62021CJ0237_RES
Дело C‑237/21
S.M.
срещу
Generalstaatsanwaltschaft München
(Преюдициално запитване, отправено от Oberlandesgericht München)
Решение на Съда (голям състав) от 22 декември 2022 година
„Преюдициално запитване — Гражданство на Европейския съюз — Членове 18 и 21 ДФЕС — Отправена до държава членка от трета държава молба за екстрадиция на гражданин на Съюза, който е гражданин на друга държава членка и е упражнил правото си на свободно движение в първата държава членка — Молба, подадена с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода — Забрана за екстрадиране, прилагана само за гражданите на съответната държава — Ограничаване на свободното движение — Обосноваване с предотвратяването на безнаказаността — Пропорционалност“
Гражданство на Съюза — Разпоредби на Договора — Персонално приложно поле — Гражданин на държава членка, който е гражданин и на трета държава — Включване
(членове 18 и 21 ДФЕС)
(вж. т. 31)
Гражданство на Съюза — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Отправена до държава членка молба от трета държава за екстрадиция на гражданин на Съюза, който е гражданин на друга държава членка и е упражнил правото си на свободно движение в първата държава членка — Молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода — Забрана за екстрадиране, прилагана само за гражданите на замолената държава членка — Ограничаване на свободното движение на гражданите на Съюза, постоянно пребиваващи в замолената държава членка — Обосноваване с предотвратяването на безнаказаността — Пропорционалност — Замолена държава членка, която допуска възможността наложено в чужбина наказание да бъде изтърпяно на нейна територия — Задължение на държавата членка да осигури на постоянно пребиваващите на нейна територия граждани на Съюза възможността да изтърпяват наказанието си на тази територия при същите условия, както и нейните граждани.
(членове 18 и 21 ДФЕС)
(вж. т. 33—36, 39—42)
Гражданство на Съюза — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Отправена от трета държава до държава членка молба за екстрадиция на гражданин на Съюза, който е гражданин на друга държава членка и е упражнил правото си на свободно движение в първата държава членка — Молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода — Замолена държава членка, която забранява екстрадирането на свои граждани с цел изпълнение на наказание и допуска възможността на нейна територия да бъде изтърпяно същото това наказание, наложено в чужбина — Евентуално несъответствие на отказа за екстрадиране със задълженията на замолената държава членка по Европейската конвенция за екстрадиция — Автоматично и абсолютно право на исканото лице то да не бъде екстрадирано извън Европейския съюз — Липса
(членове 18 и 21 ДФЕС)
(вж. т. 47)
Гражданство на Съюза — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Отправена до държава членка молба от трета държава за екстрадиция на гражданин на Съюза, който е гражданин на друга държава членка и е упражнил правото си на свободно движение в първата държава членка — Молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода — Замолена държава членка, която забранява екстрадирането на свои граждани с цел изпълнение на наказание и допуска възможността на нейна територия да бъде изтърпяно същото това наложено в чужбина наказание, при условие че третата държава даде съгласието си за това — Задължение за тази държава членка да положи активно усилия, за да получи това съгласие, като използва наличните механизми за сътрудничество и правна взаимопомощ по наказателноправни въпроси
(членове 18 и 21 ДФЕС)
(вж. т. 48—50 и 56 и диспозитива)
Гражданство на Съюза — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Отправена до държава членка молба от трета държава за екстрадиция на гражданин на Съюза, който е гражданин на друга държава членка и е упражнил правото си на свободно движение в първата държава членка — Молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода — Замолена държава членка, която забранява екстрадирането на свои граждани с цел изпълнение на наказание и допуска възможността на нейна територия да бъде изтърпяно същото това наложено в чужбина наказание, при условие че третата държава даде съгласието си за това — Право на замолената държава членка да екстрадира постоянно пребиваващ на нейна територия гражданин на Съюза при липса на съгласие за това от третата държава — Условие — Задължение за проверка на предвидените в член 19 от Хартата на основните права на Европейския съюз гаранции
(членове 18 и 21 ДЕФС; член 19 от Хартата на основните права на Европейския съюз)
(вж. т. 53—55 и 56 и диспозитива)
Резюме
S.M., който има хърватско, босненско и сръбско гражданство, живее в Германия от 2017 г. и работи там от 2020 г. През ноември 2020 г. властите на Босна и Херцеговина отправят молба до Федерална република Германия за екстрадиция на S.M. за целите на изпълнението на наложеното му от босненски съд наказание лишаване от свобода.
Като се позовава на решение Raugevicius (
1
), Generalstaatsanwaltschaft München (Главна прокуратура Мюнхен, Германия) иска екстрадицията на S.M. да бъде обявена за недопустима.
Според Oberlandesgericht München (Върховен областен съд Мюнхен, Германия), който е запитващата юрисдикция, основателността на искането зависи от отговора на въпроса дали членове 18 и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат екстрадиция на гражданин на Европейския съюз дори когато международното договорно право задължава замолената държава членка (
2
) да извърши екстрадирането.
