62018TJ0150_RES
Forenede sager T-150/18 og T-345/18
BNP Paribas
mod
Den Europæiske Centralbank
Rettens dom (Anden Udvidede Afdeling) af 9. september 2020
»Økonomisk og monetær politik – tilsyn med kreditinstitutter – bidrag til en indskudsgarantiordning eller en fælles afviklingsfond i form af uigenkaldelige betalingsforpligtelser – opgaver, der overdrages til ECB – ECB’s særlige tilsynsbeføjelser – artikel 4, stk. 1, litra f), artikel 16, stk. 1, litra c), og artikel 16, stk. 2, litra d), i forordning (EU) nr. 1024/2013 – foranstaltning om fradrag af de samlede udeståender i form af uigenkaldelige betalingsforpligtelser i den egentlige kernekapital – manglende individuel undersøgelse«
Økonomisk og monetær politik – økonomisk politik – tilsyn med Unionens finanssektor – den fælles tilsynsmekanisme – tilsyn med kreditinstitutkoncerner på et konsolideret grundlag – kapitalgrundlagskrav – rækkevidden af Den Europæiske Centralbanks kontrol og vurdering
[Rådets forordning nr. 1024/2013, art. 4, stk. 1, litra f), art. 16, stk. 1, litra c), og art. 16, stk. 2, litra d)]
(jf. præmis 55-60)
Økonomisk og monetær politik – økonomisk politik – tilsyn med Unionens finanssektor – den fælles tilsynsmekanisme – tilsyn med kreditinstitutkoncerner på et konsolideret grundlag – kapitalgrundlagskrav – rækkevidden af Den Europæiske Centralbanks kontrol og vurdering – forpligtelse til at foretage en individuel tilsynsundersøgelse
[Rådets forordning nr. 1024/2013, art. 4, stk. 1, litra f), art. 16, stk. 1, litra c), og art. 16, stk. 2, litra d)]
(jf. præmis 61 og 75-82)
Økonomisk og monetær politik – økonomisk politik – tilsyn med Unionens finanssektor – den fælles tilsynsmekanisme – tilsyn med kreditinstitutkoncerner på et konsolideret grundlag – kapitalgrundlagskrav – rækkevidden af Den Europæiske Centralbanks kontrol og vurdering – fonde, der kan gøres til genstand for en foranstaltning, som kræver gennemførelse af en specifik politik eller behandling – begreb – uigenkaldelige betalingsforpligtelser – omfattet
[Rådets forordning nr. 1024/2013, art. 4, stk. 1, litra f), art. 16, stk. 1, litra c), og art. 16, stk. 2, litra d)]
(jf. præmis 69 og 70)
Resumé
Sagsøgeren, BNP Paribas, er et kreditinstitut, der er klassificeret som »signifikant«, og som dermed er underlagt direkte tilsyn fra Den Europæiske Centralbank (ECB). Sagsøgeren valgte i forbindelse med finansieringen af den fælles afviklingsfond at betale bidrag ved at gøre brug af uigenkaldelige betalingsforpligtelser (
1
). ECB vedtog den 19. december 2017 i forbindelse med udøvelsen af sin tilsynsopgave en afgørelse (
2
), hvorved sagsøgeren blev pålagt i sin egentlige kernekapital (Common Equity Tier 1, CET 1) (
3
) at fratrække det samlede beløb i form af de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som sagsøgeren havde påtaget sig (herefter »den anfægtede foranstaltning«).
ECB baserede denne afgørelse på konstateringen af, at sagsøgeren behandlede sine uigenkaldelige betalingsforpligtelser som ikkebalanceførte poster, hvilket medførte en risiko for en overvurdering af sagsøgerens egentlige kernekapital (CET 1). De uigenkaldelige betalingsforpligtelser var nemlig ikke opført på passivsiden på sagsøgerens balance, og eftersom den garanti, der var knyttet hertil, ikke stod til rådighed, før der var sket betaling til den fælles afviklingsfond, var det ikke muligt at anvende denne garanti til at imødegå de eventuelle tab, der måtte være forbundet med sagsøgerens virksomhed. ECB var af den opfattelse, at denne situation ikke gav et præcist overblik over sagsøgerens finansielle soliditet, idet der bestod en forskel mellem det beløb, som sagsøgeren havde anført som sin egentlige kernekapital (CET 1), og det faktiske tab, som denne var i stand til at bære.
Efter at sagsøgeren havde indgivet en klage til ECB’s administrative klagenævn, erstattede ECB sin afgørelse af 19. december 2017 med en afgørelse af 26. april 2018 (
4
), idet det afsnit i denne afgørelse, der vedrørte de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, forblev uændret. Denne sidstnævnte afgørelse blev den 1. marts 2019 erstattet af en afgørelse af 14. februar 2019 (
5
), hvorved sagsøgeren blev pålagt en foranstaltning, der var identisk med den anfægtede foranstaltning. Sagsøgeren anlagde ved Retten to sager med påstand om delvis annullation af de afgørelser fra ECB, hvorved sagsøgeren var blevet pålagt den nævnte foranstaltning.
Ved dom af 9. september 2020 annullerede Retten, der traf afgørelse i udvidet afdeling og efter forening af de to sager (sagerne T-150/18 og T-345/18), delvist ECB’s afgørelser med den begrundelse, at ECB ikke havde foretaget en individuel tilsynsundersøgelse af sagsøgerens risikoprofil, før den havde pålagt sagsøgeren den anfægtede foranstaltning.
