62022CC0201
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 11 май 2023 година (
1
)
Дело C‑201/22
Kopiosto r.y.
срещу
Telia Finland Oyj
(Преюдициално запитване, отправено от Korkein oikeus (Върховен съд, Финландия)
„Преюдициално запитване — Права върху интелектуална собственост — Директива 2014/26/ЕС — Колективно управление на авторското право и сродните му права — Организация за колективно управление — Директива 2004/48/ЕО — Мерки, процедури и средства за защита, необходими за гарантиране на спазването на правата върху интелектуалната собственост — Член 4 — Лица, които имат право търсят прилагане на предвидените в Директивата мерки, процедури и средства за защита — Организации за колективно управление, одобрени да предоставят разширени колективни лицензии — Носители на права, които не са оправомощили организацията да ги представлява“
Въведение
1.
Въпреки наличието на специфична хармонизация (
2
) процесуалните аспекти на защитата на правата върху интелектуалната собственост до голяма степен все още са предмет на разнородни национални правила. Разпоредбите на Директива 2004/48/ЕО (
3
) имат за цел да ограничат произтичащите от това недостатъци за развитието на вътрешния пазар, като определят за тази цел набор от мерки, които трябва да бъдат предвидени в националното право, за да се гарантира спазването на правата върху интелектуалната собственост в рамките на съдебните производства.
2.
Трудностите, които възникват в настоящия случай, обаче не се отнасят до въпросния набор от мерки, а до лицата, които следва да имат право да искат прилагане на мерките пред националните съдилища. Основният въпрос е дали член 4, буква в) от Директива 2004/48 задължава държавите членки да признаят на организациите за колективно управление на права върху интелектуалната собственост (наричани по-нататък „ОКУ“) правото да предявяват от свое име искове по спорове във връзка с прилагането на предвидените в тази директива мерки.
3.
В настоящия случай този въпрос възниква по отношение на дейността на организация, която има право да предоставя разширени колективни лицензии. Въведени в скандинавските държави от 60‑те години на миналия век (
4
), разширените колективни лицензии са оригинален механизъм за управление на правата върху интелектуална собственост, който позволява на ОКУ да предоставят правата за използване не само от името на своите членове, но и от името на други носители на права, които не са избрали индивидуално управление на правата си. Този механизъм се е доказал в отраслите, в които големият брой произведения, които могат да бъдат използвани от притежателите на лицензии, и прекаленото фрагментиране на пазара, затрудняват управлението чрез индивидуални договори и пораждат значителна правна несигурност (
5
).
4.
Широките правомощия, предоставени на ОКУ по отношение на управлението на правата, пораждат въпроса каква трябва да е ролята на тези организации в рамките на съдебната защита на интелектуалната собственост. При отговора на този въпрос трябва да се отчетат дълбоките различия между държавите членки по отношение на съдебните производства. Според мен тези различия обясняват предпазливостта на законодателя на Съюза, който не е взел решение за пълно хармонизиране на националните правни уредби в рамките на действащите разпоредби на правото на Съюза.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 93/83/ЕИО
5.
Съгласно член 9 от Директива 93/83/ЕИО (
6
), озаглавен „Упражняване на правото на кабелно препредаване“:
„1.   Държавите членки гарантират, че собствениците на авторско право и носителите на сродни права могат да предоставят или отказват разрешение на кабелен оператор за кабелно препредаване само чрез организация за колективно управление на права.
2.   В случаите, когато носител на право не е прехвърлил управлението на своите права на организация за колективно управление на права, управляващата права от същата категория се приема за упълномощена да управлява и неговите права. В случаите, когато повече от една организация за колективно управление на права управлява права от същата категория, носителят на права е свободен да посочи коя от тях трябва да се приеме за оправомощена да управлява неговите права. Посоченият в настоящия параграф носител на права има същите права и задължения, произтичащи от договора между кабелния оператор и организацията за колективно управление на права, която се приема за оправомощена да управлява правата му, каквито имат носителите на права, упълномощили организация за колективно управление на права, и има правото да предявява тези права в рамките на период, определен от държавата членка, който може да бъде по-кратък от три години от датата на кабелното препредаване, съдържащо негово произведение или друг обект.
3.   Държава членка може да предвиди, че когато носител на права разреши първоначално излъчване на нейна територия на произведение или на друг обект, той се е съгласил да не упражнява правата си върху кабелното препредаване на индивидуална основа, а да ги упражнява в съответствие с разпоредбите на настоящата директива“.
Директива 2004/48
6.
Съображения 3, 10 и 18 от Директива 2004/48 гласят:
„(3)
[…] липсата на ефективни средства за изпълнение на права върху интелектуална собственост обезкуражава обновяването и творчеството, намаляват и инвестициите. Следователно е необходимо да се гарантира, че материалното право върху интелектуалната собственост, което понастоящем до голяма степен представлява част от достиженията на правото на ЕС (acquis communautaire), се прилага ефективно в Общността. В тази връзка средствата за упражняване на правата върху интелектуална собственост са от първостепенно значение за успеха на вътрешния пазар.
