62017CC0061
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
ELEANOR SHARPSTON
od 21. lipnja 2018. (
1
)
Spojeni predmeti C‑61/17, C‑62/17 i C‑72/17
Miriam Bichat (C‑61/17)
Daniela Chlubna (C‑62/17)
Isabelle Walkner (C‑72/17)
protiv
Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landesarbeitsgericht Berlin (Zemaljski radni sud u Berlinu, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Kolektivno otkazivanje – Direktiva 98/59/EZ – Članak 2. stavak 4. – Pojam poduzeća koje kontrolira poslodavca – Postupci savjetovanja s radnicima – Teret dokazivanja”
1.
Ovim zahtjevom za prethodnu odluku od Suda se traži tumačenje Direktive 98/59/EZ o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (
2
) i posebno ga se pita treba li pojam „poduzeće koje kontrolira poslodavca” u smislu članka 2. stavka 4. te direktive shvatiti samo na temelju de iure odnosa ili bi bio dovoljan i de facto odnos.
Pravni okvir
Pravo Unije
Povelja
2.
Člankom 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
3
) određuje se:
„Sloboda poduzetništva priznaje se u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksom.”
Direktiva 98/59
3.
U skladu s uvodnim izjavama 2. i 11. Direktive 98/59:
„(2)
budući da je važno radnicima pružiti veću zaštitu u slučaju kolektivnog otkazivanja, uzimajući u obzir potrebu za uravnoteženim ekonomskim i socijalnim razvojem unutar [Europske unije];
[…]
(11)
budući da je potrebno osigurati da se obveze poslodavca, u pogledu obavješćivanja, savjetovanja i priopćenja, primjenjuju neovisno o tome je li odluku o kolektivnom otkazivanju donio poslodavac ili poduzeće koje ga kontrolira”.
4.
Članak 2. te direktive jedini je članak u odjeljku II. naslovljenom „Obavješćivanje i savjetovanje”. U dijelu koji se odnosi na ovaj slučaj određuje se:
„1.   Kada poslodavac ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje, on pravodobno započinje savjetovanje s predstavnicima radnika s ciljem postizanja sporazuma.
2.   Ta savjetovanja obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihovog broja, te ublažavanje posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali viškom.
[…]
3.   Da bi se predstavnicima radnika omogućilo da daju konstruktivne prijedloge, poslodavci su im dužni pravodobno tijekom savjetovanja:
(a)
dati sve potrebne podatke; i
(b)
u svakom slučaju obavijestiti ih pisanim putem o:
i.
razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja;
ii.
broju i kategoriji radnika kojima se otkazuje;
iii.
broju i kategoriji radnika koji su inače u radnom odnosu;
iv.
razdoblju kroz koje će se provesti planirano kolektivno otkazivanje;
v.
predloženim kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje kao višku u onoj mjeri u kojoj nacionalno zakonodavstvo i/ili praksa daju za to ovlast poslodavcu;
vi.
načinu izračuna svih isplata naknada otpuštenim radnicima osim onih koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva i/ili prakse.
[…]
4.   Obveze propisane u stavcima 1., 2. i 3. primjenjuju se bez obzira donosi li odluku u pogledu kolektivnog otkazivanja poslodavac ili poduzeće koje kontrolira tog poslodavca.
Prilikom razmatranja eventualnih kršenja obveza o obavješćivanju, savjetovanju i priopćavanju, koje su sadržane u ovoj Direktivi, ne uzima se u obzir obrana poslodavca koja se temelji na činjenici da mu poduzeće koje je donijelo odluku o kolektivnom otkazivanju nije dostavilo potrebne podatke.”
5.
U skladu s člankom 6. te direktive:
„Države članice osiguravaju da sudski i/ili upravni postupci budu dostupni predstavnicima radnika i/ili radnicima za izvršavanje obveza prema ovoj Direktivi.”
Nacionalno pravo
6.
Direktiva 98/59 prenesena je u nacionalno pravo člankom 17. Kündigungsschutzgesetza (njemački Zakon o zaštiti od neopravdanog otkazivanja, u daljnjem tekstu: KSchG). U dijelu koji je relevantan za ovaj postupak određuje se:
„[…]
(2)   Kad poslodavac razmatra kolektivno otkazivanje o kojem je dužan obavijestiti [Savezni zavod za zapošljavanje] […], dužan je predstavnicima radnika pravodobno dati potrebne podatke, a posebno obavijestiti ih pisanim putem o:
1.
razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja;
2.
broju i kategoriji radnika kojima se otkazuje;
3.
broju i kategoriji radnika koji su inače u radnom odnosu;
4.
razdoblju kroz koje će se provesti planirano kolektivno otkazivanje;
5.
kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje;
6.
načinu izračuna svih isplata naknada otpuštenim radnicima.
Savjetovanja između poslodavca i predstavnika radnika obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihova broja te ublažavanje posljedica.
[…]
(3a)   Obveze obavješćivanja, savjetovanja i priopćenja propisane u stavcima 1. do 3. primjenjuju se neovisno o tome je li odluku o kolektivnom otkazivanju donio poslodavac ili poduzeće koje ga kontrolira. Poslodavac se ne može obraniti na temelju činjenice da mu poduzeće koje je donijelo odluku o kolektivnom otkazivanju nije dostavilo potrebne podatke.
[…]”
Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
Predmet C‑61/17
7.
Miriam Bichat, žaliteljica u predmetu C‑61/17, radila je u zračnoj luci Tegel u Berlinu za društvo Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: APSB), drugu stranku u žalbenom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev, kao i društva koja su njegovi pravni prednici (
4
).
8.
Pitanje točnog vlasništva APSB‑a ni činjenično ni pravno nije potpuno jasno. Sud koji je uputio zahtjev napominje da je to poduzeće, pravno gledano, pod kontrolom poduzeća GlobalGround Berlin GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: GGB). Međutim, taj odnos ne znači da su prema nacionalnom pravu GGB i APSB dio iste grupe poduzeća. Sud koji je uputio zahtjev također tvrdi da je činjenično utvrđeno da GGB, u vrijeme relevantnih događaja u glavnom postupku, nije bio u položaju u kojem bi mogao sam kontrolirati postupke donošenja odluka APSB‑a.
9.
GGB je 9. i 22. rujna 2014. obavijestio APSB da potonje društvo mora smanjiti opseg djelatnosti u zračnoj luci Tegel i da se taj dio poslovanja prenosi na poduzeće izvan grupe. Slijedom toga, prestali su vrijediti ugovori na temelju kojih je APSB poslovao. To poduzeće nije zaposlilo radnike APSB‑a.
10.
Također 22. rujna 2014. održala se opća sjednica APSB‑a, na kojoj je GGB kao jedini imatelj glasačkih prava odlučio da poslovanje APSB‑a, među ostalim, i u zračnoj luci Tegel u potpunosti prestaje 31. ožujka 2015.
11.
Kao posljedica priopćenja GGB‑a iz rujna 2014. o otkazivanju ugovora, APSB je 2. siječnja 2015. obavijestio radničko vijeće o namjeri kolektivnog otkazivanja. Dodao je da ga GGB nije obavijestio o razlozima koji su doveli do takve odluke, ali je pretpostavio da se radi o stalnim znatnim gubicima koje nisu uspjeli smanjiti. Ti su gubici pripisani visokim izdacima za nadnice i plaće kao i ograničavajućim sporazumima o rasporedu osoblja.
