62024CJ0633
PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
22. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Radnici migranti – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Jednako postupanje – Zbrajanje razdoblja – Članak 58. – Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba – Invalidska davanja – Dodatak kako bi se osiguralo ostvarivanje prava na zakonski minimum naknade za invalidnost – Stroži uvjeti trajanja doprinosa za radnike koji su se koristili svojim pravom na slobodno kretanje”
U predmetu C‑633/24 [Sovisso] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), odlukom od 17. rujna 2024., koju je Sud zaprimio 27. rujna 2024., u postupku
F. F.
protiv
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
SUD (šesto vijeće),
u sastavu: I. Ziemele, predsjednica vijeća, A. Kumin i S. Gervasoni (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: D. Spielmann,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za F. F., A. Andreoni i A. Serreti, avvocati,
–
za l’Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), A. Patteri i S. Preden, avvocati,
–
za češku vladu, J. Benešová, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i D. Recchia, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 58. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe F. F. i Istituta nazionale della previdenza sociale (INPS) (Državni zavod za socijalno osiguranje, Italija) u vezi s isplatom dodatka kako bi se zajamčilo pravo na zakonski minimum naknade za invalidnost predviđene nacionalnim pravom.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
3
Europska zajednica i Švicarska Konfederacija sklopile su 21. lipnja 1999. sedam sporazuma, među kojima i Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba (SL 2002., L 114, str. 6.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60. str. 8.), koji je izmijenjen, među ostalim, Odlukom br. 1/2012 Zajedničkog odbora osnovanog Sporazumom između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba od 31. ožujka 2012. (SL 2012., L 103, str. 51.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 319.) (u daljnjem tekstu: SSKO).
4
Članak 8. SSKO‑a, naslovljen „Usklađenost sustava socijalne sigurnosti”, glasi:
„Ugovorne stranke osiguravaju, u skladu s Prilogom II., usklađenost sustava socijalne sigurnosti posebno s ciljem:
[...]
(b) određivanja zakonodavstva koje se primjenjuje;
[...] ”
5
Prilog II. SSKO‑u, naslovljen „Usklađenost sustava socijalne sigurnosti”, u članku 1. predviđa:
„1.   U pogledu koordinacije sustavâ socijalne sigurnosti, ugovorne su stranke suglasne međusobno primjenjivati pravne akte Europske unije koji su navedeni i kako su izmijenjeni odjeljkom A ovog Priloga ili pravila koja su istovjetna takvim aktima.
2.   Pojam „država članica/države članice” sadržan u pravnim aktima iz odjeljka A ovog Priloga smatra se da uključuje Švicarsku uz države obuhvaćene odgovarajućim pravnim aktima Europske unije.”
6
Odjeljak A Priloga II. SSKO‑a, naslovljen „Navedeni pravni akti”, uključuje, među ostalim, Uredbu br. 883/2004, koja je zamijenila Uredbu Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice (SL 1971., L 149, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.).
Pravo Unije
7
Člankom 1. Uredbe br. 883/2004, naslovljenim „Definicije”, određuje se:
„U smislu ove Uredbe:
[...]
(t)
‚razdoblje osiguranja’ znači razdoblje doprinosa, zaposlenja ili samozaposlenja, određeno ili priznato kao razdoblje osiguranja prema zakonodavstvu na temelju kojeg je navršeno ili se smatra navršenim, kao i sva razdoblja koja se takvim smatraju, ako ih spomenuto zakonodavstvo smatra istovjetnim razdobljima osiguranja;
[...]”
8
Članak 2. te uredbe, naslovljen „Obuhvaćene osobe”, u stavku 1. propisuje:
„Ova se Uredba primjenjuje na državljane države članice, osobe bez državljanstva i izbjeglice koje borave u državi članici na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica, kao i na članove njihovih obitelji i nadživjele osobe.”
9
U skladu s člankom 3. navedene uredbe, naslovljenim „Materijalno područje primjene”:
„1.   Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
[...]
(c) invalidska davanja;
[...]”
10
Članak 4. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Jednakost postupanja”, glasi kako slijedi:
„Ako ovom Uredbom nije drugačije predviđeno, osobe na koje se ona primjenjuje uživaju ista prava na davanja i podliježu istim obvezama, u skladu sa zakonodavstvom svake države članice kao i njezini državljani.”
