62017CJ0530
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
19 декември 2018 година (
*1
)
„Обжалване — Ограничителни мерки, приети с оглед на положението в Украйна — Замразяване на финансови средства и икономически ресурси — Списък на лицата, образуванията и органите, спрямо които се прилага замразяването на финансови средства и икономически ресурси — Включване на името на жалбоподателя — Решение на орган на трета държава — Задължение на Съвета да провери дали това решение е прието при спазване на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита“
По дело C‑530/17 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 7 септември 2017 г.,
Mykola Yanovych Azarov, с местожителство в Киев (Украйна), за когото се явяват G. Lansky и A. Egger, Rechtsanwälte,
жалбоподател,
като другата страна в производството е:
Съвет на Европейския съюз, за който се явяват J.‑P. Hix и F. Naert, в качеството на представители,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ от: T. von Danwitz (докладчик), председател на седми състав, изпълняващ функцията на председател на четвърти състав, K. Jürimäe, C. Lycourgos, E. Juhász и C. Vajda, съдии,
генерален адвокат: G. Hogan,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си до Съда г‑н Микола Янович Азаров (Mykola Yanovych Azarov) иска да бъде отменено решение на Общия съд на Европейския съюз от 7 юли 2017 г., Azarov/Съвет (T‑215/15, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2017:479), с което последният отхвърля жалбата му за отмяна на Решение (ОВППС) 2015/364 на Съвета от 5 март 2015 година за изменение на Решение 2014/119/ОВППС относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на ситуацията в Украйна (ОВ L 62, 2015 г., стр. 25), и на Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/357 на Съвета от 5 март 2015 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 208/2014 относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на положението в Украйна (ОВ L 62, 2015 г., стр. 1), в частта относно жалбоподателя (наричани по-нататък „обжалваните актове“).
Обстоятелствата по спора
2
На 5 март 2014 г. Съветът приема Решение 2014/119/ОВППС относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на ситуацията в Украйна (ОВ L 66, 2014 г., стр. 26). Съгласно член 1, параграфи 1 и 2 от това решение:
„1.   Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи на, притежавани, държани или контролирани от лица, за които е установено, че са отговорни за присвояване на финансови средства на украинската държава, и от лица, отговорни за нарушения на правата на човека, и от физически и юридически лица, образувания или органи, свързани с тях, така както са посочени в списъка в приложението.
2.   Никакви финансови средства или икономически ресурси не могат да се предоставят пряко или непряко на разположение или в полза на посочените в списъка в приложението физически или юридически лица, образувания или органи“.
3
На същата дата, 5 март 2014 г., Съветът приема Регламент (ЕС) № 208/2014 относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на положението в Украйна (OВ L 66, 2014 г., стр. 1), с който се прилагат, що се отнася до Европейския съюз, предвидените в Решение 2014/119 ограничителни мерки.
4
Съгласно член 2, параграф 1 от този регламент:
„Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, които са собственост на някое от физическите или юридическите лица, образуванията или органите, изброени в приложение I, или се владеят, държат или контролират от тях“.
5
Член 3, параграф 1 от посочения регламент предвижда:
„В приложение I са включени лица, за които Съветът е установил в съответствие с член 1 от Решение 2014/119/ОВППС, че са отговорни за присвояване на финансови средства на украинската държава и лица, отговорни за нарушения на правата на човека в Украйна, и физически и юридически лица, образувания или органи, свързани с тях“.
6
Жалбоподателят е включен в списъците на лицата, образуванията и органите, чиито финансови средства и икономически ресурси са замразени, съдържащи се съответно в приложението към Решение 2014/119 и в приложение I към Регламент № 208/2014, като за него е посочена информацията „министър-председател на Украйна до януари 2014 г.“. За включването му в тези списъци са посочени следните идентични основания:
„Лице, което е обект на разследване в Украйна за участие в престъпления във връзка с присвояването на украински държавни средства и незаконното им прехвърляне извън Украйна“.
