PRESUDA SUDA5. veljače 1963.*U predmetu C-26/62_povodom
zahtjeva koji je sukladno članku 177. stavku 1. točki (a) i stavku 3.
Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice Sudu uputio
Tariefcommissie, nizozemski upravni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju
povodom tužbi u fiskalnim sporovima, u postupku izmeđuAlgemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend en Loos NV,
sa sjedištem u Utrechtu, koje zastupaju H. G. Stibbe i L. F. D. ter
Kuile, odvjetnici u Amsterdamu, s adresom za dostavu u Generalnom
konzulatu Nizozemske u LuksemburguiNederlandse Administratie der Belastingen,
koje zastupa inspektor za uvozne naknade i trošarine iz Zaandama, s
adresom za dostavu u Generalnom konzulatu Nizozemske u Luksemburgu_za donošenje prethodne odluke o sljedećim pitanjima:1.
Ima li članak 12. Ugovora o osnivanju EEZ-a učinak u unutarnjem pravu, u
smislu da se pravni subjekti država članica mogu na temelju tog članka
pozvati na subjektivna prava koja je sud dužan zaštititi?2.
U slučaju potvrdnog odgovora, je li primjena uvozne naknade od 8 % na
urea-formaldehid koji je tužitelj u glavnom postupku uvezao iz Savezne
Republike Njemačke u Nizozemsku predstavljala nedopušteno povećanje u
smislu članka 12. Ugovora o osnivanju EEZ-a ili se u konkretnom slučaju
radilo o primjerenoj promjeni uvozne naknade primjenjive prije 1. ožujka
1960., koju ne treba smatrati zabranjenom na temelju članka 12. bez
obzira na to što je riječ o aritmetičkom povećanju?SUDu
sastavu: A. M. Donner, predsjednik, L. Delvaux i R. Rossi, predsjednici
vijeća, O. Riese, Ch. L. Hammes (izvjestitelj), A. Trabucchi i R.
Lecourt, suci_nezavisni odvjetnik: K. Roemer_tajnik: A. Van Houtte_donosi sljedećuPRESUDU I – PostupakRegularnost
postupka povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji je sukladno članku
177. Ugovora o osnivanju EEZ-a Sudu uputio Tariefcommissie, sud u smislu
navedenog članka, nije predmet nikakvog prigovora.Osim toga, Sud u tom pogledu nije naišao na povrede na koje pazi po službenoj dužnosti. II – Prvo pitanje A – Nadležnost SudaNizozemska
i belgijska vlada osporavaju nadležnost Suda tvrdeći da u predmetnom
slučaju nije riječ o zahtjevu koji se tiče tumačenja, nego je u vezi s
primjenom Ugovora u kontekstu ustavnog prava Nizozemske.Posebno
ističu da Sud u konkretnom slučaju nije nadležan odlučivati o tome
imaju li odredbe Ugovora o osnivanju EEZ-a prednost pred nizozemskim
zakonima ili pred drugim ugovorima koje je Nizozemska zaključila i koji
su postali dijelom njenog pravnog sustava. Rješavanje takvog problema
ulazilo bi u isključivu nadležnost nacionalnih sudova, što podliježe
tužbi prema uvjetima određenim u člancima 169. i 170. Ugovora.Međutim,
u ovom predmetu od Suda nije zatraženo da odluči o primjeni Ugovora
prema načelima nizozemskog unutarnjeg prava, što je i dalje u
nadležnosti nacionalnih sudova, nego se od njega traži da u skladu s
člankom 177. točkom (a) Ugovora protumači doseg članka 12. Ugovora u
kontekstu prava Zajednice i u odnosu na učinke koje on ima na pojedince.Navedeni je argument stoga pravno neosnovan. Belgijska
vlada osim toga ističe da je Sud nenadležan jer, bez obzira na to kakav
odgovor Sud dao na prvo pitanje koje je postavio Tariefcommissie, on
neće biti relevantan za rješavanje spora o kojem taj sud vodi postupak.Međutim,
da bi Sud mogao biti nadležan u ovom predmetu potrebno je i dovoljno da
se postavljeno pitanje nedvojbeno odnosi na tumačenje Ugovora.Razlozi
koji su mogli navesti nacionalni sud da postavi određena pitanja, kao i
važnost koju dotični sud pripisuje tim pitanjima u kontekstu predmeta
koji rješava, ne podliježu ocjeni Suda.Iz teksta postavljenih pitanja proizlazi da se ona odnose na tumačenje Ugovora.Sud je stoga nadležan na njih odgovoriti.Slijedom navedenog, ovaj argument je također neosnovan. B – Osnovanost zahtjevaTariefcommissie
na prvom mjestu postavlja pitanje ima li članak 12. Ugovora izravan
učinak u unutarnjem pravu u tom smislu da se državljani država članica
