62015CC0661
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA
od 30. ožujka 2017. (
1
)
Predmet C‑661/15
X BV
protiv
Staatssecretaris van Financiën
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinski zakonik Zajednice – Uvoz vozila – Članak 29. – Određivanje carinske vrijednosti – Članak 78. – Revizija deklaracije – Članak 236. stavak 2. – Povrat uvozne carine – Rok od tri godine – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 145. stavci 2. i 3. – Uzimanje u obzir, za određivanje carinske vrijednosti, plaćanja koja je prodavatelj izvršio u korist kupca na temelju ugovorne obveze jamstva – Neispravna roba – Rok od dvanaest mjeseci – Valjanost”
I. Uvod
1.
Pred Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) pokrenut je spor između društva X BV i Staatssecretaris van Financiën (državni tajnik za financije, Nizozemska) jer je potonji tajnik odbio zahtjev za povratom carine koju je platilo to društvo prilikom uvoza vozila u carinsko područje Europske unije.
2.
U tim okolnostima taj sud pita Sud, s jedne strane, o tumačenju članaka 29. i 78. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
2
) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), kao i članka 145. stavka 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (
3
) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba). Sud koji je uputio zahtjev, s druge strane, traži od Suda da odluči o valjanosti članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe.
II. Pravni okvir
3.
Člankom 29. Carinskog zakonika predviđa se:
„1.   Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. […]
(a)
Cijena koja se stvarno plaća ili koju treba platiti jest ukupno učinjeno plaćanje ili plaćanje koje treba izvršiti kupac u korist prodavatelja za uvezenu robu i uključuje sva plaćanja koja je kao uvjet prodaje za uvezenu robu učinio ili će učiniti kupac prema prodavatelju ili trećoj osobi da bi se ispunila obveza prodavatelja. […]”
4.
U skladu s člankom 78. tog zakonika:
„1.   Carinska tijela mogu, po službenoj dužnosti ili na zahtjev deklaranta, izmijeniti deklaraciju nakon puštanja robe.
[…]
3.   Ako se revizijom deklaracije ili naknadnom provjerom utvrdi da su odredbe, koje uređuju određeni carinski postupak, bile primijenjene na temelju netočnih ili nepotpunih podataka, carinska tijela_u skladu s bilo kojim utvrđenim odredbama, poduzimaju potrebne mjere da bi se slučaj, sukladno novim raspoloživim podacima, uredio.”
5.
Članak 236. navedenog zakonika glasi kako slijedi:
„1.   Uvozne ili izvozne carine vraćaju se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku plaćanja iznos tih carina nije bio zakonski utemeljen […]
Uvozne ili izvozne carine otpuštaju se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku knjiženja iznos tih carina nije bio zakonski utemeljen […]
2.   Uvozne ili izvozne carine vraćaju se ili otpuštaju nakon podnošenja zahtjeva carinarnici u roku od tri godine od dana kad je o iznosu tih carina obaviješten dužnik.
[…]”
6.
Člankom 145. stavcima 2. i 3. Provedbene uredbe predviđa se:
„2.   Nakon puštanja robe u slobodni promet, prilagodba cijene koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti izvršena od strane prodavača u korist kupca može se uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti u skladu s člankom 29. Zakonika ako se na zadovoljstvo carinskih tijela uspije dokazati da:
(a)
je roba bila neispravna u trenutku utvrđenom u članku 67. Zakonika;
(b)
je prodavač izvršio prilagodbu cijene u provođenju obveze jamstva predviđene kupoprodajnim ugovorom koji je sklopljen prije puštanja robe u slobodni promet;
(c)
neispravnost robe nije već uzeta u obzir u odgovarajućem prodajnom ugovoru.
3.   Cijena koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti za tu robu, prilagođena u skladu sa stavkom 2., može se uzeti u obzir samo ako je ta prilagodba izvršena u roku od 12 mjeseci nakon datuma primitka deklaracije o puštanju robe u slobodni promet.”
III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
7.
Društvo X kupilo je od proizvođača sa sjedištem u Japanu tri različita tipa osobnih automobila, označenih slovima A, C i D u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i u daljnjem tekstu, te ih je pustio u slobodni promet na carinskom području Unije. U tu svrhu, društvo X platilo je uvoznu carinu koju je utvrdio Inspecteur van de Belastingdienst (porezni inspektor, Nizozemska, u daljnjem tekstu: inspektor). U svrhu izračuna iznosa te carine, utvrđena je carinska vrijednost tih automobila u skladu s člankom 29. Carinskog zakonika na temelju kupovne cijene koju je društvo X platilo prodavatelju‑proizvođaču. Zatim je društvo X prodalo navedene automobile koncesionarima, koji su ih preprodali krajnjim korisnicima.
8.
Prodavatelj‑proizvođač naknadno je zatražio od društva X da pozove sve vlasnike automobila tipa A da dogovore sastanak s koncesionarom kako bi im se besplatno zamijenila spojka upravljača. Taj je poziv obrazložen postojanjem mogućnosti da vijci spojke upravljača nisu bili ispravno zategnuti. U tim je okolnostima prodavatelj‑proizvođač smatrao da postoji opasnost od odvajanja sklopa spojke upravljača od stupa upravljača, zbog čega ne bi bilo moguće upravljati vozilom.
9.
Društvo X koncesionarima je vratilo troškove te zamjene. Prodavatelj‑proizvođač potom je vratio te troškove društvu X na temelju obveze jamstva iz prodajnog ugovora koji je sklopljen s društvom X. Do potonjeg povrata došlo je u roku od 12 mjeseci nakon datuma prihvaćanja deklaracije o puštanju tih automobila u slobodni promet.
10.
