62021CC0354
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 14. juli 2022 (
1
)
Sag C-354/21
R.J.R.,
procesdeltager:
Registrų centras
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol))
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i civile sager – forordning (EU) nr. 650/2012 – europæisk arvebevis – retsvirkningerne af beviset – grænser – optagelse af boets ejendele i ejendomsregistret – afslag«
I. Indledning
1.
En kvinde bor, ligesom sin søn, i Tyskland. Hun afgår ved døden og efterlader ham som enearving. Hun ejede fast ejendom i Tyskland og Litauen. Hendes søn får udstedt et europæisk arvebevis af de tyske myndigheder, hvori det angives, at han er enearving til afdødes samlede formue. Han fremlægger dette bevis for de litauiske myndigheder, idet han ansøger om, at en fast ejendom optages i ejendomsregistret. De nævnte myndigheder afslår at efterkomme denne ansøgning med den begrundelse, at beviset er ufuldstændigt.
2.
Nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse rejser således det vanskelige spørgsmål om afgrænsningen af anvendelsesområdet for henholdsvis lex successionis og lex registrii og mere konkret af kompetencefordelingen mellem den myndighed, som udsteder et europæisk arvebevis, og den myndighed, der er ansvarlig for ejendomsregistret, og som er beliggende i en anden medlemsstat.
II. Retsforskrifter
A. EU-retten
1.
Forordning (EU) nr. 650/2012
3.
Artikel 1 i forordning (EU) nr. 650/2012 (
2
) med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer:
»1.   Denne forordning finder anvendelse på arv. Den finder ikke anvendelse på spørgsmål vedrørende skat, told eller administrative anliggender.
2.   Denne forordning finder ikke anvendelse på:
[…]
k)
arten af tinglige rettigheder, og
l)
enhver registrering i et register af rettigheder i fast ejendom eller løsøre, herunder de lovmæssige krav til en sådan registrering, samt virkningerne af registrering eller manglende registrering af sådanne rettigheder i et register.«
4.
Forordningens kapitel VI, der har overskriften »Det europæiske arvebevis«, indeholder artikel 62-73.
5.
Den nævnte forordnings artikel 62 med overskriften »Indførelse af det europæiske arvebevis« fastsætter følgende i stk. 1 og 3:
»1.   Med denne forordning indføres et europæisk arvebevis (herefter »beviset«), som udstedes til brug i en anden medlemsstat og har de retsvirkninger, der er anført i artikel 69.
[…]
3.   Beviset træder ikke i stedet for interne dokumenter, der anvendes til tilsvarende formål i medlemsstaterne. Når et bevis først er udstedt til brug i en anden medlemsstat, skal det dog også have de retsvirkninger, der er anført i artikel 69, i den medlemsstat, hvis myndigheder har udstedt beviset efter bestemmelserne i dette kapitel.«
6.
Forordningens artikel 63, som har overskriften »Formålet med beviset«, bestemmer følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Formålet med beviset er, at det skal kunne anvendes af arvinger, […] som i en anden medlemsstat har behov for at påberåbe sig deres status eller at udøve henholdsvis deres rettigheder som arvinger […]
2.   Beviset kan navnlig anvendes til at bevise et eller flere af følgende forhold:
[…]
b)
tildelingen af et bestemt gode eller flere bestemte goder, der udgør en del af boet, til den eller de arvinger eller i givet fald den eller de legatarer, der er nævnt i beviset
[…]«
7.
Artikel 67 i forordning nr. 650/2012 med overskriften »Udstedelse af beviset« fastsætter følgende i stk. 1:
»Den udstedende myndighed udsteder straks beviset efter proceduren i dette kapitel, når de forhold, der skal attesteres, er fastslået i henhold til den lov, der finder anvendelse på arven, eller i henhold til enhver anden lov, der finder anvendelse på specifikke forhold. Den anvender den formular, der er udarbejdet efter rådgivningsproceduren i artikel 81, stk. 2.«
8.
Forordningens artikel 68, der har overskriften »Bevisets indhold«, bestemmer:
»Beviset skal indeholde følgende oplysninger i det omfang, det er nødvendigt til det formål, hvortil beviset udstedes:
[…]
l)
de respektive arveandele samt i givet fald listen over rettigheder og/eller goder, der tilfalder hver enkelt arving
[…]«
9.
Forordningens artikel 69 med overskriften »Retsvirkningerne af beviset« fastsætter:
»1.   Beviset skal være gældende i alle medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure.
2.   Beviset forudsættes nøjagtigt at godtgøre de elementer, der er fastsat i henhold til den lov, der finder anvendelse på arven, eller i henhold til en hvilken som helst anden lov, der finder anvendelse på specifikke forhold. Den person, der i beviset er nævnt som arving, […] forudsættes at have den status, der er nævnt i beviset, og/eller at have de rettigheder eller de beføjelser, som er anført i beviset, uden andre betingelser og/eller begrænsninger i tilknytning til disse rettigheder eller andre beføjelser end dem, der er nævnt i beviset.
[…]
5.   Beviset udgør et gyldigt dokument til optagelse af boets ejendele i det relevante register i en medlemsstat, jf. dog artikel 1, stk. 2, litra k) og l).«
2.
Gennemførelsesforordning (EU) nr. 1329/2014
10.
Artikel 1, stk. 5, i gennemførelsesforordning (EU) nr. 1329/2014 (
3
) har følgende ordlyd:
»Til et europæisk arvebevis, jf. artikel 67, stk. 1, i [forordning nr. 650/2012], anvendes formular V i bilag 5 [(herefter »formular V«)].«
11.
Formular V indeholder en liste over bilag, herunder bilag IV med overskriften »Arvingens/arvingernes retlige status og rettigheder (SKAL UDFYLDES, hvis arvebeviset har til formål at attestere disse forhold)«.
12.
