62008CP0296
STALIŠČE GENERALNE PRAVOBRANILKE
JULIANE KOKOTT,
predstavljeno 6. avgusta 2008 (
1
)
Zadeva C-296/08 PPU
Postopek izročitve
proti
Ignaciu Pedru Santestebanu Goicoecheu
„Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah — Okvirni sklep 2002/584/PNZ — Člena 31 in 32 — Evropski nalog za prijetje in postopki predaje med državami članicami — Možnost, da država, ki izvršuje zahtevo za izročitev, uporabi konvencijo, sprejeto pred 1. januarjem 2004, ki pa se v tej državi uporablja od poznejšega datuma“
I – Uvod
1.
Zaradi zahteve za izročitev, ki so jo 2. junija 2008 vložili španski organi na podlagi konvencije z dne 27. septembra 1996, (
2
) je bil Ignacio Santesteban Goicoechea (
3
) zaradi izvršitve začasno pridržan v Franciji. (
4
)
2.
Iz navedb predložitvenega sodišča je razvidno, da je I. P. Santesteban Goicoechea član teroristične organizacije Euskadi Ta Askatasuna/Tierra Vasca y Libertad/Baskovska domovina in svoboda (ETA). Dejanja, ki se mu očitajo, so bila storjena na španskem ozemlju februarja in marca 1992. Opredeljena so kot shranjevanje vojaškega orožja, nezakonita posest eksploziva ter kazniva dejanja odvzema motornega vozila, zamenjave registrskih tablic in pripadnosti teroristični organizaciji. (
5
)
3.
Chambre de l’instruction pri Cour d’appel de Montpellier, ki se mora opredeliti o zahtevi za izročitev, dvomi o uporabi Konvencije iz leta 1996. Meni, da če bi Francoska republika uporabila to konvencijo, bi to lahko bilo v nasprotju z Okvirnim sklepom o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (
6
) (v nadaljevanju: Okvirni sklep). V teh okoliščinah je Chambre de l’instruction pri Cour d’appel de Montpellier prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji o razlagi Okvirnega sklepa:
„1.
Ali okoliščina, da država članica – v obravnavani zadevi [Kraljevina Španija] – na podlagi člena 31(2) Okvirnega sklepa […] ni poslala uradnega obvestila, da namerava še naprej uporabljati dvostranske ali večstranske sporazume, tej državi članici zaradi uporabe pojma ‚nadomesti‘ v členu 31 tega okvirnega sklepa onemogoča, da bi z drugo državo članico – v obravnavani zadevi [Francosko republiko], ki je podala izjavo na podlagi člena 32 Okvirnega sklepa – uporabljala druge postopke, kot je postopek z evropskim nalogom za prijetje?
2.
Če je odgovor na predhodno vprašanje nikalen:
Ali pridržki izvršitvene države članice tej dopuščajo uporabo [Konvencije iz leta 1996], ki je bila torej sprejeta pred 1. januarjem 2004, vendar je v tej izvršitveni državi članici začela veljati šele po 1. januarju 2004, ki je naveden v členu 32 Okvirnega sklepa?“
4.
Ker je edini razlog za to, da so francoski organi zdaj I. P. Santestebana Goicoecheo pridržali, zahteva španskih organov za izročitev, je predložitveno sodišče predlagalo, naj se v tej zadevi uporabi nujni postopek predhodnega odločanja (člen 104 Poslovnika), tretji senat Sodišča pa je ta predlog sprejel.
II – Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
5.
Dopustnost tega predloga za sprejetje predhodne odločbe je treba preučiti na podlagi členov 243 ES in 35 EU. Glede tega je treba načeloma razlikovati dve točki, in sicer po eni strani vprašanje, ali je predložitveno sodišče „nacionalno sodišče“ v smislu ustaljene sodne prakse Sodišča na področju predlogov za sprejetje predhodne odločbe, (
7
) po drugi strani pa vprašanje, ali to sodišče v obravnavanem primeru izvaja sodno funkcijo, in ne upravne. (
8
)
6.
V zvezi s prvo točko je treba navesti, da ni dvoma, da se senat za preiskovalne zadeve (chambre de l’instruction) francoskega pritožbenega sodišča, ki obravnava zahtevo za izročitev, lahko šteje za „nacionalno sodišče“ v smislu določb pogodb, ki urejajo postopek predhodnega odločanja. V skladu s pojasnili, ki jih je v zvezi s tem dala francoska vlada v pisnih stališčih, je navedeni senat stalni organ, ustanovljen z zakonom, sestavljajo ga sodniki, katerih neodvisnost in neodstavljivost sta zagotovljeni, naloge opravlja v okviru obveznega in kontradiktornega postopka ter uporablja pravna pravila.
7.
V zvezi z drugo točko je treba navesti, da bi se vsekakor lahko vprašali, ali je postopek izročitve, na podlagi katerega posreduje senat za preiskovalne zadeve pritožbenega sodišča, resnično sodni postopek. Francoski Conseil d’État je v preteklosti presodil, da gre pri tem za upravno, in ne za sodno funkcijo v smislu francoskega prava. (
9
) Vendar pa taka presoja v nacionalnem pravu ne more vplivati na vprašanje, ali predložitveno sodišče opravlja sodno funkcijo v smislu prava Skupnosti.
