61984C0269
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
JEAN MISCHO
fremsat den 11. juni 1986 (
*1
)
Høje Domstol.
Kommissionen vedtog den 11. juli 1984 en beslutning om, »at ansøgninger fra tjenestemænd i sprogtjenesten samt fra ledende videnskabelige eller tekniske tjenestemænd kan tages i betragtning ved besættelsen af stillinger i administrationen allerede i den første ansættelsesfase, dvs. ved meddelelsen om ledig stilling, og at tjenestemænd i administrationen kan ansøge om at komme i betragtning ved besættelse af ledige stillinger i tjenestegrupperne LA og ST« (
1
).
»Første ansættelsesfase« vil sige den i artikel 29, stk. 1, litra a), i vedtægten fastlagte fase. Herunder undersøges »mulighederne for forfremmelse og forflyttelse inden for institutionen«.
Sagsøgerne i sag 269/84, Fabbro, Giuffrida og Herbin har nedlagt påstand om annulation af ovennævnte beslutning i det omfang, det deri bestemmes, at ansøgninger fra tjenestemænd i sprogtjenesten kan tages i betragtning ved besættelsen af administrative stillinger.
Sagsøgeren i sag 292/84, Scharf, har nedlagt påstand om, at det statueres, at nævnte beslutning er retsstridig, og at derfor ansættelsesmyndighedensafgørelse af 30. november 1984, hvorved R. T., tjenestemand i sprogtjenesten, LA, blev udnævnt til den stilling i kategori A, der blev opslået i meddelelse om ledig stilling KOM/1207/84 samt ansættelsesmyndighedens afgørelse af samme dato, hvorved Scharf s ansøgning til nævnte stilling som følge af udnævnelsen af R. T. blev afslået, annulleres.
Efter sagsøgernes opfattelse er beslutningen af 11. juni 1984 retsstridig, idet den først og fremmest er i strid med bestemmelserne i artikel 45, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd og øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber (i det følgende benævnt vedtægten).
Jeg vil først undersøge formaliteten, som kun vedrører sag 269/84, og dernæst realiteten.
A — Formaliteten
1.
Kommissionen har gjort gældende, at sagen skal afvises, idet sagsøgerne ikke har en personlig, selvskreven og aktuel interesse i at anfægte den anfægtede bestemmelse, der ikke indeholder et klagepunkt over for dem, idet den ikke umiddelbart berører deres retsstilling.
Det er Kommissionens opfattelse, at den anfægtede foranstaltning har en generel karakter og derfor ikke umiddelbart har kunnet berøre sagsøgerne, medmindre de i medfør af beslutningen faktisk var blevet ladt ude af betragtning til fordel for en tjenestemand fra sprogtjenesten, samt at de ikke kan anfægte retmæssigheden af en generel bestemmelse, der har muliggjort forflyttelse af en tjenestemand i sprogtjenesten til en stilling i kategori A, når de ikke selv har været ansøgere til den pågældende stilling.
2.
Sagsøgerne gør gældende, at tjenestemænd i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, efter forudgående klage har adgang til at anfægte individuelle foranstaltninger, der er truffet i henhold til en generel beslutning, eller til at anfægte selve den generelle beslutning, når denne indeholder et klagepunkt over for dem.
De gør gældende, at den anfægtede beslutning udgør en akt, der indeholder et klagepunkt mod dem af følgende grunde:
a)
den begrænser deres muligheder for mobilitet, idet den øger antallet af tjenestemænd, der kan indgive ansøgning i den første ansættelsesfase;
b)
den begrænser deres forfremmelsesmuligheder for så vidt, som tjenestemænd i tjenestegruppe LA kan forflyttes til stillinger i lønklasse A6, A5 og A4, og der således bliver færre stillinger, der kan besættes ved forfremmelse.
Denne situation forværres ved den omstændighed, at stillinger på budgettet til tjenestemænd i sprogtjenesten, ikke efter forflyttelse kan overføres til kategori A (dette argument er fremført i replikken).
Beslutningens generelle karakter medfører ikke, at der ikke foreligger en forvaltningsakt, der indeholder et klagepunkt i det omfang, beslutningen efter sit indhold henvender sig til et særdeles begrænset antal tjenestemænd i kategori A, der allerede eller inden længe opfylder betingelserne for at kunne bestride ledige administrative stillinger, og som ved beslutningen kommer til at konkurrere med tjenestemænd i sprogtjenesten LA.
Klagepunktet er derfor umiddelbart og kan for så vidt angår karriereforløbet afgrænses klart for hver tjenestemand i kategori A.
I øvrigt kan iværksættelsen af den anfægtede beslutning medføre, at der indgives et meget stort antal administrative klager og senere anlægges retssager. Efter en procesøkonomisk betragtning må der derfor være grundlag for at antage sagen til behandling i realiteten.
3.
Det kan straks fastslås, at det sidste argument kan forkastes, idet Domstolen i dom af 30. juni 1983 (85/82, Schloh mod Rådet, Sml. s. 2105) har udtalt, at en sagsøger ikke har »kompetence til at handle i lovens eller institutionernes interesse og... ikke til støtte for et annullationssøgsmål vedrørende en udnævnelse [kan] gøre andre end sine egne indsigelser gældende«.
Det samme må efter min mening også gælde for en foranstaltning af generel art.
4.
Der må nemlig efter min mening sondres mellem en indsigelses art (denne må være personlig — det vender jeg tilbage til i det følgende) og arten af den anfægtede beslutning, der kan være individuel eller generel.