Punkt 9 i nævnte bilag IV har til formål at identificere »[g]ode(r) tildelt arvingen, for hvilke der er anmodet om arvebevis«. Der anmodes ligeledes om at angive goder og alle relevante identifikationsoplysninger. Fodnote 13 vedrørende det nævnte punkt er i øvrigt affattet således: »Angiv, om arvingen har opnået ejerskab eller andre rettigheder til goderne (i sidstnævnte tilfælde angives arten af disse rettigheder og andre personer, der også har rettighed til goderne). Hvis der er tale om et registreret gode, angives de oplysninger, der kræves i henhold til loven i den medlemsstat, hvor registret føres, således at godet kan identificeres. For fast ejendom angives eksempelvis ejendommens præcise adresse og matrikelnummer samt en beskrivelse af ejendommen (vedlæg eventuelt relevante dokumenter).«
B. Litauisk ret
13.
Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto registro įstatymas (Republikken Litauens lov om ejendomsregistret), som ændret ved lov nr. XII-1833 af 23. juni 2015 (herefter »ejendomsregisterloven«), bestemmer i artikel 5, stk. 2, at det organ, der fører ejendomsregistret, i overensstemmelse med denne lov er ansvarlig for nøjagtigheden og beskyttelsen af de oplysninger, som indsamles i ejendomsregistret. Dette organ har alene ansvaret for, at de oplysninger, der optages i ejendomsregistret, er i overensstemmelse med de dokumenter, på grundlag af hvilke optagelsen i registret finder sted.
14.
Lovens artikel 22 regulerer retsgrundlaget for optagelse i ejendomsregistret af rettigheder i fast ejendom, for begrænsninger af sådanne rettigheder og for retlige forhold. Bestemmelsen indeholder en liste over de dokumenter, der godtgør, at rettigheder i fast ejendom er opstået, eller som godtgør retlige forhold, på grundlag af hvilke disse rettigheder, begrænsningerne hertil eller disse retlige forhold optages i ejendomsregistret, idet der foretages en opregning af bl.a. de offentlige myndigheders afgørelser under nr. 1), domme, kendelser og afgørelser fra retsinstanserne under nr. 2) og arvebeviser under nr. 5).
15.
Den nævnte lovs artikel 23, der fastsætter de nærmere regler for indgivelse af ansøgninger om optagelse af rettigheder i fast ejendom, begrænsninger af sådanne rettigheder og retlige forhold, bestemmer i stk. 2, at ansøgningen skal ledsages af dokumenter, der godtgør de rettigheder i fast ejendom, de begrænsninger hertil eller det retlige forhold, der ønskes optaget. Det bliver i ejendomsregisterlovens artikel 23, stk. 3, præciseret, at de dokumenter, på grundlag af hvilke rettigheder i fast ejendom, begrænsninger af disse rettigheder og retlige forhold bekræftes, opstår, ophører, overdrages eller begrænses, skal være i overensstemmelse med de lovmæssige krav og indeholde de oplysninger, som er nødvendige for optagelsen i ejendomsregistret. I henhold til den nævnte lovs artikel 23, stk. 4, skal de dokumenter, på grundlag af hvilke der ansøges om optagelse i registret, være læselige og indeholde de fulde fornavne og efternavne, de officielle navne, adresserne, identifikationsnumrene for de personer, som optagelsen i registret vedrører, samt det unikke nummer for den omhandlede faste ejendom, hvilket nummer tildeles i overensstemmelse med Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto kadastro nuostatai (statutten for Republikken Litauens matrikelregistrering for fast ejendom).
16.
I henhold til lovens artikel 29 skal det organ, der fører ejendomsregistret, afslå at optage rettigheder i fast ejendom, begrænsninger af disse rettigheder og retlige forhold i registret, såfremt organet i forbindelse med behandlingen af ansøgningen om optagelse konstaterer, at det til støtte for denne ansøgning fremlagte dokument ikke opfylder lovens krav, eller at den ansøgning eller det dokument, som er blevet indgivet til organet, ikke indeholder de oplysninger, der er omhandlet i Nekilnojamojo turto registro nuostatai (statutten for ejendomsregistret) (
4
), og som er nødvendige for at identificere den faste ejendom eller erhververne af ejendomsretten.
17.
Det fremgår af punkt 14.2.2 i statutten for ejendomsregistret, at de oplysninger, der identificerer den faste ejendom, er 1) grundens matrikelområde, matrikelgruppe og matrikelnummer, 2) grundens unikke nummer (identifikationsnummer), 3) bygningens unikke nummer (identifikationsnummer) og 4) lejlighedens eller lokalets unikke nummer (identifikationsnummer).
III. Tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
18.
Appellanten i hovedsagen er en borger, som har litauisk og tysk statsborgerskab og bor i Tyskland.
19.
Den 6. december 2015 afgik appellanten i hovedsagens moder (herefter »afdøde«), hvis sædvanlige opholdssted på daværende tidspunkt var beliggende i Tyskland, ved døden. Appellanten i hovedsagen, der er enearving, vedgik uden forbehold arven efter afdøde i Tyskland. Han rettede henvendelse til den kompetente tyske ret med henblik på udstedelse af et europæisk arvebevis, idet arven ikke kun omfattede aktiver, der befandt sig i Tyskland, men også i Litauen.
20.
Den 24. september 2018 udstedte Amtsgericht Bad Urach (byretten i Bad Urach, Tyskland) arvebevis nr. 1 VI 174/18 (herefter »det i hovedsagen omhandlede arvebevis«) til appellanten i hovedsagen, hvori det var angivet, at G.R., som var afgået ved døden den 10. maj 2014, havde efterladt sin formue til afdøde, som var hans enearving.
21.
Den nævnte byret udstedte samme dag europæisk arvebevis nr. 1 VI 175/18 (herefter »det i hovedsagen omhandlede europæiske arvebevis«), hvori det var angivet, at afdøde havde efterladt sin formue til appellanten i hovedsagen, der var hendes enearving, og som vedgik boet uden forbehold.
22.
Den 15. marts 2019 indgav appellanten i hovedsagen en ansøgning til Registrų centras (registercentret) – som er det statslige organ, der bl.a. har til opgave at føre matrikelregistret og ejendomsregistret i Litauen – med henblik på at få optaget sin ejendomsret til de ejendomme, som havde tilhørt afdøde i Litauen, i registret. Til støtte for sin ansøgning fremlagde han det i hovedsagen omhandlede arvebevis og det i hovedsagen omhandlede europæiske arvebevis, der var blevet udstedt af den tyske ret.
23.
