62011CC0616
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MELCHIORA WATHELETA
od 24. listopada 2013. (
1
)
Predmet C‑616/11
T‑Mobile Austria GmbH
protiv
Verein für Konsumenteninformation
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Austrija))
„Usklađivanje zakonodavstava — Platne usluge — Opća zabrana naplate naknade za korištenje platnog instrumenta — Ugovor između operatera mobilne telefonije i pojedinaca“
I – Uvod
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku tiče se mogućnosti koja je državama članicama ponuđena člankom 52. stavkom 3. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ (
2
) (u daljnjem tekstu: Direktiva), da zabrane ili ograniče praksu naplate dodatnih naknada, često poznatu pod engleskim nazivom „surcharging“.
2.
Naplatom dodatnih naknada poduzetnici primatelji plaćanja nameću svojim klijentima platiteljima naknade za korištenje određenog platnog instrumenta. Cilj je te prakse da klijenti platitelji snose osobito troškove korištenja kreditnih ili debitnih kartica.
3.
Pitanjima koja je postavio sud koji je uputio zahtjev želi se utvrditi primjenjuje li se članak 52. stavak 3. Direktive na društva za mobilnu telefoniju, predstavlja li prijenos sredstava platni instrument u smislu Direktive i je li opća zabrana naplate dodatnih naknada, koja se primjenjuje u Austriji, spojiva s tim člankom.
II – Pravni okvir
A – Pravo Unije
4.
Članak 1. Direktive propisuje:
„1.   Ovom se Direktivom utvrđuju pravila u skladu s kojima države članice razlikuju sljedećih šest kategorija pružatelja platnih usluga:
(a)
kreditne institucije u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/48/EZ;
(b)
institucije za elektronički novac u smislu članka 1. stavka 3. točke (a) Direktive 2000/46/EZ;
(c)
poštanske žiro institucije koje u skladu s nacionalnim pravom imaju pravo obavljati platne usluge;
(d)
institucije za platni promet u smislu ove Direktive;
(e)
Europsku središnju banku [(ESB)] i nacionalne središnje banke kad ne djeluju u svojstvu monetarne vlasti ili drugih javnih tijela;
(f)
države članice ili njihove jedinice regionalne ili lokalne uprave kad ne djeluju u svojstvu javnih tijela.
2.   Ovom se Direktivom također utvrđuju pravila povezana s transparentnošću uvjeta i zahtjeva obavješćivanja za platne usluge te odgovarajuća prava i obveze korisnika platnih usluga i pružatelja platnih usluga vezano uz pružanje platnih usluga kao redovitog zanimanja ili poslovne aktivnosti.“
5.
U skladu s člankom 4. te direktive, naslovljenim „Definicije“:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
3.
‚platna usluga' znači poslovna aktivnost navedena u Prilogu;
[…]
5.
‚platna transakcija' znači čin polaganja, prijenosa ili podizanja novčanih sredstava koji inicira platitelj ili primatelj plaćanja bez obzira na osnovne obveze iz odnosa između platitelja ili primatelja plaćanja;
[…]
7.
‚platitelj' znači fizička ili pravna osoba koja ima račun za plaćanje te odobrava nalog za plaćanje s tog računa, ili, ako nema račun za plaćanje, fizička ili pravna osoba koja daje nalog za plaćanje;
8.
‚primatelj plaćanja' znači fizička ili pravna osoba koja je predviđeni primatelj novčanih sredstava koja su predmet platne transakcije;
9.
‚pružatelj platnih usluga' znači tijela iz članka 1. stavka 1. te pravne i fizičke kojima se priznaje izuzeće iz članka 26.;
10.
‚korisnik platnih usluga' znači fizička ili pravna osoba koja koristi platnu uslugu u svojstvu platitelja ili primatelja plaćanja, ili oboje;
[…]
16.
‚nalog za plaćanje' znači uputa platitelja ili primatelja plaćanja njegovom pružatelju platnih usluga kojom se zahtijeva izvršenje platne transakcije;
[…]
19.
‚provjera autentičnosti' znači postupak koji pružatelju platnih usluga omogućuje provjeru upotrebe određenog platnog instrumenta, uključujući i njegova osobna sigurnosna obilježja;
[…]
23.
‚platni instrument' znači svaki personalizirani uređaj i/ili skup postupaka dogovorenih između korisnika platnih usluga i pružatelja platnih usluga koje korisnik platnih usluga koristi da bi inicirao nalog za plaćanje;
[...]“
6.
U glavi IV., koja se odnosi na prava i obveze u vezi s pružanjem i korištenjem platnih usluga, članak 52. Direktive, naslovljen „Naknade koje se primjenjuju“, u stavku 3. propisuje:
„Pružatelj platnih usluga ne sprečava primatelja plaćanja da od platitelja zatraži naknadu ili da mu ponudi popust za korištenje određenog platnog instrumenta. Međutim, države članice mogu zabraniti ili ograničiti pravo zaračunavanja naknada uzimajući u obzir potrebu poticanja konkurencije te poticanja uporabe djelotvornih platnih instrumenata.“
7.
Uvodna izjava 42. Direktive sadrži sljedeći komentar u vezi s dosegom njezina članka 52. stavka 3.:
„Kako bi se potaknuli transparentnost i tržišno natjecanje, pružatelj platnih usluga ne bi trebao spriječiti primatelju plaćanja da od platitelja traži naknadu za korištenje određenog platnog instrumenta. Iako bi primatelju plaćanja trebalo omogućiti slobodu zaračunavanja naknade za korištenje određenog platnog instrumenta, države članice mogu odlučiti da li će zabraniti ili ograničiti takvu praksu, ako je to prema njihovom mišljenju opravdano radi neprimjerenog određivanja cijena ili mogućih negativnih posljedica takvog određivanja cijena na korištenje određenog platnog instrumenta, pri čemu je potrebno uzeti u obzir potrebu poticanja tržišnog natjecanja i korištenje učinkovitih platnih instrumenata.“
8.
U glavi VI. Direktive, naslovljenoj „Završne odredbe“, članak 86. Direktive, pod naslovom “Potpuno usklađivanje“, propisuje:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 30. stavak 2., članak 33., članak 34. stavak 2., članak 45. stavak 6., članak 47. stavak 3., članak 48. stavak 3., članak 51. stavak 2., članak 52. stavak 3., članak 53. stavak 2., članak 61. stavak 3 te članke 72. i 88. u mjeri u kojoj ova Direktiva sadrži usklađene odredbe, države članice ne smiju zadržati ili uvoditi druge odredbe osim onih koje su utvrđene ovom Direktivom.
[...]“
B – Austrijsko pravo
9.
Prema sudu koji je uputio zahtjev Direktiva je u austrijsko pravo prenesena Zakonom o platnim uslugama (Zahlungsdienstegesetz, BGBl. I, 66/2009, u daljnjem tekstu: ZaDiG), koji je stupio na snagu 1. studenoga 2009.
10.
Članak 1. stavak 1. ZaDiG‑a, pod naslovom „Područje primjene“, propisuje:
„Ovaj savezni zakon određuje uvjete pod kojima subjekti mogu pružati platne usluge u Austriji na komercijalnoj osnovi (pružatelji platnih usluga) i uređuje prava i obveze pružatelja platnih usluga sa sjedištem u Austriji i korisnika platnih usluga sa sjedištem u Austriji kao i pristup platnim sustavima.“
11.
