62024CC0129
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 27. ožujka 2025. (
1
)
Predmet C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
protiv
Commissioner for Environmental Information,
uz sudjelovanje:
Nepoznate(-ih) osobe(-a) odnosno Johna i/ili Jane Doe,
Irske,
Attorney General,
Right to Know CLG
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Visoki sud, Irska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Aarhuška konvencija – Direktiva 2003/4/EZ – Javni pristup informacijama o okolišu – Pristup informacijama o okolišu na zahtjev – Pojmovi ‚podnositelj zahtjeva’ i ‚zahtjev’ – Anoniman zahtjev ili zahtjev u kojem se koristi pseudonim – Obveza da podnositelji zahtjeva navedu svoje pravo ime i trenutačnu fizičku adresu – Nevaljanost zahtjeva – Odbijanje zahtjeva zato što je očito nerazuman”
I. Uvod
1.
Pravo na pristup informacijama o okolišu prvi je od triju stupova Aarhuške konvencije (
2
), uz pravo na javno sudjelovanje i pravo na pristup pravosuđu (
3
). Konačni cilj tih prava je omogućiti svakom građaninu da „traži”„pravo živjeti u okolišu pogodnom za [njegovo] zdravlje i dobrobit te [da ispunjava dužnost da], pojedinačno i zajedno s drugima, [štiti] i [unapređuje] okoliš na dobrobit sadašnjih i budućih naraštaja” (
4
). Aarhuška konvencija ima „dvojni identitet” (
5
), u smislu da ekološka prava povezuje s ljudskim pravima (
6
). Njezini se „stupovi”„međusobno podupiru” (
7
); pravo na pristup informacijama o okolišu preduvjet je za druga prava djelovanja (
8
).
2.
Uvodna izjava 1. Direktive 2003/4 (
9
) odražava važnost prava na informacije te izražava težnju da „[p]ovećani pristup javnosti informacijama o okolišu i širenje takvih informacija pridon[ese] većoj svijesti o pitanjima okoliša […] i, u konačnici, kvalitetnijem okolišu”.
3.
Predmetni slučaj odnosi se na pitanje može li pristup informacijama o okolišu općenito biti uvjetovan time da podnositelji zahtjeva navedu svoje ime i fizičku adresu. Predmetni slučaj otvara i pitanje zaštitnih mehanizama koje tijela javne vlasti imaju na raspolaganju kada se bave zahtjevima koje smatraju neozbiljnima ili zlonamjernima.
II. Pravni okvir
A.
Međunarodno pravo
4.
Članak 4. stavak 1. točka (a) Aarhuške konvencije glasi:
„1.   Svaka stranka dužna je osigurati da, u ovisnosti od sljedećih stavaka ovoga članka, tijela vlasti kao odgovor na zahtjev za informacijom o okolišu stave takvu informaciju na raspolaganje javnosti, u okviru domaćeg zakonodavstva, uključujući, ako je zatraženo i u ovisnosti od podstavka (b) ovoga stavka, preslike predmetne dokumentacije koja sadrži ili se sastoji od te informacije:
(a)
bez obveze navođenja interesa”.
B.
Pravo Europske unije
5.
U skladu s člankom 2. stavkom 5. Direktive 2003/4, „‚[p]odnositelj zahtjeva’ znači bilo koja fizička ili pravna osoba koja zatraži informacije o okolišu”.
6.
Članak 3. Direktive 2003/4, naslovljen „Pristup informacijama o okolišu na zahtjev”, u stavku 1. predviđa:
„Države članice osiguravaju da tijela javne vlasti moraju, u skladu s odredbama ove Direktive, učiniti dostupnim informacije o okolišu koje su pohranjene kod ili za njih, svakom podnositelju zahtjeva na njegov zahtjev, bez [obveze] iskazivanja interesa.”
C.
Irsko pravo
7.
Članak 6. European Communities (Access to Information on the Environment) Regulationsa 2007 to 2014 (Uredba iz 2007. do 2014. – Europska zajednica (pristup informacijama o okolišu)) (u daljnjem tekstu: Uredba o pristupu informacijama o okolišu) predviđa:
„6. 1. Zahtjev za informacije o okolišu mora –
[…]
(c)
sadržavati ime, adresu i sve druge relevantne kontaktne podatke podnositelja zahtjeva […]
[…]
2. Podnositelj zahtjeva nema obvezu iskazivanja interesa za podnošenje zahtjeva”.
III. Sažeti prikaz spora u glavnom postupku i prethodna pitanja
8.
U razdoblju između 13. ožujka i 30. svibnja 2022. podnositelj zahtjeva ili podnositelji zahtjeva (vjerojatno jedan, ali možda i više njih) poslali su Coillteu (irsko šumarsko društvo u djelomičnom državnom vlasništvu) veoma velik broj, u istom ili gotovo istom formatu, vjerojatno anonimnih zahtjeva ili zahtjeva u kojima su se koristili pseudonimi tražeći pristup informacijama o okolišu. U tim zahtjevima nisu bile navedene nikakve fizičke adrese. Imena su bila nadahnuta filmskim likovima.
9.
Coillte je početne zahtjeve s nekima od imena koja su podnositelji zahtjeva koristili razmotrio na uobičajen način jer su se u tom trenutku činili jednokratnim zahtjevima. Međutim, kada su od 20. ožujka 2022. počeli pristizati anonimni zahtjevi sličnog stila i sličnog izričaja, Coillte je shvatio da su, prema svemu sudeći, bili dio organizirane kampanje te je poduzeo mjere kako bi provjerio identitet njihovih podnositelja.
10.
Coillte je – prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, razumno – zaključio da ti zahtjevi nisu bili namijenjeni ishođenju informacija o okolišu te da su, prema svemu sudeći, bili dio šire kampanje nepoznatih osoba s upitnim motivima. Ta je kampanja veoma značajno utjecala na rad Coilltea te je preusmjerila vrijeme i resurse sa stvarnih zahtjeva za informacije o okolišu, što je izazvalo kašnjenja i frustracije za podnositelje stvarnih zahtjeva za informacije o okolišu.
11.
Coillte je na te zahtjeve odgovorio tako što je od podnositeljâ zahtjeva zatražio (trenutačnu) adresu i potvrdu da su odnosna imena bila njihova prava (službena) imena. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je Coillte zaključio, s obzirom na okolnosti razumno, da je bilo potrebno riješiti preliminarno pitanje točnosti podataka o identitetu koje su podnositelji zahtjeva pružili. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je, s obzirom na broj podnesenih zahtjeva, dotično tijelo javne vlasti poduzelo razumne mjere kako bi utvrdilo jesu li zahtjevi bili očito nerazumni s obzirom na količinu, prirodu i učestalost drugih zahtjeva iste osobe.
12.
Sud koji je uputio zahtjev smatra, u nedostatku dokaza o suprotnome, da je Coillte potvrdu pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese podnositelja zahtjeva zatražio kako bi provjerio njegov identitet, a ne kako bi utvrdio njegov interes.
13.
Budući da informacije koje je zatražio nisu dostavljene, Coillte je zahtjeve odbio kao nevaljane u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (c) Uredbe o pristupu informacijama o okolišu.
14.
Podnositelji zahtjeva potom su od Coilltea zatražili da provede interno preispitivanje. Coillte je od njih zatražio da potvrde svoja prava službena imena i navedu svoje trenutačne adrese. Budući da su ti zahtjevi za potvrdu ponovno zanemareni, zahtjevi za interno preispitivanje odbijeni su kao nevaljani.
15.
Protiv nekoliko odluka kojima su odbijeni zahtjevi za informacije podnesena je pritužba pred Commissionerom for Environmental Information (Povjerenik za informacije o okolišu, Irska) (u daljnjem tekstu: povjerenik). Povjerenik je 29. kolovoza 2022. donio odluku (u daljnjem tekstu: sporna odluka) u kojoj se proglasio nadležnim razmotriti pritužbe te je utvrdio da je Coillte pogriješio smatrajući, u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (c) Uredbe o pristupu informacijama o okolišu, anonimne zahtjeve odnosno zahtjeve u kojima su se koristili pseudonimi nevaljanima.
16.
Coillte je sudu koji je uputio zahtjev uložio kasacijsku žalbu protiv sporne odluke.
17.
Irska i Attorney General (Glavni državni odvjetnik, Irska) intervenirali su u postupak, a Right to Know CLG (u daljnjem tekstu: Right to Know) dodan je kao amicus curiae.
18.
Sud koji je uputio zahtjev želi da se pojasni na koji način treba tumačiti pojam „zahtjev” iz članka 6. stavka 1. Direktive 2003/4 i pojam „podnositelj zahtjeva” iz članka 2. stavka 5. te direktive.
19.
Kada je riječ o pojmu „zahtjev”, sud koji je uputio zahtjev ističe da, u skladu s člankom 6. Uredbe o pristupu informacijama o okolišu, zahtjev za informacije o okolišu mora ispunjavati određene formalne uvjete, uključujući uvjet da sadržava ime i adresu. Zahtjev koji ne ispunjava te uvjete mora se proglasiti nevaljanim. Sud koji je uputio zahtjev stoga smatra da se pojam „zahtjev” može odnositi samo na valjan zahtjev koji je u skladu s Direktivom 2003/4 i nacionalnim zakonodavstvom kojim se ta direktiva prenosi u nacionalno pravo.
20.
Kada je riječ o pojmu „podnositelj zahtjeva”, sud koji je uputio zahtjev smatra da se odnosi na fizičku ili pravnu osobu čiji se identitet utvrđuje na temelju njezina službenog imena i trenutačne fizičke adrese te da se stoga ne može odnositi na anonimnu osobu ili osobu koja koristi pseudonim. Taj sud navodi da iz činjenice da Direktiva 2003/4 daje prava fizičkim i pravnim osobama proizlazi da podnositelj zahtjeva mora pružiti pravo ime i fizičku adresu kako bi ga se moglo smatrati podnositeljem zahtjeva. Izostanak tih informacija usto može dovesti do nezadovoljavajućeg ishoda eventualnog sudskog spora, kao što se dogodilo u slučaju zainteresiranih stranaka, koje nije moguće identificirati minimalnim informacijama potrebnima za sudjelovanje u postupku.