8.
Francoska vlada upravičeno poudarja, da gre za spor, o katerem mora v obravnavanem primeru odločiti Chambre de l’instruction pri Cour d’appel de Montpellier. Gre za spor med državnim tožilstvom in osebo, zahtevano z zahtevo za izročitev. Spornost postopka je v tej zadevi še zlasti očitna, ker zadevna oseba ni izrazila soglasja glede svoje izročitve, ampak je, nasprotno, izpodbijala njeno zakonitost.
9.
Senat za preiskovalne zadeve pritožbenega sodišča o izročitvi sicer ne odloči sam, saj mora nato upravni organ sprejeti odločbo o izročitvi. Vendar je senat za preiskovalne zadeve pritožbenega sodišča pristojen, da popolnoma neodvisno in na podlagi kontradiktornega postopka presodi zakonitost zahtevane izročitve. Če je mnenje tega sodišča o izročitvi negativno, zahtevane osebe ne bo mogoče izročiti in bo po uradni dolžnosti izpuščena na prostost.
10.
Na splošno je treba upoštevati dejstvo, da različni nacionalni postopki izročitve, skupaj s tistimi, ki so uvedeni za izvajanje Okvirnega sklepa, pogosto tako ali drugače po zgledu postopka, ki se v Franciji uporablja v tej zadevi, predvidevajo vključitev upravnega organa. (
10
) Preozka razlaga meril, ki urejajo dopustnost predlogov za sprejetje predhodne odločbe, bi v takih primerih lahko preprečila dostop do Sodišča in tako ogrozila enotno razlago Okvirnega sklepa.
11.
Končno bi zaradi narave Okvirnega sklepa bilo mogoče podvomiti o pristojnosti Sodišča, da odgovori na vprašanji. V skladu s členom 34(2)(b) EU Okvirni sklep nima neposrednega učinka. Iz tega izhaja, da se nanj ni mogoče sklicevati pri nasprotovanju uporabi nacionalnih pravil, ki urejajo izročitev. Zato se lahko vprašamo o koristnosti odgovora Sodišča v tej zadevi.
12.
Vendar je treba upoštevati, da za vprašanja, ki jih v predhodno odločanje predložijo nacionalna sodišča, velja domneva upoštevnosti, ki jo je mogoče ovreči samo izjemoma. Tako bi bilo, kadar je očitno, da zahtevana razlaga določb prava Evropske unije, navedenih v teh vprašanjih, ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, kadar je problem hipotetičen ali kadar Sodišče nima dovolj pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko koristno odgovorilo na zastavljena vprašanja. Razen v takih primerih Sodišče načeloma mora odločiti o vprašanjih za predhodno odločanje, ki se nanašajo na razlago aktov iz člena 35(1) EU. (
11
) Koristnost odgovora Sodišča, zlasti glede na skladno razlago francoskega prava, namreč ni a priori očitno izključena.
13.
Iz teh razlogov je treba ta predlog za sprejetje predhodne odločbe razglasiti za dopusten.
III – Analiza vprašanj za predhodno odločanje
A – Uvodne ugotovitve
14.
Dvomi predložitvenega sodišča o uporabi Konvencije iz leta 1996 temeljijo v bistvenem na teh ugotovitvah:
—
po eni strani je v Okvirnem sklepu določeno, da ta nadomešča Konvencijo iz leta 1996 (glej člen 31(1)(d) Okvirnega sklepa), Kraljevina Španija pa Sveta Evropske unije in Komisije Evropskih skupnosti ni uradno obvestila, da jo želi še naprej uporabljati (člen 31(2), četrti pododstavek, Okvirnega sklepa);
—
po drugi strani je Francoska republika v skladu s členom 32 Okvirnega sklepa izjavila, da bo zahteve v zvezi z dejanji, storjenimi pred 1. novembrom 1993, še naprej obravnavala v skladu z metodami izročitve, ki so veljale pred 1. januarjem 2004, in ne v skladu z nalogom za prijetje. Vendar je Konvencija iz leta 1996 v Franciji začela veljati šele 1. julija 2005.
15.
V teh okoliščinah se lahko izkaže, da obstaja „praznina“ pri metodah izročitve, ki jih uporabljata Francoska republika in Kraljevina Španija v zvezi z dejanji, kot so ta v zadevi v glavni stvari, storjenimi pred 1. novembrom 1993. Namen vprašanj za predhodno odločanje je pojasniti, ali taka praznina obstaja ali ne.
B – Prvo vprašanje za predhodno odločanje
16.
S prvim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali člen 31(1) Okvirnega sklepa prepoveduje obravnavanje zahteve za izročitev v skladu s pravili iz mednarodne konvencije, če država članica, ki vloži zahtevo, ni sporočila namere o uporabi te mednarodne konvencije v skladu s členom 31(2), četrti pododstavek, Okvirnega sklepa, medtem ko je izvršitvena država članica z izjavo v skladu s členom 32 Okvirnega sklepa izključila uporabo postopka z evropskim nalogom za prijetje.
