62023CC0457
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ANDREE BIONDIJA
od 16. listopada 2025. (
1
)
Predmet C‑457/23 P
Deutsche Lufthansa AG
protiv
Ryanair DAC,
Condor Flugdienst GmbH,
Europske komisije,
Savezne Republike Njemačke,
Francuske Republike
„Žalba – Državna potpora – Njemačko tržište zračnog prijevoza – Potpora koju je Savezna Republika Njemačka dodijelila zračnom prijevozniku u okviru pandemije bolesti COVID-19 – Privremeni okvir za mjere državne potpore – Dokapitalizacija društva Deutsche Lufthansa AG – Odluka Europske komisije o neospornosti”
Sadržaj
I. Uvod
II. Uvodna zapažanja
A. Cilj, doseg i pravna priroda PO‑a
B. Stupanj sudskog nadzora
C. Fleksibilnost u primjeni PO‑a
III. Žalba
A. Prvi žalbeni razlog
1. Prvi dio prvog žalbenog razloga
2. Drugi dio prvog žalbenog razloga
a) (a) Prvi prigovor
b) (b) Drugi prigovor
c) (c) Treći prigovor
d) (d) Četvrti prigovor
e) (e) Zaključak o drugom dijelu prvog žalbenog razloga
3. Treći dio prvog žalbenog razloga
a) (a) Prvi prigovor
b) (b) Drugi prigovor
c) (c) Treći prigovor
d) (d) Četvrti prigovor
e) (e) Peti prigovor
f) (f) Prigovori Komisije i Savezne Republike Njemačke, koji se temelje na povredi njihova prava na pravedno suđenje
g) (g) Zaključak o prvom žalbenom razlogu
B. Drugi žalbeni razlog
1. Alternativni mehanizam uz udjel u kapitalu
a) (a) Prvi prigovor
b) (b) Drugi prigovor
2. Alternativni mehanizam uz tihi udio II
3. Zaključak o drugom žalbenom razlogu
C. Treći žalbeni razlog
D. Četvrti žalbeni razlog
1. Prvi prigovor, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da je Komisija pri utvrđivanju značajne tržišne snage trebala uzeti u obzir dodatne čimbenike
2. Drugi prigovor, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da je Komisija počinila pogrešku u ocjeni kada je zaključila da DLH nije imao značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama u Düsseldorfu i Beču
E. Peti žalbeni razlog
F. Šesti žalbeni razlog
G. Zaključak o žalbi i troškovima
IV. Zaključak
I. Uvod
1.
Dana 12. lipnja 2020. Savezna Republika Njemačka prijavila je Europskoj komisiji, na temelju članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a i Privremenog okvira za mjere državne potpore u svrhu podrške gospodarstvu u aktualnoj pandemiji covida-19 (
2
) (u daljnjem tekstu: PO), pojedinačnu potporu u obliku dokapitalizacije u iznosu od 6 milijardi eura (u daljnjem tekstu: predmetna mjera) dodijeljenu društvu Deutsche Lufthansa AG (u daljnjem tekstu: DLH) (
3
). Predmetna mjera, koja je bila dio šireg niza mjera potpore grupi Lufthansa (u daljnjem tekstu: grupa LH), sastojala se od triju elemenata, odnosno udjela u kapitalu od 20 % i dvaju tihih udjela (u daljnjem tekstu: tihi udio I i tihi udio II).
2.
Komisija je 25. lipnja 2020. donijela odluku kojom je utvrdila da je predmetna mjera državna potpora spojiva s unutarnjim tržištem na temelju članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a i PO‑a (u daljnjem tekstu: sporna odluka) (
4
). Ryanair DAC (u daljnjem tekstu: Ryanair) i Condor Flugdienst GmbH (u daljnjem tekstu: Condor) podnijeli su tužbe za poništenje te odluke (
5
).
3.
Presudom od 10. svibnja 2023., Ryanair i Condor Flugdienst/Komisija (Lufthansa; COVID-19) (
6
), Opći sud poništio je spornu odluku (u daljnjem tekstu: pobijana presuda). Prema mišljenju Općeg suda, ta je odluka sadržavala nekoliko pogrešaka ili nepravilnosti u vezi s primjenom OP‑a, od kojih svaka može opravdati njezino poništenje (
7
).
4.
Svojom žalbom DLH, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, sada zahtijeva ukidanje pobijane presude.
II. Uvodna zapažanja
5.
Unatoč njezinoj duljini i brojnim specifičnim žalbenim razlozima i argumentima koje su iznijele sve stranke, ovom se žalbom u biti postavljaju dva pitanja. Kao prvo, opseg diskrecijske ovlasti i fleksibilnosti koje Komisija ima kada primjenjuje PO ili od njega odstupa. Kao drugo, stupanj sudskog nadzora koji Opći sud primjenjuje kada ocjenjuje usklađenost sporne odluke s određenim posebnim kriterijima utvrđenima u samom PO‑u. Poprilično je očito da odgovor na drugo pitanje ovisi o tome kako je taj okvir stvarno uređen, što pak uvelike ovisi o cilju, području primjene i pravnoj prirodi tog instrumenta. Iako se PO više ne primjenjuje, ovaj je predmet važan za više područja u pravu državnih potpora zbog širenja i sve veće važnosti sličnih instrumenata tijekom godina.
A.
Cilj, doseg i pravna priroda PO‑a
6.
Kao prvo, kad je riječ o cilju i dosegu PO‑a, valja primijetiti da se njegove pravne osnove nalaze u članku 107. stavku 3. točki (b) UFEU‑a (
8
) i da dopunjuje druge dostupne mogućnosti, odnosno članak 107. stavak 2. točku (b) UFEU‑a (
9
) za rješavanje hitnih situacija i pomoć državama članicama u njihovu rješavanju. U vezi s globalnom pandemijom bolesti COVID-19, upotreba pravne osnove povezane s UFEU-om vjerojatno je bila potpuno opravdana jer su sve države članice u različitoj mjeri bile pogođene ozbiljnim poremećajima u svojem gospodarstvu (
10
). Stoga nema sumnje da je PO bio ponajprije zamišljen za osiguravanje toga da poduzećima svih vrsta ostane na raspolaganju dostatna likvidnost i očuvanje kontinuiteta gospodarskih djelatnosti tijekom i nakon tragičnog izbijanja pandemije bolesti COVID-19. PO je služio i drugim dopunskim ali isto tako i temeljnim ciljevima, odnosno „ciljanoj i proporcionalnoj” primjeni pravila o državnim potporama radi osiguravanja učinkovitosti nacionalnih mjera za pružanje pomoći pogođenim poduzećima za vrijeme pandemije bolesti COVID-19 i usmjeravanju nacionalnih mjera potpore unutar sustava kontrole državnih potpora kako bi se osiguralo da unutarnje tržište EU‑a nije rascjepkano i očuvalo ravnopravno tržišno natjecanje (
11
). Naime, PO nije obustavio primjenu pravila o državnim potporama, nego ih je jednostavno prilagodio kriznoj situaciji.
7.
Ne smije se zaboraviti ni da je PO bio neka vrsta živog instrumenta koji je izmijenjen, ažuriran i izmijenjen sedam puta (
12
). Kako je Komisija stjecala više iskustva i znanja o utjecaju bolesti COVID-19 na unutarnje tržište Unije, za svaku novu verziju postupno su uvedeni konkretniji i detaljniji kriteriji za spojivost nacionalnih mjera. Postoje brojni primjeri, od kojih nijedan nije prikladniji od odredaba o dokapitalizaciji dodanih u trećoj verziji PO‑a (
13
). Ne samo da se na korisnike primjenjuju brojna ograničenja, nego se i za mjere u vrijednosti većoj od 250 milijuna eura koje se daju poduzetnicima sa značajnom tržišnom snagom PO‑om zahtijevalo da države članice predlože dodatne mjere za očuvanje učinkovitog tržišnog natjecanja na tim tržištima, poput strukturnih obveza i obveza praćenja poslovanja (
14
). Nametanje protumonopolskih uvjeta i mjera ponovne uspostave unutar PO‑a ponovno je potvrdilo namjeru očuvanja ravnopravnog tržišnog natjecanja i osiguravanja nediskriminirajućeg otvorenog pristupa tržištu.
8.
Kao drugo, što se tiče pravne naravi PO‑a, valja podsjetiti na to da, kao što je to Sud više puta potvrdio, u okviru ocjene spojivosti mjera potpore s unutarnjim tržištem na temelju članka 107. stavka 3. UFEU‑a, Komisija ima široku diskrecijsku ovlast i u izvršavanju te ovlasti može donijeti instrumente soft lawa kako bi utvrdila kriterije na temelju kojih namjerava provesti tu ocjenu (
15
).
9.
Ti instrumenti, suvišno je dodati, uvijek moraju biti u skladu s Ugovorom (
16
). Slijedom toga, kako je to Sud pojasnio, donošenjem okvira zahvaćenih pogreškom koja se tiče prava ili očitom pogreškom u ocjeni, Komisija ne smije povrijediti članak 107. stavak 3. UFEU‑a niti se odreći, donošenjem okvira, izvršavanja diskrecijske ovlasti koju joj ta odredba dodjeljuje (
17
).
10.
Donošenjem takvih okvira, takvih obavijesti ili bilo kojeg drugog instrumenta široke „konstelacije soft lawa” i najavljujući njihovom objavom da će se one odsad primjenjivati na slučajeve na koje se one odnose, Komisija stoga ograničava izvršavanje svoje diskrecijske ovlasti i u načelu ne može odstupiti od tih instrumenata jer bi se inače moglo utvrditi da povređuje opća načela prava, poput jednakog postupanja ili zaštite legitimnih očekivanja (
18
).
11.
Stoga su ti instrumenti soft lawa namijenjeni ograničenju Komisijinih diskrecijskih ovlasti, a ne njihovu proširenju. Štoviše, općim načelima Unije, oni služe kao parametri kojima se usmjerava sudski nadzor nad time kako Komisija izvršava svoje diskrecijske ovlasti.
12.
Sud je pojasnio i da donošenje okvira Komisiju ne oslobađa obveze ispitivanja specifičnih iznimnih okolnosti na koje se država članica u određenom slučaju poziva kako bi zatražila izravnu primjenu članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a (
19
). Stoga države članice zadržavaju mogućnost da obavijeste Komisiju o planovima mjera državnih potpora koje ne ispunjavaju kriterije propisane tim okvirom (
20
). Međutim, time su izloženi opasnosti od donošenja Komisijine odluke kojom se ta potpora proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem jer se takvim okvirom utvrđuju uvjeti kojima se osigurava da su mjere državne potpore dodijeljene u okviru svojega područja primjene u skladu s pravom Unije i da Komisija od njih može odstupiti samo u iznimnim okolnostima (
21
). Stoga, iako nisu obvezujući za države članice (
22
), instrumenti soft lawa pružaju smjernice kojima se utvrđuju i usmjeravaju mjere države članice.
13.
Ova dobro poznata načela očito se primjenjuju na PO, referentni okvir za ocjenu spojivosti državne potpore dodijeljene u vezi s bolesti COVID-19 s unutarnjim tržištem. Naime, Sud je jasno utvrdio da takav instrument obvezuje Komisiju (
23
). Stoga, u skladu s navedenom ustaljenom sudskom praksom, ako joj država članica prijavi plan državne potpore koji ispunjava kriterije propisane u PO‑u, Komisija u načelu mora odobriti taj plan. S druge strane, države članice zadržavaju mogućnost obavijestiti Komisiju o planovima državne potpore koja ne ispunjava kriterije propisane PO‑om i Komisija takve planove može odobriti u iznimnim okolnostima (
24
).
B.
Stupanj sudskog nadzora
14.
Sudski nadzor izvršavanja diskrecijske ovlasti izvršne vlasti temeljno je načelo svakog pravnog sustava koji se temelji na vladavini prava. Međutim, s obzirom na to da on podrazumijeva složene ekonomske, tehničke i društvene ocjene i političke odabire, na taj nadzor primjenjuju se ograničenja namijenjena očuvanju određene institucionalne ravnoteže između izvršne i pravosudne vlasti te uzimanju u obzir manjka tehničke stručnosti nespecijalizirane pravosudne vlasti.
15.
Ocjena spojivosti mjera potpora s unutarnjim tržištem na temelju članka 107. stavka 3. UFEU‑a pripada isključivoj nadležnosti Komisije (
25
) koja, kao što se naglašava u ovom mišljenju, ima široku diskrecijsku ocjenu, izvršenje koje uključuje složene ekonomske i socijalne ocjene. Jednako tomu, ustaljena je sudska praksa da je nadzor tih ocjena ograničen na provjeru poštovanja postupovnih pravila i pravila koja se odnose na ispunjavanje obveze obrazlaganja, kao i na kontrolu materijalne točnosti utvrđenih činjenica te nepostojanja pogrešne primjene prava, očitih pogrešaka u ocjeni činjenica ili zloporabe ovlasti (
26
). Nije na tim sudovima da Komisijinu gospodarsku ocjenu zamijene vlastitom.
16.
Međutim, strogi sudski nadzor ključan je upravo zbog margine prosudbe kojom Komisija raspolaže u primjeni članka 107. stavka 3. UFEU‑a, iako u granicama navedenim u ovom mišljenju. Sud je jasno izrazio takvu potrebu time što je naveo da „kad institucije [Unije] raspolažu […] diskrecijskom ovlašću, poštovanje jamstava dodijeljenih pravnim poretkom Unije u upravnim postupcima od temeljne je važnosti. Ta jamstva uključuju, posebno, dužnost nadležne institucije da pažljivo i nepristrano prouči sve relevantne aspekte pojedinačnog predmeta, pravo dotične osobe da iznese svoja stajališta i da dobije odgovarajuće obrazloženu odluku. Samo tako Sud može provjeriti jesu li ostvareni činjenični i pravni elementi o kojima ovisi primjena diskrecijske ovlasti (
27
)”.
17.
Sud je pojasnio da margina prosudbe kojom Komisija raspolaže za provođenje složenih gospodarskih ocjena, osobito u području državnih potpora, ne znači da se sud Unije mora suzdržati od nadzora nad Komisijinim tumačenjem gospodarskih podataka (
28
). Međutim, sudovi Unije ne samo da moraju provjeriti materijalnu točnost navedenih dokaznih elemenata, kao i njihovu pouzdanost i dosljednost, već i to predstavljaju li navedeni elementi skup relevantnih podataka koje treba uzeti u obzir prilikom ocjene složene situacije te jesu li oni takve naravi da podupiru zaključke koji su izvedeni iz te ocjene (
29
).
18.
Tako intenzitet sudskog nadzora ekonomskih ocjena zapravo ovisi o stupnju njihove složenosti i o tome podrazumijevaju li političke ili objektivne odluke. Stoga je potrebno posvetiti posebnu pozornost izbjegavanju rizika da automatska primjena općenite formulacije za ograničeni nadzor „složenih gospodarskih ocjena” dovede do toga da cijele kategorije Komisijinih ocjena automatski izmaknu dovoljno intenzivnom sudskom nadzoru.
19.
Naposljetku, prema mojem mišljenju, vrlo specifičnu prirodu instrumenata soft lawa u području državnih potpora, koji uključuju PO, ne treba miješati s odgovarajućim stupnjem sudskog nadzora koji sudovi Unije moraju provoditi. Ti instrumenti mogu biti mekani jer odstupaju od standardnih normativnih i institucionalnih zahtjeva, savjetovanja i objavljivanja, ali nakon donošenja nema razloga da nadzor načina na koji se oni primjenjuju ne bude strog, odnosno da bude istog intenziteta (i ima ista ograničenja) kao nadzor koji sudovi Unije primjenjuju na primjenu kogentnog prava Unije.
C.
Fleksibilnost u primjeni PO‑a
20.
PO sadržava nekoliko „otvorenih pravila”, osobito o dokapitalizaciji (
30
), što omogućava Komisiji da prihvati alternativna rješenja onima koja su izričito obuhvaćena odredbama PO‑a. Stoga se postavlja pitanje diskrecijske ocjene koju Komisija ima na temelju takvih pravila za odstupanje od PO‑a.
21.
Cilj je tih pravila pružiti ograničenu fleksibilnost u slučajevima u kojima formalistička primjena PO‑a „radi zadovoljavanja forme” nije izvediva, što omogućuje Komisiji da provede „sveobuhvatniju ocjenu” strukture i učinaka mjere (
31
). Međutim, ta se fleksibilnost ne može izjednačiti s potpunom marginom prosudbe, neograničena okvirom koji je objavila sâma Komisija. Fleksibilnost putem „otvorenih pravila” u okviru PO‑a ne može značiti odriješene ruke za Komisiju, koju u načelu obvezuju pravila koja ona donosi. Svako slobodnije tumačenje bilo bi protivno ustaljenoj sudskoj praksi koja se odnosi na obvezujući učinak okvira te bi umanjilo djelotvornost sudskog nadzora i pravnu sigurnost time što bi se Komisiji potencijalno omogućilo da upotrijebi otvorenost PO‑ova izričaja kako bi zaobišla vlastita pravila koja si je sama propisala.
22.
Usto bi nacionalna mjera koja ne ispunjava sve uvjete iz relevantnog okvira, u ovom slučaju PO‑a, u načelu trebala biti zabranjena, osim ako se može jasno dokazati da iznimne okolnosti zahtijevaju da se ona ocijeni izravno s obzirom na Ugovor (
32
). Drugim riječima, ako nisu izvedive ni metoda „radi zadovoljenja forme” ni metoda „sveobuhvatne ocjene”, nacionalna mjera može se eventualno prihvatiti primjenom članka 107. stavka 3. UFEU‑a samo u iznimnim okolnostima. Komisijino slobodno tumačenje okvira, kojim bi se djelotvorno zaobišla pravila koja si je sama nametnula, bilo bi u suprotnosti s tom sudskom praksom, čiji je cilj, među ostalim, osigurati poštovanje općeg načela jednakog postupanja.
23.
Sada ću na temelju svih prethodnih razmatranja razmotriti ovu žalbu.
III. Žalba
24.
U prilog žalbi DLH iznosi šest žalbenih razloga.
A.
Prvi žalbeni razlog
25.
Svojim prvim žalbenim razlogom DLH, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, osporava točke 112. do 138. pobijane presude, koje se temelje na pogrešnom tumačenju točke 49. podtočke (c) PO‑a i primjeni pogrešnog stupnja nadzora.
26.
U točki 49. PO‑a predviđena su četiri uvjeta „prihvatljivosti i ulaska” koja moraju ispunjavati „mjere dokapitalizacije u kontekstu pandemije COVID‑a 19” (
33
). U točkama 112. do 138. pobijane presude Opći sud ispitao je i prihvatio prigovore društava Ryanair i Condor koji se temelje na povredi točke 49. podtočke (c) PO‑a, prema kojoj korisnik, kako bi ispunio uvjete za mjeru dokapitalizacije, mora, među ostalim, biti u nemogućnosti pronaći financiranje na tržištima po pristupačnim uvjetima.
27.
