Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
A. RANTOS
представено на 26 февруари 2026 година(1)
Дела C‑496/23 P и C‑497/23 P
Meta Platforms Ireland Ltd, по-рано Facebook Ireland Ltd,
срещу
Европейска комисия
„ Обжалване — Конкуренция — Член 102
ДФЕС — Злоупотреба с господстващо положение — Пазар на данни — Административно производство — Регламент (ЕО) № 1/2003 — Член 18, параграф 3 — Решение за изискване на информация — Необходимост
от исканата информация — Пропорционалност — Право на зачитане на личния живот — Виртуална зала за данни — Принцип на добра администрация — Професионална тайна “
Въведение
1.        С жалбите си Meta Platforms Ireland Ltd (наричано по-нататък „жалбоподателят“) иска отмяна на решенията на Общия съд на Европейския съюз от 24 май 2023 г., Meta Platforms Ireland/Комисия (T‑452/20, наричано по-нататък „първото обжалвано съдебно решение“, EU:T:2023:277), и Meta Platforms Ireland/Комисия (T‑451/20, наричано по-нататък „второто обжалвано съдебно решение“, EU:T:2023:276), с които той е отхвърлил жалбите му за отмяна на решенията на Европейската комисия, съдържащи искания за информация на основание член 18, параграф 3 и член 24, параграф 1, буква г) от Регламент (ЕО) № 1/2003(2), които се отнасят до предоставянето на вътрешни документи от жалбоподателя, съхранявани от негови отговорни лица, изготвени в продължение на няколко години и идентифицирани въз основа на ключови думи, посочени в тези решения (наричани по-нататък „спорните решения“)(3).
2.        С настоящите жалби от Съда се иска да уточни обхвата на правомощието на Комисията да изисква информация от предприятията чрез електронни търсения, основани на комбинация от ключови думи, включително лични данни или поверителна търговска информация.
Правна уредба
3.        Съгласно параграфи 1—3 от член 18, озаглавен „Искания за предоставяне на информация“, от Регламент № 1/2003:
„1.      За да изпълни задълженията, възложени ѝ с настоящия регламент, Комисията може, чрез обикновено искане или чрез решение, да изиска от предприятията и от сдруженията на предприятия да предоставят цялата необходима информация.
2.      Когато изпраща до предприятие или сдружение на предприятия обикновено искане за предоставяне на информация, Комисията следва да посочи правното основание и целта на искането, да уточни каква информация се изисква и да определи срока, в който трябва да се предостави информацията, както и санкциите, предвидени в член 23 за даване на неточна или подвеждаща информация.
3.      Когато чрез решение Комисията изисква от предприятия или от сдружения на предприятия да дадат информация, тя следва да посочи правното основание и целта на искането, да уточни каква информация се изисква и да определи срока, в който трябва да се предостави информацията. Тя посочва и санкциите, предвидени в член 23, и посочва или налага санкциите, предвидени в член 24. В допълнение тя посочва и правото на обжалване на решението пред Съда на [Европейския съюз]“.
Обстоятелствата по спора и обжалваните съдебни решения
4.        Вследствие на двете първи групи от искания за информация, на които жалбоподателят е отговорил на няколко пъти(4), на 4 май 2020 г. Комисията приема две решения — първоначалното решение Facebook Marketplace и първоначалното решение Facebook Data, с които изисква от жалбоподателя да ѝ предостави поисканата информация, като в противен случай, ако не
даде пълна и точна информация, ще му бъде наложено
периодично санкционно плащане(5).
5.        На 15 юли 2020 г. жалбоподателят обжалва тези решения пред Общия съд и с отделни молби иска да се допусне обезпечение;
вследствие на тези молби
председателят на Общия съд, след като разпорежда спиране на изпълнението на посочените решения до датата на постановяване на определенията, които ще сложат край на обезпечителното производство, с определения от 29 октомври 2020 г. разпорежда по-специално спиране на изпълнението на същите решения — доколкото установеното в тях задължение се отнася до документи, които нямат връзка с търговската дейност на жалбоподателя и които съдържат чувствителни лични данни (наричани по-нататък „защитените документи“) — докато не бъде въведена предвидената с тези определения процедура на виртуална зала за данни(6).
6.        На 11 декември 2020 г. Комисията приема решенията за изменение Facebook Marketplace и Facebook Data, които, освен че задължават жалбоподателя да предостави поисканата информация, под заплаха от
периодично санкционно плащане при неизпълнение, включват предвидената в посочените определения по обезпечителните производства процедура на виртуална зала за данни при представянето на защитени документи.
7.        На 8 февруари 2021 г. на основание член 86 от Процедурния правилник на Общия съд жалбоподателят изменя жалбите, за да се съобрази с приемането на тези решения.
8.        С обжалваните съдебни решения Общият съд отхвърля изцяло подадените от жалбоподателя жалби, като по този начин отхвърля трите изтъкнати от него основания, а именно, първото — липса на мотиви, второто —
нарушение на член 18 от Регламент № 1/2003, на правото на защита и злоупотреба с власт, и третото —нарушения на правото на зачитане на личния живот, принципа на пропорционалност и правото на добра администрация.
Производството пред Съда и исканията на страните
9.        На 3 август 2023 г. жалбоподателят подава две жалби срещу обжалваните съдебни решения. Той моли Съда, най-напред, да отмени обжалваните съдебни решения, след това, да отмени спорните решения или, при условията на евентуалност, да върне делата на Общия съд и накрая, да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
10.      Комисията иска от Съда да отхвърли настоящите жалби и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
11.      Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Съда въпроси са изслушани в съдебното заседание от 26 ноември 2025 г.
Анализ
12.      Жалбоподателят изтъква три основания в подкрепа на двете си жалби, които по същество се опират на това, че Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото, първо, като е приел, че някои ключови думи са в съответствие с принципа на необходимост, второ, като не е критикувал липсата на цялостна преценка дали Комисията е спазила принципа на необходимост, и трето, като е приел, че тя може да изисква документи, които съдържат както лични данни, така и информация, свързана с търговската дейност на жалбоподателя (наричани по-нататък „смесените документи“), без да предвиди никакви гаранции или филтър за личните данни(7).
Предварителни бележки
13.      На първо място, ще припомня, че член 18, параграф 1 от Регламент № 1/2003 позволява на Комисията, за да изпълни задълженията, възложени ѝ с този регламент, чрез обикновено искане или чрез решение да изисква от предприятията и от сдруженията на предприятия да предоставят цялата необходима информация(8). Член 18, параграф 3 от посочения регламент по-специално предвижда, че Комисията следва да посочи правното основание и целта на искането, да уточни каква информация се изисква, и да определи срока, в който трябва да се предостави информацията.
14.      По-специално, съгласно практиката на Съда задължението да се посочи целта на искането за информация, която е решаващ фактор, за да се прецени необходимостта от информацията, означава, че в искането си Комисията е длъжна да посочи предмета на своето разследване и следователно да конкретизира твърдяното нарушение на правилата на конкуренция. Въпреки това тя не е длъжна да съобщи на адресата на такова искане цялата информация, с която разполага за предполагаемите нарушения, нито да им дава точна правна квалификация, при условие че посочи ясно подозренията, които възнамерява да провери(9).
15.      В това отношение Комисията може да изисква само предоставянето на информация, която ще ѝ позволи да провери предполагаемите нарушения, обосноваващи провеждането на разследването и посочени в искането за информация(10). Все пак с оглед на широкото правомощие за разследване, предоставено ѝ с Регламент № 1/2003, Комисията следва да прецени дали дадена информация е необходима, за да може да разкрие нарушение на правилата на конкуренцията на Съюза(11).
16.      На второ място, ще отбележа, че контролът, който съдът на Съюза упражнява върху преценката на Комисията, че дадено искане за информация е необходимо, следва да се оценява предвид целта, посочена в това искане, а именно подозренията за нарушение, които тя възнамерява да провери. Изискването за взаимовръзка между искането за информация и подозираното нарушение е изпълнено, ако към датата на искането Комисията е в състояние разумно да предположи, че тази информация може да ѝ помогне да определи дали това нарушение е налице(12).