Automobili tipa C i D imali su pak nedostatke na, redom, gumenim brtvama i šarkama vrata. Dotični su koncesionari popravili te nedostatke na temelju jamstva koje dodjeljuju krajnjim korisnicima. Društvo X vratilo je koncesionarima troškove tih popravaka. Prodavatelj‑proizvođač pak je vratio te troškove društvu X na temelju svoje ugovorne obveze jamstva. Do tog je posljednjeg povrata došlo više od 12 mjeseci nakon datuma prihvaćanja deklaracije o puštanju u promet predmetnih automobila.
11.
U tim okolnostima društvo X zatražilo je na temelju članka 236. Carinskog zakonika djelomičan povrat plaćene uvozne carine jer se carinska vrijednost automobila tipa A, C i D a posteriori pokazala nižom od prvobitno utvrđene carinske vrijednosti i to za iznos povrata koji je platio prodavatelj‑proizvođač.
12.
Inspektor je smatrao da se taj zahtjev odnosi na prilagodbu cijene, koja je za te automobile uistinu plaćena, izvršenu od strane prodavatelja‑proizvođača u korist društva X, na temelju članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe. Međutim, odbio je taj zahtjev što se tiče automobila tipa A jer ti automobili nisu bili neispravni u smislu te odredbe te što se tiče automobila tipa C i D jer prodavatelj‑proizvođač nije izvršio plaćanje društvu X u roku od 12 mjeseci, predviđenom u članku 145. stavku 3. te uredbe.
13.
Društvo X podnijelo je tužbu protiv odluke inspektora pred Rechtbank Noord‑Holland (regionalni sud Noord‑Holland, Nizozemska). Nakon odbijanja te tužbe, to je društvo podnijelo žalbu u kasacijskom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev.
14.
Taj se sud pita, kao prvo, s obzirom na to da se zahtjev za povratom odnosi na automobile tipa A, o opsegu članka 145. stavka 2. navedene uredbe. Ističe da je prilagodba kupovne cijene tih automobila, koja proizlazi iz povrata troškova popravka nastalih društvu X, uslijedila nakon utvrđenja prema kojem je njihova proizvodnja bila takva da nije bilo u dovoljnoj mjeri osigurano da se pri uporabi neće javljati greške na spojci upravljača. Stoga ih je prodavatelj‑proizvođač želio zamijeniti iz predostrožnosti.
15.
U tim okolnostima navedeni sud želi znati odnosi li se ta odredba samo na slučajeve u kojima je utvrđeno da je na datum prihvaćanja deklaracije o puštanju u promet uvezena roba bila uistinu neispravna, ili također na slučajeve u kojima je utvrđeno da je na taj datum postojala opasnost da ta roba postane neispravna pri uporabi, povezana s njezinom proizvodnjom. U tom pogledu navodi komentar Odbora za Carinski zakonik (
4
), u kojem taj odbor u biti smatra da se članak 145. stavak 2. Provedbene uredbe odnosi samo na robu koja je uistinu neispravna u trenutku prihvaćanja carinske deklaracije. Prema mišljenju navedenog odbora, ta se odredba stoga ne primjenjuje kad se vozilo vraća na mjesto prodaje zbog pregleda i eventualne preventivne prilagodbe.
16.
Pod pretpostavkom da se navedena odredba ne primjenjuje u ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev pita se, s obzirom na presudu Mitsui & Co. Deutschland (
5
), ne nalaže li se već člankom 29. stavcima 1. i 3. Carinskog zakonika, samim po sebi, utvrđivanje smanjenja carinske vrijednosti automobila tipa A. Naime, njihovu bi ekonomsku vrijednost smanjilo postojanje opasnosti od pojave greške u trenutku njihova uvoza, a prije isteka roka jamstva, zbog koje bi ta vozila bila neupotrebljiva.
17.
Kao drugo, s obzirom na to da se zahtjev za povratom odnosi na automobile tipa C i D, sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu usklađenosti roka od 12 mjeseci koji je predviđen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe s određenim odredbama Carinskog zakonika. Osobito navodi da se taj rok razlikuje od roka od tri godine, koji je utvrđen u članku 236. stavkom 2. tog zakonika, za podnošenje zahtjeva za povratom carine. Taj sud naglašava, osim toga, da se člankom 29. navedenog zakonika u vezi s člankom 78. istog zakonika ne nalaže nikakvo vremensko ograničenje za prilagodbe carinske vrijednosti.
18.
U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
(a)
Treba li članak 145. stavak 2. Provedbene uredbe u vezi s člankom 29. stavcima 1. i 3. Carinskog zakonika tumačiti na način da se pravilom koje je njime predviđeno također obuhvaća slučaj u kojem je utvrđeno da je na datum prihvaćanja deklaracije za robu postojala opasnost, povezana s proizvodnjom, da će sastavni dio robe pri uporabi postati neispravan i u kojem prodavatelj u tom pogledu, u okviru izvršavanja ugovorne obveze jamstva u odnosu na kupca, odobrava smanjenje cijene u obliku povrata troškova koji su nastali kupcu za preinake na robi kako bi se izbjegla navedena opasnost?
(b)
Ako pravilo iz članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe ne vrijedi u slučaju iz točke a), omogućuje li sam članak 29. stavci 1. i 3. Carinskog zakonika u vezi s člankom 78. [tog] zakonika smanjenje deklarirane carinske vrijednosti nakon odobrenja smanjenja cijene navedenog u točki a)?
2.
Protivi li se uvjet iz članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe za izmjenu carinske vrijednosti koja je se njime predviđa, prema kojem se prilagodba cijene, koja je za robu uistinu plaćena ili koja se mora platiti, mora izvršiti u roku od 12 mjeseci nakon datuma prihvaćanja deklaracije o puštanju robe u slobodni promet, člancima 78. i 236. Carinskog zakonika u vezi s člankom 29. [tog] zakonika?”
