SODBA SODIŠČA (četrti senat)
z dne 19. marca 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Železniški promet – Direktiva 2012/34/ES – Železniška infrastruktura – Neodvisnost upravljanja – Člen 4(2) – Neodvisnost upravljavcev infrastrukture – Zaračunavanje uporabnin za infrastrukturo in storitve – Člen 29(1) – Določitev, obračunavanje in pobiranje uporabnin – Ureditev zaračunavanja uporabnin za uporabo nemške železniške infrastrukture – Lokalni železniški potniški promet – Izračun višine uporabnin – Pomnožitev zneska povprečnih pristojbin, pobranih v referenčnem obdobju, z zakonsko določeno fiksno letno stopnjo povišanja “
V zadevi C‑770/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Köln (upravno sodišče v Kölnu, Nemčija) z odločbo z dne 6. novembra 2024, ki je na Sodišče prispela 7. novembra 2024, v postopku
DB InfraGO AG,
DB RegioNetz Infrastruktur GmbH
proti
Bundesrepublik Deutschland,
ob udeležbi
DB Fernverkehr AG,
DB Netz AG,
Land Berlin,
Bayerische Eisenbahngesellschaft mbH,
Zweckverband Nahverkehr Westfalen-Lippe,
Land Brandenburg,
Land Baden-Württemberg,
Land Sachsen-Anhalt,
BBL Logistik GmbH,
boxXpress.de GmbH,
DeltaRail GmbH,
Eisenbahngesellschaft Potsdam mbH,
Havelländische Eisenbahn AG,
HSL Logistik GmbH,
Hupac Intermodal SA,
ITL Eisenbahngesellschaft mbH,
Lineas NV,
METRANS Rail (Deutschland) GmbH,
Rheincargo GmbH & Co. KG,
SBB Cargo Deutschland GmbH,
TX Logistik AG,
Verkehrsbetriebe Peine-Salzgitter GmbH,
FlixTrain GmbH,
Zweckverband go.Rheinland,
RDC Autozug Sylt GmbH,
BTE BahnTouristikExpress GmbH,
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi I. Jarukaitis, predsednik senata, M. Condinanzi, N. Jääskinen, sodnika, R. Frendo, sodnica, in A. Kornezov (poročevalec), sodnik,
generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
sodni tajnik: F. Cathagne, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. decembra 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za DB RegioNetz Infrastruktur GmbH in DB InfraGO AG R. Etzold, agent, skupaj s H. R. J. Krügerjem, Rechtsanwalt,
–        za Bundesrepublik Deutschland U. Geers, C. Mögelin in V. Schmidt, agenti,
–        za DB Fernverkehr AG in DB Cargo AG C. Leitzke,
–        za Bayerische Eisenbahngesellschaft mbH L. Kohlberg in T. Stockmann, Rechtsanwälte,
–        za BBL Logistik GmbH, boxXpress.de GmbH, DeltaRail GmbH, Eisenbahngesellschaft Potsdam mbH, Havelländische Eisenbahn AG, HSL Logistik GmbH, Hupac Intermodal SA, ITL Eisenbahngesellschaft mbH, Lineas NV, METRANS Rail (Deutschland) GmbH, Rheincargo GmbH & Co. KG, SBB Cargo Deutschland GmbH, TX Logistik AG in
Verkehrsbetriebe Peine-Salzgitter GmbH J. Bethge, M. Dästner in D. Stachurski, Rechtsanwälte,
–        za FlixTrain GmbH C. Maurer in D. Scholz, Rechtsanwälte,
–        za Kraljevino Norveško H. Schulstad, agent, skupaj z L. Tvedt, advokat,
–        za Evropsko komisijo M. Noll-Ehlers in K. Walkerová, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(2) in člena 29(1) Direktive 2012/34/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. novembra 2012 o vzpostavitvi enotnega evropskega železniškega območja (UL 2012, L 343, str. 32), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2016/2370 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. decembra 2016 (UL 2016, L 352, str. 1) (v nadaljevanju: Direktiva 2012/34).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama DB InfraGO AG in DB RegioNetz Infrastruktur GmbH ter Bundesrepublik Deutschland (Zvezna republika Nemčija), ki jo zastopa Bundesnetzagentur (zvezna agencija za omrežja, Nemčija), v zvezi z določitvijo zneska uporabnin za železniško infrastrukturo, ki jo upravljajo tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, z odločbo te agencije.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        V uvodnih izjavah 5, 43 in 66 Direktive 2012/34 je navedeno:
„(5)      Države članice bi morale prevoznikom v železniškem prometu zagotoviti položaj neodvisnih izvajalcev, ki se obnašajo komercialno in se prilagajajo tržnim potrebam, da bi postal železniški prevoz učinkovit in konkurenčen drugim načinom prevoza.
[…]
(43)      Ureditev zaračunavanja uporabnin in dodeljevanja infrastrukturnih zmogljivosti v okviru, kakor ga določijo države članice, bi morala spodbujati upravljavce železniške infrastrukture, da optimalno izkoristijo svojo infrastrukturo.
[…]
(66)      Naložbe v železniško infrastrukturo so potrebne, ureditev zaračunavanja uporabnin za infrastrukturo pa bi morala zagotoviti spodbude upravljavcem infrastrukture, da ustrezne naložbe postanejo ekonomsko privlačne.“
4        Člen 3(2f) te direktive določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
‚bistvene funkcije upravljanja infrastrukture‘ pomenijo odločanje glede dodeljevanja vlakovnih poti, vključno z opredelitvijo ter oceno razpoložljivosti in dodeljevanja posameznih vlakovnih poti, ter odločanje glede zaračunavanja uporabnin za infrastrukturo, vključno z določanjem in pobiranjem uporabnin, v skladu z okvirom za zaračunavanje uporabnin in okvirom za dodeljevanje zmogljivosti, ki ju države članice določijo na podlagi členov 29 in 39“.