Članak 27. stavak 6. ZaDiG‑a, pod naslovom „Naknade koje se primjenjuju“, osigurava prijenos članka 52. stavka 3. Direktive u austrijski pravni poredak te glasi:
„Pružatelj platnih usluga ne sprečava primatelja plaćanja da platitelju ponudi popust za korištenje određenog platnog instrumenta. Primatelju plaćanja zabranjeno je tražiti naknadu u slučaju korištenja određenog platnog instrumenta.“
III – Glavni postupak i prethodna pitanja
12.
T‑Mobile Austria GmbH (u daljnjem tekstu: T‑Mobile Austria) jedan je od pružatelja usluga mobilne telefonije u Austriji. Na toj osnovi sklapa ugovore o telekomunikacijskim uslugama s potrošačima, upotrebljavajući u tu svrhu opće uvjete, koje redovito aktualizira i u kojima se nalazi klauzula koja je vrijedila u studenome 2009. godine (u daljnjem tekstu: sporna klauzula).
„Članak 23.
[…]
1.2.
U svrhu podmirenja dugovanja prihvaćaju se svi načini plaćanja, ali će vam u slučaju plaćanja davanjem naloga za prijenos na papirnatom obrascu ili putem interneta biti naplaćena naknada za obradu, sukladno tarifnim odredbama koje se u vašem slučaju primjenjuju.“
13.
Na temelju te klauzule klijenti koji se pretplate na tarifu „Call Europe“ i koriste ju moraju platiti dodatnu naknadu od 3 eura ako se odluče „za plaćanje bez davanja odobrenja za izravno terećenje ili plaćanje kreditnom karticom“, što osobito uključuje plaćanja na papirnatom obrascu ili putem interneta (telebanking).
14.
Tužbom u glavnom postupku udruga potrošača Verein für Konsumenteninformation zahtijevala je da se T‑Mobileu Austria zabrani da, s jedne strane, uključuje spornu klauzulu u ugovore koje sklapa s klijentima i da se, s druge strane, poziva na tu klauzulu u okviru postojećih ugovora. U prilog svojoj tužbi Verein für Konsumenteninformation ističe da je sporna klauzula u suprotnosti s prisilnim odredbama članka 27. stavka 6. druge rečenice ZaDiG‑a.
15.
T‑Mobile Austria zahtijevao je odbijanje tužbe smatrajući prije svega da on ne ulazi u područje primjene Direktive i ZaDiG‑a jer nije „pružatelj platnih usluga“, već operater mobilne telefonije. Zatim je tvrdio da nalog za prijenos, zbog nedostatka osobnih sigurnosnih obilježja, nije obuhvaćen pojmom „platnog instrumenta“ u smislu članka 4. točke 23. Direktive. Konačno, prijenos članka 52. stavka 3. Direktive, koji je ostvaren člankom 27. stavkom 6. drugom rečenicom ZaDiG‑a, nije u skladu s Direktivom jer je austrijski zakonodavac propustio – u skladu s razlozima iz članka 52. stavka 3. Direktive – opravdati zabranu traženja naknade za korištenje određenih platnih instrumenata.
16.
Sud prvog stupnja u cijelosti je usvojio zahtjeve Vereina für Konsumenteninformation te je njegova presuda potvrđena u žalbenom postupku. Žalbeni sud smatrao je da prijenos izvršen putem naloga za prijenos na papirnatom obrascu ne predstavlja platni instrument u smislu članka 4. točke 23. Direktive, ali je zaključio da je članak 52. stavak 3. Direktive izuzet od potpunog usklađenja, tako da je nacionalni zakonodavac slobodan predvidjeti opću zabranu naplate dodatnih naknada kao što je ona propisana člankom 27. stavkom 6. ZaDiG‑a, koja se odnosi kako na platne instrumente u smislu Direktive tako i na ostale načine plaćanja kao što su nalozi za prijenos na papirnatom obrascu. Osim toga, žalbeni sud je smatrao da ta zabrana odgovara cilju poticanja konkurencije i pravilnog funkcioniranja tarifnog sustava iz članka 52. stavka 3. posljednje rečenice Direktive.
17.
Protiv te odluke T‑Mobilea Austria izjavio je reviziju Oberster Gerichtshofu (Austrija). Zaključivši da Sud još nije odlučio o pitanjima iz glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev i protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, prekinuo je postupak i podnio Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 52. stavak 3. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu tumačiti na način da se treba primjenjivati i na ugovorni odnos između operatera mobilne telefonije kao primatelja plaćanja i njegova klijenta (potrošača) kao platitelja?
2.
Treba li nalog za prijenos koji je vlastoručno potpisao platitelj i/ili postupak izdavanja naloga za prijenos na temelju potpisanog naloga za prijenos kao i ugovoreni postupak izdavanja naloga za prijenos putem interneta (telebanking) smatrati ‚platnim instrumentima’ u smislu članka 4. točke 23. i članka 52. stavka 3. Direktive 2007/64/EZ?
3.
Treba li članak 52. stavak 3. Direktive 2007/64/EZ tumačiti na način da mu je protivna primjena odredbi nacionalnog prava koje na općenit način, a posebice nečinjenjem ikakve razlike između različitih platnih instrumenata, primatelju plaćanja zabranjuju da traži plaćanje naknade?“
IV – Postupak pred Sudom
18.
Zahtjev za prethodnu odluku podnesen je Sudu 30. studenoga 2011. T‑Mobile Austria, Verein für Konsumenteninformation te austrijska, njemačka, francuska, talijanska i portugalska vlada kao i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja. Rasprava je održana 11. rujna 2013., na kojoj su Verein für Konsumenteninformation te austrijska i njemačka vlada kao i Komisija iznijeli svoja usmena očitovanja.
V – Analiza
A – Prvo prethodno pitanje
19.
Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem želi znati primjenjuje li se na ugovorni odnos između operatera mobilne telefonije i njegova klijenta mogućnost, koja je dana državama članicama člankom 52. stavkom 3. drugom rečenicom Direktive, da zabrane ili ograniče naplatu troškova.
1. Dopuštenost
20.
Verein für Konsumenteninformation smatra da ne treba odgovoriti na pitanje jer odgovor nije „potreban“ u smislu članka 267. UFEU‑a kako bi sud koji je uputio zahtjev mogao donijeti odluku u glavnom postupku. On smatra da njegova aktivna legitimacija ne ovisi o primjenjivosti članka 52. stavka 3. Direktive na ugovorni odnos između T‑Mobilea Austria i njegovih klijenata te da mu je ona dana na temelju austrijskog javnog prava, koje mu omogućava pokretanje postupaka za dobivanje sudskih naloga radi zaštite potrošača.
21.
Taj se argument ne može prihvatiti. Kao što jasno proizlazi iz sudske prakse Suda, „ocjena važnosti i nužnosti prethodnog pitanja u načelu spada isključivo u odgovornost suda koji postavlja prethodno pitanje“ (
3
), osim „kada na očit način proizlazi da traženo tumačenje prava [Unije] nije ni u kakvom odnosu sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi se na koristan način odgovorilo na pitanja koja su mu postavljena“ (
4
).