Ved afgørelse af 20. marts 2019 gav ejendomsregisterafdelingen i Tauragė under registercentrets tjeneste for ejendomsregistrering (herefter »afdelingen«) afslag på denne ansøgning med den begrundelse, at det fremlagte europæiske arvebevis ikke indeholdt de i ejendomsregisterloven fastsatte oplysninger, der er nødvendige for at identificere den faste ejendom, dvs. at det nævnte bevis ikke indeholdt en angivelse af de goder, som appellanten i hovedsagen havde arvet.
24.
Appellanten i hovedsagen påklagede den nævnte afgørelse til tvistankenævnet ved registercenterets centralregistreringskontor (herefter »tvistankenævnet«), som ved afgørelse af 9. maj 2019 stadfæstede afdelingens afgørelse.
25.
Appellanten i hovedsagen anlagde sag til prøvelse af afdelingens og tvistankenævnets afgørelser ved Regionų apygardos administracinio teismo Klaipėdos rūmai (afdelingen for Klaipėda ved den regionale forvaltningsdomstol for regionerne, Litauen), som ved afgørelse af 30. december 2019 forkastede søgsmålet som ugrundet.
26.
Appellanten i hovedsagen har iværksat appel til prøvelse af den nævnte dom ved Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol). Denne ret, der træffer afgørelse i udvidet kollegium, er af den opfattelse, at den tvist, som er indbragt for den, rejser spørgsmål vedrørende fortolkningen af forordning nr. 650/2012.
27.
Den forelæggende ret har indledningsvis anført, at det europæiske arvebevis i henhold til artikel 69, stk. 5, i forordning nr. 650/2012 udgør et gyldigt dokument til optagelse af boets ejendele i det relevante register i en medlemsstat, jf. dog forordningens artikel 1, stk. 2, litra k) og l), dvs. at beviset er uden betydning for anvendelsen af denne forordnings artikel 1, stk. 2, litra l).
28.
Den forelæggende ret har anført, at det i Litauen forholder sig således, at de dokumenter, der kan tjene som grundlag for optagelsen af rettigheder i fast ejendom i ejendomsregistret, er opregnet i ejendomsregisterlovens artikel 22, og at denne lovs artikel 23, stk. 2-4, fastsætter de obligatoriske oplysninger og data, som disse dokumenter skal bekræfte. Den forelæggende ret har præciseret, at ejendomsregisterorganet i sin egenskab af offentlig myndighed udelukkende handler i medfør af de beføjelser, som det er tillagt ved lov, og som ikke giver det beføjelse til selv at fastslå omfanget af ejendomsrettighederne eller at indsamle oplysninger og beviser, der godtgør, om bestemte forhold foreligger eller ej. Den forelæggende ret har anført, at de oplysninger, som er nødvendige for optagelsen i ejendomsregistret, i henhold til de nationale bestemmelser, der er relevante i den foreliggende sag, følgelig kun kan fremlægges i de dokumenter, som er opregnet i ejendomsregisterlovens artikel 22, og at ejendomsregisterorganet, når de fremlagte oplysninger er ufuldstændige, ikke har beføjelse til at tage hensyn til andre oplysninger.
29.
Hvad angår omstændighederne i hovedsagen har den forelæggende ret ligeledes gjort gældende, at det europæiske arvebevis, som er blevet udstedt af den tyske ret, er blevet udfærdiget under anvendelse af formular V og indeholder bilag IV til denne formular, der attesterer arvingens status og rettigheder. Den forelæggende ret har imidlertid anført, at der ikke er angivet nogen oplysninger i bilagets punkt 9 med henblik på at identificere det eller de goder, som er tildelt arvingen, og for hvilke der er anmodet om arvebevis.
30.
Den forelæggende ret har anført, at de af appellanten i hovedsagen fremførte argumenter og den tyske retspraksis, som han har henvist til, medfører, at det ikke var utilsigtet, at den myndighed, der udstedte det i hovedsagen omhandlede europæiske arvebevis, undlod at tilvejebringe disse oplysninger. Han har bl.a. gjort gældende, at tysk arveret er reguleret af princippet om universalsuccession, og at denne følgelig, når der kun er en enkelt arving, omfatter hele arveladerens formue, og at det i tysk ret ikke er muligt på nogen måde at angive eller udpege goderne i boet. Ifølge appellanten i hovedsagen vil de tyske domstole i overensstemmelse med fast retspraksis således undlade at anvende artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012, hvoraf det fremgår, at beviset skal indeholde en angivelse af de respektive arveandele samt i givet fald listen over rettigheder og/eller goder, der tilfalder hver enkelt arving.
31.
Henset til de formål, som EU-lovgiver har forfulgt med indførelsen af det europæiske arvebevis, og navnlig formålet om en hurtig, gnidningsfri og effektiv afvikling af en arvesag med grænseoverskridende virkninger i Unionen, ønsker den forelæggende ret oplysninger om, hvorledes artikel 1, stk. 2, litra l), og artikel 69, stk. 5, i forordning nr. 650/2012 skal fortolkes, navnlig for så vidt angår disse bestemmelsers samspil med den nationale ret i den medlemsstat, hvor det arvede gode er beliggende, som fastsætter betingelserne for optagelse af en ejendomsrettighed i ejendomsregistret.
32.
På denne baggrund har Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 1, stk. 2, litra l), og artikel 69, stk. 5, i [forordning nr. 650/2012] fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for retsforskrifter i medlemsstaten, hvor den faste ejendom er beliggende, der fastsætter, at ejendomsrettigheder alene kan registreres i ejendomsregistret på grundlag af et europæisk arvebevis, når alle de til registreringen nødvendige oplysninger er anført i dette europæiske arvebevis?«
33.
Den litauiske, den tjekkiske, den tyske, den spanske, den franske og den ungarske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Den litauiske, den tyske og den spanske regering samt Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet, der blev afholdt den 4. maj 2022.
IV. Bedømmelse
34.
Med sit præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om forordning nr. 650/2012 – og navnlig artikel 1, stk. 2, litra l), artikel 68, litra l), og artikel 69, stk. 5, heri – er til hinder for anvendelsen af bestemmelser i national ret, hvorefter en fast ejendom, som en enearving har erhvervet i henhold til en arvelovgivning, der hviler på princippet om universalsuccession, kun kan optages i ejendomsregistret i den medlemsstat, på hvis område denne ejendom er beliggende, på grundlag af et europæisk arvebevis på betingelse af, at alle de i denne medlemsstats nationale ret krævede oplysninger til identifikation af den faste ejendom er angivet i det nævnte bevis.
