Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Т. ĆAPETA
представено на 16 април 2026 година(1)
Дело C‑23/25 [Sutuska](i)
AS
срещу
Bank Millennium S.A.
(Преюдициално запитване, отправено от
Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша)
„ Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Директива 93/13/ЕИО — Член 6, параграф 1 — Член 7, параграф 1 — Последици от установяването на неравноправността
на договорна клауза — Нищожност на договора — Застрахователни договори, сключени като обезпечение на нищожен договор за кредит — Възможност за предявяване на вземания, които надхвърлят възстановяването на уговорените в договора суми и плащането на лихви за забава — Право на потребителя на възстановяване на застрахователни премии — Застрахователни полици, покриващи рисковете на кредитодателя или рисковете на кредитополучателя — Пропорционалност “
I.      Въведение
1.        Настоящото дело се отнася до последиците от обявяването за недействителен на потребителски договор, който съдържа неравноправни клаузи по смисъла на Директивата относно неравноправните клаузи(2).
2.        Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша) —
запитващата юрисдикция, обявява за нищожен договор за ипотечен кредит, сключен между потребител и банка, тъй като установява, че този договор съдържа неравноправни клаузи. Сега тази юрисдикция трябва да реши дали банката е длъжна да възстанови на потребителя сумите, платени във връзка с редица застрахователни полици, които банката е изискала от потребителя да сключи при подписването на този договор.
II.    Фактите по спора, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
3.        На 14 март 2007 г. AS, кредитополучател и ищец в главното производство, сключва с Bank Millennium, ответник в главното производство, дългосрочен договор за ипотечен кредит, индексиран в швейцарски франкове.
4.        Договорът съдържа клауза, съгласно която вноските по кредита трябва да се плащат в полски злоти (PLN) след преизчисляване по курс „купува“ за швейцарския франк по действащата таблица с валутни курсове в банката, приложима към датата на плащането. Запитващата юрисдикция приема тази валутна клауза за неравноправна и следователно с частично решение от 16 януари 2025 г. обявява целия договор за нищожен. Съгласно националното право нищожността на договора задължава договарящите се страни да върнат всички облаги, които са получили по силата на този договор.
5.        В допълнение към възстановяването на вноските по кредита AS иска заплащане на сумата от 15 108,15 PLN (около 3 573 евро), представляваща премиите, платени по четирите застрахователни полици, сключени във връзка с договора за кредит.
6.        Съгласно акта за преюдициално запитване тези полици са i) ипотечна застраховка(3), ii) мостова застраховка(4), iii) застраховка на недвижимия имот и iv) застраховка „Живот“.
7.        Запитващата юрисдикция посочва, че в производството пред нея не се оспорва, че банката трябва да възстанови на кредитополучателя сумата на премиите, платени за застраховката, която покрива неговия собствен риск, а именно полиците за ипотечната застраховка и за мостовата застраховка.
8.        Съществува обаче спор относно това дали кредитополучателят може да си възстанови премиите, платени за застраховката, която защитава неговите собствени рискове, а именно полиците за застраховката на недвижимия имот и застраховката „Живот“.
9.        Както обяснява запитващата юрисдикция, преобладаващото становище в националната съдебна практика е, че банката не е длъжна да възстанови на кредитополучателя премиите за последните видове застраховки, тъй като тези договори не са неразривно свързани с договора за кредит, дори ако на банката са прехвърлени правата по тези полици. Запитващата юрисдикция изтъква, че кредитополучателят (застраховката на недвижимия имот) и неговите наследници (застраховката „Живот“) са действителните бенефициери по тези полици; ако застрахователната сума надвишава дължимата към банката сума, излишъкът се изплаща директно на кредитополучателя по отношение на застраховката на недвижимия имот или на другите бенефициери по отношение на застраховката „Живот“.
10.      Това тълкуване, както обяснява запитващата юрисдикция, се основава на факта, че договорът за кредит задължава кредитополучателя единствено да предостави обезпечение; той не налага задължение за плащане на застрахователните премии. Това задължение произтича от самите застрахователни договори и съгласно съответните разпоредби на Ustawa —
Kodeks cywilny (Закон за Гражданския кодекс) от 23 април 1964 г.