21.
Sud koji je uputio zahtjev pita, za slučaj da Sud utvrdi da „podnositelja zahtjeva” u smislu Direktive 2003/4 nije potrebno identificirati, protivi li se toj direktivi nacionalno zakonodavstvo kojim se obvezuje podnositelje zahtjeva da navedu svoje ime i/ili trenutačnu fizičku adresu kako bi mogli podnijeti zahtjev. Sud koji je uputio zahtjev smatra da država članica, u skladu s načelom postupovne autonomije, može prenijeti Direktivu 2003/4 u svoje zakonodavstvo na način koji obvezuje podnositelje zahtjeva da se identificiraju kako bi tijelo javne vlasti moglo provjeriti jesu li fizičke ili pravne osobe koje mogu uživati prava podnositelja zahtjeva.
22.
Sud koji je uputio zahtjev želi doznati, za slučaj da Sud utvrdi da se nacionalno zakonodavstvo kojim se nalaže identifikacija podnositelja zahtjeva protivi Direktivi 2003/4, može li tijelo javne vlasti ipak tražiti potvrdu imena i/ili trenutačne fizičke adrese podnositelja zahtjeva ako opravdano sumnja da su pružene informacije netočne ili nepotpune. Činjenica da takve informacije mogu dovesti do nagađanja u vezi s interesom podnositelja zahtjeva ne bi trebala biti relevantna.
23.
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev nije siguran može li tijelo javne vlasti zatražiti informacije o identitetu podnositelja zahtjeva kako bi utvrdilo je li dani zahtjev očito nerazuman s obzirom na količinu, prirodu i učestalost drugih zahtjeva istog podnositelja zahtjeva.
24.
U tim okolnostima, High Court (Visoki sud, Irska) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Odnosi li se pojam ‚zahtjev’ iz članka 6. stavka 1. Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. stavkom 1. [Aarhuške konvencije], samo na zahtjev koji je valjan s obzirom na Direktivu i na nacionalno pravo države članice o kojoj je riječ kojim se prenosi ta direktiva?
2.
Odnosi li se pojam ‚podnositelj zahtjeva’ iz članka 2. stavka 5. Direktive 2003/4, u vezi s, među ostalim, člankom 4. stavkom 1. točkom (b) i/ili člankom 6. stavcima 1. i/ili 2. i/ili člankom 2. stavkom 5., člankom 4. stavkom 1. i člankom 4. stavkom 3. točkom (b) [Aarhuške konvencije], samo na fizičku ili pravnu osobu čiji se identitet utvrđuje na temelju njezina pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese, za razliku od osobe i/ili podnositelja zahtjeva koji je anoniman ili koristi pseudonim i/ili čiji kontaktni podaci sadržavaju samo adresu elektroničke pošte?
3.
Ako je odgovor na drugo pitanje niječan, je li učinak članka 3. stavka 1. i/ili članka 3. stavka 5. točke (c) Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. stavkom 1. [Aarhuške konvencije], to da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se od podnositelja zahtjeva traži da dostavi svoje pravo ime i/ili trenutačnu fizičku adresu kako bi mogao podnijeti zahtjev?
4.
Ako je odgovor na drugo pitanje niječan, a odgovor na treće pitanje načelno potvrdan, je li učinak Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. [Aarhuške konvencije], to da tijelo javne vlasti, kada razumno smatra da postoji dvojba prima facie u pogledu točnosti informacija o identitetu podnositelja zahtjeva, ne smije zatražiti potvrdu pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese podnositelja zahtjeva kako bi provjerilo njegov identitet, a ne kako bi utvrdilo njegov interes, čak i ako bi pružanje pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese podnositelja zahtjeva neizravno moglo dovesti do zaključka ili nagađanja tijela javne vlasti o eventualnom interesu podnositelja zahtjeva iz članka 3. stavka 1. Direktive?
5.
Ako je odgovor na drugo pitanje niječan, a odgovor na treće pitanje načelno potvrdan, je li učinak članka 4. stavka 1. točke (b) Direktive, u vezi s člankom 4. stavkom 3. točkom (b) [Aarhuške konvencije], to da tijelo javne vlasti ne smije zatražiti potvrdu pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese podnositelja zahtjeva kako bi utvrdilo je li određen zahtjev očito nerazuman s obzirom na količinu, prirodu i učestalost drugih zahtjeva istog podnositelja zahtjeva, a ne kako bi utvrdilo interes podnositelja zahtjeva, čak i ako bi pružanje pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese podnositelja zahtjeva neizravno moglo dovesti do zaključka ili nagađanja tijela javne vlasti o eventualnom interesu podnositelja zahtjeva iz članka 3. stavka 1. Direktive?”
25.
Coillte, povjerenik, češka i talijanska vlada, Irska i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja.
IV. Ocjena
A.
Uvodna zapažanja
26.
Najprije treba podsjetiti na to da se Europska unija pristupanjem Aarhuškoj konvenciji obvezala osigurati u području primjene prava Unije načelan pristup informacijama o okolišu koje su pohranjene kod tijela javne vlasti (
10
).
27.
Kao što je to potvrđeno u uvodnoj izjavi 5. Direktive 2003/4, usvajanjem te direktive zakonodavac Unije želio je osigurati usklađenost prava Unije s tom konvencijom kako bi je Unija mogla zaključiti, predvidjevši opći sustav s namjenom osiguravanja bilo kojoj fizičkoj ili pravnoj osobi u nekoj državi članici prava pristupa informacijama o okolišu koje su pohranjene kod ili za tijela javne vlasti, a da ta osoba ne mora dokazati interes (
11
).
28.
Iz toga proizlazi da prilikom tumačenja Direktive 2003/4 treba voditi računa o tekstu i predmetu Aarhuške konvencije, čijoj je provedbi u pravu Unije ta direktiva namijenjena (
12
).
29.
Osim toga, Vodič za provedbu Aarhuške konvencije se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda može smatrati dokumentom s objašnjenjima koji se može, u slučaju potrebe, uzeti u obzir među ostalim relevantnim čimbenicima za potrebe tumačenja te konvencije, čak i ako analize koje on sadržava nemaju nikakvu obvezujuću snagu ni normativni učinak koji imaju odredbe navedene konvencije (
13
).
B.
Prvo pitanje
30.
Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u bitnome želi doznati treba li pojam „zahtjev” iz članka 6. stavka 1. Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. stavkom 1. Aarhuške konvencije, tumačiti na način da se odnosi samo na zahtjev koji je valjan s obzirom na tu direktivu i na nacionalno pravo države članice o kojoj je riječ kojim se prenosi ta direktiva.
31.
U skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 2003/4, države članice moraju osigurati da svaki „podnositelj zahtjeva koji smatra da je njegov zahtjev za informacije bio ignoriran, nepravedno odbijen […], odnosno da se na njega neodgovarajuće odgovorilo ili da se po njemu nije postupalo u skladu s odredbama članaka 3., 4. ili 5., ima pristup postupku u kojem postupke ili propuste dotičnog tijela javne vlasti preispituje to isto tijelo ili neko drugo tijelo javne vlasti ili ih administrativno preispituje neovisno i nepristrano tijelo [ustanovljeno] zakonom”.
32.
Iz sustava Direktive 2003/4 jasno proizlazi, kako je Komisija u bitnome istaknula, da se izraz „zahtjev za informacije” iz članka 6. stavka 1. te direktive odnosi na „zahtjev” podnesen u skladu s člankom 3. te direktive.
33.
Prema članku 3. stavku 1. Direktive 2003/4, informacije o okolišu pohranjene kod tijela javne vlasti moraju se učiniti dostupnima „svakom podnositelju zahtjeva na njegov zahtjev, bez [obveze] iskazivanja interesa”.
34.
U Direktivi 2003/4 nije definiran pojam „zahtjev” niti su određeni konkretni uvjeti valjanosti u smislu članka 3. koje podnositelj zahtjeva mora ispuniti kako bi podnio zahtjev.
35.
Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravo na pristup zajamčeno Direktivom 2003/4 postoji samo u mjeri u kojoj tražene informacije ispunjavaju uvjete za javni pristup koje ona predviđa, što pretpostavlja, među ostalim, da one čine „informacije o okolišu” u smislu članka 2. stavka 1. te direktive (
14
).
36.
Dakle, zahtjev mora biti u skladu s općim uvjetima iz članka 3. da bi pravo na pristup postojalo, što znači da zahtjev mora podnijeti „podnositelj zahtjeva”„tijelu javne vlasti” te da mora biti namijenjen dobivanju „informacija o okolišu” koje su „pohranjene kod ili za” tijelo javne vlasti. Navedeni su pojmovi definirani u članku 2. Direktive 2003/4.
37.
Osim toga, ni članak 2. stavak 5. ni članak 3. stavak 1. Direktive 2003/4 ne predviđaju uvjete za podnošenje zahtjeva koji se odnose na oblik ili valjanost tog zahtjeva. Pojam „zahtjev” treba široko tumačiti, kao bilo koji zahtjev podnesen u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive.
38.
Nužnost širokog tumačenja pojma „zahtjev” potvrđena je u članku 4. stavku 1. Aarhuške konvencije, koji obvezuje stranke da osiguraju da se informacije o okolišu stave javnosti na raspolaganje kao odgovor na zahtjev za takve informacije u okviru domaćeg zakonodavstva. U skladu s Vodičem za provedbu Aarhuške konvencije, „‚zahtjev’ može biti bilo koja komunikacija pripadnika javnosti tijelu javne vlasti kojom se traže informacije o okolišu” [neslužbeni prijevod] (
15
). U tom se vodiču usto ističe da „konvencijom nije određen oblik zahtjeva, što znači da se zahtjevom smatra bilo koji zahtjev, usmeni ili pisani, koji ispunjava uvjete iz članka 4.” (
16
) [neslužbeni prijevod].
