62023CJ0439
DOMSTOLENS DOM (Sjette Afdeling)
19. september 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – direktiv 1999/70/EF – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – § 4 – princippet om ikke-diskrimination – ansættelse af en tidsbegrænset arbejdstager som fastansat – fastlæggelse af anciennitet – manglende hensyntagen til ansættelsesperioder i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der er indgået før udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70 – øjeblikkelig anvendelse på fremtidige virkninger af en situation, som er opstået, mens den tidligere lovgivning var gældende«
I sag C-439/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunale civile di Padova (retten i Padova, Italien) ved afgørelse af 22. juni 2023, indgået til Domstolen den 13. juli 2023, i sagen
KV
mod
Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR)
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, T. von Danwitz, dommerne A. Arabadjiev (refererende dommer) og P.G. Xuereb,
generaladvokat : J. Kokott,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
KV ved avvocato F. Americo,
–
den italienske regering ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocati dello Stato L. Fiandaca og T. Lubrano Lobianco,
–
Europa-Kommissionen ved D. Recchia og F. van Schaik, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af § 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som blev indgået den 18. marts 1999 (herefter »rammeaftalen«), der er opført som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT 1999, L 175, s. 43).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem KV og Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR) (det nationale forskningsråd, Italien) vedrørende beregningen af sagsøgerens anciennitet på tidspunktet for indgåelsen af en tidsubegrænset ansættelseskontrakt med sidstnævnte.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Det fremgår af 14. betragtning til direktiv 1999/70, som er vedtaget på grundlag af artikel 139, stk. 2, EF, at de underskrivende parter til rammeaftalen har ønsket at forbedre kvaliteten ved tidsbegrænset ansættelse gennem anvendelsen af princippet om ikke-diskrimination og ved at fastsætte de rammer, der skal forhindre misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold.
4
I henhold til artikel 1 i direktiv 1999/70 har dette til formål »at iværksætte den i bilaget indeholdte rammeaftale […], som blev indgået […] mellem de generelle tværfaglige organisationer (EFS, UNICE og CEEP)«.
5
Følgende er fastsat i nævnte direktivs artikel 2, stk. 1 og 3:
»Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme nærværende direktiv senest den 10. juli 2001 eller sikrer sig, at arbejdsmarkedets parter senest på denne dato har indført de nødvendige bestemmelser ad aftalemæssig vej, idet medlemsstaterne skal træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at de til enhver tid kan nå de resultater, der er foreskrevet i dette direktiv. De underretter straks [Europa-]Kommissionen herom.
[...]
De i stk. 1 nævnte bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til nærværende direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.«
6
Direktiv 1999/70 trådte i henhold til artikel 3 i kraft den 10. juli 1999, som var dagen for dets offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
7
Ifølge rammeaftalens § 1 er formålet hermed:
»a)
at forbedre kvaliteten ved tidsbegrænset ansættelse gennem anvendelsen af princippet om ikke-diskrimination
b)
at fastsætte rammer, der skal forhindre misbrug hidrørende fra flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold«.
8
Rammeaftalens § 2, stk. 1, er affattet som følger:
»Denne aftale finder anvendelse på alle med tidsbegrænset ansættelse, som har en ansættelseskontrakt eller indgår i et ansættelsesforhold, som defineret ved lov, kollektiv aftale eller gældende praksis i den enkelte medlemsstat.«
9
Rammeaftalens § 4 bestemmer følgende:
»1. Ansættelsesvilkårene for personer med tidsbegrænset ansættelse må ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for sammenlignelige fastansatte, hvis dette udelukkende er begrundet i kontraktens tidsbegrænsede varighed, og forskelsbehandlingen ikke er begrundet i objektive forhold.
[...]