(Dz. U., бр. 16, позиция 93), в приложимата към спора в главното производство редакция,
уреждащи имуществените и животозастрахователните полици. Следователно договорът за кредит, договорът за застраховка на недвижимия имот и договорът за застраховка „Живот“ представляват независими правни отношения. Обявяването на договора за кредит за нищожен не води до недействителност на застрахователните договори; то просто прави недействителни свързаните с тях механизми за обезпечение, а именно прехвърлянето на вземането
за застрахователно обезщетение по застраховката на недвижимия имот на банката и определянето на банката за бенефициер на застрахователната сума по полицата за застраховка „Живот“. Следователно кредитополучателят запазва правото си на обезщетение по полицата за застраховката на недвижимия имот, а евентуалните наследници запазват правото на всяка престация, която може да бъде получена съгласно полицата за застраховката „Живот“.
11.      Освен това запитващата юрисдикция посочва, че ако договорът за застраховка на недвижимия имот бъде обявен за недействителен, кредитополучателят би бил считан за незастрахован от датата на сключване на договора за кредит, което е фактическа ситуация, която съдилищата не желаят да предизвикат. Освен това, тъй като действителните бенефициери на премиите са кредитополучателят или неговите наследници, всяко искане за възстановяване на тези премии следва да бъде отправено срещу застрахователното дружество, а не срещу банката. В този контекст банката действа само като посредник, събирайки премиите от кредитополучателя и прехвърляйки ги на застрахователя, без да получава каквато и да е облага. Това контрастира със застраховането на собствения риск на банката (полиците за мостова и ипотечна застраховка), при което банката е титуляр на полицата и единствен бенефициер, поради което възстановяването на тези премии е отделен въпрос.
12.      Въпреки преобладаващото тълкуване на националното право в националната съдебна практика, запитващата юрисдикция все пак изразява съмнения дали лишаването на потребителя от правото да претендира възстановяване на въпросните премии след решение, с което се обявява нищожността на договора за кредит, противоречи на член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директивата относно неравноправните клаузи.
13.      Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно практиката на Съда за обявената за неравноправна договорна клауза трябва принципно да се счита, че никога не е съществувала, така че тя няма как да има последици за потребителя(5).
14.      Поради това запитващата юрисдикция иска да се установи дали нищожността на договора за кредит трябва да доведе и до възстановяване на застрахователните премии, свързани с този договор. Тази юрисдикция изразява съмнения относно пропорционалността на такова решение. Според нея по-подходящо тълкуване би било, че нищожността на кредита не води до нищожност на самите застрахователни договори, а само прави недействителни свързаните с тях механизми за обезпечение (прехвърлянето на вземането за застрахователно обезщетение по застраховката на недвижимия имот и определянето на банката за бенефициер на сумата по застраховката „Живот“).
15.      Тъй като не е сигурна относно правилното тълкуване на посочените разпоредби от Директивата относно неравноправните клаузи, запитващата юрисдикция спира производството и отправя до Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли в контекста на обявяването на нищожността на договор за кредит, сключен с потребител от банка, в неговата цялост, тъй като съдържа неравноправни клаузи, без които не може да продължи да се изпълнява, член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от [Директивата относно неравноправните клаузи], както и принципите на ефективност и на пропорционалност, да се тълкуват в смисъл, че не допускат тълкуване на националната правна уредба от съдилищата, съгласно което:
–        банката е длъжна да възстанови на потребителя равностойността на направените от него разходи за застраховане на риска на банката, като например по ипотечната и мостовата застраховка, които са служели за обезпечаване на погасяването на кредита,
–        банката не е длъжна да възстанови на потребителя равностойността на направените от него разходи за застраховане на риска на потребителя, като например по застраховката на недвижимия имот и застраховката „Живот“, които са служели за обезпечаване на погасяването на кредита?“.
16.      Писмени становища са представени пред Съда от AS, Bank Millennium, полското и португалското правителство, както и от Европейската комисия.
17.      На 22 януари 2026 г. е проведено съдебно заседание, в което Bank Millennium, полското правителство и Комисията представят устни становища.
III. Анализ
18.      Настоящото дело се вписва в дълга поредица от решения, в които Съдът е тълкувал последиците от обявяването за недействителни на договори за кредит, индексирани към швейцарския франк, съгласно Директивата относно неравноправните клаузи.