39.
Prvo prethodno pitanje otvara problematiku mogu li države članice postaviti uvjete za podnošenje zahtjeva koji se odnose na valjanost te mogu li pravo na pristup pravosuđu predviđeno člankom 6. Direktive 2003/4 učiniti ovisnim o ispunjenju tih uvjeta.
40.
Kao prvo, mora se istaknuti da, u skladu s člankom 3. stavkom 5. točkom (c) Direktive 2003/4, države članice, kako bi omogućile ostvarivanje prava na pristup informacijama o okolišu na zahtjev, moraju osigurati da su „definirana praktična rješenja” za osiguravanje učinkovitog ostvarivanja tog prava. Primjeri takvih „praktičnih rješenja” uključuju imenovanje službenika za informiranje, uspostavljanje i održavanje ustanova za pregled traženih informacija i registre ili popise informacija o okolišu koje posjeduju tijela javne vlasti ili informacijski punktovi. U uvodnoj izjavi 15. te direktive navodi se da „[t]a rješenja jamče da su informacije učinkovito i lako pristupačne te da postupno postaju dostupne javnosti”. Članak 3. stavak 5. točke (a) i (b) odnosi se na obvezu država članica da osiguraju da dužnosnici pružaju potporu javnosti u traženju pristupa informacijama odnosno da popis tijela javne vlasti bude javno dostupan. Osim toga, države članice u skladu s člankom 3. stavkom 5. zadnjim podstavkom moraju osigurati da tijela javne vlasti adekvatno informiraju javnost o pravima koja uživaju te da u odgovarajućoj mjeri pružaju obavijesti, smjernice i savjete u tu svrhu.
41.
U kontekstu članka 3. stavka 5. Direktive 2003/4, obveza osiguravanja „praktičnih rješenja” za učinkovito ostvarivanje prava na pristup informacijama o okolišu dio je dužnosti tijela javne vlasti da pripadnicima javnosti olakšaju korištenje njihovih prava (
17
).
42.
Shodno tomu, obveza definiranja „praktičnih rješenja” za ostvarivanje prava traženja informacija propisana u članku 3. stavku 5. Direktive 2003/4 razlikuje se od postavljanja uvjeta u pogledu valjanosti. Naime, dok „praktična rješenja” služe olakšavanju pristupa informacijama, uvjeti u pogledu valjanosti su formalnosti odnosno preduvjeti koje podnositelj zahtjeva mora ispuniti da bi dobio pristup relevantnim informacijama.
43.
Iako se u nacionalnom zakonodavstvu može utvrditi okvir za podnošenje i obradu zahtjeva, relevantna pravila ne smiju prekoračivati ono što je nužno za postizanje cilja članka 3. stavka 5. Direktive 2003/4, a to je osiguravanje lakog i učinkovitog pristupa informacijama o okolišu.
44.
Kao drugo, iz članka 6. Direktive 2003/4 proizlazi da postupak ili propust tijela javne vlasti mora biti moguće upravno i sudski preispitati ako je „zahtjev za informacije bio ignoriran, nepravedno odbijen (bilo u cijelosti ili djelomično), odnosno [ako] se na njega neodgovarajuće odgovorilo ili [ako] se po njemu nije postupalo u skladu s odredbama članaka 3., 4. ili 5.”.
45.
Shodno tomu, ostvarivanje prava na pristup pravosuđu ne ovisi o tome smatra li tijelo javne vlasti da je zahtjev valjan odnosno da su ispunjeni uvjeti za ostvarivanje prava na informacije o okolišu koji su predviđeni u nacionalnom pravu. Pitanje je li riječ o „zahtjevu” u smislu Direktive 2003/4 – kao i pitanje jesu li ispunjeni svi drugi materijalni uvjeti za postojanje prava na pristup informacijama o okolišu – mora biti moguće upravno i sudski preispitati u skladu s člankom 6. te direktive. Na nadležnom je tijelu da utvrdi je li zahtjev za informacije o okolišu u skladu s uvjetima iz članka 3. stavka 1. te direktive.
46.
U suprotnome, pravo na pristup pravosuđu i nadležnost koju članak 6. Direktive 2003/4 daje neovisnim i nepristranim tijelima ustanovljenima zakonom te sudovima ovisili bi o načinu na koji nacionalna tijela tumače uvjete za pristup informacijama o okolišu. Kako je povjerenik naveo, mehanizam osiguravanja pristupa pravosuđu mogao bi se dovesti u pitanje jednostavnim proglašenjem zahtjeva nevaljanim.
47.
S obzirom na navedeno, smatram da pojam „zahtjev” iz članka 6. stavka 1. Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. stavkom 1. Aarhuške konvencije, treba tumačiti na način da znači zahtjev podnesen u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive. Pitanje je li zahtjev obuhvaćen područjem primjene potonje odredbe mora biti moguće upravno i sudski preispitati, u skladu s člankom 6. Direktive 2003/4.
C.
Drugo pitanje
48.
Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u bitnome pita odnosi li se pojam „podnositelj zahtjeva” iz članka 2. stavka 5. Direktive 2003/4, u vezi s člancima 2. i 4. Aarhuške konvencije, na fizičku ili pravnu osobu čiji se identitet utvrđuje na temelju njezina pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese, a ne na osobu koja je anonimna ili koristi pseudonim i/ili na podnositelja zahtjeva čiji su kontaktni podaci određeni samo adresom elektroničke pošte.
49.
U skladu s člankom 2. stavkom 5., „podnositelj zahtjeva” je „bilo koja fizička ili pravna osoba koja zatraži informacije o okolišu”.
50.
Prema članku 3. stavku 1. Direktive 2003/4, tijela javne vlasti moraju informacije o okolišu koje su pohranjene kod ili za njih učiniti dostupnima „svakom podnositelju zahtjeva na njegov zahtjev, bez [obveze] iskazivanja interesa”.
51.
Postavlja se pitanje znači li pojam „podnositelj zahtjeva” da fizičke ili pravne osobe moraju biti identificirane svojim pravim imenom ili se on može odnositi i na podnositelje zahtjeva koji su anonimni ili koriste pseudonim.
52.
Treba podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se za izraze iz odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje svojeg smisla i dosega u pravilu treba u cijeloj Uniji postići autonomno i ujednačeno tumačenje (
18
).
53.
Prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i njezin kontekst te ciljeve propisa kojeg je dio (
19
).
54.
Kada je riječ o tekstu članka 2. stavka 5., tom je odredbom kao podnositelj zahtjeva određena „bilo koja fizička ili pravna osoba”. U njoj nije navedeno da takva fizička ili pravna osoba mora biti identificirana svojim pravim službenim imenom i/ili trenutačnom fizičkom adresom.
55.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da dodjela pravâ fizičkim i pravnim osobama znači da podnositelj zahtjeva mora pružiti pravo ime i/ili fizičku adresu kako bi ga se moglo smatrati podnositeljem zahtjeva.
56.
Coillte, češka i talijanska vlada te Irska slažu se s tim stajalištem. Oni tvrde da zahtjev za informacije o okolišu može podnijeti samo osoba koja je identificirana svojim imenom i adresom. To je zato što tijela javne vlasti moraju moći potvrditi status osobe koja podnosi zahtjev, a uvjet pružanja pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese najlakši je i najočitiji mehanizam za tu svrhu.
57.
Nasuprot tomu, povjerenik i Right to Know tvrde da pojam „podnositelj zahtjeva”, u nedostatku upućivanja na identitet podnositelja zahtjeva, ne iziskuje identifikaciju.
58.
Komisija ističe da upućivanje na „osobu” u članku 2. stavku 5. Direktive 2003/4 pretpostavlja da takva osoba stvarno postoji te onemogućuje da izmišljena osoba podnese zahtjev u skladu s tom direktivom i uživa pogodnosti njezinih odredbi. Komisija predlaže da se u obzir uzmu i načini stavljanja informacija o okolišu na raspolaganje koji ne zahtijevaju uvijek identifikaciju podnositelja zahtjeva.
59.
Prema mojemu mišljenju, uvjet identifikacije podnositelja zahtjeva nije svojstven pojmu „podnositelj zahtjeva”. Kako Komisija u bitnome ističe, činjenica da je osobu u smislu članka 2. stavka 5. moguće identificirati ne znači da ta odredba zahtijeva identifikaciju. Naime, jedna je stvar prihvatiti da podnositelj zahtjeva mora stvarno postojati, odnosno da nije automatizirani bot ili izmišljena osoba. Sasvim je druga stvar pretpostaviti da podnositelj zahtjeva mora, kao nešto što se samo po sebi razumije, pružiti identifikacijske detalje kako bi ostvario pravo predviđeno člankom 3. stavkom 1. te biti podvrgnut sustavnim provjerama identiteta.
60.
Stoga, kako je Komisija navela, kada je riječ o pojmu „podnositelj zahtjeva” u smislu članka 2. stavka 5. Direktive 2003/4, puko postojanje fizičke ili pravne osobe dovoljno je da ta osoba uživa prava zajamčena tom direktivom.
61.
Navedeno ne dovodi u pitanje marginu prosudbe kojom države članice raspolažu kada određuju situacije u kojima je potrebno identificirati podnositelja zahtjeva država članica, kako će se podrobnije govoriti u nastavku u kontekstu trećeg, četvrtog i petog pitanja.
62.