Kao prvo, Opći sud utvrdio je da je u razdoblju koje je prethodilo donošenju sporne odluke grupa LH bila vlasnik velike većine svoje flote, a DLH je mogao upotrijebiti svoje zrakoplove i rezervne dijelove kao jamstvo kako bi mobilizirao sredstva na financijskim tržištima. Prema mišljenju Općeg suda, ta utvrđenja „jasno, nedvosmisleno i dosljedno proizlaze iz više dokaza” koje je podnijelo društvo Ryanair (
34
), a na koje je Ryanair skrenuo pozornost njemačke vlade i Komisije prije donošenja sporne odluke (
35
) (točke 118. do 121. pobijane presude). Kao drugo, Opći je sud primijetio da je u spornoj odluci Komisija samo tvrdila da DLH nije imao „dostatna jamstva” da bi na tržištima dobio instrumente financiranja „u ukupnom iznosu” potpore. Konkretno, ništa u spornoj odluci ne upućuje na to da je Komisija ispitala moguću raspoloživost jamstava, kao što su DLH‑ovi zrakoplovi koji su imovina bez tereta, njihovu vrijednost i uvjete mogućih zajmova koji se na financijskim tržištima mogu odobriti uz takva jamstva (točke 122. do 124. pobijane presude). U tom pogledu Komisija nije mogla nastaviti svoja ispitivanja na temelju pretpostavki (točka 131. pobijane presude). Naposljetku, Opći sud je naveo da se Komisijina tvrdnja iz točke 22. sporne odluke da DLH‑ova „jamstva” neće biti dovoljna da pokriju „ukupan iznos” potrebnih sredstava temeljila na pogrešnoj pretpostavci prema kojoj financiranje koje se može odobriti na tržištima nužno treba pokriti sve korisnikove potrebe. Tu tezu ne mogu potkrijepiti ni tekst, svrha ni kontekst točke 49. podtočke (c) PO‑a. Oslanjajući se na takvu pogrešnu pretpostavku i stoga, nemogućnosti da ocijeni je li DLH mogao na tržištima mobilizirati nezanemariv dio potrebnog financiranja, Komisija nije uzela u obzir sve relevantne elemente za ispitivanje uvjeta predviđenog u točki 49. podtočki (c) Privremenog okvira. Točka 44. PO‑a, u kojoj se navodi da iznosi kapitala za dokapitalizaciju ne smiju biti veći od minimuma potrebnog za osiguranje održivosti korisnika, i općenitije, opće načelo proporcionalnosti potkrjepljuju to utvrđenje (t. 125., 127. do 130. i t. 132. pobijane presude). Usto je Opći sud utvrdio da je Komisija svoju tvrdnju u svakom slučaju temeljila na većem iznosu (9 milijardi eura) od onoga koji je predmet predmetne mjere (6 milijardi eura, u skladu s uvodnom izjavom 26. sporne odluke), čime „se [dovelo] u pitanje sam[u] osnovanost njezina ispitivanja” (točka 126. pobijane presude).
28.
Prvi žalbeni razlog podijeljen je na tri dijela.
1. Prvi dio prvog žalbenog razloga
29.
DLH tvrdi da je Opći sud iskrivio Komisijine argumente iz uvodnih izjava 22. i 100. sporne odluke. Prema njegovu mišljenju, Opći sud nije imao pravo iz tih uvodnih izjava zaključiti da, prema Komisijinu mišljenju, financiranje na privatnim tržištima „nužno treba” pokriti sve korisnikove potrebe.
30.
Ističem da u spornoj odluci Komisijina ocjena prihvatljivosti predmetne mjere na temelju točke 49. podtočke (c) PO‑a sadržava samo jednu uvodnu izjavu, odnosno uvodnu izjavu 100. U prvoj rečenici te uvodne izjave (
36
) Komisija upućuje na uvodne izjave 21. do 24., u odjeljku 2.3. navedene odluke, u kojima se opisuje predmet mjere. U uvodnim izjavama 22. i 23. ponavljaju se argumenti njemačkih tijela o uvjetima prihvatljivosti na temelju točke 49. podtočke (c) PO‑a. Te se uvodne izjave odnose isključivo na DLH‑ovu nemogućnost da mobilizira, bilo dugom ili vlasničkim kapitalom, dostatna sredstva za pokrivanje ukupnog iznosa od 9 milijardi eura potrebnih za očuvanje kontinuiteta gospodarske djelatnosti grupe tijekom i nakon pandemije bolesti COVID-19. Umjesto toga, uopće se ne analizira DLH‑ova sposobnost da pronađe financiranje samo za dio tog iznosa ili za iznos od 6 milijardi eura određen predmetnom mjerom. U tim je okolnostima Opći sud pravilno protumačio uvodne izjave 22. i 100. sporne odluke na način da se njima izražava mišljenje prema kojem, na temelju točke 49. podtočke (c) PO‑a, financiranje koje se može odobriti na tržištima nužno treba pokriti sve korisnikove potrebe. Valja napomenuti da Komisija u svojim pismenima ne zastupa drukčije tumačenje tih uvodnih izjava.
31.
S obzirom na prethodno navedeno, prvi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
2. Drugi dio prvog žalbenog razloga
32.
Društvo DLH, koje podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, tvrdi da je Opći sud pogriješio kada je presudio da je Komisija u fazi analize prihvatljivosti iz točke 49. podtočke (c) PO‑a bila dužna ocijeniti može li se nezanemariv dio korisnikovih potreba financiranja financirati na tržištima. DLH u tom pogledu ističe četiri prigovora.
a) Prvi prigovor
33.
DLH tvrdi da tekst točke 49. podtočke (c) PO‑a ne potkrepljuje tezu Općeg suda koja se temelji na nepotpunom i pogrešnom razumijevanju te odredbe.
34.
Smatram da taj prigovor treba odbiti.
35.
Suprotno onomu što tvrdi DLH, „otvorena i široka” formulacija iz točke 49. podtočke (c) FT‑a potpuno je u skladu s tumačenjem koje predlaže Opći sud, prema kojem poduzetnici ispunjavaju uvjete prihvatljivosti za mjere dokapitalizacije u okviru PO‑a samo ako i u mjeri u kojoj ne mogu pronaći financiranje na tržištima.
36.
Točno je, kao što to tvrde DLH i Komisija, da se iz cjelovitog teksta točke 49. podtočke (c) PO‑a može zaključiti da je odlučujući kriterij za utvrđivanje prihvatljivosti pitanje može li korisnik dobiti dostatno financiranje za osiguranje svoje „održivosti” (
37
).
37.
Međutim, takvo tumačenje nije u suprotnosti s tumačenjem Općeg suda prema kojem, ako korisnik može mobilizirati (nezanemariv) dio dodijeljenih sredstava potrebnih za očuvanje održivosti, uvjet predviđen takvom odredbom nije ispunjen za sve njegove potrebe.
b) Drugi prigovor
38.
DLH ustraje u tome da je Opći sud pogrešno protumačio svrhu točke 49. podtočke (c) PO‑a i da je pogriješio time što je načelo minimalne nužnosti utvrđeno u analizi proporcionalnosti primijenio na analizu prihvatljivosti. DLH smatra da je točka 49. PO‑a polazna točka za ocjenu prijavljene mjere, koja Komisiji omogućava da provjeri je li prijavljena mjera u skladu s općim i formalnijim kriterijima. Stoga svrha točke 49. PO‑a, a osobito uvjeta predviđenog njezinom podtočkom (c), nije provedba detaljne analize pitanja je li javna intervencija ograničena na nužni minimum, što ulazi u test proporcionalnosti na temelju točke 54. PO‑a (
38
). Komisija i Savezna Republika Njemačka slažu se s DLH‑ovim stajalištem.
39.
U točki 129. pobijane presude Opći je sud smatrao da se uvjetom propisanim u točki 49. podtočki (c) PO‑a nastoji „ograničiti državna intervencija i stoga upotreba javnih sredstava samo na slučajeve u kojima korisnik ne može pronaći financiranje na tržištima po pristupačnim uvjetima”.
40.
S obzirom na sâm njezin tekst, takvo tumačenje svrhe te odredbe ne može se, prema mojem mišljenju, ozbiljno osporavati (
39
). Kao što to sâm DLH priznaje, svaki od uvjeta propisanih u prethodno navedenoj točki 49. služi posebnoj svrsi. Nema sumnje da je cilj točke (c) spriječiti države članice da opterećuju javnu potrošnju kako bi se pomoglo poduzećima koja mogu pronaći alternativne oblike financiranja. U kontekstu pandemije bolesti COVID-19 bilo je ključno izbjeći takve rashode zbog velikog broja pogođenih poduzeća u svim sektorima gospodarstva i potrebe da države članice odgovore na prioritete kako bi dodijelile svoje ograničene resurse.
41.
S obzirom na to pojašnjenje, tvrdnje DLH‑a treba, prema mojem mišljenju, odbiti iz sljedećih razloga.
42.
Kao prvo, točno je, kao što to DLH pravilno navodi, da je točka 49. PO‑a „polazna točka” za ocjenu mjere prijavljene na temelju takvog instrumenta. Međutim, to ne znači nužno da Komisija nije dužna provesti potpunu i detaljnu analizu svih relevantnih čimbenika kako bi provjerila jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni u toj točki.
43.
Općenito, takvim se uvjetima u biti nastoje isključiti mjere dokapitalizacije koje nisu nužne s obzirom na ciljeve koji se žele postići PO‑om ili koje ne služe zajedničkom interesu i stoga se ne mogu proglasiti spojivima s unutarnjim tržištem. Ako poduzeće može ostvariti znatan ili nezanemariv dio svojih financijskih potreba na tržištima po pristupačnim uvjetima, mjera dokapitalizacije za pokrivanje svih tih potreba ne može se smatrati „nužnom” (
40
).
44.
Stoga se ne mogu složiti sa stajalištem prema kojem je, u okviru točke 49. podtočke (c) PO‑a, dovoljno da se Komisija osloni na sve korisnikove financijske potrebe i ocijeni mogu li se one u cijelosti pronaći na tržištima. Pogrešan je Komisijin argument prema kojem je točka 49. podtočka (c) PO‑a po definiciji jednostavna jednadžba tako da, u slučaju da uvjet predviđen u toj točki nije u potpunosti ispunjen, poduzetnik nije prihvatljiv za dokapitalizaciju. Tim se obrazloženjem zapravo veća važnost pridaje mogućim negativnim ekonomskim posljedicama za korisnika odbijene neosporene mjere nego pravilnoj ocjeni same mjere.
45.
Tumačenje točke 49. podtočke (c) PO‑a koje su predložili DLH, Komisija i Savezna Republika Njemačka dovelo bi do situacija u kojima se mjera na temelju odjeljka 3.11. PO‑a smatra prihvatljivom, iako njezin korisnik može pronaći financiranje na tržištima za gotovo cijeli iznos potpore, osim za marginalni dio. Takav ishod ne bi bio u skladu s načelom proporcionalnosti i bio bi protivan zahtjevima iz točke 19. PO‑a (
41
).
46.
Kao drugo, što se tiče tvrdnje prema kojoj je Opći sud dio testa proporcionalnosti na temelju točke 54. PO‑a preusmjerio na ocjenu prihvatljivosti, valja istaknuti da se prvim dijelom tog testa Komisiji nalaže da provjeri da iznos dokapitalizacije za COVID-19 „ne prelazi minimum potreban za osiguranje održivosti korisnika”.
47.
Čini mi se da se takva provjera bitno razlikuje od ocjene koju Komisija treba provesti na temelju točke 49. podtočke (c) PO‑a, kako je tumači Opći sud u točkama 127. do 131. pobijane presude. Procjena može li i u kojoj mjeri korisnik prijavljene mjere dokapitalizacije pronaći alternativne oblike financiranja za pokrivanje svojih potreba razlikuje se od procjene premašuje li mjera ono što je potrebno za osiguranje održivosti korisnika. Različita je i svrha točke 54. PO‑a jer je cilj osigurati da korisnik ne primi više potpore od onoga što je nužno za ponovnu uspostavu likvidnosti i osiguranje njegove održivosti.
48.
Stoga nije nedosljedno, u sustavu PO‑a, da su te dvije ocjene bile uključene u različite odredbe, neovisno o tome jesu li obje usmjerene na konkretiziranje načela proporcionalnosti (
42
).
49.
U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da DLH pravilno smatra da je Opći sud u fazu prihvatljivosti preusmjerio ocjenu koja je dio procjene na temelju točke 54. PO‑a, njegov je argument previše formalistički. Pod pretpostavkom da Komisija u svojoj analizi proporcionalnosti mjere dokapitalizacije prijavljene u okviru PO‑a treba provjeriti pokriva li takva mjera više od potreba korisnika koje taj korisnik ne može zadovoljiti na tržištima, nije važno u kojoj se fazi ta provjera provodi. U ovom se slučaju ne čini ni da je Komisija provela takvu ocjenu u okviru ispitivanja proporcionalnosti potpore na temelju točke 54. PO‑a.
c) Treći prigovor
50.
DLH, koji podupire Komisija, tvrdi da je Opći sud sam sebi proturječio u točkama 150. do 217. pobijane presude time što je odbio kao neosnovane sve prigovore koje su društva Ryanair i Condor istaknula u pogledu iznosa potpore.
51.
U tom pogledu dovoljno je utvrditi da su se svi tužbeni razlozi koje je Opći sud ispitao i odbio u tim točkama odnosili na tumačenje točke 54. PO‑a ili na njezinu primjenu u ovom slučaju. Ryanair i Condor u biti su prigovorili Komisiji da je pogrešno izračunala iznos potpore potrebne za osiguranje DLH‑ove održivosti ili da nije pravilno ocijenila opseg prednosti dodijeljene predmetnom mjerom. Nijedna od tih pritužbi nije se odnosila na pitanje je li potpora bila ograničena na iznos koji DLH nije mogao pronaći na tržištima.
52.
Slijedom toga, ne postoji nikakva proturječnost između rasuđivanja Općeg suda u prethodno navedenim točkama pobijane presude i onog koje prati analizu točke 49. podtočke (c) PO‑a (
43
). Stoga smatram da taj prigovor treba odbiti.
d) Četvrti prigovor
53.
DLH tvrdi da je široko tumačenje točke 49. podtočke (c) PO‑a iz pobijane presude u suprotnosti sa sudskom praksom samog Općeg suda, odnosno presudom od 19. svibnja 2021., Ryanair/Komisija (Španjolska; COVID‑19) (
44
) i presudom Općeg suda Finnair II. Pozivajući se na potonju odluku, DLH ističe dodatni žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud povrijedio načelo jednakog postupanja time što je primijenio stroži standard tumačenja točke 49. podtočke (c) PO‑a, unatoč činjenici da su se dokapitalizacije društava Finnair i DLH odnosile na gotovo istovjetan scenarij.
54.
Kad je riječ o prvoj od prethodno navedenih presuda, DLH upućuje na dio rasuđivanja Općeg suda kojim je taj sud odbio tvrdnju kojom se zagovara alternativni kriterij u odnosu na one koje je predmetna država članica odabrala za prihvatljivost po spornom programu potpore (
45
). U točki 49. te presude Opći sud naveo je da, u okviru ocjene mjera povezanih s bolešću COVID-19, Komisija „nije dužna pozitivno dokazati da se nijednom drugom mogućom mjerom, koja je po definiciji hipotetska, ne može omogućiti bolje osiguranje cilja koji se želi postići” i da ne smije obavljati „zadaću normativnog istraživanja kako bi se ispitala svaka moguća alternativna mjera” (
46
).
55.
U tom pogledu podsjećam na to da je Opći sud u točkama 125. do 132. pobijane presude smatrao da Komisija nije pravilno protumačila doseg uvjeta predviđenog u točki 49. podtočki (c) PO‑a i da stoga nije u dovoljnoj mjeri dokazala da je taj uvjet ispunjen za cjelokupni iznos prijavljene mjere. Slijedom toga, suprotno onomu što tvrdi DLH, Opći sud nije prebacio na Komisiju teret ocjene svake hipotetske i jednako legitimne mjere koja bi se eventualno mogla provesti umjesto prijavljene mjere, nego je samo zahtijevao da pozitivno utvrdi da je prijavljena mjera u skladu s točkom 49. podtočkom (c) PO‑a.
56.
Što se tiče presude Općeg suda Finnair II, DLH tvrdi da Komisija nije bila dužna analizirati je li korisnik mogao dobiti nezanemariv dio financiranja na tržištu (
47
). Stoga je Opći sud potvrdio tumačenje točke 49. podtočke (c) PO‑a prema kojem sve korisnikove potrebe za likvidnošću čine osnovu za analizu prihvatljivosti.
57.
Ne slažem se s takvim tumačenjem presude Općeg suda Finnair II. Iz točaka 50., 51. i 53. te presude proizlazi da je društvo Finnair podnijelo zahtjev Republici Finskoj za mjeru dokapitalizacije tek nakon što je iskoristilo sva dostupna tržišna rješenja, a da nije uspjelo dobiti financiranje koje bi mu omogućilo da pokrije sve svoje potrebe za likvidnošću (
48
). Stoga je cilj te mjere bio pokriti samo potrebe za likvidnošću za koje se pokazalo da ih društvo Finnair nije moglo zadovoljiti drugim sredstvima.
58.
Stoga Opći sud u ovom slučaju nije proturječio sam sebi kada je odbio tumačenje točke 49. podtočke (c) PO‑a prema kojem je, kako bi ispunio uvjet predviđen u toj točki, dovoljno dokazati da korisnik ne može zadovoljiti sve svoje potrebe za likvidnošću na tržištima.
59.
S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da valja odbiti četvrti prigovor drugog dijela prvog žalbenog razloga. Isto tako, dodatni tužbeni razlog koji je istaknulo društvo DLH, a koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja, treba odbiti jer nije činjenično osnovan.
e) Zaključak o drugom dijelu prvog žalbenog razloga
60.
Zbog navedenih razloga, prema mojem mišljenju, valja odbiti sve prigovore koje je DLH istaknuo u potporu drugom dijelu svojeg prvog žalbenog razloga, a slijedom toga i taj dio u cijelosti.
3. Treći dio prvog žalbenog razloga
61.
Trećim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga DLH, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, ističe da je u točkama 117. i 131. do 135. pobijane presude Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je od Komisije zahtijevao da zatraži dodatne informacije kako bi ocijenila poštovanje točke 49. podtočke (c) PO‑a. Također navodi da je Opći sud sâm izveo vlastite zaključke o DLH‑ovoj raspoloživosti financiranja, zamjenjujući Komisijinu ocjenu vlastitom ocjenom složenih ekonomskih okolnosti, a da prethodno nije utvrdio njihovu neuvjerljivost. DLH ističe pet prigovora.
a) Prvi prigovor
62.
Društvo DLH, koje podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, tvrdi da je Opći sud pogrešno primijenio sudsku praksu Suda koja se odnosi na opseg Komisijinih obveza tijekom prethodnog ispitivanja prijavljene mjere državne potpore. DLH osobito upućuje na presudu od 2. rujna 2021., Komisija/Tempus Energy i Tempus Energy Technology (
49
).
63.
U toj presudi, Sud, u skladu sa svojom ustaljenom sudskom praksom, ponovio je da zakonitost odluke o neospornosti na kraju postupka prethodnog ispitivanja moraju ocjenjivati sudovi Unije ne samo ovisno o informacijama kojima je Komisija raspolagala u trenutku njezina donošenja, nego i o elementima kojima je mogla raspolagati. Informacije kojima je Komisija „mogla raspolagati” uključuju one koje su relevantne za ocjenu koju treba izvršiti u postupku prethodnog ispitivanja (
50
) i koje je ona mogla dobiti na zahtjev tijekom upravnog postupka (
51
). Međutim, nije na Komisiji da, na temelju vlastite inicijative i bez ikakvih indicija u tom pogledu, traži sve informacije koje mogu biti u vezi s predmetom koji je pred njom pokrenut, čak i ako su te informacije javne (
52
).
64.
Smatram da u ovom predmetu Opći sud nije pogrešno protumačio opseg Komisijinih obveza koje sam upravo iznio.
65.
Kao što je to navedeno u točki 27. ovog mišljenja, Opći je sud u biti presudio da je ispitivanje koje je Komisija provela tijekom upravnog postupka bilo nedostatno ili nepotpuno zbog dvaju razloga. Kao prvo, Komisija nije ocijenila moguću dostupnost DLH‑ovih neopterećenih zrakoplova kao jamstvo za pristup financiranju na tržištima po pristupačnim uvjetima, neovisno o dokazima na koje joj je Ryanair skrenuo pozornost. Kao drugo, Komisija nije ocijenila je li takvo jamstvo moglo omogućiti DLH‑u da mobilizira nezanemariv dio potrebnog financiranja na tržištima.
66.
Prigovarajući Komisiji da nije istražila mogućnost društva DLH da pronađe financiranje na tržištima koristeći svoju flotu kao jamstvo, Opći sud joj nije naložio obvezu da po službenoj dužnosti traži informacije bez ijednog dokaza koji opravdava daljnju istragu. On je od Komisije samo zahtijevao da upotrijebi relevantne informacije kojima je već raspolagala, odnosno izjavu iz ožujka 2020. (
53
) na koju se Opći sud pozvao u točki 118. pobijane presude i koja sadržava podatke o vrijednosti DLH‑ovih neopterećenih zrakoplova, kako su navedeni u toj točki i u točki 134. pobijane presude (
54
).
67.