17.      По-точно, от една страна, с оглед на принципа на необходимост Съдът
следва да прецени дали взаимовръзката между предполагаемото нарушение и изисканата информация е достатъчно тясна, за да обоснове искането на Комисията, а от друга страна, при прилагане на принципа на пропорционалност, да определи дали усилията, които предприятието трябва да положи, са оправдани от гледна точка на обществения интерес и не са прекомерни(13). За тази цел трябва по-специално да се извърши претегляне между, от една страна, обществения интерес, който обосновава разследването на Комисията, и необходимостта тази институция да получи информация, която да ѝ позволи да изпълни задачите, възложени ѝ с Договора за функционирането на ЕС, и от друга страна, обема работа, която се създава за предприятието с искането за информация(14).
18.      На трето и последно място, ще подчертая, че освен в случай на изопачаване на представените пред Общия съд доказателства преценката на фактите не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда(15), което жалбоподателят трябва да докаже, като посочи точно кои доказателства са изопачени от Общия съд, и докаже грешките в преценката, които според него са довели до изопачаването(16).
19.      Основателността на доводите на жалбоподателя ще разгледам именно в светлината на тази съдебна практика.
По първите основания за обжалване, свързани с преценката на необходимостта от информацията, поискана от Комисията със спорните решения
20.      Според първите основания на двете жалби(17) Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че посочените в обжалваните съдебни решения ключови думи са в съответствие с принципа на необходимост, закрепен в член 18, параграфи 1 и 3 от Регламент № 1/2003(18). Тези основания се разделят съответно на три и четири части(19).
По релевантността на използваните от Комисията ключови думи
21.      В първата и втората част от първото основание по дело C‑496/23 P, както и в първата и третата част от първото основание по дело C‑497/23 P жалбоподателят твърди, че Общият съд неправилно е приел, че всички документи, съдържащи ключовите думи, идентифицирани в жалбата като „част от общоупотребимия език“, могат да се считат за необходими за разследванията, в резултат на които са постановени спорните решения (наричани по-нататък „спорните разследвания“)(20).
22.      В обжалваните съдебни решения Общият съд по същество е разгледал целта, посочена в искането за информация, а именно подозренията за нарушения, които Комисията възнамерява да провери(21), и е стигнал до извода, че с оглед на припомнените от нея обстоятелства, които жалбоподателят не е оспорил, като е поискала от него да представи документите, получени в резултат на прилагането на разглежданите ключови думи, посочената институция е могла разумно да предположи към датата на спорните решения, че тази информация е в състояние да ѝ помогне да определи дали посоченото поведение е налице(22). Общият съд също така изключва  възможността разглежданите ключови думи да не са в съответствие с принципа на необходимост, поради големия брой документи, идентифицирани чрез прилагането на посочените думи(23).
23.      В това отношение в самото начало припомням, че извършената от Общия съд преценка относно необходимостта от искането за информация не представлява, по смисъла на съдебната практика, изложена в точка 18 от настоящото заключение, правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда, освен в случай на изопачаване на представените пред Общия съд доказателства. Струва ми се, че в случая жалбоподателят не поддържа — нито a fortiori доказва — че Общият съд е изопачил фактите или доказателствата, когато е приел, от една страна, че ключовите думи са определени от Комисията с оглед на доказателствата, с които тя е разполагала и които са свързани с предполагаемите нарушения, предмет на спорните разследвания, и от друга страна, че самият факт, че прилагането на разглежданите ключови думи води до идентифициране на множество ирелевантни документи, не поставя под съмнение законосъобразността на спорните решения.
24.      При всички случаи, макар че изложените от жалбоподателя доводи биха могли да бъдат отхвърлени като недопустими само на посоченото основание, въпреки това считам, че за да се дадат пояснения на Съда,
ще е полезно да проверя дали тези доводи са доказани по същество.
25.      Що се отнася, на първо място, до необходимостта от разглежданите ключови думи, ще отбележа, че макар, както твърди жалбоподателят, съгласно припомнената в точка 16 от настоящото заключение практика на Съда сама по себе си връзката между даден документ и твърдяното нарушение да не е достатъчна, за да се установи, че искането е необходимо, с тази съдебна практика също така се уточнява, че такава връзка е установена, когато към датата на искането Комисията може разумно да предположи, че документите, отговарящи на разглежданите ключови думи, са в състояние да ѝ помогнат да определи дали твърдяното нарушение е налице, което Общият съд в случая е приел и което жалбоподателят не е оспорил(24).
26.      На второ място, констатирам, че доводите на жалбоподателя се основават предимно на факта, че поради своя общ характер ключовите думи неизбежно биха довели до идентифицирането на значителен брой документи, които са без значение за спорните разследвания — положение, което жалбоподателят счита за противоречащо на принципа на пропорционалност(25).
27.      В това отношение ще отбележа, първо, че за да отговаря на предвидените в член 18, параграф 1 от Регламент № 1/2003 критерии искането за информация, основано на ключови думи, не е необходимо всички идентифицирани документи — нито дори значителна  част от тях — да се окажат необходими за целите на разследването(26). Напротив, фактът, че може да се окаже, че някои или дори повечето от идентифицираните документи
са без значение за разследването, сам по себе си не е достатъчен, за да се приеме, че разглежданите ключови думи нямат никаква връзка с подозираното от Комисията нарушение(27). Всъщност разглеждането на необходимостта (и пропорционалността) на искането за информация не може да се основава на критерий с изцяло количествен или статистически характер(28).
28.      Второ, предвид направената в предходната точка от настоящото заключение констатация следва да бъдат отхвърлени като неотносими доводите на жалбоподателя, основани на конкретни примери, според които някои от използваните от Комисията ключови думи са довели до представянето на определен брой документи, които не са от значение за разследването(29), констатация, която Комисията
не оспорва, но
продължава да бъде недостатъчна, за да постави под съмнение преценката на Общия съд(30).
29.      Трето, фактът, че Комисията би могла да използва по-конкретни думи (или комбинации от думи) или да извърши по-пропорционални търсения, или пък да формулира исканията си така, че те да бъдат разумно насочени към релевантни документи, и дори да предвиди филтри или други гаранции, не поставя под съмнение този извод. Всъщност с оглед на посочената в точка 15 от настоящото заключение практика на Съда Комисията трябва да определи своите техники на разследване и да реши, с оглед на наличните улики, как да получи полезна за разследването си информация. Следователно, независимо от възможността да формулира по-ограничени искания за информация, ако се установи, че Комисията е била в състояние разумно да предположи, че поисканата информация би могла да ѝ помогне при разследването на предполагаемото нарушение, нейното искане не може да бъде оспорено(31).
30.      По същия начин, както твърди Комисията и без това да се оспорва от жалбоподателя, отбелязвам, че в обжалваните съдебни решения се посочват гаранциите, които се прилагат към искането за информация, в съответствие, на първо място, с решенията за изменение(32), след това, със задължението за служебна тайна(33) и накрая, с адвокатската тайна и с добрите практики на Комисията(34).
31.      В заключение, изглежда, че жалбоподателят не е успял да докаже, че използваните от Комисията ключови думи не са от естество да позволят намирането на документи от значение за разследването, а това съгласно практиката на Съда е определящият критерий за установяване на връзка между искането за информация и предполагаемото нарушение. Следователно тези ключови думи отговарят на условията, предвидени в член 18, параграф 1 от Регламент № 1/2003, независимо от факта, че могат да генерират голям брой документи, които нямат значение за разследването, което не е достатъчно, за да постави под съмнение посочения по-горе извод(35).
32.      Ето защо предлагам първата част от първото основание на двете жалби, както и втората част от първото основание по дело C‑496/23 P и третата част от първото основание по дело C‑497/23 P да се отхвърлят като недопустими или по същество.
По липсата на мотиви относно необходимостта да се ограничи обхватът на искането за информация
33.      С втората част от първото основание по дело C‑497/23 P жалбоподателят упреква Общия съд, че не е изпълнил задължението си за мотивиране, като е отхвърлил довода, че Комисията е трябвало да ограничи обхвата на искането си(36).