Ni u Aarhuškoj konvenciji nije predviđeno da se podnositelji zahtjeva za informacije o okolišu moraju identificirati da bi ostvarili pravo na pristup tim informacijama. Ta konvencija ne sadržava definiciju pojma „podnositelj zahtjeva”. U skladu s njezinim člankom 4. stavkom 1., tijela javne vlasti informacije o okolišu stavljaju „javnosti” na raspolaganje kao odgovor na zahtjev za informacije o okolišu. Prema članku 2. stavku 4. te konvencije, „javnost” znači „jedna ili više fizičkih ili pravnih osoba te, sukladno domaćem zakonodavstvu odnosno praksi, njihove udruge, organizacije ili skupine”. Ta široka definicija „javnosti” tumači se u Vodiču za provedbu Aarhuške konvencije na način da se primjenjuje načelo „bilo koja osoba” [neslužbeni prijevod] (
20
).
63.
Kako je navedeno u pravnoj literaturi (
21
), činjenica da Aarhuška konvencija ne zahtijeva pružanje informacija o identitetu kao ni navođenje interesa prilikom podnošenja zahtjeva podrazumijeva da tijela javne vlasti moraju koristiti pristup koji je „neutralan s obzirom na podnositelja zahtjeva”. U skladu s tim pristupom, „nitko – pojedinci, nevladine organizacije ili druge osobe – tko zahtijeva informacije o okolišu ne mora se identificirati ili opravdati svoj zahtjev” (
22
).
64.
Jedan od razloga zbog kojih sud koji je uputio zahtjev smatra da bi identifikacija mogla biti potrebna jest taj da ona omogućuje da se provjeri jesu li podnositelji zahtjeva fizičke ili pravne osobe koje mogu uživati prava podnositelja zahtjeva, a ne, konkretno, neregistrirana tijela. To stajalište dijele Coillte kao i nekoliko zainteresiranih stranaka, uključujući češku vladu, koja navodi da je pravo na informacije o okolišu u Direktivi 2003/4 i Aarhuškoj konvenciji vezano uz pravnu osobnost podnositelja zahtjeva.
65.
U tom se pogledu mora istaknuti da iz uvodne izjave 2. Direktive 2003/4 proizlazi da se tom direktivom „proširuje postojeći pristup odobren Direktivom 90/313/EEZ” (
23
). U vrijeme Direktive 90/313 u pravnoj je literaturi bilo naglašeno da je osobno područje primjene prava na informacije o okolišu široko i da se mora smatrati da uključuje „praktički svakoga”, neovisno o pravnom obliku onoga tko traži informacije (
24
). Široko shvaćanje osobnog područja primjene prava na informacije o okolišu potvrđuju ciljevi javnog pristupa informacijama o okolišu koji obuhvaćaju, u skladu s uvodnom izjavom 1. Direktive 2003/4, „[doprinos] većoj svijesti o pitanjima okoliša, slobodnoj razmjeni stavova, učinkovitijem sudjelovanju javnosti u odlučivanju u vezi s okolišem i, u konačnici, kvalitetnijem okolišu”. Komentatori su naveli da je Direktivom 2003/4 „pristup informacijama stavljen u kontekst ljudskog prava” i da stoga „pravo nije dano samo građanima Unije, nego svima, uključujući udruge” (
25
).
66.
Osim toga, u skladu s člankom 3. stavkom 5. točkom (a) Direktive 2003/4, dužnosnici moraju pružati potporu „javnosti u traženju pristupa informacijama”. U članku 2. stavku 6. te direktive „javnost” je definirana kao „jedna ili više fizičkih ili pravnih osoba i, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom ili praksom, njihove udruge, organizacije ili skupine”. Iz tumačenja prvonavedene odredbe, u vezi s potonjom, proizlazi da fizičke ili pravne osobe i, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom ili praksom, njihove udruge, organizacije ili skupine moraju imati mogućnost tražiti pristup informacijama o okolišu.
67.
Obveza dužnosnikâ da pružaju potporu „javnosti” u traženju pristupa informacijama predviđena u članku 3. stavku 5. točki (a) Direktive 2003/4 bila bi besmislena ako je određenim kategorijama „javnosti” i, osobito, udrugama koje nemaju pravnu osobnost uskraćeno svako pravo traženja informacija o okolišu na temelju zahtjeva u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive.
68.
Osim toga, kako je navedeno u uvodnim zapažanjima, prilikom tumačenja Direktive 2003/4 treba voditi računa o tekstu i predmetu Aarhuške konvencije, čijoj je provedbi u pravo Unije ta direktiva namijenjena (
26
). U tom se pogledu mora podsjetiti na to da Aarhuška konvencija primjenjuje načelo „bilo koja osoba” kada je riječ o pravu na pristup informacijama o okolišu (
27
). „Javnost” u smislu Aarhuške konvencije obuhvaća, konkretno, „udruge, organizacije ili skupine” fizičkih ili pravnih osoba „sukladno domaćem zakonodavstvu odnosno praksi”. Sve obveze iz nacionalnog prava moraju biti u skladu s ciljem Aarhuške konvencije da se osigura „širok pristup” [neslužbeni prijevod] pravima koja ona dodjeljuje (
28
). Tumačenje koje bi tijelima javne vlasti omogućavalo da pravo na informacije o okolišu uskrate samo na osnovi razloga povezanog s pravnom osobnosti moglo bi to načelo dovesti u pitanje.
69.
U svakom slučaju, pojedinačne fizičke osobe koje su članovi udruge koja (još) nije registrirana nedvojbeno imaju pravo tražiti pristup informacijama (
29
).
70.
Shodno tomu, s obzirom na to da svatko ima pravo na pristup informacijama o okolišu, provjera pravnog statusa „podnositelja zahtjeva” ne može sama po sebi opravdati obvezu identifikacije podnositelja zahtjeva.
71.
Kada je riječ o kontekstu pojma „podnositelj zahtjeva”, valja podsjetiti na to da su, prema članku 3. stavku 1. Direktive 2003/4, tijela javne vlasti dužna, u skladu s tom direktivom, informacije o okolišu učiniti dostupnima „svakom podnositelju zahtjeva na njegov zahtjev, bez [obveze] iskazivanja interesa”. Iz uvodne izjave 8. te direktive proizlazi da svaka fizička i pravna osoba ima pravo na pristup informacijama o okolišu bez obveze iskazivanja svojeg interesa.
72.
Pravo „svakog” podnositelja zahtjeva da zatraži informacije o okolišu i odgovarajuća obveza tijela javne vlasti da pruže te informacije nadopunjuju proaktivnu obvezu tih tijela da pruže informacije, koja proizlazi iz članka 7. Direktive 2003/4. U skladu s člankom 1. točkom (b) te direktive, cilj je te proaktivne obveze osigurati da su, „kao nešto što se samo po sebi razumije, informacije o okolišu postupno sve dostupnije i raširenije u javnosti, kako bi se postigla najveća moguća sustavna dostupnost i širenje informacija o okolišu u javnosti”. Osim toga, prema uvodnoj izjavi 9. te direktive, tijela javne vlasti moraju učiniti dostupnima i širiti informacije o okolišu široj javnosti „u najvećoj mogućoj mjeri, posebno koristeći informacijske i komunikacijske tehnologije”.
73.
Iz članka 7. Direktive 2003/4, u vezi s njezinim člankom 1. točkom (b) i uvodnom izjavom 9., proizlazi da se informacije o okolišu moraju, „kao nešto što se samo po sebi razumije”, „učiniti dostupnim” javnosti „u najvećoj mogućoj mjeri”, što znači da javnost ne mora ni zatražiti te informacije. Izraz „učiniti dostupnim” dovoljno je širok da obuhvati raznolike metode stavljanja tih informacija na raspolaganje. Kako Right to Know navodi, informacije o okolišu se podnositelju zahtjeva mogu učiniti dostupnima u uredima tijela javne vlasti (tako da mu se omogući uvid u njih ili njihovo preuzimanje), putem internetske stranice ili omogućavanjem njegovu zastupniku da ih prikupi. U nijednoj od tih situacija nema očitih razloga zbog kojih bi se fizičke ili pravne osobe koje žele ostvariti svoje pravo na pristup informacijama o okolišu prvo morale identificirati. Osim toga, u Direktivi 2003/4 nije propisano sredstvo kojim se informacije moraju „učiniti dostupnim”. Informacije se stoga mogu poslati, primjerice, na adresu elektroničke pošte podnositelja zahtjeva ako je potonji upravu kontaktirao na taj način.
74.
Opća obveza tijela javne vlasti da proaktivno šire informacije javnosti ide u prilog tumačenju prema kojem, kada pripadnik javnosti zahtjevom traži pristup informacijama o okolišu, ne postoji izričita obveza davanja podataka o identitetu.
75.
Coillte, Irska i češka vlada tvrde da članak 6. Direktive 2003/4 podupire zaključak da pojam „podnositelj zahtjeva” iziskuje identifikaciju podnositelja zahtjeva. Prema njihovu mišljenju, s obzirom na to da podnositelj zahtjeva na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 2003/4 može tražiti upravno preispitivanje odluke kojom je odbijen njegov zahtjev za informacije odnosno sudsko preispitivanje te odluke na temelju članka 6. stavka 2. te direktive, njegov identitet mora biti utvrđen prilikom traženja informacija o okolišu.
76.
Nije mi uvjerljiva usporedba između uvjetâ za ostvarivanje prava na informacije o okolišu i postupka za podnošenje pritužbe upravnom tijelu odnosno tužbe sudu. Uvjete za ostvarivanje svakog od tih prava potrebno je promatrati odvojeno. Međutim, priznavanje mogućnosti podnošenja anonimnog zahtjeva u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2003/4 ne bi dovelo u pitanje pravila koja države članice mogu utvrditi u pogledu ostvarivanja prava na upravno ili sudsko preispitivanje. Za pravila država članica koja se odnose na ostvarivanje prava na pristup informacijama o okolišu vrijedi načelo postupovne autonomije, podložno poštovanju načelâ ekvivalentnosti i djelotvornosti i prava na djelotvoran pravni lijek pred nepristranim sudom u skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
30
).
77.