19.      Въпреки това настоящото преюдициално запитване повдига нов въпрос относно последиците от обявяването на недействителност на договор за ипотечен кредит по отношение на различни застрахователни договори, свързани с този договор — въпрос, който все още не е разгледан в практиката на Съда.
20.      Ищецът в главното производство твърди, че следва да бъдат възстановени всички застрахователни премии, платени от потребител при изпълнението на договор за кредит, който впоследствие е обявен за нищожен на основание, че съдържа неравноправна клауза, тъй като са били платени във връзка с нищожен договор за кредит и следователно са били недължими престации.
21.      От друга страна, Bank Millennium, полското и португалското правителство, както и Комисията, изтъкват, че за разлика от ипотечните и мостовите застрахователни полици, задължението на кредитополучателя да плаща премии за застраховка на недвижимия имот и за застраховка „Живот“, не произтича от разпоредбите на договора за кредит, а от условията на самите застрахователни договори. Следователно нищожността на договора за кредит не би довела до нищожност на договорите за застраховка на недвижимия имот и застраховка „Живот“, а само би направила недействително прехвърлянето към банката на вземанията, произтичащи от тези застрахователни договори.
22.      Във връзка с това запитващата юрисдикция по същество моли Съда да потвърди дали Директивата относно неравноправните клаузи допуска тълкуване на националното право, което дава право на кредитополучателя да претендира възстановяване на платените премии за ипотечна и мостова застраховка, но не и за платените премии за застраховка на недвижимия имот и за застраховка „Живот“.
23.      За да отговоря на този въпрос, първо ще припомня накратко релевантната съдебна практика (А), преди да представя своето становище по този конкретен случай (Б).
А.      Релевантната практика на Съда
24.      Както е изрично посочено в член 6, параграф 1 от Директивата относно неравноправните клаузи и допълнително разяснено в практиката на Съда, когато съдът установи, че използвана в потребителски договор клауза е неравноправна, тази клауза не може да бъде обвързваща за потребителя(6).
25.      Макар правните последици от констатацията, че дадена договорна клауза е неравноправна, по принцип да се определят от държавите членки(7), Съдът ясно е посочил, че националните съдилища са длъжни да премахнат неравноправната клауза от договора и не могат да я заменят нито с тълкуване на волята на страните, за да избегнат обявяването на договора за недействителен, нито с диспозитивна разпоредба от националното право(8). Затова, ако договорът не може да продължи да се изпълнява без неравноправната клауза, националните съдилища са длъжни да обявят целия договор за нищожен. Именно такъв е случаят по настоящото дело, тъй като запитващата юрисдикция е приела, че договорът не може да продължи да се изпълнява без неравноправната клауза, и следователно е обявила целия договор за нищожен. Това заключение на националния съд не е оспорено.
26.      В допълнение, въпреки че правните последици от констатацията, че даден договор е нищожен, по принцип също се уреждат от националното право, тези последици трябва да бъдат съвместими с правото на Съюза, и по-специално с целите, преследвани от Директивата относно неравноправните клаузи(9).
27.      В това отношение Съдът е постановил, че националното право, транспониращо тази директива, трябва по-специално да улеснява постигането на две цели.
28.      Първо, националното право трябва да дава възможност за връщане на правното и фактическо положение в положението, в което би се намирал потребителят при липсата на неравноправната клауза, по-специално като обосновава правото на възстановяване на предимствата, неправомерно получени в негов ущърб от продавача или доставчика въз основа на неравноправната клауза(10). Следва да се признае подобен реституционен ефект, когато неравноправният характер на клаузите на договор, сключен между потребител и продавач или доставчик, води не само до нищожност на тези клаузи, но и до недействителност на този договор в неговата цялост(11).
29.      Второ, националното право не трябва да застрашава търсения с Директивата относно неравноправните клаузи възпиращ ефект. Тази цел е от по-общ характер и е насочена към разубеждаване на продавачите или доставчиците да включват неравноправни клаузи в потребителските договори(12).