22.
Argument koji je iznio Verein für Konsumenteninformation nije obuhvaćen tom iznimkom. Nadalje, njegova razmatranja u vezi s njegovom parničnom sposobnošću jedva da su bitna za ocjenu nužnosti prethodnih pitanja. Čak i ako mu je to svojstvo dodijeljeno na temelju austrijskog javnog prava, nacionalnom sudu može biti korisno da zna primjenjuje li se članak 52. stavak 3. Direktive kada je primatelj plaćanja, konkretno T‑Mobile Austria, operater mobilne telefonije te bi kao takav mogao biti izuzet iz polja primjene Direktive.
23.
Shodno tome, prvo pitanje treba smatrati dopuštenim.
2. Meritum
24.
Prema mišljenju T‑Mobilea Austria, ugovorni odnos može biti obuhvaćen Direktivom samo ako spada u područje materijalne primjene te direktive. Polazeći od toga, T‑Mobile smatra da ugovorni odnosi, koje zaključuju operateri mobilne telefonije, moraju biti isključeni iz tog polja primjene, uključujući i članak 52. stavak 3. Direktive, stoga što ti operateri nisu pružatelji platnih usluga u smislu članka 1. stavka 1. Direktive te stoga što ne pružaju platne usluge u smislu članka 4. točke 3. Direktive.
25.
T‑Mobile Austria zaključuje da – s obzirom na to da njegovi ugovorni odnosi s njegovim klijentima nemaju karakter platne usluge – Direktiva nije primjenjiva na njega, uzimajući u obzir njezin članak 2. stavak 1. sukladno kojem se ona „primjenjuje na platne usluge pružene u [Europskoj uniji]“.
26.
Nasuprot tome, Verein für Konsumenteninformation te austrijska, francuska, njemačka, talijanska i portugalska vlada kao i Komisija smatraju da se članak 52. stavak 3. Direktive primjenjuje na ugovorne odnose između T‑Mobilea Austria i njegovih klijenata.
27.
Prema njihovu mišljenju, to jasno proizlazi iz teksta tog članka, koji, s jedne strane, zabranjuje pružatelju platnih usluga da sprečava primatelja plaćanja da od platitelja zatraži naknadu ili da mu ponudi popust za korištenje određenog platnog instrumenta te, s druge strane, dopušta državama članicama da u svrhu poticanja konkurencije te poticanja uporabe djelotvornih platnih instrumenata zabrane ili ograniče pravo primatelja plaćanja da platitelju zaračuna naknadu za korištenje određenog platnog instrumenta.
28.
Prema mojem mišljenju ne postoji nikakva sumnja da je T‑Mobile Austrija primatelj plaćanja u smislu tog članka, što on ne osporava. Prema članku 4. točki 8. Direktive izraz „primatelj plaćanja“ znači „[…] pravna osoba koja je predviđeni primatelj novčanih sredstava koja su predmet platne transakcije“. U svojstvu vjerovnika plaćanja izvršenih od strane svojih klijenata, T‑Mobile je stoga primatelj tih plaćanja u smislu tog članka i članka 52. stavka 3. Direktive.
29.
Također nema nikakve sumnje da su klijenti T‑Mobilea Austria platitelji u smislu Direktive koji su definirani u njezinu članku 4. točki 7. kao „fizička[e] ili pravna[e] osoba[e] koja[e] ima[ju]račun za plaćanje te odobrava[ju]nalog za plaćanje s tog računa, ili, ako nema[ju]račun za plaćanje, fizička[e] ili pravna[e] osoba[e] koja[e] daje[u] nalog za plaćanje“. Slijedom toga, prenoseći sredstva na T‑Mobile Austria na ime plaćanja svojih računa za mobilnu telefoniju, njegovi klijenti su „platitelji“ u smislu Direktive.
30.
Kao što Komisija ističe, iako je točno da se prva rečenica članka 52. stavka 3. Direktive odnosi izravno samo na odnos između pružatelja platnih usluga i primatelja plaćanja, pri čemu prvi ne može sprečavati potonjeg da od platitelja zatraži naknadu ili da mu ponudi popust „za korištenje određenog platnog instrumenta“, taj propis samim time – pa makar i neizravno – uređuje i odnos između primatelja plaćanja i platitelja.
31.
Što se tiče druge rečenice te odredbe, ona državama članicama osigurava mogućnost zabranjivanja ili ograničavanja prava zaračunavanja naknade, dopuštajući im time da izravno uređuju odnos između primatelja plaćanja, u ovom slučaju T‑Mobilea Austrija, i platitelja, u ovom slučaju njegova klijenta, kada je, kao što se navodi u uvodnoj izjavi 42. Direktive, „to prema njihovom mišljenju opravdano radi neprimjerenog određivanja cijena ili mogućih negativnih posljedica takvog određivanja cijena na korištenje određenog platnog instrumenta“.
32.
Iz prethodno navedenoga proizlazi da se u kontekstu članka 52. stavka 3. Direktive praksa zaračunavanja naknada za korištenje određenog platnog instrumenta tiče u svakom slučaju i poglavito odnosa između primatelja plaćanja i platitelja. Nadalje, kao što Komisija primjećuje, ne vidim kako bi države članice mogle učinkovito izvršavati ovlast koja im je dodijeljena na temelju članka 52. stavka 3. te direktive ako bi se radilo samo o odnosu između primatelja plaćanja i njegova pružatelja platnih usluga.
33.
Stoga dijelim stajalište koje brane Verein für Konsumenteninformation, austrijska, njemačka, francuska, talijanska i portugalska vlada kao i Komisija.
34.
Slijedom toga, predlažem da na prvo pitanje Sud odgovori tako da se članak 52. stavak 3. Direktive primjenjuje na ugovorni odnos između operatera mobilne telefonije kao primatelja plaćanja i njegova klijenta (potrošača) kao platitelja.
B – Drugo prethodno pitanje
35.
Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, s jedne strane, predstavljaju li „nalog za prijenos koji je vlastoručno potpisao platitelj i/ili postupak izdavanja naloga za prijenos na temelju potpisanog naloga za prijenos“ i, s druge strane, postupak izdavanja naloga za prijenos putem interneta (telebanking) „platne instrumente“ u smislu članka 4. točke 23. i članka 52. stavka 3. Direktive.
36.
Treba odmah primijetiti jezičnu razliku između njemačke i francuske verzije Direktive. Dok francuska verzija definira „platni instrument“ kao „tout dispositif personnalisé et/ou ensemble de procédures“, njemačka verzija upotrebljava pridjev „personaliziran“ za opis i uređaja i skupa postupaka („jedes personalisierte Instrument und/oder jeden personalisierten Verfahrensablauf“ (
5
)). Druge verzije, kao što su engleska i grčka, moguće je čitati na dva načina (
6
).
37.
Doduše ta jezična razlika nema utjecaja na moju analizu. Bilo da su po svojoj naravi „uređaj“ ili „skup postupaka“, nalog za prijenos putem papirnatog obrasca i nalog za prijenos putem interneta mogu biti i personalizirani – prvi, stavljanjem vlastoručnog potpisa, a potonji korištenjem osobnih sigurnosnih obilježja [na primjer, PIN koda (osobnog identifikacijskog broja)]. Na taj način i jedan i drugi mogu ispuniti zahtjeve i njemačke i francuske verzije Direktive.