Jeg deler ikke den opfattelse, at sager anlagt i medfør af traktatens artikel 179 og vedtægtens artikler 90 og 91 udelukkende kan vedrøre pligtmæssige akter af individuel art (
2
).
En fortolkning af artikel 90, ved hvilken ordene i stk. 2, første led, »en foranstaltning af generel karakter« frakendes enhver betydning, er efter min mening ikke acceptabel.
Domstolen har i dom af 29. september 1975 (54/75, De Dapper mod Parlamentet, Sml. 1976, s. 1381) fastslået, at en sag anlagt af tjenestemænd ved Parlamentet mod en beslutning fra Parlamentets præsident, hvori det blev afvist, at det den 18. marts 1975 afholdte valgt til personaleudvalget ikke var foregået forskriftsmæssigt, kunne antages til behandling i realiteten.
I dommen hedder det blandt andet: »der kan ikke være tvivl om, at sagsøgerne, der både var kandidater og vælgere til de anfægtede valg, er søgsmålskompetente og har den fornødne retlige interesse« (præmis 27).
I en senere dom vedrørende realiteten annullerede Domstolen Parlamentets formands beslutning og fastslog, at det påhvilede Europa-Parlamentet at bringe det ulovligt valgte udvalgs mandat til ophør under iagttagelse af alle nødvendige retssikkerhedsgarantier (dom af 9. marts 1977, sag 54/75, De Dapper mod Parlamentet, Sml. s. 471).
Disse domme vedrørte altså virkelig en foranstaltning af generel karakter.
Sådanne foranstaltninger kan (på betingelser, jeg skal komme nærmere ind på) anfægtes uden at bestemmelserne i artikel 173, stk. 2, finder anvendelse, idet EØF-traktatens artikel 179 og vedtægtens artikler 90 og 91 »på fællesskabsplan har indført en type retssager af særlig natur, dels i henseende til sagsgenstanden, dels i henseende til de personer, der er berettiget til at anlægge dem« (generaladvokat Trabucchi's forslag til afgørelse i sag 18/74, Den almindelige fagforening mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 933, 948).
Denne synsmåde bekræftes efter min mening også af to domme, i hvilke Domstolen navnlig har udtalt, at en tvist mellem en tjenestemand og den institution han tilhører, om et erstatningskrav, falder inden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 179 og vedtægtens artikler 90 og 91 og uden for anvendelsesområdet for traktatens artikler 178 og 215, når tvisten er udsprunget af det ansættelsesforhold, der består mellem vedkommende tjenestemand og institutionen (se Domstolens domme af 22. oktober 1975 sag 9/75, Meyer-Burckhardt, Sml. s. 1171, og af 17. februar 1977, sag 48/76, Reinarz, Sml. s. 298).
5.
Med henblik på en korrekt afgrænsning af spørgsmålet skal jeg også henvise til de betingelser, Domstolen har opstillet for antagelsen til realitetsbehandling af en sag mod en akt, der har forordningskarakter som tilfældet er med en forordning fra Rådet om ændring af vedtægten.
a)
En tjenestemand kan gå frem efter artikel 173, stk. 2, når han ønsker at anfægte en forordning.
I så fald må sagsøgeren imidlertid godtgøre, at den omhandlede retsakt, selv om den er vedtaget som en forordning, udgør en beslutning, der berører ham umiddelbart og individuelt. Domstolen har hidtil ikke fastslået, at der forelå en sådan situation.
Ved et sådant søgsmål følges almindelige regler også for så vidt angår sagens omkostninger; det er artikel 69, stk. 2, og ikke artikel 70 i procesreglementet, der herved finder anvendelse (se Domstolens dom af 26. februar 1981, 64/80 Giuffrida og Campogrande mod Rådet, Sml. s. 693).
b)
Den blotte indgivelse af klage i medfør af vedtægtens artikel 90 er ikke tilstrækkelig til at skabe søgsmålsadgang mod en akt, der har forordningskarakter.
Proceduren ifølge artikel 90, stk. 2, kan nemlig kun finde anvendelse i tilfælde, hvor ansættelsesmyndigheden har vedtaget en beslutning eller har afholdt sig fra at træffe en ved vedtægten påbudt foranstaltning, og hvor denne handling fra ansættelsesmyndighedens side udgør en akt, der indeholder et klagepunkt (se Domstolens domme af 16. juli 1981 i sag 153/79, Bowden mod Kommissionen, Sml. s. 2111, navnlig præmis 13, s. 2122, og 154/79, Biller m. fl. mod Parlamentet, Sml. s. 2125, s. 2138).
c)
En akt, der har karakter af en forordning, kan derimod anfægtes ved en ulovlighedsindsigelse.
»EØF-traktatens artikel 184 er udtryk for et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag, med henblik på at opnå annullation af en beslutning, som berører ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfægte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som er hjemmel for beslutningen« (se Domstolens dom af 19. januar 1984, 262/80, Andersen mod Parlamentet, Sml. s. 195, navnlig præmis 4, s. 203).
En lønseddel kan, selv om den kun er udtryk for en automatisk anvendelse af bestemmelserne i en rådsforordning på en enkelt tjenestemands konkrete situation, udgøre en beslutning fra ansættelsesmyndigheden, der indeholder et klagepunkt mod ham (jfr. samme dom præmis 6).
6.
