62019CC0919
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. BOBEK
fremsat den 3. juni 2021 (
1
)
Sag C-919/19
Generálna prokuratura Slovenskej republiky
mod
X.Y.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Najvyšší súd Slovenskej republiky (Den Slovakiske Republiks øverste domstol))
»Præjudiciel forelæggelse – gensidig anerkendelse af domme i straffesager – rammeafgørelse 2008/909/RIA – den domfældtes sociale rehabilitering – fuldbyrdelse af sanktionen i den medlemsstat, hvor den domfældte er statsborger, og hvor vedkommende bor«
I. Indledning
1.
Appellanten i hovedsagen er en slovakisk statsborger, der i Den Tjekkiske Republik blev dømt for røveri af særlig grov beskaffenhed. Han blev idømt en frihedsstraf på otte år, som han i øjeblikket afsoner i denne medlemsstat.
2.
Den kompetente tjekkiske domstol anmodede om anerkendelse af dommen mod appellanten og om fuldbyrdelse af sanktionen i Slovakiet i medfør af rammeafgørelse 2008/909/RIA (
2
). Dommen mod appellanten blev anerkendt i første instans i Slovakiet.
3.
Najvyšší súd Slovenskej Republiky (Den Slovakiske Republiks øverste domstol, herefter »den forelæggende ret«), ved hvilken appellanten har anlagt sag, nærer imidlertid tvivl om flere aspekter af fortolkningen af rammeafgørelse 2008/909. Navnlig ønsker denne ret oplyst, hvad det helt nøjagtigt indebærer, at den domfældte »bor« på fuldbyrdelsesstatens område, hvilket er en af de nødvendige betingelser for, at en overførelse kan finde sted, og hvilke roller myndighederne i udstedelsesstaten og fuldbyrdelsesstaten helt nøjagtigt er tildelt ved vurderingen af mulighederne for den domfældtes sociale rehabilitering.
I. Retsforskrifter
A.
EU-retten
4.
Det fremgår af niende betragtning til rammeafgørelse 2008/909, at »[f]uldbyrdelse af den idømte sanktion i fuldbyrdelsesstaten bør forbedre mulighederne for den domfældtes sociale rehabilitering. For at overbevise sig om, at fuldbyrdelse af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten vil tjene det formål at lette den domfældtes sociale rehabilitering, bør den kompetente myndighed i udstedelsesstaten tage hensyn til forskellige elementer som f.eks. personens tilknytning til fuldbyrdelsesstaten, om vedkommende betragter den som sit familiemæssige, sproglige, kulturelle, sociale eller økonomiske centrum, og om vedkommende har anden tilknytning til fuldbyrdelsesstaten«.
5.
Af tiende betragtning til rammeafgørelse 2008/909 fremgår det, at »[d]et kan være relevant at kende den domfældtes mening, jf. artikel 6, stk. 3, hovedsagelig ved anvendelsen af artikel 4, stk. 4. Ordet »navnlig« skal også dække tilfælde, hvor den domfældtes mening indeholder oplysninger, der kan være relevante i forbindelse med grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse. Bestemmelserne i artikel 4, stk. 4, og artikel 6, stk. 5, udgør ikke en afslagsgrund vedrørende social rehabilitering«.
6.
I 17. betragtning til rammeafgørelse 2008/909 er det anført, at når der i denne rammeafgørelse »henvises til den stat, hvor den domfældte »bor«, er der tale om det sted, som denne person er knyttet til på grundlag af elementer som f.eks. sædvanligt opholdssted samt familiemæssige, sociale og arbejdsmæssige bånd«.
7.
I henhold til artikel 3, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909 »har [denne rammeafgørelse] til formål at fastsætte regler, hvorefter en medlemsstat med henblik på at lette den domfældtes sociale rehabilitering anerkender en dom og fuldbyrder sanktionen«.
8.
Artikel 4 i rammeafgørelse 2008/909 har overskriften »Kriterier for fremsendelse af en dom og en attest til en anden medlemsstat«. Artikel 4, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Såfremt den domfældte befinder [sig] i udstedelsesstaten eller i fuldbyrdelsesstaten, og såfremt personen har givet sit samtykke, hvis dette kræves i henhold til artikel 6, kan der fremsendes en dom samt den attest, for hvilken der findes en standardformular i bilag I, som omhandlet i artikel 4 til en af følgende medlemsstater:
a)
den medlemsstat, hvor den domfældte er statsborger, og hvor vedkommende bor, eller
b)
den medlemsstat, hvor den domfældte er statsborger, og hvor vedkommende bor, og som vedkommende efter strafafsoningen vil blive udvist til, på grundlag af en udsendelses- eller udvisningsafgørelse, der indgår i dommen eller i en retslig eller administrativ afgørelse eller i enhver anden foranstaltning truffet som følge af dommen, eller
c)
enhver anden medlemsstat end den i litra a) eller b) nævnte hvis kompetente myndighed giver sit samtykke til fremsendelse af dommen og attesten til denne medlemsstat.«
9.
Ifølge artikel 4, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909 kan »[d]ommen og attesten […] fremsendes, hvis den kompetente myndighed i udstedelsesstaten, om nødvendigt efter høringer mellem de kompetente myndigheder i udstedelsesstaten og i fuldbyrdelsesstaten, må lægge til grund, at fuldbyrdelsesstatens fuldbyrdelse af sanktionen vil tjene det formål at lette den domfældtes sociale rehabilitering«.
10.
Artikel 4, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909 bestemmer, at »[f]ør den kompetente myndighed i udstedelsesstaten fremsender dommen og attesten, kan den høre den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten på en hvilken som helst relevant måde. Høring er obligatorisk i de tilfælde, der er nævnt i stk. 1, litra c). I sådanne tilfælde underretter den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten omgående udstedelsesstaten om sin afgørelse om, hvorvidt den giver sit samtykke til fremsendelse af dommen«.
11.
I henhold til artikel 4, stk. 4, i rammeafgørelse 2008/909 »[…] kan den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten [under en sådan høring] forelægge en begrundet udtalelse for den kompetente myndighed i udstedelsesstaten om, at fuldbyrdelse af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten ikke vil tjene det formål at lette den domfældtes sociale rehabilitering og vellykkede reintegration i samfundet. Hvis der ikke skal foretages høring, kan udtalelsen forelægges straks efter fremsendelsen af dommen og attesten. Den kompetente myndighed i udstedelsesstaten overvejer denne udtalelse og beslutter, hvorvidt attesten skal tilbagekaldes eller ikke«.
12.
Artikel 6 i rammeafgørelse 2008/909 har overskriften »Høring og meddelelse til den domfældte«. Artikel 6, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:
»1.   Med forbehold af stk. 2 fremsendes en dom samt en attest kun til fuldbyrdelsesstaten med henblik på anerkendelse og fuldbyrdelse af sanktionen, hvis den domfældte har givet sit samtykke i henhold til udstedelsesstatens lovgivning.
2.   Den domfældtes samtykke er ikke påkrævet, når dommen samt attesten fremsendes til:
a)
den medlemsstat, hvor den domfældte er statsborger, og hvor vedkommende bor
[…]«
13.
Det følger af artikel 6, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909 at, »[i] alle de tilfælde, hvor den domfældte fortsat befinder sig i udstedelsesstaten, skal vedkommende have mulighed for at give sin mening til kende mundtligt eller skriftligt […] Der tages hensyn til den domfældtes mening, når det besluttes, om dommen samt attesten skal fremsendes. Hvis den pågældende har benyttet sig af muligheden fastsat i dette stykke, skal den domfældtes mening sendes til fuldbyrdelsesstaten, navnlig under hensyn til artikel 4, stk. 4. Hvis den domfældte har tilkendegivet sin mening mundtligt, skal udstedelsesstaten sikre, at denne tilkendegivelse er til rådighed for fuldbyrdelsesstaten i skriftlig form«.
14.
Artikel 8, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909 fastsætter, at »[d]en kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten anerkender den dom, der er fremsendt i henhold til artikel 4 og efter proceduren i artikel 5, og træffer omgående alle nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelse af sanktionen, medmindre den beslutter at påberåbe sig en af de i artikel 9 nævnte grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse«.
15.
I henhold til artikel 9, stk. 1, litra b), i rammeafgørelse 2008/909 kan den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten afslå at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen, hvis »kriterierne i artikel 4, stk. 1, ikke er opfyldt«.
16.
Det følger af artikel 9, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909, at »[i] de i stk. 1, litra a), b), c), i), k) og l), nævnte tilfælde hører den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten den kompetente myndighed i udstedelsesstaten på en hvilken som helst relevant måde, inden den beslutter ikke at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen, og anmoder den om nødvendigt om straks at meddele de nødvendige supplerende oplysninger«.
17.
I overensstemmelse med attestens standardformular, som er indeholdt i bilag I til rammeafgørelse 2008/909 (herefter »bilag I-attesten«), er det i henhold til rubrik d), punkt 4, nødvendigt at meddele »[a]ndre relevante oplysninger om den domfældtes familie samt sociale eller erhvervsmæssige tilknytning til fuldbyrdelsesstaten«.
A.
National ret
18.