38.
Mišljenja stranaka se razilaze u odnosu na pitanje predstavljaju li potpisani nalog za prijenos i izdavanje naloga za prijenos putem interneta „platne instrumente“ u smislu Direktive.
39.
Što se tiče potpisanog naloga za prijenos, Verein für Konsumenteninformation, austrijska, francuska, talijanska i portugalska vlada kao i Komisija potvrđuju da on predstavlja „platni instrument“ u smislu članka 4. stavka 23. Direktive, koji se koristi na temelju sporazuma između pružatelja i korisnika platnih usluga radi izvršenja platne transakcije u smislu članka 4. točke 16. Direktive, to jest radi započinjanja prijenosa sredstava. Zahtjev za personalizaciju ispunjen je ako platitelj osobno potpiše nalog za prijenos, što omogućava da se vjerodostojnost izvora platnog naloga pripiše korisniku platne usluge.
40.
U vezi s pitanjem personalizacije, Komisija primjećuje da tekst članka 4. točke 23. Direktive ne dopušta zaključivanje prema kojem bi – kako bi potpisani nalog za prijenos predstavljao platni instrument u smislu Direktive – uz vlastoručni potpis bilo nužno i osobno sigurnosno obilježje.
41.
Francuska vlada dodaje da se s obzirom na cilj Direktive koji ide za stvaranjem jedinstvenog tržišta platnih usluga u Uniji ne može valjano tvrditi da je zakonodavac Unije namjeravao iz definicije „platnog instrumenta“ isključiti tako uobičajeno sredstvo plaćanja kao što je postupak prijenosa.
42.
Nasuprot tome, T‑Mobile Austria i njemačka vlada protive se takvom tumačenju članka 4. točke 23. Direktive. T‑Mobile Austria drži da postojanje „platnog instrumenta“ pretpostavlja postojanje sigurnosnog obilježja i da taj kriterij nije ispunjen samim vlastoručnim potpisom na nalogu za prijenos. Prema T‑Mobileu Austria, platni instrument mora biti personaliziran prije stavljanja potpisa, što podrazumijeva da platni instrument mora biti personaliziran čak i u izostanku potpisa.
43.
Što se tiče njemačke vlade, ona smatra da nalog za prijenos nije ni uređaj ni skup postupaka u smislu članka 4. točke 23. Direktive. Poziva se na više odredbi Direktive u kojima je izraz „platni instrument“ upotrijebljen na način koji dokazuje da on ne uključuje naloge za prijenos.
44.
Ta vlada također upućuje, među ostalim odredbama, na članak 57. Direktive, prema kojem pružatelj platnih usluga „izdaje“ platni instrument korisniku platnih usluga i osigurava da „osobna sigurnosna obilježja platnog instrumenta ne budu dostupna drugim strankama osim korisniku platnih usluga“ (
7
), kao i na članak 55. stavak 2. iste direktive, koji se odnosi na blokiranje platnog instrumenta iz objektivno utemeljenih razloga vezano uz sigurnost platnog instrumenta (na primjer, u slučaju neodobrenoga ili prijevarnoga korištenja).
45.
Njemačka vlada stoga smatra da upotreba izraza „platni instrument“ isključuje njegovu primjenu na naloge za prijenos. Naime, prema njezinom mišljenju, nalog za prijenos ne predstavlja izdavanje platnog instrumenta korisniku platnih usluga i ne zahtijeva upotrebu osobnih sigurnosnih obilježja, kao što je slučaj s kreditnim karticama. Usto, nalog za prijenos ne može se blokirati.
46.
Na raspravi, na kojoj T‑Mobile Austria nije sudjelovao, njemačka je vlada ostala pri svojem stajalištu te je objasnila da prema njezinom mišljenju nalog za prijenos predstavlja nalog za plaćanje u smislu članka 4. točke 16. Direktive, ali ne i platni instrument u smislu članka 4. točke 23. Direktive.
47.
Što se tiče izdavanja naloga za prijenos putem interneta (telebanking), Verein für Konsumenteninformation, austrijska, njemačka, francuska, talijanska i portugalska vlada kao i Komisija drže da ono ima svojstva platnog naloga utvrđena u članku 4. točki 23. Direktive. Osobito, ono se odvija po posebnom postupku u okviru kojega korisnik platnih usluga pristupa elektroničkoj platformi. Personalizacija takvog postupka u pravilu se osigurava sigurnosnim obilježjima i provjerom autentičnosti. To je slučaj u ovom predmetu jer sud koji je uputio zahtjev potvrđuje da platitelj mora unijeti PIN kod kako bi pristupio elektroničkoj platformi kao i TAN kod (broj transakcije), koji je potreban za provjeru autentičnosti naloga za plaćanje.
48.
Nasuprot tome, T‑Mobile Austria smatra da ni izdavanje naloga za prijenos putem interneta ne predstavlja platni instrument.
49.
Prema mojem mišljenju, odgovor na drugo prethodno pitanje mora biti potvrdan. Naime, prijenos sredstava je obuhvaćen i točkom 3. i točkom 23. članka 4. Direktive, neovisno o tome je li iniciran potpisanim nalogom za prijenos ili elektroničkim putem (što sud koji je uputio zahtjev naziva telebanking).
50.
Točno je da sud koji je uputio zahtjev izričito ne pita Sud općenito o tehnici prijenosa, već o potpisanom nalogu za prijenos i izdavanju naloga za prijenos putem interneta. Međutim, kod potpisanog naloga za prijenos, koji je predan pružatelju platne usluge, ili kod naloga za prijenos putem interneta radi se manje o „personaliziranom uređaju i/ili skupu postupaka dogovorenih između korisnika platnih usluga i pružatelja platnih usluga koje korisnik platnih usluga koristi da bi inicirao nalog za plaćanje“ (
8
), a više o samom platnom nalogu, to jest o „uput[i] platitelja […] svojem pružatelju platnih usluga kojom se zahtijeva izvršenje platne transakcije“ (
9
).
51.
Međutim, čini mi se da je pravo pitanje suda koji je uputio zahtjev – koje prekoračuje korištenu formulaciju – usmjereno na to predstavljaju li ukupnost koraka koji omogućavaju prijenos sredstava, to jest popunjavanje naloga za prijenos uz stavljanje vlastoručnog potpisa i njegova predaja pružatelju platnih usluga ili pak činjenica izdavanja naloga elektroničkim putem, „platne instrumente“ u smislu Direktive.
52.
Polazeći od toga, smatram da se Direktiva doista primjenjuje na prijenos sredstava, bez obzira na to je li iniciran putem naloga za prijenos koji sadržava vlastoručni potpis platitelja ili elektroničkim putem. Naime, članak 4. točka 3. Direktive definira izraz „platna usluga“ kao „poslovn[u] aktivnost naveden[u] u Prilogu“, u čijoj se točki 3. navodi „[i]zvršenje platnih transakcija, uključujući prijenos novčanih sredstava na račun za plaćanje kod pružatelja platnih usluga korisnika ili kod drugog pružatelja platnih usluga: […] izvršenje kreditnih transfera, uključujući trajne naloge“.