11
Sukladno članku 6. te uredbe, naslovljenom „Zbrajanje razdoblja”:
„Ako ovom Uredbom nije drukčije predviđeno, nadležna ustanova države članice čije zakonodavstvo uvjetuje:
–
stjecanje [...] prava na davanja,
[...]
navršenim razdobljima osiguranja, zaposlenja, samozaposlenja ili boravišta, u mjeri u kojoj je to potrebno, uzima u obzir razdoblja osiguranja, zaposlenja, samozaposlenja ili boravišta navršena prema zakonodavstvu bilo koje druge države članice kao da se radi o razdobljima navršenim prema zakonodavstvu koje primjenjuje.”
12
Člankom 52. navedene uredbe, naslovljenim „Priznavanje davanja”, predviđa se:
„1.   Nadležna ustanova određuje pripadajući iznos davanja:
(a)
na temelju zakonodavstva koje primjenjuje, samo ako su uvjeti za stjecanje prava na davanja ispunjeni isključivo prema nacionalnom pravu (samostalno davanje);
(b)
putem određivanja teoretskog iznosa i nakon tog stvarnog iznosa (razmjerni dio davanja), kako slijedi:
i
teoretski iznos davanja jednak je davanju koje bi određena osoba mogla zatražiti kad bi sva razdoblja osiguranja i/ili boravišta, navršena na temelju zakonodavstava drugih država članica, bila navršena na temelju zakonodavstva koje se primjenjuje na dan priznavanja prava na davanje. Ako na temelju tog zakonodavstva iznos ne ovisi o trajanju navršenih razdoblja, taj se iznos smatra teoretskim iznosom;
ii.
nadležna ustanova tada utvrđuje stvarni iznos razmjernog davanja, primjenjujući na teoretski iznos omjer između trajanja razdoblja navršenih prije nastanka osiguranog slučaja prema zakonodavstvu koje primjenjuje i ukupnog trajanja razdoblja navršenih prije nastanka osiguranog slučaja na temelju zakonodavstva svih država članica na koje se to odnosi.
[...]
3.   Dotična osoba ima pravo primati od nadležne ustanove svake države članice iznos viši od onih koji se računaju prema stavku 1., točkama (a) i (b).
[...]”
13
Članak 58. navedene uredbe, naslovljen „Priznavanje prava na dodatak”, glasi:
„1.   Korisnik davanja na koje se primjenjuje ovo poglavlje ne može u državi članici boravišta na temelju čijeg zakonodavstva mu pripada davanje primati davanje niže od najnižeg davanja određenog tim zakonodavstvom za razdoblja osiguranja ili boravišta jednaka svim razdobljima uzetim u obzir za davanje u skladu s ovim poglavljem.
2.   Nadležna ustanova te države članice mu plaća kroz cijelo razdoblje boravišta na njezinom državnom području dodatak jednak razlici ukupnih davanja predviđenih na temelju ovog poglavlja i iznosa najnižeg davanja.”
Talijansko pravo
Zakon br. 153/69
14
Članak 8. leggea n. 153 – Revisione degli ordinamenti pensionistici e norma in materia di sicurezza sociale (Zakon br. 153 o reviziji mirovinskih sustava i pravila u području socijalne sigurnosti) od 30. travnja 1969. (GURI br. 111 od 30. travnja 1969., u daljnjem tekstu: Zakon br. 153/69), koji je obuhvaćen naslovom „Poboljšanje mirovinskih uvjeta”, u stavku 2. predviđa da u slučaju zbrajanja razdoblja osiguranja i doprinosa predviđenog međunarodnim sporazumima ili sporazumima u području socijalnog osiguranja, talijanski državljani imaju pravo na dodatak njihovoj invalidskoj mirovini u minimalnom mjesečnom iznosu, pod uvjetom da dokažu da su najmanje deset godina uplaćivali doprinose u okviru ugovora o radu u Italiji.