19.
Društvo X, nizozemska vlada kao i Komisija podnijeli su pisana očitovanja te su bili zastupani na raspravi 30. studenoga 2016.
IV. Analiza
A. Uvodna razmatranja
20.
Pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose se na utvrđivanje carinske vrijednosti uvezenih vozila, koja služi kao osnovica za izračun uvozne carine koju za ta vozila treba platiti prilikom njihovog puštanja u slobodni promet na carinskom području Unije (
6
).
21.
Na temelju članka 29. stavka 1. Carinskog zakonika, Carinska vrijednost robe njezina je, u načelu, transakcijska vrijednost (
7
). Ta se vrijednost uzima kao osnovica za izračun cijene koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti za tu robu, kako je utvrđeno u stavku 3. tog članka, kada se prodaje radi izvoza u carinsko područje Unije.
22.
Kao što je istaknuto u sudskoj praksi (
8
), transakcijska vrijednost predstavlja, međutim, samo zamjenu za stvarnu ekonomsku vrijednost robe u trenutku njezinog uvoza, u tom se pogledu kao referentni datum uzima datum prihvaćanja njezine carinske deklaracije (
9
). Cilj je članka 29. Carinskog zakonika, naime, uspostavljanje pravičnog, jedinstvenog i neutralnog sustava koji isključuje uporabu arbitrarnih i fiktivnih carinskih vrijednosti. Carinska vrijednost stoga mora odražavati sve elemente robe koji predstavljaju ekonomsku vrijednost (
10
). Stoga, cijena koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti za tu robu, kako je navedena u carinskoj deklaraciji, predstavlja podatak koji eventualno treba prilagoditi ako je to potrebno kako bi se izbjeglo utvrđivanje arbitrarne ili fiktivne carinske vrijednosti (
11
).
23.
Iz tog gledišta, članak 145. stavak 2. Provedbene Uredbe, na koji se odnosi prvo prethodno pitanje, omogućuje carinskim tijelima da uzimaju u obzir smanjenje te cijene kada se pokaže da je tržišna vrijednost robe niža od navedene cijene, nakon njezinog puštanja u slobodni promet (
12
). Do takvog smanjenja može doći samo pod uvjetom da smanjenje tržišne vrijednosti robe proizlazi iz nedostatka koji je bio prisutan prije njezinog puštanja u slobodni promet, ali nije bio uzet u obzir u prodajnom ugovoru te je doveo do naknadnih povrata prodavatelja kupcu na temelju ugovorne obveze jamstva. Cijena koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti tada se umanjuje, kako bi se utvrdila carinska vrijednost robe, za iznos tih povrata, za koji se smatra da odražava smanjenje tržišne vrijednosti te robe.
24.
Kako proizlazi iz točke 28. presude Mitsui & Co. Deutschland (
13
), članak 145. stavak 2. te uredbe primjenjuje se, među ostalim, kada kao u glavnom postupku prodavatelj kupcu, na temelju ugovorne obveze jamstva, naknadi troškove popravka koje je taj kupac naplatio svojim kupcima. U točki 27. te presude Sud je smatrao da se tom odredbom „utvrđuje rješenje koje je već navedeno u članku 29. samog Carinskog zakonika” (
14
).
25.
Člankom 145. stavkom 3. navedene uredbe, na koji se odnosi drugo pitanje, određuje se da primjena stavka 2. tog članka ovisi o dodatnom uvjetu, prema kojem se prilagodba cijene mora izvršiti u roku od 12 mjeseci nakon datuma prihvaćanja carinske deklaracije.
B. Pojam neispravne robe u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe (prvo pitanje)
26.
Prvim dijelom svojeg prvog prethodnog pitanja, Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) pita Sud o značenju pojma neispravne robe u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe u vezi s člankom 29. stavcima 1. i 3. Carinskog zakonika. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita obuhvaća li taj pojam robu za koju postoji opasnost, povezana s njezinom proizvodnjom, da postane neispravna prilikom korištenja.
27.
Nesporno je da se članak 145. stavak 2. Provedbene uredbe primjenjuje samo pod uvjetom da roba ima nedostatak na datum prihvaćanja carinske deklaracije. Međutim, odnosi li se pojam neispravnosti samo na nepravilnosti koje se pokažu kao stvarno nefunkcioniranje od tog datuma, kao što tvrdi nizozemska vlada? Ili taj pojam obuhvaća postojanje opasnosti, povezane s proizvodnjom robe (za razliku od njezina uobičajenog trošenja), od toga da postane nefunkcionirajuća samom uporabom čak i ako se ta opasnost (još) nije ostvarila, kao što tvrde X i Komisija?
28.
Odmah ću pojasniti da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je za vozila tipa A, zbog njihove proizvodnje, postojala opasnost od neispravnosti njihove spojke upravljača (
15
). Stoga je nesporno da ta opasnost ne proizlazi iz uobičajenog trošenja, već iz samog procesa proizvodnje tih automobila.
29.
Kao što je primijetila Komisija, pojam neispravne robe nije definiran u Provedbenoj uredbi. Ta uredba ne upućuje ni na nacionalna prava država članica u svrhu utvrđivanja njegova smisla i opsega. U tim okolnostima tom pojmu valja odrediti autonomno i ujednačeno značenje u cijeloj Uniji kako bi se osiguralo poštovanje načela jednakog postupanja kao i ujednačena primjena prava Unije (
16
). Kod tog se značenja mora uzimati u obzir uobičajeni smisao navedenog pojma u svakodnevnom govoru, kao i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (
17
).
