61997CC0159_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Med henblik paa at kunne bedoemme gyldigheden af en vaernetingsklausul anfoert paa bagsiden af et konnossement (1), som alene er underskrevet paa forsiden, oensker Corte Suprema di cassazione med de 14 spoergsmaal (2), som den har forelagt Domstolen, at faa praeciseret betingelserne for at anvende artikel 17 i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som aendret ved tiltraedelseskonventionen af 1978 (3) (herefter »konventionen«), for saa vidt som der i artiklen henvises til saedvanen inden for international handel.
De relevante retsregler
2 Artikel 17 indgaar i den faelles ordning for fastlaeggelse af retternes kompetence i konventionens afsnit II. Bestemmelsen indeholder en regel om enekompetence og udgoer dermed en undtagelse saavel fra den principielle hovedregel i artikel 2 - hvorefter personer, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, skal sagsoeges ved retterne i denne stat - som fra de specielle kompetenceregler i artikel 5 og 6. Ifoelge Domstolens faste praksis skal »bestemmelserne i konventionens artikel 17 ... fortolkes strengt, for saa vidt angaar de deri opstillede betingelser, idet de baade udelukker vaernetinget ifoelge det almindelige princip i konventionens artikel 2 om, at sag skal anlaegges, hvor sagsoegte har bopael, og de specielle vaerneting, som naevnes i artikel 5 og 6« (4).
3 Artikel 17 findes i afdeling 6 vedroerende »Aftaler om kompetence«, som ogsaa omfatter artikel 18 om kompetencen for retter, for hvilke sagsoegte giver moede. Artikel 17 giver mulighed for, at parter, hvoraf mindst én skal have bopael paa en kontraherende stats omraade, ved en faelles viljeserklaering kan vedtage, at en ret i en kontraherende stat, som ellers ikke ville have kompetence til at behandle sagen, skal vaere kompetent.
4 Den i hovedsagen omtvistede artikel 17 er »formentlig den artikel i konventionen, som er blevet aendret flest gange i forbindelse med de forskellige nye medlemsstaters tiltraedelse« (5). Det kan derfor vaere paa sin plads kortfattet at redegoere for de forskellige aendringer af bestemmelsen.
5 Bestemmelsen havde i sin oprindelige affattelse foelgende ordlyd:
»Saafremt parterne i tilfaelde, hvor mindst én af dem har bopael paa en kontraherende stats omraade, ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekraeftet, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal vaere kompetente til at paakende allerede opstaaede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den paagaeldende stat kompetente.«
6 Ved tiltraedelseskonventionen af 1978 enedes de kontraherende parter navnlig om, at vaernetingsaftaler ogsaa skal kunne indgaas paa en tredje maade: Ud over skriftlige vaernetingsaftaler og mundtlige vaernetingsaftaler, der er skriftligt bekraeftet, blev det vedtaget at tilfoeje vaernetingsaftaler anerkendt af saedvanen inden for international handel. I denne affattelse, som er den relevante i den foreliggende praejudicielle sag, hedder det:
»Saafremt parterne i tilfaelde, hvor mindst én af dem har bopael paa en kontraherende stats omraade, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal vaere kompetente til at paakende allerede opstaaede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den paagaeldende stat kompetente. En saadan aftale om retternes kompetence skal vaere indgaaet skriftligt eller mundtligt med skriftlig bekraeftelse eller, inden for international handel, i en form, der er anerkendt af saedvanen paa dette omraade, og som parterne har eller burde have kendskab til. Saafremt en saadan aftale er indgaaet af parter, hvoraf ingen har bopael paa en kontraherende stats omraade, kan retterne i de oevrige kontraherende stater ikke paakende tvisten, saa laenge den eller de udpegede retter ikke har givet afkald paa deres kompetence« (6).
7 Det skal endelig tilfoejes, at artikel 17 ogsaa er blevet aendret ved San Sebastián-konventionen af 26. maj 1989 (7), hvormed det blev praeciseret, hvilke former for saedvaner vaernetingsklausulen skal vaere i overensstemmelse med, og hvormed der blev tilfoejet en fjerde mulighed for parterne for at indgaa en vaernetingsaftale, idet aftaler i en form, der er i overensstemmelse med »skik og brug«, som parterne maatte have fulgt i deres indbyrdes forhold, medtages:
»Saafremt parterne i tilfaelde, hvor mindst én af dem har bopael paa en kontraherende stats omraade, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal vaere kompetente til at paakende allerede opstaaede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den paagaeldende stat kompetente. En saadan aftale om retternes kompetence skal vaere indgaaet enten:
a) skriftligt eller mundtligt med skriftlig bekraeftelse, eller
b) i en form, der er i overensstemmelse med den skik og brug, som parterne foelger i deres indbyrdes forhold, eller
c) inden for international handel, i en form, der er i overensstemmelse med en saedvane, som parterne har eller burde have kendskab til, og som inden for saadan handel er almindeligt kendt og regelmaessigt fulgt af parter i kontrakter af samme type inden for den paagaeldende handelsbranche.
...« (8).
De faktiske omstaendigheder
8 Det er foelgende faktiske omstaendigheder, som har givet anledning til de praejudicielle spoergsmaal.
9 Nogle partier frugt blev af flere forskellige argentinske aflastere - i henhold til 22 konnossementer udstedt i Buenos Aires den 14. marts 1987 - lastet om bord paa et skib, som blev drevet af rederiet Lauritzen Reefers A/S, Koebenhavn, med henblik paa transport til Savona (Italien), hvor godset skulle leveres til selskabet Trasporti Castelletti Spedizioni Internazionali SpA (herefter »Castelletti« eller »sagsoegeren i hovedsagen«).
10 Efter at der var opstaaet vanskeligheder under losning af godset, anlagde Castelletti sag ved Tribunale di Genova mod det danske rederis skibsagent (9), Hugo Trumpy SpA (eller herefter »sagsoegte i hovedsagen«), Genova (Italien), med paastand om, at denne blev tilpligtet at betale erstatning.
11 Sagsoegte i hovedsagen gjorde straks gaeldende, at den italienske ret savnede kompetence i henhold til artikel 17 i Bruxelles-konventionen, som aendret ved Luxembourg-tiltraedelseskonventionen af 1978, eftersom rette vaerneting i henhold til konnossementernes klausul 37 var High Court of Justice, London.
12 Denne klausul, som var affattet paa engelsk - ligesom konnossementet som helhed - og som var trykt med smaa, men laeselige typer, var den sidste klausul paa bagsiden af det fortrykte dokument. Klausulen havde foelgende ordlyd: »The contract evidenced by this Bill of Lading shall be governed by English Law and any disputes thereunder shall be determined in England by the High Court of Justice in London according to English Law to the exclusion of the Courts of any other country« (10).
Paa konnossementets forside fandtes der bl.a. en rubrik, som skulle udfyldes med oplysninger om arten af det indlastede gods, samt en henvisning, trykt med store bogstaver samt med fremhaevede og stoerre typer end de oevrige klausuler, til vilkaarene paa bagsiden: »Continued on reverse side« (11). Under denne henvisning var konnossementets udstedelsesdato og udstedelsessted paafoert sammen med transportoerens underskrift. Den oprindelige aflasters underskrift var paafoert umiddelbart under oplysningerne om arten af det indlastede gods ved siden af angivelsen »above particulars declared by shipper« (12).
13 Tribunale di Genova tog afvisningspaastanden til foelge, idet den fandt, at vaernetingsklausulen var gyldig under hensyn til saedvaner inden for international handel, selv om klausulen fandtes paa en formular, der ikke var underskrevet af aflasteren. Ved dom af 7. december 1994 stadfaestede Corte d'Appello di Genova underinstansens dom, men med en anden begrundelse. Corte d'Appello fandt, at den oprindelige aflasters underskrift paa forsiden af konnossementet maatte indebaere, at Castelletti havde tiltraadt alle klausulerne, ogsaa de klausuler, der var anfoert paa bagsiden.
14 Castelletti ankede til Corte Suprema di cassazione, bl.a. under paaberaabelse af, at konventionens artikel 17 og navnlig betingelsen om, at parterne skal tiltraede klausulen, var blevet tilsidesat, eftersom den oprindelige aflasters underskrift ikke kunne indebaere en tiltraedelse af alle klausulerne, men kun af de klausuler, som var anfoert over underskriften, og som angik arten af det transporterede gods.
15 Corte Suprema di cassazione fandt, at »den fremfoerte ankegrund [maatte] tiltraedes« (13). Corte Suprema di cassazione fandt tillige, at konventionen som aendret i 1978 skulle finde anvendelse, men at det var tvivlsomt, hvorledes den (nye) ordlyd af artikel 17 skulle fortolkes, for saa vidt som det deri bestemmes, at en vaernetingsaftale »inden for international handel« kan indgaas »i en form, der er anerkendt af saedvanen paa dette omraade, og som parterne har eller burde have kendskab til«. Corte Suprema di cassazione konstaterede samtidig, at det ikke kunne antages, at vaernetingsaftalen var indgaaet skriftligt eller endog mundtligt med skriftlig bekraeftelse.
16 Corte Suprema di cassazione besluttede herefter at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen fjorten praejudicielle spoergsmaal, som er gengivet i bilaget, og som kan inddeles i de forskellige grupper, jeg skal gennemgaa i det foelgende.
Indledende bemaerkninger
17 De forelagte spoergsmaal er meget detaljerede, og dette kan umiddelbart virke en smule forvirrende.
18 Den italienske ret synes faktisk at anmode Domstolen om at gennemgaa hele Domstolens omfattende retspraksis angaaende konventionens artikel 17 (14), navnlig forud for aendringen i 1978, med henblik paa at sikre, at denne praksis stadig er relevant. Det fremgaar imidlertid ikke af Schlosser-rapporten (15), at de kontraherende parter oenskede at aendre indholdet og forstaaelsen af denne bestemmelse vaesentligt: Formaalet var snarere at loese en raekke vanskeligheder, som var opstaaet i praksis, og at tage hoejde for visse saerlige situationer, som kunne opstaa i de nye medlemsstater. Man kan ogsaa stille spoergsmaalstegn ved, om visse af de forelagte spoergsmaal har betydning for afgoerelsen af hovedsagen, og de faa oplysninger, der er givet i forelaeggelseskendelsen, er ikke til stor hjaelp med henblik paa at forstaa de betragtninger, som ligger til grund for rettens afgoerelse om at forelaegge spoergsmaalene.
19 Hertil kommer, at nogle af de forelagte spoergsmaal, som det vil fremgaa af det foelgende, har mistet en del af deres betydning paa grund af Domstolens seneste praksis, navnlig MSG-dommen og dommen af 3.7.1997 i Benincasa-sagen (16).
20 Jeg vil ikke desto mindre bestraebe mig paa at foreslaa Domstolen en besvarelse, som - under hensyn til de forelagte spoergsmaal - kan give den nationale domstol de fornoedne oplysninger om anvendelsen af konventionens artikel 17, som det i sidste instans er den nationale domstol, der skal anvende.
21 I denne sammenhaeng skal jeg foerst bemaerke, at Corte Suprema di cassazione med rette har fundet, at Bruxelles-konventionens artikel 17, som aendret i 1978, finder anvendelse i denne sag.
22 Det omtvistede konnossement er saaledes udstedt den 14. marts 1987, dvs. efter at konventionen som aendret var traadt i kraft i hver af de kontraherende stater, som kan have tilknytning til de foreliggende faktiske omstaendigheder (dvs. Den Italienske Republik, Kongeriget Danmark samt Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland) (17).
Derimod var hverken tiltraedelseskonventionen af 25. oktober 1982 (18), eller - saa meget desto mere - San Sebastián-tiltraedelseskonventionen endnu traadt i kraft paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder.
23 Der kan saaledes ikke vaere tvivl om, at det er konventionen som aendret ved tiltraedelseskonventionen af 1978, som skal finde anvendelse »ratione temporis«.
24 Som anfoert af den italienske ret (19), kan det »fremmede« tilknytningsmoment, at de oprindelige aflastere var argentinske, i oevrigt ikke udelukke, at artikel 17 finder anvendelse.
25 Som det fremhaeves af Jenard (20), har konventionens forfattere ved at kraeve, at mindst en af sagens parter »har bopael paa en af de kontraherende staters omraade«, villet henvise til tre situationer: »Artikel 17 gaelder ... vaernetingsaftaler mellem en person med bopael i en kontraherende stat og en person med bopael i en anden kontraherende stat, samt aftaler mellem en person med bopael i en kontraherende stat og en person med bopael uden for Faellesskabet, saafremt det er aftalt, at en ret i en kontraherende stat skal vaere kompetent. Artikel 17 finder ligeledes anvendelse, saafremt to personer med bopael i samme kontraherende stat aftaler, at en ret i en anden kontraherende stat skal vaere kompetent« (21). Det naevnes i Schlosser-rapporten herom (22), at »artikel 17 ... kun gaelder, i tilfaelde af at den tilgrundliggende forretning har international tilknytning«.