Det første spørgsmål, der melder sig i den foreliggende sag er derfor spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionens beslutning af 11. juli 1984 udgør en almengyldig retsakt, der kan ligestilles med en forordning (i så fald skal sagen under alle omstændigheder afvises, idet denne almengyldige akt ikke er blevet efterfulgt at en beslutning fra ansættelsesmyndigheden), eller om der er tale om en af ansættelsesmyndigheden vedtaget beslutning, der har generel karakter (i så fald kan den være genstand for et direkte søgsmål, i hvilket formalitetsspørgsmålet må afgøres på grundlag af om det er godtgjort, at der foreligger et klagepunkt).
Men det kan fastslås, at den anfægtede beslutning
—
ikke har form af en forordning;
—
er udstedt af en institution, der ikke er beføjet til eller anser sig for beføjet til at ændre vedtægten;
—
kun finder anvendelse på tjenestemænd, der er ansat i Kommissionen;
—
kun synes at have karakter af et eksperiment.
Efter min mening drejer det sig herefter ikke om en retsakt, der kan sammenlignes med en forordning.
Det drejer sig altså om en beslutning fra ansættelsesmyndigheden, der har generel karakter.
Det må herefter undersøges, under hvilke omstændigheder en sådan beslutning kan udgøre en »akt, der indeholder et klagepunkt«.
7.
Domstolen har gentagne gange udtalt, at »kun akter, der direkte kan have betydning for et bestemt retligt forhold, kan betragtes som akter, der indeholder et klagepunkt« (
3
).
Domstolen har i dommene af 8. oktober 1974 i sag 175/73, Union syndicale, Massa og Kortner mod Rådet (
4
) og sag 18/74, Den almindelige fagforening for personale ved De europæiske institutioner mod Kommissionen (
5
), udtalt, at »selv om artikel 179 kan yde hjemmel ikke alene for en individuel, men også for en kollektiv søgsmålsadgang i forholdet mellem Fællesskabet og dets ansatte, står det ikke desto mindre fast, at den procedure med administrative klager og søgsmål, der er indført ved vedtægtens artikler 90 og 91, udelukkende er udformet med henblik på individuelle tvister«.
Jeg fortolker denne udtalelse således, at den vedtagne foranstaltning skal berøre sagsøgeren personligt, også selv om der er tale om en foranstaltning af generel karakter, og at denne betingelse ikke kan opfyldes af en fagforening.
Domstolen har i dommen i de forenede sager 28 og 165/80 (
6
) om en afgørelse af 26. juni 1974 fra Kommissionen udtalt, at »en sådan afgørelse, som generelt vedrører forvaltningen af bevillinger til indgåelse af kontrakter om foretagelse af undersøgelser med personer eller selskaber uden for Kommissionens tjenestegrene kan ikke betragtes som en akt, der indeholder et klagepunkt imod en forhenværende tjenestemand efter vedtægtens artikel 91, [og at] for så vidt Baichere's skrivelse af 14. oktober 1979 ikke skal betragtes som en simpel oplysning fra en tjenestemand ved Kommissionen til en forhenværende kollega, men derimod som indeholdende en afgørelse om at afvise en kontrakt om undersøgelser i medfør af Kommissionens afgørelse af 26. juni 1974, er denne afvisning rettet mod selskabet Science og ikke mod sagsøgeren; sagsøgeren berøres altså hverken umiddelbart eller individuelt«.
Af grunde som jeg skal komme nærmere ind på i det følgende mener jeg, at man mere korrekt kunne have brugt ordet »personligt« i stedet for udtrykket »individuelt«.
I Domstolens dom i Deshormes-sagen (
7
), som Kommissionen uden udtrykkelig henvisning har citeret i nævnte sag, benyttede Domstolen på en gang kriteriet om umiddelbar og direkte indgriben i den pågældendes retsstilling (præmis 10) og kriteriet om »en... [allerede nu tilstrækkelig kvalificeret] søgsmålsinteresse« til ad rettens vej at få afklaret en uvis faktor i retsstillingen (præmis 12).
Lad mig sluttelig henvise til den allerede citerede dom i Schloh-sagen, hvori Domstolen anvendte ordene »sine egne indsigelser«.
8.
Tilbage står at afgøre, hvad der bliver resultatet af en anvendelse af de ovenfor omtalte kriterier i den af Fabbro, Giuffrida og Herbin anlagte sag.
Dette spørgsmål er ikke let at besvare, og måske står vi i den foreliggende sag over for et grænsetilfælde.
Til støtte for sagens antagelse til realitetsbehandling kan anføres, at den anfægtede beslutning med øjeblikkelig virkning har skabt en situation, hvor konkurrencen mellem tjenestemænd, der havde interesse i en forflyttelse eller en forfremmelse, blev større dels i kraft af en forøgelse af antallet af mulige kandidater, og dels i kraft af en formindskelse af det antal stillinger, der var til rådighed. (Efter udnævnelsen af tjenestemænd i sprogtjenesten til A4- eller A6-stil-linger, kan disse stillinger ikke længere besættes ved forfremmelse af tjenestemænd i lønklasse A5 eller A7.)
Det kan derfor siges, at Kommissionens beslutning i en vis forstand »umiddelbart berører en bestemt retsstilling«. Denne har i det foreliggende tilfælde en abstrakt karakter, idet der er tale om reglerne for at kunne indgive ansøgning allerede i ansættelsesprocedurens første fase.
Denne ændrede retsstillings abstrakte karakter kan imidlertid i og for sig medføre, at sagen skal afvises. Det samme gælder den omstændighed, at Kommissionens beslutning som sagsøgerne selv har anført berører samtlige tjenestemænd i kategori A, der nu eller i fremtiden vil kunne være ansøgere til en forflyttelse eller en forfremmelse.