17.
Najprej je treba poudariti, da se za zahteve za izročitev, prejete od 1. januarja 2004 dalje, načeloma uporablja postopek z evropskim nalogom za prijetje. (
12
) Tako je splošno pravilo iz člena 32, druga poved, Okvirnega sklepa. Iz tega izhaja, da se mora zahteva za izročitev, kakršno je Kraljevina Španija izdala 2. junija 2008, načeloma obravnavati v skladu s postopkom z evropskim nalogom za prijetje. (
13
)
18.
Vendar ima navedeno splošno pravilo izjeme, ki so določene v členih 31(2) in (3) ter 32 Okvirnega sklepa. Zlasti lahko države članice izključijo uporabo postopka z evropskim nalogom za prijetje v zvezi z zahtevami za izročitev zaradi dejanj, storjenih pred datumom, ki se določi (člen 32, od tretje do šeste povedi, Okvirnega sklepa). Tako je Francoska republika izjavila, da bo zahteve, ki se nanašajo na dejanja, storjena pred 1. novembrom 1993, še naprej obravnavala v skladu z metodami izročitve, veljavnimi pred 1. januarjem 2004. Ker so bila dejanja, očitana I. P. Santestebanu Goicoechei, storjena leta 1992, mora Francoska republika to zahtevo Kraljevine Španije za izročitev obravnavati v skladu z metodami, veljavnimi pred 1. januarjem 2004, in ne v skladu s postopkom z evropskim nalogom za prijetje.
19.
Vendar je treba preveriti, ali je za uporabo teh prejšnjih metod poleg izjave izvršitvene države članice (Francoske republike) v smislu člena 32 Okvirnega sklepa potrebno tudi obvestilo v skladu s členom 31(2), četrti pododstavek, Okvirnega sklepa od države članice, ki vloži zahtevo (Kraljevina Španija).
20.
Glede na informacije, ki jih je posredovalo predložitveno sodišče, ni nobenega obvestila Kraljevine Španije, da želi še naprej uporabljati obstoječe sporazume, kot sta Konvencija iz leta 1996, ki jo je uporabila kot podlago za to zahtevo za izročitev, ali Konvencija z dne 13. decembra 1957. (
14
)
21.
Na prvi pogled bi lahko iz tega neobstoja obvestila Kraljevine Španije sklepali, da je Konvencijo iz leta 1996 – kot med drugim Konvencijo iz leta 1957 – nadomestil Okvirni sklep (glej njegov člen 31(1)) in da se v tem primeru ne more uporabiti. Vendar se taka ugotovitev ne zdi v skladu s splošno sistematiko Okvirnega sklepa in njegovih ciljev.
22.
Najprej, sistem obveščanja iz člena 31(2) Okvirnega sklepa se ne uporablja pri pravnih aktih, kot je Konvencija iz leta 1996. Kakor je poudarila Komisija, so večstranski pravni akti, izrecno navedeni v omenjenem členu 31(1), med katerimi je Konvencija iz leta 1996, že del pravnega reda Evropske unije, (
15
) njihov obstoj pa je v državah članicah dobro poznan. Francoska republika upravičeno dodaja, da se člen 31(2) Okvirnega sklepa dejansko nanaša le na postopke izročitve, ki so bolj velikopotezni od postopka z evropskim nalogom za prijetje in ki ga lahko dopolnijo in izboljšajo, na primer na metode izročitve, ki obstajajo med državami nordijskega sodelovanja. (
16
)
23.
Tudi ob predpostavki, da je Konvencija iz leta 1996 lahko predmet obvestila v smislu člena 31(2) Okvirnega sklepa, se neobstoj takega obvestila ne sme obravnavati kot ovira za dejansko uporabo te konvencije v obravnavani zadevi. V nasprotju z izjavami, določenimi v členu 32 Okvirnega sklepa, se obvestila, določena v členu 31(2), četrti in peti pododstavek, Okvirnega sklepa ne objavijo v Uradnem listu Evropske unije in se ne sporočijo drugim državam članicam. Iz tega je mogoče sklepati, da se morajo ta obvestila razumeti kot izključno deklaratorni akti, ki niso predhodni pogoj, potreben za uporabo obstoječih ali novih sporazumov.
24.
Poleg tega je treba člen 31 Okvirnega sklepa razlagati ob upoštevanju glavnega cilja Okvirnega sklepa, ki je prispevati k vzpostavitvi območja svobode, varnosti in pravice, kar pomeni izboljšati in pospeševati postopke izročitve. (
17
) Namen nadomestitve določenih obstoječih sporazumov iz člena 31(1) Okvirnega sklepa je torej tudi izboljšati in pospešiti postopke izročitve, in nikakor ne te postopke upočasniti ali otežiti. (
18
) Ni si mogoče predstavljati, da bi bila posledica člena 31(1) Okvirnega sklepa poslabšanje metod izročitve, ki so se uporabljale med državami članicami ob začetku veljavnosti Okvirnega sklepa.
25.