12.
Predstavnici radnika odgovorili su 14. siječnja 2015., pri čemu su izrazili nezadovoljstvo jer su dostavljeni podaci bili neopravdano nejasni te su tražili pojašnjenje.
13.
APSB je 20. siječnja 2015. donio operativnu odluku kojom je prekinuo aktivnosti te je 28. siječnja 2015. obavijestio Agentur für Arbeit (Zavod za zapošljavanje) o kolektivnom otkazivanju koje će proizaći iz te odluke. Predviđeno je da se navedena otkazivanja provedu najkasnije do 31. ožujka 2015.
14.
Također 20. siječnja 2015. APSB održao je sastanak s predstavnicima radnika na kojem je iznio razloge za otkazivanje koji su gotovo jednaki onima koje je iznio 2. siječnja iste godine. Posebno je istaknuo da mu nisu dani točni razlozi za donošenje odluke GGB‑a o raskidanju ugovora.
15.
Predstavnici radnika izrazili su 27. siječnja 2015. svoje protivljenje otkazivanju, pri čemu su tvrdili da su navodni gubici izmišljeni i da se manipuliralo poslovnim računima GGB‑a i APSB‑a.
16.
Pokrenuto je više postupaka protiv kolektivnog otkazivanja pred Arbeitsgerichtom Berlin (Radni sud u Berlinu) i svi su bili uspješni. Čini se da je to imalo za posljedicu uručivanje novih obavijesti o otkazivanju, pa su otkazi konačno nastupili 31. siječnja 2016.
17.
Žaliteljica je pokrenula postupak pred istim sudom, među ostalim, tvrdeći da je njezinim otkazom povrijeđen članak 17. KSchG‑a jer nikad nije iznesen konkretan razlog otkazivanja. Taj je sud presudom od 12. siječnja 2016. odbio tužbu M. Bichat te je otkaze proglasio valjanima. Žaliteljica je podnijela žalbu pred Landesarbeitsgerichtom Berlin (Zemaljski radni sud u Berlinu, Njemačka).
18.
Budući da je sud koji je uputio zahtjev smatrao da je za donošenje presude u glavnom postupku potrebno tumačenje odredbi Direktive 98/59 o kolektivnom otkazivanju i, osobito, pojma „poduzeće koje kontrolira poslodavca”, odlučio je uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li poduzeće koje kontrolira poslodavca, u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka [Direktive 98/59] samo poduzeće čiji je utjecaj osiguran putem udjela i glasačkih prava ili je dovoljan ugovorno ili de facto osiguran utjecaj (na primjer, na temelju mogućnosti fizičkih osoba da daju upute)?
2.
Ako na prvo pitanje valja odgovoriti da nije potreban utjecaj osiguran putem udjela i glasačkih prava:
je li riječ o ‚odluci u pogledu kolektivnog otkazivanja’ u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka [Direktive 98/59] također onda kada poduzeće koje kontrolira poslodavca postavi potonjem takve uvjete da bude primoran zbog poslovnih razloga provesti kolektivno otkazivanje?
3.
Ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan:
trebaju li, u skladu s člankom 2. stavkom 4. drugim podstavkom, u vezi s člankom 2. stavkom 3. točkom (a), člankom 2. stavkom 3. točkom (b) podtočkom i. i člankom 2. stavkom 1. [Direktive 98/59], predstavnici radnika biti obaviješteni također o tome koji su poslovni ili drugi razlozi naveli poduzeće koje kontrolira poslodavca na donošenje odluka koje su poslodavca dovele do toga da namjerava provesti kolektivno otkazivanje?
4.
Je li u skladu s člankom 2. stavkom 4., u vezi s člankom 2. stavkom 3. točkom (a), člankom 2. stavkom 3. točkom (b) podtočkom i. i člankom 2. stavkom 1. [Direktive 98/59] to da se radnicima, koji u sudskom postupku zahtijevaju utvrđenje nezakonitosti otkaza radnog odnosa, provedenih u okviru kolektivnog otkazivanja, pri čemu se pozivaju na to da poslodavac, koji je dao otkaz, nije pravilno proveo savjetovanje s predstavnicima radnika, naloži obveza obrazlaganja i dokazivanja, koja nadilazi obrazlaganje činjenica u vezi s kontrolom poslodavca?
5.
Ako je odgovor na četvrto pitanje potvrdan:
koje se dodatne obveze obrazlaganja i dokazivanja mogu u tom slučaju u skladu s navedenim odredbama naložiti radnicima?”
Predmeti C‑62/17 i C‑72/17
19.
Činjenična i pravna pitanja koja proizlaze iz ovih predmeta, kao i postavljena pitanja, u biti su jednaka onima iz predmeta C‑61/17.
Spojeni predmeti C‑61/17, C‑62/17 i C‑72/17
20.
Odlukom predsjednika Suda od 9. ožujka 2017. predmeti C‑61/17, C‑62/17 i C‑72/17 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.
21.
Pisana očitovanja podnijeli su D. Chlubna (žaliteljica u predmetu C‑62/17) i I. Walkner (žaliteljica u predmetu C‑72/17), APSB, njemačka vlada i Europska komisija. Usmena očitovanja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja je postavio Sud saslušani su na raspravi održanoj 12. travnja 2018.
Ocjena
Uvodne napomene
Okolnosti spora
22.
Pojedinosti točnih činjeničnih okolnosti ovih sporova nisu potpuno jasne. U nastojanju da se preciznije utvrde okolnosti spora, Sud je od suda koji je uputio zahtjev tražio da pojasni određene dijelove odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, što je taj sud uredno učinio. U točki 8. ovog mišljenja navela sam podatke koji su dostavljeni Sudu u pogledu vlasništva i kontrole nad APSB‑om za koje se čini da su nesumnjivo utvrđeni.
23.
Međutim, žaliteljice su u pogledu određenih aspekata glavnog postupka iznijele tvrdnje koje se odnose na vlasništvo i kontrolu nad APSB‑om. Čini se da ih je sud koji je uputio zahtjev shvatio dovoljno ozbiljnima da uputi prethodna pitanja o kojima Sud treba odlučiti. To se konkretno odnosi na problem de facto vlasništva koji je iznesen u prvom pitanju. Te sam tvrdnje sažela u točkama 24. do 28. ovog mišljenja. Ipak, moram naglasiti da okolnosti navedene u tim točkama nisu utvrđene činjenice (
5
).
24.
Žaliteljice tvrde da je GGB, koji ima ili je u vrijeme nastanka relevantnih činjenica u glavnom postupku imao pravnu kontrolu nad APSB‑om, 2008. preuzela grupa društava koja posluju pod krovnim imenom „WISAG” (
6
). Poslovne aktivnosti te grupe obuhvaćaju pružanje usluga zračne luke, uključujući zemaljske usluge koje je pružao APSB.
25.
APSB je obavljao samo aktivnosti trgovanja, uglavnom povezane s obradom putnika; drugim riječima, nije poslovao na administrativnoj razini ili sudjelovao na tržištu. Potonji je aspekt bio povjeren GGB‑u.
26.