26 Det er tilstraekkeligt at konstatere, at dette er tilfaeldet i den foreliggende sag.
27 Selv om det ikke paa dette sted er noedvendigt at behandle spoergsmaalet om, hvem der er »parter« i medfoer af konventionens artikel 17 - idet dette spoergsmaal vil blive omtalt i det foelgende - kan det allerede nu bemaerkes, at betingelsen om, at mindst en af parterne »skal have bopael paa en af de kontraherende staters omraade« er opfyldt, saavel i forholdet mellem de oprindelige parter som i forholdet mellem sagsoegeren og sagsoegte i hovedsagen.
28 Med hensyn til de oprindelige parter, er der tale om den anden situation, der omtales i Jenard-rapporten, hvor klausulen er indgaaet mellem »en person med bopael i en kontraherende medlemsstat« (den danske transportoer) og »en person med bopael uden for Faellesskabet« (de argentinske aflastere) (23), og det er aftalt, »at en ret i en kontraherende stat skal vaere kompetent« (High Court of Justice, London).
29 Med hensyn til parterne i hovedsagen, er der ingen vanskeligheder, eftersom begge parter har bopael paa en kontraherende stats omraade (Italien).
30 Endelig skal det bemaerkes, at selv om der inden for soetransportomraadet, og navnlig for saa vidt angaar konnossementer, er indgaaet en raekke internationale konventioner, som i oevrigt i vidt omfang er blevet citeret under proceduren for Domstolen (24), er dette omraade ikke af denne grund undtaget fra det materielle anvendelsesomraade for konventionens artikel 17.
31 Det skal erindres i denne sammenhaeng, at der med forbehold af begraensningerne i konventionens artikel 12 (kompetence i forsikringssager), 15 (kompetence i sager om forbrugerkontrakter) og 16 (enekompetence i visse sager, bl.a. sager om rettigheder over fast ejendom), kan indgaas vaernetingsaftaler paa alle de omraader, som omfattes af konventionen.
Stillingtagen
32 Formaalet med de forelagte spoergsmaal er, uanset deres antal, i virkeligheden kun at faa Domstolen til at praecisere tre forhold, som er afgoerende for, om en vaernetingsklausul er gyldig i medfoer af artikel 17, stk. 1, andet punktum, tredje tilfaelde, i konventionen som aendret i 1978. Indledningsvis oenskes det oplyst, hvilken ret der er kompetent til at tage stilling til betingelserne for at anvende bestemmelsen.
33 Jeg foreslaar derfor at behandle spoergsmaalene i foelgende grupper: Parternes tiltraedelse af klausulen (II), begrebet »indgaaet i en form, der er anerkendt af saedvanen inden for international handel« (III) og parternes kendskab til saedvanen (IV). Visse af de forelagte spoergsmaal drejer sig om, hvilken ret der er kompetent til at tage stilling til saadanne klausuler (I). Eftersom den forelaeggende rets kompetence beror paa besvarelsen af de sidstnaevnte spoergsmaal, vil jeg begynde med at behandle disse spoergsmaal.
I - Den udpegede rets kompetence (det tredje og syvende spoergsmaal)
34 Med sit tredje spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om det i forbindelse med anvendelsen af konventionens artikel 17 er noedvendigt, at den udpegede ret har en eller anden form for tilknytning til sagen. Spoergsmaalet er formuleret saaledes:
»[Corte Suprema di cassazione oensker oplyst], om den udpegede ret paa en eller anden maade skal have sammenhaeng med de kontraherende parters nationalitet og/eller hjemsted, eller med de steder, hvor kontrakten er indgaaet og/eller skal opfyldes, under iagttagelse af kravet om, at der skal vaere tale om en ret i en kontraherende stat, eller om blot sidstnaevnte forudsaetning skal vaere opfyldt, saaledes at enhver anden tilknytning til retsforholdet kan lades ude af betragtning.«
35 Det forekommer mig, at Domstolen allerede i sin retspraksis klart har besvaret den foerste del af spoergsmaalet benaegtende.
36 Domstolen har i Zelger-dommen (25) udtalt, at i modsaetning til konventionens artikel 5, nr. 1, hvorefter en person kan sagsoeges ved retten paa det sted, hvor forpligtelsen er opfyldt, eller skal opfyldes, og hvorved der indfoeres et kompetencekriterium, som er begrundet i, at der er en direkte tilknytning mellem sagen og den ret, som faar den forelagt, tages der i artikel 17 ikke »... hensyn til en mulig objektiv sammenhaeng mellem det omtvistede retsforhold og den udpegede ret« (26).
37 Dette er blevet bekraeftet i Domstolens seneste praksis, hvor det understreges, at den paagaeldende bestemmelse »... giver aftaleparternes vilje en fortrinsstilling, og ... indfoerer en enekompetence uden hensyn til en mulig objektiv sammenhaeng mellem det omtvistede retsforhold og den udpegede ret« (27).
38 Der er saaledes - som omtalt i litteraturen (28) - ikke tale om et forum conveniens-princip, hvis gennemfoerelse i praksis, som det er let at forestille sig, kan give anledning til vanskeligheder som foelge af kravet om en tilknytning mellem sagen og den udpegede ret. I stedet kan parterne vaelge en ret, som i givet fald slet ikke har tilknytning til sagen, og som dermed er saa neutral som overhovedet muligt. Som det er anfoert i litteraturen: »Hvis det ikke var muligt at opnaa fuldstaendig neutralitet, ville man tilskynde parterne til at indgaa voldgiftsaftaler, hvor der i internationale forhold oftest ikke er nogen objektiv sammenhaeng mellem sagen og voldgiftsmaendene« (29).
39 Det kan saaledes konkluderes, at naar parterne udpeger en ret i en vaernetingsaftale, har de fuldstaendig handlefrihed, alene med forbehold af kravet i bestemmelsen om, at retten skal befinde sig paa en kontraherende stats omraade.
40 Det tredje spoergsmaal kan derfor besvares med, at artikel 17 ikke kraever, at den udpegede ret har sammenhaeng med de kontraherende parter eller kontrakten (30).
41 Den udpegede ret er imidlertid ikke altid noedvendigvis den ret, ved hvilken sagen er anlagt. I saa fald kan vaernetingsklausulen give anledning til vanskeligheder, som i den foreliggende sag, hvor den har foranlediget den forelaeggende ret til at forelaegge det syvende spoergsmaal, som er formuleret saaledes:
»... en anden ret (end den, der efter vaernetingsklausulen er kompetent), naar den under en ved den anlagt sag skal tage stilling til klausulens gyldighed, kan efterproeve dennes berettigelse, dvs. goere det formaal, som transportoeren har haft med valget af et andet vaerneting end det, der efter de saedvanlige kriterier i Bruxelles-konventionen eller i lex fori er rette vaerneting, til genstand for en naermere undersoegelse.«
42 Med dette spoergsmaal oenskes Domstolens bedoemmelse af to spoergsmaal, dels om den ret, ved hvilken sagen er anlagt, kan efterproeve gyldigheden af en vaernetingsklausul, som tildeler en anden ret kompetencen, dels udstraekningen af denne efterproevelse.
43 Der er ingen tvivl om, at den i vaernetingsklausulen udpegede ret er kompetent til at tage stilling til klausulens gyldighed, men der kan stilles spoergsmaalstegn ved, om en anden ret, ved hvilken der er anlagt sag, har kompetence hertil (31). Det taler herimod, at det foelger af artikel 17's ordlyd, at en vaernetingsaftale medfoerer en enekompetence for den udpegede ret, idet det hedder i artikel 17, at »... alene denne [af parterne udpegede] ret eller retter[ne] ... [er] kompetente«.
44 Der er imidlertid efter mit skoen ikke anledning til kun at laegge vaegt paa denne betragtning. Saavel Domstolens praksis som Schlosser-rapporten synes at vaere entydig paa dette punkt.
45 I Estasis Salotti- og Segoura-dommene udtalte Domstolen, at »... da artikel 17 ... kraever en 'aftale' mellem parterne, maa den ret, for hvilken sagen er forelagt, foerst og fremmest proeve, om den bestemmelse, som tillaegger retten kompetence, faktisk har vaeret genstand for parternes samstemmende vilje ...« (32), der - som det vil fremgaa af det foelgende - er noedvendig for, at vaernetingsklausulen er gyldig.
46 Det er rigtigt, at den ret, for ved hvilken hovedsagen var anlagt, i de to naevnte sager, var samme ret som den udpegede ret. Argumentationen maa imidlertid ogsaa gaelde, naar dette ikke er tilfaeldet.
47 Hvis den ret, ved hvilken sagen er anlagt, ikke skulle vaere kompetent til at tage stilling til gyldigheden af en vaernetingsklausul, som tillaegger en ret i en anden kontraherende stat kompetence, maatte den ret, ved hvilken sagen var anlagt, systematisk udsaette sagen for at henvise parterne til den udpegede ret, som herefter skulle tage stilling til gyldigheden af vaernetingsklausulen, og saafremt dette spoergsmaal skulle blive besvaret benaegtende, skulle denne sidste ret igen henvise sagen til den ret, ved hvilken sagen oprindelig var anlagt. En saadan ordning er aabenbart ikke acceptabel inden for konventionens rammer, idet et af dens formaal er, at der hurtigt og uden vanskeligheder kan tages stilling til, hvilken ret der er kompetent.
48 I en af de seneste domme paa omraadet, i Benincasa-sagen, tog Domstolen ikke direkte stilling til dette spoergsmaal, men til det tilgraensende spoergsmaal om, hvilken ret der er kompetent til at afgoere, om sagen henhoerer under omraadet for vaernetingsklausulen. Domstolen naaede frem til, at dette tilkommer den nationale ret, »... for hvilken en vaernetingsklausul paaberaabes« (33). Denne brede formulering forekommer mig at omfatte den ret, ved hvilken sagen er anlagt, uanset om dette er samme ret som den udpegede ret eller ikke.
49 Den hermed foreslaaede loesning er paa ingen maade til skade for den retssikkerhed, som tilstraebes med konventionen, naar der skal tages stilling til, hvilken ret der er kompetent. Naar den ret, ved hvilken sagen er anlagt, kan tage stilling til gyldigheden af en vaernetingsklausul og saaledes til sin egen kompetence, uanset om der er tale om den udpegede ret eller ikke, foregriber man ikke hermed dens eventuelle kompetence til at behandle sagens realitet. Der er udelukkende tale om at anerkende, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, af procesoekonomiske hensyn selv kan efterproeve, hvorvidt den er kompetent.
50 Schlosser-rapporten kommer ikke til noget andet resultat, naar det konstateres, at »... i tilfaelde af at der foreligger en vaernetingsaftale, der gaar imod vedkommende rets kompetence, hoerer dette til et af de spoergsmaal, som retten ex officio skal tage stilling til« (34). Naar udgangspunktet er, at en ret, ved hvilken en sag er anlagt, boer sikre sig, at parterne ikke ved aftale har udpeget en anden ret, maa det tilsvarende anerkendes, at retten ogsaa kan tage stilling til gyldigheden af en saadan vaernetingsaftale.
51 Det skal endelig bemaerkes, at hvis den ret, ved hvilken sagen er anlagt, ikke kunne tage stilling til gyldigheden af vaernetingsklausulen, kunne det lede til forhalingsmanoevrer, som mindre samvittighedsfulde personer ikke ville toeve med at benytte. Eftersom en ret af egen drift skal undersoege, om der foreligger en vaernetingsaftale, men paa den anden side i givet fald ikke ville kunne udtale sig om dens gyldighed, ville det vaere let for en part, som oenskede at forhale processen uden grund, at paaberaabe sig eksistensen af en vaernetingsaftale. Det er aabenbart, at den ordning, som er etableret med konventionen, ikke boer tilskynde til saadan adfaerd.
52 Det er derfor min opfattelse, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er kompetent til at tage stilling til gyldigheden af en vaernetingsklausul, uanset om det er denne ret, som er kompetent i medfoer af klausulen eller ikke.
53 For saa vidt angaar den sidste del af det syvende spoergsmaal, som angaar omfanget af den efterproevelse, som retten kan foretage af vaernetingsklausulen, forekommer det mig ikke noedvendigt med mere indgaaende betragtninger. Det er tilstraekkeligt at konstatere, at naar en ret kan tage stilling til gyldigheden af klausulen, kan denne gyldighedskontrol omfatte alle de betingelser, som opstilles i artikel 17. Det drejer sig om de forhold, som er genstand for de foelgende spoergsmaal, nemlig parternes tiltraedelse af klausulen, eksistensen af en saedvane inden for international handel og parternes kendskab til denne saedvane.