Nije mi uvjerljiva ni usporedba koju je Komisija povukla između uređenja o kojem je riječ i uređenja koje se primjenjuje na javni pristup dokumentima u skladu s Uredbom (EZ) br. 1049/2001 (
31
). Kao prvo, krug korisnika prava na pristup dokumentima predviđen Uredbom br. 1049/2001 uži je od kruga korisnika prava na informacije o okolišu predviđenog Direktivom 2003/4. Naime, prema članku 2. stavku 1. Uredbe br. 1049/2001, pravo na pristup dokumentima ima „[s]vaki građanin Unije i svaka fizička ili pravna osoba s boravištem ili registriranim sjedištem u državi članici”. Krug korisnika prava na pristup informacijama o okolišu ne podliježe takvim ograničenjima. Kao drugo, javni pristup informacijama o okolišu pohranjenima kod institucija Unije uređen je Uredbom (EZ) br. 1367/2006 (
32
). Ta uredba, kako je istaknuto u akademskoj literaturi (
33
), „proširuje krug korisnika prava na pristup” određen u članku 2. Uredbe br. 1049/2001 time što podnositeljima zahtjeva priznaje pravo na pristup informacijama o okolišu „bez obzira na državljanstvo, nacionalnost ili domicil podnositelja zahtjeva, a u slučaju pravnih osoba, bez obzira na registrirano sjedište ili stvarno središte njihovih aktivnosti” (
34
).
78.
Stoga, s obzirom na razlike u krugu korisnika, nije prikladno smatrati da Direktiva 2003/4 nameće obvezu identifikacije podnositelja zahtjeva na temelju uvjeta predviđenih u Uredbi br. 1049/2001.
79.
Kada je riječ o ciljevima Direktive 2003/4, njome se, prema njezinu članku 1. točki (a), nastoji zajamčiti pravo na pristup informacijama o okolišu pohranjenima kod ili za tijela javne vlasti. To pravo, kako proizlazi iz uvodne izjave 1. te direktive i kao što je to navedeno u točki 65. ovog mišljenja, pridonosi „učinkovitijem sudjelovanju javnosti u odlučivanju u vezi s okolišem i, u konačnici, kvalitetnijem okolišu”. Osim toga, iz uvodne izjave 2. te direktive proizlazi da je pravo na javni pristup informacijama o okolišu dio „proces[a] promjene” u pogledu „otvorenosti i transparentnosti” (
35
). Također, iz uvodne izjave 16. te direktive proizlazi da objavljivanje informacija služi javnom interesu. Stoga, pravo na pristup informacijama, kojim se omogućuje objavljivanje, služi javnom interesu te ne ovisi o interesu danog pojedinca koji zahtijeva objavu informacija. Zbog tog razloga, te kako je izričito navedeno u članku 3. stavku 1. Direktive 2003/4, podnositelji zahtjeva ne moraju iskazati interes.
80.
Činjenica da podnositelji zahtjeva mogu tražiti informacije o okolišu, a da se ne moraju identificirati, podupire cilj omogućavanja širokog pristupa informacijama o okolišu i transparentnosti. Očuvanje anonimnosti može biti posebno važno, kako povjerenik i Right to Know u bitnome navode, za podnositelje zahtjeva čiji bi interes za podnošenje zahtjeva bio neizravno otkriven ako bi njihovo službeno ime i adresa bili poznati (
36
). Nepostojanje obveze identificiranja također je dosljedno sa svrhom javnog interesa prava na informacije (
37
).
81.
Coillte i nekoliko zainteresiranih stranaka upozorili su na opasnost od toga da umjetna inteligencija automatski sastavlja i šalje zahtjeve za pristup. Takva opasnost, iako je ozbiljna, ne čini se svojstvenom anonimnim zahtjevima. Umjesto toga, ona je povezana s korištenjem sredstava informacijskog društva za komunikaciju s tijelima javne vlasti (za razliku od zahtjeva koji se podnose fizički). Kako bi se spriječila ta opasnost, na državi članici je da uvede potrebne i prikladne tehničke zaštitne mehanizme koji će osigurati da tijela javne vlasti obrađuju samo zahtjeve čiji je autor osoba, a ne automatizirani bot (
38
).
82.
Vlade koje su podnijele pisana očitovanja i Irska usto su upozorile na opasnost od zlouporabe koju izazivaju anonimni zahtjevi ili zahtjevi u kojima se koristi pseudonim. Mora se podsjetiti na to da države članice, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Direktive 2003/4, mogu odbiti „očito nerazumne” zahtjeve za informacije o okolišu. Taj razlog za odbijanje dovoljno je širok da tijelu javne vlasti omogući odbijanje zlonamjernog zahtjeva ili zahtjeva koji služi uznemiravanju ili ometanju. Kako ću objasniti u nastavku u vezi s petim pitanjem, tijela javne vlasti mogu u kontekstu primjene te iznimke zahtijevati identifikaciju.
83.
Shodno tomu, zlouporaba prava na informacije može dovesti do odbijanja zahtjeva, ali ne opravdava usko tumačenje pojma „podnositelj zahtjeva”.
84.
Zaključujem da iz teksta, konteksta i svrhe članka 2. stavka 5. Direktive 2003/4 proizlazi da pojam „podnositelj zahtjeva” ne iziskuje identifikaciju fizičke ili pravne osobe koja traži informacije o okolišu u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive.
85.
S obzirom na navedeno, smatram da pojam „podnositelj zahtjeva” iz članka 2. stavka 5. Direktive 2003/4, u vezi s člancima 2. i 4. Aarhuške konvencije, treba tumačiti na način da taj pojam nije ograničen na fizičku ili pravnu osobu čiji se identitet utvrđuje na temelju njezina pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese, nego također obuhvaća osobu koja je anonimna ili koristi pseudonim i/ili podnositelja zahtjeva čiji su kontaktni podaci određeni samo adresom elektroničke pošte.
D.
Treće i četvrto pitanje
86.
Sud koji je uputio zahtjev svojim trećim i četvrtim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, u bitnome pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. stavkom 1. Aarhuške konvencije, tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se od podnositeljâ zahtjeva traži da navedu svoje pravo ime i fizičku adresu kako bi mogli podnijeti zahtjev za informacije o okolišu te na način da se tijelu javne vlasti zabranjuje provjera identiteta podnositelja zahtjeva čak i kada postoji dvojba u pogledu točnosti informacija koje je podnositelj zahtjeva pružio u pogledu svojeg identiteta.
87.
Na ta će se pitanja morati odgovoriti ako Sud prihvati odgovor koji predlažem na drugo pitanje.
88.
Članak 3. stavak 1. Direktive 2003/4, koji, kako je istaknuto, tijelima javne vlasti nameće obvezu „učiniti dostupnim informacije o okolišu koje su pohranjene kod ili za njih, svakom podnositelju zahtjeva na njegov zahtjev, bez [obveze] iskazivanja interesa”, odgovara članku 4. stavku 1. Aarhuške konvencije. Potonja odredba obvezuje tijela javne vlasti da informacije o okolišu stave javnosti na raspolaganje kao odgovor na zahtjev za takve informacije.
89.
Kako je navedeno u odgovoru na drugo pitanje, članak 3. stavak 1. Direktive 2003/4 ne obvezuje nužno podnositelja zahtjeva da pruži podatke o svojem identitetu.
90.
Postavlja se pitanje može li država članica u svojem nacionalnom zakonodavstvu nametnuti takvu obvezu identifikacije.
91.
Iz članka 288. UFEU‑a proizlazi da države članice prilikom prenošenja direktive raspolažu širokom marginom prosudbe u pogledu odabira načina i sredstava namijenjenih osiguranju njezine provedbe. Ta sloboda ne utječe na obvezu svake države članice kojoj je direktiva upućena da poduzme sve potrebne mjere kako bi osigurala pun učinak predmetne direktive u skladu s njezinim ciljem (
39
).
92.
Kada je riječ o provedbi prava na pristup informacijama o okolišu, članak 3. stavak 5. Direktive 2003/4 izričito predviđa da države članice moraju definirati „praktična rješenja” kako bi osigurale „učinkovito ostvarivanje” tog prava. Kako je istaknuto (
40
), cilj tih praktičnih rješenja je olakšati ostvarivanje tog prava.
93.
Aarhuška konvencija u članku 4. stavku 1. predviđa da tijela javne vlasti moraju informacije o okolišu staviti na raspolaganje „u okviru domaćeg zakonodavstva”. U skladu s Vodičem za provedbu Aarhuške konvencije, to znači da se u „nacionalnom zakonodavstvu treba utvrditi okvir za postupak odgovaranja na zahtjeve za informacije u skladu s [Aarhuškom k]onvencijom” [neslužbeni prijevod] (
41
). Za potrebe ostvarivanja prava na informacije o okolišu, pravo Unije i, konkretnije, Direktiva 2003/4 smatra se dijelom nacionalnog prava država članica (
42
).
94.
Iz članka 3. stavka 5. Direktive 2003/4 i članka 4. stavka 1. Aarhuške konvencije proizlazi da države članice prilikom definiranja praktičnih rješenja za učinkovito ostvarivanje prava na informacije o okolišu imaju diskrecijsku ovlast utvrditi okvir za postupak podnošenja zahtjeva za informacije i odgovaranja na te zahtjeve.
95.
U tom kontekstu, kao prvo, identifikacija podnositelja zahtjeva može biti potrebna kako bi tijela javne vlasti odgovorila na zahtjev. Tijela javne vlasti mogu, primjerice, tražiti ime i poštansku adresu podnositelja zahtjeva ako potonji ne pruži nikakve druge kontaktne podatke.
96.
Podaci o identitetu podnositelja zahtjeva mogu biti potrebni i ako se tražene informacije pružaju za (razumnu) naknadu u skladu s člankom 5. stavkom 2. Direktive 2003/4 (
43
).
97.
Kao drugo, podaci o identitetu mogu biti potrebni kada zahtjev za informacije podliježe nekom od izuzeća predviđenih u članku 4. Direktive 2003/4.
98.
