62005CJ0001_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-1/05,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Utlänningsnämnden (Sverige) ved afgørelse af 30. december 2004, indgået til Domstolen den 4. januar 2005, i sagen:
Yunying Jia
mod
Migrationsverket,
har
DOMSTOLEN (Store Afdeling)
sammensat af præsidenten, V. Skouris, afdelingsformændene P. Jann, C.W.A. Timmermans, A. Rosas, P. Kūris og E. Juhász, samt dommerne J.N. Cunha Rodrigues (refererende dommer), K. Schiemann, U. Lõhmus, E. Levits og A. Ó Caoimh,
generaladvokat: L.A. Geelhoed
justitssekretær: fuldmægtig K. Sztranc-Slawiczek,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 21. februar 2006,
efter at der er afgivet indlæg af:
– Yunying Jia ved advokat M. Johansson
– den svenske regering ved K. Norman og A. Falk, som befuldmægtigede
– den belgiske regering ved M. Wimmer, som befuldmægtiget
– den nederlandske regering ved H.G. Sevenster, C. ten Dam og C. Wissels, som befuldmægtigede
– den slovakiske regering ved R. Procházka, som befuldmægtiget
– Det Forenede Kongeriges regering ved S. Nwaokolo, som befuldmægtiget, bistået af barristers M. Hoskins og J. Stratford
– Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. Condou-Durande og L. Parpala, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 27. april 2006,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1. Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets direktiv 73/148/EØF af 21. maj 1973 om ophævelse af rejse‑ og opholdsbegrænsninger inden for Fællesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser (EFT L 172, s. 14) og artikel 43 EF.
2. Denne anmodning er blevet indgivet inden for rammerne af en retssag, der føres mellem Yunying Jia, der er kinesisk statsborger og pensionist, og Migrationsverket (udlændingestyrelsen) vedrørende sidstnævnte myndigheds afslag på den pågældendes ansøgning om tilladelse til længerevarende ophold i Sverige.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
3. Artikel 1, stk. 1, i direktiv 73/148 bestemmer:
»Medlemsstaterne ophæver i overensstemmelse med bestemmelserne i dette direktiv rejse‑ og opholdsbegrænsningerne:
a) for en medlemsstats statsborgere, der har etableret sig eller ønsker at etablere sig i en anden medlemsstat for at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed eller udføre en tjenesteydelse dér
[...]
d) for personer, som er beslægtede i op‑ og nedstigende linje med disse statsborgere og deres ægtefæller, og som forsørges af dem, uden hensyn til nationalitet.«
4. Direktivets artikel 3 har følgende ordlyd:
»1. Medlemsstaterne tillader, at de i artikel 1 nævnte personer rejser ind på deres område alene mod forevisning af et gyldigt identitetskort eller pas.
2. Hverken indrejsevisum eller nogen tilsvarende forpligtelse kan kræves undtagen for familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat. Medlemsstaterne skal yde disse personer enhver lettelse med henblik på at opnå de fornødne visa.«
5. Direktivets artikel 4, stk. 3, bestemmer:
»Såfremt et familiemedlem ikke er statsborger i en medlemsstat, udstedes der til den pågældende et opholdsdokument med samme gyldighed som det, der er udstedt til den statsborger, til hvem han er knyttet.«
6. Direktivets artikel 6 fastsætter følgende:
»For udstedelsen af opholdstilladelsen og opholdsbeviset kan medlemsstaten kun kræve af ansøgeren:
a) at han foreviser det dokument, hvorpå han er rejst ind på dens område
b) at han godtgør at være omfattet af en af de i artiklerne 1 og 4 omhandlede kategorier.«
7. Artikel 8 i direktiv 73/148 bestemmer:
»Medlemsstaterne kan kun fravige dette direktiv, når det er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed«.
De nationale bestemmelser
8. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den svenske udlændingelovgivning i det væsentlige består af utlänningslagen 1989:529 (herefter »loven«) og af utlänningsförordningen 1989:547 (herefter »bekendtgørelsen«). I denne forbindelse indeholder den nævnte afgørelse følgende oplysninger.