54 Jeg mener saaledes, at det syvende spoergsmaal skal besvares med, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er kompetent til at tage stilling til gyldigheden af en vaernetingsklausul for saa vidt angaar de i artikel 17 anfoerte betingelser, uanset om det er denne ret, som er kompetent i medfoer af vaernetingsklausulen eller ikke.
II - Parternes tiltraedelse af vaernetingsklausulen (det foerste og det ellevte spoergsmaal samt foerste del af det andet spoergsmaal)
55 Et af de vaesentlige problemer, som Corte Suprema di cassazione synes at staa over for, er spoergsmaalet, om anvendelsen af artikel 17, for saa vidt som der deri nu henvises til begrebet »saedvanen«, ligesom foer aendringen i 1978, noedvendigvis forudsaetter en konstatering af, at parterne har tiltraadt vaernetingsklausulen.
56 Dette er genstanden for det meget detaljerede foerste spoergsmaal, som Domstolen - som det vil fremgaa af det foelgende - i mellemtiden har besvaret bekraeftende. Jeg skal herefter - ud fra den foerste del af det andet spoergsmaal og det ellevte spoergsmaal - undersoege, hvem af »parterne« som skal tiltraede klausulen i en situation som den foreliggende, hvor de parter, som oprindelig har indgaaet og/eller underskrev et konnossementet, ikke noedvendigvis er de samme, som de parter som paaberaaber sig konnossementet, eller mod hvem konnossementet goeres gaeldende.
57 Det foerste spoergsmaal er formuleret saaledes:
»Domstolen har i sin praksis vedroerende fortolkningen af den oprindelige affattelse af artikel 17 opstillet et krav om, at det - gennem de betingelser, som i artiklen stilles for en vaernetingsklausuls gyldighed - konstateres og sikres, at der virkelig foreligger en samstemmende vilje hos parterne i vaernetingsklausulen, hvilket ogsaa gaelder, naar klausulen anerkendes at vaere gyldig, fordi det konnossement, som den findes i, indgaar i et loebende forretningsforhold mellem parterne, for saa vidt det herved fremgaar, at dette forhold reguleres af almindelige forretningsbetingelser (fastlagt paa forhaand af en af de kontraherende parter, dvs. af bortfragteren), der indeholder en saadan klausul (jf. Domstolens dom af 19.6.1984, sag 71/83, Tilly Russ mod Nova, Sml. s. 2417, hvori der henvises til tidligere praksis, der betoner kravet om, at parternes samstemmende vilje klart og praecist kommer til udtryk).
Naar der ved den nye affattelse af bestemmelsen er tilfoejet et element som saedvanen, der har en 'normativ' karakter (og som dermed i alt fald for saa vidt angaar den enkelte aftale er uafhaengigt af parternes vilje), oenskes det oplyst, om det i forbindelse med den faste gentagelse (i alle retsforhold som det omhandlede) af vaernetingsklausulen er tilstraekkeligt at stille krav om (faktisk) kendskab, eller ikke-kendskab, der skyldes culpoes uvidenhed, der kan tilregnes den paagaeldende. Selv om artikel 17 anvender udtrykket 'indgaaet', der forudsaetter en tilkendegivelse af viljen og dermed 'kontraktsaedvaner' (saedvanlige klausuler), oenskes det altsaa oplyst, om det herefter ikke laengere er noedvendigt at laegge vaegt paa, om der har kunnet konstateres en samstemmende vilje hos parterne«.
58 Det maa foerst og fremmest bemaerkes, at formaalet med den omtvistede bestemmelse er at give mulighed for en frivillig vaernetingsvedtagelse: Forfatterne til konventionen oenskede, at det alene med parternes samstemmende vilje skulle vaere muligt at goere undtagelse fra bestemmelserne i artikel 2, 4 og 5. Det er saaledes et grundlaeggende krav i artikel 17, at parterne skal have tiltraadt vaernetingsvedtagelsen.
59 Dette fremgaar i oevrigt ogsaa af Jenard-rapporten, hvori det udtales at »... vaernetingsaftaler forudsaetter en egentlig aftale mellem parterne« (35), og Domstolen har gentaget kravet i sin praksis, idet det understreges, at »da artikel 17 som grundlag for kompetencevedtagelsen kraever en 'aftale' mellem parterne, maa den ret, for hvilken sagen er forelagt, foerst og fremmest proeve, om den bestemmelse, som tillaegger retten kompetence, faktisk har vaeret genstand for parternes samstemmende vilje, som skal vaere udtrykt klart og praecist« (36).
60 I overensstemmelse hermed har Domstolen i sin praksis vedroerende konventionen forud for aendringen i 1978 fastslaaet, at »... de betingelser, som artikel 17 stiller for vaernetingsklausulers gyldighed, [skal] fortolkes strengt, idet artiklen har til formaal at sikre, at parternes samstemmende vilje til en saadan klausul, der ved en vaernetingsvedtagelse fraviger de almindelige vaernetingsregler i konventionens artikel 2, 5 og 6, faktisk har vaeret til stede og kommer klart og praecist til udtryk« (37). Med henblik herpaa, dvs. »ved afgoerelsen af, om de i artikel 17 stillede betingelser er opfyldt«, har Domstolen fremhaevet, at det skal undersoeges »saerskilt, om parternes samstemmende vilje til vaernetingsklausulen er udtrykt i form af en skriftlig aftale eller i form af en mundtlig aftale, der er skriftligt bekraeftet« (38).
61 Kravet om, at parterne skal have tiltraadt vaernetingsklausulen, forekommer mig ogsaa efter aendringen i 1978 at vaere en gyldighedsbetingelse for saa vidt angaar artikel 17. Henvisningen til saedvanen kan ikke indebaere, at parterne nu kan blive stillet over for en klausul, som de ikke har tiltraadt.
62 Det er ikke desto mindre rigtigt, som det fremgaar af Schlosser-rapporten, at forfatterne til tiltraedelseskonventionen af 1978 oenskede at lempe de overdrevent strenge formkrav, som fulgte af den tidligere affattelse af artikel 17, hvorefter der i alle tilfaelde skulle foreligge en skriftlig bekraeftelse.
63 Der var dog kun tale om en »lettelse af formkravene«, som skulle sikre en tilpasning af artikel 17 til vilkaarene inden for international handel, eftersom »saerlig kravet om, at kontraktpartneren til anvenderen af almindelige handelsbetingelser skriftlig skal bekraefte, at saadanne inddrages, for at en i betingelserne indeholdt vaernetingsklausul kan blive effektiv ... ikke [anses] for rimelig i international handel. Den internationale handel klarer sig ikke uden standardbetingelser med vaernetingsklausuler. Hyppigt er de slet ikke ensidigt forudformuleret af den ene side, men opnaaet ved forhandling mellem repraesentanter fra de forskellige sider« (39).
64 Dette er baggrunden for, at der i den nye affattelse af artikel 17 henvises til saedvanen »inden for international handel« og »i en form ... som parterne har eller burde have kendskab til«. Det naevnes ikke laengere, at der skal foreligge en skriftlig aftale mellem parterne, eftersom det forudsaettes, at parterne, som er erhvervsdrivende inden for den paagaeldende handelsbranche, har kendskab til de dér forekommende saedvaner og stiltiende tilslutter sig dem (40). Med den nye affattelse af artikel 17 anerkendes saaledes - for at sikre at transaktioner kan gennemfoeres hurtigt - parternes stiltiende tiltraedelse af saedvaner, eller med generaladvokat Tesauro's ordvalg »en formodning for en faktisk viljesoverensstemmelse« (41).
65 Domstolen har tiltraadt denne opfattelse i MSG-dommen, idet den har udtalt, at »denne lempelse, som blev indfoert i artikel 17 ved tiltraedelseskonventionen af 1978, indebaerer ... ikke, at der ikke noedvendigvis skal foreligge en samstemmende vilje mellem parterne om en vaernetingsklausul, idet det fortsat er et af formaalene med bestemmelsen at sikre, at der reelt er opnaaet enighed mellem de beroerte parter« (42), og derefter konkluderede, at »paa baggrund af den aendring, der blev foretaget i artikel 17 ved 1978-tiltraedelseskonventionen, formodes der saaledes at vaere kommet en samstemmende vilje i stand mellem de kontraherende parter om en vaernetingsklausul, naar der i den paagaeldende branche inden for den internationale handel findes handelssaedvaner, som parterne har eller burde have kendskab til« (43).
66 Det foerste spoergsmaal skal herefter besvares med, at det uanset den lempelse af formkravene, som blev indfoert i 1978, stadig kraeves, at parterne har tiltraadt vaernetingsklausulen, for at denne skal vaere gyldig i medfoer af konventionens artikel 17. Parterne formodes at have tiltraadt klausulen, naar den er udtryk for en saedvane, som gaelder inden for den paagaeldende handelsbranche, og den er tiltraadt i en form, som parterne har eller burde have kendskab til.
67 Inden jeg gaar over til at behandle de spoergsmaal vedroerende begrebet »saedvane« og »parternes kendskab til saedvanen«, som er rejst i andre spoergsmaal fra den forelaeggende ret, skal jeg tage stilling til, hvilke »parter« der formodes at have tiltraadt klausulen. Dette synes at vaere genstanden for den foerste del af det andet spoergsmaal samt det ellevte spoergsmaal.
68 Det ellevte spoergsmaal »vedroerer de betingelser, der skal vaere opfyldt, for at medtagelsen af en klausul som den omhandlede i en fortrykt formular, der ikke er underskrevet af den part, der ikke har fastsat den, kan anses for at vaere for byrdefuld for den sidstnaevnte part eller for at udgoere et misbrug«.
69 »Det andet spoergsmaal vedroerer betydningen af udtrykket 'en form, der er anerkendt' i forskellige forbindelser. For det foerste oenskes det med hensyn til klausulens fremtraeden oplyst, om den noedvendigvis skal findes i et dokument, der er underskrevet af den part, som har oensket den medtaget, og som derfor har tilkendegivet sin vilje til at paaberaabe sig den, f.eks. gennem underskrivelse af konnossementet sammen med en saerlig henvisning til en klausul, der henviser til vaernetingsklausulen, ogsaa uden at medkontrahenten (aflasteren) har henvist paa samme maade.«
70 Jeg skal i det foelgende vende tilbage til den forelaeggende rets spoergsmaal om klausulens form, og skal her blot behandle det aspekt, om en klausul kan goeres gaeldende over for parter, der, som i det foreliggende tilfaelde, ikke selv oprindelig har deltaget i tilvejebringelsen af det konnossement, hvori klausulen findes.
71 Med andre ord, omfatter begrebet »parter« i artikel 17 kun de »oprindelige« parter, dvs. de parter, som har tiltraadt klausulen, eller kan ogsaa parterne i hovedsagen, som eventuelt er tredjemaend i forhold til den oprindelige aftale (44), blive bundet af en forpligtelse, som de ikke har deltaget i fastsaettelsen af?
72 Det er umiddelbart fristende at opstille som princip, at en vaernetingsaftale som enhver anden aftale ene og alene binder de parter, som har indgaaet aftalen. Dette princip boer maaske i oevrigt gaelde saa meget desto mere for saa vidt angaar voldgifts- og vaernetingsaftaler, som er »eksorbitante« set i forhold til de almindeligt gaeldende regler.
73 I visse tilfaelde kan en vaernetingsklausul imidlertid have virkninger ogsaa i forhold til personer, som ikke har underskrevet den (45). Dette fremgaar af et antal domme.
74 Jeg taenker foerst og fremmest paa dommen sagen Gerling m.fl. (46), som ganske vist angik en speciel sammenhaeng (47), men hvori det blev anerkendt, at en »begunstiget tredjemand« i henhold til en vaernetingsaftale kan paaberaabe sig denne i medfoer af konventionens artikel 17 i dens oprindelige affattelse (48), selv om den paagaeldende ikke har deltaget i den oprindelige aftale.
75 Endnu klarere er Powell Duffryn-dommen (49), hvoraf det fremgaar, at i tilfaelde, hvor et selskabs vedtaegter indeholder en vaernetingsklausul, kan den goeres gaeldende over for alle aktionaerer, ikke alene de aktionaerer, som har deltaget i en afstemning om vedtaegterne, hvad enten de har stemt for eller imod klausulen, men ogsaa over for de senere aktionaerer, uanset hvorledes disse har erhvervet aktierne.
76 Det maa endelig konstateres, at hvis en aftale, der indeholder en vaernetingsklausul, er blevet overdraget, kan klausulen paaberaabes af eller over for erhververen, som ifoelge sagens natur ikke har tiltraadt klausulen i forbindelse med indgaaelsen af aftalen.
