62010CC0224_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Съдът отново трябва да тълкува разпоредбите на Директива 91/439/ЕИО на Съвета от 29 юли 1991 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства(2), изменена с Регламент (ЕО) № 1882/2003 на Европейския парламент и на Съвета от 29 септември 2003 година(3) .
2. По-специално Landgericht Baden-Baden (Германия) иска от Съда да тълкува член 5, параграф 1, буква a) от Директива 91/439, в който се предвижда, че свидетелство за управление на моторно превозно средство от категория D (наричано по-нататък „свидетелство за управление категория D“) се издава само на лице, което вече има право да управлява превозни средства от категория В.
3. В настоящото дело на ответника в главното производство е издадено свидетелство за управление на моторни превозни средства от категория B (наричано по-нататък „свидетелство за управление категория B“) от чешките органи, въпреки че преди издаването на това свидетелство в резултат на извършено от него на германска територия нарушение на правилата за движение по пътищата срещу него е образувано производство за проверка на способността му да управлява превозно средство. След отнемането на германското му свидетелство за управление и след изтичането на срока, за който е наложена забрана да се иска издаване на ново свидетелство за управление, ответникът в главното производство получава от същите чешки органи свидетелство за управление категория D.
4. Ето защо запитващата юрисдикция иска от Съда да установи по същество дали предвид разпоредбите на Директива 91/439, и по-специално на принципа на взаимно признаване на свидетелствата за управление, германските органи са длъжни да признаят валидността на така издадените свидетелства за управление категория B и категория D.
5. Това дело дава възможност на Съда да се произнесе относно взаимодействието между свидетелствата за управление категория B и категория D, и по-специално да се произнесе дали отказът да се признае свидетелство за управление категория B води до отказ да се признае свидетелство за управление категория D.
6. В настоящото заключение ще обясня причините, поради които считам, че държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, в което са посочени категориите B и D, когато след издаване на свидетелството за управление категория B на неговия притежател е наложена мярка „отнемане на разрешението за управление“, с която обаче се санкционира нарушение, установено преди издаването на това свидетелство. Фактът, че свидетелството за управление категория D е издадено след изтичането на срока на забраната да се иска издаването на ново свидетелство за управление, която съпътства тази мярка на отнемане, е без значение в това отношение.
I – Правна уредба
А – Правото на Съюза
1. Директива 91/439
7. Директива 91/439 въвежда принципа на взаимно признаване на свидетелствата за управление на моторни превозни средства, за да улесни движението на хора в рамките на Европейската общност или установяването им в държава членка, различна от тази, в която тези лица са получили свидетелствата си за управление(4) .
8. Установяването с посочената директива на минимум от изисквания за издаване на свидетелство за управление има за цел също да се подобри безопасността на движението по пътищата на територията на Европейския съюз(5) .
9. Така член 5, параграф 1, буква а) от Директива 91/439 гласи следното:
„1. При издаване на свидетелствата за управление се спазват следните условия:
a) свидетелства за категории C и D се издават само на водачи, които вече имат право да управляват превозни средства от категория В.“
10. Освен това член 7, параграф 1, буква б) от тази директива предвижда следното:
„1. Свидетелства за управление се издават, освен посоченото дотук, само на тези кандидати:
[…]
б) които имат обичайно пребиваване на територията на държавата членка, издаваща свидетелството, или представят доказателства, че учат там най-малко от шест месеца[(6) ].“
11. Съгласно член 7, параграф 5 от Директива 91/439 никой не може да притежава свидетелство за управление от повече от една държава членка.
12. Член 8, параграф 2 от тази директива предвижда, че държавата членка по обичайно пребиваване може да прилага своята национална уредба относно ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране на правото на управление на притежател на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка.
13. По силата на член 8, параграф 4, първа алинея от посочената директива държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка на лице, спрямо което на територията на втората държава членка е приложена някоя от посочените по-горе мерки.