7
С Решение (ОВППС) 2015/143 от 29 януари 2015 година за изменение на Решение 2014/119/ОВППС относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на ситуацията в Украйна (ОВ L 24, 2015 г., стр. 16), Съветът изменя текста на член 1, параграф 1 от последното решение по следния начин:
„Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи на, притежавани, държани или контролирани от лица, за които е установено, че са отговорни за присвояване на финансови средства на украинската държава, и от лица, отговорни за нарушения на правата на човека, и от физически и юридически лица, образувания или органи, свързани с тях, така както са посочени в списъка в приложението.
За целите на настоящото решение лица, за които е установено, че са отговорни за присвояване на финансови средства на украинската държава, включват лица, по отношение на които украинските органи провеждат разследване:
а)
за присвояване на украински публични финансови средства или активи или за съучастие в подобно деяние; или
б)
за злоупотреба със служебно положение от страна на лице на публична длъжност с цел получаване на неправомерна облага за себе си или за трето лице, като по този начин се причиняват загуби на украински публични финансови средства или активи, или за съучастие в подобно деяние“.
8
С Регламент (ЕС) 2015/138 от 29 януари 2015 година за изменение на Регламент (ЕС) № 208/2014 относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на положението в Украйна (ОВ L 24, 2015 г., стр. 1), Съветът изменя текста на член 3 от последния регламент по сходен начин.
9
С обжалваните актове Съветът, след извършен преглед, оставя жалбоподателя в списъците и продължава срока на прилагане на приетите за него ограничителни мерки до 6 март 2016 г. на следните основания:
„Лице, по отношение на което се провежда наказателно производство от украинските власти за присвояване на публични финансови средства или активи“.
Жалбата пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
10
На 29 април 2015 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на обжалваните актове, като излага пет основания, а именно, първо, неизпълнение на задължението за мотивиране, второ, нарушение на основните му права, трето, злоупотреба с власт, четвърто, нарушение на принципа на добра администрация и пето, явна грешка в преценката.
11
Общият съд отхвърля всяко от тези основания и вследствие на това отхвърля жалбата в нейната цялост.
Производството пред Съда и исканията на страните
12
Жалбоподателят моли Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да постанови окончателно решение по спора, като отмени обжалваните актове в отнасящата се до него част и осъди Съвета да заплати разноските, свързани с производството пред Съда и пред Общия съд,
–
при условията на евентуалност, да върне делото за ново разглеждане от Общия съд, който да се произнесе, като се съобрази с правните изводи на Съда, и да не се произнася по съдебните разноски.
13
Съветът моли Съда:
–
да отхвърли подадената пред него жалба,
–
при условията на евентуалност, да отхвърли подадената пред Общия съд жалба, и
–
да осъди жалбоподателя да заплати разноските по цялото производство.
По жалбата пред Съда
14
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят излага пет основания. По първото основание той упреква Общия съд, че е нарушил член 296 ДФЕС и член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“). По второто основание, което се подразделя на четири части, жалбоподателят твърди, че Общият съд неправилно е заключил, че не са нарушени основните му права. По третото основание той упреква Общия съд, че е направил извод за липса на злоупотреба с власт от страна на Съвета. Като четвърто основание жалбоподателят изтъква нарушение на член 41 от Хартата. Накрая, по петото основание, което се подразделя на шест части, той поддържа, че Общият съд неправилно е заключил, че Съветът не е допуснал явна грешка в преценката, като е приел обжалваните актове.
15
Най-напред следва да се разгледа третата част от петото основание.
Доводи на страните
16
Жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 166 и сл. от обжалваното съдебно решение, че решение на Общия съд от 16 октомври 2014 г., LTTE/Съвет (T‑208/11 и T‑508/11, EU:T:2014:885), което към онзи момент е обжалвано пред Съда и съгласно което, преди да се основе на решение на орган на трета държава, Съветът следва да провери дали релевантната правна уредба на тази държава гарантира зачитането на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита по същия начин, както то е гарантирано на равнището на Съюза, не е приложимо в настоящия случай, тъй като обжалваните актове се различават по текста и целта си от разглежданите в делото, по което е постановено това решение.