Sve aktivnosti GGB‑a ili otprilike njihova trećina prenesene su 2013. na WISAG Contracting GMBH & Co. KG; stranke se ne slažu oko točnog opsega prijenosa. U svakom slučaju, najkasnije do kraja te godine GGB više nije uopće zapošljavao radnike. Istodobno, potonje poduzeće upalo je u znatne financijske poteškoće, koje su za posljedicu imale manjak od 7,9 milijuna eura na kraju 2014. U normalnim bi okolnostima insolventnost GGB‑a dovela do prestanka njegovih aktivnosti; međutim, umjesto toga, novčana sredstva iz svojih je rezervi osigurala grupa WISAG.
27.
APSB je u vrijeme otkazivanja žaliteljicama činjenično, ali ne i pravno, pripadao grupi WISAG.
28.
Žaliteljice dalje tvrde da su određeni ugovori koje je APSB izvršavao do prestanka svojih aktivnosti trgovanja bili preneseni na druga društva unutar grupe WISAG.
29.
Gore navedeno predstavlja sažetak tvrdnji žaliteljica koje se odnose na dodatne činjenice na kojima se temelje predmeti u glavnim postupcima. Ograničila sam se na navođenje glavnih točaka. Te tvrdnje upućuju na to da je odluku (odluke) o raskidu APSB‑ovih ugovora, a time i o otkazivanju njegovim radnicima među kojima su i žaliteljice, donio poduzetnik na višoj razini unutar grupe društava WISAG. Iz toga slijedi da su samo tom poduzetniku bili poznati razlozi koji su doveli do predmetne odluke (predmetnih odluka), a o kojima je, u skladu s člankom 2. stavkom 4. Direktive 98/59 kako ga tumače žaliteljice, trebalo obavijestiti APSB kako bi ih on dalje prenio svojim radnicima radi provedbe obveze savjetovanja koju direktiva propisuje.
Dopuštenost
30.
Njemačka vlada tvrdi da je prvo pitanje suda koji je uputio zahtjev nedopušteno. Za to navodi dva razloga. Prvi je razlog da iz činjenica u predmetu jasno proizlazi da GGB ima kontrolu u smislu Direktive 98/59 jer je to poduzeće jedini član APSB‑a koji u njemu ima potreban utjecaj i glasačka prava. Stoga je pitanje nepotrebno i hipotetsko. Drugi je razlog da činjenice u predmetu nisu dovoljno jasno predstavljene Sudu da bi mogao donijeti presudu. Nijedan konkretan element ne upućuje na to da je WISAG donio bilo kakvu odluku koja je mogla izravno ili neizravno utjecati na poslovanje APSB‑a.
31.
Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da „za pitanja o tumačenju prava Unije koja je uputio nacionalni sud u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud ne provjerava vrijedi pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se moglo dati koristan odgovor na upućena pitanja” (
7
).
32.
S obzirom na tu sudsku praksu, čini mi se da očitovanje njemačke vlade promašuje bit. Točno je da su činjenične okolnosti koje su navedene u odluci kojom se upućuje zahtjev nejasne, čak i nakon što ih je sud koji je uputio zahtjev pojasnio na traženje Suda. Ali to nije spriječilo ni njemačku vladu ni Komisiju da Sudu podnesu detaljna očitovanja pa se ne može zaključiti da su okolnosti toliko manjkave da nije moguće dati koristan odgovor. Što se tiče pitanja je li GGB imao dovoljno vlasničkog udjela i glasačkih prava u APSB‑u da bi imao „kontrolu” u smislu članka 2. stavka 4. te direktive, ono je okosnica pitanja suda koji je uputio zahtjev i bilo bi neutemeljeno smatrati ga hipotetskim. To bi stajalište moglo biti drukčije da je GGB pravodobno dao potrebne podatke APSB‑u i time omogućio da se održi savjetovanje, ali očito je da se to nije dogodilo (
8
). Doista, da je GGB to učinio, izgledno je da se na temelju Direktive 98/59 ne bi mogao pokrenuti postupak. Slijedom navedenog, tvrdnju njemačke vlade treba odbiti.
33.
Njemačka vlada dalje tvrdi da je četvrto pitanje hipotetsko i da ne treba odgovarati na njega. Njemačko pravo ne funkcionira na način na koji je promišljao sud koji je uputio zahtjev, pa se u ovom predmetu ne razmatraju pitanja povezana s teretom dokazivanja.
34.
Kao što sam napomenula u svojem mišljenju u predmetu Online Games i dr. (
9
), Sud ne može dati prednost tumačenju nacionalnog prava koje je dala vlada države članice u odnosu na tumačenje suda koji je uputio zahtjev i na temelju toga proglasiti prethodno pitanje nedopuštenim. Ipak, izgleda da se upravo to traži od Suda u ovom predmetu. Ako sud države članice ima dvojbe oko primjene prava Unije na situaciju koja je inače uređena nacionalnim pravilima, takve dvojbe moraju se smatrati relevantnima zbog svega navedenog u gore navedenoj sudskoj praksi (
10
). Slijedom navedenog, tvrdnju njemačke vlade treba odbiti.
Pregled Direktive 98/59
35.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da „prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio” (
11
). To je osobito primjenjivo u ovom predmetu.
36.
Prije nego što detaljno razmotrim pitanja suda koji je uputio zahtjev, započet ću stoga pristupanjem Direktivi 98/59 s tog gledišta.
37.
Bit te direktive određena je u članku 2 stavku 1. Tom se odredbom obvezuje poslodavca koji ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje da pravodobno započne savjetovanje s predstavnicima radnika s ciljem postizanja sporazuma. Člankom 2. stavkom 2. određuje se da je svrha tog savjetovanja obuhvatiti načine i sredstva za (i.) izbjegavanje tih otkazivanja kad je to moguće ili, kad ili u mjeri u kojoj to nije moguće, smanjenje njihovog broja te (ii.) ublažavanje posljedica mjera koje treba poduzeti. Članak 2. stavak 3. sadržava praktičnu definiciju prema kojoj su poslodavci, da bi se „predstavnicima radnika omogućilo da daju konstruktivne prijedloge”, dužni tijekom savjetovanja predstavnicima pravodobno dati sve potrebne podatke, uključujući obavijestiti ih pisanim putem o razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja.
38.
Te su odredbe u pravu Unije prvi put donesene Direktivom 75/129/EEZ (
12
). Radi popunjavanja takozvanih „praznina u ranijem zakonodavstvu i pojašnjenja obveza poslodavaca koji su dio grupe poduzeća” (
13
), Direktivom 92/56/EEZ (
14
) dodan je sadašnji članak 2. stavak 4. Direktive 98/59. Tom se odredbom propisuje da se obveze iz članka 2. stavka 1. te direktive primjenjuju bez obzira donosi li odluku u pogledu kolektivnog otkazivanja poslodavac ili „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca”. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se ponajprije na tu odredbu.
39.