2. Директива 2006/126/ЕО
14. С Директива 2006/126/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 2006 година относно свидетелства за управление на превозни средства(7) Директива 91/439 е преработена и в нея са направени множество изменения(8) .
15. Член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 предвижда, че държава членка отказва да признае валидността на свидетелство за управление на моторно превозно средство, издадено от друга държава членка на лице, чието свидетелство за управление на моторно превозно средство е ограничено, временно отнето или отнето на територията на предишната държава членка.
16. По силата на член 17, първа алинея от тази директива Директива 91/439 се отменя, считано от 19 януари 2013 г.
17. Член 18, втора алинея от Директива 2006/126 предвижда, че член 11, параграф 4 от същата се прилага, считано от 19 януари 2009 г.
Б – Национално право
18. В член 28, параграф 1, първо изречение от Наредбата относно достъпа на лицата до участие в движението по пътищата (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straβenverkehr) се предвижда, че на притежателите на валидно свидетелство за управление от Европейския съюз или от Европейското икономическо пространство (EИП), чието обичайно пребиваване, по смисъла на член 7, параграф 1 или параграф 2 от тази наредба е в Германия, се разрешава — при спазване на ограниченията, предвидени в параграфи 2—4 от посочения член 28 — да управляват моторни превозни средства на територията на страната в рамките на разрешеното съгласно притежаваните от тях свидетелства за управление.
19. Съгласно член 28, параграф 4 от същата наредба посоченото в параграф 1 от същия член разрешение не се прилага по отношение на притежателите на свидетелство за управление от Съюза или от EИП, на които в Германия е наложена мярка за временно или окончателно отнемане, приета от съд, или мярка за отнемане, приета от административен орган, която подлежи на незабавно изпълнение или е окончателна.
20. По силата на член 21, параграф 1, точка 1 от Закона за движение по пътищата (Straβenverkehrsgesetz) лице, което управлява превозно средство, без да притежава необходимото за това свидетелство за управление, или на което е наложена забрана да управлява превозно средство съгласно член 44 от Наказателния кодекс или член 25 от този закон, се наказва с лишаване от свобода до една година или с глоба.
II – Фактите по спора в главното производство
21. На 14 декември 1998 г. г‑н Apelt, германски гражданин, получава германско свидетелство за управление за категории 1a, 1b, 3, 4 и 5(9) .
22. На 23 януари 2006 г. при пътна проверка германските органи установяват, че г‑н Apelt управлява превозно средство в нетрезво състояние. Свидетелството му за управление му е отнето на следващия ден, 24 януари 2006 г.
23. С определение от 31 май 2006 г., влязло в сила на 2 юни 2006 г., Amtsgericht Osterholz-Sharmbeck осъжда г‑н Apelt, като му налага наказание глоба за управление на моторно превозно средство в нетрезво състояние. Отнето му е също правото да управлява МПС и му е наложена забрана да иска издаването на ново свидетелство за управление, която изтича на 29 ноември 2006 г.
24. На 1 март 2006 г., още преди решението за лишаване от правото му на управление, чешките органи издават на г‑н Apelt свидетелство за управление категория B, в което е посочен адрес на пребиваване в Германия.
25. На 30 април 2007 г. чешките органи издават на г‑н Apelt свидетелство за управление категория D, в което като местопребиваване е посочена Чешката република, както и датата на издаване на свидетелството за управление категория B.
26. На 11 юли 2009 г. при пътна проверка г‑н Apelt, който тогава управлява автобус на германска територия, представя на органите издаденото му от чешките органи свидетелство за управление категория D. В резултат на тази проверка Staatsanwaltschaft Baden-Baden иска от Amtsgericht Achern да осъди г‑н Apelt за умишлено управление на превозно средство без разрешение.
27. С Решение от 30 декември 2009 г. Amtsgericht Achern отхвърля това искане с мотива, че издаденото на г‑н Apelt в Чешката република разрешение за управление на превозни средства от категория D е валидно и в Германия. Той посочва по-специално, че германските органи нямат право да проверяват дали са спазени предвидените в Директива 91/439 условия за издаване на свидетелството за управление. Освен това Amtsgericht Achern отбелязва, че свидетелството за управление категория D е издадено на г‑н Apelt след изтичането на забраната да се иска издаването на ново свидетелство за управление. Поради това според същата юрисдикция това свидетелство за управление е валидно.