Iz tega se lahko sklepa, da se v dvostranskih odnosih med dvema državama članicama obstoječi sporazumi, kot sta Konvencija iz leta 1996 in Konvencija iz leta 1957, lahko obravnavajo, kakor da jih je nadomestil Okvirni sklep, le če se med tema državama članicama Okvirni sklep dejansko uporablja. Dokler ena od dveh držav članic, v obravnavanem primeru Francoska republika, ne uporablja Okvirnega sklepa za nekatere zahteve za izročitev, se lahko te oblikujejo in obravnavajo na podlagi obstoječih sporazumov pod pogojem iz člena 32 Okvirnega sklepa.
26.
Iz vseh navedenih razlogov je treba na prvo vprašanje odgovoriti nikalno.
C – Drugo vprašanje za predhodno odločanje
27.
Z drugim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je državi članici, ki je v skladu s členom 32 Okvirnega sklepa dala izjavo, dovoljeno obravnavati zahteve za izročitev na podlagi konvencije, ki je bila podpisana pred 1. januarjem 2004, v tej državi članici pa je začela veljati po tem datumu. Iz okoliščin predloga za sprejetje predhodne odločbe in iz stališč strank je razvidno, da se to vprašanje nanaša na Konvencijo iz leta 1996, s katero je Kraljevina Španija v obravnavanem primeru utemeljila svojo zahtevo za izročitev z dne 2. junija 2008.
28.
Konvencija iz leta 1996 je bila vsekakor podpisana pred 1. januarjem 2004, datumom, ki je določen v členu 32 Okvirnega sklepa, vendar je za Francosko republiko začela veljati šele 1. julija 2005 (
19
), in sicer za zahteve za izročitev, prejete po tem datumu. (
20
) Zastavlja se torej vprašanje, ali se lahko Konvencija iz leta 1996 šteje za eno od „metod izročitve, ki so se uporabljale do 1. januarja 2004“ v odnosih med Kraljevino Španijo in Francosko republiko.
29.
Na prvi pogled se zdi nikalni odgovor na to vprašanje nujen, saj Konvencija iz leta 1996 v Franciji 1. januarja 2004, to je dne, na katerega se nanaša člen 32 Okvirnega sklepa, ni veljala. V tem primeru bi se torej morala uporabljati Konvencija iz leta 1957, in ne tista iz leta 1996.
30.
Vendar pa tak odgovor ne bi dovolj upošteval splošne sistematike in ciljev Okvirnega sklepa. Kot je navedeno zgoraj, (
21
) je glavni cilj Okvirnega sklepa prispevati k vzpostavitvi območja svobode, varnosti in pravice, kar pomeni izboljšati in pospeševati postopke izročitve. (
22
)
31.
Ker je v členu 32 Okvirnega sklepa predvidena možnost odstopanja od postopka z evropskim nalogom za prijetje, ta člen ne izključuje možnosti, da države članice spremenijo postopke izročitve, ki veljajo med njimi, tako da jih postopno izboljšajo in pospešijo. Zgolj dejstvo, da država članica z izjavo v skladu s členom 32 Okvirnega sklepa iz postopka z evropskim nalogom za prijetje izključi določene zahteve za izročitev, je ne obvezuje, da nacionalno pravo „zamrzne“ v stanju, kakršno je veljalo za te zahteve pred 1. januarjem 2004. Ne moremo trditi, da je zadevna država članica omejena samo na izbiro med ponovno vzpostavitvijo statusa quo na dan 1. januarja 2004 na eni strani in postopkom z evropskim nalogom za prijetje na drugi. Glede na namen Okvirnega sklepa nič ne nasprotuje temu, da država članica postopno prilagodi postopek izročitve, ki velja za stare zadeve, določene v njeni izjavi v skladu z navedenim členom 32.
32.
Nasprotno, država članica lahko postopno izboljša procesno pravo, ki se uporablja pri zahtevah za izročitev, ki jih ni želela takoj obravnavati po postopku z evropskim nalogom za prijetje. V ta namen lahko predvsem uveljavi mednarodno konvencijo, kot je Konvencija iz leta 1996, ki jo je sklenila že pred 1. januarjem 2004, ki pa mora biti še ratificirana in začeti veljati. (
23
) Tako izboljšanje veljavnih postopkov je popolnoma v skladu s splošno sistematiko in ciljem Okvirnega sklepa. (
24
)
33.
Člen 32 Okvirnega sklepa bi se moral razlagati vsaj tako, da ne nasprotuje poznejšemu izboljšanju metod izročitve, veljavnih v izvršitveni državi članici pred 1. januarjem 2004.
34.
Take predhodne metode izročitve so se 1. julija 2005 izboljšale z uporabo Konvencije iz leta 1996 v Francoski republiki. Namen Konvencije iz leta 1996 je dopolniti določbe in olajšati uporabo Konvencije iz leta 1957 (glej člen 1(1), prva alinea, Konvencije iz leta 1996 in njeno predzadnjo uvodno izjavo). (
25
) Poleg tega je v členu 28 Konvencije iz leta 1957 že predvidena možnost, da pogodbenice med seboj sklepajo dvo- ali večstranske sporazume za dopolnitev njenih določb ali lažjo uporabo njenih načel.