Pojam „poduzeće koje kontrolira poslodavca” može na prvi pogled podsjećati na kontekst prava trgovačkih društava i pojam „grupa društava” unutar njega. Međutim, treba istaknuti nekoliko napomena. Kao prvo, u direktivi se ne upotrebljava naziv „društvo”, nego se navodi „poduzeće”. Ta riječ može imati znatno šire značenje. Kao drugo, u Uniji ne postoji jedinstvena definicija kojom se objašnjava što izraz „grupa društava” podrazumijeva: to je isključivo pitanje nacionalnog prava (
15
). Kao treće, okolnosti u kojima je moguća primjena članka 2. stavka 4. Direktive 98/59 mnoge su i raznovrsne. To treba promatrati u kontekstu koji je Sud opisao kao „gospodarska pozadina obilježena pojačanom prisutnošću grupa poduzeća” (
16
). Najjednostavniji slučaj je kad poduzeće posluje u jednoj državi članici i postoji samo jedno poduzeće za koje je moguće, na bilo kojoj osnovi, smatrati da ga „kontrolira” te i ono samo ima sjedište ili posluje u istoj državi članici. Međutim, jednako tako, to poduzeće koje kontrolira poslodavca može se nalaziti u drugoj državi članici ili čak izvan Europske unije i nije uvijek moguće jednostavno utvrditi koje poduzeće ima „kontrolu”.
40.
Također treba uzeti u obzir da se narav odnosâ unutar „grupe” može znatno razlikovati. U nekim se slučajevima kontrola izvršava isključivo s vrha, uz vrlo malo ili nimalo diskrecijskih ovlasti dodijeljenih poduzećima na nižoj razini. U drugim je slučajevima moguća obrnuta situacija u kojoj subjekt na vrhu ima ulogu „isključivo” holding društva, a upravljačke odluke delegiraju se nižim razinama. Te odluke može donositi posredničko poduzeće; to ne mora biti isto poduzeće koje zapošljava radnike. U nekim slučajevima odnos između poduzeća koje kontrolira poslodavca i samog poslodavca može biti otvoren i konstruktivan, pa se tako važne odluke donose samo nakon cjelovite rasprave i objašnjenja o postojećim razlozima. U drugim se slučajevima od poslodavca može očekivati da postupa prema uputama koje mu daje poduzeće koje kontrolira poslodavca bez obrazloženja ili objašnjenja za te upute. Čak ni unutar strukture grupe društava nije nužno da odluku o kolektivnom otkazivanju donese holding društvo, nego to može učiniti i sam poslodavac. U takvom kontekstu „kontrola” tumačena u tehničkom smislu stoga postaje nebitna. Ukratko, ne može se utvrditi da postoji ijedan oblik pravnog (ili čak financijskog) kontrolnog udjela za koji se može smatrati da obuhvaća sve moguće okolnosti u kojima se primjenjuje članak 2. stavak 4. Zbog toga se „kontrola” može pojaviti u mnogo oblika te iz pitanja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da bi oslanjanje isključivo na de iure aspekte tog pojma moglo dovesti do manipulacije ili čak zlouporabe.
41.
Osim toga, želim dodati da se tom direktivom ne definira što znači pojam „poduzeće koje kontrolira poslodavca”. Ujednačenom primjenom prava Unije i načelom jednakosti zahtijeva se da se izrazi odredbe prava Unije, koja nije definirana i ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega, u pravilu moraju autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Europskoj uniji uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (
17
). Iako se člankom 5. Direktive 98/59 državama članicama dopušta, među ostalim, da donose nacionalne propise povoljnije za radnike, te su države članice, kao što to Komisija pravilno napominje, ipak vezane autonomnim i ujednačenim tumačenjem pojmova prava Unije iz te direktive (
18
).
Prvo pitanje: narav kontrolnog udjela koji je potreban u smislu članka 2. stavka 4. Direktive 98/59
42.
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odnos između poslodavca i poduzeća koje ga kontrolira, u smislu članka 2. stavka 4. te direktive, biti de iure ili je dovoljan i de facto udio.
43.
Postupak koji je uspostavljen direktivom odnosi se na savjetovanje. Njome se nikako ne nastoji urediti struktura grupe poduzeća niti se njome ograničava sloboda takve grupe da svoje aktivnosti organizira na način koji najbolje odgovara njezinim potrebama (
19
). Svrha je savjetovanja, ako je to moguće, u potpunosti izbjeći potrebu za planiranim kolektivnim otkazivanjem. Ako se to ne može postići, a treba pretpostaviti da u mnogim slučajevima to neće biti moguće, treba smanjiti njihov broj ili ublažiti posljedice, koliko to okolnosti dopuštaju. Obveza sudjelovanja uvijek je na poslodavcu; poduzeće koje ga kontrolira nema tu obvezu, iako je jasno da obveza savjetovanja može nastati u situacijama kada o otkazivanjima ne odlučuje izravno poslodavac. U tu svrhu poslodavac mora započeti savjetovanje „pravodobno [i] s ciljem postizanja sporazuma”, a predstavnicima se treba omogućiti davanje „konstruktivn[ih] prijedlog[a]” (
20
).
44.
Postupak savjetovanja treba u svakom pogledu biti smislen. Ne bi trebao biti samo simbolične naravi. Doista, bit pojma „savjetovanje” je u tome da raspravom i pregovaranjem obje strane mogu postići konstruktivan ishod koji u suprotnom možda ne bi bio postignut. Poslodavac stoga mora osigurati da predmetno savjetovanje ima smislenu svrhu. Poslodavac ih je dužan započeti te se ne može se opravdati činjenicom da je poduzeće koje donosi odluke propustilo dostaviti potrebne podatke i mora samostalno snositi posljedice takvog propusta (
21
). Stoga je od presudne važnosti da poslodavcu te podatke dostavi upravo taj subjekt.
45.
U Direktivi 98/59 ne pojašnjava se pitanje „kontrole” u smislu članka 2. stavka 4. Prvo pitanje koje se u tom kontekstu postavlja jest treba li se „kontrola” odnositi na poduzeće koje je obuhvaćeno definicijom „holding društva” u skladu s nacionalnim pravom. Sve su se stranke na raspravi složile da je to moguće. U tom se pogledu može povući analogija s definicijom „vladajućeg poduzeća” određenom u članku 3. Direktive 2009/38. Stavkom 1. te odredbe pojam se definira na temelju izvršavanja prevladavajućeg utjecaja putem, na primjer, vlasništva, financijskog udjela ili pravila kojima je uređen taj utjecaj. U stavku 2. zatim se navode određene pretpostavke koje, iako to nije izričito tako formulirano, u biti odražavaju odnos između društva kćeri i društva majke u okviru prava trgovačkih društava (
22
).
46.
Međutim, slažem se s Komisijom da je ta definicija preusko utvrđena da bi obuhvatila sve okolnosti iz Direktive 98/59. U njoj se odražava kontekst u kojem je donesena Direktiva 2009/38, ponajprije uspostavljanje radničkih vijeća u većim poduzećima (koja su definirana kao „poduzeća koja posluju na razini Zajednice” i „skupine poduzeća koja posluju na razini Zajednice”), tako da ih se obavještava i savjetuje s njima oko mnogobrojnih tema koje se općenito odnose na radnike (
23
). Test utemeljen na pravu trgovačkih društava uspostavljen u članku 3. stavku 2. Direktive 98/59 odražava činjenicu da je u tom kontekstu vladajuće poduzeće najčešće krovno holding društvo.
47.