28. Staatsanwaltschaft Baden-Baden обжалва това решение пред запитващата юрисдикция.
III – Преюдициалните въпроси
29. Тъй като Landgericht Baden-Baden има съмнения относно тълкуването на някои разпоредби от Директива 91/439, той решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Предвид член 5, параграф 1, буква а) от Директива 91/439 […], според който свидетелство за управление на моторни превозни средства от категория D може да бъде издадено само на водачи, които вече имат право да управляват моторни превозни средства от категория B, може ли държава членка в съответствие с член 1 и член 8, параграфи 2 и 4 от същата директива да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка за категориите B и D, и по-специално що се отнася до категория D, когато посоченото свидетелство за управление категория В е било издадено на водача преди приемането в първата държава членка на мярка за отнемането му по съдебен ред, а свидетелството за управление от категория D от своя страна е издадено едва след отнемането по съдебен ред и след изтичането на забраната за издаване на ново свидетелство за управление, постановена едновременно с отнемането?
2) При отрицателен отговор на първия въпрос:
Може ли първата държава членка да откаже да признае посоченото по-горе свидетелство за управление, по-специално що се отнася до категория D, в приложение на член 11, параграф 4 от Директива 2006/126[…], според който държава членка отказва да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка на лице, чието свидетелство за управление е отнето на нейна територия, когато разрешенията за управление на моторни превозни средства от категория B и категория D са издадени съответно на 1 март 2006 г. и на 30 април 2007 г., а свидетелството за управление е издадено на последната посочена дата?“
IV – Анализ
30. Според мен, преди да се разгледат поставените от запитващата юрисдикция въпроси, се налага да се припомни системата, установена от законодателя на Съюза с оглед издаването на свидетелства за управление.
А – Системата, установена с Директива 91/439
31. Директива 91/439 има за цел хармонизиране на условията за издаване на свидетелствата за управление, за да се повиши безопасността на движението по пътищата и се улесни преместването на лица, установяващи се в държава членка, различна от тази, в която са получили свидетелството си за управление(10) .
32. За тази цел законодателят на Съюза въвежда категории и подкатегории свидетелства за управление. Така например със свидетелството за управление категория B се разрешава управление на моторни превозни средства с не повече от осем места плюс мястото на водача, а със свидетелството за управление категория D се разрешава управлението на моторни превозни средства, предназначени за превоз на пътници и разполагащи с повече от осем места плюс мястото на водача(11) .
33. Това разпределяне на категории и на подкатегории позволява минималните изисквания за издаване на свидетелство за управление да се приспособят за всяка от тях.
34. Така по силата на член 5, параграф 1, буква a) от Директива 91/439 издаването на свидетелство за управление категория D е поставено в зависимост от условието водачът вече да има право да управлява превозни средства от категория В. Ето защо кандидатът, желаещ да получи свидетелство за управление категория D, първо трябва да докаже, че има право да управлява моторни превозни средства, които попадат в категория B, тоест че му е призната способността да управлява тези моторни превозни средства. Според мен това може да се докаже само чрез получаването на свидетелството за управление категория B, което е единствената гаранция за спазването на минимума от изисквания.
35. Съществуват също условия за минимална възраст за издаването на свидетелство за управление. Тази възраст е различна в зависимост от категорията, в която попада свидетелството за управление. Така за категория D минималната възраст, която се изисква е 21 години(12) .
36. По-нататък, по силата на член 7, параграф 1, буква a) от Директива 91/439, кандидатът трябва да е положил успешно изпит за проверка на способностите и поведението и теоретичен изпит и трябва да отговоря на определени медицински изисквания.