Jeg er faktisk overbevist om, at man ikke på området for vedtægtens artikler 90 og 91 korrekt vil kunne anvende Domstolens praksis vedrørende artikel 173, stk. 2, hvorefter en privatpersons søgsmål mod en forordning skal afvises, også selv om det er muligt med større eller mindre nøjagtighed at angive det antal personer, den omhandlede akt på et vist tidspunkt finder anvendelse på, eller endog disse personers identitet.
Ved sondringen mellem disse to typer søgsmål skal efter min mening følgende kriterium benyttes:
Beslutninger, som er udfærdiget i form af en forordning, jfr. artikel 173, stk. 2, skal berøre sagsøgerne umiddelbart og individuelt. Ifølge Domstolens praksis er det herefter nødvendigt, at en retsakt »berører... [de pågældende retssubjekter] individuelt, idet den griber ind i deres retsstilling på grund af faktiske omstændigheder, der adskiller dem fia alle andre og individualiserer dem på lignende måde som en adressat« (Domstolens dom af 18. november 1975 i sag 100/74, C. A. M., Sml. 1975 s. 1393).
Efter artiklerne 90 og 91 kan der derimod expressis verbis anlægges søgsmål mod foranstaltninger af generel karakter (på betingelse af, at der er tale om beslutninger fra ansættelsesmyndigheden), dvs. mod foranstaltninger, der finder anvendelse på objektivt fastlagte situationer og har retsvirkninger for generelt og abstrakt a/grænsede personkredse. (Jeg anvender her bevidst om de retsakter, der kan gøres til genstand for søgsmål, en formulering, der i afvisningsdomme er kurant i Domstolens praksis vedrørende artikel 173).
Det er blot nødvendigt, at de omhandlede personer som det er sædvanligt i forvaltningssager er direkte berørt af de omhandlede foranstaltninger, og aktuelt har en personlig og reel interesse i at anlægge sag.
9.
Det er imidlertid vanskeligt at forestille sig at vedtagelsen af beslutningen af 11. juli 1984 i og for sig har kunnet give anledning til en sådan situation.
Det er jo helt igennem muligt, at en given tjenestemand i kategori A aldrig ansøger om forflyttelse til en stilling, som også en tjenestemand fra sprogtjenesten er ansøger til.
Det er også muligt at han ansøger som nævnt og faktisk får stillingen fremfor en eller flere tjenestemænd fra sprogtjenesten.
Endvidere er det muligt at en given tjenestemand uden vanskeligheder forfremmes i overensstemmelse med sine ønsker enten til en individuel stilling, der har været genstand for en meddelelse om ledig stilling, eller efter gennemførelsen af denne årlige generelle forfremmelsesprocedure.
Det samlede antal stillinger, der kan besættes ved forflyttelse eller forfremmelse, kan i øvrigt svinge fra år til år på grundlag af en lang række faktorer såsom forflyttelse eller forfremmelse af forhenværende fastansatte tjenestemænd, dødsfald, fratræden, pensionering, tjenestefritagelse af personlige årsager, overflytning til andre institutioner, oprettelse af nye stillinger på budgettet.
Efter min mening kan herefter udsigten til forflyttelse af tjenestemænd fra sprogtjenesten LA til kategori A kun potentielt indvirke på de »mobilitetschancer« eller de »forfremmelsesmuligheder«, som tjenestemænd i kategori A har, og denne indvirkning er alt for uvis til, at man aktuelt kan udlede, at der foreligger en »personlig aktuel interesse« (
8
).
Sagsøgernes advokat har i replikken og i retsmødet gjort gældende, at der i alt fald bliver tale om en sådan interesse, når en tjenestemand har været optaget på den årlige liste over tjenestemænd, der kan forfremmes, og som faktisk ikke er blevet forfremmet, fordi der ikke har været tilstrækkelig mange stillinger.
Herbin blev således ikke forfremmet til lønklasse A6 ved udgangen af 1984, fordi der ikke var 68, men kun 67 stillinger til rådighed. Men dette skyldtes, at to tjenestemænd i lønklasse IA6 kort tid før var blevet forfremmet til lønklasse A6.
Det må imidlertid fastslås, at denne situation endnu ikke forelå dengang, nærværende sag blev anlagt, og at der ikke i denne sag er nedlagtpåstand om annullation af Kommissionens beslutning om forfremmelserne fra lønklasse A7 til lønklasse A6 i 1984, en beslutning som Herbin i øvrigt ikke ses at have indgivet klage imod.
Jeg når derfor til det resultat, at Kommissionens beslutning af 11. juli 1984 ikke udgør en akt, der indeholder et klagepunkt mod de tre sagsøgere, og at den af dem anlagte sag derfor skal afvises.
10.
Jeg er til slut forpligtet til at tage stilling til det særlige formalitetsspørgsmål i Herbin's søgsmål, idet Domstolen gentagne gange har udtalt, at klage- og søgsmålsfristerne er præceptive og ikke kan fraviges af parterne eller Domstolen (jfr navnlig Domstolens dom af 12. juli 1984 i sag 227/83, Moussis, Sml. s. 3133, 3146, præmis 12).
Det nummer af Infor-Rapid, der indeholder den anfægtede beslutning er fra den 18. juli 1984. Herbin's klage blev registreret i Kommissionens generalsekretariat den 19. oktober 1984.
I vedtægtens artikel 90, stk. 2, andet led, er bestemt, at fristen for indgivelse af klage »løber fra den dag, akten offentliggøres, hvis det drejer sig om en foranstaltning af generel karakter«.