5        Člen 4 navedene direktive, naslovljen „Neodvisnost prevoznikov v železniškem prometu in upravljavcev infrastrukture“, v odstavku 2 določa:
„Ob upoštevanju okvira in posebnih, s strani držav članic določenih pravil zaračunavanja uporabnin in dodeljevanja zmogljivosti, je upravljavec infrastrukture odgovoren za svoje lastno upravljanje, vodenje in notranji nadzor.“
6        Člen 7a Direktive 2012/34, naslovljen „Neodvisnost bistvenih funkcij“, v odstavkih 1 in 2(a) določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da je upravljavec infrastrukture glede bistvenih funkcij organizacijsko in na ravni odločanja neodvisen, v okviru omejitev, določenih v členu 4(2) in členih 29 in 39.
2.      Pri uporabi odstavka 1 države članice zagotovijo zlasti, da:
(a)      prevoznik v železniškem prometu ali kateri koli drug pravni subjekt nima odločilnega vpliva na upravljavca infrastrukture v zvezi z bistvenimi funkcijami, brez poseganja v vlogo držav članic glede določanja okvira za zaračunavanje uporabnin in okvira za dodeljevanje zmogljivosti ter posebnih pravil za zaračunavanje uporabnin v skladu s členoma 29 in 39.“
7        Člen 8 te direktive, naslovljen „Financiranje upravljavca infrastrukture“, v odstavkih 2 in 4 določa:
„2.      Države članice lahko ob ustreznem upoštevanju členov 93, 107 in 108 PDEU upravljavcu infrastrukture zagotovijo finančna sredstva, ustrezna glede na njegove naloge iz točke 2
člena 3, velikost infrastrukture in finančne potrebe, zlasti za kritje novih naložb. Države članice se lahko odločijo, da bodo te naložbe financirale s sredstvi, ki niso neposredna državna sredstva. Države članice v vsakem primeru izpolnjujejo zahteve iz odstavka 4 tega člena.
[…]
4.      Države članice zagotovijo, da izkaz uspeha upravljavca infrastrukture, pod normalnimi pogoji poslovanja in v primernem obdobju, ki ne presega pet let, vsaj uravnotežijo prihodke upravljavca infrastrukture iz uporabnin za infrastrukturo, presežkov iz drugih komercialnih dejavnosti, nepovratnih prihodkov iz zasebnih virov in državnega financiranja, vključno s predplačili države, kadar je primerno, na eni strani ter infrastrukturne izdatke na drugi strani.“
8        V poglavju IV navedene direktive, naslovljenem „Naložitev uporabnin za železniško infrastrukturo in dodeljevanje železniških infrastrukturnih zmogljivosti“, v razdelku 2, naslovljenem „Uporabnine za infrastrukturo in storitve“, ki vsebuje člene od 29 do 37 te direktive, ta člen 29, naslovljen „Določitev, obračunavanje in pobiranje uporabnin“, v odstavku 1 določa:
„Države članice vzpostavijo okvir za zaračunavanje uporabnin, pri čemer upoštevajo neodvisnost upravljanja iz člena 4.
Države članice ob upoštevanju navedenega pogoja določijo tudi posebna pravila za zaračunavanje uporabnin ali takšna pooblastila prenesejo na upravljavca infrastrukture.
Države članice zagotovijo, da se okvir in pravila za zaračunavanje uporabnin vključijo v program omrežja ali da se v njem navede spletno mesto, na katerem so zadevni okvir in pravila objavljeni.
Upravljavec infrastrukture obračuna in pobira uporabnino za infrastrukturo v skladu z vzpostavljenim okvirom za zaračunavanje uporabnin in pravili za zaračunavanje uporabnin.“
9        Člen 30 iste direktive, naslovljen „Stroški infrastrukture in poslovni računi“, v odstavku 1 določa:
„Upravljavcem infrastrukture se ob upoštevanju varnosti, vzdrževanja in izboljšanja kakovosti infrastrukturnih storitev omogočijo spodbude za zniževanje stroškov zagotavljanja infrastrukture in višine uporabnin za dostop.“
10      Člen 31 Direktive 2012/34, naslovljen „Načela zaračunavanja uporabnin“, v odstavku 3 določa:
„Brez poseganja v odstavek 4 ali 5 tega člena ali v člen 32 so uporabnine za minimalni paket storitev dostopa in za dostop do infrastrukture, ki povezuje objekte za izvajanje železniških storitev[,] enake stroškom, ki nastanejo neposredno pri izvajanju storitve železniškega prometa.“
11      Člen 32 te direktive, naslovljen „Izjeme od načel zaračunavanja uporabnin“, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.      Če trg to prenese, lahko država članica za skupno pokrivanje stroškov upravljavca infrastrukture naloži pribitke na podlagi učinkovitih, preglednih in nediskriminatornih načel, pri čemer zagotavlja optimalno konkurenčnost segmentov trga storitev v železniškem prometu. Ureditev zaračunavanja uporabnin upošteva povečanje produktivnosti, ki jo dosežejo prevozniki v železniškem prometu.
Višina uporabnin pa nikakor ne sme izključiti uporabe infrastrukture s strani tistih tržnih delov, ki lahko plačajo vsaj stroške, nastale neposredno zaradi izvajanja storitev železniškega prometa, in stopnjo donosnosti, ki jo trg lahko prenese.
Preden odobrijo naložitev takšnih pribitkov, države članice zagotovijo, da upravljavci infrastrukture ocenijo njihov pomen za specifične tržne dele in pri tem upoštevajo vsaj pare iz točke 1
Priloge VI ter ustrezne ohranijo. Seznam tržnih delov, ki jih opredelijo upravljavci infrastrukture, vsebuje vsaj naslednje tri dele: storitve tovornega prometa, storitve potniškega prometa v okviru pogodbe za opravljanje javne službe in druge storitve potniškega prometa.
Upravljavci infrastrukture lahko uvedejo dodatno razlikovanje med tržnimi deli glede na prepeljano blago ali potnike.