mogu na osnovi tog članka pozvati na subjektivna prava koja je sud dužan
zaštititi.Kako bi se utvrdilo mogu li
odredbe međunarodnog ugovora imati takav doseg, nužno je razmotriti duh,
međusobne odnose i tekst tih odredaba.Cilj
Ugovora o osnivanju EEZ-a je uspostavljanje zajedničkog tržišta čije se
funkcioniranje izravno tiče pravnih subjekata u Zajednici, a to znači
da je navedeni Ugovor više od sporazuma koji stvara uzajamne obveze samo
između država ugovornica.Ovaj stav nalazi
potvrdu u preambuli Ugovora koja se ne poziva samo na vlade nego i na
narode, a još je jasnije potvrđen osnivanjem tijela kojima se
institucionaliziraju suverena prava čije izvršavanje ne utječe samo na
države članice nego i na njihove građane.Nadalje,
valja primijetiti da su državljani država članica koje okuplja
Zajednica pozvani surađivati u funkcioniranju Zajednice putem Europskog
parlamenta i Gospodarskog i socijalnog odbora.Pored
toga, uloga koju Sud ima na temelju članka 177. čiji je cilj osigurati
da nacionalni sudovi jedinstveno tumače Ugovor, potvrđuje da su države
prihvatile da pravo Zajednice ima autoritet na koji se njihovi
državljani mogu pozivati pred tim sudovima.Slijedom
navedenog valja zaključiti da Zajednica predstavlja novi pravni poredak
međunarodnog prava u čiju su korist države ograničile, premda u
ograničenim područjima, svoja suverena prava i čiji su subjekti ne samo
države članice nego i njihovi državljani.Iz
toga slijedi da pravo Zajednice, neovisno o zakonodavstvu država
članica, uz to što propisuje obveze za pojedince, također im daje i
prava koja postaju dijelom njihovog pravnog nasljeđa.Ta
prava ne nastaju samo kad je njihovo ostvarivanje izričito propisano
Ugovorom, nego i na temelju obveza koje Ugovor na jasno određen način
postavlja kako pojedincima tako i državama članicama i institucijama
Zajednice.Uzimajući u obzir odnos između
različitih odredaba Ugovora koje uređuju carine i davanja s istovrsnim
učinkom, valja naglasiti da članak 9. koji Zajednicu temelji na
carinskoj uniji sadrži osnovno pravilo o zabrani takvih carina i
davanja.Navedena odredba nalazi se na
početku dijela Ugovora u kojem se određuju „temelji Zajednice“, a
primijenjena je i izražena u članku 12.Tekst članka 12. sadrži jasnu i bezuvjetnu zabranu koja nije obveza na činjenje već obveza na suzdržavanje od činjenja.Navedena
obveza pritom nije podvrgnuta nikakvoj rezervi država članica koja bi
njezinu primjenu učinila ovisnom o donošenju kakvog pozitivnog propisa
unutarnjeg prava.Sama narav ove zabrane
čini je potpuno prilagođenom za to da proizvodi izravne učinke u pravnim
odnosima između država članica i njihovih pravnih subjekata.Za primjenu članka 12. nije potrebna zakonodavna intervencija od strane država.Činjenica
da su prema navedenom članku adresati obveze na suzdržavanje od
činjenja države članice ne znači samim time da njihovi državljani od nje
ne mogu imati koristi.Osim toga, pogrešno
je postavljen argument koji su tri vlade istaknule u svojim pisanim
očitovanjima dostavljenim Sudu, a koji se poziva na članke 169. i 170.
Ugovora.Činjenica da navedeni članci
Ugovora ovlašćuju Komisiju i države članice da protiv države koja nije
ispunila svoje obveze podnesu tužbu Sudu ne znači da se u tom slučaju
pojedinci ne mogu pozivati na iste obveze pred nacionalnim sudom. Ni
činjenica da Ugovor Komisiji daje sredstva za osiguravanje ispunjenja
obveza upućenih svojim pravnim subjektima također ne isključuje
mogućnost da se pojedinci pozovu na povrede tih istih obveza u sporovima
među pojedincima pred nacionalnim sudovima.Ograničavanje
pravne zaštite zbog povrede članka 12. od strane država članica samo na
postupke koji se vode na temelju članaka 169. i 170. onemogućilo bi
izravnu sudsku zaštitu subjektivnih prava njihovih državljana.Postoji
rizik da bi posezanje za postupkom na temelju navedenih članaka bilo
neučinkovito, ukoliko je isti trebao biti pokrenut nakon izvršenja
nacionalne mjere koja je u suprotnosti s odredbama Ugovora.Pored
nadzora o kojem skrbe Komisija i države članice, sukladno člancima 169.