35.
Dette spørgsmål vedrører dels kravene til det europæiske arvebevis, dels afgrænsningen mellem den ordning, der er indført ved forordning nr. 650/2012, og den ordning, der er indført ved national ret, og som vedrører optagelse af rettigheder i fast ejendom i et register.
36.
Der erindres om, at afdøde, der døde i 2015, selv var arving efter sin mand (i 2014). Henset til de af den forelæggende ret fremlagte oplysninger og det forelagte spørgsmål vedrører nærværende forslag til afgørelse imidlertid udelukkende arven efter afdøde, hvilken hendes søn har vedgået.
37.
I denne henseende skal der efter min opfattelse sondres mellem spørgsmålet om, hvorvidt et arvegode skal eller kan angives i det europæiske arvebevis (
5
), og spørgsmålet om, hvorvidt en medlemsstats registermyndighed kan afslå at optage dette gode med den begrundelse, at godet ikke er angivet i det europæiske arvebevis (
6
). Jeg vil gerne inden behandlingen af disse to spørgsmål kort placere det europæiske arvebevis i opbygningen af forordning nr. 650/2012.
38.
Sagt mere direkte, og med henblik på løsningen af problemstillingen i den foreliggende sag, forholder det sig enten således, at det påhviler de tyske myndigheder i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 650/2012 at specificere det omhandlede gode i det europæiske arvebevis, eller således, at de litauiske myndigheder i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 650/2012 er forpligtede til at efterkomme ansøgningen på grundlag af det europæiske arvebevis som udfærdiget af de tyske myndigheder.
A. Om det europæiske arvebevis’ plads i opbygningen af forordning nr. 650/2012
39.
Det fremgår af syvende betragtning til forordning nr. 650/2012, at det med forordningen tilsigtes at fremme det indre markeds rette funktion ved at fjerne hindringerne for den frie bevægelighed for personer, der ønsker at gøre deres af en grænseoverskridende arvesag udledte rettigheder gældende (
7
). Den nævnte forordning indgår derfor i oprettelsen af det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der er knyttet til det indre marked, og den skal følgelig fortolkes i lyset af disse principper (
8
).
40.
Ved forordning nr. 650/2012 foretages der ikke nogen harmonisering af den materielle arveret. Forordningen indeholder derfor principielt (
9
) ikke nogen materielle bestemmelser på arveområdet. Derimod udpeger denne forordning ved lovvalgsregler den (nationale) arvelov, der finder anvendelse på arven (
10
). I denne henseende opstiller nævnte forordnings artikel 21, stk. 1, som hovedregel princippet om, at loven i den medlemsstat, hvor den afdøde havde sit sædvanlige opholdssted på dødstidspunktet, finder anvendelse på hele arven. I henhold til forordningens artikel 22, stk. 1, kan en person desuden vælge, at det er loven i den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger på det tidspunkt, hvor valget træffes, eller på dødstidspunktet, der skal anvendes ved behandlingen af hele arven efter vedkommende. Anvendelsesområdet for den lov, der skal anvendes, er defineret i artikel 23 i forordning nr. 650/2012. Det er her tilstrækkeligt at bemærke, at den lov, der er udpeget i henhold til forordningens artikel 21 og 22, finder anvendelse på hele arven (
11
), herunder overdragelsen af goder (
12
).
41.
Forordning nr. 650/2012 regulerer ikke blot den lovgivning, der finder anvendelse, men ligeledes retternes kompetence og anerkendelsen og fuldbyrdelsen af retsafgørelser truffet i en medlemsstat.
42.
Forordningens artikel 62 ff. regulerer en af dens nøgleinnovationer (
13
): det europæiske arvebevis.
43.
Det nævnte bevis har til formål at udfylde tre hovedfunktioner i samtlige medlemsstater (
14
): for det første at legitimere arvingen over for myndighederne, såsom ejendomsregistermyndigheder, eller over for boets private debitorer, såsom banker, for det andet at skabe en afkræftelig formodning om nøjagtigheden og fuldstændigheden af dette bevis’ indhold og for det tredje at beskytte tredjemænd i god tro, der betaler ydelser til den udpegede arving, eller som af denne erhverver et gode fra boet.
44.
Det europæiske arvebevis er omfattet af en selvstændig retlig ordning, der er oprettet ved bestemmelserne i kapitel VI i forordning nr. 650/2012 (
15
), og som har til formål at sikre en ensartet anvendelse af beviset i alle medlemsstaterne (
16
). Hvad angår det nævnte bevis vedrører denne forordnings artikel 63-69 bl.a. formålet hermed, den kompetence, der kræves for at udstede det, fremgangsmåden for anmodning heraf, gennemgangen af denne anmodning og udstedelsen af beviset samt dets indhold og retsvirkninger.
45.
I henhold til stk. 1 i artikel 63 i forordning nr. 650/2012, der vedrører formålet med det europæiske arvebevis, er formålet med dette bevis, at det skal kunne anvendes af bl.a. arvinger, som i en anden medlemsstat har behov for at påberåbe sig deres status eller at udøve deres rettigheder som arvinger.
46.
Artikel 63, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 650/2012 bestemmer nærmere i denne henseende, at dette bevis navnlig kan anvendes til at bevise forhold såsom henholdsvis statussen og/eller arveretten for hver arving eller tildelingen af et bestemt gode eller flere bestemte goder, der udgør en del af boet, til arvingen eller i givet fald den legatar, der er nævnt i beviset.
B. Om indholdet af det europæiske arvebevis
1.
Om artikel 68 i forordning nr. 650/2012
47.
Artikel 68 i forordning nr. 650/2012 opregner en liste over de oplysninger, som det europæiske arvebevis skal indeholde »i det omfang, det er nødvendigt til det formål, hvortil beviset udstedes«, herunder »de respektive arveandele samt i givet fald listen over rettigheder og/eller goder, der tilfalder hver enkelt arving« (
17
).
a)
Om forpligtelsen til at specificere det pågældende gode
48.