[…]
(10)
Настоящата директива има за цел да сближи законодателните системи, за да се гарантира висока, равностойна и еднаква степен на закрила във вътрешния пазар.
[…]
(18)
Лицата, които имат право да поискат прилагането на [предвидените от настоящата директива] мерки, процедури и средства за защита, следва да не бъдат само притежателите на правата, но също и лица, които имат пряк интерес и [активна процесуална легитимация], доколкото е разрешен[а] и е в съответствие с приложимото законодателство, което може да вкл[ю]чва професионални организации, на които е възложено управлението на тези права или защитата на поверените им колективни и индивидуални интереси“.
7.
Съгласно член 1 от Директива 2004/48, озаглавен „Предмет“:
„Настоящата директива се отнася за мерките, процедурите и средствата за защита, които са необходими за гарантиране спазването на правата върху интелектуална собственост. По смисъла на настоящата директива терминът „права върху интелектуална собственост“ включва правата върху индустриална собственост“.
8.
Член 2 от тази директива, наречен „Обхват“, гласи в параграф 1:
„Без да се засягат средствата, които са или могат да бъдат предвидени в законодателството на [Съюза] или в националното законодателство, доколкото тези средства могат да са по-благоприятни за притежателите на права, мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в настоящата директива, се прилагат в съответствие с член 3 за всички нарушения на права върху интелектуална собственост, както е предвидено в законодателството на [Съюза] и/или в националното законодателство на съответната държава членка“.
9.
Член 3 от посочената директива, наречен „Общо задължение“, гласи:
„1.   Държавите членки предвиждат мерки, процедури и средства, които са необходими за гарантиране на изпълнението на права върху интелектуалната собственост, обхванати от настоящата директива. […]
2.   […] тези мерки, процедури и средства за защита са ефективни, пропорционални и разубеждаващи и се прилагат по начин, чрез който се избягва създаването на препятствия пред законната търговия и се предвиждат предпазни механизми срещу злоупотреба с тях“.
10.
Член 4 от Директива 2004/48, озаглавен „Лица, които имат право да подадат заявление за прилагане на мерките, процедурите и средствата за защита“, предвижда:
„Държавите членки признават следните лица като такива, които имат право да търсят прилагане на тези мерки, процедури и средства за защита, посочени в настоящата глава:
а)
притежателите на права върху интелектуалната собственост в съответствие с разпоредбите на приложимото законодателство;
б)
всички други лица, на които официално е разрешено да ползват тези права, по-специално притежатели на лицензии, в съответствие с разпоредбите на приложимото законодателство;
в)
органите за [колективно управление на] права върху интелектуалната собственост, които са редовно признати като лица, имащи правото да представляват притежатели на права върху интелектуална собственост, доколкото се разрешава от приложимото законодателство и в съответствие с неговите разпоредби;
г)
органи за професионална защита, които са редовно признати като лица, имащи правото да представляват притежатели на права върху интелектуална собственост, доколкото се разрешава от приложимото законодателство и в съответствие с разпоредбите на приложимото законодателство“.
Директива 2014/26/ЕС
11.
Съображение 12 от Директива 2014/26/ЕС (
7
) гласи:
„Настоящата директива, като същевременно се прилага към всички организации за колективно управление на авторски права, с изключение на глава III, която се прилага само за организациите за колективно управление на авторски права, които управляват авторските права върху музикални произведения за използване онлайн на многотериториална основа, следва да не възпрепятства договорености по отношение на управлението на правата в държавите членки, като например индивидуално управление, удължено действие на споразумение между представителна организация за колективно управление и ползвател, т.е. разширено колективно лицензиране, задължително колективно управление, правни презумпции за представителство и прехвърляне на права на организациите за колективно управление“.
12.
Член 3 от тази директива, озаглавен „Определения“, предвижда в буква а):
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
а)
„организация за колективно управление на авторски права“ означава организация, която е оправомощена по закон или чрез възлагане, лиценз или други договорни условия да управлява авторски или сродните им права от името на повече от един носител на авторски права, в обща полза на тези носители на авторски права, като нейна изключителна или основна цел и която отговаря на единия или на двата от следните критерии:
i)
тя е собственост на нейните членове или се контролира от тях;
ii)
тя е с нестопанска цел“.
13.
Съгласно член 35 от посочената директива, озаглавен „Разрешаване на спорове“:
„1.   Държавите членки гарантират, че споровете между организациите за колективно управление на авторски права [и ползвателите], свързани в частност със съществуващи и предлагани условия за лицензиране или нарушаване на договор, могат да се разглеждат от съд или, по целесъобразност, друг независим и безпристрастен орган за разрешаване на спорове, когато този орган има експертен опит в областта на правото на интелектуална собственост.
2.   Членове 33 и 34 и параграф 1 от настоящия член не засягат правото на страните да отстояват и да защитават правата си чрез предявяване на иск в съда“.
Финландското право
14.