34.      Струва ми се обаче, че противно на твърдяното от жалбоподателя, точка 136 от второто обжалвано съдебно решение не е от определящо значение. Всъщност мотивите на Общия съд са подробно изложени в точки 137 и 138 от това съдебно решение, от които следва, че жалбоподателят не би могъл да твърди, че Комисията е трябвало да ограничи обхвата на искането си, тъй като, от една страна, то вече е било ограничено до двама депозитари и периодът е бил същият като този, за който се отнася разследването, и от друга страна, към датата на решението Facebook Data Комисията е могла разумно да предполага, че поисканата информация може да бъде полезна за разследването(37).
35.      Ето защо предлагам втората част от първото основание за обжалване по дело C‑497/23 P да се отхвърли по същество.
По липсата на гаранции, които са равностойни на предвидените за проверките
36.      В третата част от първото основание по дело C‑496/23 P и в четвъртата част от първото основание по дело C‑497/23 P жалбоподателят упреква Общия съд, че в обжалваните съдебни решения е отхвърлил довода му, че Комисията е нарушила принципа на необходимост, като е поискала представянето на документи, без да е въвела филтри или гаранции, които да са поне равностойни на предоставените на предприятията в рамките на проверките по член 20 от Регламент № 1/2003(38).
37.      В обжалваните съдебни решения Общият съд подчертава, че в рамките на жалба за отмяна на решение за искане на информация не следва да проверява законосъобразността на такова решение в сравнение с правната уредба, приложима към решенията, приети на различни правни основания, като решенията за проверка. Освен това той посочва гаранциите, които счита за подходящи при искане за информация, основано на ключови думи, като представеното в настоящия случай(39).
38.      Жалбоподателят обаче не оспорва, че посочените от Общия съд гаранции са подходящи(40), нито успява да докаже, че последният е допуснал грешки при прилагане на правото, като е приел, че не е длъжен да проверява дали приложените в случая гаранции са равностойни на предоставените в рамките на проверките.
39.      Всъщност съществуват значителни разлики между искане за информация по член 18 от Регламент № 1/2003 и проверка по член 20 от същия регламент. Макар при извършването на проверка, за която се счита, че по своето естество е с по-висока степен на вмешателство от искане за информация(41), съответните предприятия да се ползват от определени процесуални гаранции(42), тези гаранции не са непременно идентични с гаранциите, приложими към искане за информация.
40.      По-конкретно, в рамките на искане на информация, основано на ключови думи, адресатът разполага с достатъчно време да състави списък с идентифицираните документи и да ги разгледа с помощта на адвокатите си, преди да ги предостави на Комисията(43). Това искане обикновено се предхожда от неофициални контакти между Комисията и предприятието адресат или неговите външни адвокати(44). Освен това Комисията може да въведе допълнителни гаранции за някои документи, съдържащи чувствителна информация, каквато е установената в настоящия случай процедура на виртуална зала за данни, или да предвиди тези документи да бъдат предадени под форма, в която са заличени имената на съответните лица, както и всякаква информация, която позволява идентифицирането им. Освен това периодът между връчването на искането за информация и крайния срок за предоставяне на документите дава на адресата на искането възможност да го обжалва пред Общия съд и да поиска своевременно временни мерки, както всъщност е направено в случая. Накрая, разследваното предприятие може не само да откаже да предаде документи,
обхванати от адвокатската
тайна, но и да отправи до Комисията мотивирано искане за връщане на документи, които са ирелевантни, и в случай на отказ — да обжалва това решение.
41.      Ето защо предлагам третата част от първото основание по дело C‑496/23 P, както и четвъртата част от първото основание по дело C‑497/23 P да се отхвърлят по същество и следователно първите основания на тези две жалби да се отхвърлят изцяло.
По вторите основания за обжалване относно цялостната преценка на принципа на необходимост
42.      С вторите основания на двете жалби(45) жалбоподателят по същество упреква Общия съд, че е допуснал две грешки при прилагане на правото, като е приел, от една страна, че дори да се предположи, че цялостна преценка на спазването на принципа на необходимост от Комисията е възможна, тя не е подходяща, без да изложи никакви мотиви относно възможността да бъде направена такава преценка(46), и от друга страна, че Общият съд
може да контролира дали е спазен принципът на необходимост,
единствено що се отнася до изрично оспорените от жалбоподателя ключови думи. По дело C‑497/23 P жалбоподателят освен това упреква Общия съд, като трета грешка при прилагане на правото, че не е разгледал необходимостта от някои ключови думи, посочени в жалбата по първоинстанционното производство.
43.      В обжалваните съдебни решения Общият съд по същество е приел, че дори да се предположи, че цялостна преценка на спазването на принципа на необходимост от Комисията е възможна, тя не е подходяща, и че Общият съд може да контролира дали е спазен принципът на необходимост,
единствено относно изрично оспорените от жалбоподателя ключови думи(47).
44.      В това отношение ще отбележа, че жалбоподателят е оспорил само някои от използваните от Комисията ключови думи, тоест около 130 и 250 съответно за двете групи, които са довели до повече от 590 и 2 500 комбинации(48). Струва ми се обаче трудно да се твърди, че въз основа на тези няколко думи Общият съд би могъл да извърши поисканата от жалбоподателя цялостна преценка на необходимостта(49). С други думи, дори някои от оспорените от последния ключови думи да са счетени за твърде общи или недостатъчно целенасочени, какъвто не е настоящият случай(50), не е възможно да се предположи, че всички думи, включително тези, които не са оспорени, би трябвало да се приемат по един и същ начин(51).
45.      Такъв извод не може да бъде оспорен от факта, изтъкнат от жалбоподателя, че Комисията е поискала без изключение разкриването на всички документи, съхранявани съответно от петима и трима депозитари, както и от техните предшественици и правоприемници, за период съответно от пет и седем години, като тези документи са идентифицирани чрез търсене въз основа на определени ключови думи, за които се твърди, че са общоупотребими или широко разпространени. Всъщност, при положение че Комисията може разумно да предположи към датата на искането, че основаната на разглежданите ключови думи информация може да ѝ помогне да определи дали разследваното нарушение е налице(52), не ми се струва, че броят на депозитарите (също така ограничен), както и съответният период (който не е несъразмерен предвид средната продължителност на разследванията в областта на конкуренцията) засягат необходимостта от искането за информация, като се вземат предвид и приложените гаранции, по-специално процедурата на виртуална зала за данни(53).
46.      Освен това, що се отнася до твърдението, че във второто обжалвано съдебно решение Общият съд не е разгледал необходимостта от някои ключови думи(54), ми се струва, че видно от жалбата в първоинстанционното производство жалбоподателят не твърди, че ключовите думи са били твърде общи и нецеленасочени, а просто е подчертал, че с тях са били идентифицирани някои ирелевантни документи, което с оглед на изложения от мен анализ в точки 26 и 27 от настоящото заключение не е достатъчно, за да се постави под съмнение законосъобразността на обжалваните съдебни решения.
47.      Ето защо предлагам вторите основания
на двете жалби да се отхвърлят по същество.
По третите основания за обжалване относно обработката на смесени документи
48.      С третите основания на двете жалби(55) жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Комисията може да изисква смесени документи, без да предвиди гаранции или филтър за личните данни(56). Тези основания се състоят от три части(57).
49.      В самото начало ще отбележа, че обработването на лични данни от Комисията е необходимо и присъщо на нейната функция, когато тя изпълнява задълженията, възложени ѝ в качеството ѝ на орган, упражняващ официални правомощия, отговорен за прилагането на правилата за конкуренция на Съюза. В това отношение в член 5, параграф 1, буква а) от РЗДЕС се предвижда, че обработването на лични данни е законосъобразно само ако и доколкото това обработване по-специално е необходимо за изпълнението на задача от обществен интерес или при упражняването на официално правомощие, което е предоставено на институцията или органа на Съюза(58).
