62024CC0076
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
D. SPIELMANN
представено на 27 март 2025 година (
1
)
Дело C‑76/24
Tradeinn Retail Services S.L.
срещу
PH
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия)
„Преюдициално запитване — Интелектуална собственост — Национални марки — Директива (ЕС) 2015/2436 — Член 10, параграф 3, буква б) — Действие на марката — Право да се забрани на всяко трето лице да притежава стоки, за да ги предлага или пуска на пазара — Понятие за притежаване на стоки — Притежаване на стоки в друга държава членка — Принцип на териториалност — Онлайн търговия — Пратка със стока към държавата членка на защита на марката“
Въведение
1.
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 10, параграф 3, буква б) от Директива (ЕС) 2015/2436 (
2
).
2.
Запитването е отправено от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия), който като последна инстанция трябва да реши спора след решенията, постановени от първоинстанционния и от въззивния съд, в рамките на спор между PH, притежател на германски марки за водолазни принадлежности, и Tradeinn Retail Services S.L. (наричано по-нататък „TRS“), установено в Испания дружество, по повод на иск за преустановяване на използването на тези марки.
3.
Съдът ще трябва да разгледа въпроса за правата, свързани с национална марка, защитена на територията на държава членка, когато стоки с тази марка се притежават от трети лица в друга държава членка с цел да се предлагат или пускат на пазара в държавата членка на защита на марката.
Правна уредба
Правото на Съюза
4.
Член 10 от Директива 2015/2436 е озаглавен „Права, предоставени от марката“ и предвижда:
„1.   Регистрацията на марка предоставя на притежателя ѝ изключителни права.
2.   Без да се засягат правата на притежателите, придобити преди датата на подаване на заявката или датата на приоритет на регистрираната марка, притежателят на регистрирана марка има право да възпрепятства всяко трето лице да използва в търговската дейност без негово съгласие всеки знак за стоки или услуги, когато:
а)
знакът е идентичен с марката и е използван за стоки или услуги, идентични с тези, за които марката е регистрирана;
б)
знакът е идентичен или сходен с марката и е използван за стоки или услуги, идентични или сходни със стоките или услугите, за които марката е регистрирана, ако съществува вероятност от объркване в общественото съзнание; вероятността от объркване включва вероятността от свързване на знака с марката;
в)
знакът е идентичен или сходен с марката, независимо дали е използван за стоки или услуги, които са идентични, сходни или не са сходни със стоките или услугите, за които е регистрирана марката, ако последната се ползва с известност в държавата членка и ако използването без основание на този знак би довело до несправедливо облагодетелстване от отличителния характер или известността на марката или би им навредило.
3.   По силата на параграф 2 в частност може да се забрани:
[…]
б)
предлагането на стоки, пускането им на пазара или складирането им за тези цели със знака, или предлагането или предоставянето на услуги с този знак;
[…]
д)
използването на знака в търговски книжа и в рекламна дейност;
[…]“.
Германското право
5.
С член 14, параграфи 1—3 от Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen — Markengesetz (Закон за защита на марките и на други отличителни знаци) от 25 октомври 1994 г. (BGBl. 1994 I, стр. 3082), изменен с Gesetz zur Umsetzung der Richtlinie (EU) 2015/2436 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (Markenrechtsmodernisierungsgesetz) (Закон за транспониране на Директива 2015/2436) от11 декември 2018 г. (BGBl. 2018 I, стр. 2357) (наричан по-нататък „MarkenG“), е озаглавен „Изключителни права на притежателя на марка, право да се иска преустановяване на нарушение, право на обезщетение за вреди“ се транспонира член 10, параграфи 1—3 от Директива 2015/2436.
6.
Съгласно член 14, параграф 2, първо изречение, точка 1 от MarkenG трети лица нямат право без съгласието на притежателя на марката да използват в търговската дейност идентичен с тази марка знак за стоки или услуги, които са идентични с тези, за които марката се ползва със защита.
7.
В съответствие с член 14, параграф 3, точки 2 и 6 от MarkenG и при условията на параграф 2 от него се забранява по‑специално да се предлагат стоки с този знак, да се пускат на пазара или да се притежават за тези цели с този знак, както и да се използва знакът в деловите книжа или в рекламата.
8.
Съгласно член 14, параграф 5 от MarkenG притежател на марка може да предяви искане за преустановяване на нарушение срещу всяко лице, което използва знак в нарушение на параграфи 2—4, ако съществува опасност от повторното извършване на нарушението. Такова право е налице и при опасност от извършване на нарушение за пръв път.
Фактите, главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
9.
PH е притежател на две германски фигуративни марки със словесни елементи, регистрирани наред с останалото за „водолазни апарати, костюми за гмуркане, ръкавици за водолази, водолазни маски и апарати за дишане при подводно плуване“, възпроизведени по-долу:
10.
TRS, чието седалище е в Испания, рекламира и съответно предлага водолазните принадлежности чрез поддържания от него уебсайт www.scubastore.com, както и чрез платформата за онлайн търговия www.amazon.de, като използва марките на PH. В отделни случаи са използвани продуктови снимки, на които са показани стоки с тези марки. Такъв е случаят с балансираща жилетка, придобита от PH на 8 юни 2019 г. като контролна покупка, но марките не са били поставени нито върху опаковката, нито върху доставената стока.
11.
