PRESUDA SUDA30. travnja 1996.*(1)„Mjere s istovrsnim učinkom – Središnji alarmni sustav“U predmetu C-194/94_povodom
zahtjeva za prethodnu odluku – Trgovački sud u Liègeu – Tumačenje
članka 30. Ugovora o EZ-u i članaka 8. i 9. Direktive Vijeća 83/189/EEZ
od 28. ožujka 1983. o utvrđivanju postupka obavješćivanja u području
tehničkih normi i propisa (SL L 109, str. 8.) – Ograničavajuće
nacionalno zakonodavstvo u području prodaje središnjih alarmnih sustava –
Prethodno administrativno odobrenje koje je uputio Trgovački sud (FR)
(Belgija), odlukom od 20. lipnja 1994., koju je Sud zaprimio 4. srpnja
1994., u postupkuCIA Security International SAprotivSignalson SA_Securitel SPRL_SUD_u
sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. N. Kakouris, D. A.
O. Edward i J.-P. Puissochet, predsjednici vijeća, G. F. Mancini, J. C.
Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann (izvjestitelj), J. L.
Murray, H. Ragnemalm i L. Sevón, suci_nezavisni odvjetnik: M. B. Elmer_tajnik: Louterman-Hubeau, glavna administratoricauzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–        za
CIA Security International SA, C. van Rutten, odvjetnik pri
odvjetničkoj komori u Liègeu_–        za Signalson SA, V.-V. Dehin, odvjetnik pri odvjetničkoj komori u Liègeu_–        za
Securitel SPRL, J.-L. Brandenberg, odvjetnik pri odvjetničkoj komori u
Liègeu_–        za
belgijsku vladu, J. Devadder, upravni direktor u Ministarstvu vanjskih
poslova, u svojstvu agenta_–        za
njemačku vladu, E. Röder, Ministerialrat u Saveznome ministarstvu
gospodarstva, u svojstvu agenta_–        za nizozemsku vladu, A. Bos, pravni savjetnik, u svojstvu agenta_–        za
vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Braviner, Treasury Solicitor's
Department i E. Sharpston, barrister, u svojstvu agenata_–        za
Komisiju Europskih zajednica, R. Wainwright, glavni pravni savjetnik i
J.-F. Pasquier, državni dužnosnik na raspolaganju pravnoj službi, u
svojstvu agenata_uzimajući u obzir izvještaj za raspravu_saslušavši usmena očitovanja CIA Security International SA, koje zastupa C. van Rutten, Signalson SA, koje zastupa V.-V. Dehin, belgijske vlade, koju zastupa D.Jacob, zamjenica savjetnika u Ministarstvu unutarnjih poslova, u svojstvu agenta, nizozemske vlade, koju zastupa J. S. van den Oosterkamp, zamjenik pravnog savjetnika, vlade Ujedinjene Kraljevine, koju zastupaju S. Braviner i E. Sharpston te Komisije Europskih zajednica, koju zastupaju R. Wainwright i J.-F. Pasquier, na raspravi 5. srpnja 1995._saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. listopada 1995._donosi sljedećuPresudu1        Odlukom
od 20. lipnja 1994., koju je Sud zaprimio 4. srpnja 1994., Trgovački
sud u Liègeu postavio je Sudu, u skladu s člankom 177. UEZ-a, šest
prethodnih pitanja koja se odnose na tumačenje članka 30. tog ugovora i
Direktive Vijeća 83/189/EEZ od 28. ožujka 1983. o utvrđivanju postupka
obavješćivanja u području tehničkih normi i propisa (SL L 109, str.