По обстоятелството, че Общият съд е ограничил анализа си до член 9 от ОРЗД и член 10 от РЗДЕС
50.      С първата част от третите основания на двете жалби жалбоподателят твърди по същество, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че изключването на смесени документи от виртуалната зала за данни е необходимо и пропорционално, и е разгледал само смесени документи, посочени като пример, и единствено с цел да установи дали те
съдържат „чувствителни“ лични данни, обхванати от член 9, параграф 1 от ОРЗД и от член 10, параграф 1 от РЗДЕС, и като е постановил, че те не съдържат такива данни(59), без да разгледа и
твърдяното нарушение на основните права на неприкосновеност на личния живот, закрепена в член 7 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и в член 8 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.
(наричана по-нататък „ЕКПЧ“)(60).
51.      В обжалваните съдебни решения,
за да провери съвместимостта на спорните решения с член 7 от Хартата, Общият съд е преценил дали тези решения отговарят на условията по член 52, параграф от 1 от нея, включително условието за пропорционалност на намесата в личния живот(61). За тази цел Общият съд е разгледал необходимостта от намесата по-специално що се отнася до изключването на определени категории документи от процедурата на виртуална зала за данни(62). След като е отбелязал, че жалбоподателят трябва да прецени дали документ, съдържащ чувствителни лични данни, има връзка с търговската му дейност, Общият съд е приел, че е изключено посочените в жалбата документи да съдържат чувствителни лични данни по смисъла на член 9, параграф 1 от ОРЗД и член 10, параграф 1 от РЗДЕС, преди да посочи, че само от приемането на спорното решение жалбоподателят не може да заключи, че представянето на документи, които не са били разгледани във виртуалната зала за данни, нарушава правото му на зачитане на личния му живот и на живота на засегнатите лица(63).
52.      В това отношение най-напред ще посоча, че противно на доводите на жалбоподателя, Общият съд не е приел, че член 9, параграф 1 от ОРЗД и член 10, параграф 1 от РЗДЕС са създали „изчерпателен режим за защита на правата на зачитане на личния живот“, а само че тези разпоредби са релевантни, за да се прецени дали спорните решения отговарят на принципа на пропорционалност по смисъла на член 52, параграф 1 от Хартата(64).
53.      На следващо място, ще припомня, че Общият съд е разгледал дали смесените документи, цитирани като пример в жалбите, съдържат чувствителни лични данни, както са определени в член 9, параграф 1 от ОРЗД и в член 10, параграф 1 от РЗДЕС, и е стигнал до извода, че по отношение на тези документи не трябва да се прилага процедурата на виртуална зала за данни в съответствие с определенията по обезпечителните производства(65), което жалбоподателят не е оспорил в рамките на двете си жалби(66).
54.      Накрая, според мен фактът, че даден документ не съдържа чувствителни лични данни, обхванати от член 9, параграф 1 от ОРЗД и член 10, параграф 1 от РЗДЕС, и че по отношение на него не се прилага процедурата на виртуална зала за данни, не означава, че този документ не се ползва от подходяща защита(67). Освен това, въпреки че определенията по обезпечителните производства не посочват това изрично, струва ми се оправдано процедурата на виртуална зала за данни да се прилага само за документите, които съгласно ОРЗД и РЗДЕС не трябва да бъдат обработвани, с други думи,
за документите, съдържащи чувствителни лични данни по смисъла на тези регламенти. От друга страна, е неизбежно Комисията да има достъп до смесени документи, въпреки съдържащите се в тях според жалбоподателя „лични данни с подчертано интимен и частен характер“, доколкото се предполага, че тези документи съдържат и полезна за разследването информация, и при условие че се обработват при зачитане на правата на засегнатите лица(68).
55.      Този извод не може да бъде поставен под съмнение от решение от 4 октомври 2024 г., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Опит за достъп до запазени на мобилен телефон данни)(69), нито от двете заключения на генерален адвокат Medina по съединени дела Imagens Médicas Integradas и др.(70), посочени от жалбоподателя в съдебното заседание. Всъщност, от една страна, изводите, които могат да се направят от това съдебно решение — с което възможността за достъп до съдържащите се в мобилен телефон лични данни в рамките на наказателно преследване зависи от предварителен контрол от съд или независим административен орган, освен в надлежно обосновани неотложни случаи — не ми се струва, че могат да се приложат към извършваните в областта на конкуренцията разследвания(71). От друга страна, с тези заключения се потвърждава законосъобразността на изземването на електронната поща между управителите и служителите на предприятие въз основа на прието в рамките на разследване на твърдяно нарушение на членове 101 и 102 ДФЕС решение за проверка, стига с това решение по-специално да се гарантира, че събирането на лични данни и достъпът до тях, дори и да са съпътстваща дейност при търсенето на търговска информация, са ограничени до строго необходимото за предмета на разследването и са предназначени изключително за целите му(72).
56.      Ето защо предлагам първата част от третите основания на двете жалби да се отхвърли по същество.
По съществуването на смесени документи, съдържащи защитени данни
57.      С втората част от третото основание на двете жалби жалбоподателят твърди, че Общият съд е приложил неправилен правен критерий, като е изключил възможността смесените документи, разгледани в обжалваните съдебни решения, да съдържат лична информация, защитена от член 7 от Хартата и от член 8, параграф 1 от ЕКПЧ(73).
58.      В това отношение трябва да се признае, че в обжалваните съдебни решения Общият съд не е приел, че разгледаните документи не съдържат лични данни по смисъла на посочените от жалбоподателя разпоредби. Напротив, той
е приел, че тези документи не съдържат чувствителни лични данни по смисъла на член 9, параграф 1 от ОРЗД и член 10, параграф 1 от РЗДЕС, и поради това са изключени от процедурата на виртуалната зала за данни.
59.      Освен това, противно на доводите на жалбоподателя, изглежда очевидно, че Общият съд е изходил от предпоставката, че задължението за предоставяне на смесените документи представлява (или поне може да представлява) намеса в правото на зачитане на личния живот, което го е накарало да провери дали
спорните решения спазват
член 7 от Хартата и дали отговарят на условията, посочени в член 52, параграф 1 от нея(74).
60.      Ето защо предлагам втората част от третите основания на двете жалби да се отхвърли по същество.
По липсата на гаранции по отношение на смесените документи
61.      С третата част от третото основание на двете жалби в настоящите производства
жалбоподателят твърди, че спорните решения не предоставят подходящи гаранции за защита на личните данни, които се съдържат в документите, разгледани съответно в точки 181—183 и 229—237 от обжалваните съдебни решения, и че намесата в правото на зачитане на личния живот не е нито пропорционална, нито необходима за каквато и да било легитимна цел(75).
62.      В това отношение ще припомня, от една страна, че фактът, че Комисията би могла да разшири използването на процедурата на виртуална зала за данни (или че Общият съд би могъл да наложи по-разширено използване на тази процедура), не засяга факта, че смесените документи се ползват с достатъчна защита(76), и че от друга страна, обстоятелството, че някои, ако не и повечето, документи, идентифицирани въз основа на искането на Комисията за информация, могат да се окажат без значение за спорните
разследвания, само по себе си не засяга необходимостта и пропорционалността на това искане(77).
63.      Ето защо предлагам да се отхвърли по същество третата част от третите основания на двете жалби и следователно да се отхвърлят изцяло третите основания на посочените две жалби.
Заключение
64.      С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отхвърли двете жалби в настоящите производства.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      Регламент на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101 и 102 ДФЕС] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
3      Става дума, от една страна, за Решение C(2020) 3013 от 4 май 2020 г. (дело AT.40684 — Facebook Marketplace) (наричано по-нататък „първоначалното решение Facebook Marketplace“), изменено с Решение C(2020) 9229 от 11 декември 2020 г. (наричано по-нататък „решението за изменение Facebook Marketplace“) (наричани по-нататък заедно „решението Facebook Marketplace“), и от друга страна, за Решение C(2020) 3011 от 4 май 2020 г. (дело AT.40628 — Практики на Facebook, свързани с данните) (наричано по-нататък „първоначалното решение Facebook Data“), изменено с Решение C(2020) 9231 от 11 декември 2020 г. (наричано по-нататък „решението за изменение Facebook Data“) (наричани по-нататък заедно „решението Facebook Data“).