30.      В решение Bank M,  на което се позовават участниците в настоящото производство, Съдът обобщава тази съдебна практика по следния начин: „съвместимостта с правото на Съюза на национални правила, уреждащи практическите последици от нищожността на договор за ипотечен кредит поради наличието на неравноправни клаузи, зависи от това дали тези правила, от една страна, позволяват да се възстанови правното и фактическо положение на потребителя, в което би се намирал при липсата на този договор, а от друга страна, не застрашават търсения с [Директивата относно неравноправните клаузи] възпиращ ефект“(13).
31.      Що се отнася до възстановяването на правното и фактическо положение на потребителя, в което би се намирал, ако договорът не съдържаше неравноправна клауза, от съдебната практика ясно следва, че потребителите трябва да имат право най-малкото на възстановяване на платените месечни вноски и на разходите, платени във връзка с изпълнението на договора, както и на плащане на законна лихва за забава, считано от поканата за плащане(14). Освен това в решение Bank M Съдът посочва в общи линии, че претендирането на вземания, надхвърлящи връщането на платените месечни вноски и разходите, платени във връзка с изпълнението на този договор, не застрашава постигането на двете цели на Директивата относно неравноправните клаузи(15). Въпреки това Съдът все още не е разгледал правото на потребителите да претендират възстановяване на плащанията, направени във връзка със застрахователни полици, свързани с договора за ипотечен кредит.
32.      Според мен да се допусне претендирането на вземания за възстановяване на плащания във връзка с всичките четири вида застраховки, които са предмет на настоящото дело, не би застрашило, а по-скоро би допринесло както за целта да се възстанови положението на кредитополучателя, в което е бил преди сключването на обявения за нищожен договор, така и за търсения от Директивата относно неравноправните клаузи възпиращ ефект.
33.      Все пак Съдът е постановил и че при преценката на националното си право националните съдилища трябва да вземат предвид принципа на пропорционалност. Това означава, че дори и да е вярно, че възстановяването на плащанията за всичките четири вида застраховки би могло да допринесе за целите на Директивата относно неравноправните клаузи, националното право не трябва да надхвърля необходимото за постигането на тези цели(16).
34.      Във връзка с това запитващата юрисдикция обяснява в своя акт за преюдициално запитване, че допускането на потребителите да претендират за възстановяване на сумите, платени във връзка със застраховки на имущество и живот, може да бъде непропорционално. Този довод би подкрепил запазването на преобладаващата национална съдебна практика, която не позволява на кредитополучателя да иска възстановяване на премиите, платени за полици за застраховка на недвижимия имот и за застраховка „Живот“, дори когато сключването на тези полици е било условие на договора за кредит, който е обявен за нищожен, защото е съдържал неравноправна клауза. Според запитващата юрисдикция по-целесъобразното тълкуване би могло да бъде, че нищожността на договора за кредит не води до нищожност на самите застрахователни договори, а просто прави недействителни свързаните с тях механизми за обезпечение, а именно прехвърлянето на вземането за застрахователно обезщетение по имуществената застраховка и определянето на банката за бенефициер на сумата по застраховката „Живот“. При такова тълкуване кредитополучателят би останал покрит по двете застрахователни полици и следователно не би могъл да иска възстановяване на платените за тях премии.
Б.      Анализ на настоящото дело
35.      Посочената по-горе практика на Съда води до заключението, че банката по принцип е длъжна да възстанови всички плащания, извършени от кредитополучателя във връзка с договор, който впоследствие е обявен за нищожен, тъй като е съдържал неравноправни клаузи.
36.      Както бе отбелязано, плащанията, извършени от кредитополучателя във връзка с първите два вида застраховки, а именно ипотечната застраховка и мостовата застраховка, са неразривно свързани със самия договор за кредит.
37.      Съгласно акта за преюдициално запитване и според разбирането на запитващата юрисдикция изглежда безспорно, че банката трябва да възстанови на потребителя премиите, платени за двете полици, които покриват рисковете на самата банка. Всъщност може да се каже, че тези полици са неразделна част от договора, който е обявен за нищожен, тъй като те не биха съществували без договора за ипотечен кредит; банката, а не кредитополучателят, е титуляр на полицата и именно банката е единственият бенефициер на застрахователното обезщетение.
38.      В това отношение няма причина Съдът да не се съгласи със запитващата юрисдикция, и съответно следва да отговори в този смисъл на първата част от поставения въпрос.