30.
Prema uobičajenom smislu, pojmom neispravne robe označuje se, kao što je napomenula Komisija, sva roba koja nema svojstva koja se s pravom mogu očekivati, uzimajući u obzir narav te robe i sve relevantne okolnosti. Stoga se atribut „neispravan” odnosi na predmet koji „nema potrebna svojstva” (
18
).
31.
Ta definicija iz svakodnevnog govora odgovara definiciji neispravnog proizvoda koja je predviđena u članku 6. stavku 1. Direktive Vijeća 85/374/EEZ od 25. srpnja 1985. o približavanju zakona i drugih propisa država članica u vezi s odgovornošću za neispravne proizvode (
19
). U skladu s tom odredbom, proizvod je neispravan „kad ne pruža sigurnost koju osoba ima pravo očekivati, obzirom na sve okolnosti”, uključujući „predstavljanje proizvoda”, „uporabu proizvoda, tj. način na koji bi bilo razumno očekivati da bi se proizvod mogao koristiti” kao i „vrijeme kada je proizvod stavljen na tržište”.
32.
U ovom slučaju, s obzirom na narav predmetne robe (osobnih automobila u voznom stanju) i dijelova (spojka upravljača), opravdano je i razumno zahtijevati viši stupanj sigurnosti, s obzirom na velike opasnosti, povezane s njezinom uporabom, za fizički integritet i život vozačâ, putnikâ i trećih osoba. Taj zahtjev sigurnosti zasigurno nije ispunjen ako postoji opasnost, povezana s proizvodnjom, od neispravnosti spojke upravljača. Postojanje te opasnosti upućuje stoga na to da ta roba nema svojstva koja se od nje s pravom mogu očekivati.
33.
Drugim riječima, opasnost od nefunkcioniranja u takvim okolnostima sama po sebi predstavlja neispravnost (
20
). S obzirom na to da ta neispravnost proizlazi iz procesa proizvodnje robe, treba smatrati da je ta roba bila neispravna u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe otkad je proizvedena te, stoga, a fortiori i u trenutku njezina uvoza.
34.
To je tumačenje potkrijepljeno ciljevima te odredbe. U tom pogledu podsjećam da se tom odredbom pojašnjuje opseg članka 29. Carinskog zakonika (
21
), čiji je cilj osigurati da carinska vrijednost robe odgovara njezinoj stvarnoj ekonomskoj vrijednosti (
22
). Međutim, postojanjem opasnosti, povezane s proizvodnjom, da roba, kao takva i bez obzira na ostvarenje te opasnosti, ne funkcionira prilikom uporabe, umanjuje se vrijednost te robe. Nesumnjivo je, naime, da će za automobil koje ne odgovara zahtjevima sigurnosti koje osoba od njega ima pravo očekivati biti teško pronaći kupca, barem po istoj cijeni kao za automobil koji ispunjava te zahtjeve.
35.
Komentar Odbora za Carinski zakonik, na koji se pozivaju sud koji je uputio zahtjev i nizozemska vlada, ne može dovesti u pitanje takvo tumačenje (
23
). U tom pogledu dovoljno je utvrditi da komentari navedenog odbora, iako mogu pridonijeti tumačenju carinskog prava Unije (
24
), nisu pravno obvezujući. Cilj je tih komentara samo olakšati državama članicama definiranje zajedničkog pristupa u sličnim slučajevima kako bi se osigurala pravilna i ujednačena primjena pravila o utvrđivanju carinske vrijednosti (
25
).
36.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da se članak 145. stavak 2. Provedbene uredbe primjenjuje ako, kao u glavnom postupku, prodavatelj vozila kupcu odobri, u skladu s ugovornom obvezom jamstva predviđenom prodajnim ugovorom, smanjenje cijene u obliku povrata troškova koji su nastali kupcu kako bi se umanjila opasnost, povezana s proizvodnjom, da dođe do nefunkcioniranja vozila pri uporabi, zbog čega to vozilo nema stupanj sigurnosti koji se s pravom može očekivati.
37.
Prema tome, nije potrebno odgovoriti na drugi dio tog pitanja, podredno upućenog Sudu, kojim sud koji je uputio zahtjev pita omogućuje li se, pod pretpostavkom da se ta odredba ne primjenjuje u takvoj situaciji, samim člankom 29. Carinskog zakonika u vezi s člankom 78. tog zakonika prilagodba carinske vrijednosti kako bi se uzelo u obzir takvo smanjenje cijene. Međutim, radi sveobuhvatnosti, dodajem, s obzirom na članak 27. presude Mitsui & Co. Deutschland (
26
), na drugi dio prvog pitanja, prema mojem mišljenju, valja odgovoriti potvrdno.
C. Valjanost roka od 12 mjeseci koji je predviđen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe (drugo pitanje)
38.
Drugo prethodno pitanje odnosi se na usklađenost članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe, u dijelu u kojem se njime predviđa rok od 12 mjeseci nakon datuma prihvaćanja carinske deklaracije, unutar kojeg se mora izvršiti prilagodba cijene kako bi se opravdala prilagodba carinske vrijednosti u slučaju koji je predviđen stavkom 2. tog članka, s člancima 29. i 78. te s člankom 236. stavkom 2. Carinskog zakonika. To pitanje može biti od praktične važnosti u svim slučajevima u kojima se prodajnim ugovorom o prodaji robe namijenjene izvozu u carinsko područje Unije, predviđa rok jamstva dulji od 12 mjeseci (
27
).
39.