4      Тези искания водят до приемането на две отделни решения, едното на основание член 18, параграф 3 от Регламент № 1/2003, а другото на основание член 18, параграф 2 от същия регламент. Първото съдържа повече от 100 въпроса, които са свързани с различни аспекти на дейностите и предлагането на продукти от жалбоподателя, докато второто включва 83 въпроса, свързани с Facebook Marketplace, със социалните мрежи и с доставчиците на малки обяви онлайн.
5      Същия ден генералният директор на Генерална дирекция (ГД) „Конкуренция“ на Комисията изпраща на жалбоподателя писма, в които предлага отделна процедура за представяне на документи, които според последния съдържали само лични данни, напълно чужди на търговската му дейност. Освен това той уточнява, че тези документи били приложени към преписката едва след като били разгледани във „виртуална зала за данни“.
6      Определения Facebook Ireland/Комисия (T‑451/20 R, EU:T:2020:515 и T‑452/20 R, EU:T:2020:516) (наричани по-нататък заедно „определенията по обезпечителните производства“). С процедурата за виртуална зала за данни, която се основава на предложението на генералния директор на ГД „Конкуренция“, посочено в предходната бележка под линия от настоящото заключение, жалбоподателят идентифицира документите, съдържащи съответните данни, които са предадени на Комисията на отделен електронен носител и след това са поставени във виртуална зала за данни, достъпна само за възможно най-ограничен брой членове на екипа, на който е възложено разследването, в присъствието (виртуално или физическо) на същия брой адвокати на жалбоподателя. Членовете на екипа, на който е възложено разследването, разглеждат и подбират въпросните документи, като в същото време дават на адвокатите на жалбоподателя възможността да ги коментират, преди да приложат към преписката тези, които считат за релевантни. В случай на несъгласие по квалификацията на даден документ адвокатите на жалбоподателя имат право да обяснят причините за несъгласието си, и ако то продължи, жалбоподателят би могъл да поиска арбитраж от директора по информация, комуникации и медии в ГД „Конкуренция“ на Комисията.
7      За разлика от защитените документи, посочени в точка 5 от настоящото заключение, процедурата на виртуална зала за данни не се прилага по отношение на смесените документи.
8      Всъщност, както се уточнява в съображение 23 от Регламент
№ 1/2003, Комисията следва да разполага с правомощия по отношение на целия Съюз да изисква предоставяне на информацията, необходима за разкриване на практики, забранени от членове 101 и 102 ДФЕС.
9      Вж. в този смисъл решение от 10 март 2016 г., HeidelbergCement/Комисия (C‑247/14 P, EU:C:2016:149, т. 20 и 21 и цитираната съдебна практика). Както изтъква Комисията, това важи a fortiori, когато, както в настоящия случай, искането за информация е прието на ранен етап от процедурата, тъй като Комисията не може да бъде задължена, освен предполагаемите нарушения, които възнамерява да провери, да посочва във фазата на предварителното разследване улики, а именно обстоятелствата, които я насочват към хипотезата за нарушение на членове 101 и 102 ДФЕС, доколкото подобно задължение би поставило под съмнение установеното от съдебната практика равновесие между запазването на ефективността на разследването и зачитането на правото на защита на съответното предприятие (вж. в този смисъл решение на Общия съд
от 14 март 2014 г., Cementos Portland Valderrivas/Комисия, T‑296/11, EU:T:2014:121, т. 37).
10      Вж. в този смисъл решение от 10 март 2016 г., HeidelbergCement/Комисия (C‑247/14 P, EU:C:2016:149, т. 23).
11      Следователно, дори да разполага вече с улики и даже с доказателства за наличието на нарушение, Комисията може с основание да счете за необходимо да поиска допълнителна информация, която да ѝ даде възможност да очертае по-точно обхвата на нарушението, да определи неговата продължителност или кръга на участващите предприятия (вж. решение от 28 януари 2021 г., Qualcomm и Qualcomm Europe/Комисия, C‑466/19 P, наричано по-нататък „решение
Qualcomm“, EU:C:2021:76, т. 69 и цитираната съдебна практика).
12      Вж. решение Qualcomm
(т. 70 и цитираната съдебна практика). По-конкретно, Съдът се позовава на точка 21 от решение от 19 май 1994 г., SEP/Комисия (C‑36/92 P, EU:C:1994:205), която препраща към точка 21 от заключението на генерален адвокат Jacobs по дело SEP/Комисия (C‑36/92 P, EU:C:1993:928), в която по същество се уточнява, че сама по себе си връзката между даден документ и твърдяното нарушение не е достатъчна да обоснове искане за предоставяне на този документ, тъй като връзката трябва да е такава, че Комисията да може разумно да предположи към момента на подаване на искането, че документът ще ѝ помогне да определи наличието на твърдяното нарушение.
13      Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Wahl по дело Buzzi Unicem/Комисия (C‑267/14 P, EU:C:2015:696, т. 48).
14      Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Wahl по дело Buzzi Unicem/Комисия (C‑267/14 P, EU:C:2015:696, т. 100). Той по-специално посочва по отношение на обществения интерес, че колкото по-вредно за конкуренцията е нарушението, толкова по-голямо усилие има право да изисква Комисията от съответното предприятие, когато то предоставя изисквана информация в изпълнение на задължението си за активно съдействие, а по отношение на обема на създадената работа, че колкото повече работа се създава, която отклонява персонала от обичайните му търговски задачи и налага допълнителни разходи, толкова по-голямо е основанието искането за информация да се счита за прекомерно.
15      В съответствие с член 256 ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и член 168, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда. Съгласно постоянната практика на Съда, когато Общият съд е установил или преценил фактите, на основание член 256 ДФЕС Съдът е компетентен единствено да упражни контрол върху правната квалификация на тези факти и правните последици, изведени от тях (вж. по-специално решение Qualcomm, т. 42 и цитираната съдебна практика).
16      Освен това посоченото изопачаване трябва ясно да произтича от доказателствата по делото, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата (вж. по-специално решение Qualcomm, т. 43 и цитираната съдебна практика). Следователно не отговаря на изискванията, произтичащи от посочените разпоредби, жалба, която, без дори да съдържа доводи, насочени към конкретно установяване на твърдяната грешка при прилагане на правото, опорочила обжалваното решение, само повтаря или възпроизвежда буквално вече изложени пред Общия съд основания и доводи, включително тези, които се основават на изрично отхвърлени от същата юрисдикция факти. Всъщност подобна жалба в действителност представлява просто искане за преразглеждане на представената пред Общия съд искова молба или жалба, което е извън компетентността на Съда (вж. по-специално решение Qualcomm, т. 45 и цитираната съдебна практика).
17      Тези основания отговарят съответно на втората подчаст от първата част от първото основание на жалбата в първоинстанционното производство по дело C‑496/23 P и на втората подчаст от първата част от второто основание на жалбата в първоинстанционното производство по дело C‑497/23 P.
18      Вж. съответно точки 87—108 и 132—155 от обжалваните съдебни решения.
19      Тези части се отнасят основно до ирелевантността на използваните от Комисията ключови думи (първа и втора част от първото основание по дело C‑496/23 P
и първа и трета част от първото основание по дело C‑497/23 P), до порок в мотивите, що се отнася до наличието на други и по-пропорционални възможности за търсене (втора част от първото основание по дело C‑497/23 P), и до факта, че Общият съд не е приел, че гаранции, сходни с приложимите към решенията за проверка, се прилагат и към исканията за информация (трета част от първото основание по дело C‑496/23 P и четвърта част от първото основание по дело C‑497/23 P).