77 Domstolen udtalte saaledes i Tilly Russ-dommen, at en vaernetingsklausul, som findes i et konnossement, og som anerkendes som gyldig i forholdet mellem afladeren og bortfragteren, kan goeres gaeldende over for den tredjemand, som er ihaendehaver af konnossementet, i det omfang denne dermed i henhold til den nationale ret, der finder anvendelse, er indtraadt i afladerens rettigheder og forpligtelser.
78 Domstolen udtalte, at den tredjemand, der er ihaendehaver af konnossementet, ikke kan unddrage sig vaernetingsklausulen, fordi han ikke har givet sit samtykke til den, eftersom »erhvervelse af konnossementet ... [i dette tilfaelde ikke kan] give tredjemand flere rettigheder, end afladeren havde i henhold til det. Ihaendehaveren faar saaledes baade alle de rettigheder og alle de forpligtelser, der figurerer i konnossementet, herunder ogsaa de af vaernetingsaftalen flydende« (50).
79 Det har ingen betydning for den foreslaaede loesning, at der i det foreliggende tilfaelde ikke blot er tale om én tredjemand (en enkelt ihaendehaver af konnossementet), men om to parter, som er tredjemaend i forhold til den oprindelige aftale - hovedsagen er jo anlagt mellem ihaendehaveren af konnossementet og en skibsagent (en agent for transportoeren) for saa vidt angaar en klausul indgaaet mellem en argentinsk aflaster og en dansk transportoer (51).
80 Den forelaeggende ret boer saaledes i overensstemmelse med Domstolens retspraksis anvende foelgende argumentation, som bestaar af to led.
81 Med henblik paa at sikre, at vaernetingsaftalen er bindende for ihaendehaveren af konnossementet i forhold til skibsagenten, maa den nationale ret foerst undersoege, om de oprindelige parter, aflasteren og transportoeren, har tiltraadt klausulen. Som det er anfoert ovenfor, kan det med den nye affattelse af artikel 17 efter aendringen i 1978 og henvisningen til »saedvanen inden for international handel«, som parterne har kendskab til, formodes, at parterne har tiltraadt klausulen.
82 Den nationale ret boer derefter undersoege, om den, som er tredjemand i forhold til den oprindelige aftale, og som paaberaaber sig klausulen, eller mod hvem klausulen goeres gaeldende, i medfoer af den nationale ret, som finder anvendelse, er indtraadt i en af de oprindelige parters rettigheder og forpligtelser. Hvis dette er tilfaeldet, er det i forhold til artikel 17 hverken noedvendigt, at han har tiltraadt klausulen, eller at det formodes, at han har tiltraadt denne.
83 I den foreliggende sag skal den italienske domstol navnlig sikre sig, at denne sidste betingelse er opfyldt, inden retten antager, at den omtvistede klausul finder anvendelse i forholdet mellem sagsoegeren og sagsoegte i hovedsagen.
84 Det er saaledes min opfattelse, at de parter, som formodes at have tiltraadt vaernetingsklausulen, naar der i artikel 17 henvises til saedvanen, er de parter, som oprindelig indgik aftalen med vaernetingsklausulen.
85 Betingelserne i konventionens artikel 17 er saaledes opfyldt, for saa vidt angaar forholdet mellem paa den ene side skibsagenten og agenten for transportoeren og paa den anden side ihaendehaveren af konnossementet, saafremt vaernetingsklausulen anerkendes som gyldig mellem aflasteren og transportoeren, og saafremt ihaendehaveren af konnossementet i henhold til den nationale ret, som finder anvendelse, og agenten paa grund af deres stilling er indtraadt i henholdsvis aflasterens og transportoerens rettigheder og forpligtelser.
III - Begrebet »indgaaet i en form, der er anerkendt af saedvanen inden for international handel« (anden og tredje del af det andet spoergsmaal samt det fjerde, ottende, tiende og niende spoergsmaal)
86 Det foelger af den aendring af artikel 17, som blev foretaget ved tiltraedelseskonventionen af 1978, at de kontraherende parters samstemmende vilje, som altsaa kan blive bindende for personer, der er tredjemaend i forhold til aftalen, formodes at foreligge, naar der inden for den paagaeldende branche i den internationale handel eksisterer en saedvane, som parterne havde kendskab til eller burde have kendskab til. Corte Suprema di cassazione oensker med de fem spoergsmaal, som jeg nu skal behandle, at Domstolen praeciserer betydningen og indholdet af den saaledes anvendte henvisning til »saedvanen« inden for international handel.
87 Jeg skal foerst naevne, at Domstolen i MSG-dommen, som er afsagt efter, at denne sag er blevet forelagt Domstolen, har besvaret en del af de i denne sag forelagte spoergsmaal.
88 Det skal ogsaa bemaerkes, at det hverken tilkommer mig eller Domstolen at afgoere, om der i det foreliggende tilfaelde eksisterer en saedvane som omhandlet i konventionens artikel 17 for, at en vaernetingsklausul om, at High Court of Justice skal vaere kompetent, anfoeres paa bagsiden af fortrykte konnossementer. Opgaven er blot at vejlede den forelaeggende ret, som i sidste instans paa grundlag af de fortolkningselementer, som gives, skal afgoere, om der bestaar en saedvane i bestemmelsens forstand.
Indgaaet i »en form, der er anerkendt«
89 Betydningen af begrebet indgaaet i »en form, der er anerkendt« behandles foerst og fremmest i anden og tredje del af det andet spoergsmaal, som »vedroerer betydningen af udtrykket 'en form, der er anerkendt' i forskellige forbindelser«. Den anden del af spoergsmaalet er, »om det er noedvendigt, at vaernetingsklausulen individuelt fremtraeder paa en saerlig maade i den samlede aftaletekst, eller om det er tilstraekkeligt (og dermed uden betydning for klausulens gyldighed), at den findes blandt en lang raekke andre bestemmelser, der skal regulere transportaftalens mange forskellige aspekter og virkninger«.
Den tredje del af spoergsmaalet angaar »det sprog, klausulen er affattet paa. Det oenskes oplyst, om dette paa en eller anden maade skal have sammenhaeng med de kontraherende parters nationalitet, eller om det er tilstraekkeligt, at der er tale om et sprog, der saedvanligt anvendes i international handel«.
90 Hvad angaar dette sidste spoergsmaal har Domstolen allerede i Elefanten- Schuh-dommen (52) fastslaaet, at lovgivningen i en medlemsstat ikke kan hindre, at en vaernetingsaftale er gyldig, blot fordi det anvendte sprog ikke er det i denne lovgivning foreskrevne.
91 Det skal tilfoejes, at ordlyden af artikel 17 giver parterne fuld dispositionsfrihed, og at der derfor ikke skal anvendes et bestemt sprog eller anvendes et sprog, som paa en eller anden maade har sammenhaeng med parterne. Det forekommer mig, at den forelaeggende ret maa henholde sig til saedvanen inden for den paagaeldende handelsbranche (53) med henblik paa at afgoere, om det i den foreliggende sag er udtryk for en form, der er anerkendt som saedvane paa omraadet, at affatte en vaernetingsklausulen - ligesom resten af konnossementet - paa engelsk.
92 Jeg mener ikke at kunne fremfoere flere fortolkningselementer som svar paa den anden del af dette andet spoergsmaal. Spoergsmaalet, om vaernetingsklausulen skal vaere saerligt fremhaevet i forhold til de andre klausuler, beror ogsaa paa saedvanen paa omraadet.
93 Det er rigtigt, som anfoert i Schlosser-rapporten, at medkontrahenten skal beskyttes »mod risikoen for uventet at blive bundet til standardkonventionen ved vaernetingsklausulen uden at have regnet dermed« (54).
94 I den foreliggende sag er den omtvistede klausul imidlertid trykt med samme typer som de oevrige bestemmelser, som den foelger efter. Klausulen er saaledes ikke specielt fremhaevet, men den er heller ikke skjult.
95 Hertil kommer, at artikel 17, stk. 1, andet punktum, tredje tilfaelde, som det vil fremgaa i det foelgende, vedroerer forhold mellem erhvervsdrivende, som har kendskab til eller »burde have kendskab til« den paagaeldende saedvane. Saafremt den italienske ret saaledes skulle naa frem til, at formen for den omtvistede klausul svarer til den form, der er anerkendt af saedvanen paa det paagaeldende omraade, er betingelserne i artikel 17 opfyldt, hvis parterne har haft kendskab til denne saedvane.
96 De spoergsmaal, som jeg nu skal behandle, vedroerer netop disse forhold.
97 Som svar paa det andet spoergsmaal angaaende de »former, der er anerkendt« i artikel 17's forstand, kan jeg saaledes blot henvise retten til de saedvaner, som foelges inden for den paagaeldende branche af den internationale handel, idet retten ikke paa forhaand kan forlange, at formkrav, som opstilles i den lovgivning, der finder anvendelse, skal vaere opfyldt.
Saedvanen
98 Med sit fjerde spoergsmaal angaaende dannelsen af en saedvane, er Domstolen blevet spurgt, om det »er ... tilstraekkeligt, at klausulen altid forekommer i konnossementer, der er udfaerdiget af erhvervsorganisationer eller af et stoerre antal soetransportvirksomheder, eller [om det] maa ... godtgoeres, at brugerne (det vaere sig professionelle eller andre brugere) af en saadan transport ved deres undladelse af at fremsaette indsigelser eller tage forbehold over for en saadan fast gentagelse, viser, at de stiltiende har tiltraadt medkontrahenternes adfaerd, saaledes at det ikke laengere kan antages, at der er uoverensstemmelse mellem de to grupper?«
99 Domstolen anmodes saaledes om at praecisere, hvornaar der opstaar en saedvane i artikel 17's forstand.
100 Selv om baggrunden for aendringen af artikel 17 i 1978 er kendt - Schlosser-rapporten fremhaevede, at »Domstolens fortolkning af artikel 17, som mange nationale retter med hensigt deler, ikke [tilgodeser] ... den internationale handels kutymer og behov ... Ud fra disse overvejelser er den lettelse i den foreskrevne form opstaaet, som den nyaffattede artikel 17 har bragt den internationale handel« (55) - er der ikke i rapporten medtaget en definition af begrebet »saedvane« eller en naermere afgraensning af betydningen af dette begreb, som det nu henvises til.
101 Foerst i 1989, med aendringen ved San Sebastián-konventionen, blev ordlyden af artikel 17 praeciseret, idet det tilfoejedes, at saedvanen skal vaere »almindeligt kendt og regelmaessigt fulgt af parter i kontrakter af samme type inden for den paagaeldende handelsbranche« (56). I rapporten om Lugano-konventionen (57), som paa dette punkt har samme ordlyd, anfoeres foelgende for saa vidt angaar den nye affattelse: »selv inden for international handel [er det] ikke tilstraekkeligt, at en aftale om retternes kompetence er indgaaet i en form, der er i overensstemmelse med den skik og brug (eller saedvane), der gaelder for saadan handel, og som parterne har eller burde have kendskab til. Den paagaeldende saedvane skal endvidere vaere almindeligt kendt inden for international handel samt regelmaessigt fulgt af parter i kontrakter af samme type inden for den paagaeldende handelsbranche« (58).
102 Selv om rapporterne ikke giver yderligere fortolkningsbidrag til forstaaelsen af begrebet saedvanen, kan det ikke desto mindre paa grundlag af rapporterne udledes, at de saedvaner, som i 1978 blev omfattet af konventionen, naturligvis kun er saedvaner, som bestaar i forbindelse med aftaler mellem erhvervsdrivende inden for den internationale handel. Den systematiske omtale af »international handelspraksis« og andre »handelstransaktioner«, isaer i Schlosser-rapporten, kan ikke forstaas paa anden maade. Omtalen i det fjerde praejudicielle spoergsmaal af »brugerne (det vaere sig professionelle eller andre brugere)« er saaledes ikke relevant: Det er alene »erhvervsdrivende inden for international handel«, som kan paaberaabe sig denne lempelse af formkravene til vaernetingsklausuler (59).
103 Det skal ogsaa fremhaeves, at forstaaelsen af begrebet saedvane ikke kan overlades til de nationale lovgivninger. Det maa erindres, at »der i Domstolens praksis ... er opstillet et princip om, at de begreber, der anvendes i konventionen, og som kan have forskelligt indhold alt efter den nationale lovgivning i de kontraherende stater, for at sikre en ensartet anvendelse af konventionen i alle de kontraherende stater skal betragtes som selvstaendige begreber, der foerst og fremmest skal fortolkes ud fra konventionens opbygning og formaal« (60). Det samme maa gaelde for saa vidt angaar begrebet »saedvane« i artikel 17's forstand.