4. Bestemmelser, hvorefter der ved særlige ansættelsesvilkår kræves tilbagelagt en bestemt tjenesteperiode, skal være de samme for personer med tidsbegrænset ansættelse som for fastansatte, medmindre kravet om en forskellig ansættelsesperiode er begrundet i objektive forhold.«
Italiensk ret
10
Artikel 6, stk. 1 i decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (lovdekret nr. 368 om gennemførelse af direktiv [1999/70] af 6. september 2001 (GURI nr. 235 af 9.10.2001, s. 4) som gennemfører direktiv 1999/70 i italiensk ret, fastsætter:
»En arbejdstager med en tidsbegrænset ansættelseskontrakt har i forhold til arbejdsperioden ret til betalt ferie og julegratiale eller en trettende månedsløn samt godtgørelse ved kontraktens udløb og alle andre fordele, der i virksomheden indrømmes sammenlignelige arbejdstagere med tidsubegrænsede kontrakter, dvs. dem, der er klassificeret på samme niveau i henhold til de klassificeringskriterier, som er fastsat i den kollektive overenskomst, forudsat at dette ikke er objektivt uforeneligt med den tidsbegrænsede ansættelseskontrakts karakter.«
11
Artikel 36 i legge n. 70 – Disposizioni sul riordinamento degli enti pubblici e del rapporto di lavoro del personale dipendente (lov nr. 70 om bestemmelser vedrørende omstrukturering af offentligretlige organer og forholdet til lønmodtageres arbejde) af 20. marts 1975 (GURI nr. 87, af 2.4.1975), i den affattelse der er gældende i hovedsagen, fastsætter:
»For at imødekomme den videnskabelige forsknings særlige behov kan [CNR] ansætte avanceret forskningspersonale, herunder udenlandske statsborgere, på tidsbegrænsede kontrakter for en periode på højst fem år. Inden for rammerne af individuelle forskningsprogrammer og for hele programmets varighed er det også tilladt at ansætte højt specialiseret forskningspersonale og teknisk højt specialiseret personale.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
12
Sagsøgeren i hovedsagen, KV, var ansat hos CNR, som er en offentligretlig juridisk person, i henhold til tre tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i perioderne fra henholdsvis den 2. november 1993 til den 31. marts 1995, den 1. august 1995 til den 1. august 2000 og den 4. september 2000 til den 30. september 2001, med henblik på at udføre teknologiske og forskningsrelaterede opgaver.
13
Idet sagsøgeren havde bestået en administrativ udvælgelsesprøve, blev han ansat af CNR fra den 1. oktober 2001 på en tidsubegrænset ansættelseskontrakt med henblik på at udføre de samme opgaver. I forbindelse med denne ansættelse anerkendte CNR med henblik på fastsættelse af anciennitet i tjenesten og aflønning af sagsøgeren i hovedsagen ikke den anciennitet, som sagsøgeren havde optjent i forbindelse med det lønnede arbejde inden for rammerne af de tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der blev indgået før udløbet af den gennemførelsesfrist for direktiv 1999/70, som gjaldt for medlemsstaterne, dvs. den 10. juli 2001, i overensstemmelse med direktivets artikel 2, stk. 1.
14
Den 8. februar 2022 anlagde sagsøgeren i hovedsagen sag ved Tribunale civile di Padova (retten i Padova, Italien), som er den forelæggende ret, bl.a. med påstand om, at det i henhold til rammeaftalens § 4 fastslås, at han har ret til at få anerkendt den anciennitet, som var optjent for dette lønnede arbejde, og de lønforhøjelser, der var opnået som følge heraf.
15
CNR nedlagde for denne ret påstand om frifindelse, idet CNR bl.a. gjorde gældende, at direktiv 1999/70 ikke havde tilbagevirkende kraft.
16
Ifølge den forelæggende ret er det eneste afgørende spørgsmål med henblik på anmodningen om præjudiciel afgørelse den tidsmæssig anvendelse af dette direktiv.