Член 26 („Договорна лицензия“), параграф 1 от Tekijänoikeuslaki (404/1961) (Закон за авторското право), в редакцията му, изменена със Закон 607/2015 (наричан по-нататък „Законът за авторското право“), предвижда, че неговите разпоредби относно договорната лицензия се прилагат за договор, сключен за използването на произведения на автори от определен отрасъл между ползвател и одобрена от Министерството на образованието и културата организация, представляваща множество автори от този отрасъл на произведения, използвани във Финландия. Въз основа на такъв договор одобрената организация се счита за оправомощена да представлява и останалите автори от същия отрасъл. Лицето, получило разширена колективна лицензия въз основа на такъв договор, може да използва всички произведения на автори от този отрасъл съгласно условията на договора.
15.
Съгласно член 26, параграф 4 от Закона за авторското право определеният от посочената в параграф 1 от този член организация начин на разпределение на възнагражденията за възпроизвеждането, разпространението или излъчването на произведенията между представляваните пряко от нея автори или използването на възнагражденията за общи цели на авторите, се прилагат и за другите автори от същия отрасъл, които организацията не представлява пряко.
Фактите по спора, главното производство и преюдициалните въпроси
Обстоятелствата по спора и главното производство
16.
Kopiosto r.y. е представляваща носители на авторски права организация за колективно управление на права по смисъла на член 3, буква а) от Директива 2014/26, която е одобрена от Министерството на образованието и културата като организация, оправомощена да предоставя разширени договорни лицензии. Последните се отнасят по-специално до правата за преизлъчване на произведения, включени в радио- и телевизионни предавания. Същевременно Kopiosto управлява и издава лицензии от името на множество автори въз основа на предоставени ѝ от тях пълномощия.
17.
Дружеството Telia Finland Oyj (наричано по-нататък „Telia“) е оператор на кабелна телевизионна мрежа, по която се предават националните безплатни телевизионни канали за обществено ползване.
18.
На 24 януари 2018 г. Kopiosto сезира Мarkkinaoikeus (Търговски съд, Финландия) с иск за нарушение на авторски права, който цели да се констатира, че Telia преизлъчва телевизионни предавания, без да е получило разрешение от нейна страна. На това основание Kopiosto иска обезщетение и поправяне на вреди, като се позовава главно на качеството си на организация, оправомощена да предоставя разширени договорни лицензии, и при условията на евентуалност, на качеството си на упълномощен представител на авторите, които са ѝ възложили управлението на правата си.
19.
С решение от 18 юни 2019 г. Мarkkinaoikeus (Търговски съд) отхвърля исканията на Kopiosto с мотива, че тази организация не може да предяви от свое име иск за нарушение на авторски права.
20.
Kopiosto обжалва това решение пред Korkein oikeus (Върховен съд, Финландия), като се позовава на прекия си интерес да предявява искове в спорове, отнасящи се до правата, обхванати от предоставяните от нея лицензии.
21.
Telia изтъква в отговор на доводите на Kopiosto, че правомощието на тази организация за предоставяне на колективни лицензии не ѝ позволява да предявява от свое име иск за нарушение на авторски права, тъй като такъв иск може да бъде предявен само от носителите на тези права, т.е. творците или техните правоприемници.
Преюдициалните въпроси
22.
Поради липса на национални разпоредби, уреждащи разглеждания в главното производство въпрос, запитващата юрисдикция счита, че допустимостта на предявения от Kopiosto иск за установяване на нарушение на авторски права зависи от тълкуването, което трябва да се даде на релевантните разпоредби на Директива 2004/48 във връзка с членове 17 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
23.
В този контекст запитващата юрисдикция иска да установи, първо, дали правото на ОКУ да търсят прилагане на предвидените в Директива 2004/48 мерки зависи само от тяхната обща процесуална правоспособност, или зависи също така от наличието на специално приети за тази цел разпоредби на приложимото законодателство.
24.
По-нататък Korkein oikeus (Върховен съд) иска да установи дали понятието „пряк интерес“, използвано в съображение 18 от Директива 2004/48, представлява самостоятелно понятие на правото на Съюза, поради което еднаквото му тълкуване следва да доведе до признаването на прекия интерес на ОКУ да търсят от свое име прилагане на предвидените в тази директива мерки.
25.
Накрая, в случай че ОКУ имат право да търсят прилагане на предвидените в Директива 2004/48 мерки, запитващата юрисдикция иска да установи какви последици биха произтекли от това по отношение на закрепените в членове 17 и 47 от Хартата основни права на носителите на права върху интелектуална собственост, които не са членове на ОКУ, когато тези организации са оправомощени да предоставят разширени колективни лицензи.
26.
В този контекст Korkein oikeus (Върховен съд) решава да спре производството и отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли по отношение на организациите за договорни лицензии, които колективно управляват права върху интелектуалната собственост, активната процесуална легитимация за защита на тези права, която е предварително условие за основаното на член 4, буква в) от Директива 2004/48 право за предявяване на искове, да се разбира изключително като обща процесуална правоспособност съгласно националното право, или така, че се изкисва в националното законодателство изрично да е признато право на такава организация да предявява от свое име искове за защита на въпросните права?