U članku 4. te direktive izričito su navedena izuzeća od prava na pristup informacijama o okolišu koja države članice mogu uvesti. Pod uvjetom da su ta izuzeća doista prenesena u nacionalno pravo, tijela javne vlasti mogu se na njih pozivati u svrhu odbijanja podnesenih zahtjeva za pristup informacijama (
44
).
99.
Ta se izuzeća primjenjuju, među ostalim, na zahtjev koji je očito nerazuman, na zahtjev koji se odnosi na materijal koji se tek dovršava, na zahtjev u vezi s internom komunikacijom i na situacije u kojima bi objavljivanje informacija negativno utjecalo na povjerljivost postupaka pred tijelima javne vlasti, međunarodne odnose, javnu sigurnost ili nacionalnu obranu, povjerljivost trgovačkih ili industrijskih podataka ili povjerljivost osobnih podataka.
100.
Članak 4. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2003/4 predviđa da se u svakom pojedinačnom slučaju javni interes za objavljivanje informacija treba odvagnuti s interesom za njegovo odbijanje. Shodno tomu, odbijanje pristupa informacijama o okolišu zbog razloga navedenih u članku 4. uvijek se mora temeljiti na odvagivanju uključenih interesa.
101.
Iz sudske prakse Suda proizlazi da to odvagivanje mora proizlaziti iz stvarnog i konkretnog ispitivanja svake situacije pred nadležnim tijelima u okviru zahtjeva za pristup informacijama o okolišu podnesenog na osnovi Direktive 2003/4 (
45
).
102.
Budući da pri razmatranju zahtjeva za pristup treba voditi računa o posebnim interesima koji postoje u svakom pojedinačnom slučaju, tijelo javne vlasti obvezno je razmotriti i eventualne navode podnositelja zahtjeva o razlozima koji bi mogli opravdati objavu traženih informacija (
46
).
103.
Osim toga, u skladu s člankom 4. stavkom 5. Direktive 2003/4, o odbijanju da se informacije učine dostupnima potrebno je „obavijestiti” podnositelja zahtjeva pisano ili elektronički, ako je zahtjev bio pisani ili ako tako zahtijeva podnositelj. Obavijest mora sadržavati razloge za odbijanje. Ako je obavijest o odbijanju dostavljena, tijelo javne vlasti informacije više ne čini dostupnima. Umjesto toga, ono donosi upravnu odluku, za što mu mogu biti potrebni podaci o identitetu podnositelja zahtjeva (
47
).
104.
Iz navedenog slijedi da se tijelo javne vlasti, kada primjenjuje izuzeće od prava na pristup informacijama, prema podnositelju zahtjeva mora ophoditi na način koji se razlikuje od pukog stavljanja informacija na raspolaganje. Države članice u takvim situacijama mogu smatrati potrebnim zahtijevati identifikaciju podnositelja zahtjeva (
48
).
105.
Međutim, ako podnositelj zahtjeva zatraži informacije o okolišu te pruži kontaktne podatke, a tijelo javne vlasti može informacije učiniti dostupnima bez bilo kakve posebne interakcije s podnositeljem zahtjeva te ne primjenjujući izuzeće, ne čini se da je identifikacija podnositelja zahtjeva uvjet koji je potreban za ostvarivanje prava na pristup. Nema očitog razloga zbog kojeg bi se, primjerice, osoba koja želi pristupiti registrima ili popisima informacija o okolišu koji su uspostavljeni te se čuvaju u skladu s člankom 3. stavkom 5. Direktive 2003/4 ili koja je osobno prisutna u ustanovi za pregled traženih informacija prvo morala identificirati. Isto vrijedi i za, primjerice, osobu koja informacije o okolišu traži porukom elektroničke pošte koristeći pseudonim (
49
).
106.
Kako povjerenik i Right to Know u bitnome tvrde, sustavno zahtijevanje od svih podnositelja zahtjeva za informacije o okolišu da se identificiraju može određene osobe odvratiti od traženja informacija. Kako je istaknuto u odgovoru na prvo pitanje, ime određenih podnositelja zahtjeva može neizravno otkriti njihov interes pa bi obveza navođenja imena mogla biti jednaka obvezi iskazivanja interesa, što je u suprotnosti s Direktivom 2003/4 i Aarhuškom konvencijom. Te zainteresirane stranke izričito su naglasile opasnost od uznemiravanja osoba koje ostvaruju pravo na informacije o okolišu, opasnost koja nije teoretska ili apstraktna posebno ako su u pitanju ekonomski interesi. Pristup koji je „neutralan s obzirom na podnositelja zahtjeva” kao i pristup koji je „neutralan s obzirom na motiv” mogu spriječiti opasnost od odmazde na koju se upućuje u članku 3. stavku 8. Aarhuške konvencije (
50
).
107.
Budući da se identifikacija podnositelja zahtjeva ne može zahtijevati kao opća obveza za ostvarivanje prava na pristup informacijama o okolišu, dvojbe u pogledu točnosti informacija, koje je podnositelj zahtjeva pružio u pogledu svojeg identiteta, nisu prikladna osnova na temelju koje uprava može tražiti potvrdu identiteta podnositelja zahtjeva. Međutim, prethodno navedeno ne utječe, kao što će to u nastavku biti razmotreno u okviru odgovora na peto pitanje, na situaciju u kojoj se potvrda traži kako bi se, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Direktive 2003/4, utvrdilo je li zahtjev očito nerazuman.
108.
S obzirom na navedeno, smatram da članak 3. stavak 1. Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. stavkom 1. Aarhuške konvencije, treba tumačiti na način da mu se, čak i kada postoji dvojba u pogledu točnosti informacija koje je podnositelj zahtjeva pružio u pogledu svojeg identiteta, protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se od podnositeljâ zahtjeva traži, kao opće pravilo, da navedu svoje ime i fizičku adresu kako bi mogli podnijeti zahtjev za informacije o okolišu. Prethodno navedeno se primjenjuje pod uvjetom da identifikacija nije potrebna kako bi se odgovorilo na zahtjev i da nije primjenjivo nijedno izuzeće iz članka 4. te direktive.
E.
Peto pitanje
109.
Sud koji je uputio zahtjev svojim petim pitanjem u bitnome pita treba li članak 4. stavak 1. točku (b) Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. stavkom 3. točkom (b) Aarhuške konvencije, tumačiti na način da se tijelu javne vlasti zabranjuje traženje potvrde pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese podnositelja zahtjeva kako bi utvrdilo je li određen zahtjev očito nerazuman s obzirom na količinu, prirodu i učestalost drugih zahtjeva istog podnositelja zahtjeva.
110.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravo na pristup informacijama o okolišu predviđeno Direktivom 2003/4 znači da bi objavljivanje tih informacija trebalo biti opće pravilo i da tijelima javne vlasti treba biti dopušteno odbiti zahtjev za pružanje informacija o okolišu samo u pojedinačnim i jasno određenim slučajevima. Izuzeća od prava na pristup trebala bi se stoga tumačiti restriktivno, pri čemu bi trebalo provesti odvagivanje između javnog interesa za objavljivanje i interesa za njegovo odbijanje (
51
).
111.
Kao što je to prethodno navedeno u ovom mišljenju (
52
), u članku 4. te direktive izričito su navedena izuzeća od prava na pristup informacijama o okolišu koja države članice mogu uvesti. Pod uvjetom da su ta izuzeća doista prenesena u nacionalno pravo, tijela javne vlasti mogu se na njih pozivati u svrhu odbijanja podnesenih zahtjeva za pristup informacijama (
53
).
112.
Shodno tomu, države članice mogu, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Direktive 2003/4, propisati da se zahtjev za informacije o okolišu odbije ako je „očito nerazuman”.
113.
Sud koji je uputio zahtjev posebno pita mogu li tijela javne vlasti prilikom primjene tog izuzeća tražiti potvrdu identiteta podnositelja zahtjeva te mogu li, kada ocjenjuju razumnost zahtjeva, uzeti u obzir količinu, prirodu i učestalost drugih zahtjeva istog podnositelja zahtjeva.
114.
Za početak se mora istaknuti da se za opisivanje zahtjeva u nekim jezičnim verzijama prethodno navedene odredbe koristi izraz „nerazuman” (
54
), dok se u nekima koristi izraz „zlouporaban” (
55
). Međutim, u nijednoj jezičnoj verziji nisu navedeni konkretni kriteriji za ocjenjivanje očite nerazumnosti ili zlouporabnosti zahtjeva.
115.
Člankom 4. stavkom 3. Direktive 2003/4 propisuje se da država članica, kada propisuje izuzeća, može sastaviti javno dostupan popis kriterija na temelju kojih dotično tijelo može odlučivati o postupanju sa zahtjevima (
56
).
116.
Države članice stoga imaju diskrecijsku ovlast pri određivanju čimbenika za primjenu tog razloga za odbijanje.
117.
Međutim, budući da odbijanje zahtjeva na temelju očite nerazumnosti predstavlja izuzeće od općeg pravila obveze pružanja informacija, ono mora biti izuzetno.
118.
U tu svrhu, standard za kvalificiranje zahtjeva kao očito nerazumnog mora biti visok.
119.
Konkretno, kada je riječ o količini zatraženih informacija, taj čimbenik (kao i složenost zatraženih informacija) opravdava, u skladu s člankom 3. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2003/4, produljenje roka od jednog mjeseca u kojem uprava mora odgovoriti. Iz tumačenja članka 3. stavka 2. točke (b) Direktive 2003/4 u vezi s njezinim člankom 4. stavkom 2. točkom (b) proizlazi da količina zatraženih informacija sama po sebi ne čini zahtjev očito nerazumnim (
57
).
120.