Najprije ističem da je pravna osnova Provedbene uredbe stara verzija članka 249. Carinskog zakonika (
28
), na temelju koje je Komisija imala ovlast za donošenje svih odredbi potrebnih za primjenu tog zakonika (
29
). Iz sudske prakse također proizlazi da je Komisija ovlaštena donositi sve provedbene mjere koje su potrebne ili korisne za provedbu tog zakonika, ako mu nisu protivne (
30
).
40.
Osim toga, prema sudskoj praksi, pojam provedbe treba široko tumačiti (
31
). Sud je, usto, već imao priliku istaknuti Komisijinu marginu prosudbe za provedbu odredbi Carinskog zakonika (
32
).
41.
S obzirom na ta načela valja provjeriti, s jedne strane, je li rok predviđen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe potreban ili koristan za provedbu tog zakonika te, s druge strane, je li taj rok u skladu s odredbama navedenog zakonika. Zbog razloga koji su navedeni u nastavku, smatram da ti uvjeti nisu ispunjeni.
1.
Potrebna ili korisna narav članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe
42.
Prema Komisijinu mišljenju, rok predviđen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe koristan je, čak potreban za provedbu članka 29. Carinskog zakonika jer omogućuje da se opasnosti od pogrešaka ili prijevara kod primjene članka 145. stavka 2. te uredbe svedu na najmanju moguću mjeru. Njima bi, naime, došlo do određivanja arbitrarnih ili fiktivnih carinskih vrijednosti i time bi se povrijedio članak 29. tog zakonika. Komisija ističe, u tom pogledu, da je u praksi teško utvrditi je li nedostatak koji roba ima postojao već u trenutku njezinog uvoza ili se pojavio kasnije, zbog njezina uobičajenog trošenja. S obzirom na to da se ta poteškoća i, stoga, opasnost od pogrešaka i prijevara s vremenom povećavaju, uzimanje u obzir prilagodbi cijene izvršene nakon puštanja robe u slobodni promet na temelju članka 145. stavka 2. navedene uredbe valja ograničiti razumnim rokom (
33
).
43.
Nizozemska vlada i Komisija, osim toga, tvrde da je takav rok potreban kako bi se osigurala pravna sigurnost i ujednačena primjena te odredbe. Nadalje, naglašavaju usklađenost roka od dvanaest mjeseci predviđenog člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe s usporedivim rokom određenim u članku 238. stavku 4. Carinskog zakonika.
44.
Sumnjam da je članak 145. stavak 3. te uredbe koristan ili potreban za ostvarenje tih ciljeva te, stoga, za provedbu članka 29. tog zakonika.
45.
Što se tiče, kao prvo, cilja da se izbjegne određivanje arbitrarnih ili fiktivnih carinskih vrijednosti koje proizlaze iz pogrešaka ili prijevara kod primjene članka 145. stavka 2. navedene uredbe, s obzirom na poteškoće u utvrđivanju trenutka u kojem je nedostatak nastao, napominjem da se materijalnim uvjetima navedenima u toj odredbi već predviđa da se mora dokazati, na zadovoljstvo carinskih tijela, da je nedostatak postojao u trenutku uvoza predmetne robe (
34
). Teret dokazivanja u tom je pogledu na uvozniku (
35
). U tim okolnostima, radi ostvarenja tog cilja, više nije potrebno, čak ni korisno, podrediti prilagodbu carinske vrijednosti dodatnom zahtjevu prema kojem se prilagodba cijene mora izvršiti u roku od dvanaest mjeseci od datuma prihvaćanja carinske deklaracije.
46.
U ovom slučaju, odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku pojašnjuje se da je nedostatak na automobilima tipa A povezan s njihovom proizvodnjom te je stoga već postojao u trenutku njihova uvoza. Kao što je društvo X tvrdilo na raspravi, taj je zahtjev stoga beskoristan u takvoj situaciji.
47.
Nizozemska vlada, osim toga, tvrdi da se rok predviđen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe temelji na fikciji prema kojoj, ako se nedostatak koji je obuhvaćen obvezom jamstva pojavi u roku od dvanaest mjeseci od datuma prihvaćanja carinske deklaracije, carinska se tijela mogu voditi načelom prema kojem je taj nedostatak na taj datum već postojao. Tom se argumentacijom u biti tvrdi da taj rok odgovara razdoblju tijekom kojeg se može pretpostaviti da je nedostatak na taj datum postojao.
48.
Međutim, navedeni rok nikako ne proizlazi iz takve pretpostavke. Takva bi pretpostavka podrazumijevala da je carinsku vrijednost moguće prilagoditi za svaku prilagodbu cijene do koje dođe prije isteka tog istog roka na temelju ugovorne obveze jamstva, a da se ne mora utvrditi da je nedostatak već postojao u trenutku uvoza. Međutim, člankom 145. stavkom 3. te uredbe, naprotiv, isključuje se takva prilagodba za svaku prilagodbu cijene nakon isteka roka koji se tim člankom određuje čak i ako, nadalje, dužnik dokaže da je nedostatak već postojao u tom trenutku.
49.
Što se tiče, kao drugo, potrebe da se zajamči pravna sigurnost i ujednačena primjena članka 145. stavka 2. navedene uredbe, smatram, kao i društvo X, da se rokom predviđenim člankom 236. stavkom 2. Carinskog zakonika ti interesi već dovoljno štite.
50.
Tom se odredbom u načelu zahtijeva da se svaki zahtjev za povratom ili otpustom uvoznih carina, iz bilo kojeg razloga, podnese u roku od tri godine nakon datuma obavješćivanja dužnika o tim carinama. Stoga, ako dužnik ima pravo na povrat uslijed prilagodbe carinske vrijednosti robe na temelju članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe, do tog će povrata doći samo podnese zahtjev u roku od tri godine, utvrđenim člankom 236. stavkom 2. Carinskog zakonika.
51.