39.      Следователно единствените две плащания, които изискват допълнителен анализ, са премиите, платени по полиците за застраховката на недвижимия имот и застраховката „Живот“, за които преобладаващата национална съдебна практика, изглежда, лишава кредитополучателите от правото да искат възстановяване.
40.      На първо място е необходимо да се припомни, че Директивата относно неравноправните клаузи, която е акт за минимална хармонизация(17), оставя на държавите членки да приемат подробните правила за защита на потребителите от неравноправни клаузи в потребителските договори. В този смисъл държавите членки разполагат с право на преценка и могат да прилагат различни правни решения, за да гарантират възстановяването на положението, в което кредитополучателят би се намирал, ако неравноправната клауза не съществуваше, и които служат за възпиране на продавачите или доставчиците от включването на неравноправни клаузи в потребителските договори. Директивата относно неравноправните клаузи изисква само постигането като минимум на тези две цели.
41.      В този смисъл националният съд, а не Съдът, може най-добре да прецени дали разпоредбите на националното право, разгледани в контекста на цялостната национална правна система, са подходящи и необходими за постигане на целите на Директивата относно неравноправните клаузи.
42.      Съответно Съдът може само да даде насоки на националния съд относно това, което следва да вземе предвид при извършването на тази преценка.
43.      Поради това за целите на настоящото дело ще предложа някои аспекти, които могат да бъдат от значение за запитващата юрисдикция при вземането на решение дали е необходимо да се отхвърли преобладаващото тълкуване на националното право, съгласно което ищецът в главното производство няма право да иска възстановяване на платените премии за полиците за застраховката на недвижимия имот и за застраховката „Живот“, дори когато сключването на тези полици е било условие на договора за ипотечен кредит, който е обявен за нищожен, тъй като е съдържал неравноправна клауза.
44.      Тези две застрахователни полици, от една страна, покриват определени рискове за банката, които възникват, ако ипотекираният имот бъде повреден или ако кредитополучателят почине, но от друга страна, те покриват и определени рискове, които кредитополучателят понася независимо от кредита. Всички участници в съдебното заседание, както и запитващата юрисдикция(18), са съгласни, че тези застрахователни полици имат тази двойна функция.
45.      Поради двойната функция на тези две застрахователни полици плащанията, извършени във връзка с тях, могат да се разглеждат или като неразривно свързани с договора за ипотечен кредит, или, алтернативно, като независими от този договор.
46.      От една страна, може да се приеме, че кредитополучателят е сключил тези застрахователни полици единствено защото те са били условие за получаване на кредита(19). При това тълкуване възстановяването на плащанията, извършени във връзка с тези полици, може да се разглежда като необходимо за възстановяване на положението на кредитополучателя, в което е бил преди сключването на договора, тъй като кредитополучателят не е имал задължение да извършва такива плащания преди сключването на договора за кредит.
47.      Освен това изискването за възстановяване на плащанията за тези застрахователни полици, които са свързани с договора за кредит, за който е установено, че съдържа неравноправни клаузи, може да засили възпиращия ефект, който се търси с Директивата относно неравноправните клаузи.
48.      Тези доводи подкрепят заключението, че потребителите имат право да искат възстановяване на платените за тези полици премии.
49.      От друга страна, практиката на Съда изисква по принцип „възстановяване на предимствата, неправомерно получени в [ущърб на потребителя] от продавача или доставчика въз основа на [неравноправната] клауза“(20).
50.      В настоящия случай, тъй като разглежданите премии се отнасят до полици за животозастраховане и имуществено застраховане, които са в полза на потребителя, те не са сами по себе си в ущърб на потребителя. Първо, както е потвърдено в съдебното заседание, AS е имал свободата да избере застрахователното дружество, с което е сключил полиците. Второ, в главното производство е безспорно, че застрахователните полици са били надлежно изпълнени;
застрахователят е предоставил ефективна гаранция за имуществото и личността на потребителя, покриваща рискове като пожар, наводнение, смърт, инвалидност и др. Тези ползи не са били само хипотетични. Дори при липса на събитие, даващо право на обезщетение, застрахователят е поел риска в своя баланс, поддържал е необходимите резерви и е понесъл действителни разходи за сключване на презастраховка, за да покрие потенциалната си експозиция. През целия срок на действие на тези полици застрахователят е останал „под риск“, като е осигурявал на потребителя непрекъсната защита и непосредствена финансова сигурност. Тъй като премиите са представлявали законно възнаграждение за поетите рискове, тяхното плащане е услуга, която е била реално предоставена и икономически оценена.