[…]
3.      Za posebne prihodnje investicijske projekte ali za posebne investicijske projekte, ki so bili dokončani po letu 1988, lahko upravljavec infrastrukture določi ali obdrži višje uporabnine na podlagi dolgoročnih stroškov takšnih projektov, če ti povečujejo učinkovitost ali stroškovno učinkovitost, ali oboje, in jih drugače ni mogoče ali jih ni bilo mogoče izvesti. […]“
12      Člen 33 navedene direktive, naslovljen „Popusti“, v odstavku 3 določa:
„Upravljavci infrastrukture lahko za določene prometne tokove uvedejo ureditve zaračunavanja, ki so dostopni vsem uporabnikom infrastrukture, in priznavajo časovno omejene popuste za spodbujanje razvoja novih storitev železniškega prometa ali popuste za spodbujanje uporabe občutno premalo izkoriščenih prog.“
Nemško pravo
13      Člen 36 Eisenbahnregulierungsgesetz (zakon o ureditvi železniškega prometa) z dne 29. avgusta 2016 (BGBl. 2016 I, str. 2082), kakor je bil spremenjen s členom 2 Gesetz zur Weiterentwicklung des Eisenbahnregulierungsrechts (zakon o razvoju ureditve železniškega prometa) z dne 9. junija 2021 (BGBl. 2021 I, str. 1737) (v nadaljevanju: ERegG), naslovljen „Struktura uporabnin“, v odstavku 2 določa:
„Upravljavec železniške infrastrukture mora oceniti, v kolikšnem obsegu so upoštevni pribitki za specifične storitve prevoza ali tržne dele. Pri tem mora oceniti pare storitev prevoza ali tržnih delov […] in ustrezne izbrati, pri čemer mora izbrati vsaj:
1.      storitve tovornega prometa;
2.      storitve lokalnega železniškega potniškega prometa in druge storitve potniškega prometa v okviru pogodbe za opravljanje javne službe in
3.      storitve medkrajevnega železniškega potniškega prometa.
Uporabljene tarife ne bi smele izključevati uporabe železniških prog za prevozne storitve ali tržne dele, ki lahko povzročijo vsaj stroške, neposredno povezane z obratovanjem železniškega prometa, in donos, ki ga trg lahko prenese. Pribitke je treba izbrati tako, da storitve tovornega in potniškega prometa krijejo vse stroške, ki jih nosi upravljavec železniške infrastrukture.“
14      Člen 37 ERegG (z naslovom „Struktura uporabnin za železniške objekte in potniške postaje za storitve potniškega prometa v okviru pogodbe za opravljanje javne službe; poročilo o kritju stroškov“) v odstavkih 1 in 2 določa:
„(1)      Če imajo zvezne dežele za posamezno sezono voznega reda na voljo zvezna sredstva za javni lokalni potniški promet, zlasti za lokalni železniški potniški promet (sredstva za regionalizacijo), morajo zvezna podjetja za upravljanje železniške infrastrukture za storitve prevoza […] višino uporabnin za uporabo železniškega omrežja določiti za vsako zvezno deželo, za uporabo potniških postaj pa za vsako območje nosilcev nalog.
(2)      Znesek uporabnin iz odstavka 1 se za vsako zvezno deželo ali – v primeru uporabnin za uporabo potniških postaj – za vsako območje nosilcev nalog izračuna tako, da ustreza znesku povprečnih uporabnin za zadevni železniški promet v posamezni zvezni deželi v sezoni voznega reda 2020/2021, pri potniških postajah pa na posameznem območju nosilcev nalog v koledarskem letu 2021. Če se je skupni znesek sredstev za regionalizacijo, ki pripadajo zveznim deželam, od leta 2021 do leta, v katerem se uporabnina dejansko plača, spremenil, se znesek uporabnin iz odstavka 1 prilagodi na podlagi letne stopnje spremembe, določene v členu 5(3) [Gesetz zur Regionalisierung des öffentlichen Personennahverkehrs (Regionalisierungsgesetz – RegG) (zakon o regionalizaciji javnega lokalnega potniškega prometa) z dne 27. decembra 1993 (BGBl. 1993 I, str. 2378, 2395)].“
15      Člen 45 ERegG z naslovom „Odobritev uporabnin in načel zaračunavanja uporabnin“ v odstavku 1 določa:
„Regulativni organ mora odobriti uporabnine upravljavca železniškega omrežja za zagotavljanje minimalnega paketa dostopa do infrastrukture, vključno z načeli zaračunavanja uporabnin iz Priloge 3, točka 2. Pogoj za odobritev je, da so bile uporabnine določene v skladu z zahtevami iz členov od 24 do 40 in 46 in da so načela zaračunavanja uporabnin skladna z zahtevami iz Priloge 3, točka 2. Če uporabnine niso bile določene v skladu z zahtevami iz členov od 24 do 40 in 46, lahko regulativni organ v potrebnem obsegu prilagodi izračun uporabnin in odobri tako prilagojene uporabnine.“
16      Člen 5 zakona o regionalizaciji javnega lokalnega potniškega prometa, kakor je bil spremenjen s členom 1 Neuntes Gesetz zur Änderung des Regionalisierungsgesetzes (deveti zakon o spremembi zakona o regionalizaciji) z dne 20. aprila 2023 (BGBl. 2023 I, Nr. 107) (v nadaljevanju: RegG), naslovljen „Financiranje in razdelitev“, v odstavkih od 1 do 3 in 10 določa:
„(1)      Zveznim deželam pripada za javni lokalni potniški promet na podlagi naslednjih določb vsako leto znesek iz zveznih davčnih prihodkov. S tem zveza prispeva k financiranju te naloge zveznih dežel. Zvezne dežele v okviru svoje proračunske avtonomije vsako leto primerno prispevajo k financiranju javnega lokalnega potniškega prometa.
(2)      Za leto 2016 se ta znesek določi na 8 milijard EUR.
(3)      Od leta 2017 do vključno leta 2022 se znesek iz odstavka 2 letno zviša za 1,8 %. Od leta 2023 do vključno leta 2031 pa se znesek iz odstavka 2 letno zviša za 3 %.