9. I lovens kapitel 1 er det bestemt, at en udlænding, der indrejser eller opholder sig i Sverige, skal have visum, såfremt denne ikke har opholdstilladelse eller ikke er statsborger i et af de nordiske lande. Regeringen kan fastsætte andre undtagelser til kravet om visum. En udlænding, der opholder sig længere end tre måneder i Sverige, skal have opholdstilladelse, såfremt udlændingen ikke er nordisk statsborger.
10. I lovens kapitel 2, § 4, stk. 1, nr. 3, bestemmes det, at opholdstilladelse kan gives en udlænding, der er nært beslægtet med en person, som har bopæl i Sverige, eller som har opnået opholdstilladelse, og som har været del af samme husstand som denne person. I henhold til § 5 i samme kapitel skal en udlænding, som ønsker opholdstilladelse, have opnået en sådan tilladelse inden indrejsen i Sverige. En ansøgning om opholdstilladelse kan ikke imødekommes efter den pågældendes indrejse på svensk område. Udlændingen kan dog bevilges opholdstilladelse efter indrejsen, bl.a. hvis denne i henhold til samme lovs kapitel 2, § 4, stk. 1, nr. 3, har stærk tilknytning til en person, der er bosat i Sverige, og det ikke med rimelighed kan kræves, at udlændingen rejser tilbage til et andet land for at indgive en ansøgning om opholdstilladelse dér.
11. I medfør af lovens kapitel 2, § 14, kan regeringen udstede forskrifter om, at en ansøgning om opholdstilladelse kan imødekommes, hvis det følger af en overenskomst, der er indgået med en fremmed stat. Bekendtgørelsens kapitel 3, § 5a, 5b, og 7a, indeholder sådanne forskrifter.
12. Det er således fastsat i bekendtgørelsens kapitel 3, § 7a, at en ansøgning om opholdstilladelse kan imødekommes, selv om ansøgningen indgives eller vurderes, mens udlændingen opholder sig i Sverige, hvis ansøgningen indgives af en udlænding, der er statsborger i et land i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (herefter »EØS-området«) eller Schweiz. Ifølge bekendtgørelsens kapitel 3, § 5b, gælder det samme for så vidt angår en ansøgning, der indgives af et familiemedlem til en sådan udlænding. I medfør af bekendtgørelsens kapitel 3, § 5a, skal der gives opholdstilladelse til en udlænding, som fremviser et gyldigt pas eller identitetskort, som er statsborger i en EØS-medlemsstat eller Schweiz, og som opfylder betingelserne i samme paragrafs stk. 2-7 eller 10. I stk. 2 bestemmes det, at selvstændige erhvervsdrivende, som ved fremvisning af et enkelt dokument kan godtgøre, at de er selvstændige erhvervsdrivende, kan få opholdstilladelse i fem år, og at tilladelsen kan forlænges. Endelig gives der efter bekendtgørelsens kapitel 3, § 5b, også opholdstilladelse til en udlænding som på en af de i bestemmelsens nr. 1-5 nævnte måder er beslægtet med en EØS-borger.
13. Ifølge forelæggelsesafgørelsen bevilges opholdstilladelse på samme betingelser, som gælder for den EØS-borger, udlændingen er knyttet til, mod fremvisning af gyldigt pas eller identitetskort, bevis for slægtskab eller bevis for, at udlændingen forsørges af EØS-borgeren eller dennes ægtefælle. Udlændingen skal i mange tilfælde også fremlægge de dokumenter eller beviser, der kan godtgøre, at den pågældende er beslægtet med EØS-borgeren, som omhandlet i bekendtgørelsens kapitel 3, § 5b, nr. 1-5. I bestemmelsens nr. 1 er det fastsat, at udlændingen for at blive anset for at være beslægtet med en selvstændig erhvervsdrivende skal dokumentere at være beslægtet med EØS-borgeren på en af følgende måder: ægtefællen, deres børn, som er under 21 år, eller som forsørges af dem, samt personer, som er beslægtede i umiddelbart opstigende linje med EØS-borgeren eller dennes ægtefælle, og som forsørges af en af dem.
14. I henhold til lovens kapitel 4, § 1, stk. 1, nr. 2, kan en udlænding udvises, hvis denne ikke er i besiddelse af et visum, opholdstilladelse eller anden tilladelse, der kræves med henblik på indrejse, ophold eller arbejde i Sverige.