Този въпрос не бил получил отговор в решение Raugevicius, тъй като по делото, по което е постановено това решение, замолената държава членка имала право с оглед на приложимите международни договори да не екстрадира извън Съюза съответния литовски гражданин. В настоящото дело обаче съгласно Европейската конвенция за екстрадиция, подписана в Париж на 13 декември 1957 г., Германия била длъжна спрямо Босна и Херцеговина да екстрадира S.M. Всъщност съгласно член 1 от тази конвенция Германия и Босна и Херцеговина били взаимно задължени да предават издирваните от съдебните органи на молещата държава лица за целите на изпълнението на наказание. В това отношение декларацията, направена от Германия на основание член 6 от посочената конвенция относно защитата срещу екстрадиция на нейните „граждани“, ограничава това понятие само до лицата с германско гражданство.
В решение Raugevicius Съдът не засегнал въпроса дали необходимостта да се предвидят по-слабо ограничителни мерки от екстрадицията, може да означава, че замолената държава членка не е изпълнила задълженията си, произтичащи от международното право.
Ето защо запитващата юрисдикция отправя запитване до Съда относно тълкуването на членове 18 и 21 ДФЕС. По същество тя иска да се установи дали тези членове не допускат държава членка да екстрадира гражданин на Съюза в изпълнение на нейните задължения по силата на международна конвенция, при положение че трета държава е подала молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание за лишаване от свобода на това лице, което е гражданин на друга държава членка, при положение че то пребивава постоянно в първата държава членка, а нейното вътрешно право забранява само екстрадирането извън Съюза на собствените ѝ граждани и предвижда възможността това наказание да бъде изпълнено на нейна територия, ако третата държава е дала своето съгласие за това, предвид обстоятелството, че първата държава членка не може ефективно да поеме изпълнението на това наказание и не е получено посоченото съгласие от третата държава.
В решението си Съдът отговаря, че членове 18 и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че:
–
задължават замолената държава членка при такива обстоятелства, за да може наказанието, наложено на гражданин на дружа държава членка, постоянно пребиваващ в замолената държава членка, да бъде изпълнено на територията на последната, да положи активно усилия да получи съгласието на третата държава, подала молбата за екстрадиция, като използва всички механизми за сътрудничество и правна взаимопомощ по наказателноправни въпроси, с които разполага в своите отношение с тази трета държава,
–
при липса на такова съгласие същите разпоредби допускат при тези обстоятелства замолената държава членка да екстрадира този гражданин на Съюза в изпълнение на задълженията си по силата на международна конвенция, доколкото с тази екстрадиция не се накърняват правата, гарантирани с Хартата на основните права на Европейския съюз (
3
).
Съображения на Съда
На първо място, Съдът припомня, че в решение Raugevicius, което, подобно на главното производство, се отнася до молба за екстрадиция, отправена от трета държава, с която Съюзът няма сключен договор за екстрадиция, се постановява, че при липсата в правото на Съюза на правила, уреждащи екстрадицията на граждани на държавите членки към трети страни, държавите членки са компетентни да приемат такива правила, като следва да упражняват тази своя компетентност при спазване на правото на Съюза, и по-специално на член 18 и член 21, параграф 1 ДФЕС.
Като хърватски гражданин, пребиваващ законно в Германия, S.M., в качеството си на гражданин на Съюза, има правото да се позовава на член 21, параграф 1 ДФЕС и попада в приложното поле на Договорите по смисъла на член 18 ДФЕС. Обстоятелството, че е гражданин и на третата държава, подала молбата за екстрадиция, не може да му попречи да се позове на правата и свободите, предоставени от статута на гражданин на Съюза, и по-специално на правата и свободите гарантирани, с членове 18 и 21 ДФЕС.
На второ място, Съдът отбелязва, че правилата за екстрадиция на дадена държава членка — с които, както в главното дело, се въвежда различно третиране в зависимост от това дали издирваното лице е гражданин на тази държава членка, или на друга държава членка — могат да засегнат свободата на движение и на пребиваване на гражданите на други държави членки, които пребивават законно на територията на замолената държава, в резултат на което на тези граждани не се предоставя защитата срещу екстрадиране, с която разполагат гражданите на последната държава членка.
Следователно в положение като разглежданото в главното производство неравното третиране, което се изразява в допускането на екстрадиране на гражданин на държава членка, различна от замолената, представлява ограничение на посочената по-горе свобода, което може да бъде обосновано само ако се основава ва обективни съображения и е пропорционално на легитимно преследваната от националното право цел.
Легитимната цел за избягване на опасността от безнаказаност на извършилите престъпление лица позволява да се оправдае мярка, с която се ограничава свободата, предвидена в член 21 ДФЕС, при условие че тя е необходима за защита на интересите, които цели да гарантира, и тези цели не могат да бъдат постигнати с по-малко ограничителни мерки.