[…]
(10)      Dinamiko zviševanja uporabnin za infrastrukturo, zlasti uporabnin za potniške postaje in vlakovne poti v lokalnem železniškem potniškem prometu zveznih podjetij za upravljanje železniške infrastrukture, je treba omejiti na podlagi zakonodaje o ureditvi železniškega prometa. Z odstopanjem od člena 37(2) ERegG se uporabnine za uporabo železniških objektov in za uporabo potniških postaj v letih od 2023 do 2025 zvišajo za 1,8 %.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
17      DB InfraGO, ena od tožečih strank iz postopka v glavni stvari, je pravna oseba zasebnega prava, ustanovljena v obliki delniške družbe. Je hčerinska družba v 100‑odstotni lasti Deutsche Bahn AG, skupine za mobilnost in prevoz, ki pripada Zvezni republiki Nemčiji. DB RegioNetz Infrastruktur, druga tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, je pravna oseba zasebnega prava, ustanovljena v obliki družbe z omejeno odgovornostjo. Je hčerinska družba v 100‑odstotni lasti družbe DB InfraGO. Tožeči stranki iz postopka v glavni stvari skupaj kot upravljavki železniške infrastrukture upravljata večino železniškega omrežja na nemškem ozemlju.
18      Tožeči stranki iz postopka v glavni stvari za uporabo svoje železniške infrastrukture od prevoznikov v železniškem prometu, ki imajo dostop do njunih omrežij, zahtevata plačilo uporabnin, ki jih mora zvezna agencija za omrežja predhodno odobriti
v skladu s členom 45(1) ERegG.
19      Zvezna agencija za omrežja je s sklepom z dne 22. marca 2024 tožečima strankama iz postopka v glavni stvari odobrila uporabnine iz priloge 1 k temu sklepu za zagotavljanje minimalnega paketa dostopa za sezono operativnega voznega reda 2024/2025 (v nadaljevanju: sklep iz postopka v glavni stvari).
20      Zvezna agencija za omrežja je s sklepom iz postopka v glavni stvari najprej odobrila predlog tožečih strank iz postopka v glavni stvari, da se sektor storitev lokalnega železniškega potniškega prometa (v nadaljevanju: sektor SPNV) in drugih storitev potniškega prometa v okviru pogodbe o izvajanju javne službe razdeli na dva dela za vsako zvezno deželo, in sicer enega za tovorni promet in enega za promet brez tovora, da bi se določil znesek uporabnin, ki veljajo za posamezni del.
21      Dalje, zvezna agencija za omrežja je menila, da zneska uporabnin za sektor SPNV, kot sta ga primarno predlagali tožeči stranki iz postopka v glavni stvari, ni mogoče odobriti, saj je treba v skladu s členom 37(2) ERegG ta znesek izračunati za vsakega od dveh delov posamezne zvezne dežele tako, da ustreza povprečnim uporabninam za zadevni promet v posamezni zvezni deželi v sezoni voznega reda 2020/2021 s fiksnim letnim zvišanjem po stopnji 1,8 %, določenim v členu 5(3) in (10) RegG. Zato je zvezna agencija za omrežja ponovno izračunala znesek uporabnin za vsakega od teh dveh delov sektorja SPNV v skladu s pravili iz teh nacionalnih določb, na podlagi česar so bile odobrene nižje uporabnine od tistih, ki sta jih primarno predlagali tožeči stranki iz postopka v glavni stvari.
22      Nazadnje, zvezna agencija za omrežja se je odločila zvišati uporabnine v sektorju storitev medkrajevnega železniškega potniškega prometa (v nadaljevanju: sektor SPFV) in v sektorju storitev železniškega tovornega prometa (v nadaljevanju: sektor SGV) v primerjavi z zneskom, ki sta ga primarno predlagali tožeči stranki iz postopka v glavni stvari, da bi izpolnila obveznost iz nemškega prava, v skladu s katero morajo uporabnine kriti vse stroške, ki jih ima upravljavec železniške infrastrukture.
23      Tožeči stranki iz postopka v glavni stvari sta zoper sklep iz postopka v glavni stvari vložili tožbo pri Verwaltungsgericht Köln (upravno sodišče v Kölnu, Nemčija), ki je predložitveno sodišče.
24      Predložitveno sodišče navaja, da sklep iz postopka v glavni stvari določa 0,6‑odstotno povišanje uporabnin za sektor SPNV ter 17,7‑odstotno povišanje za sektor SPFV in 16,2‑odstotno povišanje za sektor SGV v primerjavi s prejšnjim letom. Po njegovem mnenju je tako razhajanje mogoče pojasniti z dejstvom, da se sektor SPNV financira iz javnih sredstev za regionalizacijo in da se pri določitvi višine uporabnin v tem sektorju upošteva razpoložljivost teh sredstev, medtem ko sektor SPFV in sektor SGV financirajo uporabniki.
25      Za sektor SPNV naj bi bilo treba višino veljavnih uporabnin v skladu s členom 37(2) ERegG ter členom 5(3) in (10) RegG (v nadaljevanju: nemška zakonodaja o uporabninah) izračunati tako, da se pomnožita vrednosti, ki sta bili z zakonom določeni in naloženi upravljavcem železniške infrastrukture, in sicer povprečna uporabnina, ki je v referenčnem obdobju 2020/2021 veljala v zadevni zvezni deželi, in fiksno letno zvišanje po stopnji 1,8 %.
26      Ker pa naj bi nemški zakonodajalec hkrati tem upravljavcem naložil obveznost, v skladu s katero morajo uporabnine kriti skupne stroške, ki jih imajo, naj bi bilo mogoče dejanska povišanja stroškov v sektorju SPNV za 6 % v letu 2025, ki so torej precej višja od tega fiksnega letnega zvišanja po stopnji 1,8 %, nadomestiti le s povečanjem veljavnih uporabnin, porazdeljenim med sektorjem SPFV in sektorjem SGV, kar bi povzročilo nesorazmerno breme za zadnjenavedena sektorja. Navedeni upravljavci naj bi namreč morali vse svoje stroške pokriti s pribitki na uporabnine, ki jih pobirajo in ki so povezane obratovanjem vlakov.
27      Predložitveno sodišče se sprašuje, ali nemška zakonodaja o uporabninah posega v neodvisnost upravljanja upravljavca železniške infrastrukture, kot je določena v členu 29(1) in členu 4(2) Direktive 2012/34.
28      Meni, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da države članice ne smejo posegati v neodvisnost upravljanja upravljavca železniške infrastrukture, s katero se zahteva, da ta upravljavec ohrani vsaj določeno polje proste presoje pri izračunu višine uporabnin, zlasti s sprejemanjem odločitev o izbiri in presoji dejavnikov oziroma parametrov, na podlagi katerih se ta izračun
opravi.