8., u daljnjem tekstu: Direktiva 83/189), kako je izmijenjena
Direktivom Vijeća 88/182/EEZ od 22. ožujka 1988. (SL L 81, str. 75.)2        Ta
su pitanja postavljena u sudskim postupcima između društva CIA Security
International (u daljnjem tekstu: CIA Security) i društava Signalson (u
daljnjem tekstu: Signalson) i Securitel (u daljnjem tekstu: Securitel),
pri čemu su ta tri društva zaštitarska poduzeća u smislu belgijskog
Zakona od 10. travnja 1990. o poduzećima za nadzor, zaštitarskim
poduzećima i uslugama internog nadzora (u daljnjem tekstu: Zakon o
zaštitarskim poduzećima).3        U
skladu s člankom 1. stavkom 3. tog zakona, „u smislu ovog zakona
zaštitarskim poduzećem se smatra svaka fizička ili pravna osoba koja
obavlja aktivnost koja se sastoji od pružanja trećima, stalno ili
povremeno, usluga osmišljavanja, instaliranja i održavanja alarmnih
sustava i mreža“.4        Prema
članku 1. stavku 4. Zakona o zaštitarskim poduzećima, „alarmni sustavi i
mreže iz prethodnog članka su oni koji su namijenjeni sprečavanju ili
snimanju kažnjivih djela protiv ljudi ili imovine“.5        Članak
4. istog zakona određuje da „samo osobe koje imaju prethodno odobrenje
Ministarstva unutarnjih poslova mogu gospodarski iskorištavati
zaštitarsko poduzeće. Odobrenje se daje samo ako poduzeće ispuni
zahtjeve iz ovog zakona i uvjete koji se tiču financijskih sredstava i
tehničke opreme propisane Kraljevskim dekretom…“.6        Članak
12. Zakona o zaštitarskim poduzećima predviđa da se „alarmni sustavi i
mreže iz članka 1. stavka 4. i njihovi sastavni dijelovi mogu prodavati
ili na bilo koji drugi način učiniti dostupnim korisnicima tek nakon što
je dano prethodno odobrenje u skladu s postupkom utvrđenim kraljevskim
dekretom…“. 7        Taj
je postupak utvrđen Dekretom od 14. svibnja 1991., kojim se utvrđuje
postupak odobrenja alarmnih sustava i mreža iz Zakona od 10. travnja
1990. o poduzećima za nadzor, zaštitarskim poduzećima i uslugama
internog nadzora (u daljnjem tekstu: Dekret od 14. svibnja 1991.).8        Članak
2. stavak 1. tog dekreta predviđa da „nijedan proizvođač, uvoznik,
trgovac na veliko ili bilo koja druga fizička ili pravna osoba ne može u
Belgiji prodavati ili na bilo koji drugi način učiniti dostupnim
korisnicima novu opremu ako ju prethodno nije odobrila komisija osnovana
u tu svrhu, u daljnjem tekstu: komisija za opremu“.9        Članci
4. do 7. Dekreta od 14. svibnja 1991. propisuju da opremu treba
ispitati i testirati prije davanja odobrenja.10      U
skladu s člankom 5., ispitivanje se sastoji od identificiranja opreme,
provjeravanja strujnih krugova u odnosu na dokumente koje je podnio
proizvođač i provjere minimalno potrebnih funkcija. Testovi koji se
provode na opremi, predviđeni člankom 6. Dekreta od 14. svibnja 1991.,
tiču se funkcionalne prikladnosti, mehaničkog aspekta, mehaničke i/ili
elektroničke pouzdanosti, neosjetljivosti na lažne uzbune, zaštite od
prijevare ili pokušaja neutraliziranja opreme. Oprema se u tu svrhu
podvrgava testovima iz priloga 3. i 4. navedenom dekretu. 11      Članak
8. Dekreta od 14. svibnja 1991. određuje da „ako podnositelj zahtjeva
dokaže potrebnim dokumentima da je njegova oprema već bila podvrgnuta
testovima koji su u najmanjoj mjeri jednaki onima opisanima u članku 7. u
ovlaštenom laboratoriju u nekoj drugoj državi članici EEZ-a u skladu s
normama EEZ-a te da je oprema odobrena najviše tri godine prije datuma
podnošenja aktualnog zahtjeva, tijelo iz članka 4. stavka 1. provest će
samo one testove na opremi koji još nisu bili provedeni u drugoj državi
članici EEZ-a“.12      Iz
spisa također proizlazi da Dekret od 14. svibnja 1991. nije bio
priopćen Komisiji u skladu s postupkom obavješćivanja o tehničkim
propisima predviđenima Direktivom 83/189 i da je, nakon zaprimanja
obrazloženog mišljenja Komisije u skladu s člankom 169. UEEZ-a,
belgijska vlada u veljači 1993. priopćila novi prijedlog dekreta kojim
se utvrđuje postupak odobrenja alarmnih sustava i mreža. Taj prijedlog,
koji je usvojen 31. ožujka 1994., u osnovi je istovjetan Dekretu od 14.