i 170., učinkovitom nadzoru pridonosi i pažnja pojedinaca
zainteresiranih za zaštitu svojih prava.Iz
izloženog proizlazi da prema duhu, međusobnom odnosu i tekstu odredaba
Ugovora članak 12. valja tumačiti u smislu da proizvodi izravne učinke i
daje subjektivna prava koja su nacionalni sudovi dužni zaštititi. III – Drugo pitanje A – Nadležnost SudaPrema
očitovanjima belgijske i nizozemske vlade, formulacija ovog pitanja
prije nego što se na njega odgovori zahtijeva ocjenu Suda o carinskoj
klasifikaciji urea-formaldehida uvezenog u Nizozemsku, a o kojoj Van
Gend en Loos i inspektor za uvozne naknade i trošarine u Zaandamu imaju
različito shvaćanje uzimajući u obzir „Tariefbesluit“ iz 1947.Prema
isti navodima, pitanjem se ne traži tumačenje Ugovora, nego se ono tiče
primjene nizozemskih carinskih propisa na klasifikaciju aminoplasta,
što je izvan nadležnosti koja je Sudu Zajednice povjerena na temelju
članka 177. točke (a).Prema tome, zahtjev koji je podnio Tariefcommissie izlazi iz nadležnosti Suda.Međutim,
pravi smisao pitanja koje je postavio Tariefcommissie jest je li,
pravno gledano, stvarno povećanje carine koja se obračunava na određeni
proizvod i koje nije rezultat povećanja carinske stope, nego nove
klasifikacije proizvoda uslijed promjene njegova carinskog opisa,
suprotno zabrani iz članka 12. Ugovora.Promatrano
na taj način, postavljeno se pitanje odnosi na tumačenje navedene
odredbe Ugovora i, preciznije, na značenje koje treba pridati pojmu
davanja koja su se primjenjivala prije nego što je Ugovor stupio na
snagu.Sud je stoga nadležan donijeti odluku o ovom pitanju. B – Osnovanost zahtjevaIz
teksta i odnosa među dijelovima odredbe članka 12. Ugovora proizlazi da
se, kako bi se utvrdilo jesu li carine ili davanja s istovrsnim učinkom
bili povećani suprotno zabrani sadržanoj u navedenom članku, mora
voditi računa o carinama i pristojbama koje su se stvarno primjenjivale
na dan stupanja Ugovora na snagu.Nadalje, s
obzirom na zabranu iz članka 12. Ugovora, takvo nedopušteno povećanje
može proizaći kako iz promjene tarife, što dovodi do klasifikacije
proizvoda u razred koji je jače opterećen davanjem, tako i iz stvarnog
povećanja carinske stope.Manje je bitno na
koji je način provedeno povećanje carine, s obzirom na to da je po
stupanju Ugovora na snagu isti proizvod u istoj državi članici bio
opterećen višom stopom.Sukladno gore
izloženom tumačenju, primjena članka 12. u nadležnosti je nacionalnog
suda koji mora ispitati je li carinskim mjerama koje je uvela Nizozemska
proizvod na koji se primjenjuje davanje, u konkretnom slučaju
urea-formaldehid iz Savezne Republike Njemačke, opterećen uvoznom
naknadom koja je viša od one koja se primjenjivala 1. siječnja 1958.Sud
nije nadležan provjeravati osnovanost oprečnih shvaćanja koja su mu po
tom pitanju iznesena u postupku, već odlučivanje valja prepustiti
procjeni nacionalnih instanci. IV – TroškoviTroškovi koje potražuju Komisija EEZ-a i vlade država članica koje su Sudu podnijele očitovanja ne nadoknađuju se.U
predmetnom slučaju ovaj postupak ima za stranke značaj prethodnog
pitanja u okviru spora koji se vodi pred Tariefcommissie. O troškovima
će stoga odlučiti taj sud.Slijedom navedenog:uzimajući u obzir postupovne akte_nakon saslušanja izvještaja suca izvjestitelja_saslušavši usmena očitovanja tužitelja u glavnom postupku i Komisije EEZ-a_saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika_uzimajući u obzir članak 9., 12., 14., 169., 170. i 177. Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice_uzimajući u obzir Protokol o Statutu Suda Europske ekonomske zajednice_uzimajući u obzir Poslovnik Suda Europskih zajednica_SUDodgovarajući na zahtjev koji mu je kao prethodno pitanje odlukom od 16. kolovoza 1962. postavio Tariefcommissie odlučuje:1.      Članak
12. Ugovora o osnivanju EEZ-a proizvodi izravne učinke i daje pravnim
subjektima subjektivna prava koja su nacionalni sudovi dužni zaštititi.2.      Kako
bi se utvrdilo jesu li carine ili davanja s istovrsnim učinkom bili
povećani protivno zabrani sadržanoj u članku 12. Ugovora, valja uzeti u
razmatranje carine i davanja koje je dotična država članica stvarno
primjenjivala na dan stupanja na snagu Ugovora. Takvo povećanje može
biti rezultat bilo promjene tarife koja dovodi do klasifikacije
proizvoda u razred u kojem je jače opterećen davanjem, bilo povećanja
carinske stope.3.      O troškovima ovog postupka odlučit će Tariefcommissie.DonnerDelvauxRossiRieseHammesTrabucchi       Lecourt Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 5. veljače 1963.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte        A. M. Donner