35.
Ugotovitev, da Konvencija iz leta 1996 dopolnjuje in izboljšuje predhodne metode izročitve v smislu člena 32 Okvirnega sklepa, je potrjena med drugim s samim Okvirnim sklepom, v katerem je ta konvencija navedena med mednarodnimi pravnimi akti, ki so del pravnega reda Evropske unije. (
26
)
36.
Iz vseh zgoraj navedenih razlogov je treba na drugo vprašanje odgovoriti pritrdilno.
D – Splošna načela
37.
I. P. Santesteban Goicoechea v stališčih, predstavljenih Sodišču, trdi, da uporaba Konvencije iz leta 1996 v obravnavanem primeru krši splošna pravna načela in temeljne pravice.
38.
V skladu s členom 6 EU temelji Evropska unija na načelu pravne države in spoštuje temeljne pravice, ki jih zagotavlja EKČP (
27
) in ki kot splošna načela prava Skupnosti izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav članic. Torej so države članice podvržene nadzoru skladnosti njihovih aktov s pogodbami in splošnimi pravnimi načeli, ko izvajajo pravo Unije (
28
) (glej tudi člen 51(1) Listine Unije o temeljnih pravicah, razglašene 7. decembra 2000 v Nici (UL C 364, str. 1)).
39.
Zato bi lahko trdili, da se države članice za uporabo metod izročitve, ki niso v skladu s temeljnimi pravicami, (
29
) ne morejo sklicevati na člen 32 Okvirnega sklepa. Vendar ni nujno, da se Sodišče v okviru tega nujnega postopka predhodnega odločanja opredeli o tem vprašanju. Najprej, vprašanje ni del predloga za sprejetje predhodne odločbe. Poleg tega se zdi, da splošna načela niso kršena, kot je dokazano v nadaljevanju.
40.
EKČP sicer sama po sebi ne daje pravice do neizročitve (
30
) in ne vsebuje niti določb o pogojih, v katerih se lahko odobri izročitev, niti določb o postopku, ki ga je treba uporabiti. (
31
) Poleg tega se postopek izročitve ne nanaša na civilnopravne pravice in obveznosti tožeče stranke ali na utemeljenost kazenske obtožbe zoper njo v smislu člena 6 EKČP. (
32
)
41.
Vendar pa je treba preučiti, ali splošna pravna načela Evropske unije nasprotujejo temu, da bi Francoska republika obravnavala zahtevo za izročitev, ki jo je vložila Kraljevina Španija, na podlagi Konvencije iz leta 1996. I. P. Santesteban Goicoechea se sklicuje predvsem na načelo zakonitosti in prepovedi retroaktivnosti strožjih kazenskih določb ter na načelo pravne varnosti.
Načelo zakonitosti kazni
42.
V zvezi z načelom zakonitosti v kazenskem pravu (nullum crimen, nulla poena sine lege) je treba opozoriti, da je to načelo del splošnih pravnih načel, na katerih temeljijo skupne ustavne tradicije držav članic. Potrjeno je bilo z različnimi mednarodnimi pogodbami, predvsem s členom 7(1) EKČP (
33
), nedavno pa tudi s členom 49 Listine Unije o temeljnih pravicah.
43.
V zvezi s tem načelom bi se lahko pojavili dvomi zaradi dejstva, da država članica ne glede na besedilo člena 32 Okvirnega sklepa, ki se sklicuje na „metode izročitve, ki se uporabljajo do 1. januarja 2004“, želi uporabiti pravila, ki so začela veljati po tem datumu.
44.
Načelo nullum crimen, nulla poena sine lege pomeni, da mora zakon jasno opredeliti kršitve in kazni zanje. (
34
) Tesno je povezano z načelom prepovedi retroaktivnosti kaznivih dejanj in kazni (nullum crimen, nulla poena sine lege praevia), v skladu s katerim zakonodajalec ne sme retroaktivno določiti kaznivega dejanja ali kazni niti poostriti kazni.
45.
Vendar se načelo nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) uporablja samo v materialnem pravu, torej pri vprašanju, ali se dejanje lahko kaznuje ali ne. Ne uporablja pa se za postopkovne vidike kazenskega prava. (
35
) Za osebo se lahko torej uporabijo postopkovne določbe, uvedene ali spremenjene po datumu dejanj, ki jo bremenijo, ne da bi bilo kršeno načelo nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia). To velja zlasti za določbe, ki urejajo izročitev oseb med državami, (
36
) saj so te izključno postopkovne.
46.
Iz tega se lahko sklepa, da I. P. Santesteban Goicoechea ne more veljavno navajati načela nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia), da bi pri tej zahtevi za izročitev, ki jo je vložila Kraljevina Španija, preprečil uporabo Konvencije iz leta 1996.
Načelo pravne varnosti in načelo non bis in idem
47.
V obravnavani zadevi se ti načeli navajata v smislu, da naj bi bil položaj I. P. Santestebana Goicoechee „dokončno določen“ z zavrnitvijo predhodne zahteve za izročitev, ki jo je Kraljevina Španija vložila 11. oktobra 2000. (
37
) Postavlja se vprašanje, ali je ta zahteva za izročitev, ki je bila vložena 2. junija 2008, v nasprotju s pravno varnostjo in pravilom non bis in idem.