51.      Следователно всяко искане за възстановяване на тези премии е не само post festum, но и се оказва трудно да бъде оценено в контекста на такова безспорно предоставяне на услуги. Всъщност може да се приеме, че възстановяването на платените суми във връзка с полици за имуществено и животозастраховане при обстоятелства като тези в главното производство би надхвърлило простото възстановяване на положението на потребителя, в което би се намирал, ако неравноправната клауза не беше съществувала; то би предоставило на потребителя безплатно застрахователно покритие без никакви лични разходи.
52.      Вярно е, че в политиките на Съюза член 169 ДФЕС и член 38 от Хартата на основните права на Европейския съюз изискват да се осигури високо равнище на защита на потребителите, които са в положение на по-слаба страна спрямо търговците, доколкото трябва да се считат за по-малко информирани, икономически по-слаби и с по-малко правен опит от съдоговорителите си(21). Въпреки това е също толкова вярно, че практиката на Съда признава, че защитата на потребителите не е абсолютна(22).
53.      В това отношение, дори ако разглежданите полици за имуществено и животозастраховане са от полза и за банката(23), тези ползи не произтичат от самата неравноправна клауза. В това отношение е важно да се подчертае, че целта на Директивата относно неравноправните клаузи не е да обяви за нищожни всички договори, съдържащи неравноправни клаузи, а да постигне равновесие между правата и задълженията на съдоговорителите, възстановявайки равенството между тях(24).
54.      Така националните правила — чиято цел е да възстановят първоначалното положение на потребителя, ако неравноправната клауза не беше съществувала — не е необходимо да надхвърлят необходимото за постигане на тази основна цел на Директивата относно неравноправните клаузи, като налагат непропорционална тежест върху банките. Прекаленото изместване на равновесието в обратната посока би могло да застраши стабилността на финансовия пазар, което е резултат, който би противоречал на целите на Директивата относно неравноправните клаузи.
55.      Поради това Съдът признава, че целта да се гарантира стабилността на банковата и финансовата система, както и целта да се избегне системен риск са преследвани от Европейския съюз цели от общ интерес(25).
56.      Тези цели са от общ интерес и са конституционно заложени в мисията за стабилност на финансовата система, възложена на Европейската система на централните банки (ЕСЦБ) съгласно член 127, параграф 5 ДФЕС, както и в необходимостта от запазване на стабилността на Икономическия и паричен съюз, предвидена в член 3, параграф 4 ДЕС.
57.      Следва да се подчертае, че пруденциалните изисквания са установени на равнището на Съюза въз основа на член 114 ДФЕС (вътрешен пазар) съгласно Регламента за капиталовите изисквания(26) и на член 63, параграф 1 ДФЕС (свободно движение на капитали) съгласно Директивата за капиталовите изисквания(27). Тези изисквания се прилагат за всички държави членки и надхвърлят границите на еврозоната.
58.      Тези изисквания са подсилени в различни актове на вторичното право на Съюза в областта на защитата на потребителите като например Директива 2014/17/ЕС относно ипотечните кредити(28).
59.      Въпреки че полиците за застраховка „Живот“ и застраховка на недвижимия имот не се изискват съгласно приложимото право на Съюза във връзка с отпускането на ипотечни кредити, те служат за осигуряване на спазването от страна на банката на съществени пруденциални изисквания и регулаторни стандарти. В главното производство не се оспорва, че изискването, наложено на кредитополучателите от банките, да сключат такива застраховки, само по себе си не е неравноправно или правно невалидно.
60.      В крайна сметка прилагането на такива предпазни мерки служи както на частните интереси на банката и на кредитополучателя, така и на по-широкия обществен интерес. Като предпазват кредитополучателя от непредвидени обстоятелства, а банката — от неизпълнение на задълженията, тези мерки поддържат стабилността на банковата и финансовата система — цел от общ интерес на правото на Съюза.