2)
Трябва ли при тълкуването, основано на член 4, буква в) от Директива 2004/48, изразът „пряк интерес от защита на авторското право на представляваните носители на права“ да се тълкува еднакво във всички държави членки, ако става въпрос за правото на организация за колективно управление на авторски права по смисъла на член 3, буква а) от Директива 2014/26/ЕС да предявява от свое име искове за нарушение на авторското право, в случай че:
i)
става въпрос за използване на произведения, за които дадена организация, в качеството си на организация за договорни лицензии по смисъла на Tekijänoikeuslaki (Закон за авторското право), има право да предоставя разширени колективни лицензии, позволяващи на лицензополучателя да използва и произведения на автори от този отрасъл, които не са предоставили пълномощие на организацията да управлява техните права,
ii)
става въпрос за използване на произведения, за които авторите са упълномощили организацията да управлява техните права по силата на договор или пълномощие, без авторските права да са прехвърлени на организацията?
3)
Ако се приеме, че организацията, в качеството си на организация за договорни лицензии, има пряк интерес и активна процесуална легитимация да предявява от свое име искове, от какво значение е при преценката на активната процесуална легитимация евентуално в светлината на членове 17 и 47 от [Хартата] обстоятелството, че тази организация, в качеството си на организация за договорни лицензии, представлява и автори, които не са я упълномощили да управлява техните права, и че правото ѝ да предявява искове за защита на правата на тези автори не е уредено със закон?“.
27.
Преюдициалното запитване постъпва в Съда на 15 март 2022 г. Писмени становища представят страните в главното производство, финландското и полското правителство, както и Комисията. След края на писмената фаза на производството Съдът счита, че разполага с достатъчно информация, за да се произнесе, без да провежда съдебно заседание за изслушване на устните състезания.
Анализ
По първия преюдициален въпрос
28.
С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали по отношение на организациите за договорни лицензии, които колективно управляват права върху интелектуалната собственост, активната процесуална легитимация за защита на тези права, която е обусловена от основаното на член 4, буква в) от Директива 2004/48 право за предявяване на искове, трябва да се разбира изключително като обща процесуална правоспособност съгласно националното право, или и като право на такава организация да предявява от свое име искове за защита на въпросните права, което е изрично признато в националното право.
29.
За повече яснота и за разграничаване на процесуалната правоспособност (която произтича по принцип от юридическата правосубектност) от активната процесуална легитимация (която се преценява с оглед на естеството и на предмета на спора) предлагам на Съда този въпрос да се преформулира в смисъл, че с него запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали правото на организациите за колективно управление на права върху интелектуалната собственост да търсят прилагане на мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в глава II от Директива 2004/48, по смисъла на член 4, буква в) от нея е обусловено само от процесуалната правоспособност на тези организации или и от изричното закрепване в националното право на процесуалната им легитимация за защита на възложените им индивидуални права.
30.
За да се отговори на този въпрос, най-напред следва да се определи дали „правото да се търси прилагане“ по смисъла на член 4, буква в) от Директива 2004/48 зависи само от процесуалната правоспособност на ОКУ или от наличието на активна процесуална легитимация за тези организации. Във втория случай следва да се определи още дали тази активна процесуална легитимация трябва да бъде изрично установена в приложимото законодателство.
По тълкуването на понятието „право да се търси прилагане“ по смисъла на член 4, буква в) от Директива 2004/48
31.
Считам, че първият въпрос не е особено сложен. Според мен няма никакво съмнение, че правото на ОКУ да търсят прилагане на мерките, предвидени в глава II от Директива 2004/48, се обуславя от тяхната активна процесуална легитимация, поради което само тяхната процесуална правоспособност не е достатъчна за тази цел.
32.
В това отношение понятието „право да се търси прилагане“, използвано в член 4, буква в) от Директива 2004/48, изглежда, не е достатъчно ясно. Тази разпоредба обаче трябва да се тълкува в светлината на съображение 18 от разглежданата директива. Неговият текст е тълкуван в решение SNB-REACT (
8
), в което Съдът постановява, че „държавите членки са длъжни да признаят на организация за колективно представителство на притежатели на марки […] правото от свое име да търси прилагане на средствата за защита, предвидени в тази директива, по отношение на правата на тези притежатели, както и правото от свое име да предявява искове пред съдилищата във връзка с посочените права, при условие че според националното законодателство тази организация има пряк интерес от защитата на подобни права и това законодателство ѝ предоставя активна процесуална легитимация за целта“ (
9
).
33.
От това според мен следва ясно, че „правото да се търси прилагане“ по смисъла на член 4, буква в) от Директива 2004/48 зависи не само от общата процесуална правоспособност, но и от активната процесуална легитимация на ОКУ по силата на приложимото законодателство.
34.
Ще добавя, че обратното тълкуване, обвързващо „правото да се търси прилагане“ по смисъла на член 4, буква в) от Директива 2004/48 само с процесуалната правоспособност, би лишило това условие от практическо значение.
35.