15. Endelig fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at det i lovens kapitel 4, § 6, bestemmes, at såfremt en ansøgning om opholdstilladelse afslås, eller opholdstilladelsen tilbagekaldes, mens udlændingen opholder sig i Sverige, skal der samtidig træffes afgørelse om udsendelse eller udvisning, medmindre der er særlige omstændigheder, der taler herimod.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
16. Yunying Jias søn, Shenzi Li, der også er kinesisk statsborger, har boet i Sverige sammen med sin ægtefælle, Svanja Schallehn, siden 1995. Sidstnævnte, der er tysk statsborger, er selvstændig erhvervsdrivende i Sverige. Svanja Schallehn har en opholdstilladelse for statsborgere i en medlemsstat i Den Europæiske Union, som er gyldig til den 3. juli 2006. Shenzhi Li har opholdstilladelse som ægtefælle til en fællesskabsborger af samme varighed som ægtefællens tilladelse.
17. Den svenske ambassade i Peking bevilgede den 2. maj 2003 et besøgsvisum til Yunying Jia, som var gyldigt til og med den 21. august 2003 for en indrejse i Schengen-området med henblik på besøg af en varighed på højst 90 dage. Yunying Jia indrejste i Schengen-området via lufthavnen Stockholm/Arlanda den 13. maj 2003. Den 7. august 2003 ansøgte Yunying Jia om opholdstilladelse hos Migrationsverket, idet hun påberåbte sig, at hun er beslægtet med en statsborger i en medlemsstat.
18. Til støtte for sin ansøgning om opholdstilladelse anførte Yunying Jia bl.a. følgende: Hun oppebærer en pension på 1 166 svenske kroner (SEK) om måneden fra Folkerepublikken Kina, og hendes ægtefælle Yupu Li oppebærer en pension på ca. 1 000 SEK om måneden. Yunying Jia og hendes ægtefælle lever under meget fattige kår i Kina. De kan ikke klare sig uden økonomisk bistand fra sønnen og dennes hustru. Det er ikke muligt at få økonomisk bistand fra de kinesiske myndigheder. Yunying Jia har fremlagt et bevis for sit slægtskab med Shenzi Li fra Bejing Notary Public Office og en bekræftelse fra sin tidligere arbejdsgiver China Forestry Publishing House af, at Yunying Jia er økonomisk afhængig af sin søn og svigerdatter.
19. Den 7. april 2004 besluttede Migrationsverket at afslå Yunying Jias ansøgning om opholdstilladelse med den begrundelse, at der ikke forelå tilstrækkelig dokumentation for, at hun er økonomisk afhængig af sin søn, og at udvise hende til sit hjemland, medmindre hun godtgør, at et andet land vil tage imod hende. Den 14. maj 2004 påklagede Yunying Jia Migrationsverkets afgørelse til Utlänningsnämnden.
20. Det fremgår ligeledes af forelæggelsesafgørelsen, at Migrationsverket den 3. september 2003 tildelte Yunying Jias ægtefælle, Yupu Li, et nationalt visum gyldigt for en indrejse i Sverige og for ophold i højst 180 dage. Den 10. marts 2004 ansøgte han om opholdstilladelse på samme grundlag som Yunying Jia. Migrationsverket meddelte afslag på hans ansøgning den 17. september 2004, hvorefter Yupu Li indbragte denne for Utlänningsnämnden. Det anføres i forelæggelsesafgørelsen, at Utlänningsnämnden endnu ikke var påbegyndt behandlingen af Yupu Lis klage på det tidspunkt, hvor nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse blev indgivet til Domstolen.