20      Първата част от първото основание в двете дела се основава на твърдението, че Общият съд неправилно е приел, че Комисията е могла разумно да предположи, че ключовите думи биха могли да ѝ помогнат да определи дали е осъществено разследваното поведение, докато втората част от първото основание по дело C‑496/23 P и третата част от първото основание по дело C‑497/23 P се опират на твърдението, че Общият съд неправилно е приел, че документите могат да се счетат за
ирелевантни за разследването едва след прилагането на ключовите думи в базите данни на жалбоподателя. По конкретно, жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в точки 92—95, 99 и 103 от първото обжалвано съдебно решение и в точки 134, 138, 140, 143 и 146 от второто обжалвано съдебно решение, като е приел по същество, че принципът на необходимост е спазен само доколкото Комисията е могла разумно да предположи, че ключовите думи биха могли да ѝ помогнат да определи дали е осъществено твърдяното от нея в спорните решения поведение. Общият съд не отдал никакво (или поне не достатъчно) значение на факта, че избраните от Комисията прекалено общи ключови думи, приложени към всички документи на адресатите за целия съответен период, непременно биха
довели до това огромен брой от избраните документи да нямат никаква връзка със спорните разследвания (много от които съдържали чувствителни лични данни или поверителна търговска информация), макар Комисията да била предварително наясно, че подходът ѝ неизбежно ще доведе до такъв резултат.
21      Вж. точки 89—97 от първото обжалвано съдебно решение, които препращат към съображения 1 и 2 от решението Facebook Marketplace, както и точки 134—147 от второто обжалвано съдебно решение, които препращат към съображение 4, букви i) и iii) от решението Facebook Data. По-конкретно, в първото обжалвано съдебно решение Общият съд по същество описва по какъв начин според Комисията разглежданите ключови думи са свързани с разследването Facebook Marketplace (вж. по-специално т. 89 от това съдебно решение, която се отнася до думите „marketplace + advertising“, „marketplace &
grow*“, „marketplace + insight*“, „marketplace + advantage“ и „marketplace + looked at“, „marketplace + quality“ и „commerce + advantage“, както и т. 93 от посоченото съдебно решение, която се отнася до думите „commerce + awareness“). По същия начин във второто обжалвано съдебно решение Общият съд е уточнил по какъв начин разглежданите ключови думи са свързани с разследването Facebook Data (вж. по-специално т. 134 от това съдебно решение, която се отнася до думите „big question“, и т. 139—147 от посоченото съдебно решение, които се отнасят до думите „for free“, „shut* down“ и „not good for us“).
22      Вж. точки 92, 95 и 96 от първото обжалвано съдебно решение, както и точка 138 от второто обжалвано съдебно решение (към която препращат и т. 140, 143 и 146 от това съдебно решение).
23      Вж. съответно точки 99 и 154 от обжалваните съдебни решения, в които Общият съд уточнява по-специално, че самият факт, че прилагането на ключовите думи води до идентифициране на множество документи, някои от които впоследствие са се оказали ирелевантни за спорните разследвания, сам по себе си не е достатъчен, за да се приеме, че разглежданите формулировки на ключови думи нямат никаква връзка с подозираното от Комисията нарушение.
24      Напротив, жалбоподателят признава по същество, че критерият, възприет в постоянната практика на Съда за установяване на необходимостта от искането за информация, е, че Комисията може разумно да предположи към момента на искането, че информацията ще ѝ помогне да определи наличието на твърдяното нарушение, а не че всички документи, получени в резултат на това искане, са необходими за спорното разследване.
25      Освен това според него Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото (съответно в т. 99 и 150 от обжалваните съдебни решения), като е приел, че документите могат да се считат за ирелевантни за разследването едва след като ключовите думи бъдат приложени в базите данни на жалбоподателя.
26      Освен това, противно на изтъкнатите от жалбоподателя доводи, от обжалваните съдебни решения не следва, че Общият съд е приел, че всички документи, които съдържат използваните от Комисията ключови думи, могат да се считат за необходими за спорните разследвания. Както подчертава Комисията, доводът на жалбоподателя неправилно е обоснован със схващането, че искане за информация, основано на ключови думи, би отговорило на предвиденото в член 18 от Регламент № 1/2003 изискване за необходимост само ако може да се очаква, че всички идентифицирани документи (ако не и повечето от тях или пък определен брой от тях) ще бъдат от полза за извършваното от Комисията разследване.
27      Вж. точка 99 от първото обжалвано съдебно решение. Както посочва Комисията, фактът, че някои или дори повечето от идентифицираните документи могат впоследствие да се окажат безполезни за спорните разследвания, всъщност е обичайна характеристика на всяко разследване. Един различен подход би ограничил неоснователно правомощията на разследващия орган. Например, както подчертава Комисията по отношение на информацията, събрана за целите на данъчно разследване в рамките на Директива 2011/16/ЕС на Съвета от 15 февруари 2011 година относно административното сътрудничество в областта на данъчното облагане и за отмяна на Директива 77/799/ЕИО (ОВ L 64, 2011 г., стр. 1), изменена с Директива 2014/107/ЕС на Съвета от 9 декември 2014 г. (ОВ L 359, 2014 г., стр. 1), Съдът е постановил, че с понятието „информация, която има предполагаема значимост“ се цели на запитващия орган да се даде възможност да поиска и получи всичката информация, за която основателно може да счита, че ще се окаже значима за целите на разследването му, като единственото ограничение е, че този орган не може да иска информация без каквато и да било значимост за това разследване, а националният правораздавателен орган трябва да установи, че съответната информация явно не е изобщо лишена от предполагаема значимост (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2020 г., État luxembourgeois (Правна защита срещу искане за информация в данъчната област), C‑245/19 и C‑246/19, EU:C:2020:795, т. 110—116 и цитираната съдебна практика). Съдът също така уточнява, че фактът, че определена информация, която има предполагаема значимост, посочена в искане за информация, в крайна сметка се оказва лишена от значимост за целите на разследването, по никакъв начин не засяга законосъобразността на това искане (вж. в този смисъл т. 121—123 от посоченото съдебно решение).
28      Освен това на зададен в съдебното заседание въпрос жалбоподателят отговаря, че според него е невъзможно да се определи количествен критерий, от който може да се установи дали дадено искане за информация е пропорционално.
29      С тези примери жалбоподателят се опитва да докаже по дело C‑496/23 P, че фактът, че Комисията е идентифицирала за период от пет години три проучвания, съдържащи думата „insight“, не означава, че всеки документ, съдържащ думите „marketplace + insight*“, независимо от предмета или датата му, би могъл да ѝ помогне да определи дали е налице разследваното поведение, и че използването на други ключови думи (а именно „commerce + advantage*“ и „*commerce + awareness“) също би довело до голям брой документи, които не са от значение за разследването. Жалбоподателят твърди, че по дело C‑497/23 P Общият съд, от една страна, неправилно е приел ключовите думи „big question“ като необходими, тъй като двамата депозитари са публични личности, заемащи много важни постове при жалбоподателя, така че търсенето на тези думи във всички техни документи за период от няколко години неизбежно би довело до идентифицирането на голям брой ирелевантни документи (т. 137 от второто обжалвано съдебно решение), и от друга страна, не е взел предвид доказателствата, от които се установява преди провеждането на каквото и да е търсене, че ключовите думи „big question“ биха довели до идентифицирането на голям брой документи.
30      Освен това, както бе уточнено в точка 17 от настоящото заключение, претеглянето, от една страна, на обществения интерес, който обосновава разследването на Комисията, и необходимостта тя да получи информация, която да ѝ позволи да изпълни задачите, възложени ѝ с Договора, и от друга страна, на обема работа, която се създава за предприятието с искането за информация, налага преценка на евентуалните затруднения за жалбоподателя, дължащи се на прекомерния брой документи, които трябва да бъдат представени, затруднения, чието наличие жалбоподателят не е доказал.
31      Освен това жалбоподателят не твърди, че използването на ключови думи по своята същност е незаконосъобразно, и признава, че фактът, че използването на такива думи неизбежно може да доведе до представяне на документи, които нямат значение за разследването, не изключва съществуването на връзка между искането за информация и предполагаемото нарушение.
32      Вж. съответно точки 159 и 217 от обжалваните съдебни решения. В решенията за изменение се предвижда по-специално, че защитените документи могат да бъдат предадени под форма, в която са заличени имената на съответните лица, както и всякаква информация, която позволява идентифицирането им, посредством виртуална зала за данни, достъпна само за възможно най-ограничен брой членове на екипа, на който е възложено разследването, в присъствието (виртуално или физическо) на същия
брой адвокати на жалбоподателя.