Всъщност, както отбелязва финландското правителство (
10
), процесуалната правоспособност е обичайна характеристика на правосубектността, с която ОКУ се ползват по правило, независимо от разнообразните форми, които тези организации приемат съгласно националните разпоредби (
11
). На практика въпроси пораждат само активната процесуална легитимация и правният интерес на ОКУ (
12
).
36.
С оглед на изложените съображения считам, че правото да се иска прилагане по смисъла на член 4, буква в) от Директива 2004/48 се обуславя от установяването на активната процесуална легитимация на ОКУ. Следователно трябва да се установи дали тази легитимация следва да е закрепена изрично.
По необходимостта от изрично закрепване на активната процесуална легитимация
37.
Доколкото първият преюдициален въпрос се отнася до необходимостта от изрично закрепване на активната процесуална легитимация на ОКУ в националното право, запитващата юрисдикция иска да установи дали закрепването на тази легитимация трябва да е основано на писмена законова разпоредба.
38.
В това отношение, с оглед на трудностите във връзка с евентуалното признаване на активната процесуална легитимация на ОКУ да предявяват от свое име искове вместо носителите на права (
13
), считам, че приемането на законодателен текст би било най-добрият начин да се отговори на необходимостта от правна сигурност.
39.
На практика обаче в повечето държави членки не съществуват текстове, които да уреждат конкретно активната процесуална легитимация на ОКУ (
14
). Следователно не е изключено този въпрос да се урежда от общи процесуални разпоредби или да се разреши от съдебната практика (
15
), особено в държавите членки, в които по-нисшестоящите съдилища са официално задължени да следват съдебната практика на върховните съдилища (
16
).
40.
При това положение ми се струва, че доколкото член 4, буква в) от Директива 2004/48 обвързва активната процесуална легитимация на ОКУ с „приложимото законодателство“ (курсивът е мой), има опасност неговото езиково тълкуване да отслаби полезното действие на тази директива при определени обстоятелства.
41.
Следователно считам, че в настоящия случай Съдът може да се основе на своята практика относно условията за транспониране на директивите (
17
). Съгласно тази съдебна практика „транспонирането на дадена директива не изисква непременно формално и текстово възпроизвеждане на разпоредбите ѝ в изрична и конкретна законова или подзаконова разпоредба, а може да бъде постигнато чрез една обща правна уредба, при условие че същата осигурява ефективно цялостното прилагане на директивата по достатъчно ясен и точен начин“ (
18
).
42.
Такъв правен контекст може по-специално да произтича от утвърдената съдебна практика (
19
).
43.
Ето защо предлагам на Съда да отговори на първия преюдициален въпрос, че правото на ОКУ да търсят прилагане на мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в глава II от Директива 2004/48, по смисъла на член 4, буква в) от нея е обусловено от закрепването на активната процесуална легитимация за защитата на възложените им индивидуални права. При липса на приети за тази цел разпоредби в приложимото законодателство, посоченото право може да произтича от общия правен контекст, при условие че неговият обхват и последиците му за положението на правните субекти са определени ясно и точно.
По втория преюдициален въпрос
44.
Така както е формулиран, вторият преюдициален въпрос има за цел да се провери самостоятелният характер на израза „пряк интерес от защита на авторското право на представляваните носители на права“.
45.
Този израз не се съдържа в нито една разпоредба на Директива 2004/48. Той обаче е използван от Съда с малко по-различна формулировка в решение SNB-REACT (
20
), в контекста на тълкуването на член 4, буква в) от Директива 2004/48 в светлината на съображение 18 от нея (
21
), което се позовава на понятието „пряк интерес“.
46.
Като се основава на това съображение, Съдът постановява, че член 4, буква в) от Директива 2004/48 трябва да се тълкува в смисъл, че ако организация, на която е възложено колективното управление на права върху интелектуалната собственост, според националното законодателство се счита, че има пряк интерес от защитата на тези права, държавите членки са длъжни да признаят на тази организация правото да търси прилагане на мерките, предвидени с тази директива (
22
).
47.
В този контекст ми се струва, че това, което запитващата юрисдикция иска да установи, като отправя до Съда въпрос относно самостоятелния характер на посоченото в решение SNB-REACT понятие „пряк интерес“, е наличието и евентуалния обхват на задължение, наложено на държавите членки по силата на разпоредбите на Директива 2004/48, да признаят интереса на ОКУ да предявят искове от свое име в споровете относно прилагането на мерките по член 4, буква в) от тази директива, когато този интерес не произтича от националните разпоредби.
48.
Поради това предлагам вторият преюдициален въпрос да се преформулира в смисъл, че с него запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали разпоредбите на член 4, буква в) от Директива 2004/48 трябва да се тълкуват в смисъл, че държавите членки са длъжни да признаят на посочените в тази разпоредба организации, оправомощени да предоставят колективни лицензии, правото да търсят от свое име прилагане на мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в глава II от тази директива, каквито са исковете за нарушение на авторски права, в случай че този интерес не произтича от националните разпоредби.
49.
На този въпрос по същество е даден отрицателен отговор в решение SNB-REACT (
23
) и не виждам причина, поради която Съдът трябва да отговори различно в настоящия случай.
50.