U tom pogledu primjećujem, kao prvo, da gotovo nije upitno da vrsta i vrijednost korisnikove imovine i njezina dostupnost kao jamstva u načelu jest relevantna informacija za ocjenu korisnikove mogućnosti dobivanja financiranja na tržištima na temelju točke 49. podtočke (c) PO‑a (
55
). Kao drugo, čini mi se da puka činjenica, koju naglašavaju DLH i Komisija, da je izjava od ožujka 2020. više od dva mjeseca prethodila prijavi sporne mjere nije dostatna sama po sebi – čak i u okviru brzih promjena uzrokovanih pandemijom – da automatski dovede u pitanje točnost tih podataka u vrijeme kada je bio proveden postupak prethodnog ispitivanja (
56
).
68.
Slijedom toga, prema mojem mišljenju, Opći sud nije počinio pogrešku time što je zaključio da je Komisija bila dužna uzeti u obzir te informacije i ispitati, uključujući traženjem dodatnih dokaza, okolnosti pod kojima je DLH mogao dobiti financiranje na tržištima uz prethodno navedena jamstva (
57
).
69.
Nadalje, iz cjelovitog tumačenja točke 132. pobijane presude jasno proizlazi da je Opći sud, time što je tvrdio da Komisija nije uzela u obzir „sve relevantne elemente” (
58
) u svrhu ispitivanja uvjeta predviđenog u točki 49. podtočki (c) PO‑a, uputio na nepostojanje procjene DLH‑ove sposobnosti da mobilizira nezanemariv dio potrebnog financiranja na tržištima. Stoga se, suprotno onomu što tvrdi Komisija, iz te tvrdnje ne može zaključiti da je Opći sud Komisiji nametnuo iznimno široku obvezu da istraži i ispita informacije za koje nije znala da postoje ili da su relevantni.
70.
Naposljetku, valja odbiti kao nedopuštene argumente DLH‑a, Komisije i Savezne Republike Njemačke, kojima te stranke nastoje dovesti u pitanje ocjenu dokazne vrijednosti elemenata na koje se Opći sud pozvao u točkama 118. i 119. pobijane presude. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelno je isključivo na Općem sudu da provede takvu ocjenu (
59
).
71.
Iz prethodno navedenog proizlazi da ovaj prigovor, prema mojem mišljenju, treba odbiti kao neosnovan.
b) Drugi prigovor
72.
DLH, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da Komisija nije ispitala je li DLH mogao dobiti financiranje na tržištima po pristupačnim uvjetima pružanjem jamstava. Pozivaju se osobito na uvodnu izjavu 22. sporne odluke, u kojoj je Komisija navela da „DLH ne raspolaže dostatnim jamstvima za dobivanje sekuritiziranih dužničkih instrumenata za cijeli iznos zajma po trenutačnim [vrijednostima] loan to value i tržišnim vrijednostima”.
73.
U tom pogledu navodim da je Opći sud u točki 122. pobijane presude priznao da je Komisija u spornoj odluci ocijenila raspolaže li DLH „dostatnim jamstvima” za dobivanje financijskih instrumenata na tržištima. Međutim, smatrao je da ta tvrdnja uopće nije bila potkrijepljena, da jamstva na koja se Komisija poziva nisu bila utvrđena i da ništa u spornoj odluci ne upućuje na to da je ispitana raspoloživost DHL‑ovih neopterećenih zrakoplova kao jamstvo (
60
). Opći sud također je istaknuo da se u uvodnoj izjavi 22. sporne odluke izričito upućuje samo na DLH‑ovu sposobnost da pronađe financijska sredstva za ukupan iznos svojih potreba (9 milijardi eura) i da Komisija nije ocijenila je li DLH mogao mobilizirati nezanemariv dio potrebnih financijskih sredstava na tržištima (
61
).
74.
Ni DLH, Komisija ni Savezna Republika Njemačka ne podnose elemente na temelju kojih bi se ta utvrđenja mogla dovesti u pitanje.
75.
Kao prvo, tvrdnja Savezne Republike Njemačke prema kojoj je Opći sud iskrivio uvodnu izjavu 22. sporne odluke podudara se s prigovorom koji je društvo DLH istaknulo u okviru prvog dijela svojeg prvog žalbenog razloga. Stoga upućujem na analizu iz točki 29. do 30. ovog mišljenja, u kojoj sam predložio da se taj prigovor odbije.
76.
Kao drugo, brojna upućivanja DLH‑a na očitovanja Savezne Republike Njemačke tijekom upravnog postupka (
62
) ne dokazuju da se u okviru tog postupka raspravljalo o pitanju je li društvo DLH moglo upotrijebiti svoje neopterećene zrakoplove kao jamstvo za dobivanje financiranja na tržištima, a još manje da se ono ispitalo (
63
). Usto se svi argumenti koje je DLH iznio kako bi se utvrdilo da takva mogućnost nije održiva odnose na ukupan iznos od 9 milijardi eura (
64
) i stoga nisu dovoljni za dovođenje u pitanje obrazloženja Općeg suda.
77.
Kao treće, velikim brojem argumenata koje su istaknuli DLH, Komisija i Savezna Republika Njemačka nastoji se dokazati da je malo vjerojatno da bi DLH uspio mobilizirati sve ili znatan dio svojih potreba za financiranjem na tržištima. Ti argumenti imaju za cilj a posteriori opravdati nepostojanje, u spornoj odluci, bilo kakve ocjene o mogućem djelomičnom financiranju kolateraliziranim dugom te su stoga bespredmetni za utvrđivanje da je Komisija zaista provela takvu ocjenu.
78.
Naposljetku, tvrdnja Savezne Republike Njemačke, prema kojoj Komisija nije bila dužna dodatno komentirati DLH‑ovu upotrebu jamstva, s obzirom na to da se u odluci na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a samo moraju iznijeti razlozi zbog kojih ocjena spojivosti prijavljene mjere s unutarnjim tržištem ne dovodi do ozbiljnih poteškoća, temelji se na pogrešnom tumačenju pobijane presude. U točkama 118. do 138. te presude Opći je sud utvrdio da je ocjena provedena kako bi se utvrdilo je li sporna mjera bila u skladu s točkom 49. podtočkom (c) PO‑a nedovoljna i nepotpuna, a ne da Komisija nije obrazložila svoju odluku u tom pogledu.
79.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da ni ovaj drugi prigovor nije osnovan i da ga treba odbiti.
c) Treći prigovor
80.
Društvo DLH tvrdi da je Opći sud u točki 120. pobijane presude iskrivio njegov intervencijski podnesak i Komisijin odgovor na tužbu time što je tvrdio da oni nisu osporavali podatke koje je podnio Ryanairov stručnjak u svojem izvješću Oxera I i koji su navedeni u točkama 118. i 119. te presude.
81.
Kako bi se ocijenio ovaj prigovor, važno je istaknuti da su podaci čija „točnost i pouzdanost” nisu osporeni, prema utvrđenjima Općeg suda u točki 120. pobijane presude, sadržani u točkama 118. i 119. te presude. Oni se odnose na koherentnost flote grupe LH, vrijednost njezinih neopterećenih zrakoplova i rezervnih dijelova te DLH-ovu sposobnost da mobilizira 1 do 3,7 milijarde eura zajma korištenjem te imovine kao jamstva.
82.
Iz njegova intervencijskog podneska pred Općim sudom očito je da je DLH zapravo osporavao Ryanairove argumente izvedene iz izvješća Oxera I koji se odnose na sposobnost drugih zračnih prijevoznika da osiguraju alternativno financiranje na tržištu putem sekuritiziranog zajma. Međutim, nije očito da je DLH doveo u pitanje podatke o vrijednosti imovine navedene u točki 81. ovog mišljenja. Što se tiče njegove sposobnosti da koristi svoju flotu kao jamstvo, DLH je samo naveo da ne raspolaže „dostatnim jamstvima za sekuritizirane dužničke instrumente na zahtijevani iznos od 9 milijardi eura”, pri čemu je priznao da bi jamstvo na zrakoplovima omogućilo transakcije financiranja, ali samo „u vrlo ograničenom iznosu”, bez daljnjih pojašnjenja.
83.
Stoga je jasno da Opći sud nije iskrivio DLH‑ov intervencijski podnesak. Isto vrijedi i za Komisijin odgovor na tužbu, koji se također usredotočio na pouzdanost podataka sadržanih u izvješću Oxera I o alternativnim rješenjima financiranja drugih zračnih prijevoznika.
84.
Stoga ovaj prigovor prema mojem mišljenju treba odbiti kao neosnovan.
d) Četvrti prigovor
85.
DLH, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, tvrdi da je Opći sud, donoseći vlastite zaključke o dostupnosti DLH‑ova financiranja, iznio vlastitu ocjenu složenih gospodarskih okolnosti te njome zamijenio Komisijinu. Time je Opći sud zadirao u široku diskrecijsku ovlast kojom Komisija raspolaže kada provodi složene ekonomske ocjene, umjesto da se ograničio na nadzor zakonitosti Komisijine ocjene.
86.
U tom pogledu valja istaknuti da je Opći sud u točki 117. pobijane presude priznao da pitanje je li DLH mogao dobiti financiranje na tržištima po pristupačnim uvjetima obuhvaća složene ekonomske procjene, nad kojima se provodi ograničeni nadzor. Međutim, zaključio je da u okviru takve ocjene Komisija nije uzela u obzir „sve relevantne [elemente (
65
)] za ispitivanje uvjeta predviđenog u točki 49. podtočki (c) PO‑a” (
66
).
87.
Stoga, suprotno tvrdnjama DLH‑a, Komisije i Savezne Republike Njemačke, Opći sud nije proveo analizu financijskih tržišta zamjenjujući Komisijinu ekonomsku ocjenu vlastitom ocjenom. Na temelju dokaza koje je podnio Ryanair, zaključio je da je ispitivanje koje je Komisija provela bilo nedostatno ili nepotpuno jer se u njemu nije razmotrilo pitanje dostupnosti financiranja zajmom osiguranim jamstvom, što je „važan aspekt uvjeta predviđenog točkom 49. podtočkom (c) PO‑a” (
67
).
88.
Time je Opći sud primijenio sudsku praksu koja se navodi u točki 17. ovog mišljenja, prema kojoj je njegova zadaća da utvrdi sadržavaju li ti elementi sve relevantne podatke koje treba uzeti u obzir za ocjenu složene situacije i jesu li takve prirode da podupiru zaključke koji iz njih proizlaze (
68
).
89.
Neuzimanje u obzir bitnih elemenata očita je pogreška u ocjeni činjenica (
69
) koja sama po sebi dovodi u pitanje vjerodostojnost (
70
) analize koju je proveo autor pobijanog akta (
71
). Osim toga, utvrđenje nedovoljnog ili nepotpunog ispitivanja dovodi u pitanje zakonitost odluke o neospornosti, poput sporne odluke, jer ona predstavlja indiciju o postojanju ozbiljnih poteškoća prilikom ocjene prijavljene mjere (
72
).
90.
Zbog prethodno navedenih razloga smatram da je ovaj prigovor neosnovan i da ga treba odbiti.
e) Peti prigovor
91.
Društvo DLH, koje podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, osporava tvrdnju iz točke 126. pobijane presude, prema kojoj je Komisija pogrešno temeljila svoju ocjenu na DLH‑ovoj sposobnosti da pronađe financiranje na tržištima u iznosu većem od onoga koji je predmet mjere o kojoj je riječ (9 milijardi eura umjesto 6 milijardi eura).
92.
Kao što sam na to već podsjetio, predmetna mjera bila je dio šireg niza mjera potpore grupi LH. Među njima je bio i državni zajam u iznosu od 3 milijarde eura koji je provela njemačka javna banka za razvoj Kreditanstalt für Wiederaufbau (u daljnjem tekstu: KfW).
93.
Točno je da se u spornoj odluci navodi da je DLH imao potrebu za ukupnim financiranjem od 9 milijardi eura kako bi osigurao svoju održivost (
73
). Međutim, predmetna mjera, s obzirom na koju treba provjeriti prvi dio uvjeta prihvatljivosti predviđenog u točki 49. podtočki (c) PO‑a, iznosila je 6 milijardi eura. Preostale 3 milijarde eura trebale su biti pokrivene prethodno navedenim zajmom, odnosno horizontalnom mjerom čija je dostupnost trebala biti ispitana u okviru drugog dijela tog uvjeta. Stoga je utvrđenje Općeg suda pravilno.
94.
DLH, Komisija i Savezna Republika Njemačka tvrde da je razlog zbog kojeg se u uvodnoj izjavi 22. sporne odluke navodi iznos od 9 milijardi eura taj što je KfW kao preduvjet za dodjelu zajma zahtijevao dokapitalizaciju društva DLH. Ne isključujem da postojanje takve veze između dviju mjera može opravdati Komisijino upućivanje na sve DLH‑ove potrebe financiranja, iako se takvo opravdanje ne može pronaći u dijelu sporne odluke koji se odnosi na ocjenu na temelju točke 49. podtočke (c) PO‑a.
95.
U svakom slučaju, čak i ako bi Sud ovaj prigovor proglasio osnovanim, on nije sâm po sebi dovoljan da se dovede u pitanje zaključak Općeg suda o postojanju povrede točke 49. podtočke (c) PO‑a.
f) Prigovori Komisije i Savezne Republike Njemačke, koji se temelje na povredi njihova prava na pravedno suđenje
96.
Komisija ističe da je Opći sud u točkama 118. i 119. pobijane presude po službenoj dužnosti utvrdio konkretne elemente informacija iz priloga spisu, ali Komisiji i intervenijentima nije dao priliku da odgovore na te argumente, na koje se u konačnici znatno oslonio u svojoj ocjeni. Savezna Republika Njemačka u biti ističe isti prigovor.
97.
Navodim da su ti argumenti po naravi različiti (
74
), ako ne dijametralno suprotni (
75
), od onih koje je društvo DLH istaknulo u svojem trećem prigovoru, do te mjere da se njihova dopuštenost čini upitnom (
76
).
98.
U svakom slučaju, treba ih odbiti kao neosnovane. U tom pogledu dovoljno je utvrditi da Opći sud nije istaknuo nijedan tužbeni razlog po službenoj dužnosti (
77
) i da se nije oslonio ni na podatke koji nisu bili dostupni Komisiji ili intervenijentima u prvostupanjskom postupku niti su oni o njima mogli raspraviti ili biti saslušani (
78
). Usto, Ryanairovi argumenti o koherentnosti i vrijednosti flote grupe LH kao i o DLH‑ovoj sposobnosti da mobilizira barem dio svojih potreba za financiranjem na tržištima nudeći svoje zrakoplove i njihove rezervne dijelove kao jamstvo bili su jasno istaknuti u njegovim pismenima pred Općim sudom, osobito u njegovu odgovoru na DLH‑ov intervencijski podnesak (
79
).
g) Zaključak o prvom žalbenom razlogu
99.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odbije prvi žalbeni razlog.
B.
Drugi žalbeni razlog
100.
Svojim drugim žalbenim razlogom DLH, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, osporava točke 242. do 270. pobijane presude, koje se temelje na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da ni udio u kapitalu ni u tihom udjelu II nisu bili povezani s „alternativnim mehanizmima” u smislu točaka 62. i 68. PO‑a.
1. Alternativni mehanizam uz udjel u kapitalu
101.
U skladu s točkom 61. PO‑a, „svaka mjera dokapitalizacije uključuje mehanizam postupnog povećanja naknade državi kako bi se korisnika potaknulo na otkup državnih dokapitalizacija” (
80
). Na temelju točke 62. PO‑a, „Komisija može prihvatiti alternativne mehanizme pod uvjetom da oni općenito rezultiraju sličnim ishodom u pogledu poticajnog učinka na izlazak države i sličnim ukupnim učinkom na naknadu državi”.
102.
U ovom slučaju nije sporno da naknada za udio u kapitalu ne predviđa mehanizam povećanja naknade u smislu točke 61. PO‑a. Međutim, Komisija je u uvodnim izjavama 136. do 142. sporne odluke smatrala da je „sveobuhvatna struktura” predmetne mjere alternativni mehanizam koji je u skladu s točkom 62. PO‑a u pogledu naknade državi i poticanja korisnika na otkup državnog ubrizgavanja kapitala. Što se tiče naknade državi, Komisija je istaknula da bi Savezna Republika Njemačka stekla DLH‑ove dionice uz popust od 71,9 % na najvišu cijenu dionice utvrđenu u točki 60. PO‑a (
81
). Takvim je popustom Saveznoj Republici Njemačkoj, prilikom ulaska (sudjelovanje od 20 %), dodijeljen znatno veći udio od udjela koji bi imala u maksimalnoj cijeni dionice, čak i nakon dva povećanja predviđena u točki 61. PO‑a. Što se tiče poticajnih učinaka na izlazak države, Komisija je smatrala da su različite komponente predmetne mjere (udio u kapitalu, tihi udio I i tihi udio II) bile usko povezane i da je trebalo uzeti u obzir njihove zajedničke učinke u pogledu poticaja za izlazak. Tako se Komisija u uvodnim izjavama 139. i 141. sporne odluke pozvala na više elemenata, navedenih u točki 248. pobijane presude, koji opravdavaju taj zaključak (
82
).
103.
Opći je sud u pobijanoj presudi zaključio da je Komisija povrijedila točke 61. i 62. PO‑a jer nije zahtijevala uključivanje mehanizma povećanja naknade ili sličnog mehanizma u naknadu za udio u kapitalu (točka 270. pobijane presude).
104.
DLH ističe dva prigovora protiv tog zaključka.
a) Prvi prigovor
105.
Svojim prvim prigovorom DLH tvrdi da je Opći sud, time što je ocjenjivao primjenjuje li se na udio u kapitalu alternativni mehanizam na temelju točke 62. PO‑a, zauzeo pogrešan formalistički pristup, čime je gotovo u potpunosti ukinuo Komisijinu široku diskrecijsku ovlast, prekoračivši granice sudskog nadzora i pogrešno protumačivši PO.
106.
U tom pogledu najprije valja istaknuti da se DLH‑ovi argumenti djelomično temelje na pogrešnom tumačenju pobijane presude. Suprotno onomu što je tvrdio DLH, Opći sud nije presudio da Komisija nije mogla uzeti u obzir kombinirane učinke predmetne mjere u pogledu poticaja za izlazak kako bi potvrdila mehanizam koji je alternativa mehanizmu povećanja naknade u skladu s točkom 62. PO‑a. Umjesto toga, nakon ispitivanja Komisijine analize, Opći je sud zaključio da ona nije „u dovoljnoj mjeri dokazala” da je „opća struktura” predmetne mjere dovela do poticajnih učinaka na izlazak države iz kapitala korisnika koji su usporedivi s poticajnim učincima koje stvara mehanizam povećanja naknade ili sličan mehanizam u smislu točke 62. PO‑a (
83
).
107.
Kao drugo, iz načela navedenih u točkama 15. do 18. ovog mišljenja proizlazi da Opći sud u točkama 249. do 262. pobijane presude nije prekoračio granice sudskog nadzora ocjena koje je Komisija dužna provesti u okviru provjere poštovanja točke 62. PO‑a (
84
). U tim se točkama Opći sud ograničio na provjeru relevantnosti elemenata na koje se poziva Komisija te ekonomske i pravne osnovanosti zaključaka koji su iz njih izvedeni. Pukim podsjećanjem na široku diskrecijsku ovlast kojom Komisija raspolaže prilikom primjene točke 62. PO‑a, DLH ne dokazuje složenost ocjena iz uvodnih izjava 139. do 141. sporne odluke i ne potkrepljuje svoju tvrdnju prema kojoj je Opći sud Komisijinu ocjenu zamijenio vlastitom.
108.
Kao treće, u pogledu navodnog pogrešnog tumačenja PO‑a, podsjećam na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, tumačenje odredbe prava Unije zahtijeva da se u obzir uzme ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi kao i ciljevi te svrha akta kojeg je ona dio (
85
). Svaka odredba prava Unije treba biti stavljena u svoj kontekst i tumačena u svjetlu sveukupnih odredaba prava Unije, svojih ciljeva te stanja razvoja u trenutku kad je potrebno primijeniti predmetnu odredbu (
86
). Povijest nastanka odredbe prava Unije može se također pokazati važnim za njezino tumačenje (
87
). Ta načela, na kojima se temelji tumačenje odredbi prava Unije, također se primjenjuju kada sudovi Unije trebaju tumačiti Komisijine smjernice u području državnih potpora, neovisno o njihovoj prirodi soft lawa (
88
).
109.