29      Nemška zakonodaja o uporabninah pa naj bi za izračun zneska uporabnin v sektorju SPNV nalagala uporabo matematične formule, ki naj upravljavcu železniške infrastrukture ne bi puščala nobenega polja proste presoje pri sprejemanju odločitev o višini teh uporabnin. Ta zakonodaja naj bi temu upravljavcu tako odvzela možnost, da pri izračunu zneska navedenih uporabnin upošteva večje zvišanje svojih stroškov oziroma da, obratno, prenese znižanja stroškov. Poleg tega naj bi ga prisilila, da primanjkljaje, ki izhajajo iz nezadostne višine istih uporabnin, nadomesti s povišanjem uporabnin v sektorjih SPFV in SGV, čeprav bi to lahko bilo v nasprotju z interesom navedenega upravljavca.
30      V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Köln (upravno sodišče v Kölnu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 4(2) in člen 29(1) [Direktive 2012/34] razlagati tako, da nasprotujeta nacionalnim določbam, s katerimi se upravljavcu infrastrukture [v sektorju SPNV] nalaga, naj uporabnine, za katere je potrebna odobritev, izračuna tako, da povprečne uporabnine za zadevni promet v zakonsko določenem izhodiščnem letu pomnoži z zakonsko določeno letno stopnjo uskladitve?“
Vprašanje za predhodno odločanje
31      Predložitveno sodišče želi z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu izvedeti, ali je treba člen 4(2) in člen 29(1) Direktive 2012/34 razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki upravljavcu železniške infrastrukture nalaga, da višino uporabnin v sektorju SPNV izračuna z uporabo matematične formule, po kateri se znesek povprečnih uporabnin, pobranih v nekem referenčnem obdobju, pomnoži z zakonsko določeno letno stopnjo povišanja.
32      Poudariti je treba, prvič, da člen 4 te direktive določa načelo neodvisnosti, zlasti upravljavca železniške infrastrukture. V odstavku 2 tega člena je navedeno, da je „[o]b upoštevanju okvira in posebnih, s strani držav članic določenih pravil zaračunavanja uporabnin in dodeljevanja zmogljivosti […] upravljavec infrastrukture odgovoren za svoje lastno upravljanje, vodenje in notranji nadzor“.
33      Obseg tega načela neodvisnosti upravljavca železniške infrastrukture je pojasnjen v členu 7a(1) navedene direktive, ki določa, da je ta upravljavec glede „bistvenih funkcij“ organizacijsko in na ravni odločanja neodvisen v okviru omejitev, določenih v členu 4(2) ter členih 29 in 39 iste direktive. Natančneje, v odstavku 2(a) tega člena 7a je navedeno, da države članice zagotovijo, da prevoznik v železniškem prometu ali kateri koli drug pravni subjekt nima odločilnega vpliva na upravljavca infrastrukture v zvezi z „bistvenimi funkcijami“, brez poseganja v vlogo držav članic glede določanja okvira za zaračunavanje uporabnin in okvira za dodeljevanje zmogljivosti ter posebnih pravil za zaračunavanje uporabnin v skladu s členoma 29 in 39.
34      Pojem „bistvene funkcije upravljanja infrastrukture“ med drugim zajema, kot je razvidno iz člena 3, točka (2f), Direktive 2012/34, odločanje glede zaračunavanja uporabnin za železniško infrastrukturo, vključno z določanjem in pobiranjem uporabnin, v skladu z okvirom za zaračunavanje uporabnin, ki ga države članice določijo med drugim na podlagi člena 29 te direktive.
35      Drugič, iz člena 29(1), prvi in četrti pododstavek, navedene direktive po eni strani izhaja, da morajo države članice pri vzpostavitvi okvira za zaračunavanje uporabnin upoštevati neodvisnost upravljanja iz člena 4 te direktive, po drugi strani pa, da upravljavec železniške infrastrukture obračuna in pobira uporabnino za to infrastrukturo v skladu z vzpostavljenim okvirom za zaračunavanje uporabnin in pravili za zaračunavanje uporabnin.
36      Člen 29(1) Direktive 2012/34 tako določa razdelitev pristojnosti med državami članicami in upravljavcem infrastrukture glede ureditve zaračunavanja uporabnin (sodba z dne 22. maja 2025, ÖBB-Infrastruktur in WESTbahn Management, C‑538/23, EU:C:2025:367, točka 35 in navedena sodna praksa).
37      Po eni strani morajo namreč države članice vzpostaviti okvir za zaračunavanje uporabnin ob upoštevanju načel zaračunavanja uporabnin iz člena 31 Direktive 2012/34 in zlasti načela, v skladu s katerim so uporabnine za minimalni paket storitev dostopa in za dostop do infrastrukture, ki povezuje objekte za izvajanje železniških storitev, enake stroškom, ki nastanejo neposredno pri izvajanju storitve
železniškega prometa.
38      Z odstopanjem od teh načel lahko države članice v skladu s členom 32(1), prvi pododstavek, te direktive – če trg to prenese – za skupno pokrivanje stroškov upravljavca železniške infrastrukture tudi naložijo pribitke na podlagi učinkovitih, preglednih in nediskriminatornih načel, pri čemer zagotovijo optimalno konkurenčnost segmentov trga storitev v železniškem prometu. Vendar, kot je pojasnilo Sodišče, določitev takih pribitkov ne odstopa od pravila o razdelitvi pristojnosti iz člena 29(1) Direktive 2012/34 (glej v tem smislu sodbo z dne 22. maja 2025, ÖBB-Infrastruktur in WESTbahn Management, C‑538/23, EU:C:2025:367, točka 36).
39      Po drugi strani je za določitev višine uporabnin in njihovo pobiranje načeloma odgovoren upravljavec infrastrukture, ki mora spoštovati okvir zaračunavanja uporabnin in pravila o zaračunavanju uporabnin, ki jih določi zadevna država članica.