53.
Zatim, prijenos sredstava ispunjava kriterije iz članka 4. točke 23. Direktive jer predstavlja skup postupaka u elektroničkom ili papirnatom obliku, koji omogućavaju korisniku platnih usluga i platitelju da nalože svojem pružatelju platnih usluga, koji je često banka, da prenese sredstva s njegova računa na račun otvoren od strane primatelja plaćanja kod svojeg pružatelja platnih usluga.
54.
Činjenicu da je prijenos priznat kao platni instrument potvrđuje i praksa ESB‑a o uvrštavanju prijenosa sredstava (credit transfers) među platne instrumente u Jedinstvenom području plaćanja u eurima [Single European Payments Area (SEPA)] (
10
).
55.
U prilog tom zaključku također ide nedavna procjena „utjecaja“ od 24. srpnja 2013. (u daljnjem tekstu: procjena utjecaja), koji je popratni dokument uz Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i izmjeni direktiva 2002/65/EZ, 2013/36/EU i 2009/110/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 2007/64/EZ [COM(2013) 547 final, u daljnjem tekstu: Prijedlog direktive] (
11
).
56.
Procjena utjecaja, koja je trenutačno dostupna samo na engleskom, na više mjesta prijenose sredstava (credit transfers) označava kao platne instrumente, navodeći npr. da su „platne kartice, a potom nalozi i izravna terećenja, najomiljeniji bezgotovinski platni instrumenti u Uniji“ (
12
).
57.
U ovom stadiju valja podsjetiti da se članak 52. stavak 3. Direktive odnosi na pravo primatelja plaćanja na naplatu dodatnih naknada (surcharging), to jest na pravo primatelja plaćanja da od klijenta platitelja zahtijeva snošenje troškova koji nastanu uslijed njegova izbora određenog platnog instrumenta.
58.
Kako se ističe u procjeni utjecaja, zaračunavanje dodatnih naknada vrlo je uobičajeno kod upotrebe platnih kartica (
13
). Ta je tvrdnja također ponovljena u uvodnoj izjavi 63. Prijedloga Direktive (
14
), ali činjenica da se pojava naplate dodatnih naknada primjenjuje ponajprije kod upotrebe platnih kartica kao i mogućnost da je članak 53. stavak 3. Direktive bio sastavljen na temelju te tvrdnje nisu dovoljne da se iz njezina područja primjene isključe ostali platni instrumenti, kao što su prijenosi sredstava.
59.
U svakom slučaju, nije uvjerljiva teza njemačke vlade da potpisani nalog za prijenos ne predstavlja platni instrument za razliku od prijenosa sredstava iniciranog putem interneta. Kao što je Komisija rekla na raspravi, nema logike da se s dva načina korištenja istog platnog instrumenta, tj. prijenosa sredstava, postupa različito.
60.
Stoga bi na drugo pitanje trebalo odgovoriti tako da se prijenos sredstava (credit transfer) iniciran putem naloga za prijenos koji sadržava vlastoručni potpis platitelja ili elektroničkim putem (telebanking) mora smatrati „platnim instrumentom“ u smislu članka 4. točke 23. i članka 52. stavka 3. Direktive.
C – Treće prethodno pitanje
61.
Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi znati dopušta li druga rečenica članka 52. stavka 3. Direktive Republici Austriji donošenje općenite zabrane naplate dodatnih naknada na temelju članka 27. stavka 6. ZaDiG‑a, kojom se ne pravi razlika između različitih platnih instrumenata.
62.
Po tom pitanju Verein für Konsumenteninformation, uz podršku austrijske, francuske, njemačke, talijanske i portugalske vlade kao i Komisije smatra da opća zabrana naplate dodatnih naknada, koja je određena člankom 27. stavkom 6. ZaDiG‑a, ispravno prenosi članak 57. stavak 3. Direktive.
63.
Naime, s jedne strane, ta odredba potiče korištenje platnih instrumenta koji su djelotvorni sa stajališta platitelja jer je primatelju plaćanja zabranjeno zaračunavanje dodatnih naknada, dok mu je dopušteno nuditi popuste radi poticanja korištenja instrumenata, koji se s njegova gledišta čine učinkovitijim.
64.
S druge strane, ta odredba potiče tržišno natjecanje povećanjem transparentnosti cijena jer zaračunavanje dodatnih naknada povezanih s korištenjem platnog instrumenta potrošačima otežava usporedbu cijena ponuđenih na tržištu.
65.
Usto, njemačka vlada i Komisija smatraju da druga rečenica članka 52. stavka 3. Direktive daje široki diskrecijski prostor kod izbora općenite zabrane ili ograničenja dodatnih naknada radi poticanja tržišnog natjecanja, djelotvorne upotrebe platnih sredstava ili sprečavanja neprimjerenog određivanja cijena od strane primatelja plaćanja.
66.
Kao prvo, T‑Mobile Austria ističe da članak 52. stavak 3. Direktive ne dopušta državama članicama određivanje opće zabrane, već samo zabrane zaračunavanje naknada za upotrebu određenog platnog instrumenta.
67.
Kao drugo, T‑Mobile Austria naglašava da se prema članku 52. stavku 3. Direktive kod svake takve zabrane mora uzeti u obzir potreba za poticanjem tržišnog natjecanja i korištenjem učinkovitih sredstava plaćanja. Međutim, opća zabrana se u jednakoj mjeri odnosi i na djelotvorna i nedjelotvorna sredstva plaćanja. Osim toga, po tom pitanju T‑Mobile Austria ističe da uvodna izjava 42. Direktive pojašnjava da države članice mogu odlučiti hoće li zabraniti naplatu dodatnih naknada, ako je to prema njihovu mišljenju opravdano radi neprimjerenog određivanja cijena ili mogućih negativnih posljedica takvog određivanja cijena na korištenje određenog platnog instrumenta, što nije slučaj u spornoj klauzuli.
68.
Kao treće, T‑Mobile Austria navodi da se na temelju tumačenja Direktive u svjetlu prava na slobodu izbora zanimanja i prava na vlasništvo (članci 15. i 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima) treba dopustiti zaračunavanje dodatnih troškova nastalih uslijed neučinkovitih načina plaćanja, kao što su nalozi za prijenos.
69.
Što se mene tiče, dijelim stajalište koje su zauzeli Verein für Konsumenteninformation, austrijska, njemačka, francuska, talijanska i portugalska vlada kao i Komisija.
70.
Kao i njemačka vlada te Komisija, smatram da tekst članka 52. stavka 3. Direktive daje državama članicama širok diskrecijski prostor za odluku žele li i kako iskoristiti mogućnost zabrane ili ograničenja naplate dodatnih naknada. Druga rečenica tog stavka jasno propisuje da „države članice mogu zabraniti ili ograničiti pravo zaračunavanja naknade“, pri čemu se jedino ograničenje sastoji od toga da se kod takve mjere mora uzeti u obzir „potreba za poticanjem tržišnog natjecanja i djelotvorne uporabe platnih instrumenata“.
71.