svibnja 1991. koji je stavio izvan snage, međutim, članak 8. Dekreta od
14. svibnja 1991. izmijenjen je u skladu sa sugestijama Komisije. 13      Tri
društva iz glavnog postupka su konkurenti čija se poslovna djelatnost
osobito sastoji od proizvodnje i prodaje alarmnih sustava i mreža.14      CIA
Security je 21. siječnja 1994. pokrenulo postupak pred Trgovačkim sudom
u Liègeu protiv Signalsona i Securitela, u kojem je zatražilo da
prestanu sa svojim nepoštenim načinima prodaje izvršenim u siječnju
1994. Zahtjeve je utemeljilo na člancima 93. i 95. belgijskog Zakona od
14. srpnja 1991. o trgovačkim običajima koji su zabranjivali nepoštene
načine prodaje. CIA Security tvrdi da su ga Signalson i Securitel
oklevetali tvrdeći između ostalog da alarmni sustav Andromède koji
prodaje nije ispunjavao uvjete propisane belgijskim pravom o sigurnosnim
sustavima. 15      Signalsom
i Securitel su podnijeli protuzahtjeve kojima su ponajprije zatražili
da se CIA Security zabrani obavljanje djelatnosti zato što ono nije
ovlašteno zaštitarsko poduzeće i zato što prodaje alarmni sustav koji
nije odobren.16      Trgovački
sud u Liègeu je u svojoj privremenoj odluci smatrao da iako glavni
zahtjevi i protuzahtjevi traže zabranu nepoštene prakse koja je
zabranjena Zakonom o trgovačkim običajima, te se prakse svejedno moraju
ocijeniti u skladu s odredbama Zakona o zaštitarskim poduzećima i
Dekretom od 14. svibnja 1991.17      Sud
koji je uputio zahtjev je zatim ustvrdio da ako je, s jedne strane, CIA
Security povrijedilo Zakon o zaštitarskim poduzećima i Dekret od 14.
travnja 1991., njegove pravne radnje mogu se proglasiti nedopuštenima
zbog nepostojanja procesne legitimacije i pravnog interesa te, s druge
strane, ako su Zakon o zaštitarskim poduzećima i Dekret od 14. svibnja
1991. nespojivi s pravom Zajednice, Signalson i Securitel ne bi mogli
temeljiti svoje protuzahtjeve kojima traže zabranu povrede tih odredbi.18      Sumnjajući
u usklađenost predmetnog belgijskog propisa s člankom 30. Ugovora i
ustvrdivši da taj propis nije bio prije usvajanja priopćen Komisiji u
skladu s Direktivom 83/189, Trgovački sud u Liègeu je odlučio prekinuti
postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:„1)      Stvara
li Zakon od 10. travnja 1990. o poduzećima za nadzor, zaštitarskim
poduzećima i uslugama internog nadzora, točnije njegovi članci 4. i 12.,
količinska ograničenja na uvoz ili sadrži mjere s istovrsnim učinkom
kao količinska ograničenja, zabranjene člankom 30. Ugovora o EEZ-u?2)      Je
li Dekret od 14. svibnja 1991., koji utvrđuje postupak odobrenja
alarmnih sustava i mreža predviđen Zakonom od 10. travnja 1990., osobito
njegovi članci 2. i 8., u skladu s člankom 30. Ugovora, koji zabranjuje
količinska ograničenja na uvoz kao i mjere s istovrsnim učinkom kao
količinska ograničenja?3)      Sadržava
li ranije navedeni Zakon od 10. travnja 1990., osobito njegovi članci
4. i 12., tehničke propise koji trebaju prethodno biti priopćeni
Komisiji u skladu s člankom 8. Direktive 83/189/EEZ?4)      Sadržava
li Dekret od 14. svibnja 1991., osobito njegovi članci 2. i 8.,
tehničke propise koji trebaju prethodno biti priopćeni Komisiji u skladu
s člankom 8. Direktive 83/189/EEZ?5)      Jesu
li odredbe Direktive Vijeća 83/189/EEZ koje predviđaju postupak
obavješćivanja u području tehničkih normi i propisa te osobito
njezini članci 8. i 9. bezuvjetni i dovoljno precizni kako bi se na njih
mogli pozivati pojedinci pred nacionalnim sudovima?6)      Zahtijeva
li pravo Zajednice i zaštita koju pruža pojedincima to da nacionalni
sud odbije primijeniti nacionalni tehnički propis koji država članica
koja ga je usvojila nije dostavila Komisiji u skladu s obvezom
predviđenom u članku 8. Direktive Vijeća 83/189/EEZ?“Preliminarna očitovanja19      Najprije
je potrebno istaknuti da je prema mišljenju belgijske vlade, Signalsona
i Securitela svako pitanje o usklađenosti Dekreta od 14. svibnja 1991. s
pravom Zajednice bespredmetno zato što nacionalni sudac treba, u vrsti
postupka za koji je nadležan, primjenjivati pravo koje je na snazi u
trenutku kada donosi odluku i zato što je u trenutku kada je postupak
započeo Dekret od 14. svibnja 1991. bio izmijenjen Dekretom od 31.
ožujka 1994., koji je prema mišljenju Komisije bio u skladu s pravom
Zajednice.20      Taj
se argument ne može prihvatiti. U skladu sa sudskom praksom Suda,
zadatak je nacionalnog suca ocijeniti doseg nacionalnih odredbi i način
na koji se one trebaju primijeniti (vidjeti između ostalog presudu od 7.
prosinca 1995., Ayuntamiento de Ceuta, C-45/94, Zb., str. I-4385., t.