Припомням, че съгласно разпоредбите на член 4, буква в) от Директива 2004/48 правото да се иска прилагане по смисъла на тази разпоредба е обусловено от „приложимото законодателство“. В това отношение Съдът отбелязва, че „докато член 4, буква а) от Директива 2004/48 предвижда, че държавите членки признават във всички случаи на притежателите на права върху интелектуалната собственост правото да търсят прилагане на мерките, процедурите и средствата за защита, посочени в глава II от тази директива, и в трите хипотези по член 4, букви б)—г) от Директивата се уточнява, че държавите членки признават същото право на други лица и на някои организации само доколкото се разрешава от приложимото законодателство и в съответствие с неговите разпоредби“ (
24
).
51.
Що се отнася до посоченото в тази разпоредба понятие „приложимо законодателство“, Съдът постановява, че то се отнася не само до националното законодателство, но и до законодателството на Съюза (
25
).
52.
Следователно, за да се отговори на втория преюдициален въпрос, трябва да се установи дали действащите разпоредби на правото на Съюза признават прекия интерес на ОКУ, каквато е Kopiosto, да търсят от свое име прилагане на предвидените в Директива 2004/48 мерки.
53.
Според мен случаят не е такъв.
54.
На първо място, такъв интерес не може да бъде изведен от разпоредбите на Директива 2004/48.
55.
Напротив — и независимо от съдържанието на член 4, буква в) от Директива 2004/48, което ми се струва ясно, — законодателният процес във връзка с тази разпоредба сочи, че Директивата не задължава държавите членки да признаят на ОКУ възможността да предявяват искове в споровете относно индивидуалните права на носителите на права. Всъщност разпоредба, съдържаща се в първоначалното предложение на Комисията, която предвижда такова задължение, не е била възприета (
26
).
56.
На второ място считам, че правният интерес на ОКУ не произтича и от разпоредбите на Директива 2014/26. По този въпрос обаче ми се струва, че е позволено известно колебание.
57.
Всъщност член 35, параграф 1 от Директива 2014/26 предвижда, че държавите членки гарантират, „че споровете между организациите за колективно управление на авторски права, свързани в частност със съществуващи и предлагани условия за лицензиране или нарушаване на договор, могат да се разглеждат от съд“ (курсивът е мой). С оглед на съдържанието на тази разпоредба би могло да се направи извод за имплицитно признаване на интереса на ОКУ да предявяват искове в споровете, които ги противопоставят на ползвателите.
58.
Изолираното тълкуване на тази разпоредба обаче би противоречало на целите и общата структура на Директива 2014/26, която няма за предмет регулирането на правото на ОКУ за водене на съдебни дела (
27
). Такова тълкуване освен това би било трудно съвместимо с разпоредбите на член 4, буква в) от Директива 2004/48, които уреждат този въпрос и от които Директива 2014/26 не се отклонява. Ето защо считам, че член 35, параграф 1 от последната директива не закрепва правния интерес на ОКУ.
59.
Накрая, такъв интерес не произтича и от член 12 от Директива (ЕС) 2019/790 (
28
), който позволява на държавите членки да въведат режим на колективно лицензиране с разширено действие (
29
) в определени случаи, посочени в тази разпоредба.
60.
По този въпрос не споделям анализа на Комисията (
30
), която, изглежда, е тълкувала изразите „[организация] […] [за която] се предполага, че представлява носителите на права“ и „правни презумпции за представителство“, съдържащи се съответно в член 12, параграф 1, буква б) от Директива 2019/790 и в съображение 12 от Директива 2014/26, като отнасящи се до процесуалната легитимация на ОКУ. В контекста, в който са употребени, тези изрази обаче означават един от начините на предоставяне на лицензии с разширено действие, който се различава от „класическия“ модел с по-голямата свобода, която е оставена на носителите на права (
31
).
61.
Ще добавя, че закрепването на възможността за управление на правата не предполага признаване на свързана с тях активна процесуална легитимация или правен интерес. Някои механизми за колективно управление като режима на правната презумпция за представителство не водят непременно до прехвърляне на правата на ОКУ, поради което правото за лицензиране с разширено действие не предполага имплицитното закрепване на правото да действат вместо носителите на правата (
32
). Последното може евентуално да произтича от специално приети за тази цел разпоредби (
33
).
62.
С оглед на гореизложените съображения считам, че действащите разпоредби на правото на Съюза не задължават държавите членки да признаят интереса на ОКУ да предявяват от свое име искове в споровете относно прилагането на мерките, предвидени с Директива 2004/48.
63.
Поради това предлагам Съдът да отговори на втория преюдициален въпрос, че разпоредбите на член 4, буква в) от Директива 2004/48 трябва да се тълкуват в смисъл, че държавите членки не са длъжни да признаят на посочените в тази разпоредба организации, оправомощени да предоставят колективни лицензии, правото да търсят от свое име прилагане на мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в глава II от тази директива, каквито са исковете за нарушение на авторски права, в случай че този интерес не произтича от приложимите национални разпоредби.
По третия преюдициален въпрос
64.
