Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 23. april 2026 (1)
Sag C-164/25
T-2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o.
mod
TELEKOM SLOVENIJE, d.d.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Republikken Sloveniens øverste domstol))
» Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2014/61/EU om foranstaltninger for at reducere omkostningerne ved etablering af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation – adgang til eksisterende fysisk infrastruktur – forpligtelse til at sikre, at hver part har ret til at henvise spørgsmålet til det kompetente nationale tvistbilæggelsesorgan – krav om afbrydelse af sagen for det nationale tvistbilæggelsesorgan, hvis et krav gøres gældende ved en ret – effektivitetsprincippet – adgangen til effektive retsmidler «
I.      Indledning
1.        Direktiv 2014/61/EU (2) har til formål at lette og give incitamenter til hurtig etablering af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation, navnlig ved at fremme fælles brug af eksisterende fysisk infrastruktur.
2.        Med henblik herpå er medlemsstaterne forpligtet til at etablere en udenretslig tvistbilæggelsesmekanisme, som begge parter kan anvende, hvis adgangen til en fysisk infrastruktur nægtes, eller hvis de ikke bliver enige om vilkårene og betingelserne for en sådan adgang.
3.        Hvordan forholder det sig, hvis den ene part først indleder en sag ved det nationale tvistbilæggelsesorgan med henblik på at opnå adgang til en fysisk infrastruktur, og modparten herefter anlægger sag ved en domstol med påstand om, at det fastslås, at en sådan adgang ikke skal gives?
4.        Dette er baggrunden for den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse. For det første ønsker den forelæggende ret oplyst, om direktiv 2014/61 fastsætter en forpligtelse til først at indbringe sagen for et tvistbilæggelsesorgan (et »sekventielt system«), eller om parterne kan vælge mellem tvistbilæggelse og en retssag (et »parallelt system«). For det andet anmoder den forelæggende ret, såfremt et parallelt system er foreneligt med dette direktiv, vejledning om, hvorledes effektivitetsprincippet og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) skal fortolkes i lyset af en national processuel bestemmelse, som kræver, at den udenretslige procedure afbrydes, hvis der efterfølgende anlægges sag med samme genstand ved en domstol.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
5.        2., 9., 11., 13., 14., 19., 34. og 39. betragtning til direktiv 2014/61 har følgende ordlyd:
»(2)      I erkendelse af den betydning, som må tillægges etableringen af hurtige bredbåndsnet, har medlemsstaterne tilsluttet sig de ambitiøse mål på bredbåndsområdet, […] nemlig at give alle europæere grundlæggende bredbåndsadgang senest i 2013 og sikre, at alle europæere senest i 2020 har adgang til langt højere internethastigheder på over 30 Mbps, samt at 50% eller mere af Unionens husstande har et internetabonnement med en hastighed på over 100 Mbps.
[…]
(9)      Foranstaltninger, der tager sigte på at udnytte eksisterende infrastruktur mere effektivt […] forventes at yde et betydeligt bidrag til at sikre en hurtig og omfattende etablering af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation […].
[…]
(11)      Dette direktiv tager sigte på at fastsætte en række minimumsrettigheder og ‑forpligtelser, der gælder på EU-plan […]. Der sikres et minimum af lige konkurrencevilkår, men i overensstemmelse med nærhedsprincippet bør dette ikke berøre eksisterende bedste praksis og foranstaltninger, der er vedtaget på nationalt og lokalt plan, og heller ikke indebære mere detaljerede bestemmelser og betingelser eller yderligere foranstaltninger, der supplerer disse rettigheder og forpligtelser.
[…]
(13)      For operatører af elektroniske kommunikationsnet, og navnlig nytilkomne, kan det være langt mere effektivt at genbruge eksisterende fysisk infrastruktur, herunder andre forsyningsselskabers, til at etablere elektroniske kommunikationsnet […].
(14)      Med henblik på at forbedre etableringen af elektroniske højhastighedskommunikationsnet på det indre marked bør dette direktiv fastsætte retten for udbydere af offentlige kommunikationsnet til at få adgang til fysisk infrastruktur, uanset placering, på retfærdige og rimelige vilkår […].
[…]
(19)      Er der uenighed under de forretningsmæssige forhandlinger, […] bør hver part kunne forelægge sagen for et nationalt tvistbilæggelsesorgan, som kan pålægge parterne en løsning for at undgå, at aftaler afvises på et uberettiget grundlag, eller at der pålægges urimelige betingelser […].