Det spørgsmål, der opstår, er følgende: Er den myndighed, som skal udstede det europæiske arvebevis, forpligtet til at angive de rettigheder og/eller goder, der tilfalder hver enkelt arving?
49.
Det europæiske arvebevis er udformet som et instrument, der er egnet til at kunne blive anvendt til at bevise forskellige forhold. Således som det bl.a. fremgår af artikel 68, stk. 1, i forordning nr. 650/2012, indeholder det nævnte bevis de oplysninger, der er nødvendige til det formål, hvortil beviset udstedes.
50.
Indholdet af det europæiske arvebevis fastsættes derfor af dels det (konkrete) formål, hvortil dette bevis er bestemt, således som det er blevet angivet af ansøgeren i overensstemmelse med artikel 65, stk. 3, litra f), i forordning nr. 650/2012, dels den nationale arvelov, der finder anvendelse. Det fremgår af den nævnte forordnings artikel 63, stk. 2, litra a), at formålet med arvebeviset bl.a. er at bevise status som »arving«. Således som det følger af nævnte forordnings artikel 63, stk. 2, litra b), kan arvebeviset naturligvis ligeledes anvendes til at bevise andre oplysninger, såsom tildelingen af et bestemt gode eller flere bestemte goder, der udgør en del af boet, til arvingen eller arvingerne. Disse oplysninger kan efter min opfattelse angives, for så vidt som dette er begrundet i, at det europæiske arvebevis kan fungere tilfredsstillende, således at det kan få fuld virkning.
51.
Som jeg vil påvise i det følgende, er de oplysninger, der er omhandlet i artikel 63, stk. 2, litra b), i forordning nr. 650/2012, ikke nødvendige for, at optagelsen kan foretages.
1) Universalsuccession
52.
Det er ubestridt, at i henhold til artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 650/2012 er den nationale arvelov, der finder anvendelse i den foreliggende sag, tysk lov. I overensstemmelse med denne bestemmelse er det følgelig den nævnte lov, der finder anvendelse på hele arven og navnlig overdragelsen af goder til arvingen (
18
).
53.
I det foreliggende tilfælde forholder det sig således, at i henhold til den tyske lovgivning, som i medfør af § 1922, stk. 1, i Bürgerliches Gesetzbuch (borgerlig lovbog) finder anvendelse på en persons død (arvefald), overgår denne persons samlede formuemasse (arv) til en eller flere personer (arvinger). Der er tale om princippet om universalsuccession. Således som den tyske regering har anført, indebærer dette, at arvingen retligt succederer afdøde fra tidspunktet for indtrædelsen af den begivenhed, der udløser arven, dvs. den afdødes død.
54.
Det skal bemærkes, at tysk ret ikke fastsætter andre former for succession end universalsuccession, hvilket indebærer, at det ikke er bestemte goder, der overdrages specifikt, men formuen i det hele som universalformue.
55.
Under disse omstændigheder er det ikke nødvendigt at indføje en oversigt over boets aktiver i det europæiske arvebevis, for så vidt som den situation, der er omhandlet i artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 gennem udtrykket »i givet fald« – dvs. den situation, hvor der foreligger en liste over goder, der tilfalder hver enkelt arving – ikke opstår.
56.
I dette tilfælde angiver det nævnte bevis nemlig, at den pågældende person er arving til et bestemt gode efter den afdøde. Hvis arvingen er universalarving, er det imidlertid ikke nødvendigt at angive et bestemt gode i det nævnte bevis.
57.
I denne sammenhæng vil jeg gerne tilbagevise synspunktet om, at ordene »i givet fald« skal forstås således, at de alene afspejler et ønske hos ansøgeren om det europæiske arvebevis (
19
). Selv om ansøgeren er forpligtet til at underrette den myndighed, der udsteder dette bevis, om formålet hermed (
20
), tilkommer det imidlertid denne myndighed på grundlag af denne oplysning at afgøre, om et gode skal angives eller ej.
58.
Kommissionen har imidlertid anført, at en sådan tilgang ikke er i overensstemmelse med kravene i forordning nr. 650/2012. Ifølge Kommissionen fastlægges omfanget af de oplysninger, der angives i det europæiske arvebevis, nemlig ikke på grundlag af den nationale arvelov, som finder anvendelse, men på grundlag af denne forordnings artikel 68.
59.
Denne tilgang fra Kommissionen tager efter min opfattelse ikke hensyn til den omstændighed, at forordning nr. 650/2012 ikke alene regulerer retternes kompetence og indholdet af det europæiske arvebevis, men ligeledes, som jeg har nævnt, den nationale arvelov, der finder anvendelse i en sag, og som nødvendigvis har en indvirkning på indholdet af dette bevis.
60.
Ganske vist regulerer artikel 68 i forordning nr. 650/2012 på udtømmende vis indholdet af det europæiske arvebevis, men dette udelukker dog ikke, at den nationale arvelov, der finder anvendelse, således som den er udpeget i henhold til denne forordning, kan have en indvirkning på dette indhold. Anvendelsen i denne bestemmelse af ordene »i det omfang, [oplysningerne] er nødvendig[e] til det formål, hvortil [det europæiske arvebevis] udstedes« og »i givet fald« er tværtimod et udtryk for EU-lovgivers ønske om at tage hensyn til den arvelov, der finder anvendelse (min fremhævelse). Det er således klart, at der foreligger en indbyrdes afhængighed mellem national ret og den nævnte forordning, for så vidt som det er den arvelov, der finder anvendelse, som først og fremmest fastsætter bevisets indhold.
61.
Når dette er sagt, skal den udstedende myndighed i givet fald udvise en vis fleksibilitet og følge praksis, som den ikke nødvendigvis er vant til, navnlig når myndigheden skal anvende en udenlandsk lov. Dette er imidlertid ikke tilfældet i den foreliggende sag.
2) Andre successioner end universalsuccessioner
62.
Når situationen ikke er omfattet af en national arvelovgivning, der er reguleret af princippet om universalsuccession (
21
), og når det ovennævnte formål kun kan opnås ved angivelse af den pågældende persons arveandel, er det højst sandsynligt, at det pågældende gode skal specificeres.
63.