17
Den forelæggende ret har i denne henseende for det første anført, at ansættelsesforholdet for sagsøgeren i hovedsagen, der varede fra den 2. november 1993 til den 31. marts 1995, fuldt ud blev gennemført inden det nævnte direktivs ikrafttræden, for det andet, at sagsøgerens ansættelsesforhold, som varede fra den 1. august 1995 til den 1. august 2000, opstod før samme direktivs ikrafttræden og ophørte på en dato, der lå efter direktivets ikrafttræden, men inden udløbet af den frist, som var fastsat for gennemførelsen, og for det tredje, at sagsøgeren i hovedsagens ansættelsesforhold, som begyndte den 4. september 2000 og ophørte før tid den 30. september 2001, fordi sagsøgeren havde bestået en offentlig udvælgelsesprøve, opstod og næsten fuldt ud blev gennemført i perioden mellem datoen for ikrafttrædelsen af direktiv 1999/70 og udløbet af gennemførelsesfristen. Den Italienske Republik gennemførte dette direktiv i den nationale retsorden et par måneder efter datoen for gennemførelsesfristen, dvs. den 24. oktober 2001, som er ikrafttrædelsesdatoen for lovdekret nr. 368, af 6. september 2001.
18
De i hovedsagen omhandlede tidsbegrænsede ansættelseskontrakter udgør ikke forlængelser af et oprindeligt tidsbegrænset ansættelsesforhold, men er kontrakter, der indfører flere på hinanden følgende og uafhængige tidsbegrænsede ansættelsesforhold ex novo.
19
Den forelæggende ret har præciseret, at hvis de omhandlede arbejdsperioder var blevet udført som tidsubegrænsede ansættelseskontrakter, ville de være blevet taget i betragtning ved beregningen af den samlede anciennitet, som sagsøgeren i hovedsagen havde optjent.
20
Den forelæggende ret har henvist til, at der i den italienske retsorden findes to divergerende retninger i retspraksis for så vidt angår rækkevidden af det tidsmæssige anvendelsesområde for rammeaftalens § 4, stk. 1. Ifølge den første retning udelukker princippet om forbud mod EU-rettens tilbagevirkende kraft, hvorefter de materielle regler kun finder anvendelse, der er opstået efter deres ikrafttræden, at denne bestemmelse finder anvendelse på tidsbegrænsede ansættelsesforhold, som fuldt ud er udført inden udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70. Ifølge den anden retning i retspraksis gør princippet om, at en ny regel, medmindre andet er bestemt, finder umiddelbar anvendelse på de fremtidige virkninger af situationer, der er opstået, mens den gamle lov var gældende, det muligt med henblik på beregningen af den tidsubegrænsede arbejdstagers samlede anciennitet ligeledes at tage hensyn til de perioder med tidsbegrænset ansættelse, der er endeligt tilbagelagt før dette direktivs ikrafttræden.
21
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at sidstnævnte princip skal fortolkes i overensstemmelse med den første tendens i retspraksis. Det sidstnævnte princip omfatter nemlig situationer, der er opstået, før den nye regel trådte i kraft, og som i væsentlig grad fortsætter i den efterfølgende periode, og ikke situationer, der er helt opstået og afsluttet, inden denne nye regel trådte i kraft.
22
Denne fortolkning er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som udelukker, at de materielle EU-retlige regler kan finde anvendelse med tilbagevirkende kraft på retsforhold, der er defineret før deres ikrafttræden, medmindre det af ordlyden, bestemmelsernes formål eller opbygning klart fremgår, at dette har været meningen.
23
Idet den forelæggende ret er af den opfattelse, at den nævnte fortolkning ligeledes understøttes af Domstolens praksis, vurderer den, at rammeaftalens § 4, stk. 1, fortolket i lyset af denne retspraksis, skal forstås således, at den ikke omfatter tidsbegrænsede ansættelsesforhold som dem, der har eksisteret mellem parterne i hovedsagen fra den 2. november 1993 til den 31. marts 1995 og fra den 1. august 1995 til den 1. august 2000, for så vidt som hvert af disse ansættelsesforhold fuldt ud har udtømt sine virkninger inden udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70.