26.). S obzirom na to da nacionalni sudac može najbolje ocijeniti, u
pogledu specifičnosti spora, potrebu za donošenjem prethodne odluke kako
bi mogao presuditi, prethodna pitanja se ne mogu smatrati
bespredmetnima jer je Dekret od 14. svibnja 1991. bio izmijenjen
Dekretom od 31. ožujka 1994.21      S
obzirom na takvu situaciju, potrebno je najprije odgovoriti na treće,
četvrto, peto i šesto prethodno pitanje.  Treće i četvrto pitanje22      Trećim
i četvrtim pitanjem nacionalni sud u biti pita sadrže li odredbe kao
što su članci 4. i 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima i Dekret od 14.
svibnja 1991. tehnička pravila koja trebaju biti priopćena Komisiji
prije usvajanja u skladu s člankom 8. Direktive 83/189.23      Pojam
„tehnički propis“ definiran je u članku 1. točki 5. Direktive 83/189
kao „tehničke specifikacije, uključujući relevantne upravne odredbe,
čije je poštovanje obvezno, de iure ili de facto, za prodaju ili uporabu
u državi članici ili većem dijelu te države, osim onih koje su utvrdila
lokalna tijela vlasti“. U skladu s točkom 1. istog članka, pod
„tehničkim specifikacijama“ se podrazumijeva specifikacija koja se
nalazi u dokumentu koji određuje potrebne karakteristike proizvoda, kao
što su razina kvalitete ili performansi, sigurnost, dimenzije,
uključujući zahtjeve koji se primjenjuju na proizvod u pogledu
terminologije, simbola, testiranja i metoda testiranja, ambalaže,
obilježavanja i etiketiranja…“.24      Najprije
je potrebno provjeriti je li odredba kao što je članak 4. Zakona o
zaštitarskim poduzećima tehnički propis u smislu Direktive 83/189.25      Odgovor
na to pitanje je negativan jer su tehnički propisi u smislu Direktive
83/189 specifikacije koje određuju karakteristike proizvoda, a članak 4.
se ograničava na predviđanje uvjeta za osnivanje zaštitarskih poduzeća.26      U
pogledu odredbi Dekreta od 14. svibnja 1991., potrebno je podsjetiti da
on sadrži detaljna pravila koja osobito definiraju uvjete u pogledu
testova za ispitivanje kvalitete i dobrog funkcioniranja koji se trebaju
ispuniti kako bi se alarmni sustav ili mreža mogli odobriti i prodavati
u Belgiji. Ta pravila stoga predstavljaju tehničke propise u smislu
Direktive 83/189.27      Što
se tiče članka 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima, potrebno je
podsjetiti da on predviđa da se predmetni proizvodi mogu prodavati tek
nakon što su prethodno bili odobreni u skladu s postupkom utvrđenim
kraljevskim dekretom, a koji je bio utvrđen Dekretom od 14. svibnja
1991.28      Prema
mišljenju Komisije i CIA Security, članak 12. Zakona predstavlja
tehnički propis u smislu direktive, dok Signalson, vlada Ujedinjene
Kraljevine i belgijska vlada u svojim pisanim očitovanjima tvrde da je
taj članak tek okvirni propis koji ne sadrži nikakav tehnički propis u
smislu Direktive 83/189.29      U
tom je pogledu važno ustvrditi da se propis smatra tehničkim propisom u
smislu Direktive 83/189 kada proizvodi vlastite pravne učinke. Ako se
prema nacionalnom pravu propis ograničava na pružanje temelja za
usvajanje upravnih propisa koji sadrže obvezujuća pravila za
zainteresirane stranke, pri čemu sam po sebi nema nikakav pravni učinak
za pojedince, on tehnički nije propis u smislu direktive (vidjeti
presudu od 1. lipnja 1994., Komisija/Njemačka, C-317/92, Zb., str.
I-2039., t. 26.). U tom kontekstu potrebno je podsjetiti da u skladu s
člankom 8. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 83/189 države članice
trebaju dostaviti istodobno s prijedlogom tehničkog propisa i temelj za
njegovo prihvaćanje jer je njegovo poznavanje nužno za ocjenu važnosti
prijedloga.30      S
druge strane, propis se treba okvalificirati kao tehnički propis u
smislu Direktive 83/189 kada, kao što je to belgijska vlada navela na
raspravi, obvezuje zainteresirana poduzeća da zatraže prethodno
odobrenje za svoju opremu, čak i ako predviđena upravna pravila nisu
bila usvojena.31      Stoga
je na treće i četvrto pitanje potrebno odgovoriti tako da odredba kao
što je članak 4. Zakona o zaštitarskim poduzećima nije tehnički propis u
smislu Direktive 83/189, dok odredbe poput onih u Dekretu od 14.
svibnja 1991. predstavljaju tehnička pravila, te da kvalifikacija
pravila kao što je članak 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima ovisi o
njegovim pravnim učincima prema nacionalnom pravu. Peto i šesto pitanje32      Petim
i šestim pitanjem nacionalni sud u biti pita jesu li odredbe Direktive
83/189, osobito njezini članci 8. i 9., bezuvjetni i dovoljno precizni
kako bi se na njih mogli pozivati pojedinci pred nacionalnim sudovima
koji trebaju odbiti primjenu nacionalnog tehničkog propisa koji nije bio
priopćen u skladu s tom direktivom.33      Članak 8. stavci 1. i 2. Direktive glase:„1.