I henhold til § 4, stk. 1, litra a), i Zákon č. 549/2011 Z.z. o uznávaní a výkone rozhodnutí, ktorými sa ukladá trestná sankcia spojená s odňatím slobody v Európskej únii a o zmene a doplnení zákona č. 221/2006 Z.z. o výkone väzby (lov nr. 549/2011 om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser om idømmelse af frihedsstraffe i Den Europæiske Union og om ændring og kodificering af lov nr. 221/2006 om frihedsstraffe, herefter »lov nr. 549/2011«) kan en afgørelse blive anerkendt og fuldbyrdet i Slovakiet, hvis afgørelsen er truffet på grundlag af en handling, der også udgør en lovovertrædelse efter slovakisk lovgivning, med forbehold af bestemmelserne i § 4 stk. 2 og 3, og såfremt den domfældte er en slovakisk statsborger, som har sædvanligt opholdssted i Slovakiet eller har dokumenteret familiemæssig, social eller arbejdsmæssig tilknytning hertil, som kan bidrage til at lette vedkommendes rehabilitering under fuldbyrdelsen af frihedsstraffen på Slovakiets område.
19.
§ 3, litra g), i lov nr. 549/2011 fastsætter, at der ved »sædvanligt opholdssted« forstås en fast eller midlertidig bopæl.
20.
I henhold til § 2, stk. 2, i Zákon č. 253/1998 Z. z. o hlásení pobytu občanov Slovenskej republiky a registri obyvateľov Slovenskej republiky (lov nr. 253/1998 om erklæring om bopæl for statsborgere i Den Slovakiske Republik og om folkeregistret, herefter »loven om erklæring om bopæl«) skal »opholdssted« i forbindelse med registrering af den fastboende befolkning forstås som en fast eller midlertidig bopæl.
21.
Ifølge den forelæggende ret har enhver konstatering af en slovakisk statsborgers enten faste eller midlertidige bopæl i Slovakiet, som i henhold til lov nr. 549/2011 udgør sædvanligt opholdssted, udelukkende relevans for registreringen. Hverken fast eller midlertidig bopæl er betinget af, at statsborgeren i praksis tager ophold i Slovakiet og således har familiemæssige, sociale, arbejdsmæssige eller anden tilknytning til denne stat.
22.
Den forelæggende ret har forklaret, at selv om loven pålægger enhver statsborger, som ikke opholder sig fast i udlandet, at anmelde sin faste bopæl og ophøret heraf, såfremt vedkommende har til hensigt at bosætte sig fast i udlandet, fastlægger loven ingen sanktion i tilfælde af manglende opfyldelse af denne forpligtelse.
23.
Den forelæggende ret har endvidere forklaret, at det ifølge § 4, stk. 1, litra a), i lov nr. 549/2011 således er tilladt at anerkende og fuldbyrde en afgørelse fra udstedelsesstaten om idømmelse af en frihedsstraf, også selv om den domfældte slovakiske statsborger reelt ikke bor i Slovakiet (men i udstedelsesstaten) og alligevel har en registreret fast eller midlertidig bopæl i Slovakiet.
24.
Den forelæggende ret har anført, at betingelsen om dokumenteret familiemæssig, social eller arbejdsmæssig tilknytning, som kan bidrage til at lette den domfældtes sociale rehabilitering, således er subsidiært fastlagt, og ifølge den slovakiske lovgivning skal kravet kun være opfyldt, når den slovakiske statsborger ikke har sædvanligt, dvs. fast eller midlertidigt, opholdssted i Slovakiet.
25.
Endelig har den forelæggende ret tilføjet, at der fra den 1. januar 2020 vil ske en ændring af den nationale slovakiske lovgivning, hvorefter det i overensstemmelse med den nye affattelse af § 4, stk. 1, litra a), i lov nr. 549/2011 vil blive muligt i Slovakiet at anerkende en dom, der idømmer en frihedsstraf, når den domfældte er slovakisk statsborger og har sædvanligt opholdssted på dets område, hvilket ikke længere vil være defineret som vedkommendes faste eller midlertidige opholdssted. I henhold til denne lovs § 32 vil sager, der er indledt før den 1. januar 2020, imidlertid blive afsluttet i henhold til den udgave, der var i kraft indtil den 31. december 2019.
I. De faktiske omstændigheder, de nationale retsforhandlinger og de præjudicielle spørgsmål
26.
Appellanten i hovedsagen er en slovakisk statsborger, der i Den Tjekkiske Republik blev dømt for røveri af særlig grov beskaffenhed. Ved dom af 18. juli 2017 idømte Krajský soud v Plzni (retten for regionen Plzeň, Den Tjekkiske Republik) ham en frihedsstraf på ti år. Denne straf blev ændret til en frihedsstraf på otte år ved dom af 20. september 2017 afsagt af Vrchní soud v Praze (appeldomstolen i Prag, Den Tjekkiske Republik). Appellanten afsoner i øjeblikket denne straf i Den Tjekkiske Republik.
27.
Den 12. februar 2018 modtog Krajský sud v Košiciach (retten for regionen Košice, Den Slovakiske Republik) bilag I-attesten, udstedt af Krajský soud v Plzni (retten for regionen Plzeň). Denne attest blev sammen med de ovenfor nævnte domme fremsendt til Slovakiet i dets egenskab af fuldbyrdelsesstat, idet den kompetente myndighed i udstedelsesstaten lagde til grund, at fuldbyrdelsen af frihedsstraffen i denne medlemsstat ville tjene det formål at lette appellantens sociale rehabilitering. Den kompetente myndighed i udstedelsesstaten var endvidere af den opfattelse, at Slovakiet er den stat, hvor appellanten er statsborger, og hvor han bor.
28.
Det fremgår af rubrik d), punkt 4, i bilag I-attesten, at appellanten ankom til Den Tjekkiske Republik med sin kone, fem måneder før den pågældende forbrydelse blev begået. Efter kortvarigt at have arbejdet i Plzeň blev han afskediget. Han var således arbejdsløs på det tidspunkt, hvor forbrydelsen blev begået. Oprindeligt boede han på et vandrehjem, inden han sammen med sin familie lejede en lejlighed. Krajský soud v Plzni (retten for regionen Plzeň) har endvidere bemærket, at appellantens sociale rehabilitering bedre vil kunne opnås i Slovakiet, idet han er statsborger i denne medlemsstat, har boet hele sit liv i Slovakiet, og hans faste opholdssted er registreret der.
29.
Det fremgår endvidere af rubrik l) i bilag I-attesten, at appellanten ikke har noget sædvanligt opholdssted i Den Tjekkiske Republik. Før han begik den omhandlede forbrydelse, boede han der alene for en kort periode, hvor han ikke etablerede nogen arbejdsmæssig, kulturel eller social tilknytning. Den omstændighed, at appellantens børn er bosiddende på Den Tjekkiske Republiks område, ændrer ikke det forhold, at appellantens sædvanlige opholdssted ikke er i Den Tjekkiske Republik. Børnene er endvidere slovakiske statsborgere og kan vende tilbage til Slovakiet når som helst.
30.
Ved dom af 17. maj 2018 traf Krajský súd v Košiciach (retten for regionen Košice) på grundlag af bilag I-attesten afgørelse om at anerkende og fuldbyrde dommen.
31.
Appellanten har iværksat appel til prøvelse af denne afgørelse ved Najvyšší súd Slovenskej Republiky (Den Slovakiske Republiks øverste domstol), som er den forelæggende ret. Han har gjort gældende, at hele hans familie (ægtefælle, to døtre, svigersøn og barnebarn) bor i Plzeň, og at familiemedlemmerne besøger ham hver måned, mens han afsoner sin straf. Han har ingen kontakt med sin søn eller stedbror, som bor i Slovakiet. Han har anført, at han ikke har nogen familiemæssige bånd eller nære venner i Slovakiet, og at han for det tilfælde, at han måtte blive overført til denne medlemsstat, ville miste kontakten med sin familie. Appellanten ønsker derfor at afsone sin straf i Den Tjekkiske Republik.
32.
Den forelæggende ret har gjort opmærksom på, at appellanten ifølge Den Slovakiske Republiks folkeregister er slovakisk statsborger. Han har siden 1998 været registreret med fast bopæl i en slovakisk kommune. Ifølge rapporten af 5. marts 2018, der er udarbejdet af den kompetente politimyndighed i fuldbyrdelsesstaten, har appellanten imidlertid ikke været set i kommunen, ikke være i kontakt med nogen dér og menes at have været med sin familie i Frankrig i omkring fem år. Det er i rapporten fra kommunens borgmester anført, at det alene er appellantens søn, der har bopæl på appellantens registrerede adresse sammen med sin farmor. Farmoren har oplyst, at det er hendes opfattelse, at appellantens familie bor i Den Tjekkiske Republik, men at hun ikke ved hvor, da de ikke har kontakt.
33.