104 Det er i oevrigt ikke foerste gang, Domstolen faar stillet spoergsmaal om saedvane-begrebet. Den allerede naevnte dom i MSG-sagen angik en vaernetingsklausul, som var trykt i en bekraeftelsesskrivelse i handelsforhold og paa et antal fakturaer, som var blevet betalt uden indsigelser. Domstolen, som fik forelagt spoergsmaalet, om en saadan klausul var gyldig i medfoer af konventionens artikel 17, udtalte foerst, at »det paahviler den nationale ret ... at efterproeve, om der bestaar en saedvane ... men det tilkommer Domstolen over for den nationale ret at angive de objektive forhold, som er noedvendige for at traeffe afgoerelse herom« (61).
105 Domstolen udtalte videre, at »der bestaar en saedvane inden for den paagaeldende handelsbranche, bl.a. naar en bestemt handlemaade almindeligt og regelmaessigt foelges af de erhvervsdrivende i branchen ved indgaaelse af kontrakter af en bestemt type« (62).
106 Med denne formulering synes Domstolen at have ladet sig staerkt inspirere - paa forhaand kunne man naesten sige - af ordlyden af San Sebastián-konventionen af 1989, som ikke fandt anvendelse paa de faktiske omstaendigheder i sagen, men som bestemmer, at saedvanen inden for den internationale handel skal vaere »almindeligt kendt og regelmaessigt fulgt af parter i kontrakter af samme type inden for den paagaeldende [internationale] handelsbranche«.
107 Heraf foelger svaret paa det fjerde spoergsmaal, som behandles her, og som derfor kan besvares med, at en saedvane opstaar, naar en bestemt handlemaade almindeligt og regelmaessigt foelges af de erhvervsdrivende i den paagaeldende handelsbranche ved indgaaelse af kontrakter af en bestemt type.
108 Med det ottende spoergsmaal skal det endvidere afgoeres,
»om den omstaendighed, at et stort antal aflastere og/eller konnossementsendossatarer har bestridt vaernetingsklausulens gyldighed ved sagsanlaeg for andre retter end dem, der efter klausulen er kompetente, kan tages som et udtryk for, at der ikke er opstaaet en fast saedvane for klausulens medtagelse i standardblanketter eller -kontraktformularer«.
109 Naar den italienske ret stiller spoergsmaal om, hvilke konsekvenser man skal drage af, at et stort antal sager er blevet anlagt for at bestride en bestemt praksis (medtagelse af vaernetingsklausuler i konnossementer), anerkender retten noedvendigvis, at denne praksis faktisk foelges regelmaessigt, eftersom der maa anlaegges sag ved domstolene, hvis vaernetingsklausulen skal bestrides. Retten konstaterer hermed, at den naevnte praksis faktisk er udtryk for en saedvane.
110 At denne saedvane derefter goeres til genstand for retssager i stoerre eller mindre omfang paa lokalt, nationalt eller internationalt plan (dette er det ikke muligt at afgoere paa grundlag af forelaeggelseskendelsen) for saa vidt angaar dens anvendelse og maaske selve dens eksistens, bevirker ikke, at saedvanen ophoerer med at vaere en saedvane, hvis den fortsat foelges regelmaessigt i den paagaeldende handelsbranche.
111 Det skal bemaerkes, at selve princippet om vaernetingsklausuler i konnossementer diskuteres livligt paa soeretsomraadet, og at f.eks. de ovenfor naevnte Hamburg-regler gaar saa langt som til at afskaffe saadanne klausuler (63). Saa laenge disse kontroverser imidlertid ikke har foert til noget resultat, dvs. saa laenge vaernetingsklausulerne, uanset den kritik som er blevet fremsat mod dem, fortsat udgoer en almindelig praksis, som regelmaessigt foelges af de erhvervsdrivende i den paagaeldende handelsbranche i forbindelse med indgaaelse af aftaler af denne type, bevarer de deres karakter af saedvane.
112 Jeg foreslaar derfor, at det ottende spoergsmaal besvares med, at den omstaendighed, at en praksis, som opfylder betingelserne for at udgoere en saedvane i artikel 17's forstand, anfaegtes, ikke betyder, at den naevnte praksis mister sin karakter af saedvane.
113 Det tiende spoergsmaal vedroerer ogsaa forstaaelsen af begrebet saedvane i artikel 17, idet det gaar ud paa, »om den omhandlede saedvane kan indebaere en fravigelse af praeceptive regler i enkelte stater som f.eks. i Italien artikel 1341 i codice civile, der med hensyn til almindelige betingelser, der er fastlagt af én af de kontraherende parter, bestemmer, at en aftale for at have virkning forudsaetter, at medkontrahenten har kendskab til eller mulighed for at kende disse vilkaar, og foreskriver saerskilt underskrivelse af bestemmelser om saerlig begraensning eller fravigelse af de saedvanlige vaernetingsregler«.
114 Det forekommer mig, at dette spoergsmaal bestaar af to dele.
115 For det foerste oenskes det afgjort, om en saedvane i medfoer af konventionens artikel 17 kan paaberaabes, hvis den indebaerer en fravigelse af de nationale bestemmelser, som principielt gaelder i en medlemsstat med hensyn til formkravene for vaernetingsklausuler. Dette spoergsmaal kan efter min opfattelse kun besvares bekraeftende, eftersom dette er selve hovedformaalet med konventionens artikel 17: At lade parternes vilje have forrang frem for enhver anden regel, som ellers skulle finde anvendelse, navnlig frem for almindeligt gaeldende lovgivning paa omraadet.
116 Artikel 1341 i den italienske codice civile kan saaledes ikke paaberaabes som grundlag for, at den omtvistede vaernetingsklausul kun skulle vaere gyldig, saafremt den opfylder de praeceptive krav, som opstilles i national ret, og som skulle gaelde ud over de i artikel 17 naevnte betingelser: »De kontraherende stater kan ... ikke frit fastsaette andre formkrav end de i konventionen naevnte« (64).
117 Den anden del af spoergsmaalet vedroerer samme emne, som i det foelgende vil blive behandlet i forbindelse med det tolvte, femte, trettende og fjortende spoergsmaal, nemlig parternes kendskab til saedvanen.
Den internationale handel
118 I MSG-dommen besvares ogsaa det niende spoergsmaal, som den italienske ret har forelagt, og som angaar afgraensningen af det geografiske omraade for den i artikel 17 omhandlede saedvane. Med spoergsmaalet oenskes det oplyst,
»om der skal vaere skabt en saedvane i samtlige lande i Det Europaeiske Faellesskab, eller om udtrykket 'international handel' skal fortolkes saaledes, at det er tilstraekkeligt, at saedvanen dannes i de lande, som traditionelt har en saerlig fremtraedende stilling inden for den internationale handel«.
119 Anvendelsen af udtrykket former, der er anerkendt af saedvanen »inden for international handel« omfatter ikke nogen af de to tilfaelde, som den forelaeggende ret naevner.
120 Eftersom »... spoergsmaalet om, hvorvidt der bestaar en saedvane, ikke skal afgoeres i henhold til loven i én af de kontraherende stater« (65), kan henvisningen til »international handel« ikke forstaas som en henvisning til bestemte lande, som f.eks. har en saerlig fremtraedende stilling inden for den internationale handel, eller til en praksis, som foelges generelt i alle de kontraherende stater.
121 Domstolen har udtalt, at spoergsmaalet, om der bestaar en saedvane, ikke skal »afgoeres i forhold til den internationale handel i almindelighed, men i forhold til den handelsbranche, inden for hvilken parterne driver virksomhed« (66).
122 Denne udtalelse er efter min mening tilstraekkelig til at udelukke ethvert krav om national tilknytning.
123 Problemet synes saaledes ikke at vaere, om den nationale ret skal tage hensyn til saedvaner, som er anerkendt i bestemte lande, i stedet for at tage hensyn til saedvaner i f.eks. den stat, som er kompetent i henhold til vaernetingsaftalen, eller om den skal tage hensyn til saedvanen i bestemte lande, men ikke de lande, som har en objektiv tilknytning til sagen (67).
124 Eftersom anvendelsen af artikel 17 forudsaetter, at der er tale om en faktisk international sammenhaeng (68), vil det for det foerste vaere aabenbart utilstraekkeligt blot at tage hensyn til, hvad der er saedvane i enkelte af de kontraherende stater, eftersom bestemmelsen netop tager sigte paa internationale forhold. Saafremt man alligevel skulle forsoege at bestemme en »lovgivning med tilknytning til retssagen« med henblik paa at afgoere, om der i henhold til denne lovgivning bestaar en saedvane, ville det indebaere, at man accepterede en opfattelse, som Domstolen har forkastet for saa vidt angaar parternes valg af den kompetente ret, hvor Domstolen - som allerede naevnt - ikke kraever, at der skal foreligge en form for tilknytning til parterne eller til aftalen (69).
125 Det er derfor min opfattelse, at Domstolens henvisning til saedvanen tager sigte paa saedvanen inden for et bestemt omraade, nemlig »den handelsbranche, inden for hvilken parterne driver virksomhed«, og ikke til en national praksis. I en sag som f.eks. den foreliggende betyder dette, at der er tale om de saedvaner, som foelges inden for soetransport, eller naermere bestemt, omraadet for soetransport af gods bestaaende af frugt.
126 Med andre ord skal den forelaeggende ret i princippet ikke, som det antydes i spoergsmaalet, undersoege, om det er saedvane i f.eks. Det Forenede Kongerige, eller i visse kontraherende stater, at anfoere vaernetingsklausuler paa bagsiden af fortrykte konnossementer. I stedet skal den forelaeggende ret bestraebe sig paa at afgoere, om anvendelse af saadanne klausuler er i overensstemmelse med saedvane i handelsbranchen for international soetransport af gods bestaaende af frugt.
127 Det er ikke saerlig sandsynligt, at den forelaeggende ret i forbindelse med denne undersoegelse vil blive stillet over for forskellige saedvaner inden for den samme handelsbranche. Saafremt dette alligevel skulle vaere tilfaeldet, maa kriteriet »saedvane i den paagaeldende handelsbranche« kombineres med kriteriet om, at parterne skal have haft kendskab til saedvanen, saaledes at det naturligvis foerst og fremmest er de saedvaner, som parterne havde kendskab til, som tages i betragtning. Jeg skal vende tilbage til dette spoergsmaal i forbindelse med min behandling af spoergsmaalene om parternes kendskab til den paagaeldende saedvane.
128 Det niende spoergsmaal skal derfor besvares med, at begrebet saedvane i konventionens artikel 17 paa ingen maade er afgraenset geografisk eller omraadebestemt, men i stedet henviser til et bestemt handelsomraade: Den »handelsbranche, inden for hvilken parterne driver deres virksomhed«. Det tilkommer den forelaeggende ret at sikre, at vaernetingsklausulens form svarer til en saedvane, som bestaar paa det omraade inden for den internationale handel, hvor de kontraherende parter driver deres virksomhed.
129 Det tilkommer den nationale ret paa baggrund af den besvarelse, som er givet med henblik paa at praecisere begrebet saedvane i artikel 17's forstand, at afgoere om det, under de foreliggende omstaendigheder, udgoer en »form, der er anerkendt af saedvanen inden for international handel« at anfoere en vaernetingsklausul som den foreliggende paa bagsiden af et konnossement.
130 Saafremt den forelaeggende ret ikke finder, at der bestaar en saadan saedvane, er de oevrige forelagte spoergsmaal ikke laengere relevante, eftersom konventionens artikel 17 da ikke kan finde anvendelse, for saa vidt den angaar saedvaner. I saa fald maa den nationale ret tage stilling til, om de oevrige formkrav, som stilles til vaernetingsklausuler i den omtvistede konventionsbestemmelse, er opfyldt. Corte Suprema di cassazione synes dog allerede at have udelukket, at der skulle foreligge en skriftlig aftale eller en mundtlig aftale med skriftlig bekraeftelse (70).
131 Saafremt retten derimod finder, at der bestaar en saadan saedvane, skal de oevrige spoergsmaal, som angaar parternes kendskab til saedvanen, behandles.
IV - Parternes kendskab til den omtvistede saedvane (det trettende, fjortende, tolvte, femte og sjette spoergsmaal)
132 Fem af de forelagte spoergsmaal angaar den sidste betingelse, som opstilles i artikel 17, for, at en vaernetingsklausul skal vaere gyldig: Kravet om, at parterne skal have kendskab til den paagaeldende saedvane.
133 Foerst skal jeg forsoege at fastlaegge, hvilken part det er, som skal have kendskab til saedvanen (det trettende spoergsmaal), dernaest skal jeg behandle, i hvilket omfang den paagaeldende part skal have kendskab til saedvanen (det fjortende, tolvte og femte spoergsmaal), og endelig skal det undersoeges, om den omstaendighed, at den omtvistede klausul er ensbetydende med en ansvarsfraskrivelsesklausul, ikke taler for, at der ikke har foreligget et kendskab til den paagaeldende saedvane (det sjette spoergsmaal).