Države članice trebaju odmah dostaviti Komisiji sve prijedloge
tehničkih propisa osim ako se radi o jednostavnom prenošenju međunarodne
ili europske norme u cijelosti, pri čemu će biti dovoljna informacija o
predmetnoj normi; također trebaju uputiti Komisiji kratku obavijest u
pogledu razloga zbog kojih je donošenje takvog tehničkog propisa nužno u
slučaju da to već ne proizlazi iz samog prijedloga. Prema potrebi,
države članice dostavljaju istodobno tekst tih temeljnih zakonskih ili
regulatornih odredbi koje su ponajprije i izravno u pitanju, ako je
poznavanje tog teksta nužno kako bi se ocijenio sadržaj prijedloga
tehničkog propisa.Komisija će odmah
obavijestiti druge države članice o svakom prijedlogu koji zaprimi; ona
također o njemu može zatražiti mišljenje odbora iz članka 5. i, ako je
prikladno, odbora nadležnog u predmetnom području. 2.
Komisija i države članice mogu uputiti očitovanja državi članici koja
je proslijedila prijedlog tehničkog propisa, koja ona treba uzeti u
obzir koliko je moguće u daljnjoj pripremi tehničkog propisa.“ 34      Prema članku 9. Direktive_„1.
Ne dovodeći u pitanje stavke 2. i 2.a, države članice će odgoditi
usvajanje prijedloga tehničkog propisa za šest mjeseci računajući od
dana priopćavanja iz članka 8. stavka 1. ako Komisija ili neka druga
država članica pošalju detaljno mišljenje, u roku od tri mjeseca od tog
datuma, prema kojem predviđena mjera treba biti izmijenjena kako bi se
isključile ili smanjile prepreke slobodnom kretanju robe koje bi iz toga
mogle proizaći. Predmetna država članica obavijestit će Komisiju o
prijedlozima koje ima vezano za ta detaljna mišljenja. Komisija će
komentirati tu reakciju.2. Rok iz stavka 1.
bit će dvanaest mjeseci ako Komisija, u tri mjeseca koji slijede nakon
obavijesti iz članka 8. stavka 1., iskaže namjeru o predlaganju ili
usvajanju direktive o tom pitanju.2.a Ako
Komisija utvrdi da se priopćenje poput onog iz članka 8. stavka 1.
odnosi na pitanje obuhvaćeno prijedlogom direktive ili uredbe podnesene
Vijeću, ona će obavijestiti predmetnu državu članicu u roku od tri
mjeseca od primanja tog priopćenja.Države
članice će se suzdržati od usvajanja tehničkih propisa koji se odnose na
pitanje obuhvaćeno prijedlogom direktive ili uredbe podnesene Komisiji
ili Vijeću prije priopćenja iz članka 8. stavka 1. u razdoblju od
dvanaest mjeseci računajući od datuma podnošenja predmetnog prijedloga.Pozivanje na stavke 1., 2. i 2.a ovog članka ne može biti kumulativno. 3.