61.      Има безброй много разходи, които кредитополучателят може да направи във връзка със сключването на договор, който впоследствие е обявен за недействителен(29). В това отношение националното право може да направи разграничение между разходите, които трябва да бъдат възстановени на потребителя, и тези, за които възстановяването не следва автоматично от факта, че договорът за ипотечен кредит е обявен за недействителен, защото съдържа неравноправна клауза(30).
62.      В заключение, въпросът за възстановяването на двата вида застрахователни премии не е въпрос на предпочитане на един принцип пред друг, а на уравновесяване на различните интереси.
63.      При условие че на кредитополучателя се възстановят всички плащания, направени в полза на банката в резултат на неравноправната клауза в договора за ипотечен кредит, не считам, че правото на Съюза препятства тълкуване на националното право, съгласно което кредитополучателят няма право да иска възстановяване на премиите, платени за полици за застраховка на недвижимия имот и за застраховка „Живот“, дори когато сключването на тези застраховки е било условие за договора за кредит, който е обявен за нищожен, тъй като е съдържал неравноправна клауза.
IV.    Заключение
64.      С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос, отправен от Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша), както следва:
„В случай че потребителски договор бъде обявен за изцяло недействителен, член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори, разгледани в светлината на принципите на ефективност и на пропорционалност,
трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат тълкуване на националната правна уредба от съдилищата, съгласно което:
–        банката е длъжна да възстанови на потребителя равностойността на направените от него разходи за застраховане на риска на банката като например по ипотечната и мостовата застраховка, които са служели за обезпечаване на погасяването на кредита,
–        банката не е длъжна да възстанови на потребителя равностойността на направените от него разходи за застраховане на риска на потребителя като например по застраховката на недвижимия имот и застраховката „Живот“, които са служели за обезпечаване на погасяването на кредита“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
iИмето на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273, наричана по-нататък „Директивата относно неравноправните клаузи“).
3      Ипотечната застраховка компенсира риска на кредитора в случаи, в които сумата на кредита съответства на значителна част (над 80 %) от стойността на ипотекирания имот. Колкото по-високо е съотношението кредит/стойност (LTV —
loan to value), толкова по-рисков е кредитът за кредитодателя, поради което от кредитополучателя може да се изисква да сключи допълнителна застраховка.
4      Мостовата застраховка е краткосрочна гаранция, която покрива риска на банката през преходния период между отпускането на кредита и официалното вписване на ипотеката в имотния и ипотечен регистър.
5      Във връзка с това вж. решение от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др. (C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 61).
6      Във връзка с това вж. решение от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др. (C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 53—57 и цитираната съдебна практика).
7      Във връзка с това вж. решения от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др. (C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 66), и от 15 юни 2023 г., Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен) (C‑520/21, наричано по-нататък „решение Bank M“, EU:C:2023:478, т. 61).
8      Вж. решение от 8 септември 2022 г., D.B.P. и др. (Ипотечен кредит, изразен в чуждестранна валута) (C‑80/21—C‑82/21, EU:C:2022:646, т. 68). Всъщност, както обяснява генерален адвокат Trstenjak в точки 86—88 от заключението си по дело Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:74), перспективата националните съдилища да „санират“ договор, който съдържа неравноправна клауза, чрез изменение или замяна на тази клауза, „не само би отслабило възпиращия ефект на член 6 от [Директивата относно неравноправните клаузи], но дори би предизвикало обратен ефект“, като би подтикнало доставчика или продавача да „си опита късмета“ и да включи в договора колкото може повече неравноправни клаузи, с надеждата че голяма част от тях ще останат незабелязани от националния съд“.
9      Вж. във връзка с това решение Bank M, точка 64.
10      Вж. решения от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др. (C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 66), и от 31 март 2022 г., Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242, т. 50—55 и цитираната съдебна практика).
11      Вж. в това отношение решение Bank M, точка 66.
12      Вж. например решение Bank M, точки 67 и 68. Тази цел произтича от член 7 от Директивата относно неравноправните клаузи.
13      Решение Bank M, точка 68.