17
В това отношение жалбоподателят поддържа, че разликите между тези два вида актове не са определящи, и се позовава на решение на Съда от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), постановено междувременно. От една страна, той твърди, че приемането на ограничителни мерки за него е обусловено от наличието на решение на компетентен орган, така че Съветът да може въз основа на такова решение да установи, че той е отговорен за присвояване на средства. Следователно установените от Съда изисквания се прилагали за този критерий за включване в списъците, който бил формулиран по-широко от критерия, разглеждан в делото, по което е постановено посоченото съдебно решение. От друга страна, били неправилни и съображенията на Общия съд, че борбата с тероризма, до която се отнасят посочените съдебни решения, не се вписва неминуемо в контекста на сътрудничеството с трета държава, която, както в настоящия случай, Съветът е решил да подкрепи.
18
От своя страна Съветът поддържа, че са неоснователни твърденията по третата част от петото основание. Той счита, както е приел и Общият съд в обжалваното съдебно решение, че между вида ограничителни мерки, разглеждан в делото, по което е постановено решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), и разглеждания по настоящото дело има съществена разлика от гледна точка на текста и духа им, както и на целите и общите условия, на които се основават. По-конкретно политическото решение на Съюза да подкрепи режима в Украйна, в частност провежданите реформи с оглед на засилване на правовата държава в тази страна, бил релевантен фактор, тъй като в решение от 19 октомври 2017 г., Yanukovych/Съвет (C‑598/16 P, непубликувано, EU:C:2017:786, т. 61) Съдът всъщност е отбелязал, че ограничителните мерки, насочени към борба с присвояването на публични средства в тази страна, се вписват в рамките на политиката по подкрепа на трета държава, имаща за цел да насърчи както икономическата, така и политическата стабилност в нея.
19
Съветът посочва още, че изводът на Съда в точки 64 и 75 от това съдебно решение е относим към настоящия случай предвид фактическите констатации на Общия съд в точки 175 и 176 от обжалваното съдебно решение, неподлежащи на контрол от страна на Съда, от които следва, че представените от жалбоподателя доказателства не са достатъчни, за да се приеме, че личното му положение е било засегнато поради изтъкнатите от него проблеми във връзка с украинската съдебна система.
Съображения на Съда
20
Съгласно практиката на Съда, в рамките на упражнявания върху ограничителните мерки контрол съдилищата на Съюза трябва да осигуряват по принцип пълен контрол за законосъобразност на всички актове на Съюза с оглед на основните права, които са неделима част от правния ред на Съюза (вж. в този смисъл решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 97, от 28 ноември 2013 г., Съвет/Fulmen и Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, т. 58 и от 28 март 2017 г., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 106).
21
Сред тези основни права са по-специално зачитането на правото на защита и на правото на ефективни правни средства за защита (решения от 28 ноември 2013 г., Съвет/Fulmen и Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, т. 59 и цитираната съдебна практика и от 28 ноември 2013 г., Съвет/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, т. 66).
22
Ефективността на съдебния контрол, гарантиран от член 47 от Хартата, изисква, както правилно припомня Общият съд в точка 136 от обжалваното съдебно решение, при проверката на законосъобразността на съображенията, на които се основава решението за включването или оставянето на името на дадено лице в списък на лицата, обект на ограничителни мерки, съдът на Съюза да се увери, че това решение, което за посоченото лице е индивидуален акт, почива на достатъчно солидни факти. Това предполага проверка на фактическите твърдения в изложението на основанията на посоченото решение, така че съдебният контрол да не се свежда до преценка на абстрактната правдоподобност на посочените основания, а да обхване и въпроса дали тези основания, или поне едно от тях, считано само по себе си за достатъчно, за да обоснове посочените актове, са подкрепени с доказателства (решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 119, от 18 юни 2015 г., Ipatau/Съвет, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, т. 42 и от 18 февруари 2016 г., Съвет/Bank Mellat, C‑176/13 P, EU:C:2016:96, т. 109).