Kommissionens befuldmægtigede har som svar på spørgsmålet, om Infor-rapide virkelig den 18. juli var omdelt i alle de bygninger i Bruxelles, hvor Kommissionens tjenestegrene har hjemme, svaret, at hans institution ikke absolut ønskede at fastholde den afvisningspåstand, den har nedlagt mod Herbin's søgsmål.
Det er altså ikke godtgjort, at klagefristen begyndte at løbe den 18. juli 1984.
I artikel 90, stk. 3, er det endvidere bestemt, at tjenestemænd ved forelæggelse af klager skal følge tjenestevejen. Da Herbin's klage blev registreret i generalsekretariatet, der ligger i en anden bygning, den 19. oktober 1984, må det kunne lægges til grund, at den blev indgivet til den overordnede den 18. oktober. Kommissionen har i alt fald ikke godtgjort, at det omvendte er tilfældet.
Endelig bemærkes, at Domstolen i en tidligere sag tilsyneladende implicite og analogt har anvendt bestemmelserne i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1182/71 af 3. juni 1971 om fastsættelse af regler om tidsfrister, datoer og tidspunkter (EFT 1971 II, s. 311) (
9
).
I medfør af nævnte forordning medregnes dies a quo ikke ved beregningen af fristen. Denne indledes med begyndelsen af den første time på fristens første dag og udløber med udgangen af den sidste time på den dag i den sidste måned, som har samme talangivelse, som den dag, der indleder fristen.
Selv om det lægges til grund, at den 18. juli 1984 har været dies a quo, udløb fristen herefter først den 19. oktober ved midnat.
Herbin's klage blev således ikke indgivet for sent.
Det af Scharf anlagte søgsmål (sag 292/84) rejser ingen formalitetsspørgsmål.
Jeg kan herefter gå over til at behandle realiteten som er identisk i sagerne 269 og 292/84.
B — Realiteten
Lad mig indledningsvis slå fast, at jeg naturligvis ikke kan indlade mig på at vurdere den politik vedrørende »personalemobilitet« og »åbning af sprogtjenesten«, som Kommissionen har besluttet at føre.
De kvalifikationer, som den tjenestemand, hvis udnævnelse anfægtes af Scharf er heller ikke omtvistet i nærværende sag.
Der bliver udelukkende tale om at undersøge, om den del af Kommissionens beslutning af 11. juli 1984, hvori det er bestemt, at ansøgninger fra tjenestemænd i sprogtjenesten kan tages i betragtning ved besættelsen af administrative stillinger allerede i den første ansættelsesfase, dvs. ved meddelelserne om ledige stillinger (sagsøgerens påstand drejer sig udelukkende herom), er retmæssig efter den nu gældende tjenestemandsvedtægt.
Denne første ansættelsesfase omfatter som bekendt en undersøgelse af »mulighederne for forfremmelse og forflyttelse inden for institutionen«.
Kommissionen har ganske vist i svarskriftet (s. 4) anført, at nævnte beslutning »kun vedrører forflyttelse og ikke forfremmelse«.
Det må imidlertid fastslås, at denne begrænsning ikke fremgår af beslutningens ordlyd. Det er derfor nødvendigt også at se på forfremmelsesspørgsmålet.
Sagsøgerne har i første række påberåbt sig vedtægtens artikel 45, stk. 2, og også Kommissionen mener, at denne sags hovedspørgsmål må afgøres på grundlag af en fortolkning af denne bestemmelse.
Efter min mening er imidlertid i alt fald artikel 7, stk. 1, lige så vigtig i denne sag, som artikel 45.
I artikel 7, stk. 1, bestemmes:
»Ansættelsesmyndigheden skal ved udnævnelse eller forflyttelse, idet der udelukkende tages hensyn til tjenstlige synspunkter og uden hensyntagen til statsborgerskab, ansætte den enkelte tjenestemand i en stilling i hans kategori eller tjenestegruppe, som svarer til hans lønklasse«.
I artikel 45, stk. 1, bestemmes:
»forfremmelse... medfører, at tjenestemanden udnævnes til den nærmeste højere lønklasse inden for sin kategori eller tjenestegruppe«.
Efter disse bestemmelser er det efter min mening udelukket, at en tjenestemand i tjenestegruppen LA kan forflyttes eller forfremmes (i teknisk forstand) til en stilling i kategori A (og omvendt) (
10
).
For fuldstændighedens skyld må vi imidlertid også se på de argumenter, som tvistens parter grunder på artikel 45, stk. 2, der har følgende ordlyd:
»en tjenestemands overgang fra én tjenestegruppe eller kategori til en anden tjenestegruppe eller højere kategori, kan kun finde sted på grundlag af en udvælgelsesprøve«.
Sagsøgerne har gjort gældende, at det efter denne bestemmelse er nødvendigt at afholde en udvælgelsesprøve hver gang en tjenestemand fra sprogtjenesten udnævnes i en stilling i kategori A eller omvendt. I stævningen har de fremhævet ordene »fra én kategori til en anden tjenestegruppe«.
Sagsøgerne gør blandt andet gældende, at kravet herom er begrundet i, at tjenestemænd i kategori A og tjenestemænd i sprogtjenesten udfører forskellige opgaver, der kræver forskellig uddannelse og forskellige faglige kvalifikationer.
Kommissionen har på sin side gjort gældende, at bestemmelsens ordlyd viser, at det kun er nødvendigt at afholde en udvælgelsesprøve ved en tjenestemands overgang
—
fra én tjenestegruppe til en anden, f. eks. fra sprogtjenesten til de videnskabelige og tekniske tjenester eller omvendt, idet den generelle kategori A ikke kan anses for en tjenestegruppe;
—
fra én kategori til en højere kategori (f. eks. fra kategori B til kategori A).