Zakon br. 222/84
15
Članak 1. stavak 3. leggea n. 222 – Revisione della disciplina della invalidità pensionabile (Zakon br. 222 o reviziji propisa o invalidskoj mirovini) od 12. lipnja 1984. (GURI br. 165 od 16. lipnja 1984., u daljnjem tekstu: Zakon br. 222/84) određuje:
„Naknada za invalidnost predviđena ovim člankom izračunava se u skladu s pravilima koja su na snazi u općem sustavu obveznog osiguranja za slučaj invalidnosti, starosti i nadživjelih osoba zaposlenih osoba ili posebnih upravljačkih tijela za samozaposlene osobe. Ako je doplatak manji od minimalne plaće dotičnih upravljačkih tijela, on se u najvećoj mogućoj mjeri dopunjuje iznosom koji se isplaćuje iz socijalnog fonda i koji je jednak iznosu socijalne mirovine iz članka 26. [Zakona br. 153/69], kako je naknadno izmijenjen i dopunjen.”
16
Članak 4. stavak 1. Zakona br. 222/84 predviđa da, u svrhu stjecanja prava na naknadu za invalidnost i invalidsku mirovinu iz njezinih članaka 1. i 2., dotična osoba mora dokazati ukupno pet godina doprinosa za osiguranje, od čega tri godine uplaćivanja doprinosa tijekom pet godina koje prethode upravnom zahtjevu.
Zakon br. 335/1995
17
Članak 1. stavak 16. leggea n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (Zakon br. 335 o reformi sustava obveznog i dopunskog mirovinskog osiguranja) od 8. kolovoza 1995. (GURI br. 190 od 16. kolovoza 1995., redovni dodatak br. 101, u daljnjem tekstu: Zakon br. 335/1995) glasi kako slijedi:
„Odredbe koje se odnose na dodatak radi postizanja zakonskog minimuma ne primjenjuju se na mirovine koje su isključivo dio sustava doprinosa [odnosno one koje odgovaraju razdobljima doprinosa navršenima nakon 1. siječnja 1996.].”
Zakon br. 577/1992
18
Člankom 3. stavkom 1. decreta ministeriale n. 577 – Regolamento recante norme sui trattamenti pensionistici per attività svolte all’estero e per i residenti all’estero (Ministarska uredba br. 577 – Uredba o odredbama koje uređuju mirovinska davanja radnika zaposlenih u inozemstvu i osoba koje borave u inozemstvu) od 30. prosinca 1992. (GURI br. 116 od 20. svibnja 1993., u daljnjem tekstu: Uredba br. 577/1992) određuje:
„Ako je umirovljenik koji ima boravište u Italiji stekao pravo na temelju zbrajanja razdoblja osiguranja i doprinosa u skladu s propisima Europske ekonomske zajednice ili međunarodnim sporazumima u području socijalnog osiguranja kojima se utvrđuje obveza ustanove zemlje boravišta da osigura iznos minimalne plaće utvrđene nacionalnim pravom, potonje se odobrava, pod uvjetom da su ispunjeni drugi uvjeti, čak i ako nije ispunjen zahtjev [koji se odnosi na minimalno razdoblje doprinosa od najmanje godinu dana u Italiji].”
Glavni postupak, prethodno pitanje i postupak pred Sudom
19
Tužitelj u glavnom postupku, koji boravi u Italiji, platio je socijalne doprinose u Švicarskoj od 1991. do 1994., a zatim u Italiji između 1. travnja 2002. i 31. ožujka 2012. U njegovu korist, u Italiji, također su uzeti u obzir socijalni doprinosi za razdoblje nezaposlenosti za 2012. i 2013. godinu.
20
Tužitelj iz glavnog postupka podnio je INPS‑u više zahtjeva za naknadu za invalidnost razmjerno doprinosima za socijalno osiguranje uplaćenima u Italiji, kao i dodatak toj naknadi, čija je svrha jamčiti ostvarivanje prava na zakonski minimum predviđen nacionalnim pravom. Njegovi su zahtjevi odbijeni uz obrazloženje, u biti, da ne ispunjava uvjete predviđene člankom 4. Zakona br. 222/84. Naime, INPS je tužitelja iz glavnog postupka smatrao osiguranikom koji je od 1996. uplaćivao doprinose u sustav socijalne sigurnosti, obuhvaćenim člankom 1. stavkom 16. Zakona br. 335/1995, te je stoga mogao ostvariti pravo na naknadu za invalidnost samo na temelju takozvanog sustava „doprinosa”, u okviru kojeg je na temelju te odredbe bila isključena isplata dodatka kako bi se jamčilo korištenje navedenog zakonskog minimuma. U očitovanjima podnesenima Sudu navodi se da je INPS tek sa zakašnjenjem saznao za razdoblja doprinosa koja je tužitelj u glavnom postupku ostvario u Švicarskoj prije 1996. godine, zbog kojih bi izbjegao to isključenje.