След безрезултатно предупреждение за предявяване на иск PH предявява пред Landgericht Nürnberg-Fürth (Областен съд Нюрнберг-Фюрт, Германия) иск да се задължи TRS да преустанови използването на въпросните марки за водолазни принадлежности в търговската дейност в Германия. Той иска по-конкретно на TRS да бъде забранено да поставя тези знаци върху водолазни принадлежности или върху тяхното оформление или опаковка, да предлага, произвежда, разпространява или пуска по друг начин на пазара водолазни принадлежности с тези знаци, да рекламира такива принадлежности или да ги притежава за посочените по-горе цели. PH иска също да се установи задължение на TRS за обезщетение за вреди, предоставяне на информация и възстановяване на разходите за отправяне на предупреждение за предявяване на иск ведно с лихвите.
12.
TRS се съгласява с иска в частта, в която се иска да преустанови предлагането или рекламирането на водолазни принадлежности с въпросните марки, и в частта, в която се иска да бъде предоставена информация и да бъде установено задължение за обезщетение за вреди.
13.
С решение от 3 февруари 2022 г. Landgericht Nürnberg-Fürth (Областен съд Нюрнберг-Фюрт) осъжда TRS в съответствие с исканията, с които той частично се е съгласил, и освен това присъжда на PH разходи за отправяне на предупреждение за предявяване на иск ведно с лихвите. Останалите искания са отхвърлени.
14.
По подадената от PH въззивна жалба Oberlandesgericht Nürnberg (Висш областен съд Нюрнберг, Германия) допълва осъдителното решение за преустановяване на нарушения с думите „както и да разпространява или да притежава за посочената по-горе цел“ и отхвърля въззивната жалба в останалата ѝ част.
15.
С ревизионна жалба пред Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд), който е запитващата юрисдикция, TRS оспорва по-специално осъждането си от Oberlandesgericht Nürnberg (Висш областен съд Нюрнберг) за притежаване на водолазни принадлежности, което представлявало нарушение на марките на PH и иска да се потвърди решението на Landgericht Nürnberg-Fürth (Областен съд Нюрнберг-Фюрт) в първоинстанционното производство.
16.
Според запитващата юрисдикция за осъществяването на действието, състоящо се в „неправомерно притежаване на стоки“ съгласно член 14, параграф 2 и параграф 3, точка 2 от MarkenG, като материален елемент трябва да е налице притежаването на стоки, нарушаващи права върху марка, и като елемент на намерение — волевият характер на притежаването на стоката с оглед въвеждането ѝ на пазара чрез всякаква правна сделка, включително предложението за нея. Тъй като с тези правила се транспонира член 10, параграф 2, буква a) и параграф 3, букви б) и д) от Директива 2015/2436, те трябва да се тълкуват в съответствие с тази директива.
17.
Съмненията на запитващата юрисдикция се отнасят до материалния елемент. На първо място, запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно принципа на териториалност, който намира приложение в правото в областта на интелектуалната собственост, защитата на германска марка е ограничена само до територията на Федерална република Германия, като могат да бъдат санкционирани само действия, извършени на националната територия. С оглед на този принцип посочената юрисдикция иска да се установи дали съгласно член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 притежателят на национална марка може да иска да се забрани на трето лице да притежава в чужбина стоки, нарушаващи негова марка, с цел да ги предлага или да ги пуска на пазара в държавата, в която тази марка се ползва със защита.
18.
Запитващата юрисдикция посочва, че са възможни две различни тълкувания на тази разпоредба. Така в съответствие с принципа на териториалност би могло да се приеме, че лице, което притежава стоки в чужбина, дори ако това е с цел да ги предлага с този знак на разглежданата национална територия или пуска на нейния пазар, не нарушава правата върху национална марка.
19.
Възможно било също така да се допусне — както е направил апелативният съд — че за да е налице нарушение на национална марка, е достатъчно притежаването на съответните стоки в чужбина да се извършва с цел да бъдат предлагани или пуснати с този знак на пазара в държавата, в която марката се ползва със защита. В подкрепа на това тълкуване запитващата юрисдикция се позовава на решение на Съда (
3
), в което той е постановил относно авторското право, че защитено право, което се ползва със защита само на територията на държавата, може да бъде нарушено и посредством извършвани в чужбина действия.
20.
На второ място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали понятието „притежаване“ [„складиране“ в текста на български на член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436] по смисъла на член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 („besitzen“ в текста на немски език) изисква да е налице фактическа възможност за достъп до нарушаващите марката стоки, или е достатъчна възможността да може да се въздейства на лицето, което има фактически достъп до тази стока.
21.
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че понятието „Besitz“ в германското право има широк обхват и включва както „пряко притежаване“, така и „посредствено притежаване“ на вещ. „Прякото притежаване“ на вещ означава придобиване на фактическа власт върху вещта, като притежаването се прекратява, когато притежателят се откаже от фактическата власт върху вещта или я загуби. За разлика от това, ако някой притежава вещ на основание правоотношение, по силата на което има право или задължение да я притежава временно спрямо друго лице, то тогава и другото лице е „посредствен“ притежател. Така запитващата юрисдикция дава пример за дистанционна продажба на стоки, при която след като предаде стоката на съответния доставчик на логистични услуги, който превозва стоката от продавача до купувача, продавачът изпращач е опосредстван притежател, докато превозвачът е пряк притежател.
22.
Следователно, макар съгласно германското право TRS да може да се счита за „посредствен притежател“, запитващата юрисдикция изразява съмнение, че член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 обхваща притежанието на трети лица. В това отношение тя се позовава на заключението на генералния адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело Coty Germany (
4
), от което следва, че терминът „притежаване“ не фигурира в текста на всички езици на член 9 от Регламент (ЕС) 2017/1001 (
5
), тъй като на някои езици се предпочитат глаголи или съществителни имена, които имат значението на действие по „съхраняване“ на стоки, което изисква възможност за пряк достъп до стоката.