48.
Vendar to vprašanje spada v okvir presoje zahteve za izročitev kot take, in ne k predhodni preučitvi v zvezi s pravili, ki veljajo za tako presojo. Predmet tega predloga za sprejetje predhodne odločbe je samo vprašanje, katera metoda izročitve se uporablja v tej zadevi. Iz tega izhaja, da mora nacionalno sodišče pri presoji zahteve preveriti in zagotoviti spoštovanje temeljnih pravic, med katerimi sta pravna varnost in pravilo non bis in idem. Sodišče lahko v zvezi s tem predloži nekaj pojasnil.
49.
V zvezi z načelom pravne varnosti, katerega sestavni del je pravnomočnost, je treba navesti, da je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da spada med splošna pravna načela, ki jih uporablja Sodišče. (
38
) Vendar se pravnomočnost nanaša zgolj na dejanska in pravna vprašanja, ki so bila dejansko ali nujno obravnavana v zadevni sodni odločbi. (
39
)
50.
V tej zadevi se je v prejšnji odločbi sicer obravnavala zahteva za izročitev, ki se nanaša na isto osebo in na ista dejanja kot ta. Vendar pa pristojno sodišče o tej zahtevi ni odločalo v skladu s Konvencijo iz leta 1996, saj ta takrat ni veljala. Pravnomočnost takrat izraženega negativnega mnenja torej ne more ovirati tega, da bi se ta zahteva za izročitev, ki se nanaša na isto osebo in ista dejanja, obravnavala na podlagi nove pravne podlage, torej Konvencije iz leta 1996. (
40
)
51.
V zvezi s tem želim spomniti, da je zavrnitev zahteve za izročitev z dne 11. oktobra 2000 temeljila na zastaranju dejanj, ki bremenijo I. P. Santestebana Goicoecheo, v skladu s francoskim pravom. Natanko v tej točki se je pravo spremenilo, saj Konvencija iz leta 1996 od zdaj izvršitveni državi članici ne dovoljuje več navajanja zastaranja dejanj po svojem nacionalnem pravu. (
41
)
52.
V zvezi z načelom non bis in idem, ki je bilo potrjeno v členu 4 Protokola št. 7, ki je priložen EKČP, in v členu 50 Listine Unije o temeljnih pravicah, je treba navesti, da je temeljno načelo prava Skupnosti, katerega spoštovanje zagotavlja Sodišče. (
42
)
53.
Za uporabo načela non bis in idem so določeni trije pogoji, in sicer istovetnost dejstev, enotnost kršitelja in enotnost pravno zavarovanega interesa. To načelo torej prepoveduje, da bi se zaradi zavarovanja iste pravne dobrine ista oseba večkrat kaznovala (oziroma preganjala (
43
)) za isto nezakonito ravnanje. (
44
)
54.
Treba je ugotoviti, da glede na podatke, ki jih ima Sodišče, I. P. Santesteban Goicoechea ni bil večkrat preganjan za ista dejanja in da ga pristojni organi ne nameravajo večkrat kaznovati za ista dejanja. (
45
) Španski organi so le večkrat poskušali doseči, da jim ga Francoska republika izroči, in to vedno v okviru istih kazenskih pregonov.
55.
Vendar izročitev sama po sebi ni kazen ter zgolj dejstvo, da se oseba izroči, v ničemer ne vpliva na vprašanje, ali bo po pravu država, ki vloži zahtevo, tej osebi lahko naložila kazen in jo tudi izvršila.
56.
Zato se načelo non bis in idem pri samih postopkih izročitve ne uporablja. Torej ne more ovirati tega, da bi Kraljevina Španija znova vložila zahtevo za izročitev I. P. Santestebana Goicoechee, ki bi jo Francoska republika znova obravnavala.
IV – Predlog
57.
Glede na zgornje ugotovitve predlagam, naj se na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Cour d’appel de Montpellier, odgovori tako:
1.
Kadar je izvršitvena država članica z izjavo v smislu člena 32 Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami izključila uporabo postopka z evropskim nalogom za prijetje, člen 31 tega okvirnega sklepa ne nasprotuje obravnavanju zahteve za izročitev v skladu s pravili iz mednarodne konvencije, in to čeprav država članica, ki vloži zahtevo, ni sporočila svoje namere o uporabi te mednarodne konvencije v skladu s členom 31(2), četrti pododstavek, navedenega Okvirnega sklepa.
2.
Država članica, ki je podala izjavo v skladu s členom 32 Okvirnega sklepa 2002/584, da bi za nekatere zahteve za izročitev izključila uporabo postopka z evropskim nalogom za prijetje, lahko navedene zahteve obravnava kot izvršitvena država članica na podlagi mednarodne konvencije, podpisane pred 1. januarjem 2004, da dopolni predhodne metode izročitve, čeprav je ta konvencija v navedeni državi članici začela veljati po 1. januarju 2004.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Konvencija – imenovana „Dublinska konvencija“ – pripravljena na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji, o izročitvi med državami članicami Evropske unije (UL C 313, str. 12, v nadaljevanju: Konvencija iz leta 1996).