Det er den forelæggende rets opfattelse, at formålet om at lette den sociale rehabilitering, som forfølges med rammeafgørelse 2008/909, og således kriterierne i rammeafgørelsens artikel 4, stk. 1, litra a), kun er opfyldt, såfremt den domfældte har en sådan familiemæssig, sproglig, kulturel, social, økonomisk eller arbejdsmæssig tilknytning i den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, at det med god grund kan antages, at fuldbyrdelse af straffen i denne stat faktisk vil forbedre mulighederne for at opnå dette formål. Det er således denne rets opfattelse, at § 4, stk. 1, litra a), i lov nr. 549/2011, hvorefter en udenlandsk dom, der idømmer en slovakisk statsborger en frihedsstraf, kan anerkendes og fuldbyrdes med støtte i blot en formelt registreret fast eller midlertidig bopæl, uden at der foreligger aktuel familiemæssig, social, arbejdsmæssig eller anden tilknytning, ikke sikrer den fulde virkning af rammeafgørelse 2008/909.
34.
På denne baggrund har Najvyšší súd Slovenskej Republiky (Den Slovakiske Republiks øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»[1)]
Skal rammeafgørelsens artikel 4, stk. 1, litra a), fortolkes således, at de heri indeholdte kriterier kun er opfyldt, såfremt den domfældte har familiemæssige, sociale, arbejdsmæssige eller andre bånd i den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, i betragtning af hvilke det med god grund kan antages, at fuldbyrdelse af straffen i den pågældende medlemsstat kan lette vedkommendes sociale rehabilitering, og således at den omhandlede EU-bestemmelse er til hinder for en bestemmelse i national lovgivning såsom § 4, stk. 1, litra a), i lov nr. 549/2011 (i den udgave, som var i kraft indtil den 31.12.2019), som i disse tilfælde tillader at anerkende og fuldbyrde en dom udelukkende på grundlag af det kun formelt registrerede sædvanlige opholdssted i fuldbyrdelsesstaten uden at tage højde for, hvorvidt den domfældte har konkret tilknytning til denne stat, som kan lette vedkommendes sociale rehabilitering?
[2)]
Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, skal rammeafgørelsens artikel 4, stk. 2, da fortolkes således, at den kompetente myndighed i udstedelsesstaten også i det i rammeafgørelsens artikel 4, stk. 1, litra a), omhandlede tilfælde har pligt til inden fremsendelse af dommen og attesten at forsikre sig om, at fuldbyrdelse af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten vil tjene formålet om at lette den domfældtes sociale rehabilitering, og i denne sammenhæng også til at afgive de oplysninger, der er blevet opnået i attestens [rubrik] d), punkt 4, og særligt hvis den domfældte i den i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 3, omhandlede forstand hævder at have konkrete familiemæssige, sociale eller arbejdsmæssige bånd i udstedelsesstaten?
[3)]
Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, skal rammeafgørelsens artikel 9, stk. 1, litra b), da fortolkes således, at der foreligger grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom også i det i rammeafgørelsens artikel 4, stk. 1, litra a), omhandlede tilfælde, såfremt der ikke – på trods af høringen ifølge bestemmelsens stk. 3 og de eventuelle meddelte supplerende oplysninger – er godtgjort dokumenterede familiemæssige, sociale, arbejdsmæssige eller andre bånd, i betragtning af hvilke det med god grund kan antages, at fuldbyrdelse af straffen i fuldbyrdelsesstaten kan lette vedkommendes sociale rehabilitering?«
35.
Den tjekkiske, den spanske, den ungarske og den polske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Den tjekkiske og den spanske regering samt Kommissionen har endvidere besvaret skriftlige spørgsmål, som Domstolen har stillet de berørte parter i medfør af artikel 61, stk. 1, i Domstolens procesreglement.
I. Bedømmelse
36.
Nærværende forslag til afgørelse er opbygget på følgende måde. Jeg vil begynde med at besvare det første spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt. Jeg foreslår, at bedømmelsen af, om en domfældt bor i en bestemt medlemsstat med henblik på anvendelse af rammeafgørelse 2008/909, ikke kan begrænses til blot at have den formelt anmeldte adresse dér. Jeg vil dernæst foreslå, hvilke yderligere kriterier der bør være relevante som led i denne bedømmelse (A). Jeg vil som svar på det andet forelagte spørgsmål henlede opmærksomheden på, at den kompetente myndighed i udstedelsesstaten har pligt til at forvisse sig om, at overførelsen af den domfældte til den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, vil forbedre den pågældendes sociale rehabilitering. Denne myndighed har endvidere pligt til at give den fuldbyrdende myndighed alle de relevante oplysninger, som er indsamlet vedrørende sandsynligheden for den domfældtes sociale rehabilitering (B). Jeg vil endelig afklare, hvilke af de relevante kriterier om overførelse af den domfældte der kan undergives en vurdering af den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten og føre til afslag på anerkendelse og fuldbyrdelse af dommen (C).
A.
Det første spørgsmål: Hvor bor den domfældte?
37.
I tilfælde, hvor den domfældte ikke indvilliger i overførelsen, er overførelse i medfør af artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 alene mulig, hvis denne person er statsborger i fuldbyrdelsesstaten og bor dér.
38.
I nærværende sag er betingelsen om statsborgerskab tilsyneladende opfyldt og ikke omtvistet. Det første spørgsmål, der er rejst i den foreliggende sag, omhandler alene rækkevidden af begrebet hvor vedkommende bor som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909.
39.
I 17. betragtning til rammeafgørelse 2008/909 kastes der lidt lys over dette begreb, idet det fremgår, at der med henvisningen »til den stat, hvor den domfældte »bor«, er […] tale om det sted, som denne person er knyttet til på grundlag af elementer som f.eks. sædvanligt opholdssted samt familiemæssige, sociale og arbejdsmæssige bånd« (
3
).
40.
Den omhandlede nationale bestemmelse, dvs. § 4, stk. 1, litra a), i lov nr. 549/2011, fastsætter, at en afgørelse kan blive anerkendt og fuldbyrdet i Den Slovakiske Republik, såfremt den domfældte er en slovakisk statsborger, der har sædvanligt opholdssted i Den Slovakiske Republik eller har dokumenteret familiemæssig, social eller arbejdsmæssig tilknytning til det respektive område, som kan bidrage til at lette vedkommendes rehabilitering under fuldbyrdelsen af frihedsstraffen i Den Slovakiske Republik.
41.
Denne bestemmelse afspejler således principielt ordlyden af 17. betragtning. Imidlertid er ordet »samt« erstattet med ordet »eller«. Det fremgår således, at »sædvanligt opholdssted« på den ene side og »dokumenteret familiemæssig, social eller arbejdsmæssig tilknytning« på den anden side er to alternative anerkendelsesgrunde i den i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 omhandlede situation. Endvidere skal begrebet sædvanligt opholdssted med henblik på det første tilfælde i den gældende affattelse af den nationale lovgivning forstås således, at det henviser til fast eller midlertidig bopæl. Den forelæggende ret har forklaret, at både fast og midlertidig bopæl er den formelle bopælsadresse, som er registreret til administrative formål.
42.
Jeg gør opmærksom på, at anvendelsen af konjunktionen »og« i 17. betragtning til rammeafgørelse 2008/909, der forbinder »sædvanligt opholdssted« med »familiemæssige, sociale og arbejdsmæssige bånd«, tydeliggør, at der kræves noget mere end en formelt registreret adresse, for at en domfældt kan anses for at »bo« i fuldbyrdelsesstaten som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909.
43.
Det er temmeligt klart for mig, at § 4, stk. 1, litra a), i lov nr. 549/2011 ved at tillade anerkendelsen af dommen og overførelsen af den domfældte person alene på grundlag af en registreret fast eller midlertidig adresse ikke opfylder kravet i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909.
44.
Fra et vist minimalistisk synspunkt kunne besvarelsen af det første spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt, faktisk slutte dér. Imidlertid er opfattelsen af, at kravet om, at den domfældte bor i fuldbyrdelsesstaten, ikke kan opfyldes af en formelt registreret adresse (hvilket alle berørte parter, der har indgivet indlæg i den foreliggende sag, i det væsentlige er enige om), lige så meget et minimalistisk svar, som det er formuleringen af det reelle spørgsmål i den foreliggende sag: Hvis en formelt registreret adresse ikke er tilstrækkelig, hvad er så?
45.
Den foreliggende sags faktiske omstændigheder illustrerer dette meget godt. Ud over statsborgerskabet og den formelt registrerede adresse har appellanten tydeligvis nogle bånd i Slovakiet. Ikke desto mindre forekommer der at være uenighed om, hvorvidt bånd af en sådan type, kvalitet eller dybde er tilstrækkelige til at udløse overførselsmekanismen i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909.
46.
Det tilkommer naturligvis ikke Domstolen, og så meget desto mindre nærværende forslag til afgørelse, at udtale sig specifikt med hensyn til, om kriterierne i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 er opfyldt i hovedsagen. Dette er faktiske spørgsmål, som det tilkommer de kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesstaten og udstedelsesstaten at afgøre.
47.
Den foreliggende sag og de fremlagte faktiske omstændigheder indebærer imidlertid, at det er nødvendigt at overveje to generelle spørgsmål om fortolkningen og funktionen af rammeafgørelse 2008/909, som følger heraf. Hvad er for det første indholdet af kravene i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909, specifikt hvad angår begrebet »bor« i forbindelse med begreberne »sædvanligt opholdssted« og »familiemæssige, sociale og arbejdsmæssige bånd«? (1) Hvordan skal disse elementer for det andet vurderes og af hvem? (2)
1. »Hvor vedkommende bor«: sædvanligt opholdssted samt familiemæssige, sociale og arbejdsmæssige bånd
48.