Когато обаче се разглежда молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода, възможността, доколкото такава съществува в правото на замолената държава членка, наказанието, за чието изпълнение е подадена молбата за екстрадиция, да се изпълни на територията на замолената държава членка, представлява алтернативна на екстрадицията мярка, която засяга в по-малка степен упражняването на правото на свободно движение и на пребиваване на гражданина на Съюза, който постоянно пребивава в тази държава членка. Ето защо съгласно членове 18 и 21 ДФЕС такъв гражданин на друга държава членка, постоянно пребиваващ в замолената държава членка, би трябвало да може да изтърпи наказанието си на територията на тази държава членка при същите условия, както и нейните граждани.
На трето място, Съдът обаче подчертава, че съдебната практика, установена с решение Raugevicius, не прогласява автоматично и абсолютно право на гражданите на Съюза да не бъдат екстрадирани извън Съюза. Съдът уточнява също, че когато национална разпоредба, както в случая по главното дело, предвижда разлика в третирането между гражданите на замолената държава членка и постоянно пребиваващите в нея граждани на Съюза и забранява екстрадирането само на първите, тази държава членка има задължение да положи активно усилия, за да открие алтернативна на екстрадицията мярка, която засяга упражняването на правата и свободите, които тези граждани на Съюза черпят от членове 18 и 21 ДФЕС, в по-малка степен, отколкото те биха били засегнати с изпратена от трета държава молба за екстрадиция.
Когато вследствие на прилагането на такава алтернативна на екстрадицията мярка постоянно пребиваващите в замолената държава членка граждани на Съюза могат да изтърпят наказанието си в тази държава членка при същите условия като нейните граждани, но обстоятелството дали ще бъде приложена тази алтернативна мярка, е поставено в зависимост от получаването на съгласие от третата държава, която е направила искането за екстрадиция, членове 18 и 21 ДФЕС задължават замолената държава членка да положи активно усилия, за да получи съгласието на тази трета държава, като за целта използва всички механизми за сътрудничество и правна взаимопомощ по наказателноправни въпроси, с които разполага в рамките на своите отношения с посочената трета държава.
Ако тази трета държава даде съгласие наказанието да бъде изпълнено на територията на замолената държава членка, последната може да позволи на гражданина на Съюза, по отношение на когото е подадена молбата за екстрадиция и който пребивава постоянно на нейна територия, да изтърпи там наказанието, наложено му в третата държава, подала молбата за екстрадиция, и да осигури същото третиране с предвиденото за собствените ѝ граждани.
В този случай прилагането на тази алтернативна на екстрадицията мярка би могло също така да позволи на замолената държава членка да упражни своите правомощия в съответствие със задълженията си по Конвенцията, които я обвързват с тази трета държава. Всъщност, ако тази трета държава е дала съгласие цялото наказание, посочено в молбата за екстрадиция, да бъде изпълнено на територията на замолената държава членка, би могло да се окаже излишно изпълнението на тази молба.
Ако обаче тази трета държава не даде съгласието си, не би могла да се приложи алтернативната на екстрадицията мярка, изисквана от членове 18 и 21 ДФЕС. В тази хипотеза тази държава членка може да екстрадира съответното лице в изпълнение на задълженията си, произтичащи от Европейската конвенция за екстрадицията, тъй като отказът да се извърши такава екстрадиция, не би позволил да се избегне опасността това лице да остане ненаказано.
В подобен случай екстрадирането на съответното лице представлява, с оглед на посочената цел, необходима и пропорционална мярка, която обосновава ограничението на правото на свободно движение и пребиваване, произтичащо от екстрадицията за целите на изпълнението на наказание. Замолената държава членка обаче трябва да провери дали тази екстрадиция няма да засегне защитата, която член 19, параграф 2 от Хартата предоставя на екстрадираното лице срещу всеки сериозен риск да бъде осъден на смърт, да бъде подложен на изтезание или на друго нечовешко или унизително отношение или наказание в третата държава, поискала екстрадирането.
(
1
)	В решение от 13 ноември 2018 г., Raugevicius (C‑247/17, EU:C:2018:898, наричано по-нататък „решението Raugevicius“) Съдът тълкува член 18 ДФЕС (който съдържа забраната за дискриминация на основание гражданство) и член 21 ДФЕС (който в своя параграф 1 гарантира правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавните членки) в смисъл, че при молба за екстрадиция на упражнил правото си на свободно движение гражданин на Съюза, подадена от трета държава не с цел наказателно преследване, а с цел изпълнението на наказание лишаване от свобода, замолената държава членка, чието национално право забранява екстрадицията на собствените ѝ граждани извън Съюза за изпълнението на наказание и предвижда възможността такова наложено в чужбина наказание да бъде изтърпяно на нейна територия, е длъжна да осигури на този гражданин на Съюза, след като той пребивава постоянно на територията на въпросната държава членка, същото третиране като предвиденото от нея за собствените ѝ граждани при екстрадиция (т. 50 и диспозитива).
(
2
)	Държавата членка, до която е подадена молба за екстрадиция.
(
3
)	Наричана по-нататък „Хартата“.