Članci 1., 2. i 2.a neće se primjenjivati u slučajevima kada, zbog
hitnih situacija vezanih uz zaštitu zdravlja ljudi i životinja, očuvanje
bilja ili sigurnosti, država članica treba u vrlo kratkom roku
pripremiti tehničke propise kako bi ih što prije donijela i provela bez
mogućnosti bilo kakvog savjetovanja. Država članica treba navesti u
priopćenju iz članka 8. razloge koji opravdavaju hitnost mjera. Komisija
će poduzeti odgovarajuće mjere u slučaju zlouporabe tog postupka.“35      Članak
10. Direktive propisuje da se „članci 8. i 9. neće primjenjivati kada
država članica ispuni svoje obveze koje proizlaze iz direktiva i uredbi
Zajednice; isto vrijedi za obveze koje proizlaze iz međunarodnog
sporazuma koji ima za posljedicu usvajanje jedinstvenih tehničkih
specifikacija u Zajednici“.36      Potrebno
je podsjetiti da je Komisija 1986. u Komunikaciji (86/C/ 245/05, SL
1986., C 245, str. 4.) definirala svoj položaj o pitanju koje je
postavio Trgovački sud u Liègeu u posljednja dva pitanja. Komisija je u
tom dokumentu ustvrdila, s jedne strane, da joj direktiva daje, kao i
državama članicama, važnu ulogu u sprečavanju stvaranja novih tehničkih
prepreka trgovini i, s druge strane, da su obveze država članica
uspostavljene direktivom jasne i nedvosmislene na način da:–        države
članice trebaju priopćiti sve prijedloge tehničkih propisa koji se tiču
direktive;–        automatski
trebaju odgoditi usvajanje prijedloga tehničkih propisa na tri mjeseca,
osim u posebnim slučajevima iz članka 9. stavka 3.; –        trebaju
odgoditi usvajanje prijedloga tehničkih propisa na dodatnih tri do
devet mjeseci ovisno o tome jesu li uloženi prigovori ili je predviđen
zakonski tekst Zajednice.Komisija je
konačno ustanovila da ako države članice ne poštuju obveze koje
proizlaze iz direktive, to će ozbiljno ometati ostvarivanje ciljeva
unutarnjeg tržišta uz postojanje rizika negativnog učinka na trgovinu.37      Iz
Komunikacije proizlazi da Komisija iz tih tvrdnji zaključuje da „ako
neka država članica usvoji tehnički propis koji potpada pod Direktivu
83/189 a da Komisiji ne priopći njegov prijedlog i ne poštuje obvezu
status quo, pravilo koje je usvojeno na taj način ne može se primijeniti
na treće osobe unutar pravnog sustava predmetne države članice.
Komisija stoga smatra da stranke u sporu imaju pravo od nacionalnih
sudova očekivati da odbiju primjenu nacionalnih tehničkih propisa koji
nisu bili priopćeni na način koji to zahtijeva pravo Zajednice“.38      U
ovom predmetu Komisija je zadržala to tumačenje Direktive 83/189, koje
podržava i CIA Security.39      Njemačka
i nizozemska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine protive se tom
tumačenju i smatraju suprotno, to jest da se tehnički propisi u smislu
Direktive 83/189 mogu primijeniti na pojedince, čak i ako su usvojeni
bez poštovanja obveza koje proizlaze iz Direktive. U nastavku ćemo
ispitati argumente na kojima se temelji to tumačenje.40      Najprije
je potrebno istaknuti da je cilj Direktive 83/189, putem preventivne
kontrole, zaštititi slobodno kretanje robe, što je jedan od temelja
Zajednice. Ta kontrola je korisna u mjeri u kojoj tehnički propisi na
koje se odnosi direktiva mogu predstavljati prepreke razmjeni robe među
državama članicama, koje su dopuštene samo kada su nužne kako bi se
zadovoljili važni zahtjevi od javnog interesa. Kontrola uspostavljena
direktivom je učinkovita u mjeri u kojoj svi prijedlozi tehničkih
propisa na koje se odnosi direktiva trebaju biti priopćeni i, osim kod
onih propisa čija hitnost opravdava iznimku, njihovo usvajanje ili
stupanje na snagu treba biti odgođeno za vrijeme razdoblja određenih
člankom 9.41      Priopćenje
i razdoblje suspenzije pružaju priliku Komisiji i drugim državama
članicama da, s jedne strane, ispitaju stvara li predmetni prijedlog
prepreke trgovini suprotne Ugovoru o EZ-u ili prepreke koje treba
izbjeći usvajanjem zajedničkih ili usklađenih mjera i, s druge strane,
predlože izmjene predviđenih nacionalnih mjera. Taj postupak također
Komisiji omogućava da predloži ili usvoji norme Zajednice koje uređuju
materiju koja je predmet predviđene mjere.42      Nadalje
je potrebno ustvrditi da u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u svim
slučajevima kada se odredbe direktive, sadržajno gledajući, čine
bezuvjetnima i dovoljno preciznima, na njih se može pozivati protiv bilo
koje nacionalne odredbe koja nije u skladu s direktivom (vidjeti
presude od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, Zb., str. 53. i od 19.