[…]
(34)      I tråd med nærhedsprincippet bør dette direktiv ikke berøre medlemsstaternes mulighed for at tildele de fastsatte tilsynsopgaver til de myndigheder, som er bedst egnet til at varetage dem, i overensstemmelse med medlemsstaternes forfatningsmæssige fordeling af kompetencer og beføjelser og med de krav, der er fastlagt i dette direktiv.
[…]
(39)      Dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, som navnlig anerkendes i [chartret], særlig […] adgangen til effektive retsmidler. […]«
6.        Det nævnte direktivs artikel 1, stk. 1-3, fastsætter følgende:
»1.      Dette direktiv har til formål at lette og skabe incitamenter for etableringen af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation ved at fremme den fælles udnyttelse af eksisterende fysisk infrastruktur […].
2.      Dette direktiv fastsætter minimumskrav i forbindelse med anlægsarbejder og fysisk infrastruktur med henblik på at tilnærme visse aspekter af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser på de pågældende områder.
3.      Medlemsstaterne kan i overensstemmelse med EU-retten opretholde eller indføre foranstaltninger, der går videre end de minimumskrav, som er fastsat i dette direktiv, med henblik på bedre at nå det i stk. 1 omhandlede mål.«
7.        Dette direktivs artikel 3, stk. 2-5, har følgende ordlyd:
»2.      Medlemsstaterne sikrer, at alle netoperatører har pligt til at imødekomme enhver rimelig anmodning om adgang til deres fysiske infrastruktur på retfærdige og rimelige vilkår og betingelser, herunder pris, med henblik på etablering af elementer af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation […].
3.      Medlemsstaterne kræver, at ethvert afslag på adgang begrundes ud fra objektive, gennemsigtige og forholdsmæssige kriterier […].
4.      Hvis der nægtes adgang, eller hvis der senest to måneder efter datoen for modtagelsen af anmodningen om adgang ikke er indgået en aftale om specifikke vilkår og betingelser, bl.a. pris, sikrer medlemsstaterne, at hver part har ret til at henvise spørgsmålet til det kompetente nationale tvistbilæggelsesorgan.
5.      Medlemsstaterne sikrer, at det nationale tvistbilæggelsesorgan, der er omhandlet i stk. 4, under fuld hensyntagen til proportionalitetsprincippet træffer en bindende afgørelse for at bilægge en tvist, der er forelagt i henhold til stk. 4, og herunder fastsætter retfærdige og rimelige vilkår og betingelser, herunder priser, når det er relevant.
Det nationale tvistbilæggelsesorgan bilægger tvisten så hurtigt som muligt og under alle omstændigheder inden for fire måneder efter datoen for modtagelsen af den fuldstændige anmodning, bortset fra under ekstraordinære omstændigheder, uden at dette dog udelukker muligheden for, at hver af parterne indbringer sagen for en domstol.«
8.        Samme direktivs artikel 10, stk. 6, fastsætter, at »[a]fgørelser, der er truffet af et af de ansvarlige organer, der er omhandlet i denne artikel, skal kunne indbringes for en domstol i overensstemmelse med national ret«.
B.      Slovensk ret
9.        Direktiv 2014/61 er blevet gennemført i slovensk ret ved Zakon o elektronskih komunikacijah (lov om elektronisk kommunikation). Denne lovs artikel 93, stk. 3-5 og 7, artikel 217, stk. 3, artikel 218, stk. 6, og artikel 220a, stk. 5, svarer i det væsentlige til dette direktivs artikel 3, stk. 2-5. Endvidere svarer artikel 192, stk. 1, i lov om elektronisk kommunikation i det væsentlige til artikel 10, stk. 6, i direktiv 2014/61.
10.      Desuden fastsætter artikel 218, stk. 4, i lov om elektronisk kommunikation, at »såfremt en af parterne under tvistbilæggelsesproceduren for [Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije (Republikken Sloveniens agentur for kommunikationsnet og ‑tjenester, herefter »agenturet«)] anlægger sag for den ret, der har kompetence til at pådømme det samme spørgsmål, eller trækker anmodningen om tvistbilæggelse tilbage, afbrydes sagen for agenturet«.