21
Nakon što su njegove žalbe pred tim tijelom odbijene, tužitelj u glavnom postupku pokrenuo je postupak pred Tribunaleom di Torino (Sud u Torinu, Italija), koji je presudio da je njegova situacija obuhvaćena člankom 8. stavkom 2. Zakona br. 153/69 i smatrao da ne ispunjava uvjete predviđene u toj odredbi za korištenje traženog dodatka. Naime, u skladu s tom odredbom, u slučaju zbrajanja razdoblja doprinosa u Italiji i inozemstvu, dotična osoba mora dokazati da je uplaćivala doprinose najmanje deset godina na temelju ugovora o radu u Italiji. Budući da je tužitelj u glavnom postupku uplaćivao doprinose samo 260 tjedana u Italiji, što odgovara pet godina plaćanja doprinosa, Tribunale di Torino (Sud u Torinu) presudio je da taj uvjet nije ispunjen i da tužitelj u glavnom postupku ne može zahtijevati isplatu dodatka namijenjenog osiguranju prava na zakonski minimum predviđen nacionalnim pravom, čak ni uzimajući u obzir doprinose koje je u Švicarskoj uplatio prije 1996.
22
Tužitelj u glavnom postupku podnio je žalbu protiv presude Tribunalea di Torino (Sud u Torinu) Corteu d’appello di Torino (Žalbeni sud u Torinu, Italija), koji je potvrdio tu presudu. Potonji je sud smatrao da tužitelj u glavnom postupku ne može imati pravo na dodatak naknadi za invalidnost kako bi dosegnuo zakonski minimum, s obzirom na to da su sva njegova razdoblja doprinosa u Italiji navršena nakon 31. prosinca 1995., odnosno unutar sustava doprinosa, u okviru kojeg je pravo na dodatak za postizanje navedenog zakonskog minimuma isključeno člankom 1. stavkom 16. Zakona br. 335/1995. Prema mišljenju Cortea d’appello di Torino (Žalbeni sud u Torinu), tužitelj u glavnom postupku nije mogao zahtijevati taj dodatak ni na temelju članka 8. stavka 2. Zakona br. 153/69, kojim se predviđa uvjet od deset godina uplaćivanja doprinosa u Italiji, uz obrazloženje da je u toj državi članici imao samo pet godina uplaćivanja doprinosa. Naposljetku, smatrao je da dotična osoba nema pravo na davanje razmjerno doprinosima koje je uplatila u Švicarskoj i Italiji na temelju članka 52. stavka 3. Uredbe br. 883/2004.
23
Tužitelj iz glavnog postupka podnio je protiv presude Cortea d’appello di Torino (Žalbeni sud u Torinu) žalbu u kasacijskom postupku Corteu suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), sudu koji je uputio zahtjev. Taj se sud pita je li talijanski propis u skladu s člankom 58. Uredbe br. 883/2004 i načelom slobodnog kretanja radnika s obzirom na to da, kad je riječ o osobama čija razdoblja doprinosa nisu sva navršena u Italiji, to pravo uvjetuje plaćanje dodatka namijenjenog osiguranju prava na zakonski minimum predviđen nacionalnim pravom doprinosom od deset godina u Italiji, dok osobe koje su u Italiji navršile sva svoja razdoblja doprinosa mogu, na temelju članaka 1. i 4. Zakona br. 222/84, imati pravo na taj dodatak nakon samo pet godina doprinosa, od kojih tri tijekom posljednjih pet godina.