Третият преюдициален въпрос се поставя, в случай че при липсата на релевантна правна уредба в националното право се приеме, че разпоредбите на Директива 2004/48 задължават държавите членки да признаят на ОКУ процесуална легитимация да предявяват от свое име искове в споровете относно правата, обхванати от разширени лицензии. Запитващата юрисдикция иска да установи дали такова задължение би съответствало на правата, залегнали в членове 17 и 47 от Хартата.
65.
Предвид отговора, който предлагам да се даде на втория преюдициален въпрос, считам, че не е необходимо да се отговаря на третия въпрос. Повдигнатият от запитващата юрисдикция проблем може да бъде поставен и разгледан само в контекста на национална правна уредба, с която се установява процесуалната легитимация или правният интерес на ОКУ, каквато в настоящия случай липсва (
34
).
66.
Ще добавя, че активната процесуална легитимация може да бъде надлежно призната на ОКУ само ако интересите и основните права на творците са защитени по подходящ начин, което зависи от съвкупност от материални и процесуални правила от националното право, които са частично хармонизирани с разпоредбите на Директива 2014/26.
67.
Тези правила се отнасят до въпроси като наличието на механизъм за отказ (opt-out) при управлението на правата, правото на намеса или възражение на носителя на правата, последиците от евентуално оттегляне от страна на ОКУ, обхвата и последиците от процедурите за алтернативно решаване на спорове или възможността за ангажиране на отговорността за обезщетение на управляващия правата в рамките на квазидоговорно отношение като negotiorum gestio. При обстоятелствата по настоящото дело обаче тези въпроси са хипотетични.
Заключение
68.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Korkein oikeus (Върховен съд, Финландия) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)
Правото на организациите за колективно управление на права върху интелектуалната собственост да търсят прилагане на мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в глава II от Директива 2004/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно упражняването на права върху интелектуалната собственост, по смисъла на член 4, буква в) от нея е обусловено от закрепването на активната процесуална легитимация за защитата на възложените им индивидуални права. При липса на приети за тази цел разпоредби в приложимото законодателство, посоченото право може да произтича от общия правен контекст, при условие че неговият обхват и последиците му за положението на правните субекти са определени ясно и точно.
2)
Разпоредбите на член 4, буква в) от Директива 2004/48 трябва да се тълкуват в смисъл, че държавите членки не са длъжни да признаят на посочените в тази разпоредба организации, оправомощени да предоставят колективни лицензии, правото да търсят от свое име прилагане на мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в глава II от тази директива, каквито са исковете за нарушение на авторски права, в случай че този интерес не произтича от приложимите национални разпоредби“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Вж. член 8 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (ОВ L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).
(
3
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно упражняването на права върху интелектуалната собственост (ОВ L 157, 2004 г., стр. 45; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 56).
(
4
)	Относно включването на разширените колективни лицензии в правото на Съюза вж. Quaedvlieg, A. Les licences collectives étendues. Un oiseau exotique des lacs du Nord fait un atterrissage réussi à Bruxelles. — Revue internationale du droit d’auteur, No. 4, 2020, p. 189.
(
5
)	За общо описание на механизма и подробен списък на решенията, възприети от държавите членки в областта на разширените лицензии на цифровите пазари, вж. извършеното по поръчка на Европейската комисия проучване Study on Emerging Issues on Collective Licensing Practices in the Digital Environment, Publications Office of the European Union, Luxembourg, 2021, 131—242.
(
6
)	Директива на Съвета от 27 септември 1993 година относно координирането на някои правила, отнасящи се до авторското право и сродните му права, приложими към спътниковото излъчване и кабелното препредаване (ОВ L 248, 1993 г., стр. 15; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 134).
(
7
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година относно колективното управление на авторското право и сродните му права и многотериториалното лицензиране на правата върху музикални произведения за използване онлайн на вътрешния пазар (ОВ L 84, 2014 г., стр. 72).
(
8
)	Решение от 7 август 2018 г. (C‑521/17, EU:C:2018:639, наричано по-нататък „решението SNB-REACT“).
(
9
)	Решение SNB-REACT (т. 39). Курсивът е мой.
(
10
)	Вж. писменото становище на финландското правителство, точки 12 и 14.
(
11
)	От съображение 14 от Директива 2014/26 е видно, че тя не поставя изискване ОКУ да приемат конкретна правна форма. В практиката тези организации са със статут на дружества, асоциации, синдикати или фондации.
(
12
)	Що се отнася до разногласията по този въпрос във френското право, вж. Vivant, M., Bruguière, J.‑M. Droit d’auteur et droits voisins. 4. еd., Paris, Dalloz, 2019, 1288—1289, т. 1348.
(
13
)	Тези трудности са изтъкнати от запитващата юрисдикция в третия преюдициален въпрос.
(
14
)	По-конкретно нито една подобна разпоредба не е приета във Финландия (вж. т. 16 и сл. от преюдициалното запитване).
(
15
)	Такъв, изглежда, е случаят във Франция, където Касационният съд е сложил край на съществуващите (по-рано) различия в съдебната практика, като е отказал да признае активната процесуална легитимация на ОКУ в спорове, свързани със защитата на правата на творци, които не са членове на тези организации (решение от 11 септември 2013 г., № 12‑17.795, FR:CCASS:2013:C100905).