Kada je riječ o učestalosti zahtjeva, mora se podsjetiti na to da pravo na pristup informacijama o okolišu ima opći cilj pridonijeti većoj svijesti o pitanjima okoliša. Podnositelj zahtjeva ima pravo informacije o okolišu tražiti od različitih tijela ili od istog tijela bez ograničenja u pogledu broja zahtjeva. Određivanje apsolutnog brojčanog praga iznad kojeg bi se zahtjeve moglo automatski kvalificirati kao očito nerazumne ugrozilo bi pravo na informacije o okolišu (
58
).
121.
Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u pravu Unije postoji opće načelo prava prema kojem se osobe ne mogu prijevarno ili zlouporabno pozivati na odredbe prava Unije (
59
). Od osoba se zahtijeva da poštuju to opće načelo prava (
60
), što uključuje podnositelje zahtjeva koji ostvaruju svoje pravo na informacije o okolišu.
122.
Izuzeće iz članka 4. stavka 1. točke (b) Direktive 2003/4 odražava tu sudsku praksu Suda te potvrđuje, kako navodi Irska, važnost izbjegavanja zlouporabe pravâ koja ta direktiva dodjeljuje.
123.
Kako bi tijelo proglasilo zahtjev očito nerazumnim, ono mora uzeti u obzir sve okolnosti svakog pojedinog slučaja, uključujući prirodu i izvor zahtjeva. To osobito vrijedi, kako češka vlada u bitnome ističe, kada okolnosti slučaja pokazuju da je zahtjev zlonamjeran ili neozbiljan, kada može uzrokovati uznemiravanje ili poremećaj odnosno kada pokazuje namjeru jednog ili više podnositelja zahtjeva da omete funkcioniranje tijela javne vlasti tako da ga zatrpa zahtjevima (
61
).
124.
U tom kontekstu, potvrda imena i adrese podnositelja zahtjeva može tijelima biti potrebna kako bi ga obavijestila o razlozima za odbijanje da se učine dostupnima sve ili dio zatraženih informacija, kako je propisano člankom 4. stavkom 5. Direktive 2003/4.
125.
Iz navedenog slijedi da kvalifikacija zahtjeva kao očito nerazumnog ne ovisi samo o broju, prirodi i učestalosti zahtjeva zasebno, nego o svim okolnostima svakog pojedinog slučaja. Te okolnosti mogu uključivati korištenje očito neozbiljnog ili zlonamjernog pseudonima.
126.
S obzirom na navedeno, smatram da članak 4. stavak 1. točku (b) Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. stavkom 3. točkom (b) Aarhuške konvencije, treba tumačiti na način da se tijelu javne vlasti ne zabranjuje traženje potvrde pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese podnositelja zahtjeva kako bi utvrdilo je li određen zahtjev očito nerazuman s obzirom na količinu, prirodu i učestalost drugih zahtjeva istog podnositelja zahtjeva, pod uvjetom da se ti kriteriji ne uzimaju u obzir izolirano, nego u kontekstu cjelokupne ocjene okolnosti svakog pojedinog slučaja. To osobito vrijedi kada posebnosti slučaja pokazuju da je zahtjev zlonamjeran ili neozbiljan, kada može uzrokovati uznemiravanje ili poremećaj odnosno kada pokazuje namjeru jednog ili više podnositelja zahtjeva da ometaju funkcioniranje tijela javne vlasti.
V. Zaključak
127.
S obzirom na sve navedeno, predlažem da Sud na pitanja koja je uputio High Court (Visoki sud, Irska) odgovori na sljedeći način:
„1.
Pojam ‚zahtjev’ iz članka 6. stavka 1. Direktive 2003/4/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o javnom pristupu informacijama o okolišu i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/313/EEZ, u vezi s člankom 4. stavkom 1. Konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisane u Aarhusu 25. lipnja 1998. te odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005.,
treba tumačiti na način da znači zahtjev podnesen u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive. Pitanje je li zahtjev obuhvaćen područjem primjene potonje odredbe mora biti moguće upravno i sudski preispitati, u skladu s člankom 6. Direktive 2003/4.
2.
Pojam ‚podnositelj zahtjeva’ iz članka 2. stavka 5. Direktive 2003/4, u vezi s člancima 2. i 4. Aarhuške konvencije,
treba tumačiti na način da taj pojam nije ograničen na fizičku ili pravnu osobu čiji se identitet utvrđuje na temelju njezina pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese, nego također obuhvaća osobu koja je anonimna ili koristi pseudonim i/ili podnositelja zahtjeva čiji su kontaktni podaci određeni samo adresom elektroničke pošte.
3.
Članak 3. stavak 1. Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. stavkom 1. Aarhuške konvencije,
treba tumačiti na način da mu se, čak i kada postoji dvojba u pogledu točnosti informacija koje je podnositelj zahtjeva pružio u pogledu svojeg identiteta, protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se od podnositeljâ zahtjeva traži, kao opće pravilo, da navedu svoje ime i fizičku adresu kako bi mogli podnijeti zahtjev za informacije o okolišu. Prethodno navedeno se primjenjuje pod uvjetom da identifikacija nije potrebna kako bi se odgovorilo na zahtjev i da nije primjenjivo nijedno izuzeće iz članka 4. te direktive.
4.
Članak 4. stavak 1. točku (b) Direktive 2003/4, u vezi s člankom 4. stavkom 3. točkom (b) Aarhuške konvencije,
treba tumačiti na način da se tijelu javne vlasti ne zabranjuje traženje potvrde pravog imena i/ili trenutačne fizičke adrese podnositelja zahtjeva kako bi utvrdilo je li određen zahtjev očito nerazuman s obzirom na količinu, prirodu i učestalost drugih zahtjeva istog podnositelja zahtjeva, pod uvjetom da se ti kriteriji ne uzimaju u obzir izolirano, nego u kontekstu cjelokupne ocjene okolnosti svakog pojedinog slučaja. To osobito vrijedi kada posebnosti slučaja pokazuju da je zahtjev zlonamjeran ili neozbiljan, kada može uzrokovati uznemiravanje ili poremećaj odnosno kada pokazuje namjeru jednog ili više podnositelja zahtjeva da ometaju funkcioniranje tijela javne vlasti.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Konvencija o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisana u Aarhusu 25. lipnja 1998. te odobrena u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL 2005., L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 151.; u daljnjem tekstu: Aarhuška konvencija)
(
3
)	Vidjeti Ebbesson, J. i dr., Aarhuška konvencija: Vodič za provedbu, 2. izdanje, Ujedinjeni narodi, Ženeva, 2014., str. 19. (u daljnjem tekstu: Vodič za provedbu Aarhuške konvencije).
(
4
)	Sedma i osma uvodna izjava preambule Aarhuške konvencije
(
5
)	Barritt, E., The Foundations of the Aarhus Convention, London, Hart Publishing, 2020., str. 5.
(
6
)	Vodič za provedbu Aarhuške konvencije, str. 15.
(
7
)	Whittaker, S., Reid, C. T. i Mendel, J., Freedom of Environmental Information: Aspirations and Practice, Intersentia, Cambridge, 2023., str. 38.
(
8
)	Pristup informacijama o okolišu i njihovo pružanje može se opravdati i razlozima kao što je potreba da se podrži održivi razvoj i poboljša provedba prava u području okoliša. Vidjeti, Bell, S. i dr., Environmental Law, 9. izdanje, Oxford University Press, Oxford, 2024., str. 248.
(
9
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o javnom pristupu informacijama o okolišu i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/313/EEZ (SL 2003., L 41, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 128.)
(
10
)	Presuda od 15. travnja 2021., Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, t. 26. i navedena sudska praksa)
(
11
)	Presuda od 19. prosinca 2013., Fish Legal and Shirley (C‑279/12, EU:C:2013:853, t. 36. i navedena sudska praksa)
(
12
)	Presuda od 19. prosinca 2013., Fish Legal and Shirley (C‑279/12, EU:C:2013:853, t. 37. i navedena sudska praksa)
(
13
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 8. studenoga 2022., Deutsche Umwelthilfe (Homologacija motornih vozila) (C‑873/19, EU:C:2022:857, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
(
14
)	Presuda od 15. travnja 2021., Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, t. 28. i navedena sudska praksa)
(
15
)	Vodič za provedbu Aarhuške konvencije, str. 79. (moje isticanje)
(
16
)	Vodič za provedbu Aarhuške konvencije, str. 79.
(
17
)	Vidjeti Vodič za provedbu Aarhuške konvencije, str. 62.
(
18
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 15. travnja 2021., Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
(
19
)	Presuda od 16. siječnja 2025., Banco de Santander (Zastupanje pojedinačnih potrošača) (C‑346/23, EU:C:2025:13, t. 43. i navedena sudska praksa)
(
20
)	Vodič za provedbu Aarhuške konvencije, str. 55. (moje isticanje)
(
21
)	Whittaker, S. i dr., op. cit., bilješka 7, str. 49.
(
22
)	Ibid.
(
23
)	Direktiva Vijeća od 7. lipnja 1990. o slobodi pristupa informacijama o okolišu (SL 1990., L 158, str. 56.)
(
24
)	Vidjeti Krämer, L., „La Directive 90/313/CEE sur l’accès à l’information en matière d’environement: genèse et perspectives d’application” u Pallemaerts, M. (urednik), Het recht op informatie inzake leefmilieu = Le droit à l’information en matière d’environnement = The right to environmental information, E. Story‑Scientia, Bruxelles, 1991., str. 17. do 39., na str. 32. (moje isticanje); Klein, D. R., „Kapitel 3 Reaktive Umwelt information spflichten”, u Umwelt information im Völker- und Europarecht: Aktive Umweltaufklärung des Staates und Informationszugangsrechte des Bürgers, Mohr Siebeck, Tübingen, 2011., str. 320., s daljnjim upućivanjima na pravnu literaturu.
(
25
)	Krämer, L. i Badger, C., Krämer’s EU Environmental Law, 9. izdanje, Hart Publishing, Oxford, 2024., str. 139. (moje isticanje). Vidjeti općenito Boer, B. (urednik), Environmental Law Dimensions of Human Rights, Oxford University Press, Oxford, 2015.