23
В случая, както отбелязва Общият съд в точки 132—134 от обжалваното съдебно решение, приетите за жалбоподателя ограничителни мерки са оставени в сила с обжалваните актове въз основа на критерия за включване в списъците, посочен в член 1, параграф 1 от Решение 2014/119, изменено с Решение 2015/143, и в член 2, параграф 1 във връзка с член 3, параграф 1 от Регламент № 208/2014, изменен с Регламент 2015/138. По този критерий се замразяват средствата на лицата, за които е установено, че са отговорни за присвояване на публични средства, включително на лицата, по отношение на които украинските органи провеждат разследване.
24
В това отношение от точки 134, 149 и 150 от обжалваното съдебно решение следва, че за да приеме тези ограничителни мерки, Съветът се е основал на обстоятелството, че по отношение на жалбоподателя се провежда „наказателно производство от украинските власти за присвояване на публични финансови средства или активи“, както удостоверява писмото на украинските съдебни органи от 10 октомври 2014 г., от което става ясно, че те провеждат разследване за заинтересованото лице.
25
От това следва, че приетите за жалбоподателя ограничителни мерки са оставени в сила с обжалваните актове въз основа на решение на орган на трета държава, който е компетентен да започне и да проведе наказателно разследване по подозрение за извършено престъпление присвояване на публични средства. В това отношение е ирелевантно обстоятелството, посочено в точка 169 от обжалваното съдебно решение, че наличието на такова решение не е критерият за включване в списъците, установен в член 1, параграф 1 от Решение 2014/119, изменено с Решение 2015/143, а фактът, на който се основават разглежданите в случая ограничителни мерки.
26
Що се отнася до такова решение обаче, преди да се основе на решение на орган на трета държава, Съветът е длъжен да провери дали то е прието при спазване на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита (решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583, т. 24).
27
Всъщност съгласно постоянната съдебна практика при приемането на ограничителни мерки Съветът е длъжен да спазва основните права, които са неделима част от правния ред на Съюза и включват по-специално, както бе посочено в точка 21 от настоящото решение, правото на защита и правото на ефективна съдебна защита (вж. в този смисъл решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 97 и 98, от 28 ноември 2013 г., Съвет/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, т. 65 и 66 и от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, т. 25).
28
В това отношение изискването Съветът да провери дали решенията на трети държави, въз основа на които включва дадено лице или образувание в списъка на лицата и образуванията, чиито средства се замразяват, са приети при спазване на посочените права, цели да гарантира, че включването е извършено въз основа на достатъчно солидни факти, а оттам и да защити съответните лица или образувания (вж. в този смисъл решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, т. 26).
29
Съдът е приел също така, че Съветът е длъжен в изложението на мотивите към решението за включване на дадено лице или образувание в списъка на лицата и образуванията, чиито средства се замразяват, и към последващите решения да изложи, дори и накратко, причините, поради които счита, че решението на третата държава, на което възнамерява да се основе, е взето при спазване на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита (вж. в този смисъл решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, т. 31 и 33).
30
Следователно, за да изпълни задължението си за мотивиране, Съветът трябва да покаже в решението за налагане на ограничителни мерки, че е проверил, че решението на третата държава, на което основава тези мерки, е прието при спазване на посочените права (вж. в този смисъл решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, т. 37).
31
В случая следва да се отбележи, че в точка 167 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че подходът, възприет в решение от 16 октомври 2014 г., LTTE/Съвет (T‑208/11 и T‑508/11, EU:T:2014:885), не е приложим в настоящия случай.