Kommissionen mener, at enhver tjenestemand først og fremmest tilhører en kategori, og at dette tilhørsforhold består, også når han indplaceres i en tjenestegruppe.
Overgang fra tjenestegruppe LA til kategori A udgør derfor en overgang fra en kategori inden for en tjenestegruppe til samme kategori »uden for tjenestegruppe« (og også en overflytning fra A til LA må anses for en overflytning inden for samme kategori).
Hvad skal man nu mene om disse argumenter?
1.
Med udgangspunkt i almindelig sund fornuft vil man være tilbøjelig til at mene, at artikel 45, stk. 2, i realiteten omfatter to situationer, nemlig
—
overgang fra én tjenestegruppe til en anden tjenestegruppe
—
overgang fra én kategori til en højere kategori.
Men en fortolkning på grundlag af en så at sige matematisk kombination af ordene vil kunne føre til en formodning om, at det er to andre situationer, der er tale om, nemlig
—
overgang fra en tjenestegruppe til en højere kategori
—
overgang fra en kategori til en tjenestegruppe.
Da tjenestemænd i LA-stillinger utvivlsomt fra begyndelsen tilhører en tjenestegruppe er de to situationer, der har betydning således overgang
—
enten fra én tjenestegruppe til en anden tjenestegruppe,
—
eller fra en tjenestegruppe til en højere kategori.
Med hensyn til den første situation kan det være fristende at drage den slutning, at den ikke indtræder, medmindre kategori A som den ses fra tjenestegruppe LA udgør en anden tjenestegruppe. Spørgsmålet herom kan løses ved en undersøgelse af de øvrige relevante bestemmelser i vedtægten, og denne undersøgelse kommer jeg til i det følgende.
Til støtte for det synspunkt, at det er den anden af disse to situationer, der bliver tale om, kan nævnes, at kategori A indeholder to lønklasser, og at den således er om ikke en højere kategori så i alt fald en kategori, der åbner op for bedre karrieremuligheder end dem, der findes i tjenestegruppe LA.
2.
Ser man dernæst på de bestemmelser, der indeholder en definition af begrebet tjenestegruppe, nås følgende resultater:
Ifølge artikel 5, stk. 1, »... [inddeles] stillingerne i henhold til denne vedtægt... i nedadstigende hierarkisk orden efter arten og betydningen af de opgaver, de svarer til, i fire kategorier, A, B, C og D.
Kategori A omfatter otte lønklasser...
... uanset forestående bestemmelser kan stillinger inden for samme faglige område imidlertid i overensstemmelse med den fremgangsmåde, som er fastsat for ændring af denne vedtægt, sammenstilles inden for tjenestegrupper, der omfatter et antal lønklasser inden for en eller flere af de ovennævnte kategorier«.
Ved læsningen af disse bestemmelser kan det spørges, om en tjenestegruppe, der kun omfatter lønklasser inden for en enkelt kategori, ikke kan anses for at være en del af denne kategori. Men hvorledes bliver situationen så for en tjenestegruppe, der omfatter lønklasser fra flere kategorier? Kan man inden for én og samme tjenestegruppe tilhøre forskellige kategorier, alt efter hvilken lønklasse man er i?
Den usikkerhed, som stk. 1 giver anledning til, afklares ved stk. 2, hvori det hedder:
»stillingerne for oversættere og tolke sammenfattes i en særlig sprogtjeneste, der betegnes med bogstaverne LA, omfattende seks lønklasser, der sidestilles med klasserne 3-8 i kategori A«.
Jeg finder det ikke muligt som Kommissionen på baggrund af denne bestemmelse at hævde, at hver tjenestemand først og fremmest tilhører en kategori, og at dette tilhørsforhold bevares, selv om han indplaceres i en tjenestegruppe.
Lønklasserne LA/3 til LA/8 sidestilles blot med lønklasserne A/3 til A/8. Men der er ikke behov for en sidestilling med lønklasser inden for en kategori, som man allerede tilhører.
I øvrigt omfatter som tidligere nævnt tjenestegruppe LA kun seks lønklasser, mens kategori A omfatter yderligere 2.
Tilhørsforholdet til kategori A kan altså ikke ligge forud for tilhørsforholdet til sprogtjenesten, og overgangen fra LA til A kan ikke anses for en overgang »fra en kategori til en tilsvarende kategori«. Som vi har set, kan det endog hævdes, at der snarere er tale om en overflytning »fra en tjenestegruppe til en højere kategori«.
Endnu mindre kan overgangen fra A til LA anses for en overflytning inden for en og samme kategori, eftersom fordelingen på lønklasser i sprogtjenesten er snævrere.
3.
Kommissionen gør gældende, at kategori A ikke kan antages at udgøre den »generelle eller administrative tjenestegruppe«.
Vedtægten anvender faktisk ikke disse ord i stillingsbeskrivelserne.
Alligevel må man sige, at en tjenestemand, der er en »fagkyndig sprogmand«, forlader den tjenestegruppe, han tilhører, når han indtræder i en administrativ stilling i kategori A.
Omvendt indtræder en tjenestemand, der tilhører kategori A, i en »tjenestegruppe«, ved overgang til sprogtjenesten, også selv om man ikke kan sige, at der er tale om en »anden« tjenestegruppe.
Kan man ikke gå et skridt videre og sige at han faktisk går fra én tjenestegruppe til en anden tjenestegruppe?