134 Det trettende spoergsmaal gaar ud paa, »hvilken person der skal have kendskab til saedvanen, eller som denne skal vaere kendelig for. Skal denne vaere den oprindelige aflaster, der eventuelt ikke er hjemmehoerende i en kontraherende stat (som i denne sag Argentina), eller er det tilstraekkeligt, at det er konnossementets endossatar, der er hjemmehoerende i en kontraherende stat (i den foreliggende sag Italien)?«
135 Spoergsmaalet om, hvilken part der skal have kendskab til saedvanen, er naert knyttet til det spoergsmaal, som er behandlet ovenfor, angaaende hvilken part der skal have tiltraadt klausulen, for at denne er gyldig.
136 Jeg har paa baggrund af Domstolens afgoerelse i Tilly Russ-sagen foreslaaet (71), at den omtvistede klausul kan goeres gaeldende over for alle parter, som i overensstemmelse med den nationale lovgivning, som finder anvendelse, er indtraadt i de oprindelige parters rettigheder og forpligtelser, forudsat at disse sidstnaevnte kan formodes at have tiltraadt klausulen.
137 Tilsvarende forekommer det mig, at de parter, som skal have kendskab til saedvanen, noedvendigvis maa vaere de parter, som oprindelig har tiltraadt den omtvistede klausul. Et saadant krav kan efter min mening ikke opstilles for hver af de parter, som senere, maaske endda i stort antal, indtraeder i de oprindelige parters rettigheder og forpligtelser, idet et konnossement typisk er et dokument, som overdrages.
138 Som det ogsaa er anfoert i litteraturen, er »det ... vanskeligt at se, hvordan formkravene i artikel 17, stk. 1, i den grad skulle have forrang frem for alle andre regler, saaledes at de skal vaere opfyldt ikke alene i forbindelse med indgaaelsen af vaernetingsaftalen, men ogsaa i forbindelse med enhver senere overdragelse af kontrakten, der indeholder vaernetingsaftalen, fra en af parterne til en tredjemand« (72).
139 Naar en tredjemand i medfoer af den lovgivning, som finder anvendelse, indtraeder i de rettigheder og forpligtelser, som tilkommer de oprindelige parter i den aftale, som indeholder vaernetingsklausulen, overfoeres virkningerne af klausulen altsaa til disse tredjemaend, uden at det systematisk skal undersoeges, at samtlige de gyldighedsbetingelser, som i konventionen opstilles for vaernetingsklausulen, er opfyldt.
140 I oevrigt skal den nationale ret ogsaa kontrollere, at betingelserne i den relevante nationale lovgivning for at overdrage den oprindelige parts rettigheder og forpligtelser til den, som paaberaaber sig disse, er opfyldt.
141 Det er saaledes tilstraekkeligt at konstatere, at de parter, som skal have kendskab til saedvanen, er de samme parter, som skal tiltraede klausulen, for at denne er gyldig. Dette fremgaar i oevrigt udtrykkeligt af Domstolens dom i MSG-sagen, hvori Domstolen udtalte, at der »... formodes ... at vaere kommet en samstemmende vilje i stand mellem de kontraherende parter om en vaernetingsklausul, naar der i den paagaeldende branche inden for den internationale handel findes handelssaedvaner, som parterne har eller burde have kendskab til« (73).
142 Det er uvedkommende for det forelagte spoergsmaal, at en af de oprindelige parter i aftalen ikke var statsborger i en stat, som har tiltraadt konventionen. Konventionen stiller ikke krav for saa vidt angaar nationaliteten af de personer, som den gaelder for. Derimod laegges der i konventionen stor vaegt paa de enkelte personers »bopael« for saa vidt angaar spoergsmaalet, om konventionen skal finde anvendelse, og for saa vidt angaar de forskellige kompetenceregler. Som vi har set ovenfor, er det netop kriteriet om bopael paa en kontraherende stats omraade, som er afgoerende for anvendelsen af den omtvistede artikel 17 (74). Eftersom den danske transportoer havde hjemsted paa en kontraherende stats omraade, kan den omstaendighed, at den anden part var argentinsk statsborger, ikke vaere til hinder for, at det med henblik paa anvendelsen af artikel 17 skal undersoeges, om denne part saavel som den danske transportoer havde kendskab til saedvanen.
143 Det kan indvendes, at denne opfattelse ikke er saerlig realistisk. Jeg ser imidlertid ikke bort fra, at den nationale ret kan blive stillet i en vanskelig situation, naar medkontrahenten som i den foreliggende sag er statsborger i et tredjeland, og retten derefter skal undersoege, om parten havde kendskab til den omtvistede saedvane. Dette vil kunne forsinke hovedsagen voldsomt. Det forekommer mig imidlertid, at det kan udledes af selve ordlyden af artikel 17, at disse vanskeligheder let kan undgaas, eftersom det ikke kraeves, at de kontraherende parter altid har haft kendskab til saedvanen, men at det er tilstraekkeligt, at de »burde« have et saadant kendskab.
144 Det fjortende spoergsmaal fra den nationale ret har netop til formaal at faa naermere oplysninger om denne del af artikel 17's ordlyd. Med dette spoergsmaal »oenskes det oplyst, om udtrykket 'burde have kendskab til' bygger paa et godtros- og redelighedskriterium for saa vidt angaar den enkelte aftales tilblivelse eller paa et kriterium om almindelig paapasselighed for saa vidt angaar pligten til at meddele fuldstaendige oplysninger til medkontrahenten vedroerende den praksis, der foelges i den internationale handel, jf. ovenfor under 9)«.
145 Dette spoergsmaal er blevet besvaret i MSG-dommen. I denne dom udtalte Domstolen, at »de kontraherende parter antages faktisk at have haft kendskab til saedvanen eller formodes at have haft kendskab til den« i to forskellige situationer, enten naar det er godtgjort, at »de tidligere har haft forretningsforbindelse indbyrdes eller med andre parter i den paagaeldende sektor«, eller »naar en bestemt handlemaade er tilstraekkelig kendt inden for sektoren - fordi den almindeligt og regelmaessigt foelges ved indgaaelse af en bestemt type kontrakter - til at kunne betragtes som en fast brug« (75).
146 Navnlig det sidste alternativ, hvor erhvervsdrivende inden for en bestemt sektor formodes at have kendskab til en saedvane, som almindeligt og regelmaessigt foelges i denne sektor, boer saette den forelaeggende ret i stand til at afgoere, om de oprindelige parter maa formodes at have haft kendskab til den omtvistede saedvane. Denne metode ligger ikke saa langt fra det kriterium, som foreslaas af den forelaeggende ret om »almindelig paapasselighed«, som man kan forvente af en erhvervsdrivende inden for denne saerlige branche af den internationale handel. Det skal i oevrigt bemaerkes, at Domstolen netop i sine tidligere domme har anvendt begrebet »almindelig paapasselighed« for saa vidt angaar klausuler eller saedvaner, som den paagaeldende part kunne eller burde have haft kendskab til, hvis han havde udvist almindelig paapasselighed (76).
147 Spoergsmaalene om parternes kendskab til saedvanen mister saaledes noget af deres interesse, eftersom der i artikel 17 er opstillet en egentlig formodning for et saadant kendskab, og denne formodning ikke behoever at blive bekraeftet.
148 Dette gaelder foerst og fremmest det tolvte spoergsmaal, som »drejer sig om efterproevelsen af, om saedvanen kendes eller er kendelig ikke blot efter omstaendigheder som de ovenfor under 5) anfoerte, men ogsaa paa baggrund af det konkret foreliggende konnossement med dets indhold af et stort antal trykte bestemmelser paa bagsiden [jf. ovenfor under 2)]«.
149 Ud over det andet spoergsmaal, som der ogsaa henvises til (77), vedroerer det femte spoergsmaal »de maader, som den faste praksis er blevet bekendtgjort paa. Skal den dokumentformular, som indeholder vaernetingsklausulen, deponeres i en institution (erhvervsorganisation, handelskammer, havnekontorer eller lignende) til gennemsyn, eller skal den paa anden maade vaere offentligt bekendtgjort?«
150 I mangel af anden angivelse gaar jeg ud fra, at den italienske ret hermed indirekte henviser til Domstolens dom i Powell Duffryn-sagen, hvori Domstolen udtalte, at »i tilfaelde hvor et selskabs vedtaegter indeholder en vaernetingsklausul, maa [enhver aktionaer] antages at kende vaernetingsklausulen og rent faktisk at tilslutte sig den deri indeholdte udpegelse af et vaerneting, naar vedtaegterne opbevares paa et sted, der er tilgaengeligt for aktionaeren, f.eks. paa selskabets hjemsted, eller er indfoert i et offentligt register« (78).
151 Kravet om, at selskabets vedtaegter skal opbevares paa et sted, der er tilgaengeligt for aktionaererne, eller at de skal vaere indfoert i et offentligt register, var naerliggende ud fra Powell Duffryn-sagens omstaendigheder, hvor klausulen kunne blive gjort gaeldende over for aktionaererne, uanset hvorledes de havde erhvervet aktierne.
152 Naar artikel 17 henviser til saedvanen, kan det imidlertid ikke forstaas saaledes, at der systematisk, for at en paaberaabt saedvane kan tages i betragtning, skal stilles krav om skriftlig bekendtgoerelse gennem en organisation eller saerlig institution af, at denne praksis regelmaessigt foelges i den paagaeldende sektor.
153 Ganske vist er de konnossementer, som anvendes af rederierne, normalt i overensstemmelse med anbefalinger, som udgives af internationale organisationer som Bimco (Baltic and International Maritime Conference), ICS (International Chamber of Shipping) eller af nationale organisationer som Simprofrance (Comité français pour la simplification des procédures du commerce international) (79).
154 En saadan bekendtgoerelse kan imidlertid ikke vaere andet end et middel til at foere bevis for, at der bestaar en saedvane. Der opstilles ikke i konventionen graenser for, hvilke bevismidler der kan anvendes til at bevise eksistensen af en saedvane. Det er i oevrigt klart, at det goer det lettere at foere bevis for eksistensen af en saedvane, saafremt den er naevnt i en af de ovenfor naevnte organisationers anbefalinger.
155 Det tolvte spoergsmaal angaar ligeledes et bevisspoergsmaal, som er artikel 17 uvedkommende, og som det tilkommer den nationale ret at tage stilling til paa grundlag af den lovgivning, som skal anvendes.
156 Herefter er blot tilbage at behandle det sjette spoergsmaal, som »drejer sig om klausulens gyldighed, ogsaa i tilfaelde hvor den (i kraft af de materielretlige regler, der finder anvendelse ved det valgte vaerneting) er ensbetydende med en ansvarsfraskrivelses- eller ansvarsbegraensningsklausul for transportoeren«.
157 Eftersom andet ikke fremgaar af forelaeggelseskendelsen, er jeg tvunget til at gaa ud fra, at den forelaeggende ret tager sigte paa den situation, at en part til stoette for, at klausulen ikke kan goeres gaeldende over for ham, paaberaaber sig, at han ikke havde kendskab til den paagaeldende saedvane, og at han ikke kan have tiltraadt en saedvane, som ikke var til fordel for ham.
158 Selv forstaaet paa denne maade synes spoergsmaalet at henvise til den lovgivning, som ifoelge den omtvistede klausul skal finde anvendelse. Klausulen bestemmer herom, at »The contract evidenced by this Bill of Lading shall be governed by English Law ...« (80). Saafremt dette er tilfaeldet, kan denne del af sagen ikke afgoeres paa grundlag af konventionen, som ikke har til formaal at loese lovvalgstvister. Det er den nationale ret, som paa grundlag af den lovgivning, som finder anvendelse, skal tage stilling til, om det forhold, at klausulen henviser til engelsk ret, hvilket indebaerer en ansvarsfraskrivelse eller en ansvarsbegraensning for transportoeren, er udtryk for, at den oprindelige aflaster ikke har kunnet tiltraede klausulen.
159 Jeg foreslaar derfor, at dette spoergsmaal besvares med, at lovvalgstvister ikke kan loeses paa grundlag af konventionen.
Forslag til afgoerelse
160 Sammenfattende skal jeg foreslaa, at Corte Suprema di cassazione's praejudicielle spoergsmaal besvares saaledes:
»1) Artikel 17, stk. 1, andet punktum, tredje tilfaelde, i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som aendret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse, skal fortolkes saaledes, at de deri opstillede betingelser er opfyldt, naar en vaernetingsklausul er trykt paa bagsiden af et konnossement, som kun er underskrevet af de kontraherende parter paa forsiden, og den ved vaernetingsklausulen udpegede ret hverken har nogen saerlig sammenhaeng eller objektiv tilknytning til parterne eller til det konnossement, hvori den findes. Uanset om den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er den udpegede ret eller ikke, har den kompetence til at tage stilling til, om en saadan vaernetingsklausul er gyldig paa grundlag af betingelserne i artikel 17.