Dér, hvor en domfældt »bor« som omhandlet i rammeafgørelse 2008/909, navnlig i artikel 4, stk. 1, litra a), er yderligere præciseret i 17. betragtning. Det er »det sted, som denne person er knyttet til på grundlag af elementer som f.eks. sædvanligt opholdssted samt familiemæssige, sociale og arbejdsmæssige bånd«. Ingen af disse begreber, herunder »sædvanligt opholdssted«, er defineret i rammeafgørelse 2008/909.
49.
Når der ikke foreligger en henvisning til national lovgivning, skal betydningen af rækkevidden af et EU-retligt begreb undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Unionen under hensyntagen til den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og det med rammeafgørelse 2008/909 forfulgte formål (
4
).
50.
Ved at foreslå andre EU-retsakter, som eventuelt kan være til hjælp ved fortolkningen af disse begreber, har nogle af de berørte parter foreslået Domstolen at hente inspiration fra andre områder inden for EU-retten, hvor begrebet »sædvanligt opholdssted« eller »bopæl« tillige forekommer som f.eks. forordning (EF) nr. 2201/2003 (
5
), forordning (EØF) nr. 1408/71 (
6
) eller forordning nr. 31 (EØF), 11 (Euratom) om vedtægten for tjenestemænd (
7
). I retspraksis vedrørende disse retsakter er der lagt vægt på de faktiske omstændigheder i modsætning til blot erklæret opholdssted (
8
), hvilket formodentligt også bør være det overordnede princip i den foreliggende sag.
51.
Efter min opfattelse er disse eksempler af begrænset betydning med henblik på at drage nogen paralleller i den foreliggende sag. Disse retsakters retlige og systematiske sammenhæng er ganske enkelt for svag og forskellig fra ordningen i og formålet med rammeafgørelse 2008/909.
52.
Jeg finder mere nyttig vejledning i retspraksis om den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre i henhold til artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584/RIA (
9
), som den tjekkiske og den spanske regering samt Kommissionen har gjort opmærksom på. Denne grund gør det muligt at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, hvis »den eftersøgte opholder sig i, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, og denne medlemsstat forpligter sig til selv at fuldbyrde straffen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning i henhold til sin nationale lovgivning« (
10
).
53.
Domstolen har forklaret, at disse begreber tager sigte på de situationer, hvor »den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, enten har etableret sin faktiske bopæl i den fuldbyrdende medlemsstat eller som følge af et fast ophold af en vis varighed i denne medlemsstat har opnået en tilknytning til den, der kan sidestilles med tilknytning som følge af bopæl« (
11
). Domstolen har endvidere tilføjet, at undersøgelsen af »opholder sig« må baseres på »en samlet vurdering af en række objektive forhold, der kendetegner vedkommendes situation, heriblandt navnlig varigheden af, karakteren af og omstændighederne ved den eftersøgtes ophold såvel som den familiemæssige og økonomiske tilknytning til den fuldbyrdende medlemsstat« (
12
), »et individuelt forhold hos den pågældende person [bør] principielt ikke i sig selv have afgørende betydning« (
13
).
54.
Henset til, at artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre (
14
) og rammeafgørelse 2008/909 (
15
) har det samme formål hvad angår social rehabilitering, er det min opfattelse, at der skal anvendes en lignende logik i det foreliggende tilfælde (
16
).
55.
Bortset fra betingelsen om statsborgerskab, som ikke bestrides i hovedsagen, er der i 17. betragtning til rammeafgørelse 2008/909 omtalt, hvad umiddelbart synes at være to forskellige elementer: dels »sædvanligt opholdssted«, dels »familiemæssige, sociale og arbejdsmæssige bånd«. For så vidt som begge disse elementer imidlertid er knyttet til formålet om at lette social rehabilitering, udgør de i sidste ende to sider af samme sag. Det er i denne henseende ikke min opfattelse, at de faktisk er to særskilte betingelser.
56.
Jeg må nemlig indrømme, at jeg ikke kan skille disse to begreber fra hinanden og vurdere dem isoleret set. Med undtagelse af eneboere indebærer den omstændighed, at man har sædvanligt opholdssted et sted, at denne person udvikler alle former for bånd i det pågældende samfund, til dets medlemmer og til selve stedet. Omvendt vil sædvanligt opholdssted sandsynligvis kunne fastslås, hvis et valg i denne henseende faktisk udøves på grund af en form for bånd til et bestemt sted: familiemæssige, arbejdsmæssige, sociale, kulturelle eller andre bånd.
57.
De to begreber er naturligvis ikke nøjagtigt det samme. En eneboer kan have sit sædvanlige opholdssted et sted og således teknisk set bo der, men har ikke nødvendigvis mange sociale eller andre nævneværdige bånd, da vedkommende fører et fuldstændigt afsondret og isoleret liv. Derimod, men også i samme retning, kan en meget mobil udstationeret person bo en række forskellige steder, med familien boende i en medlemsstat, kulturelle og sproglige bånd i en anden og vedkommendes arbejdsmæssige bånd i en tredje eller endog en fjerde medlemsstat, men ikke rigtigt have noget sædvanligt opholdssted, der er værd at nævne.
58.
Efter min opfattelse er både »sædvanligt opholdssted« og »forekomsten af nogle bånd« imidlertid et andet udtryk for tilknytning, som på sin side er et springbræt på vejen til at afgøre mulighederne for social rehabilitering. Bortset fra denne generelle vejledning må det nødvendigvis være en ganske faktisk øvelse, der følgelig afhænger af den konkrete sag, at identificere den medlemsstat, hvor den domfældte person »bor« med henblik på artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909. Ikke desto mindre er der to andre generelle elementer, som er værd at nævne.
59.
For det første skal de faktiske omstændigheder, som skal vælges og bedømmes, betragtes ud fra formålet om at lette den sociale rehabilitering, som rammeafgørelse 2008/909 forfølger, og som navnlig er udtrykt i artikel 3, stk. 1 (
17
). Fastlæggelsen af, om domfældte bor i en medlemsstat, dvs. om vedkommende har sædvanligt opholdssted og bånd der, er ikke blot en abstrakt vurdering, men foretages faktisk med henblik på at vurdere den domfældtes muligheder for social rehabilitering.
60.
Det er selve dette formål, som afgør, hvad der er relevant i et konkret tilfælde og bør tages hensyn til. Uden et ønske om at indlede en kompleks diskussion om de mange faktorer, som den sociale rehabiliteringsproces bør omfatte (
18
), kan det måske som tommelfingerregel antages, at familiemæssige og sociale bånd er særligt nyttige med hensyn til at bistå en domfældt ved løsladelsen og give denne person en mulighed for at genetablere forbindelsen med samfundet.
61.
Det er imidlertid også klart, at listen over relevante bånd i 17. betragtning ikke er udtømmende, hvilket fremgår af ordlyden »elementer som f.eks.«. Dette bekræftes af 9. betragtning, hvori den udstedende myndighed anmodes om at bekræfte mulighederne for social rehabilitering ved at overveje, om den domfældte er knyttet til udstedelsesstaten, og om vedkommende betragter udstedelsesstaten som værende »sit familiemæssige, sproglige, kulturelle, sociale eller økonomiske centrum, og om vedkommende har anden tilknytning«. Der er efter min opfattelse ikke noget til hinder for, at f.eks. kulturelle eller sproglige bånd tages i betragtning inden for rammerne af artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909, hvis disse reelt anses for at være nyttige for en persons sociale rehabilitering.
62.
For det andet er det også ganske klart, at hverken sædvanligt opholdssted eller undersøgelsen af de bånd, som en person kan have, udelukkende kan vurderes i forhold til perioden umiddelbart forud for straffedommen. I stedet skal den domfældtes liv ret naturligt betragtes i et bredere perspektiv, der ligeledes tager hensyn til bånd og den tilknytning, der måske allerede er dannet i tidligere perioder i ens liv, men som potentielt stadig kan bidrage til den domfældtes evne til at genetablere kontakten med samfundet efter strafafsoningen.
63.
Ud over denne generelle vejledning skal vurderingen være sagsspecifik og gennemføres i lyset af de individuelle forhold, den domfældtes tidligere sociale og arbejdsmæssige valg og altid med formålet om at lette den sociale rehabilitering for øje. Under alle omstændigheder kan, som Domstolen har fastslået, et individuelt forhold ikke i sig selv have afgørende betydning (
19
). Opholdsstedet skal aldrig bedømmes isoleret set. Det skal i stedet gå hånd i hånd med bedømmelsen af de familiemæssige, sociale og andre bånd. Konklusionen er, at det ikke blot kan antages, at sådanne bånd eksisterer udelukkende baseret på den domfældtes nationalitet eller på grundlag af det formelt registrerede bopælssted.
1. Bedømmelse af betingelsen for overførelse af den domfældte
64.