24
U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se zakonodavstvu [Europske unije], konkretno odredbi članka 58. Uredbe [EZ] br. 883/2004, nacionalni propis koji, u slučaju zahtjeva za zbrajanje doprinosa uplaćenih u različitim državama [članicama] [...] Unije, priznavanje prava na najniži dodatak [...] naknadi za invalidnost uvjetuje time da su se doprinosi uplaćivali u Italiji 10 godina u skladu s člankom 8. stavkom 2. Zakona br. 153/69, dok se za osobe čiji su se doprinosi u cijelosti uplaćivali u Italiji pravo na najniži dodatak priznaje na temelju samo pet godina plaćanja doprinosa (tri tijekom zadnjih pet godina) u skladu s člancima 1. i 4. Zakona br. 222/84? ”
25
Sud je 24. lipnja 2025. sudu koji je uputio zahtjev poslao zahtjev za pojašnjenje na temelju članka 101. stavka 1. svojeg Poslovnika, kako bi utvrdio je li, s obzirom na tumačenje nacionalnog prava koje je INPS iznio u svojim očitovanjima, glavni postupak zadržao svoj predmet i, ako je to slučaj, točan doseg nacionalnog prava, uključujući sudsku praksu Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud). U odgovoru na taj zahtjev sud koji je uputio zahtjev je dopisom podnesenim tajništvu Suda 18. srpnja 2025. pojasnio da glavni postupak zadržava svoj predmet i smatrao da INPS pogrešno shvaća doseg talijanskog prava i njegove sudske prakse.
O prethodnom pitanju
Dopuštenost
26
INPS u svojim očitovanjima tvrdi, a da pritom formalno ne ističe prigovor nedopuštenosti, da je postavljeno pitanje bespredmetno jer, prema mišljenju tog tijela, na temelju članka 3. Dekreta br. 577/1992 kao i tumačenja nacionalnog prava koje proizlazi iz sudske prakse samog suda koji je uputio zahtjev, kada osiguranik koji boravi u Italiji zbraja razdoblja doprinosa u Italiji i razdoblja doprinosa u drugoj državi članici, od njega se ne zahtijeva da, za primitak dodatka naknadi za invalidnost kako bi dosegnuo zakonski minimum, ispunjava dodatni uvjet u odnosu na osiguranike koji su uplaćivali doprinose isključivo u Italiji.
27
U tom pogledu valja podsjetiti, da je, u postupku previđenom u članku 267. UFEU‑a, Sud u okviru podjele nadležnosti između sudova Unije i nacionalnih sudova dužan uzeti u obzir činjenični i pravni okvir unutar kojeg su postavljena prethodna pitanja, kako ga je odredio sud koji je uputio zahtjev u okviru vlastite odgovornosti (presuda od 27. studenoga 2025., Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones, C‑525/24, EU:C:2025:922, t. 30. i navedena sudska praksa).
28
Također valja podsjetiti na to da je isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uzimajući u obzir posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu, koja uživaju pretpostavku relevantnosti. Slijedom toga, ako se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje ili valjanost pravila prava Unije, Sud je u načelu dužan odlučiti, osim ako je očito da traženo tumačenje nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi mogao dati koristan odgovor na navedeno pitanje (presuda od 24. lipnja 2025., GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, t. 45.).
29
U ovom slučaju, u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje koji je Sud uputio sudu koji je uputio zahtjev, taj sud ističe da tumačenje nacionalnog prava koje je INPS iznio u svojim očitovanjima pred Sudom ne odgovara tumačenju koje je to tijelo do tada zastupalo. Navodi da glavni postupak zadržava svoj predmet jer zahtjev osobe F. F. nije prihvaćen. On smatra da je tumačenje nacionalnih odredbi, osobito članka 3. Dekreta br. 577/1992 i sudske prakse Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud), koje je INPS iznio u svojim očitovanjima pred Sudom, pogrešno.
30
S obzirom na pojašnjenja suda koji je uputio zahtjev, nije očito da je postavljeno pitanje bespredmetno i da je, slijedom toga, hipotetsko u smislu sudske prakse navedene u točki 28. ove presude.
31
Iz toga slijedi da je postavljeno pitanje dopušteno.