32
Общият съд също така е уточнил в точка 175 от обжалваното съдебно решение, че „евентуалното несъответствие между защитата на основните права в Украйна и тази в Съюза би могло да се отрази на законосъобразността на [обжалваните актове] само ако политическото решение на Съвета да подкрепи новия украински режим […] се окаже явно неправилно […]“. Както е видно от точки 173 и 174 от обжалваното съдебно решение, за да стигне до този извод, Общият съд се основава на съдебната практика, установена в решение от 21 април 2015 г., Anbouba/Съвет (C‑630/13 P, EU:C:2015:247, т. 42), съгласно която Съдът признава на законодателя на Съюза широка свобода на преценката по отношение на определянето на общите критерии за включване в списъците, които трябва да бъдат взети предвид при прилагане на ограничителни мерки.
33
Това съображение е опорочено поради грешка при прилагане на правото.
34
Всъщност Съветът би могъл да приеме, че решението за включване в списъците се основава на достатъчно солидни факти единствено след като сам се увери, че правото на защита и правото на ефективна съдебна защита са спазени при приемането на решението на съответната трета държава, въз основа на което той възнамерява да наложи ограничителни мерки.
35
В случая, макар критерият за включване в списъците, посочен в точка 23 от настоящото решение, действително да позволява на Съвета да наложи ограничителни мерки въз основа на решение на трета държава като това, за което става въпрос в писмото от 10 октомври 2014 г., споменато в точка 24 от настоящото решение, все пак задължението на тази институция да зачита правото на защита и правото на ефективна съдебна защита, предполага тя да се увери, че приелите решението органи на третата държава са спазили посочените права.
36
Както отбелязва Общият съд в точка 173 от обжалваното съдебно решение, Украйна действително е една от държавите, присъединили се към Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. Макар подобно обстоятелство да предполага контрол от страна на Европейския съд по правата на човека върху спазването на гарантираните от тази конвенция основни права, които съгласно член 6, параграф 3 ДЕС са част от правото на Съюза в качеството им на общи принципи, то все пак не може да направи излишна проверката на Съвета дали решението на третата държава, въз основа на което той налага ограничителни мерки, е прието при спазване на основните права, и по-специално на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита.
37
Този извод не може да бъде опроверган от обстоятелството, че посочената съдебна практика е установена в контекста на ограничителни мерки, основаващи се на Обща позиция 2001/931/ОВППС на Съвета от 27 декември 2001 година за прилагането на специални мерки за борба с тероризма (ОВ L 344, 2001 г., стр. 93; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 1, стр. 179), в член 1, параграф 4 от която изрично се говори за решение, взето от компетентните органи. Всъщност установените от Общия съд в точки 168—172 от обжалваното съдебно решение разлики от гледна точка на текста, духа и целите между, от една страна, вида ограничителни мерки, предвиден в тази обща позиция, и от друга, вида ограничителни мерки, предвиден в Решение 2014/119, изменено с Решение 2015/143, и в Регламент № 208/2014, изменен с Регламент 2015/138, не биха могли да доведат до това произтичащите от разглежданата съдебна практика гаранции да се прилагат само за ограничителните мерки, приети в областта на борбата с тероризма по модела на посочената обща позиция, но не и за приетите в рамките на сътрудничеството с трета държава, каквото Съветът е взел политическо решение да оказва.
38
Що се отнася до съображението на Общия съд, обобщено в точка 32 от настоящото решение, следва да се добави, че в случая не се поставя под въпрос определянето на общите критерии за включване в списъците, позволяващи приемането на ограничителни мерки. За сметка на това действително се поставя под въпрос решението с обжалваните актове да се остави в сила замразяването на средствата на жалбоподателя, което за него е индивидуален акт. При все това съгласно цитираната в точка 22 от настоящото решение съдебна практика при упражняване на контрол върху законосъобразността на мотивите за приемане на подобно решение съдът на Съюза трябва да се увери, че поне един от посочените мотиви е достатъчно точен и конкретен, че е подкрепен с доказателства и сам по себе си представлява достатъчно основание за това решение (вж. в този смисъл решение от 28 ноември 2013 г., Съвет/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, т. 72).