21. Efter Migrationsverkets opfattelse indebærer begrebet, at den pågældende »forsørges« af fællesskabsborgeren (eller dennes ægtefælle), at der skal være et egentligt behov for finansiel støtte eller andet, som kontinuerligt ydes af slægtningene i medlemsstaten. Der må således ikke være tale om et blot midlertidigt behov eller en støtte, som ikke reelt er nødvendig for vedkommendes fornødenheder. Det er endvidere behovet for forsørgelse i hjemlandet, der er afgørende, og ikke det behov, der konstateres ved en eventuel flytning til en medlemsstat. Det er endvidere en betingelse, at behovet for forsørgelse kan godtgøres ved fremlæggelse af en erklæring eller andre dokumenter, og fællesskabsretten er ikke til hinder for, at der kræves et bevis for, at der foreligger et tilfælde af forsørgelse. Der gælder ikke et absolut krav om, at den pågældende skal kunne fremlægge en erklæring fra hjemlandets myndigheder om, at der foreligger forsørgelse, idet en sådan erklæring kun er et eksempel på et dokument, der gør det muligt at fastslå, at der er tale om økonomisk forsørgelse. Den omstændighed, at fællesskabsborgeren eller dennes ægtefælle påtager sig at forsørge sine forældre, er imidlertid ikke tilstrækkelig til, at det kan fastslås, at der foreligger den form for forsørgelse, der kræves med henblik på at opnå opholdstilladelse.
22. Utlänningsnämnden har bl.a. anført, at det, der efter Domstolens praksis (dom af 18.6.1987, sag 316/85, Lebon, Sml. s. 2811, præmis 20-22) er afgørende for, om der er tale om forsørgelse, er den omstændighed, at en fællesskabsborger forsørger en slægtning, og at det ikke er nødvendigt at fastslå grundene til denne forsørgelse. Det kan imidlertid ikke defineres klart, hvad der skal forstås ved et forsørgelsesforhold. Man kan enten lægge til grund, at der er tale om faktisk forsørgelse, når fællesskabsborgerens slægtning har behov for økonomisk bistand fra denne for at opnå eller opretholde den ønskede levestandard, eller man kan lægge til grund, at der er tale om faktisk forsørgelse, når slægtningen ikke uden økonomisk bistand kan opnå en acceptabel minimumslevestandard i sit hjemland eller i det land, hvor vedkommende normalt opholder sig.
23. Utlänningsnämnden har i øvrigt anført, at det i overensstemmelse med artikel 6 i direktiv 73/148 kun kan kræves af den, der ansøger om opholdstilladelse, at han foreviser det dokument, hvorpå han er rejst ind på den pågældende medlemsstats område, og at han godtgør at være omfattet af en af de i direktivets artikel 1 og 4 omhandlede kategorier. I denne forbindelse kan man rejse spørgsmålet, om der foruden et bevis for slægtskab også kan kræves bevis for, at der består et forsørgelsesforhold. Det kan ikke antages, at en erklæring fra slægtningen eller fællesskabsborgeren i sig selv kan anses for at udgøre et bevis for, at der er tale om faktisk forsørgelse.
24. Utlänningsnämnden besluttede på den baggrund at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende spørgsmål:
»1a) Skal artikel 10 i [Rådets] forordning nr. 1612/68/EØF [af 15.10.1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467)] – set i lyset af Domstolens dom [af 23. september 2003] i sag C-109/01 [Akrich, Sml. I, s. 9607] – fortolkes således, at en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en arbejdstager, som omhandlet i denne artikel, skal opholde sig lovligt inden for Fællesskabet, for at han/hun har ret til ophold sammen med arbejdstageren – og skal artikel 1 i direktiv 73/148/EØF da tilsvarende fortolkes således, at retten til ophold for en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en unionsborger, forudsætter, at tredjelandsstatsborgeren opholder sig lovligt inden for Fællesskabet?
b) Såfremt direktiv 73/148 skal fortolkes således, at det er en forudsætning for, at en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en unionsborger, skal kunne påberåbe sig opholdsret i medfør af direktivet, at han/hun lovligt opholder sig inden for Fællesskabet, indebærer det da, at denne person skal være i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse, som gælder for eller er udstedt med henblik på bosættelse i en af medlemsstaterne? Såfremt der ikke er givet en opholdstilladelse til bosættelse, er det da tilstrækkeligt med en opholdstilladelse udstedt til andet formål for et kortere eller længere ophold, eller er det, således som det er tilfældet i den sag, der foreligger for Utlänningsnämnden, tilstrækkeligt, at den person, der ansøger om opholdstilladelse, er i besiddelse af et gyldigt visum?