III. Faktiske omstændigheder, retsforhandlingernes forløb og de præjudicielle spørgsmål
11.      Den 19. november 2020 anmodede Telekom Slovenije (herefter »Telekom«) om adgang til den fysiske infrastruktur, der bruges til det telekommunikationsnetværk, der ejes af T-2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d. o. o. (herefter »T-2«), hvilket T-2 afviste ved skrivelse af 21. januar 2021.
12.      Den 29. april 2021 indgav Telekom en anmodning om tvistbilæggelse til agenturet med påstand om, at det tilpligtede T-2 at give adgang til sin infrastruktur.
13.      Den 6. september 2021 anlagde T-2 et anerkendelsessøgsmål ved Okrožno sodišče v Ljubljani (retten i første instans i Ljubljana, Slovenien) med påstand om, at det blev fastslået, at Telekom ikke havde ret til adgang til T-2’s fysiske infrastruktur.
14.      Telekom gjorde gældende, at den nævnte ret ikke havde kompetence, med den begrundelse, at sagen var af administrativ karakter og ikke henhørte under de civile domstoles kompetence.
15.      Den 2. november 2021 afsluttede agenturet den procedure, der var indbragt for det, med henvisning til, at proceduren var materielt identisk med den sag, som T-2 havde anlagt ved Okrožno sodišče v Ljubljani (retten i første instans i Ljubljana), og at agenturets tvistbilæggelse ikke berørte retternes kompetence.
16.      Telekom iværksatte en appel til prøvelse af denne afgørelse ved Upravno sodišče Republike Slovenije (Republikken Sloveniens forvaltningsdomstol).
17.      Ved afgørelse af 12. september 2023 forkastede den nævnte ret appellen. Den lagde til grund, at formuleringen »uden at dette dog udelukker muligheden for, at hver af parterne indbringer sagen for en domstol« (herefter »bestemmelsen om ikke-udelukkelse«) i artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61 udelukker en tilsidesættelse af retten til at anlægge sag ved en domstol.
18.      Ved kendelse af 25. februar 2022 tog Okrožno sodišče v Ljubljani (retten i første instans i Ljubljana) ikke Telekoms indsigelse om inkompetence (3) til følge. Den nævnte ret fastslog, at afgørelsen i denne tvist ville have indvirkning på, om der opstod forpligtelser mellem parterne, og derfor henhørte under de civile domstoles kompetence.
19.      Telekom iværksatte appel til prøvelse af denne kendelse ved Višje sodišče v Ljubljani (appeldomstolen i Ljubljana, Slovenien).
20.      Ved kendelse af 9. juni 2022 gav den nævnte ret medhold i Telekoms appel, idet den tog indsigelsen om inkompetence til følge. Višje sodišče v Ljubljani (appeldomstolen i Ljubljana) fastslog, at en formåls- og sammenhængsfortolkning af direktiv 2014/61 viste en hensigt om at reducere omkostningerne ved etablering af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation, at netudbydernes ret til at få adgang til fysisk infrastruktur havde til formål at fremskynde etableringen af sådanne netværk, og at der med henblik på hurtigere adgang var blevet oprettet et specifikt nationalt tvistbilæggelsesorgan og fastsat tidsfrister, inden for hvilke dette organ skulle træffe afgørelse. På denne baggrund ville en streng ordlydsfortolkning, hvorefter tvister skal afgøres ved domstolene, uden at der fastsættes en tidsfrist for afgørelsen, være i strid med EU-lovgivers hensigt. Endvidere fastslog den nævnte ret, idet den lagde til grund, at agenturet handler som offentlig myndighed, når den træffer afgørelse om en tvist mellem operatører vedrørende adgang til fysisk infrastruktur, at den foreliggende sag var en administrativ sag, som faldt uden for de civile domstoles kompetence.
21.      T-2 iværksatte appel til prøvelse af denne kendelse ved Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Republikken Sloveniens øverste domstol), den forelæggende ret. Den 14. september 2022 gav den nævnte ret tilladelse til T-2’s appel.
22.      Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det ikke er muligt at fortolke bestemmelsen om ikke-udelukkelse i artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61 alene på grundlag af dens ordlyd. Desuden er der ifølge den nævnte ret flere mulige fortolkninger i lyset af dette direktivs formål.