Iako se točka 62. PO‑a, kojom se predviđa mogućnost da Komisija prihvati mehanizme koji su alternativa standardnom mehanizmu povećanja naknade predviđenom u točki 61. PO‑a, ne tumači izričito kao odstupanje od potonjeg mehanizma, njezin doseg, prema mojem mišljenju, treba tumačiti usko s obzirom na njezin cilj.
110.
Točkom 62. PO‑a želi se pružiti ograničenu fleksibilnost u slučajevima u kojima poštovanje pravila PO‑a o naknadi i o izlasku države „radi zadovoljavanja forme” nije izvediva, što omogućuje Komisiji da provede „sveobuhvatnu ocjenu” mjere o kojoj je riječ, njezine strukture i njezinih učinaka (
89
). Međutim, i dalje se zahtijeva da alternativni mehanizam nudi rezultat sličan standardnom mehanizmu povećanja naknade koji je izričito naveden u PO‑u, kako u pogledu poticaja za izlazak tako i u pogledu naknade za državu. Iz toga slijedi da, kada odstupa od standardnog mehanizma povećanja naknade predviđenog u točki 61. PO‑a, Komisija mora moći jasno dokazati da alternativni mehanizam osigurava takav sličan rezultat. U tom kontekstu, presuda Finnair II, na koju se poziva Komisija, ne može biti ni od kakve pomoći. Stupanj fleksibilnosti koji je Sud priznao PO‑u u toj presudi (
90
) ne može opravdati odstupanje od zahtjeva koji su njome predviđeni ako država članica nije dokazala nijednu iznimnu okolnost (
91
).
111.
Naposljetku, tvrdnja prema kojoj je Opći sud na temelju točke 62. PO‑a isključio relevantnost jednog od čimbenika navedenih u točki 248. pobijane presude, zbog činjenice da su temeljna pitanja uređena različitim odredbama i zahtjevima, također se temelji na nepotpunom razumijevanju te presude.
112.
Što se tiče prvotne kupovne cijene dionica, točno je da je Opći sud u točki 255. pobijane presude naveo da se u točkama 60. i 61. PO‑a navode dva različita zahtjeva. Međutim, Opći se sud uopće nije oslonio samo na tu tvrdnju, nego je objasnio da mehanizmi predviđeni u točkama 61. i 62. PO‑a ex post potiču na otkup udjela države što je prije moguće, dok kupovna cijena dionica, s druge strane, ima ex ante utjecaj na korisnikov položaj i nema za cilj nužno povećati takav poticaj „jer se cijena dionica može povećati i smanjiti” (
92
). Činjenica, koju navodi DLH, da je predmetna mjera dovela do „prekomjerne usklađenosti” s PO‑om zbog visokog popusta odobrenog Saveznoj Republici Njemačkoj na maksimalnu cijenu dionice, ne dovodi u pitanje taj zaključak. Niti je dovedena u pitanje činjenicom, na koju se također poziva društvo DLH, da je takav popust dodijelio Saveznoj Republici Njemačkoj 20 % udjela i blokirajuću manjinu. PO ne čini zahtjev za mehanizam povećanja naknade ili ekvivalentni mehanizam ovisnim o veličini stečenog (
93
) javnog udjela ili njegove cijene.
113.
Slična se razmatranja mogu iznijeti u pogledu cijene dionica u trenutku kad ih je država preprodala, rastuće kamatne stope za tihe udjele I i II, kao i obveza praćenja poslovanja koje je preuzelo društvo DLH, navedenih u točkama 259., 260. i 262. pobijane presude.
114.
Budući da su ti čimbenici obuhvaćeni točkama 63., 66. i 72. PO‑a, u kojima su navedeni posebni zahtjevi, Opći je sud pravilno smatrao da se Komisija nije mogla osloniti na usklađenost (ili prekomjernu neusklađenost) s takvim zahtjevima kako bi utvrdila postojanje alternativnog mehanizma za potrebe točke 62. PO‑a (
94
). Prema PO‑u, mjere dokapitalizacije „trebale bi podlijegati strogim uvjetima” (
95
) koji su predviđeni u njegovim odjeljcima 3.11.2. i 3.11.4. do 3.11.7. Rasuđivanjem kojim Komisija smatra da je jedan od tih uvjeta ispunjen samim oslanjanjem na činjenicu da su ispunjeni svi ostali uvjeti, zanemarila bi se kogentnost predmetnog uvjeta i zaobišla njegova primjena.
115.
Komisija mora utvrditi utjecaj takvih čimbenika kako bi se osigurala usklađenost s točkom 62. PO‑a. Upravo to, prema mišljenju Općeg suda, Komisija nije učinila u spornoj odluci.
116.
S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da treba odbiti prvi prigovor koji je istaknuo DLH.
b) Drugi prigovor
117.
Svojim drugim prigovorom DLH tvrdi da je Opći sud pogrešno pravno kvalificirao činjenice i iz njih izveo pogrešne pravne zaključke.
118.
Kao prvo, DLH prigovara da je Opći sud smatrao da se različiti elementi na koje se poziva Komisija ne mogu uzeti u obzir kako bi se utvrdila usklađenost s točkom 62. PO‑a. U tom se prigovoru u biti ponavljaju isti argumenti kao što su oni istaknuti u potporu DLH‑ovu prvom žalbenom razlogu, kojima se kritizira formalistički pristup koji je navodno primijenio Opći sud. Kao što je to prethodno navedeno, ti se argumenti temelje na pogrešnom tumačenju pobijane presude (
96
). Nigdje u toj presudi Opći sud nije naveo da se ti čimbenici uopće ne mogu uzeti u obzir. Umjesto toga, ocijenjeni su nedostatnima da bi se opravdalo nepostojanje mehanizma povećanja naknade ili drugog mehanizma koji ispunjava uvjete iz točke 62. PO‑a.
119.
Kao drugo, DLH tvrdi da je Opći sud iskrivio predmet točaka 60. do 62. PO‑a kada je odredio da alternativni mehanizmi povećanja naknade također uvijek moraju uključivati povećanje naknade tijekom godina i da moraju predstavljati ex post poticaj za pravodoban izlazak države. Stoga taj prigovor treba odbiti. Tumačenje točaka 61. i 62. PO‑a koje je primijenio Opći sud u potpunosti je u skladu s tekstom i svrhom tih odredbi (
97
), kao i s općim načelima u području naknade i naknade za dokapitalizaciju za COVID-19 navedenima u točkama 55. do 59. (
98
).
120.
Svojim preostalim argumentima DLH, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, ističe da je Opći sud iskrivio činjenice. U tom pogledu podsjećam na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, Opći sud jedini nadležan, s jedne strane, utvrditi činjenice i, s druge strane, ocijeniti te činjenice (
99
). Ocjena činjenica i dokaza stoga ne čini, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru žalbe (
100
). Stoga, kada žalitelj navodi da je Opći sud iskrivio dokaze ili činjenice, on mora dokazati pogreške u analizi koje su prema njegovoj ocjeni dovele do tog iskrivljavanja. Usto to iskrivljavanje mora očito proizlaziti iz sadržaja spisa, a da pritom nije potrebna nova ocjena činjenica (
101
). Prema mojem mišljenju, ti uvjeti nisu ispunjeni u ovom slučaju. DLH u biti želi od Suda ishoditi novu ocjenu činjenica pukim ponavljanjem argumenata iznesenih pred Općim sudom ili iznošenjem novih činjenica i argumenata koji su nedopušteni u stadiju žalbe i, u svakom slučaju, nedovoljno potkrijepljeni (
102
).
121.
S obzirom na prethodna razmatranja, i ovaj prigovor valja odbiti.
2. Alternativni mehanizam uz tihi udio II
122.
Pobijajući zaključak Općeg suda o nepostojanju alternativnog mehanizma uz tihi udio II na temelju točke 68. PO‑a (
103
), DLH ističe iste argumente poput onih istaknutih u prilog svojoj argumentaciji o vlasničkom udjelu (
104
). Stoga mutatis mutandis upućujem na prethodna razmatranja kako bih odbio taj tužbeni razlog.
123.
Komisija je istaknula samostalan žalbeni razlog, prema kojem je Opći sud odlučio ultra petita kada je u točki 270. pobijane presude utvrdio da je Komisija povrijedila točku 70. PO‑a (
105
). U tom ću pogledu samo reći da se, čak i da je taj žalbeni razlog osnovan, njime ne mogu dovesti u pitanje druge povrede, i to točaka 61., 62. i 68. PO‑a, na temelju kojih je prihvaćen prigovor društva Ryanair koji se odnosi na nepostojanje mehanizma povećanja naknade. Stoga to ne može ići u prilog ukidanju tog dijela pobijane presude.
3. Zaključak o drugom žalbenom razlogu
124.
Zbog prethodnih razloga smatram da drugi žalbeni razlog valja odbiti.
C.
Treći žalbeni razlog
125.
Svojim trećim žalbenim razlogom DLH osporava točke 272. do 288. pobijane presude, u kojima je Opći sud utvrdio da je Komisija povrijedila točku 67. PO‑a time što je prihvatila cijenu dionica prilikom konverzije tihog udjela II u vlasnički kapital, koja nije pratila metodologiju navedenu u toj točki.
126.
U skladu s točkom 67. PO‑a, konverzija hibridnih instrumenata kapitala u vlasnički kapital „provodi se po cijeni koja je za pet ili više posto manja od teoretske cijene dionice bez prava u trenutku konverzije”.
127.
U ovom se slučaju tihi udio II sastojao od dviju tranši („tihi udio II‑A” i „tihi udio II‑B”), ovisno o događaju koji je doveo do konverzije u vlasnički kapital. Tihi udio II‑A se mogao pretvoriti u dionice po fiksnoj cijeni od 2,56 eura po dionici (
106
), dok se tihi udio II‑B mogao pretvoriti u transakcijsku cijenu dionica u trenutku konverzije, umanjenu za 10 % ili 5,25 % (
107
). U uvodnoj izjavi 158. sporne odluke Komisija je objasnila, s jedne strane, da se „[m]oglo očekivati da sve te cijene konverzije [budu] u skladu sa zahtjevom utvrđenim u točki 67. [PO‑a], iako bi mogla postojati cijena tržišnog udjela ispod koje se ne bi ispunio zahtjev iz točke 67. [PO‑a]”. S druge strane, istaknula je da se Savezna Republika Njemačka obvezala zatražiti odobrenje za primjenu opcije konverzije „ako je najviša cijena konverzije izračunana na temelju TERP‑ove metodologije u trenutku konverzije [bila] niža od konverzijskih cijena utvrđenih za tihi udio II (dijelovi A ili B) u trenutku konverzije”.
128.
U pobijanoj presudi Opći je sud smatrao, prvo, da Komisija nije objasnila razloge zašto je bilo opravdano utvrditi ili izračunati cijene dionica prilikom konverzije tihog udjela II u vlasnički kapital a da se pritom ne primijeni metoda koja se zahtijeva u točki 67. (
108
) Privremenog okvira, niti je navela bilo koju iznimnu okolnost koja može opravdati tu neusklađenost (
109
). Drugo, Opći je sud utvrdio da Komisija nije imala pravo odstupiti od pravila predviđenog u toj točki zbog toga što bi dotična država članica zatražila njezino odobrenje prije nego što ostvari svoje pravo na konverziju. U tom je pogledu istaknula da se, u skladu sa sustavom prethodnog odobrenja predviđenim u članku 108. stavku 3. UFEU‑a, mjera potpore mora prije provedbe proglasiti ex ante spojivom s unutarnjim tržištem (
110
).
129.
DLH iznosi tri argumenta u prilog svojem trećem žalbenom razlogu.
130.
Svojim prvim žalbenim razlogom, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, ističe da Opći sud nije uzeo u obzir točku 59. PO‑a, kojom se dopušta primjena alternativnih metoda naknade. Tvrdi da cijene konverzije općenito dovode do rezultata sličnog onomu koji se nastoji postići točkom 67. i da je u ovom slučaju potrebna drukčija metoda izračuna od cijene konverzije jer nije moguće izračunati TERP.
131.
Time što se njime osporava tumačenje Općeg suda i njegova primjena točaka 59. i 67. PO‑a, tim se žalbenim razlogom u cijelosti postavlja pravno pitanje koje je kao takvo pod nadzorom Suda. Međutim, zbog razloga koje ću iznijeti, smatram da taj žalbeni razlog nije osnovan.
132.
Naime, točka 59. PO‑a omogućuje rješenja koja su alternativna metodama naknade koje su u njoj izložene. Komisija se pozvala na tu točku u uvodnoj izjavi 134. sporne odluke, iznoseći opća načela koja se odnose na naknadu države i njezin izlazak. U sljedećoj uvodnoj izjavi Komisija je pojasnila da će ocijeniti usklađenost predmetne mjere s tim općim načelima. Iz toga slijedi da je Komisija nedvojbeno predvidjela mogućnost primjene alternativnih metoda naknade u svojoj ocjeni, uključujući hibridne instrumente.
133.
Međutim, kao prvo, ističem da je točka 67. PO‑a preskriptivno sastavljena i da se, za razliku od točaka 62. i 68., u kojima se Komisija izričito ovlašćuje da prihvati alternativne mehanizme, njome ne predviđa takva mogućnost. Prema mojem mišljenju, ti elementi pobuđuju sumnju u osnovanost tumačenja koje predlaže DLH, prema kojem se točkom 59. PO‑a Komisiji omogućuje odstupanje od metode izračuna navedene u točki 67. PO‑a.
134.
Kao drugo, potonjom točkom postavlja se najviša cijena konverzije. Stoga se postavlja pitanje ima li smisla primijeniti kriterij „sličnog ishoda” na takav zahtjev. U istom smislu, može se postaviti pitanje kako ex ante fiksna cijena konverzije, poput one predviđene za tihi udio II‑A, i cijena konverzije izračunana korištenjem alternativnih parametara, poput onih predviđenih za tihi udio II‑B, mogu osigurati predvidljivo sustavno usklađivanje s tom najvišom cijenom. Komisija je imala na umu ne samo teoretsku mogućnost odstupanja od rezultata koji se nastoji postići točkom 67. PO‑a, kao što je to očito iz teksta uvodne izjave 158. sporne odluke.
135.
Kao treće, Komisija se u spornoj odluci uopće nije pozvala na točku 59. PO‑a kako bi opravdala odstupanje od točke 67. PO‑a u pogledu cijena konverzije tihog udjela II‑A i tihog udjela II‑B (
111
). Komisija nije ni izričito tvrdila pred Općim sudom (
112
) da je usvojena alternativna metodologija u skladu s prethodno navedenom točkom 59. Kao što je to Opći sud naveo u točki 282. pobijane presude, Komisija ni u odluci ni u pismenima pred Općim sudom nije navela nijedan dio PO‑a, nijedno drugo pravno pravilo ili iznimnu okolnost koji bi joj omogućili da odstupi od točke 67. PO‑a (
113
). Stoga se čini da se Komisija, iako je pred Općim sudom branila metode naknade koje se upotrebljavaju kao usklađene s tom točkom, pozvala samo na točku 59. PO‑a i na rasuđivanje koje se prvi put temeljilo na alternativnim mehanizmima pred Općim sudom. To vjerojatno objašnjava zašto Opći sud nije izričito spomenuo potonju točku u točkama 272. do 288. pobijane presude i zašto je smatrao da se Komisija nije pozvala ni na jednu iznimnu okolnost koja bi mogla opravdati neusklađenost s metodologijom navedenom u točki 67. PO‑a (
114
).
136.
Kao četvrto, čak ni u takvim okolnostima Opći sud nije zanemario mogućnost da se Komisija osloni na alternativnu metodu naknade za cijenu konverzije hibridnih instrumenata u vlasnički kapital. Naime, u točki 279. pobijane presude utvrdio je da Komisija nije opravdala odstupanje od metode predviđene u točki 67. PO‑a. Međutim, takvo opravdanje uključivalo je dokazivanje da je odabrana alternativna metoda općenito dovela do rezultata sličnog onomu koji se nastoji postići tom točkom. Čini mi se da je teško osporiti da takvo dokazivanje nije dano. Naprotiv, sama je Komisija priznala da se najviša cijena konverzije izračunana s obzirom na TERP ne može uvijek poštovati, priznajući tako da je u određenim slučajevima odabrana alternativna metoda mogla zanemariti kako točku 67. tako i, prema tome, točku 59. PO‑a.
137.
Naposljetku, što se tiče DLH‑ove tvrdnje prema kojoj u ovom slučaju nije bilo moguće izračunati TERP, dovoljno je utvrditi da se ni u jednoj točki sporne odluke ne pojavljuje takva nemogućnost niti se na nju pozvalo kako bi se opravdalo odstupanje od točke 67. PO‑a (
115
). Osim toga, pitanje je li taj izračun ostvariv ulazi u ocjenu činjenica, koju je dužan provesti Opći sud. Isto vrijedi i za Komisijin argument prema kojem je metoda izračuna cijena konverzije za tihi udio II bila povoljnija za državu od one koja proizlazi iz primjene PO‑a. U svakom slučaju, očito je se da DLH i Komisija općenito pokušavaju a posteriori opravdati odstupanje od relevantnih pravila iz PO‑a, umjesto da se pravilno pozovu na nedostatnu ili pogrešnu ocjenu činjenica Općeg suda.
138.
U okviru svojeg drugog tužbenog razloga DLH, koji podupire Komisija, tvrdi da je rizik neusklađenosti s točkom 67. PO‑a bio samo teoretski i da je cilj zahtjeva za davanje odobrenja koji je podnesen Komisiji bio osigurati usklađenost, a nije bio zamišljen kao odstupanje od odluke o tome ili njezina odgoda. Usto DLH tvrdi da se odabranim alternativnim mehanizmom jamčila ex ante usklađenost s točkom 67. jer se, u skladu s uvodnom izjavom 158. sporne odluke, Komisijin pristanak trebao tražiti i dobiti prije konverzije.
139.
Smatram da i ovaj prigovor treba odbiti.
140.
Time što je nakon donošenja sporne odluke priopćila svoju konačnu ocjenu o poštovanju jednog od zahtjeva PO‑a, Komisija se suzdržala od provedbe potpune ex ante procjene spojivosti predmetne mjere s unutarnjim tržištem, kako se to zahtijeva člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a. Kao što je to Opći sud pravilno presudio, Komisija nije ovlaštena prihvatiti odstupanje od pravila utvrđenih u svojim smjernicama u trenutku donošenja odluke o spojivosti samo zato što se dotična država članica obvezala zatražiti novo odobrenje (
116
).
141.
Suprotno onomu što tvrdi DLH, u uvodnoj izjavi 158. sporne odluke ne predviđa se „dodatna razina sigurnosti” kojom se jamči „najveća usklađenost” s PO‑om. Umjesto toga, njome se dopušta odstupanje od pravila predviđenih tim instrumentom, kojim se ex ante procjena neusklađenosti na temelju PO‑a zamjenjuje ex post postupovnim zahtjevom i suglasnosti za nastavak. Osim toga, iz teksta uvodne izjave 158. sporne odluke jasno proizlazi da se Savezna Republika Njemačka, iako se obvezala tražiti (i dobiti) Komisijino odobrenje prije nego što iskoristi svoje pravo na konverziju, ipak nije obvezala osigurati da cijena konverzije za tihi udio II bude u skladu sa zahtjevima iz točke 67. PO‑a (
117
). Općem sudu ne može se prigovoriti pogrešno tumačenje sporne odluke o toj točki (
118
).
142.
U uvodnoj izjavi 158. sporne odluke nije samo odgođena odluka o primjerenosti cijene konverzije do datuma na koji će doći do te konverzije. Njome je bez ikakvog opravdanja prihvaćena metodologija koja je ex ante priznata kao neprikladna za osiguranje rezultata koji se nastoji postići navedenom točkom 67., ostavljajući pritom otvorenom mogućnost odstupanja od te točke ex post, odnosno u fazi njezine provedbe.
143.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odbije peti žalbeni razlog.
D.
Četvrti žalbeni razlog
144.
Četvrtim žalbenim razlogom DLH osporava točke 373. do 412. pobijane presude. DLH ističe dva prigovora. Kao prvo, tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i prekoračio granice svojeg sudskog nadzora time što je smatrao da je Komisija trebala uzeti u obzir dodatne čimbenike prilikom ocjene postojanja značajne tržišne snage za primjenu točke 72. PO‑a. Kao drugo, DLH tvrdi da je Opći sud pogrešno zaključio da Komisija nije mogla opravdano zaključiti da grupa Lufthansa nije imala značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama Düsseldorf i Beč, „barem” tijekom ljeta 2019.