Ali to ovdje nije ili ne bi trebao biti slučaj. Pitanje kontrole u svrhu članka 2. stavka 4. Direktive 98/59 nije „koje je poduzeće krovno holding društvo poslodavca?” nego „koje poduzeće može pružiti podatke potrebne da se omogući provođenje smislenog savjetovanja koje se predviđa direktivom?”. U tom kontekstu, test utemeljen na pravu trgovačkih društava može pridonijeti pravnoj sigurnosti. U svim drugim pogledima, čini mi se da je preuzak i ne uspijeva odražavati cjelokupnu strukturu Direktive 98/59. Nadalje, takvim se pristupom po definiciji ne mogu uzeti u obzir različitosti u pravu trgovačkih društava koje postoje na razini država članica i potreba da se izraz „poduzeće koje kontrolira poslodavca” autonomno tumači unutar Europske unije (
24
).
48.
Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da de iure odnos nije nužno odlučujući te de facto odnos također može biti relevantan.
49.
Koja je onda narav tog odnosa? Smatram da je nužno da vladajuće poduzeće ima utjecaj na poslodavca u pogledu načina na koji treba provesti razmatrana kolektivna otkazivanja. Takav utjecaj ne mora biti „prevladavajući” u smislu da vladajuće poduzeće u hijerarhijskoj strukturi mora biti na višem položaju od poslodavca jer ne postoji zahtjev da se odluke koje mogu dovesti do kolektivnog otkazivanja moraju donijeti na višoj organizacijskoj razini. Drugim riječima, „kontrola” ne mora značiti hijerarhijsku kontrolu. Također se podrazumijeva da će poduzeće koje ima kontrolu dostaviti podatke koji omogućavaju poslodavcu da provede savjetovanje jer ako to ne učini, poslodavac povrjeđuje obveze koje ima na temelju te direktive.
50.
Ukratko, smatram da će poduzeće koje ima „kontrolu” u smislu članka 2. stavka 4. prima facie biti, u skladu sa sudskom praksom Suda iz predmeta Akavan, poduzeće koje, u okolnostima predmetnog slučaja, donosi stratešku ili poslovnu odluku na temelju koje poslodavac mora razmotriti ili planirati kolektivno otkazivanje (
25
).
51.
Međutim, nužno je isključiti odnose u kojima su strane međusobno nepovezane, s čim su se na raspravi složile sve stranke. Stoga, pojam „poduzeće koje kontrolira poslodavca” ne može uključivati poduzeće koje je nepovezano s poslodavcem, kao što je dobavljač ili kupac čije ponašanje može imati gospodarski utjecaj na poslovanje poslodavca i zbog kojeg se od poslodavca može, u ekstremnijim slučajevima, zahtijevati da razmotri i, ako je to potrebno, provede kolektivno otkazivanje. Takav subjekt ne bi imao interes ili razlog da poslodavcu dostavi potrebne podatke.
52.
Drugim riječima, između poslodavca i poduzeća koje ga kontrolira mora postojati odnos koji potonjem poduzeću daje razlog da dostavi podatke potrebne u svrhu savjetovanja.
53.
U tom pogledu, smatram da je nužno odbiti tvrdnju njemačke vlade prema kojoj se ključna osnova takvog odnosa nalazi u takozvanoj „kontroli na temelju zakona”. Mogu razumjeti da kontrola te vrste može postojati kad, primjerice, postoji uspostavljena ugovorna obveza koja poslodavcu omogućuje da od poduzeća koje ga kontrolira zatraži dostavljanje potrebnih podataka. Međutim, postojanje takvog dogovora nije vjerojatno u praksi. Umjesto toga, prema mojem shvaćanju tvrdnje koju je iznijela Njemačka, takva kontrola može proizlaziti iz pravne naravi odnosa između tih dvaju subjekata. U tom kontekstu, poslodavac bi imao ovlast primorati poduzeće koje ga kontrolira da dostavi te podatke. U tom pogledu, napominjem da takav odnos ne postoji čak ni u kontekstu vladajućeg subjekta koji se temelji na pravu trgovačkih društava. U hijerarhijskoj strukturi „kontrola” se provodi odozgo prema dolje, pa tako holding društvo ima ovlast da svojim društvima kćerima daje upute o tome kako da vode poslovanje. Međutim, to ne vrijedi u obrnutoj situaciji: društvo kći može pitati, ali ne može primorati. U tim okolnostima, iz argumentacije njemačke vlade ne mogu izvesti korisne smjernice.
54.
Međutim, mora postojati neka vrsta veze u obliku poticaja da poduzeće koje kontrolira poslodavca dostavi podatke kojima se omogućuje održavanje propisnog savjetovanja. Očiti oblik takvog poticaja može biti financijski učinak koji bi nedostavljanje tih podataka moglo imati na njegov udio u poslodavcu. Takav učinak može nastati, primjerice, kad pravila na nacionalnoj razini određuju da je ništavo bilo kakvo kolektivno otkazivanje provedeno bez propisnog savjetovanja ili kad poslodavac podliježe određenoj financijskoj kazni zbog tog propusta. U takvim okolnostima, posljedični novčani gubitak odrazit će se na poduzeće koje kontrolira poslodavca kroz udio koji ima u njemu.
55.
Prema mojem mišljenju, to znači da ta dva subjekta moraju imati iste poslovne interese u obliku organizacijske strukture (de iure) ili u obliku ugovorne ili činjenične povezanosti (de facto), koji su predstavljeni zajedničkim imovinskim udjelom. Taj udio ne mora biti u obliku pravnog vlasništva. Može biti izravan ili neizravan i ne mora biti isključiv. Dovoljno je i djelomično vlasništvo nad tim udjelom. Odluku o tome je li taj udio dovoljan da bi omogućio kontrolu u smislu članka 2. stavka 4. Direktive 98/59 u određenom slučaju donosi nacionalni sud koji je nadležan za ispitivanje i ocjenjivanje dokaza.
56.
Prije nego što završim analizu prvog pitanja suda koji je uputio zahtjev, kratko ću se osvrnuti na jedan APSB‑ov argument. Njime se navodi da svaki odnos osim onog koji se temelji na pojmu kontrolnog udjela iz prava trgovačkih društava predmetne države članice povrjeđuje članak 16. Povelje. Smatram da je taj argument u potpunosti neosnovan. Članak 16. odražava sudsku praksu Suda koja se odnosi na slobodu provođenja gospodarske ili komercijalne aktivnosti te članak 119. stavke 1. i 3. UFEU‑a, kojima se priznaje slobodno tržišno natjecanje (
26
). U svakom slučaju primjenjuje se članak 52. stavak 1. Povelje kojim se dopuštaju ograničenja pri ostvarivanju priznatih prava i sloboda, podložno utvrđenim uvjetima, osobito, da ta ograničenja moraju biti predviđena zakonom. Ništa u predmetnom slučaju ne upućuje na to da bi se tumačenjem Direktive 98/59 koje predlažem povrijedila prava i slobode utvrđene u članku 16. Povelje i to neću dalje razmatrati.
57.