c) Såfremt en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en unionsborger, ikke kan gøre en opholdsret gældende i medfør af direktiv 73/148, fordi han/hun ikke opholder sig lovligt inden for Fællesskabet, indebærer det da en begrænsning af unionsborgerens etableringsfrihed i henhold til artikel 43 EF, hvis det afslås at give slægtningen opholdstilladelse med henblik på bosættelse?
d) Såfremt en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en unionsborger, ikke kan gøre en opholdsret gældende i medfør af direktiv 73/148, fordi han/hun ikke opholder sig lovligt inden for Fællesskabet, indebærer det da en begrænsning af unionsborgerens etableringsfrihed i henhold til artikel 43 EF, hvis det pågældende familiemedlem udvises fra landet, fordi en ansøgning om national opholdstilladelse ikke kan imødekommes efter indrejsen til Sverige?
2a) Skal artikel 1, stk. 1, litra d), i direktiv 73/148 fortolkes således, at der med »forsørgelse« menes, at et familiemedlem til en unionsborger er økonomisk afhængigt af unionsborgeren for at kunne opnå en acceptabel minimumslevestandard i sit hjemland eller i det land, hvor vedkommende normalt opholder sig?
b) Skal artikel 6, litra b), i direktiv 73/148 fortolkes således, at medlemsstaterne kan kræve, at et familiemedlem til en unionsborger, som gør gældende, at han/hun forsørges af unionsborgeren eller dennes ægtefælle, fremviser dokumenter ud over en erklæring fra unionsborgerens side, som viser, at der er tale om faktisk forsørgelse?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål, litra a)-d)
25. Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om fællesskabsretten henset til Akrich-dommen pålægger medlemsstaterne at betinge tildelingen af en opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en fællesskabsborger, som har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed, af, at dette familiemedlem forinden har haft lovligt ophold i en anden medlemsstat.
26. I Akrich-dommen fastslog Domstolen, at en tredjelandsstatsborger, der er gift med en unionsborger, for i en situation som den, der forelå i den sag, som gav anledning til denne dom, at kunne nyde rettigheder i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 af 15. oktober 1968, skal opholde sig lovligt i en medlemsstat på det tidspunkt, hvor han rejser til en anden medlemsstat, hvortil unionsborgeren flytter eller er flyttet.
27. Under henvisning til denne dom ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om ovennævnte betingelse om et forudgående lovligt ophold også gælder i Yunying Jias situation.
28. For at besvare dette spørgsmål er det hensigtsmæssigt at gennemgå de faktiske omstændigheder i den sag, der gav anledning til Akrich-dommen.
29. I denne sag var der indbragt et søgsmål for den forelæggende ret til prøvelse af Det Forenede Kongeriges myndigheders afslag på at give opholdstilladelse til Hacene Akrich, der er tredjelandsstatsborger, og som er gift med en statsborger i Det Forenede Kongerige. Hacene Akrich, der ikke havde nogen opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige, havde indvilliget i at blive udvist til Irland, hvor han sluttede sig til sin ægtefælle, der kort forinden havde bosat sig dér. Parret havde til hensigt at vende tilbage til Det Forenede Kongerige under påberåbelse af fællesskabsretten, for at Hacene Akrich kunne indrejse i landet i sin egenskab af ægtefælle til en unionsborger, der havde gjort brug af sin ret til fri bevægelighed.
30. Det er på denne baggrund, at den forelæggende ret havde spurgt Domstolen, hvilke foranstaltninger medlemsstaterne har beføjelse til at træffe for at imødegå den adfærd, der udvises af familiemedlemmer til en fællesskabsborger, som ikke opfylder betingelserne i national lovgivning for at indrejse eller opholde sig i en medlemsstat.
31. I hovedsagen foreholder man ikke det pågældende familiemedlem, at det opholder sig ulovligt i en medlemsstat, eller at det forsøger på at omgå nationale bestemmelser om indvandring. Tværtimod opholdt Yunying Jia sig lovligt i Sverige, da hun indgav sin ansøgning, og svensk ret er ikke til hinder for, at den pågældende i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, tildeles en længerevarende opholdstilladelse, på betingelse af at der foreligger tilstrækkelig dokumentation for det påberåbte økonomiske forsørgelsesforhold.