37. В съответствие с приложения II и III от тази директива съществуват общи основни изисквания за всички категории свидетелства за управление(13) . Издаването на всяко свидетелство за управление е обусловено от изпълнението на минималните изисквания, които са част от тези общи основни изисквания. Например става въпрос за това водачите да владеят превозното средство в достатъчна степен, за да не допускат опасни ситуации и да реагират правилно при възникване на такива ситуации(14), или да са добре запознати с безопасната дистанция между превозните средства, спирачния път и сцеплението на съответното превозно средство с пътя(15) .
38. Освен този минимум от изисквания, за всяка категория, и по-специално за категория D, съществуват специални изпити(16) . Всъщност изпитите и медицинските изисквания се различават в зависимост от категорията, към която принадлежи свидетелството за управление като минимумът от изисквания, които трябва да се изпълнят за категориите като категория D са по-строги от тези, които се поставят за издаването на свидетелство за управление категория B.
39. Не е трудно да се даде обяснение за тези разлики. Автобус не се управлява по същия начин, както лек автомобил или мотоциклет. Маневрите са по-трудни, сцеплението с пътя е много по-различно. Освен това отговорността на водача на автобус е по-голяма предвид броя на превозваните пътници.
40. Поради това макар кандидатът за свидетелство за управление категория D по принцип вече да е доказал, че отговоря на минимума от изисквания от общите основни изисквания, тъй като трябва да притежава свидетелство за управление категория B, той тепърва трябва да положи успешно специалните изпити, преди да му бъде издадено свидетелство за управление категория D.
41. В това отношение следва да се отбележи, че Директива 91/439 предвижда, че кандидат за свидетелство за управление в дадена категория, който вече притежава свидетелство за управление за друга категория, може да бъде освободен от общите разпоредби, предвидени в точки 2—4 от приложение II към тази директива(17) . Според мен законодателят на Съюза изхожда от принципа, че след като общата основа е постигната, не се налага полагането на нов изпит относно тази основа.
42. Накрая член 7, параграф 1, буква б) от посочената директива предвижда, че издаването на свидетелство за управление е обусловено и от условието обичайното пребиваване да се намира на територията на държавата членка, издаваща свидетелството.
Б – По преюдициалните въпроси
43. С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 във връзка с член 5, параграф 1, буква a) от тази директива трябва да се тълкуват в смисъл, че държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, в което са посочени категориите B и D, когато спрямо неговия притежател на територията на първата държава членка е наложена мярка отнемане на разрешението за управление, приета след издаването на свидетелството за управление категория B, но с която се санкционира нарушение, установено преди това издаване, и свидетелството за управление категория D е издадено след изтичането на забраната да се иска издаването на ново свидетелство за управление, която съпътства тази мярка за отнемане.
44. Всъщност този въпрос налага да се разгледат последователно следните два аспекта. На първо място, следва да се определи дали предвид разпоредбите на Директива 91/439 германските органи имат право да откажат да признаят издаденото от чешките органи свидетелство за управление категория B. В случай на положителен отговор, на второ място, е уместно да се определи по какъв начин това непризнаване може да се отрази върху валидността на свидетелството за управление категория D, предвид текста на член 5, параграф 1, буква a) от тази директива.
45. Като запитващата юрисдикция(18) и аз съм на мнение, че германските органи имат право да не признаят издаденото от чешките органи свидетелство за управление категория B.
46. От направените от нея уточнения се установява, че на 23 януари 2006 г. г‑н Apelt е извършил нарушение на правилата за безопасност по пътищата на германска територия. Германското му свидетелство за управление е отнето на следващия ден от полицейските органи. На 31 май 2006 г. Amtsgericht Osterholz-Sharmbeck му налага мярка „лишаване от право на управление“ и забрана да иска издаването на ново свидетелство за управление до 29 ноември 2006 г. Тези мерки влизат в сила на 2 юни 2006 г.
47. Въпреки че германското свидетелство за управление на г‑н Apelt временно му е било отнето и посочените мерки все още не са били наложени, на 1 март 2006 г. чешките власти му издават свидетелство за управление категория B.