40      Iz tega izhaja, da ureditev pobiranja uporabnin, uvedena z Direktivo 2012/34, temelji na načelu, v skladu s katerim morajo države članice določiti okvir za pobiranje uporabnin, ki se nanaša zlasti na splošna pravila o pobiranju uporabnin, in da mora upravljavec železniške infrastrukture ta okvir izvajati tako, da določi in pobira uporabnine za uporabo te infrastrukture in objektov za izvajanje železniških storitev ter morebitne pribitke na te uporabnine (sodba z dne 22. maja 2025, ÖBB-Infrastruktur in WESTbahn Management, C‑538/23, EU:C:2025:367, točka 41).
41      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je namen ureditve, vzpostavljene z Direktivo 2012/34, zagotoviti upravljavsko neodvisnost upravljavca infrastrukture. Za zagotovitev take neodvisnosti pa je nujno, da ima ta upravljavec v okviru zaračunavanja uporabnin, kakor ga opredelijo države članice, pri določanju višine uporabnin določeno polje proste presoje, tako da mu je omogočeno, da to polje uporablja kot instrument upravljanja (sodbi z dne 28. februarja 2013, Komisija/Španija, C‑483/10, EU:C:2013:114, točka 49, in z dne 22. maja 2025, ÖBB-Infrastruktur in WESTbahn Management, C‑538/23, EU:C:2025:367, točka 48 in navedena sodna praksa).
42      To neodvisnost upravljavca železniške infrastrukture pri določanju višine uporabnin je Sodišče priznalo med drugim v razmerju tega upravljavca do zadevne države članice, presoja pa se glede na ravnotežje, ki ga je zakonodajalec Unije želel vzpostaviti zlasti pri izvajanju bistvenih funkcij navedenega upravljavca iz člena 7a(1) Direktive 2012/34 (glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2021, LatRailNet in Latvijas dzelzceļš, C‑144/20, EU:C:2021:717, točki 42 in 43 ter navedena sodna praksa).
43      Natančneje, Sodišče je imelo priložnost pojasniti, da nacionalna ureditev, ki izvajanje pristojnosti upravljavca železniške infrastrukture omejuje na določitev konkretnih uporabnin v vsakem posameznem primeru na podlagi formule, ki je bila predhodno določena z ministrskim odlokom, ni v skladu z zahtevo po neodvisnosti upravljanja upravljavca železniške infrastrukture (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2013, Komisija/Španija, C‑483/10, EU:C:2013:114, točka 50).
44      Če bi bila namreč vloga upravljavcev železniške infrastrukture omejena na izračun uporabnine v vsakem konkretnem primeru na podlagi formule, ki je bila predhodno določena z ministrskim odlokom, in ne da bi torej pri določanju višine uporabnin imeli nekaj polja proste presoje, ti upravljavci, najprej, ne bi mogli optimalno izkoristiti uporabe te infrastrukture, na primer z ureditvijo zaračunavanja uporabnin v okviru, ki so ga opredelile države članice, kot je navedeno v uvodni izjavi 43 Direktive 2012/34 (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2013, Komisija/Španija, C‑483/10, EU:C:2013:114, točka 44).
45      Dalje, ureditve zaračunavanja teh upravljavcev ne bi spodbujale k uresničevanju naložb v železniško infrastrukturo, kot je navedeno v uvodni izjavi 66 Direktive 2012/34, niti k zniževanju stroškov zagotavljanja te infrastrukture in višine uporabnin za dostop v skladu s členom 30(1) te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2013, Komisija/Španija, C‑483/10, EU:C:2013:114, točki 45 in 46).
46      Nazadnje, navedeni upravljavci ne bi mogli določiti ali obdržati višjih uporabnin na podlagi dolgoročnih stroškov nekaterih investicijskih projektov, kot je določeno v členu 32(3) Direktive 2012/34, niti uvesti ureditve popustov na uporabnine, ki jih prejmejo od prevoznikov, kot to omogoča člen 33(3) te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2013, Komisija/Španija, C‑483/10, EU:C:2013:114, točka 46).
47      Te preudarke je mogoče prenesti na nacionalno ureditev, kakršna je nemška zakonodaja o uporabninah iz postopka v glavni stvari. Kot je namreč ugotovilo predložitveno sodišče in kot je na obravnavi pred Sodiščem potrdila med drugim zvezna agencija za omrežja, ta zakonodaja upravljavcem železniške infrastrukture v bistvu nalaga, da v vsaki zvezni deželi določijo znesek uporabnin v vsakem od dveh delov sektorja SPNV z uporabo matematične formule, na katero niso nikakor vplivali, pri čemer gre pri tej matematični formuli za pomnožitev zneska povprečnih uporabnin v referenčnem obdobju, določenem z navedeno zakonodajo, in sicer obdobju veljavnosti operativnega voznega reda 2020/2021, s fiksno letno stopnjo zvišanja, ki je prav tako določena s to zakonodajo, in sicer stopnjo 1,8 %.
48      V teh okoliščinah je razvidno, da je vloga upravljavca železniške infrastrukture omejena na uporabo navedene matematične formule in ta upravljavec v zvezi s tem nima nikakršnega polja proste presoje.
49      Te ugotovitve ne omajajo trditve, ki sta jih pred Sodiščem navedli zvezna agencija za omrežja in Bayerische Eisenbahngesellschaft mbH, da ima, na prvem mestu, upravljavec železniške infrastrukture vseeno nekaj polja proste presoje, ker naj bi lahko najprej ustvaril dodatne podsegmente trga v vsakem od dveh segmentov sektorja SPNV vsake zvezne dežele, nato vplival na vrednost povprečnih uporabnin v referenčnem obdobju 2020/2021, navedeno v matematični formuli, ki je podlaga za izračun zneska uporabnin za obdobje 2024/2025, in nazadnje z večjo prožnostjo določil znesek uporabnin v sektorjih SPFV in SGV.
50      Prvič, kar zadeva
možnost upravljavca železniške infrastrukture, da ustvari dodatne podsegmente trga v vsakem od dveh segmentov sektorja SPNV vsake zvezne dežele, je bilo v zvezi s tem na obravnavi pred Sodiščem ugotovljeno, da bi se ta matematična formula takrat uporabljala za vsakega od teh morebitnih dodatnih podsegmentov. Iz tega sledi, da taka možnost temu upravljavcu ne bi mogla zagotoviti nekaj polja proste presoje pri določanju višine uporabnin v sektorju SPNV.