32. Det følger heraf, at betingelsen om forudgående lovligt ophold i en anden medlemsstat, således som denne betingelse er opstillet i Akrich-dommen, ikke kan overføres på den foreliggende sag, og at den følgelig ikke finder anvendelse i en sådan situation.
33. Det første spørgsmål, litra a)-d), skal følgelig besvares med, at fællesskabsretten – henset til Akrich-dommen – ikke pålægger medlemsstaterne at betinge tildelingen af en opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en fællesskabsborger, som har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed, af, at dette familiemedlem forinden har haft lovligt ophold i en anden medlemsstat.
Det andet spørgsmål, litra a) og b)
34. Artikel 1, stk. 1, litra d), i direktiv 73/148 finder kun anvendelse på personer, som er beslægtede i opstigende linje med ægtefællen til en medlemsstats statsborger, som har etableret sig i en anden medlemsstat for dér at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, og som »forsørges af [vedkommende]«.
35. Det fremgår af Domstolens praksis, at status som familiemedlem, der »forsørges«, følger af en faktisk situation, der er karakteriseret ved, at familiemedlemmets materielle behov dækkes af den fællesskabsborger, der har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed, eller af dennes ægtefælle (jf. med hensyn til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 og artikel 1 i Rådets direktiv 90/364/EØF af 28.6.1990 om opholdsret (EFT L 180, s. 26) henholdsvis Lebon-dommen, præmis 22, og dom af 19.10.2004, sag C-200/02, Zhu og Chen, Sml. I, s. 9925, præmis 43).
36. Domstolen har ligeledes fastslået, at status som familiemedlem, der forsørges, ikke forudsætter, at den pågældende har krav på underhold, idet nævnte status ellers ville være afhængig af de nationale lovgivninger, som er forskellige fra den ene medlemsstat til den anden (Lebon-dommen, præmis 21). Ifølge Domstolen er det ikke nødvendigt at fastslå, hvad der er grunden til denne forsørgelse, og at rejse spørgsmålet, om den pågældende er i stand til at sørge for sine fornødenheder gennem lønnet beskæftigelse. Denne fortolkning er navnlig påkrævet på grund af princippet om, at der skal anlægges en udvidende fortolkning af bestemmelserne om arbejdskraftens frie bevægelighed, som er et af Fællesskabets grundlæggende principper (Lebon-dommen, præmis 22 og 23).
37. For at afgøre, om slægtninge i opstigende linje til en fællesskabsborgers ægtefælle forsørges af denne, skal værtsmedlemsstaten vurdere, om disse slægtninge henset til deres økonomiske og sociale forhold ikke er i stand til at sørge for deres grundlæggende fornødenheder. Det materielle behov skal foreligge i disse slægtninges hjemland eller i det land, hvorfra de kom, på det tidspunkt, hvor de ansøger om at slutte sig til den pågældende fællesskabsborger.
38. Denne konklusion må nødvendigvis drages, når der henses til artikel 4, stk. 3, i Rådets direktiv 68/360/EØF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer (EFT 1968 II, s. 477), hvorefter beviset for, at den pågældende har status som slægtning i opstigende linje, der forsørges af arbejdstageren eller dennes ægtefælle, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 10 i forordning nr. 1612/68, føres ved fremlæggelse af en af vedkommende myndighed »i hjemlandet eller [i det land, hvorfra de kom]« udstedt attest, hvoraf fremgår, at den berørte slægtning forsørges af den pågældende arbejdstager eller dennes ægtefælle. På trods af at bestemmelsen ikke nærmere præciserer, hvilke former for bevis for, at den pågældende er omfattet af en af de i artikel 1 og 4 i direktiv 73/148 omhandlede kategorier, der accepteres, er der nemlig intet, der berettiger, at status som slægtning i opstigende linje vurderes anderledes alt efter, om der er tale om et familiemedlem til en arbejdstager eller et familiemedlem til en selvstændig erhvervsdrivende.
39. Værtsmedlemsstaten kan i medfør af artikel 6, litra b), i direktiv 73/148 kræve af ansøgeren, at han godtgør at være omfattet af en af de kategorier, der bl.a. er omhandlet i direktivets artikel 1.