23.
Запитващата юрисдикция обаче посочва, че правото на Съюза вече позволява търговецът да носи отговорност за действия на доставчик на логистични услуги или превозвач, с които се нарушава национално право върху интелектуална собственост (
6
).
24.
При тези обстоятелства Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Може ли притежателят на национална марка да иска съгласно член 10, параграф 3, буква б) от [Директива 2015/2436] да се забрани на лице да притежава в чужбина нарушаващи негова марка стоки с цел да ги предлага или да ги пуска на пазара в държавата, в която тази марка се ползва със защита?
2)
Има ли значение по отношение на понятието притежаване по смисъла на член 10, параграф 3, буква б) от [Директива 2015/2436] дали е налице фактическа възможност за достъп до нарушаващата марката стока, или е достатъчна възможността да може да се въздейства на лице, което има фактически достъп до тази стока?“.
25.
Писмени становища представят притежателят на германските марки и Европейската комисия.
Анализ
26.
Съгласно член 10, параграф 1 от Директива 2015/2436 регистрацията на марка предоставя на притежателя ѝ изключително право, което съгласно посочения член 10, параграф 2, буква а) му позволява да забрани на всяко трето лице да използва в търговската си дейност без негово съгласие всеки идентичен с марката знак за стоки или услуги, идентични с тези, за които е регистрирана марката. В член 10, параграф 3 от тази директива се изброяват неизчерпателно видовете използване, които притежателят на марката може да забрани (
7
). По-конкретно, член 10, параграф 3, буква б) от посочената директива предвижда, че притежателят на регистрирана марка може да забрани да се предлагат стоки, носещи неговата марка, да се пускат на пазара или да се складират за тези цели.
27.
В началото следва да се припомни, че характерно за защитата на марките в рамките на Европейския съюз е съвместното съществуване на няколко режима на защита. От една страна, чрез Директива 2015/2436 законодателят на Съюза полага усилия за сближаване на националните законодателства относно марките. От друга страна, Регламент 2017/1001 установява единно право на марките, което се прилага на цялата територия на Съюза. Правото относно марките на Съюза не заменя правната уредба на държавите членки относно марките, а допълва националните системи за защита. Националните марки продължават да съществуват, тъй като се смята, че те са необходими за предприятията, които не желаят да изберат защита на тяхната марка на равнище на Съюза (
8
).
28.
Следва да се припомни също, че съгласно принципа на териториалност (lex loci protectionis) правното действие на дадена национална марка е ограничено в рамките на територията на държавата, в която тя се ползва от защита (
9
). Този принцип означава, че условията на тази защита се определят от правото на държавата, в която се търси защита. Освен това националното право може да санкционира само действия, извършени на въпросната национална територия. От това следва, че като общо правило притежателят на национална марка не може да се позове на посочената закрила извън територията на тази държава (
10
). Този принцип е приложим и за марките на Европейския съюз, тъй като закрилата на равнището на Съюза по принцип не позволява да се претендира закрила на територия извън Съюза (
11
).
29.
В настоящия случай принципът на териториалност не е предмет на обсъждане сам по себе си. За разлика от това се поставя въпросът дали могат да възникнат особени положения, при които действия, извършени в чужбина, се считат за съставляващи нарушение на право върху национална марка, така че притежателят на това право да може да се позове на член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436, за да може да забрани предлагането на стоки, носещи неговата национална марка, пускането им на пазара или притежаването им за тези цели. Двата поставени преюдициални въпроса целят по-конкретно да се определи обхватът на едно от тези действия, което може да бъде забранено от притежателя на защитена марка, а именно действието „притежаването [на стоки] за тези цели“ [според текста на български на Директива 2015/2436, „складирането [на стоки] за тези цели“].
30.
В това отношение следва да се добави, че Съдът вече е имал повод да уточни, че от текста на член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 следва, че понятието „притежаването за тези цели“ се отнася до притежаване с цел да се предлагат тези стоки или да се пускат на пазара. От това следва, че за да бъде притежаването на стоки, на които са поставени знаци, идентични със защитена марка, да бъде квалифицирано като „използване“ на този знак по смисъла на член 10, параграф 2 от тази директива, и да позволи на притежателя на посочената марка да предяви правата си и да се позове на член 10, параграф 3, буква б) от посочената директива, самият икономически оператор следва да преследва посочената в тази разпоредба цел, която се състои в предлагане на тези стоки или в пускането им на пазара. Следователно притежаването на стоки с цел пускането им на пазара е действие преди освобождаването им за потребление, изрично посочено като такова от законодателя на Съюза, на което притежателят на марка може да се противопостави (
12
).
По първия въпрос относно нарушението на право върху национална марка чрез извънтериториално притежаване
31.
С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 трябва да се тълкува в смисъл, че притежателят на национална марка може да иска да се забрани на трето лице да притежава в чужбина нарушаващи негова марка стоки с цел да ги предлага или да ги пуска на пазара в държавата, в която тази марка се ползва със защита.
32.
Смятам, че практиката на Съда позволява да се даде утвърдителен отговор на този въпрос.
33.