14      Вж. решение от 30 април 2025 г., AxFina Hungary (Изпълняване на договор) (C‑630/23, EU:C:2025:302, т. 77 и цитираната съдебна практика). Съдът е признал също така правото на потребителите да искат възстановяване на разходи като нотариални и административни такси, когато тези разходи възникват в резултат на неравноправна клауза. Във връзка с това вж. решение от 16 юли 2020 г., Caixabank и Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 и C‑259/19, EU:C:2020:578).
15      Решение Bank M, точки 69 и 74 (курсивът е мой).
16      В този смисъл вж. решение Bank M, точка 73.
17      Това означава, че държавите членки могат също така да приемат правила, които осигуряват по-голяма степен на защита на потребителите, отколкото се изисква от посочената директива. Вж. дванадесето съображение от Директивата относно неравноправните клаузи и решения от 3 юни 2010 г., Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309, т. 28), и от 18 януари 2024 г., Getin Noble Bank и др. (Служебен контрол от националната юрисдикция на неравноправния характер на клаузите) (C‑531/22, EU:C:2024:58, т. 68).
18      Точка 5 от отговора на запитващата юрисдикция на въпросите на Съда.
19      Възможно е обаче и кредитополучателят вече да е сключил застраховка на недвижимия имот, върху който е наложена ипотеката, или застраховка „Живот“, и просто да прехвърля правата си по тези полици на банката до размера на стойността на кредита.
20      Решение от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др. (C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 66), курсивът е мой. Вж. и точка 28 от настоящото становище.
21      Решение от 7 ноември 2019 г., Profi Credit Polska (C‑419/18 и C‑483/18, EU:C:2019:930, т. 46).
22      Решения от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др. (C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 68), и от 13 март 2025 г., Banco Santander (C‑230/24, EU:C:2025:177, т. 30 и цитираната съдебна практика).
23      Например, ако ипотекираният имот не е застрахован от кредитополучателя, банката може да се наложи да сключи такива застрахователни полици за своя сметка, което би могло да я накара да предложи по-висока цена на кредита.
24      Вж. в този смисъл решение от 23 ноември 2023 г., Provident Polska (C‑321/22, EU:C:2023:911, т. 81 и 87, и цитираната съдебна практика).
25      Вж. решение от 16 юли 2020 г., Adusbef и др. (C‑686/18, EU:C:2020:567, т. 92, и цитираната съдебна практика). По-специално в контекста на тълкуването на Директивата относно неравноправните клаузи вж. решение от 8 май 2025 г., Myszak (C‑324/23, EU:C:2025:324, т. 71 и цитираната съдебна практика).
26      Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (ОВ L 176, 2013 г., стр. 1), изменен с Делегиран регламент (ЕС) 2025/1496 на Комисията от 12 юни 2025 година за изменение на Регламент № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на датата на прилагане на капиталовите изисквания за пазарен риск (ОВ L, 2025/1496).
27      Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и относно пруденциалния надзор върху кредитните институции и инвестиционните посредници, за изменение на Директива 2002/87/ЕО и за отмяна на директиви 2006/48/ЕО и 2006/49/ЕО (ОВ L 176, 2013 г., стр. 338), изменена с Директива (ЕС) 2024/1619 на Европейския парламент и на Съвета от 31 май 2024 година за изменение на Директива 2013/36/ЕС по отношение на надзорните правомощия, санкциите, клоновете от трети държави и рисковете от екологичен, социален и управленски характер (ОВ L, 2024/1619).
28      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 4 февруари 2014 година относно договорите за кредити за жилищни недвижими имоти за потребители и за изменение на директиви 2008/48/ЕО и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 (ОВ L 60, 2014 г., стр. 34). Вж. по-специално член 12, параграф 4 от нея.
29      Те могат да включват обичайни разходи като например цената на такси, което откарва потребителя до банката, за да подпише договора, или разходите за превод на документи, които трябва да бъдат предоставени на езика на държавата, в която се намира банката, за да се кандидатства за кредита.
30      Дори ако такива допълнителни разходи могат да бъдат изключени от обхвата на правото да се иска възстановяване на платени суми след обявяване на недействителност на договор за кредит на основание, че той съдържа неравноправна клауза, не може да се изключи, че такива разходи могат да бъдат възстановени в рамките на иск за обезщетение за вреди, при условие че са изпълнени условията за получаване на такова обезщетение.