23.      På denne baggrund har den forelæggende ret besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1)      Skal [direktiv 2014/61] – navnlig formuleringen »uden at dette dog udelukker muligheden for, at hver af parterne indbringer sagen for en domstol« i direktivets artikel 3, stk. 5, andet afsnit – fortolkes således, at direktivet er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en netoperatør i tilfælde af en tvist vedrørende adgang til eksisterende fysisk infrastruktur har ret til enten at indgive anmodning om tvistbilæggelse til tvistbilæggelsesorganet eller at indbringe sagen for en (almindelig) domstol?
2)      Skal artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i [direktiv 2014/61], under hensyntagen til ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet samt [chartrets] artikel 47 […], fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national processuel regel, i henhold til hvilken en tvistbilæggelsesprocedure ved det nationale tvistbilæggelsesorgan afbrydes, såfremt en af parterne i løbet af denne procedure anlægger sag med samme genstand ved den kompetente domstol?«
24.      Telekom, T-2, den italienske og den slovenske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Samme parter, med undtagelse af den italienske regering, deltog i retsmødet den 29. januar 2026.
IV.    Bedømmelse
A.      Det første præjudicielle spørgsmål
1.      Indledende bemærkninger
25.      Det første spørgsmål henviser generelt til direktiv 2014/61, nærmere bestemt bestemmelsen om ikke-udelukkelse i dette direktivs artikel 3, stk. 5, andet afsnit. For at give den forelæggende ret en nyttig besvarelse finder jeg det nødvendigt også at fortolke denne bestemmelses stk. 4 (4).
26.      Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret dermed nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 4, og artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en netoperatør har ret til enten at indgive anmodning om tvistbilæggelse til tvistbilæggelsesorganet eller at indbringe sagen for en domstol.
27.      Alle de berørte parter med undtagelse af Telekom er af den opfattelse, at dette spørgsmål bør besvares benægtende.
28.      Telekom har derimod i det væsentlige gjort gældende, at den eneste måde, hvorpå formålene med direktiv 2014/61 kan opfyldes, er at give et tvistbilæggelsesorgan enekompetence til at afgøre tvister vedrørende adgang til eksisterende infrastruktur, idet der kan iværksættes appel ved forvaltningsdomstolene til prøvelse af et tvistbilæggelsesorgans afgørelse.
29.      Med henblik på at afgøre dette spørgsmål vil jeg anvende Domstolens sædvanlige fortolkningsmetode og tage hensyn til ikke blot ordlyden af artikel 3, stk. 4, og artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61, men også den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (5).
2.      Ordlyden af artikel 3, stk. 4, og artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61
30.      I henhold til artikel 3, stk. 4, i direktiv 2014/61 skal hver part have ret til at henvise et spørgsmål vedrørende adgang til eksisterende fysisk infrastruktur til det kompetente nationale tvistbilæggelsesorgan.
31.      Dette direktivs artikel 3, stk. 5, fastsætter de kriterier og principper, som tvistbilæggelsesorganet skal overholde ved varetagelsen af sin opgave, idet det dog i andet afsnit tilføjes, at dette ikke »udelukker muligheden for, at hver af parterne indbringer sagen for en domstol«.
32.      Efter min opfattelse følger det af en samlet læsning af disse to afsnit i artikel 3, at parterne kan vælge enten at indgive anmodning om tvistbilæggelse til tvistbilæggelsesorganet eller at indbringe sagen for en domstol.
33.      Denne fortolkning bestyrkes af en sammenligning af ordlyden af artikel 3, stk. 4, og artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61 med ordlyden af andre EU-retlige bestemmelser, der, således som de fortolkes af Domstolen, accepterer et parallelt system og kræver et sekventielt system.
34.      For det første giver forordning (EU) 2016/679 (6) de registrerede, der gør gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af bestemmelserne i denne forordning, adgang til forskellige retsmidler. I denne henseende præciserer denne forordnings artikel
77, stk. 1, at »[u]den at det berører andre administrative klageadgange eller adgang til retsmidler«, har enhver registreret ret til at indgive klage til en tilsynsmyndighed. Dernæst følger det af nævnte forordnings artikel
78, stk. 1, at »[u]den at det berører andre administrative eller udenretslige klageadgange«, har enhver fysisk eller juridisk person ret til effektive retsmidler over for en juridisk bindende afgørelse truffet af en tilsynsmyndighed vedrørende vedkommende. Endelig sikrer samme forordnings artikel
79, stk. 1, at den enkelte registrerede skal have adgang til effektive retsmidler, »[u]den at det berører andre tilgængelige administrative eller udenretslige klageadgange, herunder retten til at indgive klage til en tilsynsmyndighed i henhold til artikel
77« (7).