Uvodna izjava 42. Direktive potvrđuje da je cilj zakonodavca Unije bila dodjela tog širokog diskrecijskog prostora državama članicama. Sukladno toj uvodnoj izjavi „države članice mogu odlučiti hoće li zabraniti ili ograničiti [zaračunavanje dodatnih naknada], ako je to prema njihovu mišljenju opravdano radi neprimjerenog određivanja cijena ili mogućih negativnih posljedica takvog određivanja cijena na korištenje određenog platnog instrumenta“ (
15
).
72.
Države članice mogu stoga zabraniti ili ograničiti praksu naplate dodatnih naknada, čak i na općenitoj razini, kako bi potaknule tržišno natjecanje i korištenje djelotvornih platnih instrumenta ili spriječile neprimjereno određivanje cijena.
73.
T‑Mobile Austria ustraje na izrazu „određeni platni instrument“ (
16
) iz prve rečenice članka 52. stavka 3. Direktive u prilog svojoj tvrdnji da opća zabrana zaračunavanja dodatnih naknada nije moguća. Na toj osnovi, T‑Mobile Austria ističe da Direktiva daje državama članicama pravo da zabrane ili ograniče naplatu dodatnih naknada samo u odnosu na posebne platne instrumente i pod uvjetom da se o svakoj zabrani i ograničenju odluči „uzimajući u obzir potrebu poticanja konkurencije te poticanja uporabe djelotvornih platnih instrumenata“.
74.
Prema mojem mišljenju logično je da prva rečenica članka 52. stavka 3. upućuje na „određeni platni instrument“ jer ne može biti govora o tome da se pružatelju platnih usluga zabrani sprečavanje primatelja plaćanja u naplati dodatnih naknada samo u slučaju kada bi ih on želio primijeniti na sve platne instrumente. Međutim, posljedica je očito ta da se te riječi ne koriste u drugoj rečenici navedenog stavka jer su države članice slobodne utvrditi obuhvat zabrane ili ograničenja naplate dodatnih naknada (na primjer samo kod određenih platnih instrumenata).
75.
Na raspravi je austrijska vlada uputila na razloge koji su potaknuli austrijskog zakonodavca da općenito zabrani naplatu dodatnih naknada. Obrazloženje članka 27. stavka 6. ZaDiG‑a navodi ostvarenje transparentnosti i poticanje tržišnog natjecanja (
17
). Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da potvrdi stav žalbenog suda, naime da se kod opće zabrane naplate dodatnih naknada u dovoljnoj mjeri „uzelo u obzir“ razloge općeg interesa iz članka 52. stavka 3. Direktive (
18
), čini mi se da je austrijski zakonodavac poštovao granice diskrecijskog prostora koji mu je dodijeljen na temelju tog članka i uvodne izjave 42. Direktive. Čini mi se korisnim dati nekoliko dodatnih opažanja na temu ciljeva općeg interesa iz članka 52. stavka 3. Direktive.
76.
Procjena utjecaja pokazala je da je praksa naplate dodatnih naknada često dovodila do neprimjerenog određivanja cijena od strane određenih trgovaca, odnosno do zaračunavanja nerazmjerno visokih dodatnih naknada u odnosu na trošak koji je nastao trgovcu uslijed transakcije, osobito u slučajevima kada potrošač nije mogao izbjeći dodatne naknade primjenom drugog platnog instrumenta (
19
).
77.
Iz iste procjene proizlazi da se naplata dodatnih naknada više upotrebljavala radi ostvarivanja dodatnog prihoda, nego da bi se od platitelja nadoknadio stvarni trošak, koji je pružatelj platnih usluga zaračunao primatelju plaćanja kod upotrebe platnog instrumenta (
20
).
78.
Mogućnost potpune i jednostavne zabrane zaračunavanja dodatnih naknada dana je državama članicama na temelju članka 52. stavka 3. Direktive kako bi se spriječile zlouporabe te vrste i kako bi se prevladale goleme poteškoće kod uspostavljanja prave ravnoteže između stvarnih i zatraženih troškova (
21
).
79.
U ovom se predmetu postavilo pitanje predstavlja li naknada od 3 eura za koju T‑Mobile Austria tereti platitelje pravi trošak koji je T‑Mobile Austria snosio zbog njihovog izbora da svoje račune podmire prijenosom sredstava. Kao što ističe francuska vlada, troškovi koje snosi primatelj plaćanja za sredstva primljena temeljem domaćeg ili europskog naloga za prijenos općenito su vrlo mali ili čak nepostojeći. Naime, račun primatelja plaćanja odobrava se automatski bez aktivnog sudjelovanja pružatelja platnih usluga, osim ako nalog nije potpun.
80.
U svojem pisanom očitovanju T‑Mobile Austria je nasuprot tome tvrdio da je obrada plaćanja izvršenih putem naloga za prijenos uzrokovala značajne troškove, bez davanja pobližeg obrazloženja. To je obrazloženje izostalo i u odnosu na tvrdnje francuske vlade, s obzirom na to da T‑Mobile Austria nije sudjelovao na raspravi.
81.
Stoga je itekako moguće da svrha 3 eura, koja je T‑Mobile Austria zaračunavao za svaki nalog za prijenos, nije bila prebaciti na klijente svoje troškove, već ih odvratiti od podmirivanja svojih računa prijenosom sredstava jer – za razliku od automatskog izravnog terećenja, posebno putem izravnog terećenja kod banke – postupak prijenosa ne dopušta primatelju plaćanja iniciranje platne transakcije. Ta bi praksa bila u suprotnosti s člankom 52. stavkom 3. Direktive koji ovlašćuje primatelje plaćanja da zaračunaju naknade za stvarne troškove koje su snosili ili da ponude popuste kako bi potaknuli platitelje na korištenje platnih instrumenata koji su djelotvorniji sa stajališta primatelja plaćanja. Shodno tome, odluka austrijskog zakonodavca da zabrani naplatu dodatnih naknada u potpunosti je usklađena s ciljem koji je zakonodavac Unije unio u uvodnu izjavu 42. Direktive, odnosno ciljem sprečavanja neprimjerenog određivanja cijena.
82.
Što se tiče poticanja tržišnog natjecanja navedenoga u članku 52. stavku 3. Direktive, trebalo bi uzeti u obzir javni interes za transparentnošću cijena, koji se osigurava odredbama poput članka 27. stavka 6. ZaDiG‑a (
22
). Kao što ističe austrijska vlada, opća zabrana naplate dodatnih naknada protivi se tome da poduzetnik u slučaju korištenja određenog platnog instrumenta zahtijeva od klijenta konačnu cijenu koja je viša od one koja je naznačena u njegovoj obavijesti i koju potrošač uspoređuje s drugim ponuđenim cijenama.
83.
Također je potrebno uzeti u obzir svojstva predmetnog sektora u glavnom postupku. Postoji snažna tržišna utakmica upravo između operatora mobilne telefonije, u pogledu iznosa pretplate, cijene po minuti i fiksnih iznosa. Kao što primjećuje austrijska vlada, potrošači kod donošenja odluke o kupnji određene pretplate uspoređuju upravo cijene, a ne naknade za korištenje platnih instrumenata.
84.
U vezi s poticanjem djelotvornih platnih instrumenata, što je također spomenuto u članku 52. stavku 3. Direktive, T‑Mobile Austria s pravom ustraje na potrebi da se u obzir uzmu i interesi primatelja plaćanja i interesi platitelja. Naime, iako te dvije skupine često imaju suprotstavljene interese, u Direktivi ne postoji ništa što bi zahtijevalo da se interesima jedne od njih da prednost u odnosu na interese druge skupine.