145.
U skladu s točkom 72. PO‑a, ako je korisnik mjere dokapitalizacije u kontekstu pandemije bolesti COVID-19 u vrijednosti većoj od 250 milijuna eura poduzetnik sa značajnom tržišnom snagom na najmanje jednom od mjerodavnih tržišta na kojima djeluje, države članice moraju predložiti dodatne mjere za očuvanje učinkovitog tržišnog natjecanja na tim tržištima i osobito predložiti strukturne obveze ili obveze praćenja poslovanja predviđene u Obavijesti o korektivnim mjerama.
1. Prvi prigovor, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da je Komisija pri utvrđivanju značajne tržišne snage trebala uzeti u obzir dodatne čimbenike
146.
Komisija je u spornoj odluci smatrala da su tržišta na kojima posluje korisnik, koja su bila relevantna za ocjenu učinaka narušavanja predmetne mjere na tržišno natjecanje, bila tržišta pružanja usluga zračnog prijevoza putnika u zračne luke i iz njih koje opslužuje DLH. Komisija je u točki 179. pobijane odluke navela da će procijeniti je li grupa LH imala značajnu tržišnu snagu u relevantnim zračnim lukama (
119
) tako što će ispitati tri kriterija, odnosno, kao prvo, udio slotova koje ta grupa ima u tim zračnim lukama, kao drugo, razinu zagušenja u tim zračnim lukama i, kao treće, udio slotova koje imaju konkurenti (
120
). Na temelju tih elemenata Komisija je zaključila da je grupa LH imala značajnu tržišnu snagu samo u zračnim lukama u Frankfurtu i Münchenu tijekom ljetne sezone 2019. i zimske sezone 2019./2020.
147.
Opći je sud u pobijanoj presudi utvrdio da Komisija, time što je ispitala samo čimbenike koji su u biti povezani s preprekama ulasku i širenju u pogledu kapaciteta zračne luke, nije uzela u obzir sve relevantne čimbenike za ocjenu postojanja značajne tržišne snage na tržištu usluga zračnog prijevoza putnika. Prema mišljenju Općeg suda, Komisija nije uzela u obzir čimbenike izravno povezane s pružanjem tih usluga, kao što su broj izvedenih letova ili ponuđena sjedala u dodijeljenim slotovima, koji mogu pružiti izravne informacije o tržišnim udjelima društva DLH i njegovih konkurenata na tom tržištu (
121
). Time što te elemente nije uzela u obzir, unatoč veličini tržišnih udjela kao pokazatelja značajne tržišne snage (
122
), Komisija je počinila očitu pogrešku u ocjeni zbog čega sporna odluka i odluka o ispravku sadržavaju nedostatke.
148.
Društvo DLH, koje podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, tvrdi da Opći sud nije utvrdio postojanje očite pogreške u ocjeni, da je prekoračio granice sudskog nadzora time što je Komisijino obrazloženje zamijenio vlastitim obrazloženjem te da je očito pogrešno ocijenio dokaze. Prema njihovu mišljenju, kriteriji ispitani u spornoj odluci bili su točan i dovoljan pokazatelj DLH‑ova položaja na tržištu u relevantnim zračnim lukama, a čimbenici koje je utvrdio Opći sud nisu imali znatnu dodatnu dokaznu vrijednost. Osim toga, Opći sud nije iznio dovoljan razlog zbog kojeg je Komisija bila dužna uzeti u obzir te čimbenike, nego se ograničio na previše neodređeno upućivanje na „sve relevantne čimbenike”.
149.
Napominjem, kao prvo, da je Opći sud, time što je nadzirao Komisijin odabir relevantnih kriterija za utvrđivanje značajne tržišne snage, primijenio kriterij očite pogreške u ocjeni, pri čemu je pojasnio da je doseg njegova nadzora u tom pogledu ograničen (
123
). DLH‑ovu tvrdnju stoga treba odbiti u dijelu u kojem se njome tvrdi da Opći sud nije priznao široku diskrecijsku ovlast kojom Komisija raspolaže u tom području.
150.
Kao drugo, suprotno onomu što DLH tvrdi na temelju djelomičnog i pogrešnog tumačenja pobijane presude, Opći sud precizno je naveo koje čimbenike Komisija nije uzela u obzir i zašto su ti čimbenici relevantni u ovom slučaju (
124
). Opći je sud dostatno obrazložio razloge zbog kojih ih je Komisija bila dužna ispitati.
151.
Kao treće, već sam naveo da je zadaća Općeg suda da utvrdi sadržavaju li ti elementi sve relevantne podatke koje treba uzeti u obzir za ocjenu složene situacije i jesu li takve prirode da podupiru zaključke koji iz njih proizlaze (
125
). Usto je, što je također navedeno, neuzimanje u obzir bitnih elemenata očita pogreška u ocjeni činjenica koja sâma po sebi dovodi u pitanje vjerodostojnost analize koju je proveo autor pobijanog akta (
126
). Stoga je Opći sud mogao smatrati – a da pritom ne prekorači opseg svojeg nadzora niti svojom ocjenom (ili rasuđivanjem) zamijeni Komisijinu ocjenu (ili obrazloženje) – da je Komisija počinila takvu pogrešku time što nije uzela u obzir čimbenike koji mogu imati znatan utjecaj (
127
) prilikom ocjene DLH‑ove tržišne snage u smislu točke 72. PO‑a.
152.
Kao četvrto, Opći sud samo je potvrdio relevantnost takvih čimbenika i nedostatnost kriterija koje je ispitala Komisija, pri čemu se izričito suzdržao od provođenja procjene učinka prvonavedenih i njihova odnosa s potonjima, što je uključivalo zamjenu Komisijine ekonomske ocjene vlastitom ocjenom (
128
). Time što je poništio spornu odluku, Opći sud nije dao alternativnu ocjenu, prepustio je Komisiji da provede tu ocjenu s obzirom na sve relevantne čimbenike.
153.
Kao peto, Opći sud nije doveo u pitanje prikladnost pokazatelja koje je upotrijebila Komisija. Naprotiv, priznao je njihovu relevantnost kao pokazatelja prepreka ulasku i širenju. Međutim, smatrao je da oni nisu dovoljni jer nisu davali informaciju u pogledu tržišnih udjela društva DLH i njegovih konkurenata na predmetnom tržištu. Kako bi potkrijepio svoj zaključak o važnosti uključivanja čimbenika povezanih s tržištem pružanja usluga zračnog prijevoza putnika, Opći sud oslonio se na podatke iz spisa, koji pred njim nisu osporeni, prema kojima DLH‑ovi tržišni udjeli, izraženi kao učestalost (broj letova) i ponuđena sjedala prema dotičnim zračnim lukama i iz njih, ponekad znatno premašuju udio slotova naveden u spornoj odluci (
129
). DLH se u tom pogledu nije pozvao na iskrivljavanje dokaza.
154.
Kao šesto, nije mi uvjerljiv Komisijin argument prema kojem se tržišni udjeli u pogledu učestalosti i sjedala nužno preklapaju s parametrima koji se upotrebljavaju u spornoj odluci (i iz njih se mogu izvesti) ili također predstavljaju mjere kapaciteta zračne luke. Iako je točno da prema Uredbi br. 95/93 (
130
) slot dodjeljuje pravo samo na jedno slijetanje ili uzlijetanje u određenom trenutku (
131
), zračni prijevoznici zadržavaju marginu prosudbe za odlučivanje o učestalosti svojih letova, s obzirom na to da se pravilo „use it or lose it” (iskoristi ili izgubi) primjenjuje na samo do 80 % slotova dodijeljenih svakom prijevozniku (
132
). Osim toga, čini se da tom argumentu proturječe nesporni podaci na koje se oslonio Opći sud.
155.
Naposljetku, DLH, koji podupire Komisija, tvrdi da su kriteriji koji se primjenjuju u spornoj odluci u skladu s praksom i sudskom praksom u predmetima o koncentracijama. Međutim, predmeti na koje se pozivaju DLH i Komisija odnosili su se na stjecanje slotova od prijevoznika koji su prestali obavljati svoje djelatnosti i koji više nisu bili prisutni na tržištu pružanja usluga zračnog prijevoza putnika (
133
), dok je cilj predmetne mjere omogućiti DLH‑u da nastavi svoje djelatnosti na tom tržištu. Stoga, iako tržišni udjeli u pogledu učestalosti i sjedala uopće nisu važni u prvom slučaju, oni mogu biti relevantni pokazatelji tržišne snage u drugom slučaju, kao što to dokazuju podaci na koje se Opći sud oslonio. Činjenica da je Opći sud prilikom ispitivanja definicije mjerodavnih tržišta utvrdio da mjera dokapitalizacije poput predmetne mjere ima učinak sličan koncentraciji koja se odnosi na slotove (
134
) ne dovodi automatski u pitanje relevantnost tržišnih udjela u pružanju usluga zračnog prijevoza u predmetnim zračnim lukama prilikom ocjene značajne tržišne snage.
2. Drugi prigovor, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da je Komisija počinila pogrešku u ocjeni kada je zaključila da DLH nije imao značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama u Düsseldorfu i Beču
156.
DLH, koji podupiru Komisija i Njemačka, tvrdi da Opći sud nije dokazao da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je smatrala da DLH nema značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama u Düsseldorfu i Beču. Taj se prigovor odnosi na točke 388. do 412. pobijane presude.
157.
Za zračne luke u Düsseldorfu i Beču Opći sud je istaknuo da opća ocjena kriterija koje je Komisija uzela u obzir dokazuje postojanje vrlo visokog udjela slotova, uključujući za vrijeme najvećeg prometa (
135
) grupe LH, vrlo visoke stope zagušenja i slabog položaja konkurenata te grupe. Stoga je zaključio da Komisija na temelju samo tih kriterija nije mogla pravilno utvrditi da grupa LH nije imala značajnu tržišnu snagu u zračnoj luci u Beču barem tijekom IATA‑ine ljetne sezone 2019. (
136
). Nadalje je Opći sud naveo da se kriteriji zbog kojih je Komisija utvrdila da je grupa LH imala značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama Frankfurt i München suštinski nisu razlikovali od onih koji su se odnosili na zračne luke Düsseldorf i Beč, barem što se tiče IATA‑ine ljetne sezone 2019. (
137
).
158.
Uvodno ističem da bi, u slučaju da Sud, kao što predlažem, odbije prvi prigovor ovog žalbenog razloga, pogreška u ocjeni koju je Opći sud utvrdio u pogledu kriterija koje je Komisija odabrala kako bi ocijenila je li grupa LH imala značajnu tržišnu snagu bila potvrđena i za zračne luke u Düsseldorfu i Beču. U tom bi slučaju ovaj tužbeni razlog bio bespredmetan (
138
). U svakom slučaju, na njega ću se kratko osvrnuti.
159.
DLH, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, tvrdi, kao prvo, da je Opći sud prekoračio granice svojeg sudskog nadzora time što je zadirao u Komisijinu marginu prosudbe i zamijenio Komisijinu analizu vlastitom analizom tržišta.
160.
U tom ću pogledu samo napomenuti da se DLH ponovno oslanja na usko tumačenje granica sudskog nadzora sudova Unije nad složenim gospodarskim ocjenama, s kojim se ne slažem zbog već iznesenih razloga. U ovom slučaju, iz točaka 396. do 407. pobijane presude proizlazi da je Opći sud samo tvrdio da se na temelju samih podataka na koje se Komisija oslonila ne može zaključiti da grupa LH nije imala značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama u Düsseldorfu i Beču. U preostalom se dijelu Opći sud izričito suzdržao od toga da Komisijinu gospodarsku ocjenu zamijeni vlastitom gospodarskom ocjenom (
139
).
161.
Društvo DLH također tvrdi da je obrazloženje pobijane presude previše nejasno i nedovoljno da bi se zaključilo da postoji očita pogreška u ocjeni i da Opći sud nije dovoljno obrazložio svoju odluku.
162.
Ta se tvrdnja mora odbiti. Opći je sud temeljio svoje rasuđivanje na podacima koje je Komisija uzela u obzir te je jasno naveo zašto ti podaci ne mogu sami po sebi navesti Komisiju da zaključi da DLH nije imao značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama u Düsseldorfu i Beču. Točke 396. do 407. u tom su pogledu dovoljno obrazložene.
163.
Naposljetku, prema DLH‑ovu mišljenju, Komisija je pravilno smatrala da DLH nema značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama u Düsseldorfu i Beču. Kao prvo, parametri značajne tržišne snage u pogledu zračnih luka u Düsseldorfu i Beču znatno su se razlikovali od onih koji se odnose na zračne luke Frankfurt i München, pri čemu je udio slotova u vlasništvu društva DLH u drugim zračnim lukama bio znatno veći nego u prvima. Usto, suprotno pretpostavkama Općeg suda, prosječan udio slotova od 44 % ili 46 % nije dovoljan da bi se pretpostavilo da postoji vladajući položaj u smislu sudske prakse i Komisijine ustaljene prakse u predmetima kontrole koncentracija. Kao drugo, usporedba podataka koji se odnose na IATA‑ine ljetne sezone 2019. s podacima o IATA‑inim zimskim sezonama 2019./2020., kao što je to učinio Opći sud, neprikladna je jer su u sektoru zračnog prijevoza ljetne i zimske sezone potpuno različita razdoblja.
164.
Suprotno onomu što tvrdi Condor, ta tvrdnja nije samo činjenična, nego dovodi u pitanje pravnu kvalifikaciju činjenica koju je proveo Opći sud te je stoga dopuštena. Smatram da taj prigovor treba odbiti.
165.
Najprije, suprotno onomu što pretpostavljaju DLH i Komisija, Opći sud nije se oslonio na pretpostavku prema kojoj prosječan posjed slotova koji prelazi prag od 40 % upućuje na vladajući položaj, a stoga i na značajnu tržišnu snagu. U točki 397. pobijane presude Opći je sud, pozivajući se po analogiji na sudsku praksu koja se odnosi na ocjenu vladajućeg položaja (
140
), izričito tvrdio da je tržišni udio veći od 40 % „preliminarni pokazatelj, među ostalima, koji se mora uzeti u obzir”, a ne sam po sebi odlučujući element za ocjenu značajne tržišne snage (
141
). U tom pogledu valja podsjetiti na to da Opći sud nije presudio da je grupa LH imala značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama u Düsseldorfu i Beču. Samo je zaključio da kriteriji na koje se Komisija oslonila nisu dovoljni za njegovo isključenje i da su stoga zaključci koji su iz njih izvedeni nedosljedni.
166.
Kad je riječ o argumentu prema kojem je Opći sud počinio pogrešku time što je usporedio udjele slotova i stope zagušenja između zračnih luka u Düsseldorfu i Beču tijekom IATA‑ine ljetne sezone 2019., s jedne strane, i zračnih luka u Münchenu i Frankfurtu tijekom IATA‑ine zimske sezone 2019./2020., s druge, sklon sam složiti se s Ryanairovim mišljenjem da ta usporedba sama po sebi nije pogrešna jer je držanje udjela relativna mjera. Budući da Komisija nije smatrala da su veći udjeli nužni za procjenu značajne tržišne snage tijekom ljetne sezone u usporedbi sa zimskom sezonom, takva usporedba i dalje je valjana.
167.
U svakom slučaju, samostalan je zaključak prema kojem Komisija nije mogla samo na temelju podataka iznesenih u spornoj odluci smatrati da grupa LH nije imala značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama u Düsseldorfu i Beču. Opći sud tek je podredno utvrdio da je takav zaključak i nedosljedan jer se kriteriji na temelju kojih je Komisija smatrala da je grupa LH imala značajnu tržišnu snagu u zračnim lukama u Frankfurtu i Münchenu materijalno ne razlikuju od onih koji se odnose na zračne luke u Düsseldorfu i Beču (
142
). Budući da DLH tvrdi da se ti kriteriji razlikuju, ističe činjenični argument koji nije u nadležnosti Općeg suda.
168.
S obzirom na sve navedene okolnosti, smatram da peti žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
E.
Peti žalbeni razlog
169.
Svojim petim žalbenim razlogom, kojim se osporavaju točke 467. do 480. pobijane presude, DLH, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i da je Komisijinu ocjenu zamijenio svojom prilikom nadzora strukturnih obveza propisanih na temelju točke 72. PO‑a. DLH i Komisija također tvrde da je Opći sud donio proturječno obrazloženje.
170.
Predmetna mjera bila je uvjetovana obvezom Savezne Republike Njemačke da će DLH prenijeti dodatne slotove i imovinu u korist zračnog prijevoznika u zračnoj luci Frankfurt i zračnog prijevoznika u zračnoj luci München (
143
). Postupak prijenosa slotova osmišljen je u dvije faze (
144
). Kao prvo, slotove je trebalo ponuditi samo „novim sudionicima na tržištu” – odnosno prijevoznicima bez baze u zračnim lukama u Frankfurtu i Münchenu – pod uvjetom, među ostalim, da se u njima obvežu uspostaviti bazu od najmanje četiri zrakoplova. S druge strane, da slotovi nisu bili preneseni na „novog sudionika” nakon tri IATA‑ine sezone nakon potpune ponovne uspostave „pravila iskoristi slot ili ga izgubi”, oni bi bili stavljeni na raspolaganje zračnom prijevozniku koji već ima bazu u tim dvjema zračnim lukama (u daljnjem tekstu: prijevoznici s bazom) za proširenje njegove postojeće baze (
145
). Slijedom toga, konkurenti grupe LH, koji su već imali bazu u zračnim lukama u Frankfurtu i Münchenu, nisu bili prihvatljivi za stjecanje portfelja slotova koje je trebalo prenijeti tijekom prve faze postupka.
171.
U pobijanoj presudi Opći je sud zaključio da time što je iz prve faze postupka prijenosa slotova o kojima je riječ isključila konkurente koji već imaju bazu u zračnim lukama u Frankfurtu i Münchenu, Komisija nije ispitala sve relevantne elemente koji se odnose na predloženu obvezu i koji se ocjenjuju ovisno o strukturi i posebnim značajkama mjerodavnih tržišta, uključujući položaj korisnika i njegovih konkurenata na tim tržištima te je stoga počinila očitu pogrešku u ocjeni (
146
).
172.
Kao prvo, DLH, koji podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, tvrdi da je Opći sud neopravdano zadirao u Komisijinu široku diskrecijsku ovlast prilikom odobravanja strukturnih obveza na temelju točke 72. PO‑a, svojom ocjenom zamijenio Komisijinu ocjenu i proturječio vlastitoj sudskoj praksi u prethodno navedenom predmetu Niki Luftfahrt/Komisija (
147
).
173.
Kao i u pogledu drugih aspekata sporne odluke koji su prethodno ispitani, složene gospodarske ocjene koje je Komisija dužna provesti u okviru ispitivanja obveza opravdavaju to da ona raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću u ocjeni njihove prikladnosti i dostatnosti. To neizbježno utječe na nadležnosti sudova Unije u vezi sa sudskim nadzorom prihvaćenih obveza, kako je prethodno opisano u točkama 15. do 18. ovog mišljenja i kao što je sâm Opći sud na to podsjetio u pobijanoj presudi (
148
). Međutim, takva diskrecijska ovlast nije neograničena. Konkretno, ona ne oslobađa Komisiju od sudskog nadzora dostatnosti istaknutih dokaza i osnovanosti zaključaka koji su iz njih izvedeni. Također ne oslobađa Komisiju od nadzora njezina tumačenja ekonomskih podataka i poštovanja granica koje ona sâma postavlja vlastitoj margini prosudbe prilikom donošenja smjernica (
149
). Kao što je to Opći sud pravilno prikazao u pobijanoj presudi (
150
), obveze preuzete na temelju točke 72. PO‑a moraju biti u skladu ne samo s PO‑om nego i uvjetima predviđenim u Obavijesti o korektivnim mjerama, na koju se u toj točki izričito upućuje. Prema tome, i u PO‑u i u Obavijesti o korektivnim mjerama pojašnjava se i ograničava doseg Komisijine margine prosudbe u pogledu njezine procjene obveza na temelju prethodno navedene točke.
174.