S obzirom na sve prethodno izneseno, smatram da na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 2. stavak 4. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da se pojam poduzeća koje kontrolira poslodavca u smislu te odredbe treba definirati upućivanjem na poduzeće (ako postoji) koje je donijelo stratešku ili poslovnu odluku zbog koje je poslodavac primoran razmotriti ili planirati kolektivno otkazivanje. Nije nužno da to bude samo poduzeće koje kontrolira poslodavca de iure, nego može biti i poduzeće koje ga kontrolira de facto. Međutim, poduzeće te vrste ne uključuje i poduzeće koje nije povezano s poslodavcem, kao što su dobavljač ili kupac čije ponašanje može imati utjecaj na poslovanje poslodavca. Poslodavac i poduzeće koje ga de facto kontrolira moraju imati iste poslovne interese u obliku ugovorne ili činjenične povezanosti, koji su predstavljeni zajedničkim imovinskim udjelom. Taj udio ne mora biti u obliku pravnog vlasništva. Može biti izravan ili neizravan i ne mora biti isključiv. Dovoljno je i djelomično vlasništvo nad tim udjelom. Odluku o tome je li taj udio dovoljan da bi omogućio kontrolu u smislu članka 2. stavka 4. te direktive u određenom slučaju donosi nacionalni sud koji je nadležan za ispitivanje i ocjenjivanje dokaza.
Drugo pitanje: pojam „odluka u pogledu kolektivnog otkazivanja”
58.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev traži da se pojasni smisao izraza „odluka u pogledu kolektivnog otkazivanja” iz članka 2. stavka 4. Direktive 98/59. Prema mojem shvaćanju, to je pitanje od iznimne važnosti u ovom slučaju jer se odnosi na vrijeme u kojem vladajuće poduzeće mora dostaviti podatke poslodavcu u svrhu te odredbe.
59.
Upućivanjem na odluku u pogledu kolektivnog otkazivanja u članku 2. stavku 4., ta direktiva može pri prvom čitanju stvoriti dojam da se zahtjevi iz te odredbe primjenjuju samo nakon što je odluka stvarno donesena. Međutim, pri pomnijem tumačenju postaje jasno da to ne može biti točan smisao. Kao što Komisija pravilno ističe, članak 2. stavak 4. te direktive odnosi se na obveze propisane u stavcima 1., 2. i 3. tog članka. Stavak 1. odnosi se na situaciju u kojoj poslodavac „ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje”, što označava trenutak u kojem za poslodavca nastaje obveza započinjanja savjetovanja s predstavnicima radnika. U skladu sa stavkom 3., poslodavac je dužan„pravodobno tijekom savjetovanja” dostaviti podatke koji će tim predstavnicima omogućiti da daju konstruktivne prijedloge. Takav pristup potvrđen je i sudskom praksom Suda, prema kojoj postupak savjetovanja mora biti dovršen prije nego što se donese bilo kakva odluka o prestanku ugovora o radu (
27
).
60.
U pogledu trenutka kada savjetovanje mora početi, u istoj sudskoj praksi jasno se navodi da taj trenutak ne ovisi o tome ima li poslodavac već mogućnost dostaviti predstavnicima radnika sve podatke koji se traže u članku 2. stavku 3. točki (b) te direktive jer se ti podaci mogu dostaviti tijekom savjetovanja, a ne nužno u trenutku njegova početka. Međutim, jednako tako, nametanje obveze poslodavcu da započne pregovore dok postoji samo teoretska mogućnost da će doći do kolektivnog otkazivanja stvara rizik od nametanja nepodnošljivog, pa čak i nerealnog tereta. Stoga je Sud smatrao da vrijeme počinje teći tek kad se donese strateška odluka ili uvede promjena u poslovnim aktivnostima zbog koje je poslodavac primoran razmotriti ili planirati kolektivno otkazivanje (
28
).
61.
Odluka o tome kada započeti savjetovanje u svrhu članka 2. stavka 1. Direktive 98/59 je na poslodavcu. Tu odluku mora donijeti u skladu s gore navedenim načelima. Ako je pod kontrolom drugog poduzeća u smislu članka 2. stavka 4., slijedom toga mora uzeti u obzir sve podatke i upute koje mu je vladajuće poduzeće dostavilo, a koji mogu imati utjecaja na odluku o tome hoće li se razmatrati kolektivno otkazivanje. Jednako tako, poduzeće koje kontrolira poslodavca, premda nema pravnu obvezu savjetovanja, mora dostaviti potrebne podatke poslodavcu najkasnije u trenutku kada je poslodavac dužan ispuniti svoje obveze u tom pogledu. U slučaju da se takvi podaci ne dostave, ta direktiva postaje bespredmetna. Ako poslodavcu poduzeće koje ga kontrolira nametne zahtjeve zbog kojih poslodavac iz ekonomskih razloga mora provesti kolektivno otkazivanje, prema mojem mišljenju, to u svakom slučaju obvezuje poslodavca da započne postupak savjetovanja.
62.
Stoga smatram da na drugo pitanje treba odgovoriti da je poslodavac dužan započeti postupak savjetovanja u skladu s Direktivom 98/59 kada postane svjestan da je donesena strateška odluka ili da je uvedena promjena u poslovnim aktivnostima zbog koje je primoran razmotriti ili planirati kolektivno otkazivanje. Kada postoji „poduzeće koje kontrolira poslodavca” u smislu članka 2. stavka 4. te direktive, nametanjem zahtjeva poslodavcu zbog kojih taj poslodavac iz ekonomskih razloga mora provesti kolektivno otkazivanje obvezuje ga se da započne postupak savjetovanja, ako to još nije bio učinio.
Treće pitanje: opseg obveze priopćavanja podataka
63.
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita koji je opseg obveze priopćavanja iz članka 2. stavka 3. Direktive 98/59.
64.
Još jednom važno je prisjetiti se konteksta u kojem nastaju te obveze. Kao prvo (u skladu s člankom 2. stavkom 1.), poslodavac koji ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje mora započeti savjetovanje „s ciljem postizanja sporazuma”. Kao drugo (u skladu s člankom 2. stavkom 2.), predmetna savjetovanja moraju obvezno obuhvaćati načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja, smanjenje njihovog broja te ublažavanje posljedica (ako i u mjeri u kojoj se otkazivanja moraju provesti). Kao treće, člankom 2. stavkom 3. određuje se da se predmetni podaci trebaju dostaviti „[d]a bi se predstavnicima radnika omogućilo da daju konstruktivne prijedloge”. Kada odluku u pogledu kolektivnog otkazivanja, u skladu s člankom 2. stavkom 4. te direktive, donosi poduzeće koje kontrolira poslodavca, podaci se moraju pravodobno dostaviti poslodavcu kako bi mogao ispuniti obveze iz navedene direktive.
65.
Stoga je opseg propisanih dužnosti širok. Očito je da je potreban visok stupanj dobre vjere poslodavca da bi se osiguralo njihovo uspješno provođenje. Traži li se njima, kao što to pita sud koji je uputio zahtjev, od poslodavca da priopći ekonomske ili druge razloge koji su doveli do odluke vladajućeg poduzeća zbog koje poslodavac razmatra kolektivno otkazivanje?
66.
Izgledno je da će u mnogo, ako ne i u većini slučajeva odgovor biti „da”. Bez uvida u razloge za donošenje strateških odluka ili uvođenje promjena u poslovnim aktivnostima koji su navedeni u točki 60. ovog mišljenja, predstavnicima radnika suštinski je nemoguće dati konstruktivne prijedloge tijekom savjetovanja.