24
Denne bestemmelse kan derimod omfatte det tidsbegrænsede ansættelsesforhold, der strakte sig fra den 4. september 2000 til den 30. september 2001, eftersom dette bestod på datoen for udløbet af denne frist.
25
Under disse omstændigheder har Tribunale civile di Padova (retten i Padova) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal § 4, stk. 1, i [rammeaftalen]
–
finde anvendelse ratione temporis på tidsbegrænsede ansættelsesforhold, der blev indgået og afsluttet, idet kontraktens [ophørsdato indtrådte] før ikrafttrædelsen af direktiv [1999/70] (den 10.7.1999)
–
finde anvendelse ratione temporis på tidsbegrænsede ansættelsesforhold i kraft af individuelle ansættelseskontrakter, der blev indgået før ikrafttrædelsen af direktiv [1999/70] (den 10.7.1999) og afsluttet, idet kontraktens [ophørsdato indtrådte] på en dato mellem ikrafttrædelsen af [direktiv 1999/70] og udløbet af medlemsstaternes frist for gennemførelse af direktivet (den 10.7.2001)
–
finde anvendelse ratione temporis på tidsbegrænsede ansættelsesforhold i kraft af individuelle ansættelseskontrakter, der blev indgået i perioden mellem ikrafttrædelsen af direktiv [1999/70] (den 10.7.1999) og udløbet af medlemsstaternes frist for gennemførelse af direktivet (den 10.7.2001), og afsluttet, idet kontraktens [ophørsdato indtrådte] efter den sidstnævnte dato?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Om formaliteten
26
Den italienske regering har gjort gældende, at det præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, idet fortolkningen af rammeaftalens § 4, stk. 1, ikke har nogen betydning for besvarelsen af dette spørgsmål. Det nævnte spørgsmål vedrører nemlig ikke behandlingen af sagsøgeren i hovedsagen under dennes tidsbegrænsede ansættelsesforhold, men anerkendelsen af den tjeneste, som han har udført inden for rammerne af disse ansættelsesforhold med henblik på fastsættelsen af hans løn for perioden efter konverteringen af hans ansættelsesforhold til et tidsubegrænset ansættelsesforhold. Denne problematik reguleres imidlertid af rammeaftalens § 4, stk. 4, og ikke af rammeaftalens § 4, stk. 1.
27
For så vidt som dette argument vedrører fastlæggelsen af, hvilken EU-retlig bestemmelse der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, henhører det under realiteten med hensyn til det forelagte præjudicielle spørgsmål og ikke under spørgsmålet om, hvorvidt det kan antages til realitetsbehandling, således at det skal behandles i forbindelse med realitetsbehandlingen af dette spørgsmål (jf. analogt dom af 18.1.2024, Lietuvos notarų rūmai m.fl., C-128/21, EU:C:2024:49, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
28
Det præjudicielle spørgsmål kan derfor antages til realitetsbehandling.
Om realiteten
29
Den forelæggende ret ønsker med sit spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om rammeaftalens § 4, stk. 1, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at den anciennitet, som en arbejdstager har optjent i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der helt eller delvist er udført inden udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70, ikke tages i betragtning ved fastsættelse af denne arbejdstagers løn i forbindelse med dennes tidsubegrænsede ansættelse efter denne dato.
30
Som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, der er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer det Domstolen at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter denne i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Det påhviler nemlig Domstolen at fortolke alle de bestemmelser i EU-retten, som de nationale retter skal anvende for at træffe afgørelse i de for dem verserende tvister, også selv om disse bestemmelser ikke udtrykkeligt er omtalt i de spørgsmål, der forelægges Domstolen (dom af 21.12.2021, Skarb Państwa (Motorkøretøjsforsikringens dækning), C-428/20, EU:C:2021:1043, præmis 24).