(
16
)	Такъв може да е например случаят в Полша, където разширените състави на Sąd Najwyższy (Върховен съд) са оправомощени да приемат „решения, придобили сила на принцип на правото“ в съответствие с член 87, параграф 1 от Ustawa o Sądzie Najwyższym (Закон за Върховния съд).
(
17
)	Посочената съдебна практика може да се приложи в делото в главното производство само по аналогия, но не и пряко, тъй като признаването на активната процесуална легитимация на ОКУ в националното право според мен не произтича от изискванията на Директива 2004/48. Причините, на които се основава това заключение, ще бъдат представени в частта от анализа, посветена на втория преюдициален въпрос.
(
18
)	Вж. решение от 13 февруари 2014 г., Комисия/Обединено кралство (C‑530/11, EU:C:2014:67, т. 33 и цитираната съдебна практика).
(
19
)	Вж. решение от 13 февруари 2014 г., Комисия/Обединено кралство (C‑530/11, EU:C:2014:67, т. 34—36 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Решение SNB-REACT (т. 38).
(
21
)	Решение SNB-REACT (т. 33).
(
22
)	Решение SNB-REACT (т. 34).
(
23
)	Вж. по-специално решение SNB-REACT (т. 38).
(
24
)	Решение SNB-REACT (т. 28).
(
25
)	Решение SNB-REACT (т. 31).
(
26
)	Член 5 от Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно мерките и процедурите, целящи да осигурят спазването на правата върху интелектуална собственост (COM(2003) 46 окончателен), озаглавен „Лица, които имат право да подадат заявление за прилагане на мерките и процедурите“, е предвиждал в параграф 2, че „държавите членки признават на организациите за управление на правата или за професионална защита — доколкото те представляват носителите на права върху интелектуална собственост или други лица, на които е разрешено да използват тези права в съответствие с приложимото законодателство — правото да търсят прилагане на посочените в настоящата глава мерки и процедури, включително процесуална легитимация за защитата на възложените им колективни или индивидуални права и интереси“ (курсивът е мой).
(
27
)	Съгласно съображения 8 и 9 от Директива 2014/26 тя има за цел да предвиди координирането на националните правила относно достъпа до дейността по управление на авторското право и сродните му права от ОКУ, особеностите на тяхното управление и надзорната рамка, както и да гарантира висок стандарт на управление, финансово управление, прозрачност и отчетност от страна на тези организации.
(
28
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година относно авторското право и сродните му права в цифровия единен пазар и за изменение на директиви 96/9/ЕО и 2001/29/ЕО (ОВ L 130, 2019 г., стр. 92). Както отбелязва Комисията, тази директива е ирелевантна за отговора, който в настоящия случай следва да се даде на втория преюдициален въпрос, тъй като тя не се прилага rationae temporis към спора в главното производство. Въпреки това ми се струва уместно да се върна към тълкуването на член 12, параграф 1, буква б) от тази директива, възприето от Комисията в нейното писмено становище.
(
29
)	Член 12 от Директива 2019/790, озаглавен „Колективно лицензиране с разширено действие“, гласи в параграф 1:
„Държавите членки могат да предвидят, доколкото се отнася до използването в рамките на тяхната национална територия и при спазване на гаранциите, предвидени в настоящия член, че когато организация за колективно управление, която е предмет на националните правила, с които се прилага Директива [2014/26], в съответствие с предоставените ѝ правомощия от правоносителите, сключи лицензионно споразумение за използването на произведения или други обекти:
а) такова споразумение може да бъде разширено, за да се прилага към правата на правоносителите, които не са дали разрешение тази организация за колективно управление да ги представлява чрез възлагане, лиценз или други договорни условия; или
б) по отношение на такова споразумение, организацията е юридически оправомощена или се предполага, че представлява носителите на права, които не са дали разрешение на организацията по съответен начин“.
(
30
)	Точки 24 и 26 от писменото становище на Комисията.
(
31
)	За различните видове механизми за лицензиране с разширено действие и техните характеристики, вж. извършеното по поръчка на Комисията проучване Study on Emerging Issues on Collective Licensing Practices in the Digital Environment, Publications Office of the European Union, Luxembourg, 2021, p. 132.
(
32
)	Поради същата причина считам, че активната процесуална легитимация на Kopiosto по делото в главното производство не може да се изведе от разпоредбите на Директива 93/83, тъй като член 9 от тази директива предвижда задължителен механизъм за колективно управление при кабелно препредаване.
(
33
)	Такъв например е случаят в Полша, където активната процесуална легитимация на ОКУ, ползващи се от законоустановената презумпция за представителство, е закрепена в член 5, параграф 1 от Ustawa o zbiorowym zarządzaniu prawami autorskimi i prawami pokrewnymi (Закон за колективното управление на авторски и сродни права) от 15 юни 2018 г.
(
34
)	Вж. точки 16—19 от преюдициалното запитване.