Meritum
32
Najprije valja podsjetiti na to da SSKO i, konkretnije, njegov članak 8. i Prilog II. predviđaju da se Uredba br. 883/2004 primjenjuje na situacije koje uključuju države članice Unije i Švicarsku Konfederaciju, pri čemu se potonja za potrebe primjene te uredbe mora izjednačiti s državom članicom (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2018., Blanco Marqués, C‑431/16, EU:C:2018:189, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
33
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev pita jesu li uvjeti propisani talijanskim propisom za ostvarivanje prava na dodatak namijenjen osiguranju prava na minimalni iznos naknade za invalidnost protivni pravu Unije jer isključuju uzimanje u obzir razdoblja uplaćenih u drugoj državi članici kao da su ostvarena u Italiji. Iz toga slijedi da postavljeno pitanje treba shvatiti na način da se ne odnosi samo na članak 58. Uredbe br. 883/2004, naveden u prethodnom pitanju, nego i na članke 4. i 6. te uredbe, koji se odnose na načela jednakog postupanja i zbrajanja razdoblja.
34
Stoga valja smatrati da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 58. Uredbe br. 883/2004, u vezi s člancima 4. i 6. te uredbe, tumačiti na način da mu se protivi propis države članice na temelju kojeg je isplata dodatka namijenjenog jamčenju prava na najniži iznos naknade za invalidnost uvjetovana, za osiguranike koji su uplaćivali doprinose u drugim državama članicama, razdobljem od deset godina uplaćivanja doprinosa u toj državi članici, dok je za one koji su uplaćivali doprinose isključivo u navedenoj državi članici, plaćanje tog dodatka u njoj uvjetovano razdobljem plaćanja doprinosa od pet godina, od kojih tri tijekom posljednjih pet godina.
35
Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, uvodno valja podsjetiti da se Uredbom br. 883/2004, čiji je cilj osigurati koordinaciju različitih nacionalnih sustava, ne uspostavlja zajednički sustav socijalne sigurnosti, već se priznaje istodobno postojanje nacionalnih sustava. Tako prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda države članice zadržavaju nadležnost za uređenje svojih sustava socijalne sigurnosti (presuda od 14. ožujka 2019., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, t. 29. i navedena sudska praksa).
36
Stoga, u nedostatku usklađenosti na razini Unije, određivanje pretpostavki za stjecanje prava na davanja stvar je zakonodavstva svake države članice (presuda od 14. ožujka 2019., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, t. 30. i navedena sudska praksa).
37
U izvršavanju tih ovlasti države članice, međutim, moraju poštovati pravo Unije, osobito odredbe Ugovora o slobodi svakoga građanina Unije da se kreće i boravi na području država članica (presuda od 14. ožujka 2019., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, t. 31. i navedena sudska praksa).
38
U vezi s time, valja istaknuti da UFEU ne jamči radniku da je proširenje njegovih djelatnosti u više država članica ili njihov prijenos u drugu državu članicu od neutralnog značaja kad je riječ o pitanjima socijalne sigurnosti. S obzirom na razlike između zakonodavstava država članica u području socijalne sigurnosti, takvo proširenje ili takav prijenos može za radnika, ovisno o slučaju, biti više ili manje povoljan odnosno nepovoljan kad je riječ o socijalnoj sigurnosti. Iz toga osobito proizlazi da, čak i u slučaju kada je njegova primjena nepovoljnija, takvo zakonodavstvo i dalje je u skladu s člancima 45. i 48. UFEU‑a ako radnika o kojem je riječ ne stavlja u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji sve svoje djelatnosti obavljaju u državi članici u kojoj se primjenjuje (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2019., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
39
Sud je tako u više navrata presudio da se cilj članka 45. UFEU‑a ne bi postigao ako bi, nakon ostvarivanja prava na slobodno kretanje, radnici migranti izgubili pogodnosti socijalne sigurnosti koje im osigurava zakonodavstvo države članice. Naime, takva bi posljedica radnika Unije mogla odvratiti od izvršavanja njegova prava na slobodno kretanje te bi stoga predstavljala ograničenje te slobode (presuda od 14. ožujka 2019., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, t. 33. i navedena sudska praksa).