Efter min mening har man nemlig med vedtægtens indførelse af sprogtjenesten og den videnskabelige eller tekniske tjeneste automatisk modsætningsvis skabt en »generel tjenestegruppe« eller en »administrativ tjenestegruppe«, i hvilken man finder alle de tjenestemænd, der ikke tilhører de to førstnævnte tjenestegrupper.
Set fra sprogtjenesten tilhører tjenestemænd i kategori A nødvendigvis en anden tjenestegruppe eller en »Sonderlaufbahn« som det hedder så stærkt på tysk.
Dette erkendes også implicite i beslutningen af 11. juli 1984, der jo anvender ordene »administrativ stilling« og »administrativ tjenestemand (!)«.
4.
Tager man artiklerne 7, stk. 1, 45, stk. 1, og 45, stk. 2, under ét, kan man opbygge følgende »system«, der forekommer logisk og sammenhængende:
a)
Den person, der ansøger om en stilling som europæisk tjenestemand, skal deltage i en udvælgelsesprøve, ved hvilken det skal afgøres, om han er egnet til en ledig stilling, der tilhører en bestemt kategori (A, B, C eller D) eller en bestemt tjenestegruppe (sprogtjenesten eller den videnskabelige eller tekniske tjeneste).
En person, der består udvælgelsesprøvens forskellige dele, udnævnes til nævnte stilling.
b)
På et senere tidspunkt kan tjenestemanden forflyttes til en stilling i samme lønklasse inden for hans kategori eller hans tjenestegruppe.
c)
Såfremt tjenestemanden forfremmes, udnævnes han til den nærmeste højere lønklasse inden for sin kategori eller tjenestegruppe.
d)
Såfremt tjenestemanden ønsker at udtræde af den kategori eller tjenestegruppe, han hidtil har tilhørt, må han deltage i en anden udvælgelsesprøve.
En sådan bevægelse udgør nemlig hverken en forflyttelse eller en forfremmelse, men en »overgang«.
Der er som H. Henrichs siger tale om en horisontal eller vertikal ændring af karriereforløbet (
11
).
Denne synsmåde bekræftes efter min mening af Domstolens dom af 5. december 1974 (176/73, Van Belle mod Rådet, Sml. s. 1361, 1372), selv om der i denne sag var tale om overgang fra én kategori til en højere kategori.
I denne dom gengives først sagsøgtes opfattelse, hvorefter artikel 45, stk. 2, »... kun [har] til virkning at udelukke forfremmelse, når en ledig stilling skal besættes ved at lade en tjenestemand foretage et kategoriskifte og henviser i øvrigt til de forskellige muligheder for ansættelse, der er nævnt i artikel 29, både i dennes stk. 2, og stk. 1«; herefter udtales det:
»stk. 2 i artikel 45 har ikke udelukkende den negative rækkevidde, sagsøgte tillægger den, men indeholder tværtimod en fundamental regel, som modsvarer opdelingen af ansatte i fællesskabsadministrationen i forskellige kategorier, som kræver sårlige kvalifikationer,
udtrykket ’kan kun finde sted på grundlag af en udvælgelsesprøve’ viser klart ikke blot at forfremmelser er udelukket, men også at kun udvælgelsesprøven kan anvendes;
desuden ville den pågældende bestemmelse, hvis den ikke havde anden virkning end at udelukke forfremmelse og samtidig lade de andre former for ansættelse stå åbne, have været unødvendig, idet udelukkelsen af forfremmelse i tilfalde af kategoriskifte allerede er udtrykt i stk. 1 i artikel 45;«
Endvidere henvises til forenede sager 55-76, 86, 87 og 95/71, Besnard m. fl. mod Kommissionen (dom af 13. juli 1972), Sml. s. 145.
5.
At kategori A, når den ses fra sprogtjenesten, udgør en anden tjenestegruppe, fremgår desuden af ordlyden af andre bestemmelser i vedtægten, der klart holder de omhandlede stillinger adskilt i to grupper.
I artikel 5, stk. 3, er det bestemt, at tjenestemænd, der tilhører samme kategori eller samme tjenestegruppe, er undergivet de samme ansættelses- og karrierevilkår.
I vedtægten er det således ikke bestemt, at ansættelses- og karrierevilkårene skal være de samme for kategori A og kategori LA eller omvendt.
Der skal være tale om lige behandling inden for kategori A på den ene side og inden for sprogtjenesten på den anden side.
Der er altså tale om to adskilte forløb. Jeg har allerede nævnt artiklerne 7, stk. 1, og 45, stk. 1, og dette forhold fremgår yderligere af følgende bestemmelser:
Art. 7, stk. 2: Midlertidig tjeneste: tjenestemanden kan midlertidigt kun gøre tjeneste i en stilling i sin kategori eller i en tjenestegruppe, der er højere end hans egen.
Art. 31, stk. 1: Udnævnelse af tjenestemænd i kategori A eller i sprogtjenesten, i den laveste lønklasse i deres kategori eller tjenestegruppe.
Art. 39, litra e): Genindtræden efter ophør af midlertidig tjeneste: denne sker i den første ledige stilling i den kategori eller tjenestegruppe, der svarer til tjenestemandens lønklasse.
Art. 40, stk. 4, litra d) : Genindtræden efter udløbet af tjenestefrihed af personlige årsager. Denne genindtræden sker i den første ledige stilling i den kategori eller tjenestegruppe, der svarer til tjenestemandens lønklasse.
Art. 41, stk. 3,
andet led: Rettigheder for en tjenestemand på ventepenge. Tjenestemanden har fortrinsret til genindsættelse i enhver stilling i hans kategori eller tjenestegruppe.