De på dette område pålagte forpligtelser og fastsatte krav kan variere fra medlemsstat til medlemsstat. Særligt kan den arvelov, der finder anvendelse i en anden medlemsstat, opstille et krav om en fuldstændig oversigt over boets aktiver, hvilket indebærer en forpligtelse til at medtage sådanne oplysninger i et europæisk arvebevis. En sådan situation svarer til den situation, hvortil der henvises med udtrykket »i givet fald« i artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012.
b)
Om muligheden for at specificere det pågældende gode
64.
Tilbage står at undersøge, om det i en situation som den i hovedsagen omhandlede forholder sig således, at den myndighed, der udsteder et europæisk arvebevis, frit kan vælge, om den vil indføre den omhandlede faste ejendom i det nævnte bevis, når den pågældende person anmoder herom.
65.
Det bemærkes i denne henseende, at for at et europæisk arvebevis kan få fuld virkning, kræves der en vis grad af samarbejde og gensidig tillid mellem medlemsstaternes myndigheder. Dette kan indebære en forpligtelse for den udstedende myndighed til i en ånd af loyalt samarbejde med myndighederne i de øvrige medlemsstater at tage hensyn til kravene i en anden medlemsstats registerlov, navnlig hvis denne myndighed råder over de relevante oplysninger og forhold.
66.
Et sådant samarbejde kan dog være kildent, eftersom andre retlige problemer kan udspringe heraf.
67.
Lad os antage, at når der fremsættes en anmodning herom, er det frivilligt for den myndighed, som udsteder et europæisk arvebevis, om den vil angive det pågældende gode. Er den registermyndighed, der forestår optagelsen af godet, og som er beliggende i en anden medlemsstat, forpligtet hertil i en sådan situation? Og hvad med artikel 69, stk. 2, i forordning nr. 650/2012, som bestemmer, at dette bevis forudsættes nøjagtigt at godtgøre de elementer, der er fastsat i henhold til den nationale arvelov, der finder anvendelse, eller i henhold til en hvilken som helst anden lov, der finder anvendelse på specifikke forhold? Gælder denne formodning også ejerskabet til det pågældende gode?
68.
Det skal ligeledes bl.a. bemærkes, at spørgsmålet om, hvorvidt bestemte goder er omfattet af boet, ikke henhører under arveretten, men under ejendomsretten (
22
). Den lov, der finder anvendelse på arven, og som regulerer spørgsmålet om overdragelse af ejendomsretten og spørgsmålet om, hvem der bliver ejer af en afdøds aktiver, skal således adskilles fra spørgsmålet om, hvorvidt et bestemt gode tilhørte den afdøde.
69.
Endelig skal det bemærkes, at for at den myndighed, der udsteder et europæisk arvebevis, skal kunne angive bestemte goder, skal den have et fuldstændigt billede af boet (
23
). Dette kan dog vise sig at være vanskeligt, således som den foreliggende sag viser.
2.
Om formular V
70.
Punkt 9 i bilag IV til formular V har til formål at identificere de goder, som er blevet tildelt arvingen, og for hvilke der er anmodet om arvebevis, og det fremgår af det nævnte punkt, at der anmodes om, at goderne bliver præciseret, og om, at alle relevante identifikationsoplysninger bliver angivet (
24
).
71.
I modsætning til de argumenter, som nogle parter i sagen har fremført, og til synspunktet hos visse forfattere i den juridiske litteratur (
25
) kan der ikke udledes nogen lære af denne formular.
72.
De oplysninger, hvortil der henvises i nævnte punkt 9, skal nemlig kun angives, når det pågældende gode skal præciseres (
26
). Som jeg har anført (
27
), er dette imidlertid ikke tilfældet i den foreliggende sag, eftersom der er tale om en universalsuccession.
73.
Det skal endvidere bemærkes, at eftersom det (eneste) formål med gennemførelsesforordning nr. 1329/2014 er at konkretisere bestemmelserne i forordning nr. 650/2012, kan den under ingen omstændigheder gå ud over de materielle bestemmelser i forordning nr. 650/2012. Enhver anden tilgang ville være ensbetydende med at rejse tvivl om princippet om institutionel ligevægt. Kommissionen er derfor som ophavsmand til gennemførelsesforordning nr. 1329/2014 forpligtet til at respektere lovgivers vilje. Med andre ord kan denne gennemførelsesforordning ikke i formular V kræve, at der fremlægges oplysninger, som ikke er nødvendige, henset til formålet med det europæiske arvebevis. I modsat fald ville bestemmelserne i forordning nr. 650/2012 uretmæssigt blive indholdsløse.
74.
For så vidt som den korrekte fortolkning af artikel 68 i forordning nr. 650/2012 fører til den konklusion, at denne bestemmelse ikke kræver en specifik identifikation af den litauiske ejendom i det europæiske arvebevis, kan ingen bestemmelse i gennemførelsesforordning nr. 1329/2014 følgelig give grundlag for en anden konklusion. Den nævnte gennemførelsesforordning skal derfor fortolkes i lyset af forordning nr. 650/2012.
C. Om retsvirkningerne af det europæiske arvebevis og dette bevis’ samspil med den nationale lov om fast ejendom [artikel 1, stk. 2, litra l), og artikel 69, stk. 5, i forordning nr. 650/2012]
75.
I henhold til artikel 69, stk. 5, i forordning nr. 650/2012 udgør det europæiske arvebevis et gyldigt dokument til optagelse af boets ejendele i det relevante register i en medlemsstat, jf. dog forordningens artikel 1, stk. 2, litra k) og l).
76.
Artikel 1, stk. 2, litra l), i forordning nr. 650/2012, som har til formål at afgrænse de respektive anvendelsesområder for lex successionis og lex registrii, fastsætter, at denne forordning ikke finder anvendelse på »enhver registrering i et register af rettigheder i fast ejendom eller løsøre, herunder de lovmæssige krav til en sådan registrering, samt virkningerne af registrering eller manglende registrering af sådanne rettigheder i et register«.
77.