48. Съгласно практиката на Съда в такъв случай не би могло да с е приеме, че Директива 91/439 налага на германските органи задължение за признаване на валидността на издаденото от чешките органи свидетелство за управление(19) .
49. Всъщност въз основа на разпоредбите на Директива 91/439, и по-специално на член 8, параграф 4 от нея, на компетентните органи и юрисдикциите на държава членка трябва изцяло и окончателно да се признае възможността да откажат да признаят валидността на свидетелство за управление, получено в друга държава членка от лице, на което е наложена мярка „временно отнемане на свидетелството за управление“ в първата държава членка, когато мярката „временно отнемане“ е последвана от мярка „отнемане на разрешението за управление“, с която се санкционират същите деяния. Обстоятелството, че мярката „отнемане на разрешението за управление“ е постановена след датата на издаване на новото свидетелство за управление, е без значение в това отношение, при положение че причините, обосноваващи такава мярка, са били налице към тази дата(20) .
50. Поради това с оглед изложеното по-горе считам, че по настоящото дело германските органи имат право да откажат да признаят свидетелството за управление категория B, издадено на г‑н Apelt от чешките органи.
51. При това положение следва да се установи дали германските органи имат право да откажат да признаят също свидетелството за управление категория D, издадено от чешките органи след периода на забрана да се иска издаване на ново свидетелство за управление, доколкото член 5, параграф 1, буква а) от Директива 91/439 предвижда, че свидетелства за категория D се издават само на водачи, които вече имат право да управляват превозни средства от категория В.
52. С други думи, може ли отказът да се признае свидетелството за управление категория B да повлияе върху валидността на издаденото от чешките органи свидетелство за управление категория D и по този начин да попречи на г‑н Apelt да се позове на това свидетелство?
53. Европейската комисия смята, че издаденото от чешките органи свидетелство за управление категория D трябва да бъде признато от германските органи поради съображението, че за разлика от свидетелството за управление категория B, това свидетелство е издадено след изтичането на срока на забраната да се иска издаване на ново свидетелство и в него е посочено пребиваване на чешка територия.
54. Освен това според нея, макар да е вярно, че свидетелството за управление категория D може да бъде издадено само на водачи, които вече имат право да управляват превозни средства от категория В, от гледна точка само на чешкото право г‑н Apelt е бил в състояние да управлява превозни средства от последната категория в момента, в който му е издадено свидетелството за управление категория D.
55. Разбирам, че според Комисията макар свидетелството за управление категория B да не е издадено редовно и държава членка да има право да не признае това свидетелство, свидетелството за управление категория D трябва да бъде признато, тъй като притежателят му е положил успешно изпитите за проверка на знанията, уменията и поведението, за които във всички случаи се поставят поне толкова изисквания колкото за свидетелството за управление категория B и следователно всички необходими проверки са направени. Поради това отказът да се признае свидетелството за управление категория B нямал никакво значение за признаването на свидетелството за управление категория D.
56. Не споделям това становище поради следните съображения.
57. Както бе установено, издаването на свидетелството за управление категория D е обусловено по-специално от условието водачът вече да има право да управлява превозни средства от категория В, да е положил успешно изпитите за проверка на способностите и поведението, както и на знанията, да отговаря на определени медицински изисквания и да има обичайно пребиваване на територията на държавата членка, издаваща свидетелството.
58. В съответствие с постоянната практика на Съда член 1, параграф 2 от Директива 91/439 предвижда взаимно признаване на свидетелствата за управление, издадени от държавите членки, без каквито и да е формални изисквания(21) . Така, след като органите на държава членка са издали свидетелство за управление съгласно член 1, параграф 1 от тази директива, другите държави членки нямат право да проверяват спазването на условията за издаване, предвидени в посочената директива, тъй като притежаването на такова свидетелство за управление трябва да се счита за доказателство, че притежателят на това свидетелство е отговарял на тези условия в деня, в който последното му е издадено(22) .