33      Вж. съответно точки 200 и 255 от обжалваните съдебни решения. За длъжностните лица и служителите на Комисията по принцип се прилагат строги задължения за служебна тайна, които им забраняват да разпространяват поверителна информация, получена в отговор на искане за информация, включително след прекратяване на служебното им правоотношение, както и да я използват за цели, различни от тези, за които е получена.
34      Вж. съответно точки 107 и 154 от обжалваните съдебни решения. Разследваното предприятие може да откаже да предостави документи, обхванати от адвокатската
тайна. Освен това то може и да отправи до Комисията мотивирано искане за връщане на документи, които са определени като ирелевантни, като в такъв
случай Комисията е длъжна да разгледа това искане и евентуално да върне ирелевантните документи, в съответствие с Известието на Комисията относно най-добрите практики за водене на производства, свързани с членове 101 и 102 ДФЕС (ОВ C 308, 2011 г., стр. 6).
35      Вж. точка 27 от настоящото заключение. Освен това, що се отнася до доводите на жалбоподателя, че в точка 89 от първото обжалвано съдебно решение Общият съд само се е присъединил към аргументите на Комисията, без да разгледа довода, че посочените от нея ключови думи неизбежно ще доведат до идентифицирането на значителен брой документи, които нямат значение за разследването, и без да изложи обяснения в това отношение, важно е да се отбележи, че както следва от точка 90 от това съдебно решение, Общият съд е констатирал само, че жалбоподателят не е оспорил твърденията на Комисията относно релевантността на разглежданите ключови думи. Освен това, що се отнася до довода, че обясненията на Комисията, обобщени в точка 89 от това съдебно решение и неоспорени от жалбоподателя в първоинстанционното производство, са представени едва на етапа на писмената защита, достатъчно е да се припомни, че макар в рамките на решение за искане на информация по смисъла на член 18, параграф 3 от Регламент № 1/2003 Комисията да е длъжна да посочи предмета на своето разследване и следователно да конкретизира твърдяното нарушение на правилата на конкуренцията, тя все пак не е длъжна да съобщава на адресата на решение за искане на информация цялата информация, с която разполага относно предполагаемите нарушения, нито да им дава точна правна квалификация, стига да посочи ясно подозренията, които възнамерява да провери (вж. в този смисъл практиката на Съда, посочена в т. 16 от настоящото заключение).
36      В това отношение жалбоподателят се позовава на точка 136 от второто обжалвано съдебно решение, както и на точки 140, 143 и 146 от него, които само препращали към точка 136 от посоченото съдебно решение.
37      Освен това точки 140, 143 и 146 от второто обжалвано съдебно решение изрично препращат към точки 137 и 138 от същото съдебно решение. Също така, доколкото в писмената си реплика жалбоподателят твърди, че в точки 137 и 138 от посоченото съдебно решение не се обяснява защо жалбоподателят не би могъл да твърди, че Комисията е трябвало да ограничи искането си до електронните писма, които се отнасят до това първоначално електронно писмо или имат връзка с последното, или пък да ограничи съществено искането си с други средства, следва да се констатира, че този довод е недопустим, тъй като представлява ново основание, повдигнато от жалбоподателя, който цели да оспори не липсата на мотиви, а по-скоро тяхната основателност. Във всеки случай, този довод може да бъде отхвърлен по същата логика като довода, изложен в точка 29 от настоящото заключение.
38      Вж. съответно точки 105 и 106 и 152 и 153 от обжалваните съдебни решения.
39      Вж. съответно точки 107 и 154 от обжалваните съдебни решения.
40      Вж. точка 30 от настоящото заключение.
41      Всъщност в рамките на тези проверки длъжностните лица на Комисията предприемат внезапно действия в помещенията на предприятието и могат да изземват голям брой документи, които биха могли да са релевантни, като понякога може да копират цялото съдържание на твърдите дискове на компютрите на някои служители от разследваното предприятие.
42      Например документи, които не се свързани със служебната дейност, са изключени от обхвата на разследването на Комисията, а проверяваните предприятия
могат да получават правна помощ (вж. по-специално определенията по обезпечителните производства, т. 45 и цитираната съдебна практика).
43      Освен това, както е посочено съответно в точки 107 и 154 от обжалваните съдебни решения, адвокатите на предприятието имат възможност да откажат предоставянето на документи, които са обхванати от адвокатската тайна, без да се налага да прибягват до процедурата със запечатания плик, предвидена в съдебната практика, произтичаща от решение на Общия съд от 17 септември 2007 г., Akzo Nobel Chemicals и Akcros Chemicals/Комисия (T‑125/03 и T‑253/03, EU:T:2007:287, т. 83 и 84).
44      Разследваното предприятие или неговите външни адвокати могат по-специално предварително да обсъдят с Комисията обхвата на искането и избора на ключови думи, както и да поискат от тази институция да
продължи срока за предоставяне на отговор или последващо изменение на решението.
45      Тези основания съответстват на първата подчаст от първата част от първите основания на двете жалби в първоинстанционното производство, която е разгледана съответно в точки 71—86 и 116—131 от обжалваните съдебни решения.
46      Той по-специално посочва, че е невъзможно да докаже в рамките на жалба за отмяна, която е ограничена до 50 страници (съгласно Практическите разпоредби по прилагане на Процедурния правилник на Общия съд), че всяка една от ключовите думи би довела до предоставяне на ненужна и ирелевантна информация.
47      Вж. съответно точки 75—79 и 120—124 от обжалваните съдебни решения. Общият съд уточнява също, че обстоятелството, че някои ключови думи може да са твърде неясни, е без значение за факта, че други ключови думи може да са достатъчно точни или целенасочени, и това би могло да доведе само до частична отмяна на спорните решения.
48      Освен това с доводите, които жалбоподателят е изтъкнал в рамките на първата част от първото и второто основание в първоинстанционното производство, той по същество се е ограничил до твърдението, че първоначалното решение нарушава член 18, параграф 3 от Регламент № 1/2003, доколкото с него се изисква представянето на множество документи, които не са от значение за спорните разследвания. Втората част от първите основания в настоящите производства по обжалване, в която се твърди предполагаема липса на цялостна преценка, само развива тези доводи — в отговор съответно на точки 71—79 и 116—124 от обжалваните съдебни решения под заглавието „По обхвата на доводите на жалбоподателя и идентифицирането на спорните ключови думи“ — които не разглеждат конкретни оплаквания, а представляват един вид предпоставка на отговора на Общия съд по първата част от първото и второто основание.
49      Макар жалбоподателят по същество да твърди, че следва да се допусне цялостно оспорване на законосъобразността на възприетия от Комисията подход, а не само оспорване на законосъобразността на конкретни ключови думи, не виждам как законосъобразността на такъв цялостен подход би могла да се постави под съмнение единствено въз основа на изрично оспорените ключови думи, още повече когато, както е посочил Общият съд, Комисията е могла разумно да предположи към датата на искането, че документите, отговарящи на въпросните ключови думи, биха могли да ѝ помогнат да определи дали разследваното нарушение е налице (вж. т. 25 от настоящото заключение). Според мен положението може да бъде различно само ако се докаже, че Комисията е могла разумно да предвиди, че използваните ключови думи няма да доведат до никакъв резултат, който да е от полза за спорните разследвания.
50      Както следва от анализа на първите основания на настоящите жалби, жалбоподателят не е доказал, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил тези основания по отношение на оспорените от него ключови думи.
51      Освен това, както отбелязва Комисията, допустимо е жалбоподателят да избере да оспори ключовите думи, които счита за най-общи и най-малко целенасочени от всички ключови думи. Накрая, по отношение на посочената от жалбоподателя пречка, а именно ограничението относно броя страници на жалба за отмяна, предвидено в точка 105 от Практическите разпоредби по прилагане на Процедурния правилник на Общия съд, приложими ratione temporis (която съответства на т. 156 от текста, който е в сила понастоящем), следва да се отбележи, че това ограничение не е абсолютно, тъй като точка 106 от тези разпоредби (съответстваща на т. 157 от текста, който е в сила понастоящем) допуска надвишаване на максималния брой страници при дела с голяма правна или фактическа сложност.