85.
Ne smije se, međutim, izgubiti iz vida da članak 52. stavak 3. Direktive kao i članak 27. stavak 6. ZaDiG‑a dopuštaju T‑Mobileu Austria da nudi popuste svojim klijentima kako bi ih se potaknulo na korištenje platnih instrumenata koji su s njegova stajališta djelotvorniji.
86.
S obzirom na navedeno, određeni platitelji ipak mogu dati prednost prijenosu sredstava, bilo zbog vrste njihova bankovnog računa bilo zbog želje za provjerom računa prije plaćanja, čak iako T‑Mobile Austria smatra da je automatsko izravno terećenje najdjelotvorniji platni instrument.
87.
Kao što ističe Verein für Konsumenteninformation, neki potrošači imaju bankovne račune koji ne omogućavaju automatska izravna terećenja ili ih dopuštaju samo za vrlo ograničene iznose (kao što je slučaj studenata ili korisnika „najniže starosne mirovine“ itd.). Ako u njihovu slučaju stanje računa nije dovoljno za pokriće terećenja, banka će platitelju, a ne primatelju plaćanja naplatiti naknadu za odbijanje, čime ne nastaje dodatni trošak za primatelja plaćanja. Stoga sa stajališta tih potrošača prijenos sredstava predstavlja najdjelotvorniji platni instrument jer im omogućava da izaberu datum plaćanja na koji je stanje na njihovu računu dostatno za plaćanje, a u roku koji je utvrdio primatelj plaćanja. Nadalje, za razliku od izravnog terećenja, prijenos sredstava omogućuje potrošaču da provjeri račun prije plaćanja. Drugim riječima, djelotvornost platnog instrumenta ne smije se ocjenjivati samo s gledišta primatelja plaćanja.
88.
Nadalje, odredba kao što je članak 27. stavak 6. ZaDIG‑a – time što utvrđuje pravila i prakse nužne za izvršavanje slobode izbora zanimanja koji poštuju tržišno natjecanje, učinkovitost plaćanja i potrošače – ne može narušavati, suprotno tvrdnjama T‑Mobilea Austria, njegova temeljna prava, a osobito ne njegovo pravo na vlasništvo i pravo na slobodu izbora zanimanja iz članaka 15. i 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
89.
Također valja odbaciti argument T‑Mobilea Austria koji se temelji na članku 19. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (
23
). Prema tom članku države članice zabranjuju „trgovcima da [...] za korištenje određenog sredstva plaćanja naplaćuju potrošačima naknade koje prelaze trošak koji za korištenje [toga sredstva plaćanja snosi trgovac]“. Tom obvezom državama članicama nije nametnuto ništa što ugrožava njihovo pravo da općenito zabrane zaračunavanje dodatnih naknada.
90.
U skladu s navedenim, odgovor na treće pitanje trebao bi prema mojem mišljenju biti da se članak 52. stavak 3. Direktive mora tumačiti tako da se ne protivi primjeni nacionalnih odredbi kao što je članak 27. stavak 6. ZaDiG‑a, koje na općenit način i bez razlikovanja različitih platnih instrumenata zabranjuju primatelju plaćanja da traži plaćanje naknade.
91.
Taj zaključak ne bi bio drukčiji ni ako bi Sud u odgovoru na drugo pitanje odlučio da prijenosi sredstava izvršeni elektroničkim putem ili na pisanom obrascu kao i potpisani nalog za prijenos ne predstavljaju platne instrumente.
92.
Naime, i u tom bi slučaju, kao što ističu Verein für Konsumenteninformation i njemačka vlada, države članice još uvijek mogle zabraniti naplatu dodatnih naknada prilikom korištenja prijenosa sredstava za izvršenje plaćanja, s obzirom na to da sukladno članku 86. Direktive njezin članak 52. stavak 3. ne predstavlja usklađenu odredbu. Tada bi takva odluka bila u nadležnosti država članica jer Direktiva ne bi bila primjenjiva.
D – Ograničavanje vremenskih učinaka presude
93.
U slučaju da Sud utvrdi da se prijenos sredstava mora smatrati platnim instrumentom u smislu Direktive te da se članak 52. stavak 3. Direktive ne protivi općoj zabrani zaračunavanja dodatnih naknada kakva je sadržana u članku 27. stavku 6. ZaDiG‑a, T‑Mobile Austria zahtijeva vremensko ograničenje učinaka presude.
94.
Prema T‑Mobileu Austria takva bi mogućnost imala značajne financijske posljedice za poduzetnike u telekomunikacijskom sektoru ne samo u Austriji nego i u svim državama članicama koje dopuštaju naplatu dodatnih naknada, kao i za poduzetnike u drugim gospodarskim sektorima koji naplaćuju dodatne naknade u tim državama članicama.
95.
U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi tumačenje koje Sud da pravnom pravilu prava Unije u izvršavanju ovlasti koja mu je dodijeljena člankom 267. UFEU‑a objašnjava i precizira značenje i doseg tog pravnog pravila onako kako ono treba ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno nakon svojeg stupanja na snagu. Iz toga slijedi da sudac može i mora primijeniti tako protumačeno pravno pravilo na postojeće pravne odnose koji su nastali prije donošenja presude kojom se odlučilo o zahtjevu za prethodnu odluku ako su, k tome, ispunjeni uvjeti koji omogućuju da se pred nadležnim sudom vodi spor o primjeni navedenog pravila (
24
).
96.
Samo iznimno, primjenom općeg načela pravne sigurnosti koje je sastavni dio pravnog poretka Unije Sud može biti potaknut na ograničavanje mogućnost da se zainteresirani pozovu na odredbu koju je protumačio s ciljem dodatnog propitivanja pravnih odnosa ustanovljenih u dobroj vjeri. Da bi se takvo ograničenje moglo ustanoviti, potrebno je zadovoljiti dva temeljna kriterija, to jest dobru vjeru zainteresiranih strana i opasnost od ozbiljnih poremećaja (
25
).
97.
Kao što je Sud uputio u gore navedenoj presudi Santander Asset Management SGIIC i dr., „Sud je pribjegavao tom rješenju samo u vrlo jasno određenim okolnostima, na primjer kada je postojala opasnost od teških ekonomskih učinaka koji bi osobito bili posljedica velikog broja pravnih odnosa nastalih u dobroj vjeri na temelju propisa za koji se smatralo da je valjano na snazi i kada se činilo da su pojedinci i nacionalne vlasti bili poticani na to da usvoje praksu koja nije u skladu s pravom Unije zbog objektivne i značajne nesigurnosti u pogledu dosega odredbi prava Unije, nesigurnosti kojoj je eventualno pridonijela i sama praksa koju su usvojile druge države članice ili Komisija“ (
26
).
98.
U ovom predmetu, kao što je Sud zaključio u gore navedenoj presudi Santander Asset Management SGIIC i dr., T‑Mobile Austrija „nije iznio […] podatke koji bi Sudu omogućili da ocijeni je li [on] u stvarnoj opasnosti od ekonomskih učinaka“ (
27
). Štoviše, dok u svojem pisanom očitovanju nije spomenuo ništa više od „značajnih financijskih posljedica“, T‑Mobile nije sudjelovao na raspravi na kojoj bi mogao razjasniti taj aspekt te nije naveo iznos naknada koje je nepropisno zaračunao svojim klijentima.