67.
Međutim, tu općenitu izjavu ograničila bih u jednom pogledu. Dužnost dostavljanja podataka postoji da bi se predstavnicima radnika omogućilo da daju konstruktivne prijedloge. Dužnost priopćavanja podataka postoji samo u tu svrhu. Budući da se utjecaj te kvalifikacije razlikuje ovisno o slučaju, mislim da nije moguće iznijeti općenite smjernice u tom pogledu. Nacionalni sud koji je nadležan za ispitivanje i ocjenjivanje dokaza u svakom će slučaju zasebno odlučivati o primjeni relevantnih načela u postupku koji se pred njim vodi.
68.
Stoga smatram da na treće pitanje treba odgovoriti da članak 2. stavak 3. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da se njime od poslodavca zahtijeva, u slučaju kad je u skladu s člankom 2. stavkom 4. te direktive odluku u pogledu kolektivnog otkazivanja donijelo poduzeće koje kontrolira poslodavca, da priopći ekonomske ili druge razloge na temelju kojih je vladajuće poduzeće donijelo odluke zbog kojih se razmatra kolektivno otkazivanje. Međutim, dužnost priopćavanja ne primjenjuje se na podatke čija svrha nije da se predstavnicima radnika omogući da daju konstruktivne prijedloge u pogledu planiranih otkazivanja. Na nadležnom nacionalnom sudu je da utvrdi činjenice relevantne za odlučivanje o primjeni relevantnih načela u predmetnom postupku.
Četvrto i peto pitanje: teret dokazivanja
69.
Svojim četvrtim i petim pitanjem, koja je najbolje zajedno razmatrati, sud koji je uputio zahtjev traži pojašnjenje u pogledu tereta dokazivanja u pogledu tvrdnji koje se temelje na članku 2. Direktive 98/59.
70.
Članak 6. te direktive jasno je formuliran. Njime se od država članica zahtijeva da osiguraju da sudski i/ili upravni postupci budu dostupni predstavnicima radnika i/ili radnicima za izvršavanje obveza prema toj direktivi. Za razliku od drugih propisa Unije, Direktiva 98/59 ne sadržava odredbe o teretu dokazivanja (
29
). Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u nedostatku odredaba Unije u tom području, unutarnji pravni sustav svake države članice treba odrediti postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja pojedinci izvode iz prava Unije. To se odnosi i na pravila dokazivanja, uključujući (kada je to primjenjivo) pravila za raspodjelu tereta dokazivanja (
30
). Međutim, države članice u svakom slučaju imaju odgovornost osigurati učinkovitu zaštitu tih prava. To pravilo je u srži načela ekvivalentnosti i djelotvornosti te zahtjeva u skladu s pravom Unije da postoji djelotvorna sudska zaštita tih prava (
31
). Ta su načela utjelovljena u članku 6. Direktive 98/59. Radnici i njihovi predstavnici moraju biti u mogućnosti ostvariti svoja prava koja izvode iz te direktive na jednak način na koji bi mogli ostvariti istovrsna prava koja izvode iz nacionalnog prava te relevantna postupovna pravila ne smiju biti uređena na način da učine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (
32
).
71.
Stoga Sud može pružiti samo najopćenitije smjernice. Na nadležnom nacionalnom sudu je da ispita i ocijeni dokaze kako bi osigurao poštovanje načela koja su navedena u točki 70. ovog mišljenja. Ako mjerodavne odredbe nacionalnog prava ne odražavaju ta načela, mora ih izuzeti iz primjene (
33
). To je slučaj, među ostalim, kada se navedenim odredbama od predstavnika radnika koji osporavaju kolektivno otkazivanje zahtijeva da dokažu činjenice za što se u praksi ne može očekivati da imaju pristup potrebnim podacima kako bi to učinili.
72.
U pogledu petog pitanja nemam što dodati.
73.
Stoga je moje mišljenje da na četvrto i peto pitanje treba odgovoriti da članak 6. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da radnici i njihovi predstavnici moraju biti u mogućnosti ostvariti svoja prava koja izvode iz direktive na jednak način na koji bi mogli ostvariti istovrsna prava koja izvode iz nacionalnog prava. Relevantna postupovna pravila ne smiju biti uređena na način da učine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje tih prava. Na nadležnom nacionalnom sudu je da ispita i ocijeni dokaze kako bi osigurao poštovanje načela ekvivalentnosti i djelotvornosti te zahtjeva u skladu s pravom Unije da postoji djelotvorna sudska zaštita tih prava. Ako mjerodavne odredbe nacionalnog prava ne odražavaju ta načela, mora ih izuzeti iz primjene. To je slučaj, među ostalim, kada se navedenim odredbama od predstavnika radnika koji osporavaju kolektivno otkazivanje zahtijeva da dokažu činjenice za što se u praksi ne može očekivati da imaju pristup potrebnim podacima kako bi to učinili.
Zaključak
74.
Zbog svih prethodno navedenih razloga smatram da bi na pitanja koja je postavio Landesarbeitsgericht Berlin (Zemaljski radni sud u Berlinu, Njemačka) trebalo odgovoriti kako slijedi:
1.
Članak 2. stavak 4. Direktive 98/59/EZ o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje treba tumačiti na način da se pojam poduzeća koje kontrolira poslodavca u smislu te odredbe treba definirati upućivanjem na poduzeće (ako postoji) koje je donijelo stratešku ili poslovnu odluku zbog koje je poslodavac primoran razmotriti ili planirati kolektivno otkazivanje. Nije nužno da to bude samo poduzeće koje kontrolira poslodavca de iure, nego može biti i poduzeće koje ga kontrolira de facto. Međutim, poduzeće te vrste ne uključuje i poduzeće koje nije povezano s poslodavcem, kao što su dobavljač ili kupac čije ponašanje može imati utjecaj na poslovanje poslodavca. Poslodavac i poduzeće koje ga de facto kontrolira moraju imati iste poslovne interese u obliku ugovorne ili činjenične povezanosti, koji su predstavljeni zajedničkim imovinskim udjelom. Taj udio ne mora biti u obliku pravnog vlasništva. Može biti izravan ili neizravan i ne mora biti isključiv. Dovoljno je i djelomično vlasništvo nad tim udjelom. Odluku o tome je li taj udio dovoljan da bi omogućio kontrolu u smislu članka 2. stavka 4. te direktive u određenom slučaju donosi nacionalni sud koji je nadležan za ispitivanje i ocjenjivanje dokaza.
2.
Poslodavac je dužan započeti postupak savjetovanja u skladu s Direktivom 98/59 kada postane svjestan da je donesena strateška odluka ili da je uvedena promjena u poslovnim aktivnostima zbog koje je primoran razmotriti ili planirati kolektivno otkazivanje. Kada postoji „poduzeće koje kontrolira poslodavca” u smislu članka 2. stavka 4. te direktive, nametanjem zahtjeva poslodavcu zbog kojih taj poslodavac iz ekonomskih razloga mora provesti kolektivno otkazivanje obvezuje ga se da započne postupak savjetovanja, ako to još nije bio učinio.
3.