studenoga 1991., Francovich i dr., C‑6/90 i C-9/90, Zb., str. I-5357.).43      Prema
mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine, odredbe Direktive 83/189 ne
zadovoljavaju te kriterije, osobito zato što postupak priopćavanja
sadrži niz nepreciznih elemenata.44      To
se mišljenje ne može usvojiti. Naime članci 8. i 9. Direktive propisuju
preciznu obvezu prema kojoj države članice trebaju priopćiti Komisiji
prijedloge tehničkih propisa prije njihovog usvajanja. Budući da su ti
članci, u pogledu svojeg sadržaja, bezuvjetni i dovoljno precizni, na
njih se mogu pozivati pojedinci pred nacionalnim sudovima.45      Preostaje
ispitati pravne posljedice koje je potrebno izvesti iz povrede država
članica vlastite obveze priopćavanja i, preciznije, treba li Direktivu
83/189 tumačiti u smislu da povreda obveze priopćavanja predstavlja
postupovnu povredu prilikom usvajanja predmetnih tehničkih propisa, koja
ih čini neprimjenjivim na način da se ne mogu primijeniti protiv
pojedinaca.46      Njemačka
i nizozemska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine u tom pogledu
smatraju da se Direktiva 83/189 isključivo bavi odnosima između država
članica i Komisije, da samo stvara postupovne obveze koje države članice
trebaju poštovati prilikom usvajanja tehničkih propisa, njihovu
sposobnost da usvajaju predmetne propise nakon isteka razdoblja
suspenzije, koja se međutim ne dovodi u pitanje, i konačno da ne sadrži
nijednu izričitu odredbu koja se odnosi na moguće učinke koji bi
sankcionirali nepoštovanje navedenih postupovnih obveza. 47      U
tom smislu najprije je potrebno istaknuti da nijedan od tih elemenata
ne sprečava da povreda Direktive 83/189 prouzroči neprimjenjivost
predmetnih tehničkih propisa.48      Nije
potrebna izričita odredba u tom smislu kako bi nastala takva posljedica
iz povrede obveza određenih Direktivom 83/189. Kao što je već
istaknuto, nesporno je da je cilj te direktive zaštita slobode kretanja
robe putem preventivne kontrole i da obveza priopćavanja predstavlja
osnovno sredstvo za ostvarivanje te kontrole Zajednice. Učinkovitost
kontrole bit će tim veća ako se direktivu tumači u smislu da povreda
obveze priopćavanja predstavlja bitnu povredu postupka takve prirode da
uzrokuje neprimjenjivost predmetnih tehničkih propisa na pojedince.49      Nadalje
je potrebno istaknuti da je takvo tumačenje direktive u skladu s
presudom od 13. srpnja 1989., Enichem Base i dr. (380/87, Zb., str.
2491., t. 19. do 24.). U toj presudi, u kojoj je Sud odlučivao o obvezi
država članica da priopćavaju Komisiji prijedloge nacionalnih propisa u
području primjene jednog članka Direktive Vijeća 75/442/EEZ od 15.
srpnja 1975., koja se odnosi na otpad (SL L 194, str. 39.), Sud je
utvrdio da ni tekst ni cilj ispitane odredbe ne dopuštaju da se smatra
da nepoštovanje obveze priopćavanja koju imaju države članice samo po
sebi povlači nezakonitost na taj način usvojenih propisa. U tom smislu,
Sud je izričito istaknuo da predmetna odredba služi nametanju obveze
davanja prethodne obavijesti koja stupanje na snagu predmetnih odredbi
nije podvrgnula Komisijinom odobrenju ili nepostojanju protivljenja te
koja nije propisala postupak Komisijine kontrole predmetnih prijedloga.
Sud je stoga zaključio da se ispitana odredba odnosi na odnose između
država članica i Komisije, ali da s druge strane ne daje pojedincima
nikakvo pravo koje bi se moglo povrijediti u slučaju kada država članica
prekrši obvezu davanja prethodnog priopćenja o prijedlogu propisa
Komisiji. 50      Međutim,
u ovom slučaju cilj direktive nije samo informirati Komisiju, nego
točnije, kako je to već utvrđeno u točki 41. ove presude, općenitija
namjera da se eliminiraju ili ograniče prepreke trgovini, informiraju
druge države o tehničkim propisima koje predviđa određena država,
dodijeli Komisiji i drugim državama članicama vrijeme nužno za
reagiranje i predloži izmjena koja dopušta ublažavanje restrikcija
slobodnom kretanju robe, koja proizlazi iz predviđene mjere, te Komisiji
osigura vrijeme nužno za predlaganje direktive za usklađivanje. Osim
toga, tekst članaka 8. i 9. Direktive 83/189 je jasan utoliko što ti
članci predviđaju postupak po kojem Zajednica kontrolira prijedloge
nacionalnih propisa i datume njihovog stupanja na snagu, koji su
podložni Komisijinoj potvrdi ili neprotivljenju.51      Na
kraju je potrebno ispitati postoje li, kao što je to osobito
primijetila vlada Ujedinjene Kraljevine, specifični razlozi koji se
protive tome da se Direktiva 83/189 tumači na način da podrazumijeva
neprimjenjivost na treće osobe tehničkih propisa usvojenih uz povredu
direktive.52      U
tom pogledu je osobito istaknuto da ako se ta pravila ne mogu
primijeniti protiv trećih osoba, ta činjenica stvara pravnu prazninu u
nacionalnom pravnom sustavu i stoga može dovesti do ozbiljnih smetnji,
osobito kada se radi o odredbama iz područja sigurnosti.53      Ta
se argumentacija ne može prihvatiti. Država članica može koristiti
hitni postupak iz članka 9. stavka 3. Direktive 83/189 kada, zbog
razloga određenih tom odredbom, ocijeni da je nužno pripremiti u kratkom
roku tehnička pravila koja se trebaju donijeti i provesti što prije,
bez mogućnosti bilo kakve konzultacije. 54      S
obzirom na prethodno navedena razmatranja, potrebno je zaključiti da se
Direktiva 83/189 treba tumačiti na način da povreda obveze priopćavanja
dovodi do neprimjenjivosti predmetnih tehničkih propisa na način da se
ne mogu primijeniti na pojedince.55      Stoga
je na peto i šesto pitanje potrebno odgovoriti da se članci 8. i 9.