31
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at rammeaftalens § 4, stk. 1, fastsætter et forbud mod at behandle arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse mindre gunstigt end arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse for så vidt angår ansættelsesvilkår alene med den begrundelse, at de har indgået en kontrakt af tidsbegrænset varighed, medmindre en forskellig behandling er begrundet i objektive forhold. Rammeaftalens § 4, stk. 4, indeholder samme forbud for så vidt angår bestemmelser, hvorefter der ved særlige ansættelsesvilkår kræves tilbagelagt en bestemt tjenesteperiode (dom af 18.10.2012, Valenza m.fl., C-302/11 – C-305/11, EU:C:2012:646, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis, af 20.9.2018, Motter, C-466/17, EU:C:2018:758, præmis 26, og af 30.11.2023, Ministero dell’Instruzione og INPS, C-270/22, EU:C:2023:933, præmis 52 og 53).
32
Det er ubestridt, at tvisten i hovedsagen, som vedrører beregningen af sagsøgeren i hovedsagens anciennitet på tidspunktet for indgåelsen af hans tidsubegrænsede ansættelseskontrakt, vedrører sådanne vilkår.
33
Under disse omstændigheder skal rammeaftalens § 4, stk. 4, ligeledes fortolkes med henblik på at give den forelæggende ret et brugbart svar.
34
Det forholder sig således, at Domstolen allerede har fastslået, at rammeaftalens § 4 skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale retsforskrifter, der fuldstændigt udelukker hensyntagen til de tjenesteperioder, der er tilbagelagt af en tidsbegrænset ansat ved en offentlig myndighed, ved beregningen af sidstnævntes anciennitet i forbindelse med vedkommendes tidsubegrænsede ansættelse ved denne myndighed som fastansat tjenestemand inden for rammerne af en særlig procedure vedrørende stabilisering af arbejdsforholdet, medmindre denne udelukkelse er begrundet i »objektive forhold« som omhandlet i bestemmelsens stk. 1 og/eller stk. 4. Den omstændighed alene, at den midlertidigt ansatte har tilbagelagt tjenesteperioderne på grundlag af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt eller et tidsbegrænset ansættelsesforhold, udgør ikke et sådant objektivt forhold (jf. i denne retning dom af 18.10.2012, Valenza m.fl., C-302/11 – C-305/11, EU:C:2012:646, præmis 71).
35
Det fremgår i det foreliggende tilfælde af de af den forelæggende ret fremlagte oplysninger, at sagsøgeren i hovedsagen, mens han udførte disse funktioner hos CNR inden for rammerne af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, befandt sig i en sammenlignelig situation med situationen for arbejdstagere med tidsubegrænsede ansættelser hos denne myndighed, idet han udførte opgaver, der kunne udføres af arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse.
36
Hvad angår den mindre gunstige behandling af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse, der er omhandlet i hovedsagen, har den forelæggende ret præciseret, at hvis det arbejde, som sagsøgeren i hovedsagen udførte inden for rammerne af sine tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, havde været udført inden for rammerne af en tidsubegrænset ansættelseskontrakt, ville det være blevet taget i betragtning ved beregningen af hans samlede anciennitet.