Retten fastslog først, at de afgørelser, som ECB havde truffet, ikke savnede retsgrundlag, idet ECB havde handlet inden for rammerne af sine tilsynsbeføjelser til at foretage kontrol og vurdering, som giver Centralbanken mulighed for at stille krav om, at institutterne anvender en specifik nedskrivningspolitik eller behandling af aktiver for så vidt angår kapitalgrundlagskravene (
6
).
Efter at have fastslået, at de beløb, der var stillet som sikkerhed for betalingen af de uigenkaldelige betalingsforpligtelser (
7
), var uadskilleligt forbundne med selve de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, forkastede Retten derefter sagsøgerens argument om, at disse forpligtelser ikke kunne gøres til genstand for en tilsynsforanstaltning, der kræver, at der foretages en specifik behandling for så vidt angår kapitalgrundlagskravene, som følge af, at de behandles som ikkebalanceførte poster. Retten fastslog således, at selv om den anfægtede foranstaltning ikke direkte vedrørte de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, men de beløb, der var stillet som sikkerhed for betalingen heraf, gjorde deres uadskillelige karakter det muligt at udvide denne foranstaltning til at omfatte de uigenkaldelige betalingsforpligtelser.
Anvendelsen af en sådan foranstaltning pålagde derimod ECB at foretage en individuel undersøgelse af sagsøgerens risikoprofil og navnlig af de ordninger, strategier og mekanismer, der var iværksat for at imødegå den risiko, der fulgte af den regnskabsmæssige behandling af de uigenkaldelige betalingsforpligtelser. Retten konstaterede i denne henseende først, at ECB havde fastlagt niveauet for sagsøgerens eksponering for den risiko, der fulgte af, at sagsøgeren havde påtaget sig uigenkaldelige betalingsforpligtelser. Retten var imidlertid af den opfattelse, at det af ECB fremførte argument om, at den regnskabsmæssige behandling af de uigenkaldelige betalingsforpligtelser uden for balancen i sig selv var problematisk, idet denne behandling pr. definition indebærer en overvurdering af den egentlige kernekapital (CET 1), udsprang af generelle betragtninger, der kunne finde anvendelse på et hvilket som helst kreditinstitut, som måtte vælge at behandle uigenkaldelige betalingsforpligtelser på samme måde. Retten konstaterede således, at det ikke på nogen måde af de anfægtede afgørelser fremgik, at ECB havde foretaget en individuel undersøgelse, der havde til formål at kontrollere, om sagsøgeren havde iværksat den styring/de ordninger, de strategier eller de mekanismer, der var nødvendige for at imødegå de tilsynsrisici, som er forbundet med at behandle uigenkaldelige betalingsforpligtelser uden for balancen.
Efter at have konstateret, at den anfægtede foranstaltning var blevet vedtaget inden for rammerne af tilsynskontrol- og vurderingsprocessen (Supervisory Review and Evaluation Process, SREP), konkluderede Retten i øvrigt, at denne situation ikke nødvendigvis indebar, at der var blevet foretaget en individuel undersøgelse, i hvilken forbindelse der var blevet taget hensyn til de omstændigheder, der var kendetegnende for sagsøgeren. Retten var endvidere af den opfattelse, at selv om den konsekvensanalyse, der var blevet gennemført forud for vedtagelsen af de anfægtede afgørelser, kunne have været relevant med henblik på at vurdere, om den anfægtede foranstaltning var forholdsmæssig, forfulgte den en anden logik og et andet formål end den logik og det formål, der forfølges med en individuel undersøgelse, og kunne ikke sidestilles med en sådan undersøgelse.
Retten konkluderede derfor, at ECB ved ikke at foretage en undersøgelse, der gik ud over konstateringen af, at de uigenkaldelige betalingsforpligtelser kan udgøre en potentiel risiko, såfremt de behandles uden for balancen, ved ikke at undersøge sagsøgerens konkrete situation, herunder sagsøgerens risikoprofil og likviditetsniveau, og ved ikke at tage hensyn til de eventuelle faktorer, der kunne mindske den potentielle risiko, havde tilsidesat sin forpligtelse til at foretage en individuel tilsynsundersøgelse af sagsøgeren (
8
).
(
1
) – De bidrag, som kreditinstitutterne er forpligtet til at indbetale til den fælles afviklingsfond, kan betales ved at foretage en umiddelbar indbetaling eller ved at gøre brug af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse. I henhold til artikel 70, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15.7.2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 225, s. 1) forpligter kreditinstitutterne sig til at betale bidraget til den fælles afviklingsfond, så snart der fremsættes anmodning herom.
(
2
) – ECB’s afgørelse af 19.12.2017, ECB/SSM/2017-R0MUWSFPU8MPRO8K5P83/248.
(
3
) – Denne egentlige kernekapital har til formål at sikre kontinuiteten i et kreditinstituts virksomhed og at forebygge insolvens.
(
4
) – ECB’s afgørelse af 26.4.2018, ECB-SSM-2018-FRBNP-17.
(
5
) – ECB’s afgørelse af 14.2.2019, ECB-SSM-2019-FRBNP-12.
(
6
) – I henhold til artikel 16, stk. 1, litra c), og artikel 16, stk. 2, litra d), i Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 af 15.10.2013 om overdragelse af specifikke opgaver til Den Europæiske Centralbank i forbindelse med politikker vedrørende tilsyn med kreditinstitutter (EUT 2013, L 287, s. 63).
(
7
) – Disse beløb har karakter af et kontantindskud, der har samme størrelse som de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, der står til fri rådighed for afviklingsmyndighederne.
(
8
) – Som fastsat i artikel 4, stk. 1, litra f), artikel 16, stk. 1, litra c), og artikel 16, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1024/2013.