Всъщност, като се произнася по отношение на предложения за продажба или реклама в интернет на стоки, обозначени със знак, идентичен или сходен със защитена марка, насочени към намиращи се в Съюза потребители, Съдът приема, че ефикасността на нормите за защитата на правата върху марката би била засегната, ако те не се прилагат по отношение на използването на знак, сходен или идентичен с регистрирана в Съюза марка, само поради факта че третото лице, от което изхожда тази оферта или тази реклама, е установено в трета държава, че сървърът на сайта в интернет, който то използва, се намира в такава държава или още че стоката, предмет на посочената оферта или реклама, се намира в трета държава. Съдът приема, че в такъв случай притежателят на марката може да се противопостави на продажбата, предложенията за продажба или рекламата по силата или на член 5 от Директива 89/104 или на член 9 от Регламент № 40/94 (
13
).
34.
Съдът добавя, че само възможността за достъп до даден уебсайт на територията, на която марката е защитена, не е достатъчна, за да се направи изводът, че публикуваните там предложения за продажба са насочени към намиращи се на тази територия потребители. Националните юрисдикции имат задължението да преценят във всеки отделен случай дали съществуват относими данни, въз основа на които да се направи изводът, че предложение за продажба, публикувано на електронен пазар, достъпен на територията, на която марката е защитена, е насочено към разположени на тази територия потребители, като вземат предвид по-специално факта, че в предложението за продажба има уточнения относно географските зони, към които продавачът е готов да изпрати стоката (
14
).
35.
Освен това по някои дела относно мерките, на които притежател на право върху интелектуална собственост може да се позове в случай на продажба в Съюза на стоки, носещи неговата марка и с произход от трета държава, по-специално когато предлагането или продажбата на тези стоки се осъществява, докато стоките са поставени под режим външен транзит или под режим на митническо складиране, Съдът по същество приема, че е възможно да има нарушение на защитените права върху интелектуална собственост, когато дори преди тяхното пристигане на територията, на която е предоставена защита, стоките с произход от трети държави са предмет на търговски акт, насочен към потребителите на тази територия, например продажба или предложение за продажба. В такъв случай притежателят на марката може да се противопостави на предлагането или на продажбата на такива стоки, когато това предлагане или тази продажба по необходимост предполага пускането на тези стоки на пазара в Съюза (
15
).
36.
От друга страна, както посочва запитващата юрисдикция в отговор на преюдициално запитване, отправено в наказателно производство за помагачество при неразрешено използване с търговска цел на произведения, защитени с авторско право, Съдът посочва, че защитено право, което се ползва със защита само на територията на държавата, може да бъде нарушено посредством извършвани в чужбина действия. Така в решение Donner Съдът е приел, че търговец, който насочва рекламата си към неограничен кръг субекти, пребиваващи в определена държава членка, и създава или предоставя на тяхно разположение специална система за доставка и начин на разплащане, или позволява на трето лице да го прави, като по този начин осигурява възможност на посочените субекти да се доставят копия на произведения, защитени в същата държава членка с авторско право, извършва в държавата членка, където става доставката, действие, съставляващо нарушение на посоченото право (
16
).
37.
По същия начин по дело, отнасящо се до правораздавателната компетентност на съдилищата на държавите членки в случай на твърдяно нарушение на имуществено авторско право Съдът приема, че съдилищата на държава членка, в която са гарантирани имуществени авторски права, трябва да разглеждат твърдения за нарушения на тези права, дори когато твърдяното нарушение на правата е резултат от действия, извършени в друга държава членка, когато твърдяната вреда може да настъпи в района на сезираната юрисдикция (
17
).
38.
От цялата тази съдебна практика следва, че същественият елемент, за да се установи дали притежател на право върху интелектуална собственост може да се позове на този елемент в контекста на извършени в чужбина действия, по същество се основава на факта, че тези действия, като например продажба, предложение за продажба или пускане на пазара на съответните стоки, са насочени към потребители, намиращи се на територията, на която съответното право на интелектуална собственост се ползва със защита.
39.
Независимо от специфичния контекст на тези решения, съображенията относно способите за съдебна защита на разположение на притежателя на право върху интелектуална собственост при твърдяно нарушение на това право посредством извършени в чужбина действия извън територията, на която това право се ползва със защита, са трансверсални и затова според мен са приложими към настоящия случай.
40.
Всъщност, по аналогичен начин, по настоящото дело трябва да се избегне и възможността трето лице — което използва знак, идентичен с национална марка, без съгласието на притежателя ѝ за стоки, които са идентични с тези, за които марката е регистрирана — да възрази срещу приложимостта, а следователно и да засегне полезното действие на член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436, като се позове на мястото, където притежава стоките, когато има намерение да ги предлага или пуска на пазара на територията, на която тази марка се ползва със защита.
41.
Тъй като притежаването на стоки с цел да се предлагат или да се пускат на пазара представлява една от формите на използване по смисъла на член 10, параграф 2 от Директива 2015/2436, която притежателят на марка може да иска да бъде забранена, изрично посочена в параграф 3, буква б) от тази разпоредба, според мен притежателят на национална марка, по силата на изключителното право, което тя му предоставя, трябва да може да се противопостави на такова използване.
42.
Следователно член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 трябва да се тълкува в смисъл, че гарантира защитата на национална марка срещу притежаването на стока, което нарушава правата върху тази марка извън територията ѝ на защита, когато притежаването е с цел да се предлагат стоки или да се пускат на пазара в държавата, в която марката се ползва със защита.
43.
Доколкото трябва да е налице релевантна връзка с територията на държавата, на която марката се ползва със защита, подобно тълкуване на тази разпоредба е в съответствие с принципа на териториалност. Това тълкуване е в съответствие и с постоянната практика на Съда, който последователно е приемал, че изключителното право на притежателя на марка е предоставено, за да може той да защити специфичните си интереси като притежател на тази марка, така че последната да може да изпълни присъщите си функции. Упражняването на това право трябва да бъде запазено за случаите, когато използването на знака от трето лице засяга или може да засегне функциите на марката, сред които основната функция на марката, която е да гарантира на потребителя или на крайния ползвател идентичността на произхода на обозначената с марката стока, като му позволи без вероятност от объркване да разграничи тази стока от такива с друг произход (
18
).