37
Domstolen har fastslået, at bestemmelser om tjenesteperioder, der skal tilbagelægges med henblik på at kunne blive indplaceret i en lønramme, henhører under begrebet »ansættelsesvilkår« i rammeaftalens § 4, stk. 1 (dom af 30.11.2023, Ministero dell’Istruzione og INPS, C-270/22, EU:C:2023:933, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
38
Den omstændighed alene, at en arbejdstager har opnået status som fastansat, udelukker ikke, at denne under visse omstændigheder kan påberåbe sig princippet om forbud mod forskelsbehandling i § 4 (dom af 18.10.2012, Valenza m.fl., C-302/11 – C-305/11, EU:C:2012:646, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
39
Hvad angår den tidsmæssige anvendelse af § 4, skal det bemærkes, at en ny retsregel principielt finder anvendelse fra det tidspunkt, hvor den retsakt, hvori den er indeholdt, træder i kraft. Selv om den ikke finder anvendelse på retlige situationer, som er opstået og endeligt fastlagt, mens den tidligere lov var gældende, skal den anvendes på de fremtidige virkninger af en situation, der er opstået, mens den gamle regel var gældende, og på nye retlige situationer. Noget andet gælder kun – og med forbehold af princippet om forbud mod retsakters tilbagevirkende kraft – såfremt den nye retsregel er ledsaget af særbestemmelser, som specielt regulerer dens tidsmæssige anvendelse (dom af 22.6.2022, Volvo og DAF Trucks, C-267/20, EU:C:2022:494, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
40
Retsakter, der er vedtaget til gennemførelse af et direktiv, skal således finde anvendelse på endnu ikke indtrådte virkninger af situationer, der er opstået, mens den gamle lov var gældende, fra datoen for udløbet af gennemførelsesfristen, medmindre dette direktiv bestemmer noget andet (dom af 21.12.2021, Skarb Państwa (Motorkøretøjsforsikringens dækning), C-428/20, EU:C:2021:1043, præmis 32).
41
Det skal fastslås, at hverken direktiv 1999/70 eller rammeaftalen indeholder særlige bestemmelser, som særligt fastsætter deres tidsmæssige anvendelse.
42
Det skal derfor afgøres, om den i hovedsagen omhandlede retsstilling udgør en situation, der er opstået før udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70.
43
Det skal i denne forbindelse understreges, at denne situation vedrører anerkendelsen af sagsøgeren i hovedsagens anciennitet, som denne har optjent ved tidsbegrænsede ansættelseskontrakter indtil den 1. oktober 2001, med henblik på fastsættelsen af hans løn fra denne dato.
44
Selv om denne anciennitet hovedsageligt blev optjent før udløbet af fristen for gennemførelsen af direktiv 1999/70, omhandler den nævnte situation fastsættelsen af konsekvenserne, som den nævnte anciennitet har for lønnen, som sagsøgeren oppebærer i henhold til sin tidsubegrænsede ansættelseskontrakt, der blev indgået efter den omhandlede dato, og dermed om en anvendelse af rammeaftalens § 4 efter den samme dato.
45
Som Kommissionen i det væsentlige har anført, svarer den i hovedsagen omhandlede retlige situation til beregningen af den anciennitet, der kræves for at opnå ret til en alderspension, som var omhandlet i de sager, der gav anledning til dom af 10. juni 2010, Bruno m.fl. (C-395/08 og C-396/08, EU:C:2010:329), og af 7. november 2018, O’Brien (C-432/17, EU:C:2018:879), som rejste spørgsmålet om hensyntagen til perioder forud for udløbet af fristen for gennemførelse af Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS (EFT 1998, L 14, s. 9).
46
I sidstnævnte doms præmis 35 bemærkede Domstolen nemlig, at den omstændighed, at retten til pension er endeligt erhvervet ved udløbet af den tilsvarende anciennitetsperiode, ikke gør det muligt at konkludere, at den pågældende arbejdstagers retsstilling skal anses for endeligt fastlagt, eftersom det først er senere og under hensyntagen til de relevante tjenesteperioder, at denne arbejdstager faktisk kan påberåbe sig denne ret med henblik på udbetaling af sin alderspension. Domstolen konkluderede i den sidstnævnte doms præmis 36, at i en situation, hvor optjeningen af pensionsrettigheder sker i perioder såvel før som efter udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 97/81, er fastlæggelsen af disse rettigheder reguleret af bestemmelserne i dette direktiv, herunder for så vidt angår tjenesteperioder, der fandt sted før direktivet trådte i kraft.