(
3
)	Ali glede na vlogo, ki jo je zadevna oseba vložila sama, Inaki Santesteban Goikoetxea.
(
4
)	Pred to zahtevo za izročitev so španski organi že dvakrat poskušali prijeti I. P. Santestebana Goicoecheo, vendar neuspešno: o zahtevi za izročitev, vloženi 11. oktobra 2000 pri francoskih organih, je Cour d’appel de Versailles (Francija) izdalo negativno mnenje (sodba z dne 19. junija 2001) zaradi zastaranja dejanj, ki bremenijo zadevno osebo, v skladu s francoskim pravom, evropski nalog za prijetje, izdan 31. marca 2004, pa tudi ni pripeljal do izročitve I. P. Santestebana Goicoechee Španiji.
(
5
)	Mimogrede je treba poudariti, da je I. P. Santesteban Goicoechea v Franciji ravnokar odslužil zaporno kazen, naloženo zaradi kaznivih dejanj, drugačnih od teh, za katere zdaj španski organi zahtevajo njegovo izročitev; to je razvidno iz pisnih odgovorov francoske vlade na vprašanja, ki jih je Sodišče postavilo v okviru tega postopka predhodnega odločanja.
(
6
)	Okvirni sklep Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 (UL L 190, str. 1, in popravek v UL 2006, L 279, str. 30).
(
7
)	Glej med drugim sodbo z dne 17. septembra 1997 v zadevi Dorsch Consult (C-54/96, Recueil, str. I-4961, točka 23) in sklep z dne 14. maja 2008 v zadevi Pilato (C-109/07, ZOdl., str. I-3503, točka 22).
(
8
)	Glej sodbi z dne 30. junija 2005 v zadevi Längst (C-165/03, ZOdl., str. I-5637, točka 25) in z dne 27. aprila 2006 v zadevi Standesamt Stadt Niebüll (C-96/04, ZOdl., str. I-3561, točka 13) ter sklep z dne 18. junija 1980 v zadevi Borker (138/80, Recueil, str. 1975, točka 4).
(
9
)	Sodba francoskega Conseil d’État z dne 7. julija 1978 v zadevi Croissant.
(
10
)	V zvezi z nemškim pravom glej predvsem opis iz sodbe z dne 17. julija 2008 v zadevi Kozlowski (C-66/08, sodbi točki 14 in 15). V tej ZOdl., str. I-6041, Sodišče ni dvomilo o sodni naravi postopka pred nemškim predložitvenim sodiščem.
(
11
)	Sodba z dne 16. junija 2005 v zadevi Pupino (C-105/03, ZOdl., str. I-5285, točka 30).
(
12
)	Okvirni sklep se torej uporablja za zahteve za izročitev, ki se nanašajo na dejanja, storjena pred začetkom njegove veljavnosti.
(
13
)	Treba je opozoriti, da je bil leta 2004 za I. P. Santestebana Goicoecheo izdan evropski nalog za prijetje.
(
14
)	Evropska konvencija o izročitvi, podpisana v Parizu, sklenjena v okviru Sveta Evrope (v nadaljevanju: Konvencija iz leta 1957).
(
15
)	Glej uvodno izjavo 4 Okvirnega sklepa.
(
16
)	Tako so po navedbah francoske vlade samo Kraljevina Danska, Republika Finska in Kraljevina Švedska uporabile obvestila v skladu s členom 31(2) Okvirnega sklepa.
(
17
)	Glej v tem smislu uvodni izjavi 1 in 5 Okvirnega sklepa.
(
18
)	Z istega vidika se šteje, da neprekinjena uporaba obstoječih sporazumov in sklenitev novih sporazumov med državami članicami še bolj poenostavlja ali pospešuje postopke predaje oseb, ki so predmet evropskih nalogov za prijetje (glej člen 31(2), prvi in drugi pododstavek, Okvirnega sklepa).
(
19
)	Konvencije iz leta 1996 še niso ratificirale vse države članice in torej uradno še ni začela veljati (glej njen člen 18(2)). Vendar se od 1. julija 2005 Konvencija iz leta 1996 uporablja med Francosko republiko in Kraljevino Španijo, ker sta jo ti državi članici ratificirali in podali izjave v skladu s členom 18(4) te konvencije.
(
20
)	Člen 18(5) Konvencije iz leta 1996.
(
21
)	Glej del, ki se nanaša na prvo vprašanje za predhodno odločanje, predvsem točko 24 tega stališča.
(
22
)	Glej v tem smislu uvodni izjavi 1 in 5 Okvirnega sklepa.
(
23
)	Glej člen 18 Konvencije iz leta 1996.
(
24
)	Tudi glede zahtev za izročitev, ki spadajo na področje uporabe postopka z evropskim nalogom za prijetje, člen 31(2) Okvirnega sklepa državam članicam omogoča, da to presežejo in uporabljajo dvo- ali večstranske sporazume – obstoječe ali nove – ki še bolj poenostavijo ali pospešijo postopke predaje oseb, ki so predmet evropskih nalogov za prijetje. Tako obstaja še tehtnejši razlog za to, da mora biti tako izboljšanje postopka mogoče v zvezi z zahtevami za izročitev, izključenimi s področja uporabe postopka z evropskim nalogom za prijetje.