Præciseringen af det materielle indhold af kravene i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 besvarer imidlertid ikke fuldt ud spørgsmålet om, nøjagtigt hvordan disse krav skal vurderes. Tre punkter er i denne henseende vigtige.
65.
For det første skal vurderingen af betingelserne i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 samt sandsynligheden for social rehabilitering, som er pålagt den udstedende myndighed i samme rammeafgørelses artikel 4, stk. 2, individualiseres, således at der er mulighed for at tage hensyn til den domfældtes særlige omstændigheder.
66.
Jeg skal påpege, at vurderingen af sådanne individuelle omstændigheder er forudset i rammeafgørelse 2008/909, idet artikel 6, stk. 3, fastsætter den domfældtes ret til at give sin mening til kende (når denne person fortsat befinder sig i udstedelsesstaten) (
20
). Denne bestemmelse bestemmer endvidere, at denne mening skal sendes til udstedelsesstaten, navnlig under hensyn til artikel 4, stk. 4, på baggrund af hvilken den fuldbyrdende myndighed kan meddele den udstedende myndighed sin begrundede udtalelse om, hvorfor formålet om at lette den sociale rehabilitering ikke vil være opfyldt i en bestemt sag. Denne mulighed foreligger uafhængigt af, om den udstedende myndighed har foretaget høringer. Overordnet set må den udstedende myndighed alene aktivere samarbejdsordningen i rammeafgørelse 2008/909, når det er fastslået, at overførelsen af den domfældte vil lette vedkommendes rehabilitering.
67.
Den udstedende myndighed skal for det andet vurdere og forsikre sig om, at der foreligger en (positiv) sandsynlighed for social rehabilitering i fuldbyrdelsesstaten. Afgørelsen om overførelse kan ikke blot baseres på den (negative) konstatering om, at der ikke synes at foreligge noget sådant perspektiv i
udstedelsesstaten.
68.
Dette punkt følger af både ordlyden af og logikken i artikel 4, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909. Dette fortjener at blive fremhævet udtrykkeligt, da det fra udstedelsesstatens synspunkt kan forekomme noget usædvanligt grundlæggende at have pligt til at bedømme den faktiske situation i en anden medlemsstat. Set fra udstedelsesstatens synspunkt er det stadig, kort fortalt, ikke fraværet af bånd »her« (i udstedelsesstaten), men forekomsten af bånd »dér« (i fuldbyrdelsesstaten), som på troværdig vis skal fastlægges.
69.
En sådan logik indebærer naturligvis, at domfældte uden sædvanligt opholdssted og familiemæssige, sociale eller andre bånd ikke kan overføres til deres medlemsstat (hvor vedkommende er statsborger og/eller har sin oprindelse) i medfør af rammeafgørelse 2008/909. I ekstreme tilfælde kan det forekomme, at der ganske enkelt ikke er nogen medlemsstat, hvor det med rimelighed kan konkluderes, at fuldbyrdelsen af sanktionen vil lette den domfældtes sociale rehabilitering.
70.
For det tredje udgør et sådant scenarie, hvor ulykkeligt det end måtte være, ikke et problem for ordningen i rammeafgørelse 2008/909. I denne sammenhæng er det nødvendigt at erindre om reglen og undtagelsen – eller mere nøjagtigt undtagelsen til undtagelsen.
71.
Når det drejer sig om fuldbyrdelsen af en frihedsstraf er hovedreglen, at den skal fuldbyrdes af og normalt i den (medlems)stat, som har idømt sanktionen. Overførelsen af domfældte til en anden (medlems)stat for fuldbyrdelsen af en frihedsstraf er undtagelsen og principielt alene mulig, når det er tilladt i henhold til en særlig ordning som den nuværende i rammeafgørelse 2008/909 eller tidligere konventionen om overførelse af domfældte (
21
).
72.
Rammeafgørelse 2008/909 er udformet på en måde, der klart varetager domfældtes interesser. Overførelsen af domfældte er alene mulig, når det kan antages, at deres muligheder for social rehabilitering fremmes af denne overførelse. Denne rammeafgørelse er derimod ikke udarbejdet for at tjene medlemsstaternes (eventuelle) interesser i på grundlag af de domfældte personers statsborgerskab at omfordele eller endog hjemsende disse personer på tværs af Unionen for fuldbyrdelse af sanktionen (
22
).
73.
Inden for rammerne af den særlige ordning i rammeafgørelse 2008/909 er overførelsen af en domfældt uden vedkommendes samtykke – et scenarie, som er fastlagt i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 og relevant i den foreliggende sag – en undtagelse. Det følger af denne retsakts artikel 6, stk. 1, at overførelser, som hovedregel og den traditionelle regel, skal være baseret på domfældtes samtykke.
74.
I hvilket omfang en ufrivillig overførelse kan forenes med bæredygtig social rehabilitering kan diskuteres (
23
), da denne rehabilitering i nogle tilfælde sandsynligvis vil foregå på et sted, som den domfældte ikke ønskede at blive overført til. Ud fra dette synspunkt er det således muligt at spekulere over det forhold, at nogle af medlemsstaternes interesser derigennem fik lov til gennem en bagdør at genindtræde i en ordning, der hovedsageligt er udarbejdet til domfældtes fordel. Når dette er sagt, er det endvidere klart, at rammeafgørelse 2008/909 er udtryk for EU-lovgivers ønske om at muliggøre overførelser af domfældte i nogle situationer til trods for deres modstand, når social rehabilitering kan, og derfor også bør, forfølges under sådanne omstændigheder.
75.
Imidlertid følger det af dette tredje punkt, at der ikke kan anlægges en for vidtgående tilgang til eller fortolkning af artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909. Overførelse af domfældte mod deres vilje vil trods alt fortsat være en undtagelse til en undtagelse til hovedreglen om fuldbyrdelsen af frihedsstraffe i den ovenfor beskrevne struktur.
76.
På baggrund af det ovenstående vil jeg således foreslå, at artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at en domfældt bor i en bestemt medlemsstat, når denne person har haft eller har sædvanligt opholdssted i denne stat, og når denne person har etableret sådanne familiemæssige, sociale eller arbejdsmæssige bånd i denne stat, at det med god grund kan antages, at denne person har skabt en tilknytning til denne stat, som vil lette vedkommendes evne til at blive integreret i samfundet igen efter strafafsoningen. Artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 er således til hinder for en national lovbestemmelse, som giver mulighed for anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom udelukkende baseret på den domfældtes permanente eller midlertidige adresse, som alene er registreret til administrative formål, uden en samtidig individuel undersøgelse af forekomsten af relevante bånd, der kan give mulighed for at fastslå, at disse bånd vil fremme den domfældtes evne til at blive integreret i samfundet igen efter vedkommendes strafafsoning.
A.
Det andet spørgsmål: den udstedende myndigheds forpligtelse til at fastlægge mulighederne for social rehabilitering
77.
Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om den udstedende myndighed, der handler i en situation omfattet af artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909, har en forpligtelse til, inden den fremsender dommen og bilag I-attesten, at kontrollere, at fuldbyrdelsen af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten vil tjene formålet om at lette den domfældtes sociale rehabilitering. Den forelæggende ret ønsker ligeledes oplyst, om den udstedende myndighed endvidere har pligt til at afgive de oplysninger, der er opnået til dette formål, i attestens rubrik d), punkt 4, når den domfældte hævder, at hans familiemæssige, sociale eller arbejdsmæssige bånd er i den udstedende stat.
78.
Den tjekkiske regering har udtrykt tvivl om, hvorvidt det andet spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. Den har gjort gældende, at bedømmelsen i henhold til artikel 4, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909 allerede har fundet sted i hovedsagen, og at den forelæggende ret ikke har forklaret, hvorfor denne type information er nødvendig.
79.
Jeg er ikke enig.
80.
Jeg medgiver, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at anvendelsen af ordningen i rammeafgørelse 2008/909 allerede er overgået til en fase, der er omfattet af fuldbyrdelsesstatens ansvar. Processen har passeret de fakultative høringer, der er nævnt i artikel 4, stk. 2, og beskrevet i artikel 4, stk. 3 (
24
). Den fuldbyrdende myndighed kan imidlertid stadig i henhold til artikel 4, stk. 4, forelægge en begrundet udtalelse for den udstedende myndighed, hvoraf det fremgår, »at fuldbyrdelse af sanktionen […] ikke vil tjene det formål at lette den domfældtes sociale rehabilitering og vellykkede reintegration i samfundet«. Når der ikke er foretaget høringer, kan denne udtalelse også forelægges efter fremsendelsen af dommen og bilag I-attesten.
81.
Det er ikke anført i forelæggelsesafgørelsen, om der er foretaget nogen høring mellem den fuldbyrdende og den udstedende myndighed. Hvis dette ikke er tilfældet, er det således stadig muligt for den fuldbyrdende myndighed at forelægge en begrundet udtalelse for den udstedende myndighed om mulighederne for appellantens sociale rehabilitering.
82.
Afklaringen af rækkevidden af de forpligtelser, som påhviler udstedelsesstatens myndighed, er således muligvis stadig nødvendig, for at den fuldbyrdende myndighed på nyttig vis kan udøve sine beføjelser og afgive en begrundet udtalelse til den udstedende myndighed.