Suprotno onomu što tvrde DLH, Komisija i Savezna Republika Njemačka, prema mojem mišljenju, Opći sud nije zamijenio Komisijinu ocjenu vlastitom, niti je predložio alternativnu strukturu preuzimanja obveze. Samo je ispitao Komisijinu analizu i utvrdio da Komisija nije uzela u obzir sve relevantne elemente koji se odnose na predloženu ocjenu, kao što se to osobito zahtijeva točkom 12. Obavijesti o korektivnim mjerama (
151
). Smatrao je da Komisija nije ispitala je li isključenje postojećih konkurenata tijekom prve faze postupka prijenosa slotova bilo prikladno i nužno za očuvanje učinkovitog tržišnog natjecanja, u skladu s točkom 72. PO‑a (
152
), pri čemu je objasnila razloge zbog kojih je takvo ispitivanje nužno u ovom slučaju (
153
). Konkretno, Opći sud izrazio je zadršku u pogledu Komisijine ocjene jer nije analizirao može li isključenje prijevoznika s bazom imati za učinak daljnje fragmentiranje tržišnog natjecanja u tim zračnim lukama (
154
).
175.
Time što je istaknuo nedostatke Komisijine ocjene, dao jasne primjere kako bi potkrijepio svoje sumnje i u konačnici zaključio da je analiza očito nepotpuna te da nije u skladu s pravilima kojima se uređuje izvršavanje Komisijine diskrecijske ovlasti, Opći sud nije prekoračio opseg svojeg nadzora nad složenom gospodarskom ocjenom, kako je opisan u sudskoj praksi Suda.
176.
U svojim pismenima Komisija ukratko tvrdi da je točka 12. Obavijesti o korektivnim mjerama, odnosno poseban zahtjev da se uzmu u obzir „struktura i obilježja tržišta, uključujući položaj stranaka i drugih sudionika”, odredba „opće prirode” koja joj ne nalaže da s obzirom na te kriterije „posebno ocijeni svaki aspekt predloženih obveza”.
177.
Komisijina argumentacija nije uvjerljiva osobito s obzirom na posebnosti PO‑a, koje nužno treba uzeti u obzir prilikom ocjene prikladnosti i dostatnosti obveza naloženih na temelju točke 72. tog instrumenta. S obzirom na ta obilježja, cilj takvih obveza treba osigurati da nakon dodjele potpore korisnik ne postane snažniji na tržištu nego prije pandemije bolesti COVID-19 i da se očuva stvarno djelotvorno natjecanje na predmetnim tržištima, kao što je to Opći sud pravilno istaknuo (
155
). Stoga je uzimanje u obzir strukture i karakteristika tržišta, uključujući položaj postojećih konkurenata korisnika, kako se zahtijeva točkom 12. Obavijesti o korektivnim mjerama, očito relevantno za potrebe točke 72. PO‑a. To je još očitije jer, kao što je to naglašeno u točki 45. PO‑a, potpore u obliku vlasničkog kapitala i/ili hibridnih instrumenata ozbiljno narušavaju tržišno natjecanje.
178.
U vezi s tim bi neotklanjanje zabrinutosti u pogledu daljnje fragmentacije tržišnog natjecanja u svojoj ocjeni moglo predstavljati Komisijinu očitu pogrešku u ocjeni koju je Opći sud pravilno utvrdio (
156
). To je osobito slučaj u situaciji u kojoj je sâma Komisija prilikom ocjene postojanja značajne tržišne snage priznala da je tržišno natjecanje s kojim je grupa LH bila suočena u zračnim lukama u Frankfurtu i Münchenu bilo slabo i rascjepkano (
157
). Isto vrijedi i za nerazmjernu razliku u snazi korisnika i njegovih najbližih konkurenata.
179.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da Opći sud nije zamijenio Komisijinu ocjenu svojom ocjenom niti povrijedio vlastitu sudsku praksu kada je zaključio da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni time što u spornoj odluci nije ispitala je li iz prve faze postupka prijenosa trebalo isključiti konkurente koji već imaju bazu u zračnim lukama Frankfurt i München.
180.
Kao drugo, DLH, koji podupire Komisija, tvrdi da je rasuđivanje iz točaka 473. i 474. te 476. pobijane presude u izravnoj suprotnosti s utvrđenjima Općeg suda iz točaka 452. i 463. te presude.
181.
Ne mogu pronaći takva proturječja.
182.
Kao prvo, Opći je sud u točki 452. pobijane presude zaključio da bi broj slotova koje treba prenijeti omogućio ulazak novog konkurenta veličine slične onima koji su već prisutni na tržištu, što bi dovelo do stvaranja konkurentskog pritiska usporedivog s onim koji izvršavaju postojeći konkurenti.
183.
Tom zaključku ne proturječe točke 473. u kojima je Opći sud naglasio veću snagu grupe LH u odnosu na važnost njezinih najbližih konkurenata, osobito u pogledu broja zrakoplova s bazom u zračnim lukama u Münchenu i Frankfurtu. Takva neravnoteža nastavila bi postojati čak i nakon prijenosa jer je veličina novog konkurenta usporediva s veličinom konkurenata koji već imaju bazu u tim zračnim lukama. Ne postoji ni proturječnost u pogledu točke 474. pobijane presude. Naime, prva rečenica tog stavka gotovo od riječi do riječi preuzima prvu rečenicu točke 452. koja se odnosi na veličinu novog sudionika koja je usporediva s veličinom postojećih konkurenata (
158
). Međutim, u točki 474. razmatra se pitanje o utjecaju isključivanja konkurenata koji već imaju bazu u zračnim lukama u Frankfurtu i Münchenu iz prve faze postupka prijenosa na razinu fragmentacije tržišnog natjecanja u tim zračnim lukama. Ne može se utvrditi nikakvo proturječje s točkom 452., koja se odnosi na drugo pitanje koje se odnosi na dostatnost broja slotova koje treba prenijeti.
184.
Kao drugo, tvrdnja prema kojoj točka 476. pobijane presude proturječi točki 463. te presude jednako se temelji na djelomičnom razumijevanju pobijane presude. Zaključak Općeg suda prema kojem konkurenti koji već imaju bazu u zračnim lukama u Frankfurtu i Münchenu mogu biti u boljem položaju za povećanje konkurentskog pritiska na DLH zbog toga što bi im nastali manji troškovi, nije u suprotnosti s odbijanjem Ryanairove tvrdnje prema kojoj je obveza utvrđivanja baze nametnuta novim sudionicima na tržištu neproporcionalna jer se njome povećavaju ulazni troškovi. U točki 463. pobijane presude Opći sud potvrdio je taj zahtjev nakon što je odvagnuo dodatne troškove ulaska nametnute novim sudionicima na tržištu i dobitke u pogledu većeg konkurentskog pritiska na DLH. Što se tiče ispitivanja prikladnosti isključenja postojećih konkurenata tijekom prve faze postupka prijenosa, Opći je sud ispitao visoke troškove ulaska novih sudionika iz drugog kuta, odnosno njegova utjecaja na učinkovitost postupka prijenosa (
159
).
185.
Naposljetku, Savezna Republika Njemačka istaknula je samostalan žalbeni razlog, koji se temelji na tome da „dalekosežan pristup” koji je Opći sud primijenio u točki 472. i sljedećima pobijane presude te pretjerani zahtjevi za dodatne strukturne obveze u točki 72. PO‑a u biti imaju za posljedicu ograničavanje područja primjene članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a. Točkom 72. PO‑a služi dodatnom ublažavanju ograničenja tržišnog natjecanja u odnosu na potporu koja je već ocijenjena proporcionalnom s obzirom na takvu odredbu Ugovora. Opći sud stoga nije uzeo u obzir međudjelovanje PO‑a i primarnog prava.
186.
Taj prigovor, koji izaziva bojazan u pogledu njegove dopuštenosti (
160
), u svakom je slučaju očito neosnovan. Savezna Republika Njemačka ne dovodi u pitanje usklađenost točke 72. PO‑a s člankom 107. stavkom 3. točkom (b) UFEU‑a jer se njome za mjere dokapitalizacije iznad određenog praga uvode dodatne mjere za zaštitu tržišnog natjecanja na tržištima na kojima korisnik ima značajnu tržišnu snagu i na temelju kojih se potpora može smatrati spojivom. Ona samo osporava način na koji je Opći sud proveo nadzor takvih mjera u ovom slučaju. Međutim, obveze preuzete u pogledu mjera na koje se primjenjuju članak 107. stavak 3. točka (b) UFEU‑a i točka 72. PO‑a ne izuzimaju se iz valjane ocjene njihove prikladnosti i dostatnosti kako bi se osigurala njihova spojivost.
187.
U vezi s tim korisno je podsjetiti na to da je cilj obveza preuzetih na temelju točke 72. PO‑a i Obavijesti o korektivnim mjerama u potpunosti ukloniti bojazan da bi predmetna mjera dokapitalizacije mogla bitno ograničiti učinkovito tržišno natjecanje na tržištima na kojima korisnik ima značajnu tržišnu snagu i otkloniti sumnje u spojivost te mjere s unutarnjim tržištem (
161
). Stoga je na Komisiji da osigura da je dovoljno vjerojatno da će se nametnute obveze provesti učinkovito i brzo, čak i povećanjem privlačnosti korektivne mjere (
162
). S druge strane, na sudu Unije je da nadzire Komisijinu ocjenu, u već opisanim granicama. Zbog prethodno navedenih razloga, te granice u ovom slučaju nisu prekoračene. Stoga valja odbiti prigovor koje je istaknula Savezna Republika Njemačka.
188.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem da Sud odbije peti žalbeni razlog.
F.
Šesti žalbeni razlog
189.
Svojim šestim žalbenim razlogom, kojim se osporavaju točke 496. do 502. pobijane presude, društvo DLH, koje podupiru Komisija i Savezna Republika Njemačka, tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da Komisija nije dovoljno obrazložila zahtjev naknade za prijenos predmetnih slotova.
190.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, obveza obrazlaganja čini bitnu postupovnu pretpostavku koju treba razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta. Obrazlaganje propisano tim člankom mora odgovarati prirodi akta o kojem je riječ i mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja je donijela taj akt kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima donesene mjere, a nadležnom sudu omogućilo provođenje nadzora. U tom pogledu, u obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne elemente jer se pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a ne treba ocjenjivati samo s obzirom na njegov tekst nego i s obzirom na njegov kontekst te na ukupnost pravnih pravila kojima se uređuje predmetno područje (
163
).
191.
Kada je riječ, konkretno, o odluci o neospornosti iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a, kao u ovom slučaju, Sud je smatrao da se u takvoj odluci, koja se donosi u kratkim rokovima, moraju samo iznijeti razlozi zbog kojih Komisija smatra da se ne suočava s ozbiljnim poteškoćama u ocjenjivanju spojivosti dotične potpore s unutarnjim tržištem te se mora smatrati da čak i kratko obrazloženje te odluke ispunjava obvezu obrazlaganja, predviđenu u članku 296. UFEU‑a, pod uvjetom da iz njega ipak jasno i nedvosmisleno proizlaze razlozi zbog kojih je Komisija zaključila da se ne suočava s ozbiljnim poteškoćama, pri čemu je osnovanost obrazloženja zasebno pitanje (
164
). Ravnoteža između obveze odgovarajućeg obrazlaganja i potrebe za djelotvornošću, koja je utvrđena tom sudskom praksom, ključna je tijekom kriza kao što je COVID-19, kada se Komisija suočava s iznimnom količinom prijava (
165
). Ipak, kontekst u kojem se nalazi prijavljena mjera potpore ne može omogućiti institucijama Unije da imaju razinu obrazloženja koja je niža od one koja se zahtijeva člankom 296. UFEU‑a, kako ga tumači prethodno navedena sudska praksa (
166
).
192.
U ovom je slučaju Opći sud potvrdio dostatnost Komisijina obrazloženja u pogledu većine aspekata sporne odluke, čak i ako je ono bilo osobito sažeto (
167
). Utvrdila je nedostatak u obrazloženju samo u pogledu zahtjeva prema kojem prijenos slotova treba izvršiti uz naknadu.
193.
Prema mojem mišljenju, takvo je utvrđenje u skladu s prethodno navedenom sudskom praksom i ne sadržava pogreške koje navode DLH, Komisija i Savezna Republika Njemačka.
194.
Kao prvo, Opći sud pravilno je istaknuo da u spornoj odluci ne postoji naznaka kojom bi se objasnilo zašto je Komisija smatrala primjerenim da bi se za prijenos slotova trebala plaćati naknada (
168
). Suprotno onomu što tvrde DLH, Komisija i Savezna Republika Njemačka, u uvodnim izjavama 71. i 74. te odluke, koje se nalaze u odjeljku 2., naslovljenom „Opis mjere”, samo se skicira sadržaj predloženih obveza i postupka dodjele slotova, ali se u njima ne daje nikakvo obrazloženje u pogledu svrhe zahtjeva za naknadu.
195.
Kao drugo, Opći sud nije zanemario činjenicu da predložene obveze ne uključuju samo prijenos slotova, nego i druge imovine koju poduzetnik koji ulazi na tržište treba za uspostavu baze, što je izričito naveo u točki 497. pobijane presude. Međutim, pravilno je odvojio pitanje naknade za prijenos slotova od naknade za povezanu imovinu, usredotočujući se na prvo pitanje, kao što to jasno proizlazi iz posljednje rečenice prethodno navedene točke 497. i sljedećih točaka 498. do 501.
196.
Kao treće, Opći sud pravilno je potkrijepio razloge zbog kojih je u ovom slučaju od odlučujuće važnosti opravdanje zahtjeva naknade za prijenos slotova. Naglasio je da takav zahtjev može smanjiti djelotvornost obveza povezanih s tim zahtjevom (
169
). Suprotno tvrdnjama Savezne Republike Njemačke, obveze iz točke 72. PO‑a moraju biti osmišljene tako da budu što djelotvornije. Kako bi se ostvario cilj očuvanja djelotvornog tržišnog natjecanja na tržištima na kojima korisnik ima značajnu tržišnu snagu, koji se nastoji postići tom odredbom PO‑a, one se moraju moći provesti djelotvorno i u kratkom roku (
170
).
197.
Kao četvrto, društvo DLH pogrešno tvrdi da je Opći sud prihvatio Condorov argument prema kojem je prijenos slotova o kojima je riječ obuhvaćen člankom 8.b Uredbe br. 95/93 (
171
), iako se izričito temeljio na članku 8.a stavku 1. točki (b) podtočki iii. te uredbe (
172
). U tom pogledu valja istaknuti, kao prvo, da nigdje u predmetnoj odluci Komisija nije tvrdila da se prijenos slotova temelji (a još manje pravilno temelji) na potonjoj odredbi. Sama činjenica da su, prikazujući sadržaj obveza prijenosa kako ga je predložila Savezna Republika Njemačka, točke 71. i 74. sporne odluke djelomično reproducirale tekst navedenog članka 8.a stavka 1. točke (b) podtočke iii., ne može se smatrati da podrazumijeva Komisijino donošenje stajališta o (pravilnoj) pravnoj osnovi prijenosa slotova o kojima je riječ na temelju Uredbe br. 95/93. Kao drugo, valja podsjetiti na to da, suprotno onomu što tvrdi DLH, Opći sud nije razmotrio prethodno navedeno pitanje niti primijenio članak 8.b navedene uredbe na predmete u vezi s državnim potporama. Samo je naglasio da je, s obzirom na to da je prijenos slotova zahtijevalo javno tijelo prilikom izvršavanja svojih ovlasti i da Uredba br. 95/93 sadržava posebna pravila u tom pogledu koja isključuju novčanu naknadu, tim važnije razmotriti pitanje usklađenosti zahtjeva za naknadu s tom uredbom. Stoga je smatrao da sporna odluka nije ni obrazložena u tom pogledu.
198.
Naposljetku, što se tiče tvrdnje da je Opći sud počinio pogrešku u ocjeni potrebnog stupnja obrazloženja, dovoljno je utvrditi da Opći sud u točkama 499. do 501. pobijane presude nije presudio da obrazloženje nije bilo dostatno u skladu s pravnim standardom primjenjivim na odluke na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a ili na složene gospodarske ocjene. Utvrdio je da sporna odluka nije sadržavala ikakvo obrazloženje o odlučujućim pitanjima.
199.
Na temelju svih navedenih okolnosti smatram da šesti žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
G.
Zaključak o žalbi i troškovima
200.
S obzirom na sva ova beskrajna razmatranja, predlažem Sudu da odbije žalbu u cijelosti. Stoga predlažem Sudu da DLH‑u naloži snošenje troškova društava Ryanair i Condor u vezi s ovom žalbom te Saveznoj Republici Njemačkoj i Komisiji da u skladu s člankom 138. stavkom 1. i člankom 140. stavkom 1. Poslovnika snose vlastite troškove koji se primjenjuju na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika.
IV. Zaključak
201.
Predlažem Sudu da odbije žalbu, naloži društvu Deutsche Lufthansa AG snošenje troškova društava Ryanair DAC i Condor Flugdienst GmbH te Saveznoj Republici Njemačkoj i Europskoj komisiji snošenje vlastitih troškova.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Komunikacija Komisije od 19. ožujka 2020. (SL 2020., C 91 I, str. 1.), kako je izmijenjena 3. travnja 2020. (SL 2020., C 112 I, str. 1.) i 8. svibnja 2020. (SL 2020., C 164, str. 3.). U svibnju 2022. Komisija je najavila postupno ukidanje PO‑a. Datum isteka većine predviđenih alata bio je 30. lipnja 2022. Međutim, državama članicama dopuštena je uspostava mjera potpore ulaganjima i solventnosti do 31. prosinca 2022. odnosno do 31. prosinca 2023. Usto su do 30. lipnja 2023. bili mogući konverzija i restrukturiranje dužničkih instrumenata, poput zajmova i jamstava, u druge oblike potpore, poput izravnih bespovratnih sredstava.
(
3
)	DLH je društvo majka grupe Lufthansa, koja, među ostalim, obuhvaća zračne prijevoznike Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd i Edelweiss Air AG.
(
4
)	Odluka Komisije C(2020) 4372 final od 25. lipnja 2020. o državnoj potpori SA.57153 (2020/N) – Njemačka – COVID-19 - Potpora Lufthansi. Obavijest o toj odluci objavljena je 20. studenoga 2020. (SL 2020., C 397, str. 2.). Komisija je 14. prosinca 2021. donijela Odluku C(2021) 9606 final o ispravku sporne odluke (u daljnjem tekstu: odluka o ispravku).
(
5
)	Savezna Republika Njemačka i Francuska Republika intervenirale su u potporu Komisiji u predmetu T‑34/21.
(
6
)	T‑34/21 i T‑87/21, EU:T:2023:248
(
7
)	Vidjeti pobijanu presudu, t. 504. i 505.
(
8
)	Člankom 107. stavkom 3. točkom (b) UFEU‑a Komisiji se omogućuje odobravanje potpora za otklanjanje ozbiljnih poremećaja u gospodarstvu države članice.
(
9
)	Člankom 107. stavkom 2. točkom (b) UFEU‑a od Komisije se zahtijeva da de iure proglasi potpore „za otklanjanje štete nastale zbog prirodnih nepogoda ili drugih izvanrednih događaja” spojivima s unutarnjim tržištem.
(
10
)	Kao što je bio slučaj s financijskom krizom iz 2008., vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Kotnik i dr. (C‑526/14, EU:C:2016:102, t. 56.) i presudu od 30. rujna 2003., Freistaat Sachsen i dr./Komisija (C‑57/00 P i C‑61/00 P, EU:C:2003:510, t. 97. i 98.).
(
11
)	Vidjeti točku 10. PO‑a.
(
12
)	Naime, Komisija raspolaže diskrecijskom ovlašću da nakon preispitivanja i savjetovanja dopuni, izmijeni (ili čak stavi izvan snage) okvir u bilo kojem trenutku i vremenski ga ograniči. Ona je naime dužna neprekidno provjeravati svrhu razmatranja svake veće promjene koja nije obuhvaćena tim aktima (vidjeti presudu od 8. ožujka 2016., Grčka/Komisija, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, t. 71.).
(
13
)	SL 2020., C 164, str. 3.
(
14
)	Vidjeti PO, t. 72. Te obveze su se trebale primjenjivati u skladu s odredbama Obavijesti Komisije o korektivnim mjerama prihvatljivima u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 139/2004 i Uredbom Komisije (EZ) br. 802/2004 (SL 2008., C 267, str. 1., u daljnjem tekstu: Obavijest o korektivnim mjerama).