44.
С оглед на гореизложеното стигам до извода, че член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 трябва да се тълкува в смисъл, че притежателят на национална марка може да иска да се забрани на трето лице да притежава в друга държава членка нарушаващи негова марка стоки с цел да ги предлага или да ги пуска на пазара в държавата, в която тази марка се ползва със защита.
По втория въпрос относно понятието „притежаване“
45.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 трябва да се тълкува в смисъл, че по отношение на понятието притежаване по смисъла на тази разпоредба е от значение дали е налице фактическа възможност за достъп до нарушаващите марката стоки, или е достатъчна възможността да може да се въздейства на лице, което има фактически достъп до тези стоки.
46.
С оглед на смисъла на понятието „Besitz“ съгласно германското право, както е видно от точка 21 от настоящото заключение, преюдициалният въпрос следва да се разбира като отнасящ се до това дали притежаване [складиране в текста на български език] по смисъла на член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 („besitzen“ в текста на немски език) означава само „придобиването на фактическа власт“ върху стоките, така че притежанието се прекратява, когато притежателят не разполага вече с фактическа възможност за достъп до стоката, или дали — както съгласно германското право — понятието обхваща и положение, при което дадено лице „предоставя“ или „налага“ на трето лице „право или задължение за притежание“ на тези стоки, поради което това лице има решаващо влияние върху това трето лице, за да вземе решение за местоназначението на стоките.
47.
Съгласно постоянната съдебна практика както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа на равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държава членка с оглед на определяне на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, което трябва да бъде дадено, като се отчитат контекстът на тази разпоредба и целта, преследвана с разглежданата правна уредба (
19
).
48.
Освен това необходимостта от еднакво тълкуване на текстовете на различните езици на разпоредба от правото на Съюза налага, в случай на несъответствия между тях, съответната разпоредба да се тълкува в зависимост от общата структура и целите на правната уредба, от която тя е част (
20
).
49.
В член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 няма обаче никакво препращане към правото на държавите членки, за да се определят значението и обхватът му, а от сравнителния преглед на текстовете на различните езици на тази разпоредба се установява, че между тях има известни различия.
50.
Както правилно подчертава запитващата юрисдикция, Съдът е разгледал понятието притежаване в решение Coty Germany. По‑специално става въпрос да се провери дали обстоятелството, че лица просто са държали на склад стоки, нарушаващи право върху марка, без сами да ги предлагат за продажба или да ги пускат на пазара и без да са имали намерението да предлагат тези стоки за продажба или да ги пуснат на пазара, може да се счита за „използване“ на марката по смисъла на член 9, параграф 1 от Регламент № 207/2009 и на член 9, параграфи 1 и 2 от Регламент 2017/1001, и по-специално за притежаване [съхраняване в текстовете на български на Регламент № 2007/2009 и Регламент 2017/1001] на тези стоки за целите на тяхното предлагане или пускане на пазара по смисъла на член 9, параграф 2, буква б) от Регламент № 207/2009, чието съдържание е възпроизведено в член 9, параграф 3, буква б) от Регламент 2017/1001 (
21
).
51.
В това отношение генералният адвокат Campos Sánchez-Bordona правилно констатира, че терминът „притежаване“ не фигурира в текста на всички езици на член 9, параграф 3, буква б) от Регламент 2017/1001. Така на френски („détenir“) и немски („besitzen“) език се използват думи, които се свързват пряко с правния институт на притежаването (possessio). На други езици като испански, италиански, португалски, английски или шведски („almacenarlos“, „stoccaggio“, „armazená-los“, „stocking“ и „lagra“) се предпочитат глаголи или съществителни имена, които имат значението на действие по държане на стоки на склад (
22
).
52.
Макар в крайна сметка в решение Coty Germany да не е било необходимо Съдът да се произнася какво конкретно следва да се разбира под понятието притежаване по смисъла на член 9, параграф 3, буква б) от Регламент 2017/1001, а се е съсредоточил върху търговската цел на притежаването „за целите на предлагането на стоките или пускането им на пазара“, това решение и практиката на Съда съдържат полезни отправни точки за отговор на поставения по настоящото дело въпрос.
53.
Всъщност, както бе посочено в точка 30 от настоящото заключение, притежаването на стоки, носещи защитена марка, представлява една от формите на използване на марката по смисъла на член 9, параграф 2 от Регламент 2017/1001 или на член 10, параграф 2 от Директива 2015/2436, неизчерпателно изброени в параграф 3 от тези разпоредби, които притежателят на право върху марка на Европейския съюз или на право върху национална марка може да иска да се забрани, доколкото това притежаване има за цел предлагането на стоките или пускането им на пазара.
54.
Съдът обаче вече е имал повод да подчертае, че според общоупотребимия смисъл на термина „използване“ той означава активно поведение и пряк или непряк контрол върху действието, съставляващо използването. В това отношение той е отбелязал, че член 9, параграф 2 от Регламент 207/2009 и член 5, параграф 3 от Директива 2008/95, чието съдържание е възпроизведено в член 10, параграф 3 от Директива 2015/2413, които неизчерпателно изброяват видовете използване, които притежателят на марка може да забрани, посочват изключително активни действия на третото лице (
23
). В този контекст Съдът припомня, че член 9 от Регламент № 207/2009 и член 5 от Директива 2008/95 имат за цел да предоставят на притежателя на марка на Европейския съюз или на национална марка правен инструмент, който му позволява да забрани и така да прекрати всяко използване на марката без съгласието му от трето лице. Единствено трето лице обаче, което владее пряко или непряко действието, съставляващо използването, е в състояние обаче да прекрати на практика това използване и следователно да се съобрази с въпросната забрана (
24
).