(
25
)	Med izboljšavami, ki so bile v sistem iz leta 1957 vnesene s Konvencijo iz leta 1996, je treba poudariti predvsem te: prvič, izročitve ni mogoče zavrniti z utemeljitvijo, da je pregon ali kaznovanje osebe po pravu zaprošene države članice zastaralo (člen 8(1) Konvencije iz leta 1996), in, drugič, zaprošena država članica ne more šteti nobenega kaznivega dejanja za politično kaznivo dejanje (člen 5 Konvencije iz leta 1996, „depolitizacija“ kršitev). Zato se izročitev ne more več zavrniti z utemeljitvijo, da naj bi šlo za „politično“ kaznivo dejanje.
(
26
)	Uvodna izjava 4 Okvirnega sklepa.
(
27
)	Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP).
(
28
)	Sodba z dne 3. maja 2007 v zadevi Advocaten voor de Wereld (C-303/05, ZOdl., str. I-3633, točka 45).
(
29
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 27. junija 2006 v zadevi Parlament proti Svetu (C-540/03, ZOdl., str. I-5769, točki 70 in 71).
(
30
)	Sodba Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 7. julija 1989 v zadevi Soering proti Združenemu kraljestvu (série A, št. 161, točka 85).
(
31
)	Odločitev Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 31. avgusta 1999 v zadevi Di Giovine proti Portugalski (pritožba št. 39912/98).
(
32
)	Glej sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 4. februarja 2005 v združenih zadevah Mamatkoulov in Askarov proti Turčiji (pritožbi št. 46827/99 in 46951/99, Recueil des arrêts et décisions 2005-I, točka 82); z dne 21. novembra 2000 v zadevi RAF proti Španiji (pritožba št. 53652/00, Recueil des arrêts et décisions 2000-XI); z dne 8. januarja 2004 v zadevi Sardinas Albo proti Italiji (pritožba št. 56271/00, Recueil des arrêts et décisions 2004-I), in odločitev z dne 23. novembra 2006 v zadevi Zaratin proti Italiji (pritožba št. 33104/06).
(
33
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Advocaten voor de Wereld (opomba 28, točka 49 in navedena sodna praksa) ter sodbo z dne 22. maja 2008 v zadevi Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu (C-266/06 P, točka 38).
(
34
)	Glej zgoraj navedeni sodbi Advocaten voor de Wereld (opomba 28, točka 50) ter Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu (opomba 33, točka 39).
(
35
)	Glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Pupino (opomba 11, točka 46 v povezavi s točkama 44 in 45). Glej med drugim sklep Bundesverfassungsgericht (Nemčija) z dne 26. februarja 1969 v zadevi 2 BvL 15, 23/68 (objavljen v Neue Juristische Wochenschrift 1969, str. 1059, 1061, in v zbirki odločb nemškega ustavnega sodišča, BverfGE, zv. 25, str. 269, 286 in naslednje).
(
36
)	Odločitve Evropske komisije za človekove pravice z dne 6. julija 1976 v zadevi X proti Nizozemski (pritožba št. 7512/76, D. R. 6, str. 185), z dne 6. marca 1991 v zadevi Polley proti Belgiji (pritožba št. 12192/86) in z dne 18. januarja 1996 v zadevi Bakhtiar proti Švici (pritožba št. 27292/95).
(
37
)	Treba je opozoriti, da je Cour d’appel de Versailles o navedeni zahtevi za izročitev izdalo negativno mnenje (sodba z dne 19. junija 2001) zaradi zastaranja dejanj, ki bremenijo zadevno osebo, v skladu s francoskim pravom.
(
38
)	Sodba z dne 12. februarja 2008 v zadevi Kempter (C-2/06, ZOdl., str. I-411, točka 37).
(
39
)	Sodba z dne 12. junija 2008 v zadevi Komisija proti Portugalski (C-462/05, ZOdl., str. I-4183, točka 23).
(
40
)	Glej tudi sodbe Cour de cassation (Francija), Chambre criminelle, z dne 15. februarja 2006, številka 05-86.095 (zadeva Zurutuza Sarasola); z dne 12. maja 1987, Bull. Crim. 1987, številka 194 (zadeva Dario Fantig), in z dne 9. julija 1987, Bull. Crim. 1987, številka 229 (zadeva Imaz-Martiarena).
(
41
)	Člen 8(1) Konvencije iz leta 1996.
(
42
)	Sodba z dne 29. junija 2006 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji (C-308/04 P, ZOdl., str. I-5977, točka 26 in navedena sodna praksa).
(
43
)	Člen 50 Listine Unije o temeljnih pravicah.
(
44
)	Sodba z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točka 338).
(
45
)	Drugače kot v sodbi z dne 28. septembra 2006 v zadevi Gasparini in drugi (C-467/04, ZOdl., str. I-9199).