2) Artikel 17 skal fortolkes saaledes, at en vaernetingsklausul kan goeres gaeldende over for tredjemaend, som har erhvervet konnossementet, og som i overensstemmelse med den lovgivning, som finder anvendelse, dermed er indtraadt i de oprindelige parters rettigheder og forpligtelser, forudsat at klausulen er gyldigt indgaaet af de oprindelige parter, idet disse har tiltraadt klausulen. En saadan tiltraedelse formodes at foreligge, naar klausulen antager en form, der er anerkendt af saedvanen inden for den paagaeldende branche af den internationale handel, og disse parter havde kendskab til eller burde have kendskab til denne saedvane.
3) Det tilkommer den nationale ret at efterproeve, om der bestaar en saadan saedvane, og om de kontraherende parter havde kendskab til den. En vaernetingsaftale, som uden at vaere saerlig fremhaevet, er anfoert blandt andre bestemmelser paa bagsiden af et fortrykt konnossement, som er affattet paa engelsk, og som kun er underskrevet paa forsiden, foreligger i en form, der er anerkendt af saedvanen inden for branchen for international soetransport af gods bestaaende af frugt, saafremt dette er udtryk for en handlemaade, som er almindeligt fulgt af parter ved indgaaelse af kontrakter af samme type inden for den paagaeldende branche af den internationale handel. Det forhold, at en handlemaade, der udgoer en saedvane i medfoer af artikel 17, anfaegtes ved domstolene, er ikke tilstraekkeligt til, at den mister sin karakter af en saedvane. Modstridende nationale bestemmelser kan ikke hindre eksistensen af en saadan saedvane.
4) Erhvervsdrivende inden for den paagaeldende branche af den internationale handel anses for at have kendskab til eller formodes at have kendskab til saedvanen, naar en bestemt handlemaade er tilstraekkeligt kendt, fordi den almindeligt og regelmaessigt foelges ved indgaaelse af kontrakter af en bestemt type, saaledes at den kan betragtes som en fast brug. Der kan foeres bevis for parternes kendskab til eller formodede kendskab til saedvanen i sagen for den nationale ret i overensstemmelse med de regler for bevisfoerelse, som gaelder i den nationale lovgivning, som finder anvendelse.«
Bilag: De af Corte Suprema di cassazione forelagte spoergsmaal
»1) Det foerste spoergsmaal, som forelaegges Domstolen, er foelgende:
Domstolen har i sin praksis vedroerende fortolkningen af den oprindelige affattelse af artikel 17 opstillet et krav om, at det - gennem de betingelser, som i artiklen stilles for en vaernetingsklausuls gyldighed - konstateres og sikres, at der virkelig foreligger en samstemmende vilje hos parterne i vaernetingsklausulen, hvilket ogsaa gaelder, naar klausulen anerkendes at vaere gyldig, fordi det konnossement, som den findes i, indgaar i et loebende forretningsforhold mellem parterne, for saa vidt det herved fremgaar, at dette forhold reguleres af almindelige forretningsbetingelser (fastlagt paa forhaand af en af de kontraherende parter, dvs. af bortfragteren), der indeholder en saadan klausul (jf. Domstolens dom af 19.6.1984, sag 71/83, Tilly Russ mod Nova, Sml. s. 2417, hvori der henvises til tidligere praksis, der betoner kravet om, at parternes samstemmende vilje klart og praecist kommer til udtryk).
Naar der ved den nye affattelse af bestemmelsen er tilfoejet et element som saedvanen, der har en 'normativ' karakter (og som dermed i alt fald for saa vidt angaar den enkelte aftale er uafhaengigt af parternes vilje), oenskes det oplyst, om det i forbindelse med den faste gentagelse (i alle retsforhold som det omhandlede) af vaernetingsklausulen er tilstraekkeligt at stille krav om (faktisk) kendskab, eller ikke-kendskab, der skyldes culpoes uvidenhed, der kan tilregnes den paagaeldende. Selv om artikel 17 anvender udtrykket 'indgaaet', der forudsaetter en tilkendegivelse af viljen og dermed 'kontraktsaedvaner' (saedvanlige klausuler), oenskes det altsaa oplyst, om det herefter ikke laengere er noedvendigt at laegge vaegt paa, om der har kunnet konstateres en samstemmende vilje hos parterne.
2) Det andet spoergsmaal vedroerer betydningen af udtrykket 'en form, der er anerkendt' i forskellige forbindelser. For det foerste oenskes det med hensyn til klausulens fremtraeden oplyst, om den noedvendigvis skal findes i et dokument, der er underskrevet af den part, som har oensket den medtaget, og som derfor har tilkendegivet sin vilje til at paaberaabe sig den, f.eks. gennem underskrivelse af konnossementet sammen med en saerlig henvisning til en klausul, der henviser til vaernetingsklausulen, ogsaa uden at medkontrahenten (aflasteren) har henvist paa samme maade.
For det andet maa det afgoeres, om det er noedvendigt, at vaernetingsklausulen individuelt fremtraeder paa en saerlig maade i den samlede aftaletekst, eller om det er tilstraekkeligt (og dermed uden betydning for klausulens gyldighed), at den findes blandt en lang raekke andre bestemmelser, der skal regulere transportaftalens mange forskellige aspekter og virkninger.
For det tredje maa der laegges vaegt paa det sprog, klausulen er affattet paa. Det oenskes oplyst, om dette paa en eller anden maade skal have sammenhaeng med de kontraherende parters nationalitet, eller om det er tilstraekkeligt, at der er tale om et sprog, der saedvanligt anvendes i international handel.
3) Det tredje spoergsmaal er, om den udpegede ret paa en eller anden maade skal have sammenhaeng med de kontraherende parters nationalitet og/eller hjemsted, eller med de steder, hvor kontrakten er indgaaet og/eller skal opfyldes, under iagttagelse af kravet om, at der skal vaere tale om en ret i en kontraherende stat, eller om blot sidstnaevnte forudsaetning skal vaere opfyldt, saaledes at enhver anden tilknytning til retsforholdet kan lades ude af betragtning.
4) Det fjerde spoergsmaal drejer sig om dannelsen af saedvanen. Er det tilstraekkeligt, at klausulen altid forekommer i konnossementer, der er udfaerdiget af erhvervsorganisationer eller af et stoerre antal soetransportvirksomheder, eller maa det godtgoeres, at brugerne (det vaere sig professionelle eller andre brugere) af en saadan transport ved deres undladelse af at fremsaette indsigelser eller tage forbehold over for en saadan fast gentagelse, viser, at de stiltiende har tiltraadt medkontrahenternes adfaerd, saaledes at det ikke laengere kan antages, at der er uoverensstemmelse mellem de to grupper?
5) Det femte spoergsmaal vedroerer de maader, som den faste praksis er blevet bekendtgjort paa. Skal den dokumentformular, som indeholder vaernetingsklausulen, deponeres i en institution (erhvervsorganisation, handelskammer, havnekontorer eller lignende) til gennemsyn, eller skal den paa anden maade vaere offentligt bekendtgjort?
6) Det sjette spoergsmaal drejer sig om klausulens gyldighed, ogsaa i tilfaelde hvor den (i kraft af de materielretlige regler, der finder anvendelse ved det valgte vaerneting) er ensbetydende med en ansvarsfraskrivelses- eller ansvarsbegraensningsklausul for transportoeren.
7) Det syvende spoergsmaal er, om en anden ret (end den, der efter vaernetingsklausulen er kompetent), naar den under en ved den anlagt sag skal tage stilling til klausulens gyldighed, kan efterproeve dennes berettigelse, dvs. goere det formaal, som transportoeren har haft med valget af et andet vaerneting end det, der efter de saedvanlige kriterier i Bruxelles-konventionen eller i lex fori er rette vaerneting, til genstand for en naermere undersoegelse.
8) Med det ottende spoergsmaal skal det afgoeres, om den omstaendighed, at et stort antal aflastere og/eller konnossementsendossatarer har bestridt vaernetingsklausulens gyldighed ved sagsanlaeg for andre retter end dem, der efter klausulen er kompetente, kan tages som et udtryk for, at der ikke er opstaaet en fast saedvane for klausulens medtagelse i standardblanketter eller -kontraktformularer.
9) Med det niende spoergsmaal oenskes der en afgoerelse af, om der skal vaere skabt en saedvane i samtlige lande i Det Europaeiske Faellesskab, eller om udtrykket 'international handel' skal fortolkes saaledes, at det er tilstraekkeligt, at saedvanen dannes i de lande, som traditionelt har en saerlig fremtraedende stilling inden for den internationale handel.
10) Det tiende spoergsmaal tager sigte paa en afgoerelse af, om den omhandlede saedvane kan indebaere en fravigelse af praeceptive regler i enkelte stater som f.eks. i Italien artikel 1341 i codice civile, der med hensyn til almindelige betingelser, der er fastlagt af én af de kontraherende parter, bestemmer, at en aftale for at have virkning forudsaetter, at medkontrahenten har kendskab til eller mulighed for at kende disse vilkaar, og foreskriver saerskilt underskrivelse af bestemmelser om saerlig begraensning eller fravigelse af de saedvanlige vaernetingsregler.
11) Det ellevte spoergsmaal vedroerer de betingelser, der skal vaere opfyldt, for at medtagelsen af en klausul som den omhandlede i en fortrykt formular, der ikke er underskrevet af den part, der ikke har fastsat den, kan anses for at vaere for byrdefuld for den sidstnaevnte part eller for at udgoere et misbrug.
12) Det tolvte spoergsmaal drejer sig om efterproevelsen af, om saedvanen kendes eller er kendelig ikke blot efter omstaendigheder som de ovenfor under 5) anfoerte, men ogsaa paa baggrund af det konkret foreliggende konnossement med dets indhold af et stort antal trykte bestemmelser paa bagsiden [jf. ovenfor under 2)].
13) Det trettende spoergsmaal er spoergsmaalet om, hvilken person der skal have kendskab til saedvanen, eller som denne skal vaere kendelig for. Skal denne vaere den oprindelige aflaster, der eventuelt ikke er hjemmehoerende i en kontraherende stat (som i denne sag Argentina), eller er det tilstraekkeligt, at det er konnossementets endossatar, der er hjemmehoerende i en kontraherende stat (i den foreliggende sag Italien)?
14) Med det fjortende spoergsmaal oenskes det oplyst, om udtrykket 'burde have kendskab til' bygger paa et godtros- og redelighedskriterium for saa vidt angaar den enkelte aftales tilblivelse eller paa et kriterium om almindelig paapasselighed for saa vidt angaar pligten til at meddele fuldstaendige oplysninger til medkontrahenten vedroerende den praksis, der foelges i den internationale handel, jf. ovenfor under 9).«
(1) - Artikel 1, stk. 7, i De Forenede Nationers konvention af 31.3.1978 om godstransport ad soevejen, bedre kendt under betegnelsen »Hamburg-reglerne« - i hvilke for saa vidt angaar den foreliggende sag hverken Den Italienske Republik eller Den Argentinske Republik synes at deltage - indeholder foelgende definition af et konnossement (bill of lading): »Ved et 'konnossement' forstaas et dokument, som er bevis for en aftale om soetransport og for, at transportoeren har modtaget eller indlastet godset, og hvori det angives, at transportoeren paatager sig kun at udlevere godset mod dokumentets tilbagelevering. Denne forpligtelse skal anfoeres i dokumentet med angivelse af, at godset skal udleveres til en bestemt person eller til ordre eller til ihaendehaveren« (Domstolens oversaettelse). Hamburg-reglerne er vedtaget i UNCTAD's regi (United Nations' Conference on Trade and Development). Den retlige kvalificering af konnossementer er i oevrigt omdiskuteret. Der henvises i denne sammenhaeng til generaladvokat Sir Gordon Slynn's forslag til afgoerelse i sag 71/83, Tilly Russ, dom af 19.6.1984, Sml. s. 2417, paa s. 2438.
(2) - Spoergsmaalene er for at lette laesningen anfoert i deres helhed som bilag til dette forslag til afgoerelse.
(3) - Konvention af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978 L 304, s. 17), som aendret ved konventionen af 9.10.1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse af konventionen samt af protokollen vedroerende Domstolens fortolkning af denne konvention
(EFT 1978 L 304, s. 1, og - den aendrede tekst - s. 77).