55.
Следователно Съдът разглежда различни хипотези, при които трето лице, извършващо услуги — оператор на електронен пазар, рекламодател или складодържател — използва знак, съответстващ на чужда марка, за да установи дали може да се приеме, че това трето лице използва този знак.
56.
Така Съдът приема, че операторите на електронни пазари, които предлагат услуги по държане на склад на продавачите, осъществяващи дейност на тези пазари, без да имат за цел самите те да предлагат стоките, които държат на склад, или да ги пуснат на пазара, не „използват“ знаците, поставени върху стоките, държани на склад. Съдът уточнява, че създаването на необходимите технически условия за използването на даден знак и получаването на възнаграждение за тази услуга не означава непременно, че самото лице, което предоставя услугата, използва посочения знак. Освен ако не се установи връзка между съответния знак и услугите, предоставяни от третото лице, извършващо услуги, използването се извършва от клиентите на доставчика на услугите (
25
).
57.
Освен това според Съда рекламодател не може да се държи отговорен за действия по използване на знак, когато използването на рекламни съобщения се извършва от други икономически оператори, каквито са операторите на справочни интернет сайтове, които надхвърлят изричните указания, дадени от рекламодателя и имащи за цел да се избегне използването на марката, или с които рекламодателят не поддържа пряко или непряко отношение и които действат не по негова поръчка и за негова сметка, а по своя инициатива и от свое име. Ето защо член 10, параграф 2 от Директива 2015/2436 няма как да се тълкува в смисъл, че дадено лице може, независимо от поведението му, да се счита за ползвател на знак, идентичен или сходен с чужда марка, само защото това използване може да му донесе икономическа изгода (
26
).
58.
В случая на складодържател, който просто съхранява стоките за трето лице при обичайното упражняване на професията си, Съдът също така приема, че предоставянето от негова страна на услугата по складиране на стоки, на които е поставена марката на другиго, не представлява „използване“ на знака. Следователно посредниците, каквито са складодържателите на стоки, които предоставят услуги на техни клиенти, не носят отговорност за извършените нарушения на правата върху марка, когато не използват марката в търговските си отношения и в търговската си дейност. Не такъв е случаят обаче, когато икономически оператор дава на склад и оставя на склад с цел пускането на пазара на стоки, на които е поставена марка, чийто притежател не е. Тогава този икономически оператор трябва да бъде квалифициран като „притежател за тези цели“ по смисъла на член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436. В противен случай действията по притежаване с цел пускане на пазара, посочени във въпросния член 10, параграф 3 и нормално извършвани без пряк контакт с потенциалните потребители, не биха могли да се квалифицират като „използване“ по смисъла на този член и в резултат на това не биха могли да бъдат забранени, при положение че законодателят на Съюза изрично е указал, че могат да бъдат забранени (
27
).
59.
Следователно Съдът прави разграничение между доставчици на услуги в зависимост от предлаганите услуги и действията, които те извършват, за да установи дали е налице използване от трето лице на знак, идентичен или сходен със защитена марка по смисъла на член 10, параграф 2 от Директива 2015/2436. Подобно използване няма да е налице, когато третото лице просто предоставя техническо решение, необходимо за използването на знака, или при пасивно поведение, без пряко или непряко владеене на действието, съставляващо използването (
28
). A contrario, използване по смисъла на тази разпоредба е налице, когато това трето лице владее пряко или непряко действието, съставляващо забраненото използване. Такъв може да бъде продавач, който използва електронни пазари, за да предлага стоки, на които е поставена марка, чийто притежател не е, или да ги пуска на пазара, дори икономически оператор, който дава на склад такива стоки с цел пускането им на пазара и използва защитена марка в собствената търговска комуникация (
29
).
60.
От всичко изложено по-горе следва, от една страна, че „притежаване“ с цел да се предлагат стоки или да се пускат на пазара представлява една от формите на използване, изрично посочена в член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436, която може да бъде забранена от притежателя на защитена марка. От друга страна, Съдът вече е постановил по същество, че икономически оператор, който дава на склад с цел пускането на пазара на стоки, на които е поставена марка, чийто притежател не е, използва тази марка и притежава стоките по смисъла на тази разпоредба. Ето защо смятам, че член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 предоставя право на притежателя на защитена национална марка да предприеме действия срещу което и да е трето лице, което владее както пряко, така и непряко действието, съставляващо притежаването.
61.
Следователно притежаването на стоки с цел да се предлагат или пускат на пазара следва да се разбира в смисъл, че включва всяко положение, при което или самото трето лице, срещу което притежателят на защитена марка предявява иск за нарушение, държи стоките на склад с цел да ги предлага или пуска на пазара на територията, на която марката се ползва със защита, или оставя стоките на склад за своя сметка и за тези цели от друго лице, и има решаващо влияние върху това лице, тъй като това трето лице може да вземе решение, дори непряко, за местоназначението на тези стоки.
62.