59. Налице е обаче смекчаване на принципа на взаимно признаване. Всъщност в Решение от 26 юни 2008 г. по дело Wiedemann и Funk(23) и в Решение по дело Zerche и др.(24) Съдът приема, че държава членка има право да откаже да признае на нейна територия правото на управление, произтичащо от свидетелство за управление, издадено по-късно от друга държава членка, ако въз основа на отбелязвания в същото свидетелство или на друга безспорна информация, произхождаща от държавата членка, издаваща свидетелството, е установено, че при издаването на това свидетелство неговият притежател, на когото на територията на първата държава членка е била наложена мярка „отнемане“ на по-ранно свидетелство, не е имал обичайно пребиваване на територията на държавата членка, издаваща свидетелството(25) .
60. В тези Решения Съдът приема, че условието за пребиваване е от особено значение, тъй като то е абсолютно необходимо, за да се провери дали е спазено условието за способност за управление и това условие е предпоставката, която позволява да се провери дали кандидатът отговаря на другите условия, наложени от Директива 91/439(26) . Поради това, след като условието за пребиваване не е било спазено при издаване на свидетелството за управление, принципът за взаимно признаване на свидетелствата за управление не се поставя под въпрос(27) .
61. Смятам, че както условието за пребиваване, така и условието, поставено в член 5, параграф 1, буква a) от Директива 91/439, има много особено значение, и когато е установено, че това условие не е изпълнено, държава членка има право да откаже да признае издаденото от друга държава членка свидетелство за управление категория D.
62. Всъщност, както вече посочих, получаването на свидетелството за управление категория B представлява първото от минималните изисквания, които следва да се спазят с оглед получаването на свидетелство за управление категория D. Според мен законодателят на Съюза изхожда от принципа, че свидетелството за управление категория B е абсолютно необходима основа, която предхожда получаването на свидетелство за управление категория D(28) .
63. В това отношение ми се струва съвсем логично, че преди дадено лице да претендира, че може да управлява превозно средство от категорията на автобусите, то трябва да владее управлението на превозните средства от по-ниските категории. Свидетелството за управление категория D донякъде представлява разширяване на обхвата на свидетелството за управление категория B, което дава достъп до управлението на моторни превозни средства от по-висока категория.
64. Следователно получаването на свидетелството за управление категория B в този случай е основа, с която се гарантира спазването на наложените от Директива 91/439 минимални изисквания на държавата членка, издаваща свидетелството за управление, и оттам — способността на притежателя на това свидетелство да управлява, както и че той не представлява опасност за движението.
65. В представения за разглеждане по настоящото дело случай обаче тази основа, свидетелството за управление категория B, е опорочена от нередовности. Всъщност, както вече посочих, свидетелството за управление категория B е издадено от чешките органи, въпреки че за това свидетелство е установено, че условието за пребиваване не е спазено и въпреки че на притежателя му е наложена мярка „временно отнемане“ на първото свидетелство за управление поради опасно управление на превозно средство. В това отношение следва да се напомни, че пребиваването е от особено значение, тъй като то позволява да се провери дали кандидатът е спазил другите условия, наложени с Директива 91/439.
66. Поради това е напълно разумно да се приеме, че при издаването на свидетелството за управление категория B чешките органи не са били в състояние да проверят дали г‑н Apelt, на когото е наложена мярка „отнемане на правото на управление“ на германска територия, притежава изискваните за управлението на превозно средство способности и знания и предвид предходните му деяния не представлява опасност за движението по пътищата.
67. Комисията посочва, че като се има предвид, че свидетелството за управление категория D е издадено след изтичането на срока на забраната да се иска издаване на ново свидетелство за управление, както и че изискванията за получаване на това свидетелство са по-строги от тези за свидетелство за управление категория B, притежателят a fortiori, е имал право да получи свидетелство за управление категория B. Ето защо според нея изискваните условия са изпълнени.
