61983C0116
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
SIR GORDON SLYNN
FREMSAT DEN 12. APRIL 1984 (
1
)
Høje Domstol.
Den 21. august 1976 skete der et sammenstød mellem to motorkøretøjer. Det ene ejedes af Fantozzi, som er belgisk statsborger, mens det andet var registreret i Frankrig, men førtes af en mand, som havde stjålet det.
Sidstnævnte køretøj var af ejeren forsikret i et fransk forsikringsselskab. Selskabet nægtede at dække den skade, som var påført Fantozzi's køretøj, og påberåbte sig herved en klausul i forsikringspolicen, hvorefter stjålne køretøjer ført af tyven ikke dækkes af forsikringen. Selskabet gjorde ligeledes gældende, at forsikringspligten ifølge fransk lov ikke omfatter skader forårsaget af et stjålet køretøj.
Fantozzi anlagde sag mod Bureau belge des assureurs automobiles, som er det nationale bureau, der repræsenterer forsikringsselskaberne i Belgien. I første instans statuerede den nationale ret, at Bureau'et havde pligt til at yde Fantozzi erstatning til dækning af den lidte skade. Bureau'et ankede dommen til Cour d'appel de Mons. Cour d'appel var bekendt med, at der af nationale retter var afsagt modstridende domme vedrørende fortolkningen af artikel 2, stk. 2, i Rådets direktiv 72/166 af 24. april 1972 (EFT 1972 II, s. 345) med senere ændringer. Cour d'appel har derfor i medfør af EØF-traktatens artikel 177 anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål:
»Følger det af fællesskabsreglerne, at de nationale forsikringsbureauers forpligtelser omfatter pligten til at erstatte skader, som er forårsaget på en medlemsstats område af et køretøj, der er hjemmehørende på en anden medlemsstats område, når føreren har tilegnet sig køretøjet ved tyveri eller røveri?«
Bureau'et har vedrørende formaliteten indledningsvis gjort indsigelse mod, at dets skriftlige indlæg for Domstolen var blevet afvist. Ifølge Bureau'et blev denne urigtige afgørelse truffet af Domstolens justitssekretær. Der var tilsyneladene sket det, at der, da sagen var modtaget fra den nationale ret, blev givet underretning herom til de advokater, som havde repræsenteret Bureau'et under den nationale sag. Dette skete den 8. juli 1983, og advokaterne bekræftede modtagelsen den 11. juli. Herefter skulle de skriftlige indlæg indgives inden for et tidsrum af to måneder. De skriftlige indlæg blev i virkeligheden først modtaget i december 1983, da de blev indsendt til Domstolen af Bureau'ets advokat, som nu havde modtaget den nødvendige vejledning. Indlæggene blev afvist, da de ikke var rettidigt indsendt. Advokaten anmodede skriftligt Domstolen om at admittere indlæggene.
Den 26. januar 1984 underrettede Domstolens justitssekretær advokaten om, at afgørelsen om at afvise indlæggene var blevet truffet af Domstolens præsident, efter at denne havde indhentet en udtalelse fra afdelingsformanden, og det var på grundlag heraf, at justitssekretæren afviste de skriftlige indlæg. Efter min opfattelse var den trufne afgørelse i overensstemmelse med den ved Domstolen gældende praksis om ikke at admittere skriftlige indlæg, som indgives med betydelig forsinkelse. Jeg mener ligeledes, at meddelelsen til de advokater, som førte sagen for den nationale ret, var i overensstemmelse med Domstolens praksis. Under alle omstændigheder mener jeg, at Bureau'et har haft, og udnyttet, muligheden for under den mundtlige forhandling af sagen at afgive fyldestgørende indlæg om de spørgsmål, som skal afgøres.
Spørgsmålet vedrører fortolkningen af det nævnte direktivs artikel 2, stk. 2. Det bestemmes i artiklen, at direktivets bestemmelser træder i kraft, »når der mellem de seks nationale forsikrings-bureauer er truffet en overenskomst, hvorefter hvert nationalt bureau forpligter sig til i overensstemmelse med det pågældende lands regler om lovpligtig ansvarsforsikring at behandle de skadestilfælde, der forekommer på landets område forårsaget af forsikrede eller uforsikrede køretøjer, der hører hjemme i én af de andre medlemsstater«. Det afgørende udtryk er »i overensstemmelse med det pågældende lands regler om lovpligtig ansvarsforsikring«.