Подобно тълкуване на член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 е в съответствие и с целта на член 10 от тази директива, а именно да предоставя на притежателя на дадена марка правен инструмент, който му позволява да забрани и така да прекрати всяко използване на марката без съгласието му от трето лице. Както правилно посочва Комисията, това тълкуване позволява да се гарантира на притежателя на марка ефективна защита. В противен случай третото лице, което упражнява пряк контрол чрез друго лице, би могло да избегне правните последици от член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436, въпреки че контролира, макар и непряко, стоките с цел предлагането или пускането им на пазара на територия, на която се ползва със защита.
63.
Ето защо стигам до извода, че член 10, параграф 3, буква б) от Директива 2015/2436 трябва да се тълкува в смисъл, че притежаване по смисъла на тази разпоредба включва възможността да може да се въздейства решително на лице, което има фактически достъп до тези стоки, за да вземе решение, макар и непряко, за местоназначението им.
Заключение
64.
С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) преюдициални въпроси по следния начин:
„Член 10, параграф 3, буква б) от Директива (ЕС) 2015/2436 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките
трябва да се тълкува в смисъл, че:
–
притежателят на национална марка може да иска да се забрани на трето лице да притежава в друга държава членка нарушаващи негова марка стоки с цел да ги предлага или да ги пуска на пазара в държавата, в която тази марка се ползва със защита,
–
притежаване по смисъла на тази разпоредба включва възможността да може да се въздейства решително на лице, което има фактически достъп до тези стоки, за да вземе решение, макар и непряко, за местоназначението ѝ“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 336, 2015 г., стр. 1).
(
3
)	Решение от 21 юни 2012 г., Donner (C‑5/11, наричано по-нататък „решение Donner, EU:C:2012:370, т. 30).
(
4
)	C‑567/18, EU:C:2019:1031, точки 46 и 47.
(
5
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1).
(
6
)	Вж. решение Donner (т. 27).
(
7
)	Вж. решения от 17 ноември 2022 г., Merck Sharp & Dohme и др. (C‑224/20, наричано по-нататък „решение Merck Sharp & Dohme и др., EU:C:2022:893, т. 112 и цитираната съдебна практика), и от 17 ноември 2022 г., Impexeco и PI Pharma (C‑253/20 и C‑254/20, EU:C:2022:894, т. 44).
(
8
)	Вж. в този смисъл съображения 5—8 от Регламент 2017/1001. Вж. също решение от 22 март 2012 г., Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, т. 30 и 31), и заключението на генерален адвокат Jääskinen по дело Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, т. 31—33).
(
9
)	Вж. съображение 5 от Регламент 2017/1001; вж. също заключението на генерален адвокат Jääskinen по дело Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, т. 29), както и по-специално Wertheimer, H. W. The Principle of Territoriality in the Trademark Law of the Common Market Countries. — International and Comparative Law Quarterly, 1967, vol. 16, No. 3, p. 630, Dinwoodie, G. B. Territorial Overlaps in Trademark Law: The Evolving European Model. — Notre Dame Law Review, 2017, vol. 92, No. 4, p. 1673.
(
10
)	Вж. в този смисъл решения от 22 юни 1994 г., IHT Internationale Heiztechnik и Danzinger (C‑9/93, EU:C:1994:261, т. 22), и от 19 април 2012 г., Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, т. 25).
(
11
)	Вж. в този смисъл решения от 7 декември 2017 г., Coca-Cola/EUIPO — Mitico (Master) (T‑61/16, EU:T:2017:877, т. 81), и от 21 декември 2022 г., International Masis Tabak/EUIPO — Philip Morris Brands (Изображение на цигарена кутия) (T‑44/22, EU:T:2022:843, т. 78).
(
12
)	Вж. в този смисъл решение от 16 юли 2015 г., TOP Logistics и др. (C‑379/14, EU:C:2015:497, т. 38, 41 и 42), в което се прави позоваване на член 5, параграф 3 от Първа директива 89/104/ЕИО на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 40, 1989 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 92). Тази директива е заменена с Директива 2008/95/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 299, стр. 25), която от своя страна е заменена с Директива 2015/2436. Член 5, параграф 1, параграф 2 и параграф 3, буква б) от Директива 89/104 обаче не е съществено изменен по отношение на текста, контекста или целта в сравнение със съответстващата разпоредба на Директива 2008/95 — член 5, параграф 1, параграф 2 и параграф 3, буква б) — и тази на Директива 2015/2436 — член 10, параграф 1, параграф 2 и параграф 3, буква б). От това следва, че позоваванията на съдебната практика относно тези разпоредби на Директива 89/104 и на Директива 2008/95 остават релевантни за целите на тълкуването на член 10 от Директива 2015/2436.
Вж. също решение от 2 април 2020 г., Coty Germany (C‑567/18, наричано по‑нататък „решение Coty Germany, EU:C:2020:267, т. 44 и 45), в което става въпрос за член 9, параграф 2, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 78, 2009 г., стр. 1). Тъй като текстът на член 9 от Регламент 2017/1001, чието съдържание е възпроизведено в член 9 от Регламент № 207/2009 и в член 9 от Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (ОВ L 11, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), е почти идентичен на текста на член 10 от Директива 2015/2436, съображенията във връзка с тези разпоредби от регламентите относно марката на Европейския съюз може да се приложат mutatis mutandis и към аналогичната разпоредба от Директива 2015/2436. Вж. в това отношение решение Merck Sharp & Dohme и др. (т. 112—116); вж. също заключението на генералeн адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело ÖKO-Test Verlag (C‑690/17, EU:C:2019:39, т. 26).