68. Както вече отбелязах обаче законодателят на Съюза е предвидил, че кандидат за свидетелство за управление за дадена категория, който вече притежава свидетелство за друга категория, може да бъде освободен от общите разпоредби, предвидени в точки 2—4 от приложение II към директива 91/439(29) . В настоящото дело това било означавало кандидат за свидетелство за управление категория D да не положи изпитите, които са общи за получаването на свидетелство за управление категория B, тъй като се изхожда от принципа, че тези изпити вече са положени успешно при издаването на свидетелството за управление категория B.
69. Поради това е още по-важно свидетелството за управление категория B да бъде издадено при строгото спазване на минималните изисквания.
70. Ето защо още веднъж бих искал да посоча, че ако условията за получаване на свидетелството за управление категория B не са спазени, няма никаква гаранция, че са изпълнени минималните изисквания, общи за двете категории свидетелства за управление(30) .
71. Поради това би било в противоречие с целта за безопасност на движението по пътищата да се задължава държава членка да признае издадено при тези условия свидетелство за управление категория D, въпреки че дори не е доказано, че държавата членка, издаваща свидетелството, е могла да се увери, че притежателят на свидетелството за управление отговаря на минималните изисквания.
72. Поради това смятам, че ако на основание член 8, параграф 4 от Директива 91/439 държава членка има право да не признае валидността на свидетелство за управление категория B, издадено от органите на друга държава членка, тя има право да не признае и валидността на свидетелството за управление категория D, издадено въз основа на първото свидетелство за управление.
73. Не би било логично да се приеме, че отнемането на разрешението за управление в този случай се отнася само до разрешението за управление категория B, но не и з а управлението на туристически автобуси или автобуси на градския транспорт, при положение че отказът да се признае това свидетелство е последица от опасното поведение на неговия притежател, който, следва да се напомни, е управлявал моторно превозно средство в нетрезво състояние.
74. Поради това предвид всички изложени по-горе съображения, считам, че член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 във връзка с член 5, параграф 1, буква a) от тази директива трябва да се тълкуват в смисъл, че държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, в което са посочени категориите B и D, когато на територията на първата държава членка на неговия притежател е наложена мярка „отнемане на разрешението за управление“, приета след издаването на свидетелството за управление категория B, но с която се санкционира нарушение, установено преди това издаване. Фактът, че свидетелството за управление категория D е издадено след изтичането на срока на забраната да се иска издаването на ново свидетелство за управление, която съпътства тази мярка за отнемане, е без значение в това отношение.
75. Доколкото предлагам да се отговори утвърдително на първия въпрос, поставен от запитващата юрисдикция, не се налага да се отговаря на втория въпрос.
76. Във всеки случай съм на мнение, че Съдът не е компетентен да се произнесе по този втори въпрос
77. Всъщност, както вече отбелязах член 11, параграф 4 от Директива 2006/126 се прилага от 19 януари 2009 г.(31)
78. Фактите, предмет на спора в главното производство, обаче са настъпили през 2006 г. с отнемането на германското свидетелство за управление категория B на г‑н Apelt, както и с издаването на чешкото му свидетелство за управление категория B, и през 2007 г., с издаването на чешкото му свидетелство за управление категория D.
79. Следователно, тъй като фактите са настъпили преди датата на прилагане на член 11, параграф 4 от Директива 2006/126, считам, че Съдът не е компетентен да се произнесе по втория преюдициален въпрос.
V – Заключение
80. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Landgericht Baden-Baden въпроси по следния начин:
„Член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439/ЕИО на Съвета от 29 юли 1991 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства, изменена с Регламент (ЕО) № 1882/2003 на Европейския парламент и на Съвета от 29 септември 2003 година, във връзка с член 5, параграф 1, буква a) от изменената Директива 91/439, трябва да се тълкуват в смисъл, че държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, в което са посочени категориите B и D, когато на територията на първата държава членка на неговия притежател е наложена мярка „отнемане на разрешението за управление“, приета след издаването на свидетелството за управление на моторни превозни средства от категория B, но с която се санкционира нарушение, установено преди това издаване.