Direktive 83/189 trebaju tumačiti na način da se pojedinci mogu pozivati
na njih pred nacionalnim sucem, koji treba odbiti primijeniti
nacionalno tehničko pravilo koje nije bilo priopćeno u skladu s
direktivom.  Prva dva pitanja56      Sud
koji je uputio zahtjev svojim prvim i drugim pitanjem u biti pita
protivi li se članak 30. Ugovora nacionalnim odredbama kao što su članci
4. i 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima i Dekretu od 14. svibnja
1991. 57      S
obzirom na odgovore dane na treće, četvrto, peto i šesto prethodno
pitanje, nije nužno odgovoriti na prva dva prethodna pitanja u mjeri u
kojoj se ona tiču članka 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima i Dekreta
od 14. svibnja 1991., koji se ne mogu primijeniti na pojedince. Stoga je
potrebno odgovoriti samo na dio prvog prethodnog pitanja kojime se pita
je li odredba kao što je članak 4. Zakona o zaštitarskim poduzećima,
prema kojem nitko ne može gospodarski iskorištavati zaštitarsko poduzeće
bez odobrenja Ministarstva unutarnjih poslova, u skladu s člankom 30.
Ugovora.58      U
tom pogledu potrebno je primijetiti da takva odredba, koja nameće uvjet
za poduzeće kako bi ono moglo poslovati kao zaštitarsko poduzeće, ne
spada izravno u područje primjene članka 30. Ugovora, koji se odnosi na
slobodno kretanje robe među državama članicama. Osim toga, potrebno je
ustvrditi da spis ne sadrži nikakav pokazatelj da bi takva odredba imala
restriktivne učinke na slobodno kretanje robe ili bila na drugi način
suprotna pravu Zajednice. 59      Stoga
na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti tako da se članak 30.
Ugovora ne protivi nacionalnoj odredbi kao što je članak 4. Zakona o
zaštitarskim poduzećima. Troškovi60      Troškovi
podnošenja očitovanja belgijske, njemačke i nizozemske vlade te vlade
Ujedinjene Kraljevine kao i Komisije Europskih zajednica Sudu ne
nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za
stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je
sudu da odluči o troškovima postupka.  Slijedom navedenoga, SUD_odlučujući o pitanjima koja mu je podnio Trgovački sud u Liègeu, presudom od 20. lipnja 1994. odlučuje:1.      Odredba
kao što je članak 4. belgijskog Zakona od 10. travnja 1990. o
poduzećima za nadzor, zaštitarskim poduzećima i uslugama internog
nadzora nije tehnički propis u smislu Direktive Vijeća 83/189/EEZ od 28.
ožujka 1983. o utvrđivanju postupka obavješćivanja u području tehničkih
normi i propisa, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 88/182/EEZ od
22. ožujka 1988., dok odredbe poput onih sadržanih u Dekretu od 14.
svibnja 1991. kojima se utvrđuje postupak odobrenja alarmnih sustava i
mreža iz Zakona od 10. travnja 1990. predstavljaju tehnička pravila, te
da kvalifikacija pravila kao što je članak 12. ranije navedenog Zakona
od 10. travnja 1990. ovisi o njegovim pravnim učincima prema nacionalnom
pravu.2.      Članci
8. i 9. Direktive 83/189, kako je izmijenjena Direktivom 88/182,
trebaju se tumačiti na način da se pojedinci mogu pozivati na njih pred
nacionalnim sucem, koji treba odbiti primijeniti nacionalno tehničko
pravilo koje nije bilo priopćeno u skladu s direktivom.3.      Članak 30. Ugovora o EZ-u ne protivi se nacionalnoj odredbi kao što je članak 4. ranije navedenog Zakona od 10. travnja 1990.PotpisiRodríguez IglesiasKakourisEdward PuissochetMenciniMoitinho de AlmeidaKapteyn Gulmann      Murray       Ragnemalm      SevónObjavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 30. travnja 1996. Tajnik Suda       PredsjednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias1 Jezik postupka: francuski