40. Medlemsstaterne er forpligtet til at udøve deres kompetence på dette område under iagttagelse af såvel de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved EF-traktaten, som den effektive virkning af direktivbestemmelser, der indebærer foranstaltninger med henblik på indbyrdes at fjerne hindringerne for den frie bevægelighed for personer, for at borgerne i Den Europæiske Union og deres familiemedlemmer lettere kan udøve deres ret til ophold i enhver medlemsstat (jf. analogt dom af 25.5.2000, sag C-424/98, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4001, præmis 35).
41. Hvad angår artikel 6 i direktiv 73/148 har Domstolen fastslået, at da bestemmelsen ikke nærmere præciserer, hvilke former for bevis for, at den pågældende er omfattet af en af de i artikel 1 og 4 i nævnte direktiv omhandlede kategorier, der accepteres, må det lægges til grund, at der kan fremlægges ethvert egnet bevis (jf. bl.a. dom af 5.2.1991, sag C-363/89, Roux, Sml. I, s. 1273, præmis 16, og af 17.2.2005, sag C-215/03, Oulane, Sml. I, s. 1215, præmis 53).
42. Følgelig kan et dokument, der er udstedt af vedkommende myndighed i hjemlandet eller i det land, som vedkommende kommer fra, hvoraf fremgår, at der foreligger et forsørgelsesforhold, selv om det er særligt egnet til dette formål, ikke udgøre en betingelse for tildeling af en opholdstilladelse, hvorimod den blotte omstændighed, at fællesskabsborgeren eller dennes ægtefælle forsørger det berørte familiemedlem, ikke i sig selv beviser, at der foreligger et reelt forsørgelsesforhold for den pågældende.
43. Herefter skal det andet spørgsmål, litra a) og b), besvares med, at artikel 1, stk. 1, litra d), i direktiv 73/148 skal fortolkes således, at der ved udtrykket »forsørges [af dem]« henvises til den omstændighed, at et familiemedlem til en fællesskabsborger, der er etableret i en anden medlemsstat som omhandlet i artikel 43 EF, har behov for materiel støtte fra den pågældende fællesskabsborger eller dennes ægtefælle til at opfylde sine grundlæggende fornødenheder i dette familiemedlems hjemland eller i det land, hvorfra vedkommende kom, på det tidspunkt, hvor den pågældende ansøger om at slutte sig til fællesskabsborgeren. Direktivets artikel 6, litra b), skal fortolkes således, at der kan fremlægges ethvert egnet bevis for, at der foreligger et behov for materiel støtte, hvorimod den blotte omstændighed, at fællesskabsborgeren eller dennes ægtefælle forsørger det berørte familiemedlem, ikke beviser, at der foreligger et reelt forsørgelsesforhold for den pågældende.
Sagens omkostninger
44. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Store Afdeling) for ret:
1) Henset til dom af 23. september 2003, Akrich (sag C-109/01), pålægger fællesskabsretten ikke medlemsstaterne at betinge tildelingen af en opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en fællesskabsborger, som har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed, af, at dette familiemedlem forinden har haft lovligt ophold i en anden medlemsstat.
2) Artikel 1, stk. 1, litra d), i Rådets direktiv 73/148/EØF af 21. maj 1973 om ophævelse af rejse‑ og opholdsbegrænsninger inden for Fællesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser skal fortolkes således, at der ved udtrykket »forsørges [af dem]« henvises til den omstændighed, at et familiemedlem til en fællesskabsborger, der er etableret i en anden medlemsstat, som omhandlet i artikel 43 EF, har behov for materiel støtte fra den pågældende fællesskabsborger eller dennes ægtefælle til at opfylde sine grundlæggende fornødenheder i dette familiemedlems hjemland eller i det land, hvorfra vedkommende kom, på det tidspunkt, hvor den pågældende ansøger om at slutte sig til fællesskabsborgeren. Direktivets artikel 6, litra b), skal fortolkes således, at der kan fremlægges ethvert egnet bevis for, at der foreligger et behov for materiel støtte, hvorimod den blotte omstændighed, at fællesskabsborgeren eller dennes ægtefælle forsørger det berørte familiemedlem, ikke beviser, at der foreligger et reelt forsørgelsesforhold for den pågældende.