51      Drugič, kar zadeva
trditev, da je upravljavec železniške infrastrukture lahko vplival na višino povprečnih uporabnin v referenčnem obdobju 2020/2021, ki je ena od dveh vrednosti v navedeni matematični formuli, zadostuje ugotoviti, da na podlagi te okoliščine, tudi če bi bila dokazana, nikakor ni mogoče šteti, da je imel ta upravljavec kakršno koli polje proste presoje pri določitvi višine uporabnin, veljavnih za operativni vozni red 2024/2025, in to še toliko bolj, ker navedeni upravljavec v času določitve zneska uporabnin, veljavnih v obdobju 2020/2021, ni mogel vedeti, da bodo te upoštevane pri določitvi višine uporabnin za obdobje 2024/2025.
52      Tretjič, kar zadeva
trditev zvezne agencije za omrežja in Bayerische Eisenbahngesellschaft, ki se nanaša na domnevno „široko“ polje proste presoje, ki naj bi ga imel upravljavec železniške infrastrukture pri določitvi višine uporabnin v sektorjih SPFV in SGV ter
ki naj bi „nadomestilo“ neobstoj polja proste presoje pri določanju višine uporabnin v sektorju SPNV, je treba poudariti, da taka „nadomestitev“, tudi če bi jo bilo mogoče upoštevati, ne more zadostovati za zagotovitev neodvisnosti upravljanja tega upravljavca.
53      Iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da v obravnavani zadevi sektor SPNV predstavlja več kot 50 % skupnega obsega uporabnin, plačanih tožečima strankama iz postopka v glavni stvari, ter
da je tudi v sektorjih SPFV in SGV polje proste presoje teh upravljavcev železniške infrastrukture očitno omejeno z obveznostjo, naloženo z nacionalno ureditvijo, v skladu s katero mora ta skupni obseg uporabnin kriti skupne stroške, ki nastanejo upravljavcem. Tako morajo ti upravljavci, kadar uporabnine v sektorju SPNV, kot v obravnavani zadevi, ne krijejo skupnih stroškov, ki so tem upravljavcem nastali v tem sektorju, ugotovljeni primanjkljaj prenesti na uporabnine v sektorjih SPFV in SGV, kot ugotavlja predložitveno sodišče, zaradi česar se znatno zmanjša polje proste presoje, ki naj bi ga navedeni upravljavci imeli pri določanju višine pristojbin v zadnjenavedenih sektorjih.
54      Poleg tega so družbe DB Fernverkehr AG in DB Cargo AG ter BBL Logistik GmbH, boxXpress.de GmbH, DeltaRail GmbH, Eisenbahngesellschaft Potsdam mbH, Havelländische Eisenbahn AG, HSL Logistik GmbH, Hupac Intermodal SA, ITL Eisenbahngesellschaft mbH, Lineas NV, METRANS Rail (Deutschland) GmbH, Rheincargo GmbH & Co. KG, SBB Cargo Deutschland GmbH, TX Logistik AG in Verkehrsbetriebe Peine-Salzgitter GmbH na obravnavi pred Sodiščem pojasnile, da so se zneski uporabnin v sektorjih SPFV in SGV zato tako zvišali, da njihova raven ni bila več združljiva s ciljem, da bi železniški prevoz postal učinkovit in konkurenčen drugim načinom prevoza, ki je med drugim naveden v uvodni izjavi 5 Direktive 2012/34.
55      Na drugem mestu, v nasprotju s tem, kar trdita zvezna agencija za omrežja in Bayerische Eisenbahngesellschaft, okoliščina, da se dejavnost prevoza v sektorju SPNV financira predvsem oziroma celo izključno z javnimi sredstvi, ne more upravičiti tega, da se upravljavcu železniške infrastrukture v tem sektorju odvzame vsakršno polje proste presoje pri določanju višine uporabnin za uporabo infrastrukture.
56      Res je, da iz člena 8(2) in (4) te direktive izhaja, da imajo države članice na voljo več možnosti, vključno z zagotavljanjem javnih sredstev, da se omogoči finančno ravnovesje upravljavcev železniške infrastrukture glede na njihove naloge, velikost njihove infrastrukture ter njihove finančne potrebe za vzdrževanje, obnovo in razvoj te infrastrukture, vključno z novimi naložbami. Javna sredstva lahko tako prispevajo k financiranju teh upravljavcev, zlasti če uporabnine in drugi prihodki ne zadostujejo za zagotovitev njihovega finančnega ravnovesja.
57      Vendar v nobeni določbi Direktive 2012/34 ni navedeno, da bi bilo mogoče odstopiti od načela neodvisnosti upravljavca železniške infrastrukture, določenega v členu 4(2) in členu 29(1) Direktive 2012/34, z obrazložitvijo, da je zadevni sektor deležen financiranja iz javnih sredstev.
58      Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(2) in člen 29(1) Direktive 2012/34 razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki upravljavcu železniške infrastrukture nalaga, da višino uporabnin v sektorju SPNV izračuna z uporabo matematične formule, po kateri se znesek povprečnih uporabnin, pobranih v nekem referenčnem obdobju, pomnoži z zakonsko določeno fiksno letno stopnjo povišanja.
Časovna omejitev učinkov te sodbe
59      Zvezna agencija za omrežja, ki zastopa Zvezno republiko Nemčijo, v pisnem stališču, tožeči stranki iz postopka v glavni stvari pa na obravnavi pred Sodiščem temu predlagajo, naj časovne učinke te sodbe omeji le na pogodbe o uporabi vlakovnih poti, ki bodo sklenjene v prihodnosti.