Članak 2. stavak 3. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da se njime od poslodavca zahtijeva, u slučaju kad je u skladu s člankom 2. stavkom 4. te direktive odluku u pogledu kolektivnog otkazivanja donijelo poduzeće koje kontrolira poslodavca, da priopći ekonomske ili druge razloge na temelju kojih je vladajuće poduzeće donijelo odluke zbog kojih se razmatra kolektivno otkazivanje. Međutim, dužnost priopćavanja ne primjenjuje se na podatke čija svrha nije da se predstavnicima radnika omogući da daju konstruktivne prijedloge u pogledu planiranih otkazivanja. Na nadležnom nacionalnom sudu je da utvrdi činjenice relevantne za odlučivanje o primjeni relevantnih načela u predmetnom postupku.
4.
Članak 6. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da radnici i njihovi predstavnici moraju biti u mogućnosti ostvariti svoja prava koja izvode iz direktive na jednak način na koji bi mogli ostvariti istovrsna prava koja izvode iz nacionalnog prava. Relevantna postupovna pravila ne smiju biti uređena na način da učine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje tih prava. Na nadležnom nacionalnom sudu je da ispita i ocijeni dokaze kako bi osigurao poštovanje načela ekvivalentnosti i djelotvornosti te zahtjeva u skladu s pravom Unije da postoji djelotvorna sudska zaštita tih prava. Ako mjerodavne odredbe nacionalnog prava ne odražavaju ta načela, mora ih izuzeti iz primjene. To je slučaj, među ostalim, kada se navedenim odredbama od predstavnika radnika koji osporavaju kolektivno otkazivanje zahtijeva da dokažu činjenice za što se u praksi ne može očekivati da imaju pristup potrebnim podacima kako bi to učinili.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva Vijeća od 20. srpnja 1998. (SL 1998., L 225, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.)
(
3
)	SL 2010., C 83, str. 389. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 104.; u daljnjem tekstu: Povelja)
(
4
)	Okolnosti koje su iskazane u ovom dijelu mišljenja preuzete su iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku te su dopunjene pojašnjenjem suda koji je uputio zahtjev danim na traženje Suda. Vidjeti točku 22. i slj. ovog mišljenja.
(
5
)	Više puta se pokazalo da je teško razlikovati podatke koje je sud koji je uputio zahtjev dostavio kao činjenice od argumenata koje su istaknule žaliteljice. U tom sam se pogledu odlučila za oprezan pristup. Kada nije jasno kojoj kategoriji navod pripada, smatrala sam ga tvrdnjom.
(
6
)	Sud koji je uputio zahtjev ističe da se ta grupa društava sastoji od mnogobrojnih poduzeća koja su međusobno pravno ili činjenično povezana, ali da nije bilo moguće u potpunosti razjasniti njihov status u glavnom postupku.
(
7
)	Vidjeti među ostalim presudu od 7. prosinca 2017., López Pastuzano, C‑636/16, EU:C:2017:949, t. 19. i navedenu sudsku praksu.
(
8
)	Vidjeti točku 11. ovog mišljenja.
(
9
)	Moje mišljenje u predmetu Online Games i dr., C‑685/15, EU:C:2017:201, t. 25.
(
10
)	Vidjeti bilješku 7. ovog mišljenja.
(
11
)	Vidjeti među ostalim presudu od 6. srpnja 2017., Air Berlin, C‑290/16, EU:C:2017:523, t. 25. i navedenu sudsku praksu.
(
12
)	Direktiva Vijeća od 17. veljače 1975. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL 1975., L 48, str. 29.)
(
13
)	Presuda od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 61.
(
14
)	Direktiva Vijeća od 24. lipnja 1992. o izmjeni Direktive 75/129 (SL 1992., L 245, str. 3.)
(
15
)	U izvješću koje je u listopadu 2016. sastavio Informal Company Law Expert Group, tijelo koje je u svibnju 2014. osnovala Komisija da joj stručnim savjetima pomaže u pitanjima koja se tiču prava trgovačkih društava, navodi se da „države članice imaju drukčije pa čak i suprotne pristupe u pogledu priznavanja interesa grupe” (odjeljak 1., str. 5.). Vidjeti http://orbilu.uni.lu/bitstream/10993/34455/1/2016‑10 %20icleg_recommendations_interest_group_final_en.pdf.
(
16
)	Presuda od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 44.
(
17
)	Vidjeti među ostalim presudu od 17. srpnja 2008., Kozlowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, t. 42. i navedenu sudsku praksu.
(
18
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 27. siječnja 2005., Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, t. 29.
(
19
)	Vidjeti u tu svrhu presudu od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 59. i 42.
(
20
)	Članak 2. stavci 1. i 3. Direktive 98/59
(
21
)	Vidjeti u tu svrhu presudu od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 69. Valja istaknuti i da poduzeće koje kontrolira poslodavca u smislu članka 2. stavka 4. Direktive 98/59 ne mora biti osnovano niti imati poslovni nastan u Europskoj uniji, pa tako ne mora biti ni u nadležnosti sudova država članica. U tom su pogledu suprotna pravila uspostavljena člankom 4. Direktive 2009/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o osnivanju Europskog radničkog vijeća ili uvođenju postupka koji obuhvaća poduzeća i skupine poduzeća na razini Zajednice radi obavješćivanja i savjetovanja radnika (SL 2009., L 122, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 284.), u kojem su predviđene posebne odredbe koje uključuju tu mogućnost; vidjeti također, u kontekstu zakonodavstva koje je prethodilo toj direktivi, presudu od 15. srpnja 2004., ADS Anker, C‑349/01, EU:C:2004:440, t. 55. i slj.
(
22
)	Člankom 3. stavkom 2. Direktive 2009/38 određuje se: „Podrazumijeva se da poduzeće ima prevladavajući utjecaj, ne dovodeći u pitanje mogućnost dokazivanja suprotnog, ako jedno poduzeće u odnosu na drugo poduzeće, izravno ili neizravno: (a) ima većinu temeljnog kapitala tog poduzeća; (b) kontrolira većinu glasova pridruženih temeljnom kapitalu tog poduzeća; ili (c) može imenovati više od polovice članova administrativnog, upravnog ili nadzornog tijela tog poduzeća.”
(
23
)	Vidjeti u tom smislu članak 1. stavke 1. i 2. Direktive 2009/38. Vidjeti također uvodnu izjavu 17. te direktive, kojom se određuje da je „[p]otrebna […] definicija ‚vladajućeg poduzeća’, koja se odnosi samo na ovu Direktivu ne dovodeći u pitanje definiciju ‚skupine poduzeća’ ili ‚vladajućeg položaja’ u ostalim propisima”.
(
24
)	Vidjeti točke 39. i 41. ovog mišljenja.
(
25
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 48.
(
26
)	Vidjeti Objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.).
(
27
)	Presuda od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 70.
(
28
)	Presuda od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, redom t. 55., 52. i 49.
(
29
)	Vidjeti primjerice članak 10. stavak 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).
(
30
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 24. travnja 2008., Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244, t. 189.
(
31
)	Vidjeti među ostalim presudu od 16. srpnja 2009., Mono Car Styling ‚C‑12/08, EU:C:2009:466, t. 48. i 49. i navedenu sudsku praksu.
(
32
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 12. prosinca 2013., Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, C‑362/12, EU:C:2013:834, t. 32. i navedenu sudsku praksu.
(
33
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 15. listopada 2015., Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, t. 28.