52      Вж. точка 16 от настоящото заключение.
53      Освен това жалбоподателят не твърди, че искането за информация му е наложило несъразмерен обем работа (вж. т. 17 от настоящото заключение).
54      Става дума по-специално за ключови думи, посочени в бележки под линия 95, 97 и 99 от жалбата в първоинстанционното производство.
55      Тези основания отговарят съответно на една подчаст от първата част от вторите и третите основания за обжалване в първоинстанционното производство.
56      Вж. съответно точки 177—185 и 224—239 от обжалваните съдебни решения.
57      Тези части са изведени, както следва: първата част — от това, че Общият съд е ограничил анализа си до член 9 от Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/EО (Общ регламент относно защитата на данните) (OВ L 119, 2016 г., стр. 1, наричан по-нататък „ОРЗД“) и до член 10 от Регламент (ЕС) 2018/1725 на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2018 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от институциите, органите, службите и агенциите на Съюза и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Регламент (ЕО) № 45/2001 и Решение № 1247/2002/ЕО (OВ L 295, 2018 г.
стр. 39, наричан по-нататък „РЗДЕС“), втората част — от съществуването на смесени документи, съдържащи защитени данни, и третата част — от липсата на гаранции по отношение на смесените документи.
58      Освен това, както Общият съд припомня съответно в точки 200 и 255 от обжалваните съдебни решения, следва да се отбележи, че длъжностните лица и служителите на Комисията спазват строги задължения за служебна тайна съгласно член 339 ДФЕС, както и член 28 от Регламент № 1/2003 и са обвързани от член 17 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз, който им забранява, включително след прекратяване на служебното им правоотношение, всяко неразрешено разкриване на информация, получена във връзка със служебните им задължения, освен ако тази информация вече е направена публично достояние или е публично достъпна.
59      Вж. съответно точки 180—183 и 228—232 от обжалваните съдебни решения.
60      По-конкретно, с петте си довода той подчертава, от една страна (първи и втори довод), че няма основание да се твърди, че с член 9, параграф 1 от ОРЗД и член 10, параграф 1 от РЗДЕС е създаден изчерпателен режим за защита на правата на зачитане на личния живот, нито че в съответствие с член 52, параграф 1 от Хартата
ОРЗД или РЗДЕС имат за цел да ограничат обхвата на защитените от Хартата права на зачитане на личния живот, и от друга страна (трети, четвърти и пети довод), че от практиката на Европейския съд по правата на човека и от тази на Съда се установявало, че защитата на правото на зачитане на личния живот се простира извън специалните категории лични данни, посочени в член 9, параграф 1 от ОРЗД, и че спазването на правилата в областта на обработването на данни се различава от защитата на основните права.
61      Общият съд е разгледал, първо — наличието на правно основание за намесата в личния живот (съответно т. 137—147 и 184—194 от обжалваните съдебни решения), второ — преследването на признати от Съюза цели от общ интерес (съответно т. 148—151 и 195—198 от тези съдебни решения), трето — зачитането на основното съдържание на правото на зачитане на личния живот (съответно т. 152 и 199 от посочените съдебни решения), и четвърто — пропорционалния характер на намесата в личния живот (съответно т. 153—196 и 200—251 от същите съдебни решения). Освен това той е разгледал, пето — доводите на жалбоподателя относно неподходящия или недостатъчен характер на служебната тайна, за да гарантира ефективна неприкосновеност на личния живот на засегнатите от спорните разследвания лица и на техните лични данни
(съответно т. 197—209 и 252—264 от обжалваните съдебни решения).
62      По-конкретно, по отношение на пропорционалността на намесата Общият съд е разгледал, на първо място, дали намесата е подходяща (съответно т. 155 и 202 от обжалваните съдебни решения), на второ място, дали е необходима по отношение на: първо — недостатъчното равнище на защита, осигурено от процедурата на виртуална зала за данни (съответно т. 157—176 и 204—223 от тези съдебни решения), второ — изключването на определени категории документи от процедурата на виртуална зала за данни (съответно т. 177—185 и 224—239 от същите съдебни решения), и трето — твърдяното несъразмерно натоварване, наложено от тази виртуална зала за данни (съответно т. 186—190 и 240—244 от тези съдебни решения), и на трето място, твърдяната липса на претегляне между нуждите на разследването и защитата на правата на жалбоподателя (съответно т. 191—196 и 245—251 от обжалваните съдебни решения).
63      Вж. съответно точки 179—184 и 226—238 от обжалваните съдебни решения.
64      Вж. съответно точки 166 и 213 от обжалваните съдебни решения.
65      Вж. съответно точки 180—183 и 228—237 от обжалваните съдебни решения.
66      Освен това жалбоподателят не е обжалвал посочените определения, с които е въведена процедурата на виртуална зала за данни.
67      Вж. съответно точки 184 и 238 от обжалваните съдебни решения. Жалбоподателят обаче изхожда от схващането, че ако даден документ не е поставен във виртуалната стая за данни, той няма да се ползва с адекватна защита,
що се отнася до зачитането на личния живот, без дори да оспорва (още по-малко да доказва) преценката на Общия съд (съответно в т. 197—210 и 252—264 от обжалваните съдебни решения), според която смесените документи също се ползват с адекватна защита от гледна точка на задължението за служебна тайна, наложено на служителите на Комисията по силата на член 339 ДФЕС и член 28, параграф 1 от Регламент № 1/2003.
68      Освен това, доколкото според жалбоподателя тези документи са „без всякакво значение за разследването“, и ако се предположи, че това обстоятелство е доказано, следва да се припомни, че в съответствие с преценката на първите основания на двете жалби в настоящите производства,
фактът, че някои или дори повечето от идентифицираните документи могат да се окажат без значение за спорните
разследвания, не е достатъчен, за да се докаже, че спорните решения са опорочени от грешка при прилагане на правото (вж. по-специално т. 27 от настоящото заключение). Същото се отнася и за довода на жалбоподателя, че понятието „личен живот“ е по-широко от понятието „чувствителни лични данни“ и обхваща определени служебни или търговски помещения или дейности, което не възпрепятства възможността поисканата информация (доколкото в нея се съдържа професионална или търговска информация, свързана с предмета на спорните разследвания) да бъде проверена от служителите на Комисията при изпълнението на техните функции.
69      C‑548/21, EU:C:2024:830.
70      C‑258/23—C‑260/23, EU:C:2024:537 и EU:C:2025:814.
71      В това отношение се съгласявам с изложения от генерален адвокат Medina анализ в заключението ѝ по съединени дела Imagens Médicas Integradas и др. (C‑258/23—C‑260/23, EU:C:2025:814, т. 39—44).
72      Вж. заключението на генерален адвокат Medina по свързани дела Imagens Médicas Integradas и др. (C‑258/23—C‑260/23, EU:C:2025:814, т. 33 и цитираната съдебна практика). В същата точка тя добавя и че ако разследването се извършва с помощта на софтуер за компютърно разследване, процедурата по индексиране, която предшества търсенето на търговска информация от значение за разследването, трябва да се извършва с помощта на ключови думи, строго определени във връзка с предварително зададения предмет на разследването.
73      Вж. съответно точки 180—183 и 228—237 от обжалваните съдебни решения.
74      Вж. съответно точки 136 и 183 от обжалваните съдебни решения, както и изложения анализ съответно в точки 137—210 и 176—265 от тези съдебни решения.
75      По-конкретно, той твърди, от една страна, че процедурата на виртуална зала за данни не е била приложена по отношение на смесените документи, което би предоставило определена защита на съдържащите се в тях лични данни, и от друга страна, че повечето документи, съответстващи на използваните от Комисията ключови думи, се отнасяли до въпроси, които са без всякакво значение за спорните разследвания.
76      Впрочем жалбоподателят не оспорва преценката на Общия съд относно твърденията, че
служебната тайна е неподходяща или недостатъчна (вж. съответно т. 197—209 и 252—264 от обжалваните съдебни решения, както и бележка под линия 58 от настоящото заключение).
77      Вж. точка 27 от настоящото заключение.