83.
Det er endvidere min opfattelse, at det andet spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt, er naturligt forbundet med det tredje spørgsmål om den fuldbyrdende myndigheds mulighed for at afslå anerkendelsen baseret på den grund, som er indeholdt i artikel 9, stk. 1, litra b), i rammeafgørelse 2008/909, når kriterierne i artikel 4, stk. 1, ikke er opfyldt.
84.
Når dette er sagt, vedrører artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 betingelsen om »bor« og således forekomsten af den domfældtes relevante bånd til fuldbyrdelsesstaten. Bedømmelsen i henhold til denne rammeafgørelses artikel 4, stk. 1, litra a), er derfor tæt forbundet med bedømmelsen vedrørende mulighederne for social rehabilitering. Rammeafgørelse 2008/909 synes at opdele de udstedende og fuldbyrdende myndigheders skønsbeføjelser i henhold til dels artikel 4, stk. 2, dels artikel 9, stk. 1, litra b) [og ved henvisning artikel 4, stk. 1, litra a)]. Denne opdeling kræver afklaring, og en undersøgelse af den udstedende myndigheds forpligtelse er det nødvendige skridt i en sådan afklaring. Dette er en anden årsag til, at det er min opfattelse, at det andet spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
85.
Hvad angår realiteten er det min opfattelse, at en bekræftende besvarelse af det andet spørgsmål er ret ligetil og afspejler den holdning, som alle de berørte parter, der har indgivet indlæg, har til dette spørgsmål.
86.
Det følger klart af ordlyden af artikel 4, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, at udstedelsesstatens myndighed faktisk har en forpligtelse til at nå frem til en positiv konklusion om mulighederne for social rehabilitering i fuldbyrdelsesstaten. Hvis denne konklusion ikke nås, kan mekanismen for anerkendelse i rammeafgørelse 2008/909 ikke udløses.
87.
Den Tjekkiske Republik og Kommissionen har foreslået, at en positiv konklusion i denne forbindelse skal nås med vished. Jeg vil være meget mere tøvende på dette punkt. Man behøver ikke at være Niels Bohr for at være enig i, at »det er vanskeligt at spå, især om fremtiden«. Da de fleste nationale dommere sandsynligvis ikke har krystalkugler i deres gemmer, foreslår jeg, at deres opgave er at nå frem til en rimelig antagelse i stedet for en vished. Denne forudsigelse skal stadig foretages på grundlag af den enkeltes specifikke situation og efter deres bedste overbevisning og informationsniveau, men den må nødvendigvis forblive en rimelig antagelse.
88.
Den udstedende myndighed har endvidere pligt til at afgive de oplysninger, der er opnået til dette formål, i bilag I-attestens rubrik d), punkt 4. De oplysninger, som skal afgives, er obligatoriske, undtagen når deres frivillige karakter er specificeret som i rubrik i), der har overskriften »Andre forhold af relevans for sagen (fakultative oplysninger)« (
25
).
89.
I modsætning til, hvad der synes at være præmissen for det andet forelagte spørgsmål, er det imidlertid ikke min opfattelse, at den udstedende myndigheds forpligtelse er begrænset til situationer, hvor den domfældte har benyttet sig af muligheden for at give sin mening til kende som fastsat i artikel 6, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909.
90.
Det er i sidstnævnte bestemmelse fastsat, at under sådanne omstændigheder skal denne mening sendes til den fuldbyrdende myndighed. Når dette er sagt, følger det ikke af dette yderligere krav, at den udstedende myndighed, når den domfældte ikke har givet sin mening til kende, ikke har pligt til at afgive de oplysninger, som er indhentet til støtte for den udstedende myndigheds synspunkt om, at den sociale rehabilitering vil lettes, hvis den idømte straf blev fuldbyrdet i fuldbyrdelsesstaten. Denne forpligtelse gælder efter min opfattelse uafhængigt af, om den domfældte har givet sin mening til kende som omhandlet i artikel 6, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909.
91.
Det er af afgørende betydning, at oplysninger, der støtter den udstedende myndigheds synspunkt i forhold til mulighederne for den domfældtes sociale rehabilitering, afgives, således at den mulighed, som den fuldbyrdende myndighed er tildelt, om at modsætte sig denne konklusion ved en begrundet udtalelse, hvori den giver udtryk for sit synspunkt om, at den sociale rehabilitering ikke vil lettes i en bestemt sag, faktisk udnyttes. Jeg minder om, at den fuldbyrdende myndighed kan fremlægge en sådan udtalelse uafhængigt af, om den udstedende myndighed har foretaget høring eller ej.
92.
I lighed med, hvad jeg anførte i mit forslag til afgørelse i A.P.-sagen (
26
), noterer jeg, at det retlige samarbejde mellem medlemsstaterne er baseret på tanken om forenklet kommunikation, der ofte finder sted ved hjælp af standardformularer. For at sådan kommunikation kan være effektiv, er det nødvendigt, at den udstedende myndighed afgiver alle de nødvendige oplysninger, som den har støttet sig på, da den konkluderede, at den sociale rehabilitering sandsynligvis kunne opnås i fuldbyrdelsesstaten. Afgivelsen af disse oplysninger giver endvidere den fuldbyrdende myndighed mulighed for rettidigt at opfylde sine forpligtelser.
93.
Som mange andre retsakter på dette område giver rammeafgørelse 2008/909 klart mulighed for høringer. Imidlertid bør sådanne høringer supplere, men ikke erstatte standard- og hovedelementerne i den kommunikation, som den udstedende myndighed skal afgive på forhånd. Behovet for at anmode om yderligere oplysninger eller at foretage en høring skal således, selv om det klart er muligt, være undtagelsen snarere end reglen (
27
). Der er i rammeafgørelse 2008/909 endvidere fastsat frister, inden for hvilke den endelige afgørelse om anerkendelsen af dommen og fuldbyrdelsen af sanktionen i princippet skal være truffet (
28
), hvilket sætter grænser for, hvilke faktiske kontroller der kan foretages og suppleres med, efter at dommen er blevet overført til anerkendelse.
94.
På baggrund af det ovenstående er det min anden konklusion, at artikel 4, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at den kompetente myndighed i udstedelsesstaten i denne rammeafgørelses artikel 4, stk. 1, litra a), omhandlede situation inden fremsendelsen af dommen og bilag I-attesten er forpligtet til på grundlag af en individuel vurdering af domfældtes situation at nå frem til en positiv konklusion om, at fuldbyrdelsen af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten sandsynligvis vil lette denne persons sociale rehabilitering. Denne myndighed er forpligtet til at afgive alle oplysninger, der er opnået til dette formål, i rubrik d), punkt 4, i bilag I-attesten, uafhængigt af, om den domfældte har benyttet sig af muligheden i artikel 6, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909 til at give sin mening herom til kende.
A.
Det tredje spørgsmål: den fuldbyrdende myndigheds mulighed for at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse af dommen
95.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 9, stk. 1, litra b), i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at den fuldbyrdende myndighed kan afslå anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af den omhandlede sanktion, når der i det i rammeafgørelsens artikel 4, stk. 1, litra a), omhandlede tilfælde og på trods af høringen ifølge artikel 4, stk. 3, ikke er godtgjort dokumenterede familiemæssige, sociale eller arbejdsmæssige bånd, i betragtning af hvilke det med god grund kan antages, at fuldbyrdelse af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten kan lette vedkommendes sociale rehabilitering.
96.
Jeg minder om, at artikel 8, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909 fastsætter forpligtelsen til at anerkende en dom, medmindre den fuldbyrdende myndighed påberåber sig en af de i artikel 9 nævnte grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse.
97.
I henhold til artikel 9, stk. 1, litra b), i rammeafgørelse 2008/909 kan den fuldbyrdende myndighed afslå at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen, hvis kriterierne i artikel 4, stk. 1, ikke er opfyldt. Dette omfatter den situation, som specifikt er omfattet af artikel 4, stk. 1, litra a), der henviser til betingelsen om, at den domfældte bor i fuldbyrdelsesstaten, og således til vedkommendes sædvanlige opholdssted og de relevante bånd i fuldbyrdelsesstaten.
98.
Selv om det tilkommer den fuldbyrdende myndighed at vurdere, om disse betingelser er opfyldt, pålægger artikel 4, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909 den udstedende myndighed et krav om at kontrollere, at den domfældtes overførelse vil lette denne persons sociale rehabilitering.
99.
Det er min forståelse, at forpligtelsen til at kontrollere mulighederne for social rehabilitering, som udtrykkeligt påhviler udstedelsesstaten, foranledigede den forelæggende ret til at stille det tredje spørgsmål, da den fuldbyrdende myndighed synes at være begrænset til, med hensyn til hvad der er relevant her, at kontrollere betingelserne i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909.
100.
En besvarelse af det tredje spørgsmål kræver således, at forholdet mellem artikel 4, stk. 1, litra a), artikel 4, stk. 2, og artikel 9, stk. 1, litra b), i rammeafgørelse 2008/909 afklares.
101.