(4) - Dom af 20.2.1997, sag C-106/95, MSG, Sml. I, s. 911, praemis 14, med henvisninger til domme af 14.12.1976, sag 24/76, Estasis Salotti, Sml. s. 1831, praemis 7, og sag 25/76, Segoura, Sml. s. 1851, praemis 6.
(5) - H. Gaudemet-Tallon: Les conventions de Bruxelles et de Lugano, LGDJ, 1996, punkt 104 (Domstolens oversaettelse).
(6) - Min fremhaevelse.
(7) - Konvention om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltraedelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt af protokollen vedroerende Domstolens fortolkning af denne konvention, med de tilpasninger af disse, som er foretaget ved konventionen om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse samt ved konventionen om Den Hellenske Republiks tiltraedelse (EFT L 285, s. 1).
(8) - Min fremhaevelse.
(9) - Inden for soeretten anses en skibsagent for at vaere mandatar for transportoeren (rederiet), og skibsagenten er gennem agentaftalen forpligtet til at modtage og levere varerne for bortfragterens regning og til generelt at udfoere alle opgaver, som ikke udfoeres direkte af kaptajnen. Skibsagenten adskiller sig fra ladningsagenten, som til gengaeld er mandatar for modtageren af godset, og som har til opgave at tage imod varerne for dennes regning (Lamy Transport, bind 2, fjerde del, Soetransport, nr. 631 og 637).
(10) - »Den aftale, som dette konnossement er bevis for, skal vaere undergivet engelsk ret, og enhver tvist vedroerende aftalen skal afgoeres i England af High Court of Justice, London, i overensstemmelse med engelsk ret, og intet andet lands domstole skal vaere kompetente i saadanne sager« (Domstolens oversaettelse).
(11) - »Fortsaettes paa bagsiden« (Domstolens oversaettelse).
(12) - »De ovenfor angivne oplysninger er afgivet af aflasteren« (Domstolens oversaettelse).
(13) - Punkt 1, andet afsnit, i forelaeggelseskendelsen.
(14) - Efter min opgoerelse har Domstolen indtil nu afsagt ikke mindre end 14 domme om denne bestemmelse.
(15) - Rapport om konventionen af 9.10.1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt af protokollen vedroerende Domstolens fortolkning af denne konvention (EFT 1979 C 59, s. 71), herefter »Schlosser-rapporten«, punkt 174-179.
(16) - Sag C-269/95, Sml. I, s. 3767.
(17) - Tiltraedelseskonventionen blev undertegnet den 9.10.1978 i Luxembourg, og den traadte i kraft mellem de seks oprindelige deltagere og Kongeriget Danmark den 1.10.1986 og derefter mellem disse syv stater og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland den 1.1.1987.
(18) - Konvention om Den Hellenske Republiks tiltraedelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt af protokollen vedroerende Domstolens fortolkning af denne konvention, med de tilpasninger af disse, som er foretaget ved konventionen om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse (EFT L 388, s. 1). Denne anden tiltraedelseskonvention traadte i kraft den 1.4.1989 i forholdet mellem de kontraherende parter, dog ikke i forhold til Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, hvor konventionen traadte i kraft den 1.10.1989.
(19) - Punkt 2, foerste afsnit, i forelaeggelseskendelsen.
(20) - Rapport vedroerende konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1979 C 59, s. 1), herefter »Jenard-rapporten«.
(21) - Jf. ovenfor, s. 38.
(22) - Punkt 174.
(23) - Det fremgaar af punkt 2, foerste afsnit, i forelaeggelseskendelsen, at den danske transportoer har hjemsted i Danmark. Derimod er der intet oplyst om de argentinske aflasteres »bopael«; jeg gaar imidlertid ud fra, at denne befinder sig uden for de kontraherende staters omraade.
(24) - Ud over den allerede naevnte FN-konvention om godstransport ad soevejen, kan naevnes den internationale konvention om indfoerelse af visse ensartede regler om konnossementer undertegnet i Bruxelles den 25.8.1924 (undertiden ukorrekt betegnet »Haag-reglerne«) og de til denne konvention hoerende aendringsprotokoller, ligeledes undertegnet i Bruxelles, den ene den 23.2.1968 (de saakaldte »Visby-regler«), den anden den 21.12.1979.
(25) - Dom af 17.1.1980, sag 56/79, Sml. s. 89.
(26) - Praemis 4.
(27) - Benincasa-dommen, praemis 28. Der kan ogsaa henvises til MSG-dommen, praemis 34.
(28) - Jf. f.eks. D. Alexandre: »Convention de Bruxelles (Compétence)«, i Répertoire de droit communautaire, Encyclopédie Dalloz, bind I, nr. 264; G.A.L. Droz: Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché Commun (Étude de la Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968), Dalloz, 1972, punkt 206; H. Gaudemet-Tallon, jf. ovenfor, nr. 130.
(29) - G.A.L. Droz, jf. ovenfor, nr. 206 (Domstolens oversaettelse).
(30) - Jf. herom allerede generaladvokat Capotorti's forslag til afgoerelse i sag 23/78, Meeth, dom af 9.11.1978, Sml. s. 2133, paa s. 2146.
(31) - Jf. f.eks. N. Watté, A. Nuyts og H. Boularbah: »Chronique - La convention de Bruxelles (deuxième partie)«, Journal des Tribunaux de Droit Européen, april 1998, punkt 21, for en positiv holdning til, at andre retter skal kunne tage stilling til gyldigheden af vaernetingsklausuler. I noten nederst paa s. 15 henvises til de modsatte opfattelser herom, som er fremsat af J.-P. Beraudo, C. Blanchin og A. Alexandre.
(32) - Henholdsvis praemis 7 og 6.
(33) - Benincasa-dommen, praemis 31, med henvisninger til dom af 10.3.1992, sag C-214/89, Powell Duffryn, Sml. I, s. 1745, praemis 37, hvor dette princip allerede var blevet fastslaaet.
(34) - Punkt 174.
(35) - Jenard-rapporten, s. 37.
(36) - Estasis Salotti-dommen, praemis 7.
(37) - Tilly Russ-dommen, praemis 14, som henviser til Estasis Salotti- og Segoura-dommene, samt dom af 6.5.1980, sag 784/79, Porta-Leasing, Sml. s. 1517.
(38) - Tilly Russ-dommen, praemis 15.
(39) - Schlosser-rapporten, punkt 179.
(40) - Eftersom der udtrykkeligt ikke stilles krav om skriftlighed, kan ogsaa ikke skriftlige former anerkendes som saedvaner inden for international handel, f.eks. en mundtlig aftale eller en gestus som et haandslag.
(41) - Generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse i MSG-sagen, punkt 25.
(42) - MSG-dommen, praemis 17.
(43) - MSG-dommen, praemis 19, min fremhaevelse.
(44) - I den foreliggende sag er en af parterne i hovedsagen mandatar for en af de oprindelige parter. Skibsagenten for rederiet og agenten for transportoeren, som er sagsoegt i hovedsagen, kan saaledes ikke anses for en tredjemand i forhold til det oprindelige konnossement. Situationen er en anden for saa vidt angaar sagsoegeren i hovedsagen, som er ihaendehaver af konnossementet. Denne kan alt efter, hvilken lov der finder anvendelse, anses som tredjemand i forhold til den oprindelige aftale (jf. herom Tilly Russ-dommen).
(45) - Jf. for en saadan udvidelse af virkningerne af vaernetingsaftaler i forhold til visse tredjemaend, P. Gothot og D. Holleaux, punkt 186.
(46) - Dom af 14.7.1983, sag 201/82, Sml. s. 2503, praemis 20.
(47) - Dommen angik spoergsmaalet om, hvorvidt en begunstiget i henhold til en forsikringsaftale over for forsikringsselskabet kunne paaberaabe sig en vaernetingsklausul, som var vedtaget for at beskytte forsikringstageren som den oekonomisk svageste part.
(48) - For en generelt udvidet mulighed for, at de berettigede kan paaberaabe sig vaernetingsaftaler, jf. H. Gaudemet-Tallon, punkt 141.
(49) - Navnlig praemis 27, 28 og 29.
(50) - Tilly Russ-dommen, praemis 25.
(51) - Det skal bemaerkes, at den nationale ret formentlig anser skibsagenten, som er sagsoegt i hovedsagen, som mandatar for transportoeren, uanset at dette ikke naevnes udtrykkeligt i forelaeggelseskendelsen. I saa fald kan agenten ikke betragtes som tredjemand i forhold til konnossementet, og de faktiske omstaendigheder er helt identiske med dem, som gav anledning til Tilly Russ-dommen, hvor kun én af hovedsagens to parter kunne anses for tredjemand i forhold til konnossementet.
(52) - Dom af 24.6.1981, sag 150/80, Sml. s. 1671, praemis 29.
(53) - Begreberne »saedvane« og »branche inden for internationale handel« er genstand for de spoergsmaal, som vil blive behandlet straks i det foelgende.
(54) - Schlosser-rapporten, punkt 179 (o.a.: skal formentlig forstaas som »... risikoen for uventet at blive bundet af standardklausuler, der omfatter en vaernetingsklausul ...«).
(55) - Punkt 179.
(56) - Denne affattelse er inspireret af artikel 9, stk. 2, i Wienerkonventionen af 11.4.1980 om aftaler om internationale koeb, jf. de Almeida Cruz, Desantes Real og Jenard's rapport om konventionen om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltraedelse af Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1990 C 189, s. 35, punkt 26).
(57) - Jenard og Moeller's rapport om konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, udfaerdiget i Lugano den 16.9.1988 (EFT 1990 C 189, s. 57, punkt 55-61).
(58) - Punkt 58.
(59) - Jf. ligeledes f.eks. P. Gothot, D. Holleaux og J.-P. Béraudo, som der henvises til i D. Alexandre, naevnt ovenfor, nr. 257.
(60) - Benincasa-dommen, praemis 12, med henvisninger bl.a. til dom af 21.6.1978, sag 150/77, Bertrand, Sml. s. 1431, praemis 14, 15, 16 og 19, og af 19.1.1993, sag C-89/91, Shearson Lehman Hutton, Sml. I, s. 139, praemis 13.
(61) - MSG-dommen, praemis 21.
(62) - MSG-dommen, praemis 23.
(63) - Hamburg-konventionens artikel 21 - som gaar forud for bestemmelserne i Bruxelles-konventionen for saa vidt angaar parter med hjemsted i de lande, som har tiltraadt denne FN-konvention - fastsaetter en saerlig ordning for retternes kompetence, og bestemmelsens stk. 5 gaar ud paa, at vaernetingsaftaler kun kan indgaas efter, at der er opstaaet en tvist i forbindelse med en soetransportaftale.
(64) - Jf. Elefanten Schuh-dommen, praemis 26.
(65) - MSG-dommen, praemis 23.
(66) - MSG-dommen, praemis 23.
(67) - Jf. dog H. Gaudemet-Tallon's kommentar til MSG-dommen i Revue critique de droit international privé, 1997, s. 572 og 573, hvor det anfoeres, at den nationale ret kan blive sat i en vanskelig situation, naar saedvanen ikke skal bedoemmes paa grundlag af lovgivningen i en enkelt kontraherende stat.
(68) - Jf. punkt 25 i.f. i dette forslag til afgoerelse.
(69) - Jf. ovenfor, punkt 40.
(70) - Punkt 15 i dette forslag til afgoerelse. Jeg skal blot erindre om, at det efter Domstolens praksis ikke udgoer en »skriftlig aftale« i artikel 17's forstand, at en vaernetingsklausul er trykt paa bagsiden af en konnossementsformular (Tilly Russ-dommen, praemis 16). Derimod kan en saadan klausul vaere gyldig, hvis der er tale om en mundtlig aftale, som er bekraeftet skriftligt (Tilly Russ-dommen, praemis 17). Klausulen kan ogsaa vaere gyldig, hvis udfaerdigelsen af konnossementet indgaar i et loebende forretningsforhold mellem parterne (Tilly Russ-dommen, praemis 18).
(71) - Punkt 68-85 i dette forslag til afgoerelse.
(72) - P. Gothot og D. Holleaux, anfoert foran, punkt 186 (Domstolens oversaettelse).
(73) - Praemis 19, min fremhaevelse.
(74) - Punkt 25 i dette forslag til afgoerelse.
(75) - MSG-dommen, praemis 24.
(76) - Estasis Salotti-dommen, Segoura-dommen og Tilly Russ-dommen samt dom af 11.11.1986, sag 313/85, Iveco Fiat, Sml. s. 3337.
(77) - Jf. herom punkt 89-97 i dette forslag til afgoerelse.
(78) - Powell Duffryn-dommen, praemis 28.
(79) - Lamy Transport, bind 2, jf. ovenfor, nr. 447.
(80) - »Den aftale, som dette konnossement er bevis for, skal vaere undergivet engelsk ret ...«