39
Освен това в случай на оспорване компетентният орган на Съюза следва да докаже правилността на мотивите си по отношение на съответното лице, и не е нужно това лице да доказва отрицателен факт, а именно че тези мотиви са неправилни (решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 121 и от 28 ноември 2013 г., Съвет/Fulmen и Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, т. 66).
40
Що се отнася до решения от 19 октомври 2017 г., Yanukovych/Съвет (C‑598/16 P, непубликувано, EU:C:2017:786) и от 19 октомври 2017 г., Yanukovych/Съвет (C‑599/16 P, непубликувано, EU:C:2017:785), на които се позовава Съветът, следва да се уточни, че в рамките на жалбите, по които са постановени тези решения, Съдът не е бил сезиран с въпроса дали съдебната практика, установена в решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), обхваща случая на ограничителните мерки, приети с оглед на положението в Украйна. Освен това следва да се приеме, че с оглед на постоянната съдебна практика, цитирана в точки 27, 28 и 39 от настоящото решение, от посочените съдебни решения не може да се заключи, че Съветът не е длъжен да провери дали решението на третата държава, въз основа на което възнамерява да приеме ограничителни мерки, е взето при спазване на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита. Подобно заключение действително би било в разрез с постоянната съдебна практика. Следователно изводите, направени в посочените съдебни решения, са без значение за жалбата по настоящото производство.
41
От изложеното по-горе следва, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, обратно на изводите на Съда в решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), че Съветът не е бил длъжен да провери дали решението на трета държава, въз основа на което възнамерява да приеме ограничителни мерки, е взето при спазване на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита, и че поради това е трябвало да се приеме, че не е налице изтъкнатото пред него основание, свързано с наличие на явна грешка в преценката.
42
Ето защо следва да се приемат за основателни твърденията, изложени по третата част от петото основание, и вследствие на това да бъде отменено обжалваното съдебно решение в неговата цялост, без да е необходимо да се разглеждат другите части от това основание, нито останалите основания за обжалване.
По жалбата пред Общия съд
43
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, ако жалбата е основателна, Съдът отменя решението на Общия съд. В този случай той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
44
В случая Съдът разполага с необходимите данни, за да постанови окончателно решение по жалбата за отмяна на обжалваните актове, подадена от жалбоподателя пред Общия съд.
45
В това отношение от мотивите на обжалваните актове ни най-малко не следва, че Съветът е проверил дали украинските съдебни органи са спазили правото на защита и правото на ефективна съдебна защита на жалбоподателя.
46
При това положение е достатъчно да се отбележи, че по мотивите, изложени в точки 25—30 и 34—42 от настоящото решение, жалбата е основателна и обжалваните актове следва да бъдат отменени в частта относно жалбоподателя.
По съдебните разноски
47
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
48
Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, приложим по силата на член 184, параграф 1 от същия към производството по обжалване на съдебни актове на Общия съд, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
49
След като жалбоподателят е направил искане за осъждането на Съвета и последният е загубил делото, Съветът следва да бъде осъден да заплати разноските по двете съдебни производства.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 7 юли 2017 г., Azarov/Съвет (T‑215/15, EU:T:2017:479).
2)
Отменя Решение (ОВППС) 2015/364 на Съвета от 5 март 2015 година за изменение на Решение 2014/119/ОВППС относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на ситуацията в Украйна, и Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/357 на Съвета от 5 март 2015 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 208/2014 относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на положението в Украйна, в частта относно г‑н Mykola Yanovych Azarov.
3)
Осъжда Съвета на Европейския съюз да заплати съдебните разноски както в първоинстанционното производство, така и в това по жалбата пред Съда.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.