Den sag, der gav anledning til Kubicka-dommen (
28
), har hidtil været den eneste mulighed for Domstolen til at fortolke artikel 1, stk. 2, litra l), i forordning nr. 650/2012. I den nævnte dom fastslog Domstolen, at denne forordnings artikel 1, stk. 2, litra k) og l), og artikel 31 skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en myndighed i en medlemsstat afslår at anerkende de tinglige virkninger af et »vindikationslegat«, som er kendt af den lovgivning, der skal anvendes på arvesagen, som en testator har valgt i overensstemmelse med forordningens artikel 22, stk. 1, når dette afslag hviler på den begrundelse, at dette legat vedrører ejendomsretten til en fast ejendom, som er beliggende i denne medlemsstat, hvis lovgivning ikke kender begrebet legat med direkte tinglige virkninger på tidspunktet for arvefaldet.
78.
Kubicka-dommen har haft til følge, at den i hovedsagen omhandlede tyske lov ikke er blevet anvendt på ejendomsoverdragelsen. Reglerne om ejendomsregistret blev imidlertid ikke berørt. En medlemsstats nationale lovgivning om fast ejendom kan derfor fastsætte yderligere processuelle krav, men udelukkende i det omfang, disse supplerende krav ikke vedrører den status, der er attesteret ved det europæiske arvebevis.
79.
Således som generaladvokat Bot anførte i sit forslag til afgørelse i Kubicka-sagen (
29
), kan andre dokumenter eller oplysninger i praksis kræves som supplement til det europæiske arvebevis, såfremt det eksempelvis ikke indeholder tilstrækkeligt præcise oplysninger til identifikation af det gode, for hvilket overdragelsen af ejendomsretten skal registreres.
80.
Det skal imidlertid bemærkes, at de litauiske myndigheder i den foreliggende sag råder over alle de oplysninger, der er nødvendige for at foretage en optagelse i ejendomsregistret: De er i stand til at identificere, hvem det pågældende gode tilhører eller tilhørte, og ved hjælp af det europæiske arvebevis at sikre sig, at appellanten i hovedsagen har status som arving.
81.
I en sådan situation ville den effektive virkning af det europæiske arvebevis blive bragt i fare, hvis litauisk lovgivning om fast ejendom kunne pålægge ansøgeren yderligere forpligtelser.
82.
Selv om det konkrete gode, der er erhvervet ved arv, ikke er angivet i det europæiske arvebevis, kan erhvervelsen heraf nemlig bevises ved hjælp af dette arvebevis. Ud fra denne logik er det ikke identifikationen af dette gode i det nævnte bevis, der udgør grundlaget for ændringen af ejendomsregistret, men den pågældende persons status som arving (
30
). Det nævnte bevis udgør i denne henseende bevis for den universalsuccession, der har fundet sted i henhold til tysk ret, og som ligeledes omfatter afdødes faste ejendom i udlandet. Det er ejendomsregistermyndigheden, som skal kontrollere, om det pågældende gode er omfattet af boet, og dermed om det tilhørte afdøde. Myndigheden skal drage alle de konsekvenser, som oplysningerne i det i hovedsagen omhandlede europæiske arvebevis medfører, nemlig at den person, der er nævnt som arving efter afdøde, er dennes universalsuccessor.
83.
Der er således ingen legitim grund for de litauiske myndigheder til med henblik på optagelsen at kræve yderligere oplysninger for at afgøre, om den pågældende person er arving til det pågældende gode. At forpligte denne til at henvende sig til de tyske myndigheder med henblik på, at de specificerer den pågældende faste ejendom, ville være en formalisme, som ikke kan begrundes.
84.
Det kan konkluderes, at så længe den effektive virkning af forordning nr. 650/2012 og, i det foreliggende tilfælde, den effektive virkning af det ved denne forordning indførte europæiske arvebevis ikke bringes i fare, står det medlemsstaterne frit for at lovgive på ejendomsretsområdet. Den nævnte forordnings artikel 1, stk. 2, litra l), kan dog ikke have til virkning, at den effektive virkning af et europæisk arvebevis bringes i fare, idet dette bevis, som nævnt, i henhold til forordningens artikel 69, stk. 5, udgør et gyldigt dokument med henblik på optagelse af boets ejendele i det relevante register i en medlemsstat.
85.
Med andre ord, og selv om der i forbindelse med bestemmelserne i den nationale lov om ejendomsregistret principielt ikke må ses bort fra betingelserne for erhvervelse af boets ejendele (
31
), er et europæisk arvebevis, der tilvejebringer bevis for arven, imidlertid bindende og skal tjene som grundlag for optagelsen i registret, uanset om dets indhold er i overensstemmelse med den praksis, der sædvanligvis følges ved udfærdigelsen af et sådant bevis (eller et tilsvarende nationalt dokument) i den medlemsstat, hvor ejendomsregistret er beliggende (
32
). Det er udelukkende, når det objektivt set er umuligt at fastlægge genstanden for ansøgningen i forbindelse med optagelsen i ejendomsregistret, at det kan vise sig nødvendigt at supplere det europæiske arvebevis med henblik på at godtgøre arveladers almindelige succession ved hjælp af supplerende dokumenter, der er nødvendige for en præcis identifikation af de arvede goder (
33
).
D. Om samarbejdet mellem myndighederne (artikel 66, stk. 5, i forordning nr. 650/2012)
86.
Artikel 66 i forordning nr. 650/2012, som vedrører gennemgangen af anmodningen om et europæisk arvebevis, bestemmer i stk. 5, at med henblik på denne gennemgang giver en medlemsstats kompetente myndighed efter anmodning den myndighed, der har udstedt et europæisk arvebevis, og som er beliggende i en anden medlemsstat, adgang til oplysninger i navnlig tingbøger, civilstandsregistre og registre over dokumenter og forhold af relevans for arven eller formueforholdet mellem den afdøde og dennes ægtefælle eller et tilsvarende formueforhold, hvor den kompetente myndighed i henhold til sin nationale lov vil være bemyndiget til at give en anden national myndighed sådanne oplysninger.
87.
Kommissionen er af den opfattelse, at det i det foreliggende tilfælde påhvilede den tyske myndighed, der har udstedt det i hovedsagen omhandlede europæiske arvebevis, at kontakte de litauiske myndigheder med henblik på at indhente oplysninger om den faste ejendom i forbindelse med gennemgangen af anmodningen om det europæiske arvebevis.
88.