(
26
)	Vidjeti točku 28. ovog mišljenja. To odražava, u području prava u području okoliša, ustaljenu sudsku praksu prema kojoj se odredbe prava Unije trebaju u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti s obzirom na međunarodno pravo, osobito kada te odredbe imaju za cilj provođenje međunarodnog sporazuma koji je sklopila Unija. Vidjeti presudu od 6. srpnja 2023., EIB i Komisija/ClientEarth (C‑212/21 P i C‑223/21 P, EU:C:2023:546, t. 66.). Vidjeti Krämer, L., „The Aarhus Convention and the European Union” u Banner, C. (urednik), The Aarhus Convention, A Guide for UK Lawyers, Hart Publishing, London, 2015., Bloomsbury, str. 79.
(
27
)	Vidjeti točku 62. ovog mišljenja.
(
28
)	Vidjeti Vodič za provedbu Aarhuške konvencije, str. 55. Vidjeti također moje mišljenje u predmetu Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD (C‑252/22, EU:C:2023:592, t. 37. i 38.).
(
29
)	Vidjeti Klein, D. R., bilješka na dnu stranice 24., op. cit., str. 321.
(
30
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 6. listopada 2015., East Sussex County Council (C‑71/14, EU:C:2015:656, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
(
31
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.)
(
32
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 6. rujna 2006. o primjeni odredaba Aarhuške konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša na institucije i tijela Zajednice (SL 2006., L 264, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 29.)
(
33
)	Etemire, U., „Access to environmental information under EU Law” u Peeters, M. i Eliantonio, M. (urednici), Research Handbook on EU Environmental Law, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2020., str. 117. do 132., na str. 120.
(
34
)	Članak 3. Uredbe br. 1367/2006
(
35
)	O pristupu transparentnosti na temelju prava u području prava o okolišu vidjeti, među ostalim, Hunter, B. D., „The emerging norm of transparency in international environmental governance” u Ala’i, P., i Vaughn, G. R., (urednici) Research Handbook on Transparency, Edward Elgar, Cheltenham, Ujedinjena Kraljevina, 2014.
(
36
)	Povjerenik daje primjer pojedinca koji se ranije žalio tijelu javne vlasti u pogledu utjecaja nekog projekta na okoliš ili pojedinca koji traži informacije o mjeri odnosno aktivnosti koja će utjecati na okoliš u njegovoj blizini ili slučaja u kojem informacije traži organizacija s posebnim ekološkim ciljevima.
(
37
)	Vidjeti Whittaker, S. i dr., bilješka na dnu stranice 7., op. cit., str. 49., koji ističe da „nije bitno tko podnosi zahtjev (ili zahtjeve) za informacije o okolišu, s obzirom na to da bi svi koji to čine trebali to raditi u cilju zaštite i unapređenja okoliša za sadašnje i buduće generacije”.
(
38
)	Jedan od primjera u tom smislu može biti podnošenje elektroničkih zahtjeva putem obrasca, pri čemu je za podnošenje obrasca potrebno provjeriti da podnositelj zahtjeva nije robot.
(
39
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 12. studenoga 2020., Komisija/Austrija (Tijelo nadležno za sigurnost željeznica) (C‑796/19, EU:C:2020:920, t. 60. i navedenu sudsku praksu).
(
40
)	Vidjeti točku 41. ovog mišljenja.
(
41
)	Vodič za provedbu Aarhuške konvencije, str. 79.
(
42
)	Vidjeti Odbor za praćenje usklađenosti s Aarhuškom konvencijom, komunikacija ACCC/C/2006/18 Danska.
(
43
)	U pogledu značenja „razumnih” naknada vidjeti presudu od 9. rujna 1999., Komisija/Njemačka (C‑217/97, EU:C:1999:395, t. 48.).
(
44
)	Presuda od 23. studenoga 2023., Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, t. 35.)
(
45
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 20. siječnja 2021., Land Baden‑Württemberg (Interna komunikacija) (C‑619/19, EU:C:2021:35, t. 59.).
(
46
)	Vidjeti presudu od 20. siječnja 2021., Land Baden‑Württemberg (Interna komunikacija) (C‑619/19, EU:C:2021:35, t. 63.).
(
47
)	Vidjeti Karg, M., „Informationszugang auf Antrag - §4 Antrag und Verfahren - B. Antragserfordernis (Abs. UIG § 4 Absatz 1)”, u Gersdorf, H. i Paal, B. P. (urednici), BeckOK, Informations- und Medienrecht, 45. izdanje, C. H. Beck, München, 2021., t. 5.
(
48
)	Primjerice, u skladu sa švedskim pravom kojim je prenesena Direktiva 2003/4 (Lag (2005:181) om miljö information hos vissa enskilda organ (Zakon (2005:181) o informacijama o okolišu određenih pojedinačnih tijela)), svatko može tražiti pristup informacijama o okolišu. Iz članka 3. tog zakona proizlazi da osobe koje traže informacije ne moraju navesti svoje ime ili razloge za podnošenje zahtjeva. Međutim, identifikacija može biti potrebna kako bi uprava razmotrila postoje li prepreke objavljivanju informacija. Te su prepreke u bitnome jednake onima predviđenima u članku 4. Direktive 2003/4. U Finskoj, nacionalno pravo kojim se prenosi Direktiva 2003/4 jest Laki vesihuoltolain 16 §:n muuttamisesta 28.01.2005/54 (Zakon 2005/54 o izmjenama članka 16. Zakona o opskrbi vodom). Međutim, nacionalno zakonodavstvo je već djelotvorno ispunilo zahtjeve Direktive 2003/4 s obzirom na relevantne odredbe Lakija viranomaisten toiminnan julkisuudesta 21.5.1999/621 (Zakon1999/621 o pristupu informacijama). Prema članku 13. potonjeg zakona, osobe koje traže informacije ne moraju se identificirati niti obrazložiti svoj zahtjev, osim ako je to tijelu javne vlasti potrebno kako bi izvršilo svoju ovlast ili kako bi utvrdilo ima li osoba koja traži pristup pravo pristupiti dokumentu. Grčko pravo kojim se prenosi Direktiva 2003/4 (Ypourgiki apofasi HP 11764/653, Prosvasi toy koinou stis dimosies arches gia parochi pliroforion sxetika me to perivallon (Ministarska odluka HP 11764/653, Javni pristup informacijama o okolišu, FEK B’327/17.03.2006, kako je kodificirano Proedriko Diatagmom 28/2015, Kodikopoiisi diataxeon gia tin prosvasi se dimosia eggrafa kai stoixeia (Predsjednička uredba 28/2015, Kodifikacija odredbi o pristupu dokumentima i elementima javnih informacija (FEK A’34/23.03.2015)), ne određuje može li zahtjev biti anoniman. Međutim, valja napomenuti da od 1. siječnja 2025., Kodikas Dioikitikis Diadikasias (grčki Zakonik o upravnom postupku (Zakon 2690/1999, FEK A’ 45/9.3.1999), koji se primjenjuje na sva tijela javne vlasti ako nije drukčije predviđeno, izričito dopušta podnošenje anonimnih zahtjeva. Neovisno o navedenom, tijelo javne vlasti nije obvezno odgovoriti ako odbije anoniman zahtjev ili zahtjev koji je očito neodređen ili se ponavlja.
(
49
)	Međutim, ako korišteni pseudonim otkriva zlu namjeru podnositelja zahtjeva, zahtjev može podlijegati izuzeću iz članka 4. stavka 1. točke (b) Direktive 2003/4.
(
50
)	Vidjeti Vodič za provedbu Aarhuške konvencije, str. 71., gdje je navedeno da: „kao i u mnogim situacijama koje zahtijevaju otvorenost i transparentnost te u kojima su u pitanju ekonomski interesi, osobama koje preuzmu rizik zahtijevanja da se pravila poštuju te da se slijede odgovarajući postupci može biti potrebna zaštita od odmazde” [neslužbeni prijevod].
(
51
)	Presuda od 23. studenoga 2023., Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, t. 34.)
(
52
)	T. 98. mišljenja
(
53
)	Presuda od 23. studenoga 2023., Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, t. 35.)
(
54
)	To je slučaj u, primjerice, bugarskoj („неоснователно”), češkoj („nepřiměřená”), latvijskoj („nepamatots”), španjolskoj („irrazonable”), nizozemskoj („onredelijk”) i grčkoj („παράλογη”) jezičnoj verziji.
(
55
)	To je slučaj u, primjerice, francuskoj („abusive”), njemačkoj („missbräuchlich”) i portugalskoj („abusivo”) jezičnoj verziji.
(
56
)	U skladu s Vodičem za provedbu Aarhuške konvencije, str. 84., ako stranka (Aarhuške konvencije) odluči propisati to izuzeće, „mora definirati izraz ‚očito nerazuman’ kako bi tijelima javne vlasti pomogla da utvrde kada je zahtjev toliko nerazuman da ga se može odbiti na temelju tog izuzeća te kako bi zaštitila interes javnosti da se taj kriterij ne primjenjuje proizvoljno” [neslužbeni prijevod].
(
57
)	Taj je pristup potvrđen u Vodiču za provedbu Aarhuške konvencije, na čijoj se stranici 84. ističe da „iako konvencija ne pruža izravne smjernice o tome kako definirati izraz ‚očito nerazuman’, očigledno je da količina i složenost zatraženih informacija nisu sve na što se on mora [odnositi]” [neslužbeni prijevod].
(
58
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 9. siječnja 2025., Österreichische Datenschutzbehörde (Pretjerani zahtjevi) (C‑416/23, EU:C:2025:3, t. 47.).
(
59
)	Presuda od 19. rujna 2024., Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:761, t. 51.)
(
60
)	Ibid., t. 52.
(
61
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 9. siječnja 2025., Österreichische Datenschutzbehörde (Pretjerani zahtjevi) (C‑416/23, EU:C:2025:3, t. 57.).