Ne vidim nijedan razlog zbog kojeg taj rok ne bi osigurao, u toj posebnoj situaciji za razliku od drugih slučajeva u kojima dužnik ima pravo na povrat carine, odgovarajući stupanj pravne sigurnosti i ujednačenosti u korist carinske uprave i proračuna Unije (
36
).
52.
Kao treće, ne može se prihvatiti argument koji se temelji na usklađivanju roka utvrđenog u članku 145. stavku 3. Provedbene uredbe s jednako dugim rokom predviđenim člankom 238. stavkom 4. Carinskog zakonika.
53.
To vrijedi kada se takvom odredbom obuhvaća situacija različita od one iz članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe. Članak 238. stavak 4. Carinskog zakonika odnosi se na slučaj u kojem ne zbog skrivenog nedostatka, već zbog nedostatka ustanovljenog u trenutku uvoza, kupac vraća robu ili zahtijeva nižu cijenu. Međutim, za razliku od takvog kupca, kupac na kojeg se odnosi članak 145. stavak 3. te uredbe u teoriji ne zna za postojanje nedostatka u trenutku uvoza. Taj kupac, za razliku od kupca iz članka 238. stavka 4. tog zakonika, ne može uvijek zahtijevati povrat ili otpust uvozne carine u roku od dvanaest mjeseci od datuma prihvaćanja carinske deklaracije ili od datuma obavješćivanja o iznosu uvoznih carina (
37
).
54.
Prema tome, smatram da rok predviđen članom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe nije potreban, pa čak ni koristan za provedbu Carinskog zakonika. Iako je ova tvrdnja dostatna da dovede do nevaljanosti te odredbe, u nastavku ću radi cjelovitosti objasniti razloge zbog kojih je ta odredba, osim toga, protivna članku 29. tog zakonika u vezi s člankom 78. i člankom 236. stavkom 2. tog zakonika.
2.
Usklađenost članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe s odredbama Carinskog zakonika
55.
Sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu usklađenosti roka predviđenog člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe s člankom 29. Carinskog zakonika u vezi s člankom 78. tog zakonika, s obzirom na to da se potonjim dvjema odredbama ne propisuje nikakvo vremensko ograničenje za prilagodbe carinske vrijednosti. Taj sud također dovodi u pitanje usklađenost tog roka s člankom 236. stavkom 2. navedenog zakonika, kojim se utvrđuje drukčiji rok za podnošenje zahtjevâ za povratom carine.
56.
Presuda Mitsui & Co. Deutschland (
38
), prema mojem mišljenju, već pruža određene smjernice koje omogućuju odgovor na ta pitanja.
57.
Ta se presuda odnosila na situaciju u kojoj je carinska deklaracija bila prihvaćena prije stupanja na snagu uredbe kojom je u članak 145. Provedbene uredbe uvedena mogućnost da carinska tijela prilagode carinsku vrijednost neispravne robe zbog prilagodbe cijene nakon puštanja te robe u slobodni promet (
39
).
58.
Sud je smatrao da, iako članak 145. stavci 2. i 3. Provedbene uredbe nije bio primjenjiv u takvoj situaciji (
40
), carinska su tijela mogla izvršiti takvu prilagodbu izravno na temelju članka 29. Carinskog zakonika uz poštovanje triju uvjeta iz članka 145. stavka 2. te uredbe. Prema mišljenju Suda, tom se odredbom „utvrđuje rješenje koje je već navedeno u članku 29. samog Carinskog zakonika” (
41
).
59.
S druge strane, Sud nije presudio da je ta mogućnost prilagodbe bila također ograničena vremenskim uvjetom, kao što je onaj predviđen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe (
42
). Po mojem mišljenju, taj uvjet, za razliku od uvjeta navedenih u stavku 2. tog članka, ne proizlazi izravno iz članka 29. Carinskog zakonika.
60.
U nedostatku roka utvrđenog člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe, carinska tijela države članice stoga mogu, na temelju članka 29. samog Carinskog zakonika, prilagoditi carinsku vrijednost robe kada su ispunjeni uvjeti iz članka 145. stavka 2. te uredbe, čak i ako je proteklo više od dvanaest mjeseci od prihvaćanja carinske deklaracije. Nakon isteka takvog roka, primjenom stavka 3. tog članka isključuje se, naprotiv, takva prilagodba. Tako dolazi, uz povredu članka 29. tog zakonika, do određivanja carinske vrijednosti koja ne odgovara transakcijskoj vrijednosti robe, kako je prilagođena nakon njezina uvoza.
61.
Dodat ću da se smanjenje carinske vrijednosti u okolnostima predviđenima člankom 145. stavkom 2. Provedbene uredbe može izvršiti revizijom carinske deklaracije na temelju članka 78. stavka 1. Carinskog zakonika (
43
). S obzirom na to da plaćena uvozna carina stoga, razmjerno tom smanjenju carinske vrijednosti, prelazi zakonom propisanu carinu, carinska tijela dužniku moraju vratiti preplaćeni iznos, u skladu sa stavkom 3. tog članka. Taj se povrat izvršava u skladu s člankom 236. tog zakonika ako su ispunjeni u njemu navedeni uvjeti. Među tim uvjetima navodi se poštovanje roka od tri godine nakon datuma obavješćivanja dužnika o iznosu uvozne carine, koji je predviđen za podnošenje zahtjeva za povrat (
44
).
62.