Der har i dag været fremført en række argumenter vedrørende udlægningen af denne formulering, som var genstand for sag 64/83 Bureau central français modFonds de Garantie Automobile, hvori der blev afsagt dom den 9. februar 1984. I mit forslag til afgørelse i sagen behandlede jeg disse argumenter indgående, og jeg finder det formålsløst af gentage dem her. Domstolen udtalte, at et køretøj, som er hjemmehørende på en medlemsstats område, ligestilles med et køretøj, som er forskriftsmæssigt forsikret i overensstemmelse med de nationale regler for lovpligtig ansvarsforsikring, som gælder i den medlemsstat, hvor uheldet fandt sted og på tidspunktet for skadestilfældet. Det blev fastslået, at det udtryk, jeg har fremhævet, skal fortolkes således, at det vedrører grænserne og betingelserne for det civilretlige ansvar ifølge den lovpligtige ansvarsforsikring, idet føreren af køretøjet må antages at være dækket af en i henhold til disse regler gyldig ansvarsforsikring på tidspunktet for skadestilfældet.
Det følger heraf, at det nationale bureau i den medlemsstat, hvor uheldet finder sted, forpligter sig til i overensstemmelse med disse regler at behandle et hvilket som helst skadestilfælde, uanset om føreren af det pågældende køretøj er dækket af en forsikring. Domstolen fastslog yderligere, at et køretøj forsynet med en nummerplade, som er forskriftsmæssigt udleveret, må antages at være hjemmehørende på den stats område, hvor det er registreret, selv om køretilladelsen på det relevante tidspunkt var inddraget, uden at det har betydning, om registreringen som følge af inddragelsen blev ugyldig. Herefter har det forhold, at et sådant køretøj er stjålet eller svigagtigt tilegnet, ingen betydning for spørgsmålet, om det er hjemmehørende i en bestemt medlemsstat. Hvis der ifølge den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvor uheldet finder sted, ikke stilles krav om lovpligtig ansvarsforsikring til dækning af skader forårsaget af et stjålet køretøj, er det nationale bureau ikke efter artikel 2, stk. 2, forpligtet til at behandle sådanne skadestilfælde. Hvis der imiderltid ifølge den nationale lovgivning stilles et sådant krav, er det nationale bureau forpligtet til at behandle skadestilfælde, selv om køretøjet ikke er dækket af en forsikring i henhold til den nationale lovgivning på det område, hvor det er hjemmehørende.
Det er helt klart, at direktivet ikke indeholder noget forbud mod, at nationale bureauer indgår mere vidtgående aftaler end dem, der fremgår af direktivet, da formålet med direktivet simpelt hen var at fastlægge visse minimumskrav, som skulle overholdes ved indgåelse af aftaler mellem de nationale forsikringsbureauer.
Bureau'et og Det forenede Kongeriges regering har imidlertid anført, at Domstolen ikke har kompetence til at træffe en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af aftaler, som er indgået af de nationale bureauer. Det er naturligvis helt klart. Sådanne aftaler er hverken retsakter fra Fællesskabets institutioner eller vedtægter for organer, der oprettes af Rådet, jfr. artikel 177.
Yderligere er det blevet anført, at et nyt direktiv 84/5 af 30. december 1983 (EFT L 8, 1984, s. 17), som har indført visse ændringer i reglerne om forsikring af motorkøretøjer, skulle have betydning for Domstolens afgørelse i den foreliggende sag. Det anføres, at den omstændighed, at Domstolen har behandlet problemet i den foreliggende sag, betyder, et spørgsmålet ikke var omfattet af det tidligere direktiv. Under behandlingen af sag 64/83 havde Domstolen kendskab til direktivforslaget, og jeg kan tilslutte mig det synspunkt, at det ikke skal tages i betragtning ved Domstolens fortolkning af artikel 2, stk. 2, i direktiv 72/166 i den på det relevante tidspunkt gældende formulering.
Herefter skal jeg foreslå, at det forelagte spørgsmål besvares således, at udtrykket »i overensstemmelse med det pågældende lands regler om lovpligtig ansvarsforsikring« i artikel 2, stk. 2, i direktiv 72/166 skal forstås således, at det nationale forsikringsbureau i den medlemsstat, hvor uheldet finder sted, forpligter sig til at behandle de herved opståede skader, som om køretøjet var forsikret i overensstemmelse med de i den pågældende stat gældende nationale regler om lovpligtig ansvarsforsikring.
Det tilkommer den nationale ret at træffe afgørelse om hovedsagens omkostninger, og de udgifter, der er afholdt af de regeringer, som har afgivet indlæg for Domstolen, samt af Kommissionen, kan ikke godtgøres.
(
1
) – Oversat fra engelsk.