Art. 102, stk. 4,
litra b): Indplacering af tjenestemænd i sprogtjenesten. Denne bestemmelse indeholder en undtagelse for tjenestemænd i sprogtjenesten fra bestemmelserne i artiklens stk. 1, der navnlig angår tjenestemænd i kategori A.
Bilag VIII,
art. 14, andet afsnit: Genindtræden efter en invaliditetsperiode. Tjenestemanden skal genindtræde i den første ledige stilling i den kategori eller tjenestegruppe, der svarer til hans stillingsgruppe.
Af det anførte fremgår i det hele, at overgangen fra sprogtjenesten LA til kategori A i medfør af artikel 45, stk. 2, i vedtægten må anses for en overgang »til en anden tjenestegruppe«, og at den således kun kan ske efter en udvælgelsesprøve.
Dette resultat er Domstolen også nået til i dom af 20. juni 1985 i sag 138/84 (Spachis mod Kommissionen, Sml. s. 1939); Domstolen anvender her ved to lejligheder ordene »administrativ tjenestegruppe« og udtaler, at overgangen fra sprogtjenesten til den administrative tjenestegruppe i medfør af artikel 45, stk. 2, »kun har kunnet ske på grundlag af en udvælgelsesprøve« (præmis 10).
Dette var også indtil 1984 Kommissionens fortolkning. Det er stadig Rådets fortolkning (se den duplikken vedlagte skrivelse af 6. november 1984 fra nævnte institutions generaldirektør for personale og administration).
Af alle de anførte grunde foreslår jeg Domstolen at bekræfte sin praksis i sag 138/84 (Spachis), og for så vidt angår sag 292/84, Scharf mod Kommissionen:
—
at statuere, at ovennævnte beslutning fra Kommissionen af 11. juli 1984 er retsstridig i det omfang, det deri er bestemt, at ansøgninger fra tjenestemænd i sprogtjenesten kan tages i betragtning ved besættelsen af stillinger i administrationen allerede i den første ansættelsesfase, dvs. ved meddelelserne om ledige stillinger;
—
at annullere ansættelsesmyndighedens beslutning af 30. november 1984, ved hvilken Kommissionen udnævnte R. T., som er tjenestemand i sprogtjenesten LA, til den stilling, der blev opslået i meddelelse om ledig stilling KOM/1207/84;
—
at annullere ansættelsesmyndighedens beslutning af 30. november 1984, ved hvilken ansættelsesmyndigheden afslog Scharf's ansøgning til den stilling, der var omhandlet i nævnte meddelelse om ledig stilling KOM/1207/84;
—
at pålægge sagsøgte at afholde samtlige omkostninger i sagen, jfr. procesreglementets artikler 69, stk. 2, og 73, litra b).
Endvidere foreslår jeg i sag 269/84, C. Fabbro, F. Giuffrida og C. Herbin mod Kommissionen, Domstolen at afvise sagen og i det omfang, artikel 70 i procesreglementet ikke kan finde anvendelse, at pålægge sagsøgerne at afholde sagens omkostninger.
(
*1
) – Oversat fra fransk.
(
1
) – Offentliggjort i Infor-Rapide nr. 138 af 18. juli 1984.
(
2
) – Se generaladvokat Capotorti's forslag til afgørelse i sag 167/80 (Curtis mod Kommissionen og Parlamentet, SmL 1981, ss. 525 og 526) samt generaladvokat Rozes' forslag til afgørelse i de forenede sager 28 og 165/80 (Leclercq mod Kommissionen, Sml. 1981, s. 2251, 2260).
(
3
) – Dom af 1. juli 1964 i sag 26/63, Pistoj mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s 499; dom af samme dato i sag 78/63, Huber mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 503. Dom af 10. december 1969 i sag 32/68, Graselli mod Kommissionen, Sml. s. 141. Dom af 11. juli 1974 i de forenede sager 177/73 og 5/74, Reinarz mod Kommissionen, Sml. s. 819, 828.
(
4
) – Dom af 8. okiober 1974 i sag 175/73, Sml. s. 917, 926.
(
5
) – Sag 18/74, Sml. s. 944.
(
6
) – Dom af 17. september 1981 i de forenede sager 28 og 165/80, Sml. s. 2251, 2257.
(
7
) – Dom af 1. februar 1979 i sag 17/78, Sml. s. 185, 197.
(
8
) – Der vil desuden hensigtsmæssigt kunne henvises til Domstolens dom af 25. november 1976 (123/75, Küster mod Parlamentet, Sml. s. 1706, præmisserne 10-12), hvori det udtales, at »selv om vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), bestemmer, at ansættelsesmyndigheden ved besættelse af ledige stillinger først skal uge mulighederne for forfremmelse og forflyttelse inden for institutionen i betragtning, giver den ikke de tjenestemænd, som opfylder betingelserne ror at blive forfremmet, en subjektiv ret hertil« og at »forfremmelsen... [foretages] udelukkende på grundlag af en udvælgelse«.
(
9
) – Dom af 26. november 1981, Michel mod Parlamentet, 195/80, Sml. s. 2861..
(
10
) – Jfr. A. M. Euler, Europäisches Beamtenstatut, Carl Heymanns Verlag KG, s. 90 (bind I) og s. 359 (bind II) A(4)2.
(
11
) – »Horizontaler und vertikaler Laufbahnwechsel«, H. Henrichs: Die Rechtsprechung des Europäischen Gerichtshofs in Personalsachen, Europarecht 1980, s. 138.