(
15
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 19. srpnja 2016., Kotnik i dr. (C‑526/14, EU:C:2016:570, u daljnjem tekstu: presuda Kotnik, t. 38. i 39.).
(
16
)	Vidjeti, među ostalim, presude od 11. rujna 2008., Njemačka i dr./Kronofrance (C‑75/05 P i C‑80/05 P, EU:C:2008:482, t. 65.) i od 2. prosinca 2010., Holland Malt/Komisija (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
(
17
)	Vidjeti presudu od 8. ožujka 2016., Grčka/Komisija (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, t. 71.).
(
18
)	Vidjeti presudu od 7. studenoga 2024., Ryanair/Komisija (C‑588/22 P, EU:C:2024:935, u daljnjem tekstu: presuda Finnair II, t. 58. i navedenu sudsku praksu).
(
19
)	Vidjeti presudu Kotnik, t. 41. i presudu od 31. siječnja 2023., Komisija/Braesch i dr. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, t. 93.).
(
20
)	Vidjeti presudu Kotnik, t. 43.
(
21
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 31. siječnja 2023., Komisija/Braesch i dr. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, t. 92. i 95.).
(
22
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Kotnik, t. 44.
(
23
)	Vidjeti presudu Finnair, t. 59.
(
24
)	Vidjeti po analogiji presudu Kotnik, t. 43.
(
25
)	Vidjeti, među ostalim, presudu Kotnik, t. 37.
(
26
)	U skladu s dobro poznatom formulom iz presude od 11. srpnja 1985., Remia i dr./Komisija (42/84, EU:C:1985:327, t. 34.), koju je Opći sud skovao u okviru prava tržišnog natjecanja Unije i primjenjivao, među ostalim, u područje državnih potpora. Vidjeti presude od 26. rujna 2002., Španjolska/Komisija (C‑351/98, EU:C:2002:530, t. 74.) i od 4. listopada 2024., E. Breuninger/Komisija (C‑124/23 P, EU:C:2024:860, t. 30.).
(
27
)	Vidjeti presudu od 21. studenoga 1991., Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, t. 14.).
(
28
)	Vidjeti presudu od 2. rujna 2010., Komisija/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, t. 64.).
(
29
)	Vidjeti presudu od 15. veljače 2005., Komisija/Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, t. 39.) u području koncentracija i, u području državnih potpora, presude od 2. rujna 2010., Komisija/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, t. 64.) i od 20. rujna 2018., Španjolska/Komisija (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, t. 104.).
(
30
)	Vidjeti primjerice točke 62. i 68. PO‑a.
(
31
)	Primjena PO‑a „radi zadovoljenja forme” i „sveobuhvatne ocjene” jest razlikovanje koje je sâma Komisija provela na raspravi.
(
32
)	Vidjeti točke 12. i 13. ovog mišljenja.
(
33
)	Ta se definicija odnosi na programe dokapitalizacije i pojedinačne mjere dokapitalizacije država članica u korist nefinancijskih poduzetnika u okviru PO‑a, koji nisu obuhvaćeni točkom 3.1. tog instrumenta, vidjeti točku 46. PO‑a.
(
34
)	Odnosno izjavu sâmog DLH‑ova financijskog direktora od 19. ožujka 2020. (u daljnjem tekstu: izjava iz ožujka 2020.), izvješće koje je sastavilo društvo Oxera, naslovljeno „Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH” (Procjena Komisijine analize proporcionalnosti potpore dodijeljene DLH‑u) od 21. siječnja 2021. (u daljnjem tekstu: izvješće Oxera I) i izvješće naslovljeno „Rating Action: Moody’s downgrades Lufthansa to Ba1, ratings placed on review for downgrade” (Rejting: Moody’s spušta Lufthansin kreditni rejting na Ba1 i provode se revizije kreditnih rejtinga radi njihova spuštanja”), od 17. ožujka 2020., koje je izradio Moody’s (u daljnjem tekstu: izvješće Moody’s).
(
35
)	Opći sud se poziva na dva dopisa od 1. travnja 2020. i od 3. travnja 2020. koje je Ryanair uputio njemačkoj vladi i Komisiji.
(
36
)	Druga rečenica uvodne izjave 100. sporne odluke odnosila se na dostupnost horizontalnih mjera DLH‑u u Saveznoj Republici Njemačkoj.
(
37
)	Bilo to financiranjem na tržištima po pristupačnim uvjetima ili postojećim horizontalnim mjerama likvidnosti u dotičnoj državi članici ili njihovom kombinacijom.
(
38
)	U skladu s točkom 54. PO‑a, „[k]ako bi se osigurala razmjernost potpore, iznosi kapitala za dokapitalizaciju u kontekstu pandemije COVID‑a 19 ne smiju biti veći od minimuma potrebnog za osiguranje održivosti korisnika niti premašiti ono što je nužno za ponovnu uspostavu strukture kapitala korisnika kakva je bila prije pandemije COVID‑a 19, odnosno stanja na dan 31. prosinca 2019.”.
(
39
)	Čini se da DLH ne dovodi u pitanje tumačenje svrhe točke 49. podtočke (c) PO‑a koje je prihvatio Opći sud (niti, u svakom slučaju, potkrepljuje takvu tvrdnju), kao ni Komisija.
(
40
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 22. lipnja 2022., Ryanair/Komisija (Finnair II; COVID-19) (T‑657/20, u daljnjem tekstu: presuda Finnair II, EU:T:2022:390, t. 53. i 54.). Žalba protiv te presude odbijena je presudom Finnair II.
(
41
)	U skladu s točkom 19. PO‑a države članice moraju dokazati da su mjere državne potpore prijavljene Komisiji u skladu s obavijesti nužne, prikladne i razmjerne za otklanjanje ozbiljnih poremećaja u gospodarstvu dotične države članice.
(
42
)	Valja napomenuti da je Condor pred Općim sudom osporavao DLH‑ovu ocjenu mogućnosti pronalaženja financiranja na tržištima u okviru svojeg tužbenog razloga koji se temelji na „nedostatnoj i nepotpunoj analizi proporcionalnosti potpore”. Time što je u točki 71. pobijane presude preuredio tužbene razloge društava Ryanair i Condor, Opći je sud pratio strukturu PO‑a, odvajajući analizu DLH‑ove prihvatljivosti na temelju točke 49. podtočke (c) (točke 112. do 138. te presude) od analize iznosa potpore na temelju točke 54. (točke 150. do 217. te presude).
(
43
)	Isto vrijedi i za točke 186. do 189. pobijane presude, na koje se poziva Komisija. U tim je točkama Opći sud utvrdio da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je kao referentnu vrijednost upotrijebila kreditni rejting BBB jer nije osporeno da takav rejting omogućuje financiranje po pristupačnim uvjetima. Suprotno onomu što se čini da tvrdi Komisija, Opći sud nije razmotrio pitanje – o kojem se raspravljalo u točkama 125. do 132. pobijane presude – je li DLH mogao pronaći financiranje na tržištima po pristupačnim uvjetima barem za nezanemariv dio svojih potreba, s obzirom na jamstvo koje je mogao ponuditi.
(
44
)	T‑628/20, EU:T:2021:285
(
45
)	Ističem da se slično rasuđivanje može pronaći u točkama 146. i 147. pobijane presude, u kojima je Opći sud odbio tužbeni razlog koji se temelji na povredi točke 53. PO‑a, pri čemu se oslonio na istu sudsku praksu kao što je ona iz točke 49. presude od 19. svibnja 2021., Ryanair/Komisija (Španjolska; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285).
(
46
)	Vidjeti točku 49. presude od 19. svibnja 2021.Ryanair/Komisija (Španjolska; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285).
(
47
)	Društvo DLH upućuje na točku 53. presude Općeg suda Finnair II, pri čemu tvrdi da je Opći sud u toj točki presudio da društvo Finnair ispunjava uvjete prihvatljivosti za potporu za dokapitalizaciju zbog toga što nije uspjelo dobiti financiranje na tržištima koje bi mu omogućilo da pokrije sve svoje potrebe za likvidnošću.
(
48
)	Društvo Finnair pokušalo je dobiti financiranje na kreditnim tržištima te je uspjelo dobiti kreditnu pogodnost i pregovarati o instrumentu prodaje i zakupa svojih neopterećenih zrakoplova kako bi dobilo dodatna sredstva (točka 50. presude Općeg suda Finnair II). Unatoč tim mjerama, očekivalo se da će se njegov vlasnički kapital znatno smanjiti u odnosu na situaciju koja je postojala prije pandemije bolesti COVID-19 (točka 51. presude Općeg suda Finnair II).
(
49
)	Vidjeti presudu od 2. rujna 2021., Komisija/Tempus Energy i Tempus Energy Technology (C‑57/19 P, EU:C:2021:663, u daljnjem tekstu: presuda Tempus).
(
50
)	Prema sudskoj praksi Suda, zakonitost odluke o neospornosti nakon postupka prethodnog ispitivanja ovisi o tome je li ocjena informacija i elemenata kojima je Komisija raspolagala objektivno morala pobuditi sumnje u spojivost te mjere s unutarnjim tržištem, s obzirom na to da bi zbog takvih sumnji trebalo pokrenuti formalni istražni postupak. Vidjeti presudu Tempus, t. 38.
(
51
)	Vidjeti presudu Tempus, t. 42. i 43. te navedenu sudsku praksu.
(
52
)	Vidjeti presudu Tempus, t. 45. i navedenu sudsku praksu.
(
53
)	Vidjeti točku 33. ovog mišljenja.
(
54
)	Komisija ne spori da je znala za takvu izjavu.
(
55
)	Vidjeti točku 124. pobijane presude.
(
56
)	Isto tako, DLH‑ovi argumenti kojima se žele kritizirati podaci sadržani u izjavi iz ožujka 2020. kao osnova za oprezan izračun jamstva dostupnog društvu DLH, s obzirom na kontekst tržišnog okruženja u trenutku pandemije, ne mogu te podatke lišiti njihove relevantnosti.
(
57
)	Vidjeti točku 134. pobijane presude. Valja primijetiti da su u rasuđivanju Općeg suda informacije sadržane u izjavi iz ožujka 2020. trebale potaknuti Komisiju da ispita mogućnost društva DLH da barem dio svojih potreba financira na tržištima nudeći svoje zrakoplove kao jamstvo. Izvješće Oxera I i izvješće Moody’sa bili su namijenjeni isključivo podupiranju podataka sadržanih u toj izjavi.
(
58
)	Vidjeti drugu rečenicu točke 132. pobijane presude. U tom pogledu valja spomenuti da je riječ „evidence” – prema mojem mišljenju netočan – engleski prijevod riječi „elementi” u francuskoj verziji pobijane presude. Izraz „tous les éléments pertinents” upućuje na različite elemente ocjene koju je Komisija bila dužna provesti, a ne na dokaze na koje se trebala osloniti.
(
59
)	Vidjeti presudu od 10. rujna 2024., Komisija/Irska i dr.(C‑465/20 P, EU:C:2024:724, t. 247. i navedenu sudsku praksu).
(
60
)	Vidjeti točke 123. i 125. pobijane presude.
(
61
)	Vidjeti točke 125. i 132. pobijane presude.
(
62
)	DLH upućuje na svoj odgovor od 8. lipnja 2020. na pitanja koja je Komisija postavila 19. svibnja 2020. (u daljnjem tekstu: odgovor od 8. lipnja 2020.). Poziva se i na dva dokaza navedena u Prilogu A.2. tom podnesku, i to prezentaciju Deutsche Banka o nepostojanju mogućnosti financiranja dostupnih DLH‑u i neuspješni pokušaj prikupljanja novca putem vlastite mjenice. Prema njezinu mišljenju, tim se dokazima potvrđuju poteškoće koje je imao prilikom traženja financijskih sredstava tijekom pandemije bez prethodne potpore države.
(
63
)	DLH‑ova tvrdnja prema kojoj je Komisija „provjerila da bi se jamstvom zrakoplovima omogućilo financiranje samo vrlo ograničenog iznosa, osobito zato što su transakcije financiranja zrakoplova u potpunosti obustavljene jer su DLH‑ovi potencijalni zajmodavci očito prekinuli poslovanje nakon pandemije bolesti COVID-19” nije uopće ili je barem nedovoljno potkrijepljena.
(
64
)	Iz odgovora od 8. lipnja 2020. proizlazi da je Komisija zatražila, među ostalim, od DLH‑a da objasni razloge zbog kojih nije mogao pronaći financiranje na tržištima po pristupačnim uvjetima od izbijanja pandemije bolesti COVID-19 i da svoje argumente potkrijepi dokazima. DLH‑ov odgovor na to pitanje bio je usredotočen na ukupnu potrebu za financiranjem društva DLH u iznosu od 9 milijardi eura i na nemogućnost da se taj iznos u cijelosti mobilizira na tržištima dužničkog kapitala. Usto su se dokazi koje je podnijelo društvo DLH uglavnom odnosili na financiranje bez jamstava.
(
65
)	Vidjeti točku 58. ovog mišljenja.
(
66
)	Vidjeti točku 132. pobijane presude.
(
67
)	Vidjeti točku 124. pobijane presude. Argumenti koje je Komisija iznijela protiv utvrđenja Općeg suda o važnosti ocjene mogućeg financiranja putem jamstva ograničeni su na općenite tvrdnje koje ne mogu dovesti u pitanje osnovanost tog utvrđenja. U tom pogledu ističem da se u točki 49. podtočki (c) PO‑a ne razlikuje financiranje zajmom i financiranje kapitalom. Sâma Komisija priznaje da „odgovarajuća kombinacija dužničkih i vlasničkih instrumenata može djelotvorno pružiti sveukupnu potporu koju poduzetnik zahtijeva”. Točno je da odmah nakon toga pojašnjava da „uopće nije sigurno da komponenta duga (i a fortiori financiranje zajma jamstvom) može ili bi često trebala predstavljati nezanemariv dio tog ukupnog financiranja” (vidjeti točku 26. Komisijina odgovora na žalbu). Međutim, upravo to jest ispitivanje koje je, prema mišljenju Općeg suda, Komisija bila dužna provesti, a to nije učinila.
(
68
)	Vidjeti i točke 77. i 117. pobijane presude.
(
69
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2024., Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics i Jushi Egypt for Fiberglass Industry/Komisija (C‑269/23 P i C‑272/23 P, EU:C:2024:984, t. 126. i navedenu sudsku praksu).
(
70
)	U tom pogledu napominjem da, iako je točno da je Sud naveo da se očita pogreška može dokazati dokazima o neuvjerljivosti ocjene činjenica koju je Komisija primijenila u svojoj odluci, on ni na koji način nije ograničio širok pojam „očite pogreške u ocjeni” na tu jedinstvenu hipotezu. Vidjeti presudu od 7. svibnja 2020., BTB Holding Investments i Duferco Participations Holding/Komisija (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, t. 72.).
(
71
)	Naravno, utvrđivanje činjenica relevantnih za gospodarsku ocjenu može samo po sebi podrazumijevati izvršavanje diskrecijske ovlasti, kao što to navodi Komisija. Međutim, samo nadzorom te relevantnosti Opći sud može izvršiti značajan nadzor nad osnovanosti Komisijinih ocjena. Stoga, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 15. do 17. ovog mišljenja, sudovi Unije moraju ispitati relevantnost činjenica i njihovu potpunost.
(
72
)	Vidjeti, među ostalim, presudu Tempus, t. 41.
(
73
)	Vidjeti uvodnu izjavu 6. sporne odluke i bilješku 6.
(
74
)	DLH navodi pogrešno tumačenje svojih pisanih očitovanja pred Općim sudom, dok Komisija i Savezna Republika Njemačka ističu povredu svojeg prava na pošteno suđenje.
(
75
)	DLH tvrdi da su i on sâm i Komisija osporavali podatke na koje se Opći sud oslonio, dok Komisija i Savezna Republika Njemačka tvrde da ih nisu imale priliku komentirati.
(
76
)	Prema sudskoj praksi Suda, iz članaka 172., 174., 176. i 178. Poslovnika Suda, tumačenih zajedno, proizlazi da odgovor na žalbu ne može biti usmjeren na ukidanje odluke Suda zbog razloga različitih i neovisnih o onima navedenima u žalbi, s obzirom na to da se takvi razlozi mogu istaknuti samo u okviru protužalbe (vidjeti presude od 30. svibnja 2017., Safa Nicu Sepahan/Vijeće, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, t. 20. i od 3. rujna 2020., Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland i dr./Komisija, C‑817/18 P, EU:C:2020:637, t. 47.).
(
77
)	Stoga nije relevantna presuda od 2. prosinca 2009., Komisija/Irska i dr. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, t. 56. i navedena sudska praksa), na koju se Komisija poziva.
(
78
)	Svi su se ti podaci nalazili u prilozima Ryanairovim pisanim očitovanjima te su bili dio spisa Općeg suda.
(
79
)	Neovisno o činjenici da se, kao što je to istaknula Komisija, Ryanairov podnesak pred Općim sudom ne odnosi posebno na dio izvješća Oxera I koji je naveden u točki 119. pobijane presude.
(
80
)	To povećanje naknade može biti u obliku dodatnih dionica dodijeljenih državi ili drugih mehanizama i treba odgovarati minimalnom povećanju od 10 % naknade državi četiri godine nakon ubrizgavanja kapitala, ako država nije prodala barem 40 % svojeg vlasničkog udjela koji proizlazi iz te dokapitalizacije, a šest godina nakon ubrizgavanja kapitala ako država nije prodala svoj udio u cijelosti.
(
81
)	Maksimalna cijena dionice iz točke 60. PO‑a odgovara prosječnoj cijeni dionica tijekom 15 dana prije podnošenja zahtjeva za dokapitalizaciju. Za DLH je ta cijena iznosila 9,12 eura po dionici. Predmetnom mjerom bila je predviđena cijena od 2,56 eura po dionici.
(
82
)	Ti su čimbenici sljedeći: (i.) znatan popust po kojem je Savezna Republika Njemačka stekla dionice društva DLH; (ii.) činjenica da prisutnost države kao DLH‑ova dioničara nije bila poželjna za korisnika; (iii.) činjenica da su tihi udjeli I i II imali povećane kamatne stope; (iv.) vremenom se povećala vjerojatnost konverzije dijela tihog udjela II u dionice, što bi dovelo do razvodnjavanja postojećih udjela u korist države i (v.) obveze praćenja poslovanja, uključujući zabranu isplate dividendi, koje bi ostale na snazi do potpunog povrata potpore.
(
83
)	Vidjeti točku 263. pobijane presude.
(
84
)	Kao što je to priznao DLH, Opći je sud u točkama 73. do 78. pobijane presude pravilno podsjetio na ustaljenu sudsku praksu u pogledu široke diskrecijske ovlasti kojom Komisija raspolaže kada provodi složene ekonomske ocjene i, slijedom toga, na ograničeni opseg nadzora koji sudovi Unije trebaju provesti nad tim ocjenama.
(
85
)	Vidjeti presude od 17. studenoga 1983., Merck (292/82, EU:C:1983:335, t. 12.) i od 10. srpnja 2025., Sánchez Romero Carvajal Jabugo (C‑322/24, EU:C:2025:556, t. 35.).
(
86
)	Vidjeti presude od 6. listopada 1982., Cilfit i dr. (283/81, EU:C:1982:335, t. 20.) i od 3. rujna 2024., Illumina and Grail/Komisija (C‑611/22 P i C‑625/22 P, EU:C:2024:677, t. 127.).
(
87
)	Vidjeti presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 50.), i od 8. svibnja 2025., KG i WA (C‑236/24, EU:C:2025:321, t. 21.).
(
88
)	Vidjeti presudu od 12. listopada 2023., Est Wind Power (C‑11/22, EU:C:2023:765, t. 46.).
(
89
)	Vidjeti točku 21. ovog mišljenja.
(
90
)	U presudi Finnair II Sud je utvrdio da je „Opći sud pravilno primijenio sudsku praksu time što je ispitao je li Komisija mogla pravilno utvrditi postojanje posebnih iznimnih okolnosti […] na temelju kojih bi u konkretnom slučaju mogla odobriti mjeru potpore na temelju članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a, iako ta mjera ne ispunjava sve zahtjeve Privremenog okvira”. Takva ocjena u ovom slučaju nije provedena.