Selv om det er åbenbart, at den samarbejdsmekanisme, der er indført ved artikel 66, stk. 5, i forordning nr. 650/2012, spiller en afgørende rolle for en korrekt gennemgang af en anmodning og senere for udstedelsen af et bevis, deler jeg imidlertid ikke Kommissionens synspunkt af den simple grund, at et samarbejde kun er påkrævet, når det er nødvendigt.
89.
Således som det er blevet godtgjort i nærværende forslag til afgørelse, er dette ikke tilfældet i den foreliggende sag, hvor registreringsmyndigheden råder over alle de oplysninger, der er nødvendige for at foretage optagelsen.
V. Forslag til afgørelse
90.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 1, stk. 2, litra l), artikel 68, litra l), og artikel 69, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis er til hinder for anvendelsen af bestemmelser i national ret, hvorefter en fast ejendom, som en enearving har erhvervet i henhold til en arvelovgivning, der hviler på princippet om universalsuccession, kun kan optages i ejendomsregistret i den medlemsstat, på hvis område denne ejendom er beliggende, på grundlag af et europæisk arvebevis på betingelse af, at alle de i denne medlemsstats nationale ret krævede oplysninger til identifikation af den faste ejendom er angivet i det nævnte bevis.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 4.7.2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (EUT 2012, L 201, s. 107).
(
3
) – Kommissionens gennemførelsesforordning af 9.12.2014 om de formularer, der er omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (EUT 2014, L 359, s. 30).
(
4
) – Statut vedtaget ved Republikken Litauens regeringsresolution nr. 379 af 23.4.2014.
(
5
) – Der er her tale om en fortolkning af artikel 68 i forordning nr. 650/2012.
(
6
) – Dette spørgsmål vedrører fortolkningen af artikel 1, stk. 2, litra l), og artikel 69, stk. 5, i forordning nr. 650/2012.
(
7
) – Jf. dom af 12.10.2017, Kubicka (C-218/16, EU:C:2017:755, præmis 56).
(
8
) – Jf. i denne retning Ch. Baldus i M. Gebauer og T. Wiedmann, Europäisches Zivilrecht, 3. udg., C.H. Beck, München, 2021, kapitel 44 (»Europäische Erbrechtsverordnung«), artikel 1, punkt 4.
(
9
) – Jf. dog artikel 32 og 33 i forordning nr. 650/2012.
(
10
) – Jf. kapitel III i forordning nr. 650/2012.
(
11
) – Jf. artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 650/2012.
(
12
) – Jf. artikel 23, stk. 2, litra e), i forordning nr. 650/2012.
(
13
) – Dette bevis er af afgørende betydning for den praktiske behandling af grænseoverskridende arvesager; jf. nærmere B. Hess, Europäisches Zivilprozessrecht, 2. udg., De Gruyter, Berlin/Boston, punkt 7.220. Jf. ligeledes P. Wautelet i A. Bonomi og P. Wautelet, Le droit européen des successions. Commentaire du règlement (UE) no 650/2012 du 4 juillet 2012, 2. udg., Bruylant, Bruxelles, 2016, artikel 62, punkt 1 ff.
(
14
) – Jf. J. Kleinschmidt, »Optionales Erbrecht: Das Europäische Nachlasszeugnis als Herausforderung an das Kollisionsrecht«, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, 2013, bind 4, nr. 77, s. 723-785, navnlig s. 726. Jf. ligeledes D. Stamatiadis i H.P. Pamboukis, EU Succession Regulation No 650/2012. A Commentary, Nomiki Bibliothiki/C.H. Beck/Hart/Nomos, Athen/München/Oxford/Baden-Baden, 2017, artikel 62, punkt 26 ff.
(
15
) – Jf. dom af 21.6.2018, Oberle (C-20/17, EU:C:2018:485, præmis 46), og af 16.7.2020, E.E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:569, præmis 70).
(
16
) – Jf. mit forslag til afgørelse Oberle (C-20/17, EU:C:2018:89, punkt 90).
(
17
) – Jf. artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012. Min fremhævelse.
(
18
) – Jf. artikel 23, stk. 2, litra e), i forordning nr. 650/2012.
(
19
) – Jf. ligeledes i denne retning M. Semelová, »Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik«, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, nr. 4, s. 200-203, navnlig s. 201.
(
20
) – Jf. artikel 65, stk. 3, litra f), i forordning nr. 650/2012.
(
21
) – Der er derfor tale om en anden situation end den, der foreligger i nærværende sag.
(
22
) – Jf. ligeledes i denne retning Th. Raff, »Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik – Stellungnahme«, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, s. 203-205, navnlig s. 204.
(
23
) – Jf. ligeledes i denne retning P. Wautelet, op.cit., artikel 68, punkt 26.
(
24
) – Hvad angår ordlyden af fodnote 13 vedrørende nævnte punkt 9, jf. punkt 12 i nærværende forslag til afgørelse.
(
25
) – Jf. bl.a. M. Semelová, op.cit., s. 203.
(
26
) – Jf. ligeledes i denne retning Th. Raff, op.cit., s. 203, og Ch. Budzikiewicz i A.-L. Calvo Caravaca, A. Davì og H.-P. Mansel, The EU Succession Regulation. A Commentary, Cambridge University Press, 2016, artikel 68, punkt 19.
(
27
) – Jf. punkt 53 i nærværende forslag til afgørelse.
(
28
) – Jf. dom af 12.10.2017 (C-218/16, EU:C:2017:755, domskonklusionen).
(
29
) – C-218/16 (EU:C:2017:387, præmis 67).
(
30
) – Jf. ligeledes i denne retning C.F. Nordmeier, »Die Aufnahme einzelner Nachlassgegenstände in das Europäische Nachlasszeugnis – zum durch den Todesfall bedingten Rechtserwerb und zur Reichweite der Art. 68 lit. l und m EuErbVO«, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPrax), 2019, s. 306-312, navnlig s. 311.
(
31
) – Jf. dom af 12.10.2017, Kubicka (C-218/16, EU:C:2017:755, præmis 54).
(
32
) – Jf. ligeledes i denne retning M. Margoński, Europejskie poświadczenie spadkowe, Wolters Kluwer, Warszawa, 2022, s. 429.
(
33
) – Jf. ligeledes i denne retning M. Margoński, op.cit., s. 429.