40
Zahtjevi koji proizlaze iz poštovanja načela slobode kretanja radnika konkretizirani su u području socijalne sigurnosti Uredbom br. 883/2004, u čijem se članku 4. o načelu jednakog postupanja navodi da se prema osobama obuhvaćenima područjem primjene te uredbe mora, s obzirom na zakonodavstvo države članice, postupati na isti način kao prema državljanima te države članice.
41
To načelo jednakog postupanja ne zabranjuje samo izravnu diskriminaciju na temelju državljanstva korisnika sustavâ socijalnog osiguranja nego i sve druge prikrivene oblike diskriminacije koji primjenom drugih kriterija razlikovanja stvarno dovode do istog rezultata (presuda od 5. prosinca 2019., Bocero Torrico i Bode, C‑398/18 i C‑428/18, EU:C:2019:1050, t. 40.).
42
Tako valja smatrati neizravno diskriminatornima pretpostavke nacionalnog prava koje, iako se primjenjuju neovisno o nacionalnosti, u bitnome ili u velikoj većini pogađaju radnike migrante kao i pretpostavke koje se primjenjuju bez razlike, a mogu ih lakše ispuniti nacionalni radnici nego radnici migranti ili i one koje mogu osobito naštetiti potonjima (presuda od 5. prosinca 2019., Bocero Torrico i Bode, C‑398/18 i C‑428/18, EU:C:2019:1050, t. 41.).
43
Članak 6. Uredbe 883/2004 koji se odnosi na načelo zbrajanja razdoblja predviđa da, osim ako postoji suprotna odredba te uredbe, „ako zakonodavstvo države članice stjecanje prava na davanja uvjetuje navršavanjem razdoblja osiguranja, zaposlenja ili samozaposlenja, nadležna ustanova te države za tu svrhu uzima u obzir, u potrebnoj mjeri, razdoblja osiguranja, zaposlenja ili samozaposlenja navršena u bilo kojoj drugoj državi članici, kao da su to razdoblja navršena prema zakonodavstvu koje ona primjenjuje”.
44
Naposljetku, na temelju članka 58. Uredbe br. 883/2004, korisnik invalidskog davanja ne može ostvariti iznos davanja niži od minimalnog davanja koje određuje država članica boravišta. Potonja država članica mora joj, ovisno o slučaju, isplatiti dodatak jednak razlici između zbroja dugovanih davanja i iznosa tog minimalnog davanja.
45
Iz točaka 40. do 44. ove presude proizlazi da se članku 58. Uredbe br. 883/2004, u vezi s člancima 4. i 6. te uredbe, protivi to da se isplata takvog dodatka odvija na način koji dovodi do toga da se prema radnicima koji su se koristili svojom slobodom kretanja na području Unije postupa na nepovoljniji način nego prema radnicima koji se nisu koristili tom slobodom jer se razdoblja uplaćivanja prema zakonodavstvu drugih država članica ne uzimaju u obzir na isti način kao da su navršena prema zakonodavstvu države članice nadležne ustanove.
46
U ovom slučaju iz elemenata kojima Sud raspolaže proizlazi da je tužitelj u glavnom postupku, koji je podnio zahtjev za dodatak na naknadu za invalidnost kako bi dosegnuo zakonski minimum u Italiji, uplaćivao doprinose na području Švicarske Konfederacije od 1991. do 1994., a zatim tijekom 260 tjedana u Italiji između 2002. i 2012., što odgovara pet godina uplate doprinosa. U njegovu korist također su uzeti u obzir socijalni doprinosi za razdoblje nezaposlenosti u Italiji za 2012. i 2013. godinu.
47
Osim toga, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, na temelju propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, osobe koje nisu obuhvaćene isključivo sustavom doprinosa, koji se primjenjuje na razdoblja doprinosa navršena nakon 1. siječnja 1996., ako primaju naknadu za invalidnost čiji iznos ne doseže zakonski minimum predviđen tim propisom, imaju pravo na isplatu dodatka toj naknadi radi dosezanja tog minimuma. Pravo na taj dodatak naknadi za invalidnost podliježe uvjetu plaćanja doprinosa od pet godina, od kojih tri tijekom posljednjih pet godina. Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da, na temelju članka 8. stavka 2. Zakona br. 153/69, u slučaju zbrajanja razdoblja osiguranja i doprinosa predviđenog sporazumima ili međunarodnim konvencijama u području socijalnog osiguranja, osiguranik mora dokazati da je uplaćivao doprinose u trajanju od deset godina u okviru ugovora o radu u Italiji.