Den tjekkiske og den ungarske regering samt Kommissionen har gjort gældende, at der skal sondres mellem kriterierne i dels artikel 4, stk. 1, litra a), dels artikel 4, stk. 2, og at det kun er den førstnævnte bestemmelse, som kan undersøges af den fuldbyrdende myndighed.
102.
Jeg er umiddelbart enig i, at både de udstedende og fuldbyrdende myndigheder synes at have ligeværdige skønsbeføjelser hvad angår kriterierne i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909, mens anvendelsen af artikel 4, stk. 2, udelukkende er overladt til den udstedende myndigheds vurdering. Jeg er således enig i, at den fuldbyrdende myndighed, når den støtter sig på afslagsgrunden i artikel 9, stk. 1, litra b), i rammeafgørelse 2008/909, alene har ret til at prøve den vurdering, som den udstedende myndighed har foretaget i henhold til artikel 4, stk. 1, litra a). Dette følger af ordlyden af artikel 9, stk. 1, litra b), der henviser til artikel 4, stk. 1, litra a), men ikke artikel 4, stk. 2.
103.
Efter formelt at foretaget denne sondring er det imidlertid af de grunde, som er beskrevet ovenfor i punkt 55-63 i besvarelsen af det første spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt, mit indtryk, at disse to typer vurderinger i praksis sandsynligvis overlapper i en vis grad. Vurderingen af, i hvilket omfang overførelsen er i stand til at lette den domfældtes sociale rehabilitering i henhold til artikel 4, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, forudsætter nemlig en forudgående overvejelse af de relevante bånd i henhold til artikel 4, stk. 1, litra a), som i det væsentlige anført af den spanske og den polske regering.
104.
Selv hvis det kategorisk bekræftes, at det alene henhører under den udstedende myndighed at foretage en vurdering i henhold til artikel 4, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909 af udsigterne for den domfældtes sociale rehabilitering, ville dette stadig ikke fratage den fuldbyrdende myndighed den beføjelse til at foretage sin egen vurdering i henhold til artikel 4, stk. 1, litra a), som sidstnævnte klart er tillagt i rammeafgørelse 2008/909. Myndighederne i fuldbyrdelsesstaten har på denne måde ret til at modsige og i praksis fjerne selve grundlaget (konstateringen om sædvanligt opholdssted og relevante bånd), hvorpå konklusionen om social rehabilitering nødvendigvis må være baseret.
105.
Jeg anerkender bestemt vigtigheden af princippet om gensidig anerkendelse som en »hjørnesten« i det strafferetlige samarbejde (
29
), som den ungarske regering med rette har gjort opmærksom på. Imidlertid får en samlet læsning af artikel 4, stk. 1. litra a), artikel 4, stk. 2, og artikel 9, stk. 1, litra b), mig til at drage den konklusion, at disse bestemmelser, in fine, sidestiller de udstedende og de fuldbyrdende myndigheder, når det gælder kontrollen af de krav, som overførelsen af den domfældte i det scenarie, der er omfattet af artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909, er betinget af.
106.
Man kan alene gætte på, nøjagtigt hvor det var meningen, at »ligevægten«, som EU-lovgiver ønskede at indføre, skulle ligge. Hvorom alting er, indebærer måden, hvorpå rammeafgørelse 2008/909 på nuværende tidspunkt er affattet, at EU-lovgiver har givet den udstedende myndighed ansvaret for at opnå en kvalificeret stillingtagen om mulighederne for den domfældtes sociale rehabilitering i henhold til artikel 4, stk. 2. Når dette er sagt, er den fuldbyrdende myndighed stadig i stand til faktisk at modsætte sig denne konklusion ved at give udtryk for sin egen holdning til, om den domfældte reelt bor i fuldbyrdelsesstaten, og hvorvidt denne har sit sædvanlige opholdssted og relevante bånd dér i henhold til artikel 4, stk. 1, litra a).
107.
Den fuldbyrdende myndighed kan fremlægge sine egne synspunkter først ved begrundet udtalelse inden for rammerne af høringer i henhold til artikel 4, stk. 4, eller endog når der ikke er foretaget høring. Selv om denne bestemmelse ikke i sig selv udgør en afslagsgrund, som det fremgår af tiende betragtning til rammeafgørelse 2008/909, er det sandsynligt, at divergerende opfattelser senere kan blive omdannet til den fuldbyrdende myndigheds afslag på anerkendelsen i henhold til betingelserne i artikel 9, stk. 1, litra b), såfremt en potentiel uoverensstemmelse om dette spørgsmål ikke fjernes gennem høring og drøftelse.
108.
Tilbage står ikke desto mindre endelig spørgsmålet om, hvilke oplysninger og beviser den fuldbyrdende myndighed kan støtte sig på, når den påberåber sig afslagsgrunden i artikel 9, stk. 1, litra b). Skal den fuldbyrdende myndighed begrænse sin undersøgelse og vurdering til en prøvelse af de faktiske omstændigheder som fastslået af den udstedende myndighed? Eller er det meningen, at den fuldbyrdende myndighed skal indlede sin egen undersøgelse, der på ny undersøger alle aspekter af den domfældtes liv i fuldbyrdelsesstaten?
109.
Efter min opfattelse kan den fuldbyrdende myndighed, i det omfang den selvstændigt kan afslå anerkendelsen og fuldbyrdelsen i henhold til artikel 9, stk. 1, litra b), også selvstændigt kontrollere betingelserne i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909. Med andre ord er der intet i ordlyden af rammeafgørelse 2008/909, der er til hinder for en sådan uafhængig undersøgelse, selv om der er nogle begrænsninger hvad angår dens omfang.
110.
For det første skal anerkendelsen og fuldbyrdelsen af sanktionen ske inden for de frister, der er fastsat med henblik herpå i artikel 12 i rammeafgørelse 2008/909. Navnlig træffes den endelige afgørelse om anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen i princippet senest inden for 90 dage, jf. denne rammeafgørelses artikel 12, stk. 2.
111.
Når den fuldbyrdende myndighed beslutter sig for at anvende muligheden for at afslå anerkendelsen og fuldbyrdelsen med støtte i artikel 9, stk. 1, litra b), i rammeafgørelse 2008/909, er dette afslag, som den tjekkiske regering med rette har påpeget, for det andet betinget af de obligatoriske høringer, som skal foretages i henhold til artikel 9, stk. 3.
112.
Hvad for det tredje gælder kontrollen af betingelserne i artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 skal omfanget af den fuldbyrdende myndigheds kontrol holdes inden for grænserne af det loyale samarbejde, som er forankret i artikel 4, stk. 3, TEU. Dette indebærer i praksis, at den fuldbyrdende myndighed primært skal støtte sig på de oplysninger, som allerede er opnået og fremsendt af den udstedende myndighed, og dens bedømmelse. Dette er trods alt også årsagen til, at de udstedende myndigheder har pligt til fuldt ud at redegøre for deres konstateringer i bilag I-attesten uafhængigt af, om den domfældte har fremlagt yderligere oplysninger i sin mening (
30
).
113.
Den fuldbyrdende myndighed må bestemt ikke blot kontrollere rigtigheden af de afgivne oplysninger, hvis den ønsker dette, men må endvidere anmode om yderligere oplysninger, hvis den finder dette nødvendigt. Imidlertid bør en sådan øvelse med indsamling af oplysninger og beviser være rimelig hvad angår dens specifikke karakter og med henblik på potentielt at kontrollere visse punktuelle elementer, i forhold til hvilke den fuldbyrdende myndighed stadig nærer tvivl. Det er ikke meningen, at en sådan kontrol skal udvikle sig til en fuldstændig dybtgående vurdering, der undersøger alle elementerne i artikel 4, stk. 1, litra a), forfra.
114.
En sådan undersøgelse vil ikke blot være i strid med ånden i og formålet med rammeafgørelse 2008/909 og princippet om loyalt samarbejde, som finder anvendelse herpå, men vil også i praksis bringe de udstedende myndigheder i en umulig situation, idet dokumentationskravet for, hvad der skal kontrolleres for at udløse mekanismen i rammeafgørelsen, indirekte sættes for højt. Per definition bør myndighederne i udstedelsesstaten ikke blot afholde sig fra at kontrollere de nærmere faktiske omstændigheder i fuldbyrdelsesstaten ned i mindste detalje ved at indsamle beviser, afhøre vidner eller anmode om rapporter, men de kan heller ikke. Sagt på en enkel måde kan det næppe forventes, at myndighederne i udstedelsesstaten med henblik på at kunne udløse mekanismen i rammeafgørelse 2008/909 først detaljeret må forhøre sig om f.eks., hvor ofte domfældte besøger sin familie i fuldbyrdelsesstaten, om han har været set på den lokale bar de sidste fem år, eller om hans grandfætter netop har tilbudt ham et job i den landsby, hvor han blev født, hvis han skulle beslutte sig for at vende tilbage.