99.
Uz to, nije bilo „objektivne i značajne nesigurnosti u pogledu dosega odredbi prava Unije, […] kojoj je eventualno pridonijela i sama praksa koju su usvojile druge države članice ili Komisija“ jer je kao što je pokazala procjena utjecaja, četrnaest država članica općenito zabranilo naplatu dodatnih naknada (
28
), jer Komisija nikad nije reagirala na takve propise i jer je jedna od vlada država članica, koje dopuštaju takvo zaračunavanje, to jest njemačka vlada, intervenirala kako bi iznijela da je opća zabrana zaračunavanja dodatnih naknada utvrđena u članku 27. stavku 6. ZaDiG‑a sukladna s člankom 52. stavkom 3. Direktive.
100.
Iz tih razmatranja proizlazi da ne treba ograničiti vremenske učinke presude.
VI – Zaključak
101.
Stoga predlažem da Sud na prethodna pitanja koja je postavio Oberster Gerichtshof odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 52. stavak 3. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ primjenjuje se na ugovorni odnos između operatera mobilne telefonije kao primatelja plaćanja i njegova klijenta (potrošača) kao platitelja.
2.
Prijenos sredstava (credit transfer) iniciran putem naloga za prijenos koji sadržava vlastoručni potpis platitelja ili elektroničkim putem (telebanking) mora se smatrati „platnim instrumentom“ u smislu članka 4. točke 23. i članka 52. stavka 3. Direktive 2007/64.
3.
Članak 52. stavak 3. Direktive 2007/64 mora se tumačiti na način da se ne protivi primjeni nacionalnih odredbi kao što je članak 27. stavak 6. Zakona o platnim uslugama (Zahlungsdienstegesetz), koje na općenit način i bez razlikovanja različitih platnih instrumenata zabranjuju primatelju plaćanja da traži plaćanje naknade.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL L 319, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 2., str. 172.)
(
3
)	Presuda od 16. prosinca 2008., Cartesio (C-210/06, Zb., str. I-9641., t. 96.).
(
4
)	Ibidem (t. 67.); Vidjeti presudu od 7. lipnja 2007., van der Weerd i dr. (C-222/05 do C-225/05, Zb., str. I-4233., t. 22.).
(
5
)	Moje isticanje
(
6
)	Prema engleskoj verziji „‚payment instrument’ means any personalised device(s) and/or set of procedures“, a prema grčkoj „‚μέσο πληρωμών’: κάθε εξατομικευμένος μηχανισμός ή/και σειρά διαδικασιών“.
(
7
)	Moje isticanje
(
8
)	Članak 4. točka 23. Direktive
(
9
)	Članak 4. točka 16. Direktive
(
10
)	Vidjeti internetske stranice http://www.ecb.europa.eu/paym/pol/activ/instr/html/index.en.html i http://www.ecb.europa.eu/paym/sepa/about/instruments/html/index.en.html.
(
11
)	Prema izjavama Komisije na raspravi, taj je prijedlog, među ostalim, potaknut potrebom usklađivanja prakse država članica u vezi sa zabranom naplate dodatnih naknada. Procjena učinka pokazuje da je četrnaest država članica općenito zabranilo naplatu dodatnih naknada, dvanaest ju dopušta te ju jedna, Kraljevina Danska, zabranjuje samo u vezi s debitnim karticama.
(
12
)	Preveo autor. Vidjeti englesku verziju procjene utjecaja: „[p]ayment cards, followed by credit transfers and direct debits, are the most popular non‑cash payment instruments in the EU“ [SWD(2013) 288 final, p. 7].
(
13
)	Vidjeti procjenu utjecaja, str. 131.
(
14
)	„surcharging is in practice limited to card‑based payments“ („naplata dodatnih naknada u praksi je ograničena na kartična plaćanja“) (preveo autor)
(
15
)	Moje isticanje.
(
16
)	Moje isticanje.
(
17
)	Dostupno na internetskoj stranici austrijskog Parlamenta: http://www.parlament.gv.at/PAKT/VHG/XXIV/I/I_00207/fname_159443.pdf. Vidjeti str. 34. navedenog obrazloženja.
(
18
)	Vidjeti kraj točke 16. ovog mišljenja.
(
19
)	Vidjeti procjenu utjecaja, str. 158.
(
20
)	Ibidem (str. 135.)
(
21
)	Prema sadašnjem stanju, Prijedlog direktive s jedne strane uklanja mogućnost za države članice da zabrane ili ograniče naplatu dodatnih naknada, no s druge strane propisuje da naknade koje se traže ne smiju prijeći troškove koje primatelj uplate snosi za korištenje određenog platnog instrumenta (vidjeti članak 55. stavak 3. Prijedloga direktive). Nadalje, Prijedlog zabranjuje dodatne naknade za korištenje platnih instrumenata za koje su predviđene međubankovne naknade novom uredbom (vidjeti članak 55. stavak 4. Prijedloga direktive) o međubankovnim naknadama za platne transakcije na temelju kartica (vidjeti Prijedlog uredbe Europskog Parlamenta i Vijeća o međubankovnim naknadama za platne transakcije na temelju kartica [COM(2013) 550 final]). Na raspravi Komisija je razjasnila da iako Prijedlog direktive zabranjuje naplatu dodatnih naknada koje prelaze stvarne troškove, ona ne predviđa način na koji bi platitelj mogao provjeriti prelaze li troškovi, za koje je terećen, troškove koje snosi primatelj uplate, što će prema mojem mišljenju dovesti do niza sporova. Ilustracija za to je diskusija u ovom predmetu u vezi s 3 eura dodatne naknade za plaćanje prijenosom sredstava.
(
22
)	Vidjeti str. 34. obrazloženja navedenog u točki 75. supra.
(
23
)	SL L 304, str. 64.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15, svezak 18., str. 260.
(
24
)	Vidjeti presude od 3. listopada 2002., Barreira Pérez (C-347/00, Zb., str. I-8191., t. 44.), od 17. veljače 2005., Linneweber i Akritidis (C-453/02 i C-462/02, Zb., str. I-1131., t. 41.) i od 6. ožujka 2007., Meilicke i dr. (C-292/04, Zb., str. I-1835., t. 34.).
(
25
)	Vidjeti osobito presude od 10. siječnja 2006., Skov i Bilka (C-402/03, Zb., str. I-199., str. 51.), od 3. lipnja 2010., Kalinchev (C-2/09, Zb., str. I-4939., t. 50.) i od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr. (C‑338/11 do C‑347/11, t. 59.).
(
26
)	Točka 60.; Vidjeti također presudu od 27. travnja 2006., Richards (C-423/04, Zb., str. I-3585., t. 42.) i gore navedenu presudu Kalinchev (t. 51.).
(
27
)	Točka 62.; Vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Albron Catering (C-242/09, Zb., str. I-10309., t. 38.) i od 18. listopada 2012., Mednis (C‑525/11, t. 45.).
(
28
)	Vidjeti bilješku 11. supra.