60      V zvezi s tem navajajo, da člen 37(2) ERegG ureja vse odobritve uporabnin, ki v sektorju SPNV veljajo od leta 2016. Odtlej odobrene uporabnine, katerih skupni znesek v vseh sektorjih naj bi znašal skoraj 7 milijard EUR na leto, naj bi bile podlaga za pogodbe, sklenjene med tožečima strankama iz postopka v glavni stvari in prevozniki v železniškem prometu. Po eni strani pa naj izdane odobritve zaračunavanja uporabnin v preteklosti ne bi bile izpodbijane z vidika prava Unije in te pogodbe naj bi bile sklenjene v dobri veri. Po drugi strani naj bi ponovni izračun še nedokončnih odobritev zaračunavanja uporabnin lahko povzročil sistemske motnje, ki bi poleg sektorja SPNV prizadele tudi sektor SPFV in SGV, zaradi česar bi lahko povzročil nevarnost resnih gospodarskih posledic. Zato naj bi bili pogoji za časovno omejitev učinkov te sodbe izpolnjeni.
61      V zvezi s tem je treba opozoriti, da se z razlago pravil prava Unije, ki jo poda Sodišče pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg teh pravil, kakor jih je treba ali bi jih bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njihove veljavnosti. Sodišče sme le izjemoma na podlagi splošnega načela pravne varnosti, ki je neločljivo povezano s pravnim redom Unije, omejiti možnost vseh zadevnih oseb, da bi se za izpodbijanje pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri, sklicevale na določbo, ki jo je razložilo. Za določitev take omejitve morata biti izpolnjena dva bistvena pogoja, in sicer dobra vera zainteresiranih oseb in nevarnost resnih težav, pri čemer gre za kumulativna pogoja (sodba z dne 22. junija 2021, Latvijas Republikas Saeima (Kazenske točke), C‑439/19, EU:C:2021:504, točki 132 in 136 ter navedena sodna praksa).
62      Sodišče je zato to rešitev uporabilo le v natančno določenih okoliščinah, med drugim ko je obstajala nevarnost resnih gospodarskih posledic zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, ki so bila vzpostavljena v dobri veri na podlagi ureditve, za katero se je štelo, da zakonito velja, in ko se je izkazalo, da so bili posamezniki in nacionalni organi zaradi objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb prava Unije spodbujeni k ravnanju, ki ni bilo skladno s pravom Unije, pri čemer je k tej negotovosti morda prispevalo tudi ravnanje drugih držav članic ali Evropske komisije (sodba z dne 26. oktobra 2021, PL Holdings, C‑109/20, EU:C:2021:875, točka 60).
63      Natančneje, kar zadeva pogoj glede obstoja nevarnosti resnih težav je treba opozoriti, da je država članica, ki predlaga omejitev časovnih učinkov sodbe, izdane v postopku predhodnega odločanja, dolžna pred Sodiščem predstaviti številčne podatke, ki dokazujejo nevarnost takih posledic (sodba z dne 20. decembra 2017, Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse, C‑516/16, EU:C:2017:1011, točka 91 in navedena sodna praksa).
64      Čeprav v obravnavani zadevi okoliščine, povzete v točki 60 te sodbe, res kažejo na obstoj nevarnosti gospodarskih posledic, zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, na katera lahko neposredno ali posredno vplivajo posledice, ki izhajajo iz te sodbe, je vseeno očitno, da je treba to tveganje znatno niansirati.
65      Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da v skladu z načelom pravne varnosti pravo Unije ne zahteva, da mora upravni organ načeloma ponovno preučiti upravno odločbo, ki je postala dokončna po izteku razumnih rokov za vložitev tožbe ali z izčrpanjem pravnih sredstev, in da je polni učinek prava Unije in učinkovito varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi tega prava, glede na okoliščine mogoče zagotoviti z načelom odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki ji jih je mogoče pripisati (sodba z dne 18. novembra 2021, État belge (Usposabljanje pilotov), C‑413/20, EU:C:2021:938, točki 57 in 60).
66      V obravnavanem primeru pa zvezna agencija za omrežja in tožeči stranki iz postopka v glavni stvari ne trdijo, da bi morala ta agencija ponovno razmisliti o odobritvi uporabnin, ki so bile odobrene z odločbami, ki so postale dokončne, tako da ni dokazano, da bi ta sodba lahko vplivala na vse pogodbe, sklenjene med tema tožečima strankama in prevozniki v železniškem prometu od leta 2016. Zvezna agencija za omrežja in navedeni tožeči stranki so namreč na obravnavi pred Sodiščem navedle, da so predmet spora le upravne odločbe o odobritvi uporabnin za operativne vozne rede 2023/2024 in 2024/2025 ter da v zvezi s sporom o operativnem voznem redu 2023/2024 vprašanje združljivosti nemške zakonodaje o uporabninah z Direktivo 2012/34 ni bilo postavljeno.
67      Poleg tega je zvezna agencija za omrežja na obravnavi pred Sodiščem pojasnila, da bi izvršitev te sodbe v bistvu privedla do prerazporeditve – z znižanjem nekaterih in zvišanjem drugih uporabnin – okrog 800 do 850 milijonov EUR za operativni vozni red 2024/2025, kar pomeni, da so pričakovane gospodarske posledice dejansko veliko bolj omejene od tistih, na katere se je sprva sklicevala ta agencija in na katere je bilo opozorjeno v točki 60 te sodbe.
68      Vsekakor zgolj sklicevanje na številčne podatke iz prejšnje točke na obravnavi pred Sodiščem ne zadostuje za dokaz obstoja nevarnosti resnih posledic v smislu sodne prakse, navedene v točkah 62 in 63 te sodbe.
69      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da drugi pogoj iz točke 61 te sodbe ni izpolnjen, tako da ni treba preveriti, ali je izpolnjen pogoj dobre vere zainteresiranih oseb.
70      Iz teh preudarkov sledi, da učinkov te sodbe ni treba časovno omejiti.
Stroški
71      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
Člen 4(2) in člen 29(1) Direktive 2012/34/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. novembra 2012 o vzpostavitvi enotnega evropskega železniškega območja, kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2016/2370 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. decembra 2016,
je treba razlagati tako, da
nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki upravljavcu železniške infrastrukture nalaga, da višino uporabnin v sektorju storitev lokalnega železniškega potniškega prometa izračuna z uporabo matematične formule, po kateri se znesek povprečnih uporabnin, pobranih v nekem referenčnem obdobju, pomnoži z zakonsko določeno fiksno letno stopnjo povišanja.
Podpisi
*      Jezik postopka: nemščina.