115.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer den forelæggende rets tredje spørgsmål på følgende måde: Artikel 9, stk. 1, litra b), i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at myndigheden i fuldbyrdelsesstaten har ret til at afslå at anerkende og fuldbyrde dommen, når den konkluderer, at kriterierne i henhold til denne rammeafgørelses artikel 4, stk. 1, litra a), ikke er opfyldt. Dette omfatter den fuldbyrdende myndigheds mulighed for at afslå at anerkende og fuldbyrde en dom, når denne myndighed er af den opfattelse, at der ikke findes nogen familiemæssige, sociale, arbejdsmæssige eller andre relevante bånd i denne stat, i betragtning af hvilke det med god grund kan antages, at fuldbyrdelsen af sanktionen i denne stat kan lette den domfældtes sociale rehabilitering.
I. Forslag til afgørelse
116.
Jeg foreslår, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Najvyšší súd Slovenskej republiky (Den Slovakiske Republiks øverste domstol), således:
»1)
Artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union skal fortolkes således, at en domfældt bor i en bestemt medlemsstat, når denne person har haft eller har sædvanligt opholdssted i denne stat, og når denne person har etableret sådanne familiemæssige, sociale eller arbejdsmæssige bånd i denne stat, at det med god grund kan antages, at denne person har skabt en tilknytning til denne stat, som vil lette vedkommendes evne til at blive integreret i samfundet igen efter strafafsoningen.
Artikel 4, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/909 er således til hinder for en national lovbestemmelse, som giver mulighed for anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom udelukkende baseret på den domfældtes permanente eller midlertidige adresse, som alene er registreret til administrative formål, uden en samtidig individuel undersøgelse af forekomsten af relevante bånd, der kan give mulighed for at fastslå, at disse bånd vil fremme den domfældtes evne til at blive integreret i samfundet igen efter vedkommendes strafafsoning.
2)
Artikel 4, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at den kompetente myndighed i udstedelsesstaten i denne rammeafgørelses artikel 4, stk. 1, litra a), omhandlede situation inden fremsendelsen af dommen og bilag I-attesten er forpligtet til på grundlag af en individuel vurdering af domfældtes situation at nå frem til en positiv konklusion om, at fuldbyrdelsen af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten sandsynligvis vil lette denne persons sociale rehabilitering. Denne myndighed er forpligtet til at afgive alle oplysninger, der er opnået til dette formål, i rubrik d), punkt 4, i bilag I-attesten, uafhængigt af, om den domfældte har benyttet sig af muligheden i artikel 6, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909 til at give sin mening herom til kende.
3)
Artikel 9, stk. 1, litra b), i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at myndigheden i fuldbyrdelsesstaten har ret til at afslå at anerkende og fuldbyrde dommen, når den konkluderer, at kriterierne i henhold til denne rammeafgørelses artikel 4, stk. 1, litra a), ikke er opfyldt. Dette omfatter den fuldbyrdende myndigheds mulighed for at afslå at anerkende og fuldbyrde en dom, når denne myndighed er af den opfattelse, at der ikke findes nogen familiemæssige, sociale, arbejdsmæssige eller andre relevante bånd i denne stat, i betragtning af hvilke det med god grund kan antages, at fuldbyrdelsen af sanktionen i denne stat kan lette den domfældtes sociale rehabilitering.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Rådets rammeafgørelse af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27).
(
3
) – Min fremhævelse.
(
4
) – Jf. f.eks. dom af 17.7.2008, Kozlowski (C-66/08, EU:C:2008:437, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis), af 2.4.2009, A (C-523/07, EU:C:2009:225, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis), eller af 11.1.2017, Grundza (C-289/15, EU:C:2017:4, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
(
5
) – Rådets forordning af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT 2003, L 338, s. 1).
(
6
) – Rådets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ajourført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT 1983, L 230, s. 6), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2195/91 af 25.6.1991 (EFT 1991, L 206, p. 2).
(
7
) – Forordning om vedtægten for tjenestemænd og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EFT 1962, 45, s. 1385) (herefter »tjenestemandsvedtægten«).
(
8
) – Dom af 2.4.2009, A (C-523/07, EU:C:2009:225, præmis 37 og 38), hvad angår fastlæggelsen af et barns »sædvanlige opholdssted« med henblik på forordning nr. 2201/2003, af 11.11.2004, Adanez-Vega (C-372/02, EU:C:2004:705, præmis 37), hvad angår arbejdstagerens bopæl i henhold til forordning nr. 1408/71, og af 15.9.1994, Magdalena Fernández mod Kommissionen (C-452/93 P, EU:C:1994:332, præmis 22), hvad angår tjenestemandsvedtægten.
(
9
) – Rådets rammeafgørelse af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne – Erklæringer fra en række medlemsstater i forbindelse med rammeafgørelsens vedtagelse (EFT 2002, L 190 s. 1) (herefter »rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre«).
(
10
) – Min fremhævelse.
(
11
) – Dom af 17.7.2008, Kozlowski (C-66/08, EU:C:2008:437, præmis 46). Jf. endvidere dom af 13.12.2018, Sut (C-514/17, EU:C:2018:1016, præmis 34).
(
12
) – Dom af 17.7.2008, Kozlowski (C-66/08, EU:C:2008:437, præmis 48). Jf. endvidere dom af 5.9.2012, Lopes Da Silva Jorge (C-42/11, EU:C:2012:517, præmis 43).
(
13
) – Dom af 17.7.2008, Kozlowski (C-66/08, EU:C:2008:437, præmis 49). Sammenhold med denne doms præmis 36, hvor Domstolen udelukkede midlertidigt ophold fra begrebet »opholder sig«. Jf. endvidere dom af 5.9.2012, Lopes Da Silva Jorge (C-42/11, EU:C:2012:517, præmis 38).
(
14
) – Domstolen fastslog, at den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse i henhold til artikel 4, stk. nr. 6), i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre »navnlig har til formål at give den fuldbyrdende judicielle myndighed adgang til at lægge særlig vægt på, om det er muligt at forbedre den eftersøgtes udsigter til at blive resocialiseret, efter at han har afsonet den idømte straf«. Dom af 17.7.2008, Kozlowski (C-66/08, EU:C:2008:437, præmis 45). Jf. endvidere dom af 24.6.2019, Poplawski (C-573/17, EU:C:2019:530, præmis 99 og den deri nævnte retspraksis). Jf. for en lignende udtalelse vedrørende artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre dom af 11.3.2020, SF (Europæisk arrestordre – garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten) (C-314/18, EU:C:2020:191, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
(
15
) – Jf. navnlig artikel 3, stk. 1.
(
16
) – Jf. endvidere Kommissionens meddelelse – Håndbog om overførelse af domfældte og frihedsstraffe i Den Europæiske Union (EUT 2019, C 403, s. 2), afsnit 2.3.2.
(
17
) – Jf. endvidere artikel 4, stk. 2 og 4, i rammeafgørelse 2008/909 og niende betragtning dertil.
(
18
) – Jf. f.eks. P. Faraldo-Cabana, »One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA«, New Journal of European Criminal Law, bind 10(2), 2019, s. 151-167, på s. 157-159.
(
19
) – Dom af 17.7.2008, Kozlowski (C-66/08, EU:C:2008:437, præmis 49).
(
20
) – Rubrik k) i bilag I-attesten har overskriften »Den domfældtes mening« og kræver, at der afgives oplysninger herom.
(
21
) – Europarådets konvention om overførelse af domfældte af 21.3.1983, ETS nr.112. Denne konvention kræver den domfældtes samtykke til overførelsen. Som anført i fjerde betragtning til rammeafgørelse 2008/909, er »[t]illægsprotokollen til konventionen […], ifølge hvilken der […] kan ske overførelse uden den pågældendes samtykke, […] ikke ratificeret af samtlige medlemsstater«.
(
22
) – Jf. for en diskussion af formålet med rammeafgørelse 2008/909 f.eks. E. De Wree, T. Vander Beken og G. Vermeulen, »The transfer of sentenced persons in Europe: Much ado about reintegration«, Punishment & Society bind 11(1), 2009, s. 111-128, på s. 117, A. Martufi, »Assessing the resilience of »social rehabilitation« as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA«, New Journal of European Criminal Law, bind 9, 2018, s. 43-61, på s. 44, P. Faraldo-Cabana, »One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA«, New Journal of European Criminal Law, bind 10(2), 2019, s. 151-167.
(
23
) – A. Martufi, »Assessing the resilience of »social rehabilitation« as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA«, New Journal of European Criminal Law, bind 9, 2018, s. 43-61, på s. 49.
(
24
) – I modsætning til obligatoriske høringer, når overførelsen er omfattet af artikel 4, stk. 1, litra c).
(
25
) – Min fremhævelse.
(
26
) – Jf. mit forslag til afgørelse A.P. (Tilsynsforanstaltninger) (C-2/19, EU:C:2020:80, punkt 30).
(
27
) – Jf. i denne henseende dom af 23.1.2018, Piotrowski (C-367/16, EU:C:2018:27, præmis 61). Jf. endvidere mit forslag til afgørelse X (Europæisk arrestordre mod en sanger) (C-717/18, EU:C:2019:1011, punkt 80).
(
28
) – Jf. artikel 12 i rammeafgørelse 2008/909.
(
29
) – Jf. f.eks. dom af 8.11.2016, Ognyanov (C-554/14, EU:C:2016:835, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
(
30
) – Som allerede beskrevet ovenfor i punkt 91-93 i nærværende forslag til afgørelse.