(
91
)	Podsjećam na to da se Savezna Republika Njemačka nije pozvala na izvanredne okolnosti za neprimjenjivanje PO‑a.
(
92
)	Vidjeti točku 256. pobijane presude.
(
93
)	Podredno ističem da se sporna odluka ne temelji na takvom posebnom razlogu. U svakom slučaju, u skladu s PO‑om, mehanizam povećanja naknade smatra se primjenjivim čak i u situacijama u kojima udio države korisniku, koji proizlazi iz dokapitalizacije, premašuje razinu koju je Njemačka stekla u ovom slučaju (vidjeti, primjer, bilješci 49. PO‑a).
(
94
)	Vidjeti i točku 267. pobijane presude.
(
95
)	Vidjeti uvodnu izjavu 45.
(
96
)	Vidjeti točku 106. ovog mišljenja.
(
97
)	Kao što smo vidjeli, točkom 61. PO‑a zahtijeva se „povećanje naknade državi” kako bi se korisnika potaknulo na otkup državnog ubrizgavanja kapitala. Točkom 62. PO‑a zahtijeva se da svaki „alternativni mehanizam” ima „sličan rezultat”, što podrazumijeva, suprotno onomu što tvrdi DLH, da odstupanje od točke 61. u svakom slučaju mora jamčiti isti učinak da bi sudjelovanje države tijekom vremena bilo veće.
(
98
)	U skladu s točkom 55. PO‑a, države članice „moraju uspostaviti mehanizam za postupno poticanje povrata”, a u točki 58. PO‑a navodi se da „[m]jere dokapitalizacije moraju sadržavati odgovarajuće poticaje kako bi poduzeća ponovno otvorila dokapitalizaciju i tražila drugi kapital kada to dopuštaju tržišni uvjeti, zahtijevajući dovoljno visoku naknadu za dokapitalizaciju”. Prema mojem mišljenju, te odredbe sadržavaju jasno upućivanje na poticaje koji trebaju djelovati ex post. Točka 59. PO‑a samo je parafraza točke 62.
(
99
)	Vidjeti presude od 1. listopada 2014., Vijeće/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, t. 16.) i od 9. prosinca 2020., Groupe Canal +/Komisija (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, t. 68.).
(
100
)	Vidjeti presude od 18. prosinca 2008., Les Éditions Albert René/OHIM (C‑16/06 P, EU:C:2008:739, t. 80.) i od 4. listopada 2024., García Fernández i dr./Komisija i SRB (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, t. 211.).
(
101
)	Vidjeti u tom smislu presude od 25. lipnja 2020., SatCen/KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:492, t. 105. i navedenu sudsku praksu) i od 3. srpnja 2025., Glonatech/REA (C‑114/24 P, EU:C:2025:520, t. 108.).
(
102
)	DLH, koji podupire Savezna Republika Njemačka, tvrdi da mehanizam povećanja naknade, kako je predviđen u točki 61. PO‑a, nije bio u skladu s Aktiengsetzom (njemački Zakon o dioničkim društvima) i sekundarnim pravom Unije u pogledu udjela u kapitalu Njemačke Države. Ta navodna pravna ograničenja nisu bila istaknuta pred Općim sudom i stoga predstavljaju nove činjenične navode koji su nedopušteni u toj fazi postupka. Osim toga, DLH i Savezna Republika Njemačka samo upućuju na moguće neusklađenosti, a da pritom ne potkrepljuju kako se i zašto bi se one protivile mehanizmu povećanja naknade.
(
103
)	Točka 68. PO‑a sadržava odredbe slične onima iz točaka 61. i 62. tog instrumenta u pogledu hibridnih instrumenata nakon njihove konverzije u vlasnički kapital.
(
104
)	U točki 265. pobijane presude Opći sud također se oslonio na iste razloge kao one navedene u točkama 252. do 257. te presude koji se odnose na vlasničke udjele.
(
105
)	Točkom 70. PO‑a predviđa se „[b]udući da je priroda hibridnih instrumenata vrlo raznolika, Komisija ne pruža smjernice za sve vrste instrumenata. U svakom slučaju za hibridne instrumente poštuju se prethodno navedena načela, pri čemu naknada odražava rizik pojedinih instrumenata”.
(
106
)	Konverzija tihog udjela II‑A bila je moguća samo u slučaju ponude za preuzimanje ili stjecanje kontrole (odjeljak 2.10.1.3.1. sporne odluke).
(
107
)	Ovisno o uzročnom događaju (10 %, ako se pravo na pretvorbu koristi radi zaštite države od smanjivanja udjela i 5,25 % ako se pravo na pretvorbu aktivira zbog neplaćanja) (odjeljak 2.10.1.3.2. sporne odluke).
(
108
)	Opći je sud istaknuo da cijena predviđena za tihi udio II‑A nije bila povezana s metodologijom koja se zahtijeva točkom 67. PO‑a i da, za razliku od cijene tihog udjela II‑B, TERP nije odgovarao stvarnoj cijeni trgovanja dionicama u trenutku konverzije.
(
109
)	Vidjeti točke 277. do 279. pobijane presude.
(
110
)	Vidjeti točku 283. pobijane presude.
(
111
)	Usput ističem da mi se čini da je terminologiju upotrijebljenu u uvodnoj izjavi 158. sporne odluke gotovo nemoguće uskladiti sa „zelenim svjetlom” za upotrebu druge metode naknade na temelju točke 59.
(
112
)	Barem tijekom pisanog postupka.
(
113
)	Taj zaključak nije osporen pred Sudom.
(
114
)	Kao što je to društvo DLH primijetilo i pravilno istaknulo, ako se uspostavi valjani alternativni mehanizam, Komisija nije dužna dokazati postojanje iznimnih okolnosti kojima bi se opravdalo odbacivanje PO‑a i vraćanje izravnoj ocjeni na temelju Ugovora.
(
115
)	U tom pogledu ističem da se Savezna Republika Njemačka obvezala zatražiti Komisijino odobrenje u slučaju da cijena konverzije bude viša od cijene koja bi se dobila primjenom metode TERP u trenutku konverzije minus 5 %, što upućuje na to da je izračun TERP‑a doista bio moguć.
(
116
)	Konkretno, kada je, kao što je to učinila u uvodnoj izjavi 158. sporne odluke, Komisija priznala moguće nepoštovanje primjenjivih pravila. Napominjem da se ovaj predmet razlikuje od predmeta u kojem je donesena presuda od 28. rujna 2023., Ryanair/Komisija (C‑320/21 P, EU:C:2023:712, t. 63. i 64.), u kojoj je Sud presudio da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je priznao da se Komisija mogla osloniti na obvezu švedskih tijela da podnesu detaljnu metodu izračuna koja će se upotrijebiti za ex post kvantificiranje štete koja je nastala korisniku. U tom je predmetu Opći sud zaključio da je Komisijina odluka sadržavala dovoljno precizan prikaz metode izračuna te štete u smislu članka 107. stavka 2. točke (b) UFEU‑a, kako je tumači Opći sud, čime je odbio Ryanairovu tvrdnju da je Opći sud zanemario svoju obvezu ocjene spojivosti predmetne mjere s unutarnjim tržištem.
(
117
)	Vidjeti i bilješke 36. i 40. sporne odluke.
(
118
)	Vidjeti točku 284. pobijane presude.
(
119
)	Devet koordiniranih zračnih luka (to jest zračne luke s visokom razinom zagušenja, vidjeti uvodnu izjavu 181. sporne odluke), odnosno zračne luke Berlin Tegel, Bruxelles, Düsseldorf, Frankfurt, Hamburg, München, Palma de Mallorca, Stuttgart i Beč te u odluci o ispravku, Hannover Airport.
(
120
)	Vidjeti uvodnu izjavu 179. sporne odluke. Kao što je na to podsjetio Opći sud, Komisija je također uzela u obzir broj zrakoplova koji imaju baze u određenim relevantnim zračnim lukama kojima se koriste grupa i njezini konkurenti (vidjeti točku 373. pobijane presude).
(
121
)	Vidjeti točke 376. do 382. pobijane presude.
(
122
)	U točki 368. pobijane presude Opći sud presudio je da pojam značajne tržišne snage u smislu točke 72. PO‑a treba smatrati istovjetnim pojmu vladajućeg položaja u pravu tržišnog natjecanja. U točkama 383. i 384. Komisija se po analogiji oslonila na sudsku praksu koja se odnosi na ocjenu vladajućeg položaja.
(
123
)	Točka 386. pobijane presude
(
124
)	U točkama 378. do 382. pobijane presude Opći sud istaknuo je da se kriteriji primijenjeni u spornoj odluci uglavnom odnose na kapacitet zračne luke i da, nakon što je mjerodavna tržišta definirala kao tržišta usluga zračnog prijevoza putnika, Komisija nije mogla zanemariti čimbenike koji su izravno povezani s pružanjem tih usluga, odnosno učestalost letova i ponuđena sjedala.
(
125
)	Točka 17. ovog mišljenja.
(
126
)	Točka 89. ovog mišljenja.
(
127
)	Vidjeti točku 379. pobijane presude, in fine.
(
128
)	Vidjeti točku 394. pobijane presude.
(
129
)	Vidjeti točku 380. pobijane presude. Vidjeti i točke 392. i 393. te presude.
(
130
)	Uredba Vijeća (EEZ) br. 894/2002 od 18. siječnja 1993. o zajedničkim pravilima za dodjelu slotova u zračnim lukama Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 894/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. svibnja 2002., Uredbom (EZ) br. 1554/2003 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. srpnja 2003., Uredbom (EZ) br. 793/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004., Uredbom (EZ) br. 545/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. i Uredbom (EU) 2020/459 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. ožujka 2020.
(
131
)	Vidjeti članak 2. točku (e) Uredbe br. 95/93.
(
132
)	Uredba br. 95/93, članak 10. stavak 2. Argument koji je istaknula Komisija, prema kojem taj čimbenik nije od velike važnosti za zasićenu zračnu luku u kojoj bi se moglo smatrati da DLH ima tržišnu snagu, zahtijeva ocjenu činjenica, što je isključivo na Općem sudu.
(
133
)	Vidjeti presude od 20. listopada 2021., Polskie Linie Lotnicze LOT/Komisija (T‑240/18, EU:T:2021:723, t. 57.) i od 20. listopada 2021., Polskie Linie Lotnicze LOT/Komisija (T‑296/18, EU:T:2021:724, t. 80.), na koje upućuju DLH i Komisija.
(
134
)	Vidjeti presude od 20. listopada 2021., Polskie Linie Lotnicze LOT/Komisija (T‑240/18, EU:T:2021:723, t. 57.) i od 20. listopada 2021., Polskie Linie Lotnicze LOT/Komisija (T‑296/18, EU:T:2021:724, t. 80.), na koje upućuju DLH i Komisija. Usporedba koju je proveo Opći sud temeljila se na činjenici da sredstva pružena DLH‑u nisu bila namijenjena posebnim linijama i da su se mogla upotrijebiti za upravljanje bilo kojom linijom ETA s polaskom iz zračne luke.
(
135
)	Između 40 % i 50 % (50 % do 60 % i 55 % do 65 % za vrijeme najvećeg prometa) za zračnu luku Düsseldorf i između 35 % i 45 % (50 do 60 % za vrijeme najvećeg prometa) za zračnu luku Beč. Brojke su se odnosile na IATA‑inu ljetnu sezonu 2019. (točka 397. pobijane presude).
(
136
)	Vidjeti točke 396. do 401. pobijane presude za zračnu luku Düsseldorf i njezine točke 403. do 407. za zračnu luku Beč.
(
137
)	Opći je sud utvrdio da su brojke koje se odnose na zračne luke u Düsseldorfu i Beču, kako su navedene u spornoj odluci, u biti usporedive, odnosno da premašuju brojke koje obilježavaju konkurentski položaj u zračnim lukama u Frankfurtu i Münchenu tijekom IATA‑ine zimske sezone 2019./2020., za koju je Komisija smatrala da je grupa LH imala značajnu tržišnu snagu (vidjeti točke 402. i 409. pobijane presude).
(
138
)	Vidjeti točku 411. pobijane presude.
(
139
)	Vidjeti točku 394. pobijane presude.
(
140
)	Vidjeti presude od 3. srpnja 1991., AKZO/Komisija (C‑62/86, EU:C:1991:286, t. 60.) i od 14. veljače 1978., United Brands i United Brands Continentaal/Komisija (27/76, EU:C:1978:22, t. 107. do 113.).
(
141
)	DLH‑ova upućivanja na sudsku praksu i praksu odlučivanja u području vladajućeg položaja stoga treba odbiti kao irelevantna.
(
142
)	Vidjeti točke 401. do 402. i 408. do 409. pobijane presude.
(
143
)	Vidjeti uvodnu izjavu 70. sporne odluke.
(
144
)	Vidjeti uvodnu izjavu 231. sporne odluke.
(
145
)	Vidjeti uvodne izjave 72. i 231. sporne odluke.
(
146
)	Pobijana presuda, t. 479. Opći sud utvrdio je pet razloga zbog kojih je Komisijina analiza nepotpuna/nedostatna: (i.) znatno veća važnost grupe LH u odnosu na njezine najbliže konkurente; (ii.) nije bilo analize bi li pojava novih sudionika na tržištu i isključenje konkurenata koji već imaju bazu „imalo učinak daljnjeg fragmentiranja tržišnog natjecanja u tim zračnim lukama”; (iii.) isključenje prijevoznika s bazom iz prve faze postupka dovelo je de facto do neprihvatljivosti najbližih konkurenata grupe LH tijekom te prve faze postupka; (iv.) konkurenti koji već imaju bazu u dvjema zračnim lukama, za razliku od novih sudionika na tržištu, snosili bi manje troškove zbog stjecanja slotova i „mogli bi biti u boljem položaju za stjecanje slotova i povećanje konkurentskog pritiska”; (v.) prihvatljivost prijevoznika s bazom ovisila je o neuspjehu prve faze te je stoga bila neizvjesna (vidjeti točke 473. do 477. pobijane presude).
(
147
)	Presuda od 13. svibnja 2015., Niki Luftfahrt/Komisija (T‑162/10, EU:T:2015:283, t. 295.), u kojoj je Opći sud u okviru kontrole koncentracija presudio da „činjenica da su i druge obveze mogle biti prihvaćene, odnosno da su mogle biti povoljnije za tržišno natjecanje, ne može opravdati poništenje te odluke jer je Komisija mogla razumno zaključiti da se na temelju obveza preuzetih u toj odluci mogu otkloniti ozbiljne sumnje”. To rasuđivanje zaista postoji u sudskoj praksi Općeg suda u području koncentracija i to već neko vrijeme (vidjeti, primjerice, presude od 4. srpnja 2006., easyJet/Komisija, T‑177/04, EU:T:2006:187, t. 128., i od 13. studenoga 2024., Iliad Italia/Komisija, T‑692/20, EU:T:2024:825, t. 59. Međutim, Sud ga nikada nije jasno prihvatio. U svakom slučaju, kao što ću to pokazati u nastavku, ne smatram da je Opći sud proturječio vlastitoj sudskoj praksi.
(
148
)	Pobijana presuda, t. 422. i 423.
(
149
)	Vidjeti točke 17. i 21. ovog mišljenja.
(
150
)	Vidjeti uvodna razmatranja Općeg suda u točkama 415. do 423. pobijane presude.
(
151
)	U skladu s točkom 12. Obavijesti o korektivnim mjerama, Komisija je posebno dužna ispitati „sve relevantne elemente koji se odnose na samu predloženu mjeru poput vrste, veličine i opsega […], procijenjene na temelju strukture i karakteristika svojstvenih tržištu na kojem se javljaju problemi tržišnog natjecanja, uključujući položaj stranaka i drugih subjekata na tržištu”. Iako Opći sud u točkama 478. i 479. pobijane presude nije izričito spomenuo Obavijest Komisije o korektivnim mjerama, jasno se pozvao na točku 12. te obavijesti, čiji je sadržaj preuzet u točki 418.
(
152
)	Vidjeti točke 478. i 479. pobijane presude. Iako u tim točkama Opći sud nije izričito naveo Obavijest Komisije o korektivnim mjerama, jasno se pozvao na točku 12. te obavijesti, čiji je sadržaj preuzet u uvodnim razmatranjima u točki 418. te presude.
(
153
)	Vidjeti točku 144. ovog mišljenja.
(
154
)	Vidjeti točku 474. pobijane presude.
(
155
)	Vidjeti točku 421. pobijane presude.
(
156
)	Slijedom toga, ne može se utvrditi nikakva proturječnost s presudom od 13. svibnja 2015., Niki Luftfahrt/Komisija (T‑162/10, EU:T:2015:283, t. 295.).
(
157
)	Vidjeti uvodne izjave 190. i 197. sporne odluke.
(
158
)	U skladu s točkom 474., „[…] učinak prednosti koja se daje novim sudionicima na tržištu jest ulazak novog konkurenta na tržište čiji je položaj zbog veličine portfelja slotova i broja zrakoplova koji će morati imati bazu u tim zračnim lukama, odnosno četiri, usporediv s položajem konkurenata koji već imaju baze u tim zračnim lukama, pri čemu se pojašnjava da je broj zrakoplova konkurenata koji već imaju baze u tim zračnim lukama od dva do deset.”.
(
159
)	U tom pogledu ističem da bi isključenje etabliranih konkurenata iz prve faze postupka moglo znatno smanjiti izglede da će se prijenos zaista provesti, zbog čega bi obveza mogla biti nespojiva s točkom 10. (potrebni stupanj sigurnosti u pogledu mogućnosti provedbe prijenosa) i točkom 47. (mogućnost poduzetnika da privuče odgovarajućeg stjecatelja) Obavijesti o korektivnim mjerama.
(
160
)	Vidjeti točku 6. ovog mišljenja.
(
161
)	Vidjeti po analogiji presudu od 16. ožujka 2023., American Airlines/Komisija (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, t. 79. i 87.).
(
162
)	Vidjeti po analogiji presudu od 16. ožujka 2023., American Airlines/Komisija (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, t. 93. i 95.).
(
163
)	Vidjeti presudu od 11. rujna 2025., Austrija/Komisija (Nuklearna elektrana PAKS II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:686, t. 101. i navedena sudska praksa).
(
164
)	Vidjeti presudu od 23. studenoga 2023., Ryanair/Komisija (C‑210/21 P, EU:C:2023:908, t. 106. i navedena sudska praksa).
(
165
)	Vidjeti osobito presudu od 23. siječnja 2025., Neos/Ryanair i Komisija (C‑490/23 P, EU:C:2025:32, t. 58. i 59.), koja se odnosi na Komisijinu obvezu da opravda nepostojanje izričitog ispitivanja spojivosti mjere potpore s obzirom na odredbe ili načela prava Unije, osim pravila u području državnih potpora. U pogledu specifičnosti te presude vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice L. Medine u predmetu Austrija/Komisija (Austrija/Komisija (Nuklearna elektrana PAKS II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:125, bilješka 66.).
(
166
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Pitruzzelle u predmetu Ryanair/Komisija (C‑320/21 P, EU:C:2023:54, t. 98.).
(
167
)	Vidjeti točke 207., 293., 431. i 459. pobijane presude.
(
168
)	Vidjeti točku 498. pobijane presude.
(
169
)	Vidjeti točke 498. i 500. pobijane presude.
(
170
)	Vidjeti točku 9. Obavijesti o korektivnim mjerama i sudsku praksu navedenu u bilješkama 161. i 162.
(
171
)	U skladu s člankom 8.b Uredbe br. 95/83, drugoj i trećoj rečenici, „ova uredba ne utječe na ovlasti javnih vlasti da zatraže prijenos slotova između zračnih prijevoznika i da upravljaju njihovom dodjelom prema nacionalnom zakonu o tržišnom natjecanju ili člancima 81. ili 82. Ugovora ili Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4064/89 od 21. prosinca 1989. o kontroli koncentracija između poduzetnika. Ti transferi mogu se provoditi samo bez novčane naknade.”.
(
172
)	U skladu s člankom 8.a stavkom 1. točkom (b) podtočkom iii. Uredbe br. 95/93, „[s]lotovi mogu biti preneseni u slučaju potpunog ili djelomičnog preuzimanja ako su slotovi izravno povezani s preuzetim zračnim prijevoznikom”.