Posljedično, na temelju članka 29. Carinskog zakonika u vezi s člankom 78. i člankom 236. stavkom 2. tog zakonika, dužnik može dobiti povrat uvozne carine, razmjerno prilagodbi carinske vrijednosti koja je izvršena pod uvjetima iz članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe, sve do isteka roka od tri godine od datuma obavješćivanja o tom iznosu carine (
45
). Člankom 145. stavkom 3. te uredbe u praksi se ta mogućnost ograničuje na razdoblje od dvanaest mjeseci od datuma prihvaćanja carinske deklaracije. Tom se odredbom stoga na dužnikovu štetu mijenja pravni sustav koji se na njega primjenjuje na temelju Carinskog zakonika.
63.
Iz toga proizlazi da je članak 145. stavak 3. Provedbene uredbe protivan članku 29. Carinskog zakonika u vezi s člankom 78. i člankom 236. stavkom 2. tog zakonika.
64.
S obzirom na sva ta razmatranja, Komisija, unatoč margini prosudbe kojom raspolaže u svrhu primjene Carinskog zakonika (
46
), nije bila ovlaštena donijeti članak 145. stavak 3. Provedbene uredbe, tako da tu odredbu treba proglasiti nevaljanom.
V. Zaključak
65.
S obzirom na sve prethodno navedeno, predlažem da se na pitanja koja je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odgovori kako slijedi:
1.
Članak 145. stavak 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice, u vezi s člankom 29. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, valja tumačiti na način da se primjenjuje osobito kada prodavatelj vozila kupcu odobrava, u skladu s ugovornom obvezom jamstva predviđenom prodajnim ugovorom, smanjenje cijene u obliku povrata troškova koji su nastali kupcu kako bi se umanjila opasnost, povezana s proizvodnjom, da to vozilo pri uporabi postane neispravno, tako da nema razinu sigurnosti koja se s pravom može očekivati.
2.
Članak 145. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 je nevaljan.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 1992., L 302, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.) Ta je uredba stavljena izvan snage Uredbom (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (preinačena) (SL 2013., L 269, str. 1., u daljnjem tekstu: novi Carinski zakonik) od 1. lipnja 2016. Činjenice u glavnom postupku i dalje se, međutim, uređuju Uredbom 2913/92.
(
3
)	SL 1993., L 253, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.)
(
4
)	Commentary no 2 of the customs code committee (customs valuation section) on the application of Article 145, paragraph 2, of the customs code implementing provisions (Compendium of customs valuation texts (TAXUD/800/2002‑NL), verzija ažurirana u rujnu 2008., str. 18.).
(
5
)	Presuda od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167) Taj se sud vjerojatno namjerava pozivati na točku 27. te presude.
(
6
)	Vidjeti članak 79. drugi stavak Carinskog zakonika.
(
7
)	U člancima 30. i 31. Carinskog zakonika navode se dodatni kriteriji koji se primjenjuju kada se carinska vrijednost robe ne može utvrditi na temelju njezine transakcijske vrijednosti.
(
8
)	Vidjeti bilješke 10. i 11. ovog mišljenja.
(
9
)	Članak 67. Carinskog zakonika
(
10
)	Presude od 16. studenoga 2006., Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, t. 30.) i od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 20.)
(
11
)	Presude od 12. lipnja 1986., Repenning (183/85, EU:C:1986:247, t. 16.); od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 24.), kao i od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr. (C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 39.) Konkretno, u članku 29. stavku 1. Carinskog zakonika pojašnjava se da se cijena koja je za robu plaćena ili koja se mora platiti, po potrebi, mora prilagoditi u skladu s člancima 32. i 33. tog zakonika, u kojima se navode različiti elementi koje treba dodati toj cijeni ili ih oduzeti od nje.
(
12
)	Vidjeti presudu od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 26.).
(
13
)	Presuda od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167)
(
14
)	Ta sudska praksa omogućuje da se odmah odbije argumentacija društva X, prema kojoj se člankom 145. stavkom 2. te uredbe povređuje članak 29. tog zakonika.
(
15
)	Vidjeti točku 14. ovog mišljenja.
(
16
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, t. 35.).
(
17
)	Vidjeti osobito presudu od 25. siječnja 2017., Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
(
18
)	Vidjeti definiciju iz rječnika Larousse (www.larousse.fr).
(
19
)	SL 1985., L 210, str. 29. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 3.)
(
20
)	Pojam neispravnosti („gebrek” na nizozemskom jeziku) u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe stoga ima širi opseg od pojma nefunkcioniranja ili kvara („defect” na nizozemskom jeziku). Dok prvi pojam uključuje svako nepostojanje svojstava koja se na predmetnoj robi s pravom mogu očekivati, drugim se pojmom označuje samo stvarno nefunkcioniranje robe.
(
21
)	Vidjeti presudu od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 27.).
(
22
)	Vidjeti točku 22. ovog mišljenja.
(
23
)	Vidjeti točku 15. ovog mišljenja.
(
24
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Mazáka u predmetu Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2008:580, t. 38.).
(
25
)	O ocjeni posljedica neobvezujuće naravi odluka o određivanju carinske vrijednosti vidjeti posebno izvješće Revizorskog suda br. 23/2000 o carinskoj vrijednosti uvezene robe (određivanje carinske vrijednosti), s Komisijinim odgovorima [neslužbeni prijevod] (SL 2001., C 84, str. 8.)
(
26
)	Presuda od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167). Vidjeti točku 24. ovog mišljenja.
(
27
)	Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da nije neuobičajeno da prodavatelj novog vozila podliježe obvezama jamstva tijekom razdoblja koje je (katkad znatno) dulje od 12 mjeseci.
(
28
)	Člankom 1. točkom 19. Uredbe (EZ) br. 2700/2000 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000. o izmjeni Uredbe br. 2913/92 (SL 2000., L 311, str. 17.) zamijenjen je članak 249. Carinskog zakonika u biti istovjetnom odredbom, koja se nakon te izmjene nalazi u članku 247. tog zakonika. Člankom 76. novog Carinskog zakonika otad se posebno Komisiji dodjeljuje ovlast da provedbenim aktima određuje pravila postupka koja se odnose na određivanje carinske vrijednosti.
