnom području, a ne saslušati ga, primjenjuje presumpciju da je pravni lijek nepropisno podnesen te nalaže da ga se odbije kao očito neosnovanog bez razmatranja njegova merituma.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: grčki
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.