47
Disse betragtninger gælder ligeledes mutatis mutandis med hensyn til direktiv 1999/70 og for den ret til løn, som sagsøgeren i hovedsagen har gjort krav på på grundlag af den anciennitet, der er optjent inden for rammerne af hans tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, eftersom det først er på et senere tidspunkt og under hensyntagen til de relevante tjenesteperioder, at denne sagsøger faktisk kan påberåbe sig denne ret.
48
Den omstændighed, som den forelæggende ret og den italienske regering har fremhævet, at sagsøgerens anciennitet bl.a. blev erhvervet i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der ophørte før datoen for udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70, kan ikke føre til en anden konklusion.
49
Ancienniteten i tjenesten for en arbejdstager optjenes nemlig ved et gradvist arbejde, selv om dette sker i henhold til ansættelseskontrakter, der er ophørt, og fortsætter med at karakterisere den pågældendes situation efter denne periode. Varigheden af hvert ansættelsesforhold og tidspunktet for ophøret heraf er således uden betydning for beregningen af en arbejdstagers anciennitet i tjenesten, som principielt forudsætter, at den samlede varighed af dennes ansættelsesperioder fastsættes.
50
Tvisten i hovedsagen vedrører desuden anvendelsen af rammeaftalens § 4 efter udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70 i forbindelse med hensyntagen til anciennitet, der følger af disse tidsbegrænsede kontrakter, og ikke anvendelsen af denne bestemmelse på selve ansættelseskontrakterne før denne dato. Som Kommissionen i det væsentlige fremhæver, har søgsmålet anlagt af sagsøgeren i hovedsagen ikke til formål at anfægte betingelserne for opfyldelsen af disse ansættelseskontrakter, hvorfor det ikke har til formål at anvende denne bestemmelse med tilbagevirkende kraft.
51
Under disse omstændigheder kan den i hovedsagen omhandlede retsstilling ikke anses for at være endeligt fastlagt på tidspunktet for udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70.
52
Denne konklusion drages ikke i tvivl af præmis 99-104 i dom af 22. juni 2022, Volvo og DAF Trucks (C-267/20, EU:C:2022:494), som den forelæggende ret og den italienske regering har henvist til, og hvori Domstolen nærmere bestemt fastslog, at den afkræftelige formodning, der er fastsat i artikel 17, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/104/EU af 26. november 2014 om visse regler for søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af bestemmelser i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions konkurrenceret (EUT 2014, L 349, s. 1), hvorefter overtrædelser begået inden for rammerne af et kartel forvolder skade, ikke kan finde anvendelse ratione temporis på et erstatningssøgsmål, der, selv om det er anlagt efter ikrafttrædelsen af de nationale bestemmelser, der gennemfører direktivet for sent i national ret, vedrører en overtrædelse af konkurrenceretten, der er ophørt før udløbet af fristen for gennemførelse af dette direktiv.
53
Som det fremgår af denne doms præmis 100-102, var denne løsning begrundet i den særlige karakter af og funktionsmåden for denne bestemmelse i direktiv 2014/104, hvis tidsmæssige anvendelse forudsætter, at der er tale om et eksisterende kartel.
54
Denne situation er imidlertid ikke relevant for så vidt angår rammeaftalens § 4.
55
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 4, stk. 1 og 4, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at den anciennitet, som en arbejdstager har optjent i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der helt eller delvist er udført inden udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70, ikke tages i betragtning ved fastsættelse af denne arbejdstagers løn i forbindelse med dennes tidsubegrænsede ansættelse efter denne dato, medmindre denne udelukkelse er begrundet i objektive forhold.
Sagsomkostninger
56
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:
§ 4, stk. 1 og 4, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som blev indgået den 18. marts 1999 og er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse er til hinder for, at den anciennitet, som en arbejdstager har optjent i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der helt eller delvist er udført inden udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70, ikke tages i betragtning ved fastsættelse af denne arbejdstagers løn i forbindelse med dennes tidsubegrænsede ansættelse efter denne dato, medmindre denne udelukkelse er begrundet i objektive forhold.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.