(
29
)	Vidjeti u tom pogledu presude od 11. studenoga 1999., Söhl & Söhlke (C‑48/98, EU:C:1999:548, t. 35.) i od 13. prosinca 2007., Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, t. 33.).
(
30
)	Presude od 11. studenoga 1999., Söhl & Söhlke (C‑48/98, EU:C:1999:548, t. 36.); od 8. ožujka 2007., Thomson i Vestel France (C‑447/05 i C‑448/05, EU:C:2007:151, t. 24.), kao i od 13. prosinca 2007., Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, t. 34.)
(
31
)	Vidjeti osobito presude od 30. listopada 1975., Rey Soda i dr. (23/75, EU:C:1975:142, t. 10.), kao i od 30. lipnja 2005., Alessandrini i dr./Komisija (C‑295/03 P, EU:C:2005:413, t. 74.).
(
32
)	Presude od 23. ožujka 1983., Cousin i dr. (162/82, EU:C:1983:93, t. 17.); od 8. ožujka 2007., Thomson i Vestel France (C‑447/05 i C‑448/05, EU:C:2007:151, t. 25. i 36.), kao i od 13. prosinca 2007., Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, t. 35.)
(
33
)	Vidjeti uvodne izjave 5. i 6. Uredbe Komisije (EZ) br. 444/2002 od 11. ožujka 2002. o izmjeni Uredbe br. 2454/93 te uredbi (EZ) br. 2787/2000 i (EZ) br. 993/2001, (SL 2002., L 68, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 11., str. 184.).
(
34
)	Članak 145. stavak 2. točka (a) Provedbene uredbe.
(
35
)	Vidjeti u tom smislu commentary no 2 of the customs code committee (customs valuation section) on the application of Article 145, paragraph 2, of the customs code implementing provisions (Compendium of customs valuation texts (TAXUD/800/2002‑NL), verzija ažurirana u rujnu 2008., str. 13.).
(
36
)	Iz presude od 10. prosinca 2015., Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, t. 25., 32. i 33.) proizlazi da, iako se člankom 78. Carinskog zakonika ne propisuje nikakvo vremensko ograničenje u pogledu mogućnosti da carinska tijela izvrše reviziju ili provjeru a posteriori carinskih deklaracija ni da donesu potrebne mjere ispravljanja, države članice su s obzirom na načelo pravne sigurnosti ovlaštene podvrgnuti taj postupak razumnom roku zastare. To vrijedi kada se takvim rokom, koji proizlazi iz nacionalnog prava ili prava Unije, istovremeno štiti i pojedinac i dotično upravno tijelo. Čini mi se da se ta sudska praksa odnosi isključivo na rokove kojima se ograničuje mogućnost revizije ili nadzora a posteriori. Ta se mogućnost ne može proširiti na rok utvrđen u članku 145. stavku 3. Provedbene uredbe, kojim se ograničuje sama mogućnost prilagodbe carinske vrijednosti predviđena stavkom 2. tog članka. Konkretno, ako ta mogućnost ide u korist pojedinaca, oni se ne mogu zaštititi tim rokom.
(
37
)	Osim toga, rokovi predviđeni tim odredbama razlikuju se i u pogledu njihova predmeta i dana od kojeg počinju teći. Rok utvrđen u članku 238. stavku 4. Carinskog zakonika odnosi se na podnošenje zahtjeva za povratom uvozne carine i teče od obavješćivanja o carinskom dugu, poput roka predviđenog člankom 236. stavka 2. tog zakonika, od kojeg odstupa. Rok određen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe odnosi se na samo nastajanje prava na povrat, odnosno na postojanje razloga koji dovode do prilagodbe carinske vrijednosti i posljedičnog povrata uvozne carine. Taj rok počinje teći od dana prihvaćanja carinske deklaracije.
(
38
)	Presuda od 19. ožujka 2009. (C‑256/07, EU:C:2009:167)
(
39
)	Riječ je o Uredbi br. 444/2002.
(
40
)	Presuda od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 37.). S obzirom na tu tvrdnju, iako mu je bilo postavljeno pitanje valjanosti članka 145. stavaka 2. i 3. Provedbene uredbe, Sud na njega nije odgovorio, kako proizlazi iz točke 39. te presude.
(
41
)	Presuda od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 27.)
(
42
)	Presuda od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 36.). Sud je u toj presudi presudio da se članak 145. stavak 3. Provedbene uredbe, kako je uveden u tu uredbu Uredbom br. 444/2002, ne primjenjuje na slučajeve nastale prije stupanja na snagu potonje uredbe zbog toga što bi se njezinom primjenom dovela u pitanje legitimna očekivanja dotičnih gospodarskih subjekata. To je vrijedilo zato što su nadležna carinska tijela primjenjivala, prije stupanja na snagu Provedbene uredbe, opći rok od tri godine predviđen člankom 236. stavkom 2. Carinskog zakonika u slučaju prilagodbe transakcijske vrijednosti robe nakon uvoza zbog njezine neispravnosti.
(
43
)	Kako proizlazi iz presude od 20. listopada 2005., Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, t. 64.), člankom 78. stavkom 1. Carinskog zakonika omogućuje se uzimanje u obzir svih „mogućih izmjena podataka uzetih u obzir za određivanje carinske vrijednosti i, posljedično, uvozne carine”.
(
44
)	Vidjeti presudu od 20. listopada 2005., Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, t. 52. do 54.).
(
45
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 36.) i bilješku 41. ovog mišljenja.
(
46
)	Vidjeti točku 40. ovog mišljenja.