Фактът, че свидетелството за управление на моторни превозни средства от категория D е издадено след изтичането на срока на забраната да се иска издаването на ново свидетелство за управление, която съпътства тази мярка за отнемане, е без значение в това отношение.“
(1) .
(2)  –	ОВ L 237, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 2, стр. 62.
(3)  – ОВ L 284, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 4, стр. 213, наричана по-нататък „Директива 91/439“.
(4)  – Вж. член 1 от тази директива.
(5)  – Вж. четвъртото съображение от същата директива.
(6)  – Съгласно член 9, първа алинея от посочената директива обичайно пребиваване означава мястото, където дадено лице обикновено живее, тоест повече от 185 дни през календарна година. Ако притежателят на свидетелството за управление учи в тази държава членка, той трябва да докаже, че е установен от не по-малко от шест месеца в посочената държава.
(7)  – ОВ L 403, стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 17, стр. 216.
(8)  – Вж. първото съображение от Директива 2006/126.
(9)  – Тези категории на свидетелството за управление съответстват по-специално на свидетелствата за управление A, A1 и B (вж. Решение 2008/766/ЕО на Комисията от 25 август 2008 година относно съответствията между категориите свидетелства за управление на моторни превозни средства (ОВ L 270, стр. 31).
(10)  – Вж. първото съображение от тази директива.
(11)  – Вж. член 3, параграф 1 от посочената директива.
(12)  – Вж. член 6, параграф 1, буква в) от Директива 91/439.
(13)  – Вж. дял I, точки 1 и 2, както и дял II от приложение II към посочената Директива.
(14)  – Вж. дял II, първа алинея, второ тире от това приложение II.
(15)  – Вж. дял I, точка 2.1.3 от посоченото приложение.
(16)  – Вж. дял I, точки 4 и 8 от приложение II към Директива 91/439.
(17)  – Вж. дял I, точка 1, втора алинея от това приложение.
(18)  – Вж. акта за преюдициално запитване (точка 8).
(19)  – Вж. в този смисъл Решение от 20 ноември 2008 г. по дело Weber (C‑1/07, Сборник, стр. I‑8571, точки 30 и 31).
(20)  – Пак там (точка 36 и цитираната съдебна практика).
(21)  – Вж. Решение от 19 май 2011 г. по дело Grasser (C‑184/10, все още непубликувано в Сборника, точка 19).
(22)  – Пак там (точка 21).
(23)  – C‑329/06 и C‑343/06, Сборник, стр. I‑4635.
(24)  – C‑334/06—C‑336/06, Сборник, стр. I‑4691.
(25)  – Посочените по-горе Решение по дело Wiedemann и Funk (точка 73), както и Решение по дело Zerche и др. (точка 70).
(26)  – Посочените по-горе Решение по дело Wiedemann и Funk (точки 69 и 70), както и Решение по дело Zerche и др. (точки 66 и 67).
(27)  – Вж. Решение по дело Grasser, посочено по-горе (точка 24).
(28)  – В това отношение следва да се отбележи, че в Чешката република по силата на член 82, параграф 2 от Закона за движението по наземните транспортни връзки и за изменение на някои закони (закон за движението по пътищата) (zákon o provozu na pozemních komunikacích a o změnách některých zákonů (zákon o silničním provozu), 361/2000 Sb.), изменен към момента на настъпване на фактите по спора в главното производство, във връзка с член 82, параграф 1, буква д) и член 91, параграф 1, буква a) от този закон, за да му бъде разрешено да управлява превозни средства от категория D, водачът задължително трябва все още да притежава разрешението за категория B.
(29)  – Вж. точка 41 от настоящото заключение.
(30)  – Според чешкия закон за движение по пътищата разрешението за управление на МПС, напр. от категория D, може да бъде ограничено именно ако водачът вече не притежава основната категория, която се изисква за издаването на разрешението за управление на МПС за по-висока категория.
(31)  –	Вж. точки 15—17 от настоящото заключение.