48
Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, čini se da talijansko pravo podvrgava radnike koji su se koristili svojom slobodom kretanja strožim uvjetima trajanja doprinosa u Italiji od onih koji se primjenjuju na one koji se nisu koristili tom slobodom. Čini se da taj propis ne dopušta da se razdoblja doprinosa navršena u državi članici koja nije Talijanska Republika uzmu u obzir na isti način kao da su navršena u toj državi članici, suprotno zahtjevima članka 58. Uredbe br. 883/2004 u vezi s člancima 4. i 6. te uredbe, kako bi se ostvarilo pravo na dodatak na naknadu za invalidnost kako bi se dosegnulo zakonski minimum.
49
Valja također podsjetiti, što se tiče zaključaka izvedenih iz prethodne analize, da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u slučaju kada nacionalno pravo predviđa različito postupanje prema nekoliko skupina osoba, povređujući time pravo Unije, pripadnici skupine koja je stavljena u nepovoljniji položaj moraju se tretirati na isti način te se na njih moraju primjenjivati ista pravila kao i na druge zainteresirane osobe. Sustav koji se primjenjuje na pripadnike skupine stavljene u povoljniji položaj, u nedostatku pravilne primjene prava Unije, jedini je valjani referentni sustav (presuda od 14. ožujka 2019., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, t. 46. i navedena sudska praksa).
50
Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, radnici koji nisu iskoristili svoje pravo na slobodu kretanja i koji sva svoja razdoblja osiguranja ostvaruju u Italiji imaju pravo na dodatak naknadi za invalidnost kako bi dosegli zakonski minimum ako dokažu petogodišnje razdoblje uplaćivanja doprinosa u Italiji, od kojih tri tijekom posljednjih pet godina. Upravo taj pravni okvir predstavlja valjani referentni sustav, u smislu sudske prakse navedene u prethodnoj točki (vidjeti po analogiji presudu od 14. ožujka 2019., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, t. 47.).
51
Točno je da je na nadležnim nacionalnim tijelima država članica o kojima je riječ da utvrde koji su, u nacionalnom pravu, najprikladniji načini za postizanje jednakog postupanja prema radnicima migrantima i radnicima koji nisu migrirali. Međutim, valja istaknuti da bi se taj cilj, a priori, mogao ostvariti na način da se i radnicima migrantima koji se nalaze u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku dodijeli pogodnost dodatka na naknadu za invalidnost kako bi se dosegao zakonski minimum pod istim uvjetima kao i onima primjenjivima na radnike koji nisu migrirali (vidjeti po analogiji presudu od 14. ožujka 2019., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, t. 48.).
52
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 58. Uredbe br. 883/2004, u vezi s člancima 4. i 6. te uredbe, treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice na temelju kojeg je isplata dodatka namijenjenog jamčenju prava na najniži iznos naknade za invalidnost uvjetovana, za osiguranike koji su uplaćivali doprinose u drugim državama članicama, razdobljem od deset godina uplaćivanje doprinosa u toj državi članici, dok je za one koji su uplaćivali doprinose isključivo u navedenoj državi članici, plaćanje tog dodatka u njoj uvjetovano razdobljem plaćanja doprinosa od pet godina, od kojih tri tijekom posljednjih pet godina.
Troškovi
53
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
Članak 58. Uredbe br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, u vezi s člancima 4. i 6. te uredbe
treba tumačiti na način da mu se:
protivi propis države članice na temelju kojeg je isplata dodatka namijenjenog jamčenju prava na najniži iznos naknade za invalidnost uvjetovana, za osiguranike koji su uplaćivali doprinose u drugim državama članicama, razdobljem od deset godina uplaćivanja doprinosa u toj državi članici, dok je za one koji su uplaćivali doprinose isključivo u navedenoj državi članici, plaćanje tog dodatka u njoj uvjetovano razdobljem plaćanja doprinosa od pet godina, od kojih tri tijekom posljednjih pet godina.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.