(
13
)	Вж. решение от 12 юли 2011 г., L'Oréal и др. (C‑324/09, наричано по-нататък „решение L’Oréal и др., EU:C:2011:474, т. 62, 63 и 67), което се отнася по‑специално до стоки, намиращи се в трета държава, извън Европейското икономическо пространство, обозначени с регистрирана в държава членка на Съюза марка, които се рекламират и предлагат за продажба от икономически оператор чрез платформа за онлайн търговия без съгласието на притежателя на тази марка на потребители на територията, обхваната от марката.
В този смисъл вж. също решение от 5 септември 2019 г., AMS Neve и др. (C‑172/18, EU:C:2019:674, т. 47—49 и цитираната съдебна практика), което се отнася до определяне на компетентността на съдилищата на държава членка да се произнасят по иск за нарушение на марка на Европейския съюз, когато публикувани по електронен път реклами и предложения за продажба на стоки са насочени към потребителите в тази държава, независимо от факта че третото лице е взело решение и е предприело действия за публикуването по електронен път в друга държава членка. В това решение Съдът се основава по-специално на съображенията, изложени в решение L’Oréal и др.
(
14
)	Вж. решения L'Oréal и др. (т. 64 и 65 и цитираната съдебна практика), и от 5 септември 2019 г., AMS Neve и др. (C‑172/18, EU:C:2019:674, т. 56).
(
15
)	Вж. в този смисъл решение от 18 октомври 2005 г., Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616, т. 58—61), което се отнася по-специално до тълкуването на член 5, параграфи 1, 2 и 3, буква б) от Директива 89/104 и на член 9, параграф 1 и параграф 2, буква б) от Регламент № 40/94; вж. също решение от 1 декември 2011 г., Philips (C‑446/09 и C‑495/09, EU:C:2011:796, т. 56—58), което се отнася до стоки, които могат да нарушават изключителни права, предоставени от регистриран промишлен дизайн, някои авторски права, както и марка на Европейския съюз, и в което Съдът се позовава на решение L’Oréal и др. и на решение от 18 октомври 2005 г., Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616). Вж. също решение от 6 февруари 2014 г., Blomqvist (C‑98/13, EU:C:2014:55, т. 32—35).
(
16
)	Решение Donner (т. 30). По-конкретно Съдът прави извод, че съответният търговец извършва „публично разпространяване“ по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (ОВ L 167, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).
(
17
)	Вж. решение от 3 октомври 2013 г., Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, т. 43—47). Съдът уточнява, че при това положение сезираната юрисдикция е компетентна само по отношение на вредата, причинена на територията на държавата членка, към която тя принадлежи.
(
18
)	В този смисъл вж. по-специално решения от 27 октомври 2022 г., Soda-Club (CO2) и SodaStream International (C‑197/21, EU:C:2022:834, т. 35 и 36), Merck Sharp & Dohme и др. (т. 45), и от 25 януари 2024 г., Audi (Място за поставяне на емблема върху радиаторна решетка) (C‑334/22, EU:C:2024:76, т. 31).
(
19
)	Вж. по-специално решение от 13 октомври 2022 г., Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, т. 32 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Вж. решение от 22 март 2012 г., Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, т. 42 и цитираната съдебна практика).
(
21
)	Решение Coty Germany (т. 35).
(
22
)	Вж. заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, т. 46).
(
23
)	Вж. решение от 3 март 2016 г., Daimler (C‑179/15, наричано по-нататък „решение Daimler, EU:C:2016:134, т. 40), „каквито са „поставянето“ на знака върху стоки и тяхната опаковка или „използването“ му в търговски книжа и в рекламна дейност, „предлагането“ на стоки, „пускането им на пазара“, „притежаването“ им за тези цели с този знак, „вносът“ или „износът“ на стоки с този знак или и „предлагането“ или „предоставянето“ на услуги с този знак“.
(
24
)	Вж. решения Daimler (т. 39—41), от 25 юли 2018 г., Mitsubishi Shoji Kaisha и Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, т. 38), Coty Germany (т. 37 и 38), и от 22 декември 2022 г., Louboutin (Използване на нарушаващ знак на онлайн пазар) (C‑148/21 и C‑184/21, EU:C:2022:1016, т. 27 и 28).
(
25
)	Вж. в този смисъл решения от 23 март 2010 г., Google France и Google (C‑236/08—C‑238/08, EU:C:2010:159, т. 57 и 72), L’Oréal и др. (т. 92, 102 и 103), от 15 декември 2011 г., Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, т. 29 и 32), и решение Coty Germany (т. 40—48), в което складодържателят освен това не е знаел, че държи на склад стоки, нарушаващи права върху марка; вж. също определение от 19 февруари 2009 г., UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, т. 47).
(
26
)	Вж. в този смисъл решения Daimler (т. 34—36, 39 и 42), и от 2 юли 2020 г., mk advokaten (C‑684/19, EU:C:2020:519, т. 21—25).
(
27
)	Вж. в този смисъл решение от 16 юли 2015 г., TOP Logistics и др. (C‑379/14, EU:C:2015:497, т. 42—45), в което се прави позоваване на член 5, параграф 3 от Директива 89/104.
(
28
)	Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, т. 39), в което се прави позоваване на член 9, параграф 2 от Регламент 2017/1001.
(
29
)	В това отношение вж. по аналогия и решение Donner (т. 27), в което Съдът приема, че търговецът отговаря за всяка операция, извършена от него или за негова сметка и водеща до „публично разпространяване“ по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2001/29 в държава членка, където разпространяваните стоки са защитени с авторско право. Съдът добавя, че посоченият търговец отговаря и за всяка операция от същото естество, извършена от трето лице, когато той специално е имал за цел да достигне до неограничен кръг лица в държавата на местоназначението и не е можел да не знае за действията на това трето лице.