35.      Domstolen har understreget, at ethvert af disse retsmidler skal kunne anvendes, »uden at dette berører« de andre retsmidler. Henset til den sammenhæng, som forordning 2016/679 indgår i, og de formål, der forfølges med denne forordning, fastslog Domstolen, at ovennævnte bestemmelser ikke fastsætter en overordnet kompetence eller enekompetence, og heller ikke en regel om forrang i forhold til den vurdering, som den heri omhandlede myndighed eller de heri omhandlede domstole skal foretage af, om der foreligger en tilsidesættelse af de rettigheder, som er tillagt ved denne forordning (8).
36.      For det andet følger det af direktiv 2001/14/EF (9), at afgiftsordningen for brug af jernbaneinfrastruktur bl.a. skal overholde princippet om ligebehandling mellem jernbanevirksomheder (10). I denne forbindelse fastsætter det nævnte direktivs artikel 30, stk. 2, at »[e]n ansøger kan indgive klage til tilsynsorganet, hvis han mener at være blevet uretfærdigt behandlet, udsat for forskelsbehandling eller på anden måde krænket, især ved en af infrastrukturforvalteren eller, hvis det er relevant, jernbanevirksomheden truffet afgørelse […]«. Endvidere fremgår det af denne bestemmelses stk. 6, at »[m]edlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at afgørelser truffet af tilsynsorganet kan prøves ved en domstol«.
37.      Henset til den sammenhæng, som direktiv 2001/15 indgår i, og de formål, der forfølges med dette direktiv, har Domstolen fastslået, at dets artikel 30 tillægger tilsynsorganet enekompetence til at afgøre tvister vedrørende afgiftsordningen for brug af jernbaneinfrastruktur (11).
38.      Efter min opfattelse minder den ordlyd, der anvendes – og dermed det system, der fastsættes – i direktiv 2014/61, om ordlyden i forordning 2016/679, og den adskiller sig fra ordlyden i direktiv 2001/14. Det er derfor muligt at udlede, at direktiv 2014/61 ikke er til hinder for et parallelt system.
39.      Jeg anerkender dog også, at artikel 3, stk. 5, andet afsnit, kan undergives forskellige fortolkninger. Navnlig er der før bestemmelsen om ikke-udelukkelse anført en henvisning til den frist, inden for hvilken tvistbilæggelsesorganet skal afgøre tvisten. Endvidere fastlægger denne bestemmelses første afsnit omfanget af den afgørelse, der træffes af tvistbilæggelsesorganet. Det må således medgives, at bestemmelsen om ikke-udelukkelse kan fortolkes således, at den henviser til retten til at indbringe denne afgørelse for en forvaltningsdomstol.
40.      Visse af de berørte parter har imidlertid gjort gældende, at artikel 10, stk. 6, i direktiv 2014/61 er til hinder for en sådan fortolkning, netop fordi klageadgangen er fastsat i denne bestemmelse. Derfor vil jeg undersøge den sammenhæng, som artikel 3, stk. 4 og 5, i direktiv 2014/61 indgår i.
3.      Sammenhængen
a)      Artikel 10, stk. 6, i direktiv 2014/61
41.      Artikel 10, stk. 6, i direktiv 2014/61 bestemmer, at afgørelser, der er truffet af tvistbilæggelsesorganet, »skal kunne indbringes for en domstol i overensstemmelse med national ret«. Denne bestemmelses ordlyd adskiller sig således fra ordlyden i dette direktivs artikel 3, stk. 5, andet afsnit, som fastsætter »muligheden for [at indbringe] sagen for en domstol«.
42.      Dette indebærer, at sidstnævnte bestemmelse giver mulighed for at indbringe en tvist for (de civile) domstole, mens førstnævnte bestemmelse sikrer en klageadgang mod en afgørelse, som et tvistbilæggelsesorgan har truffet på grundlag af artikel 3, stk. 4 og 5, i direktiv 2014/61.
43.      Det er ganske vist korrekt, at artikel 10, stk. 6, i direktiv 2014/61 sikrer klageadgangen mod enhver afgørelse truffet af et tvistbilæggelsesorgan og dermed omfatter andre afgørelser end dem, der vedrører adgang til eksisterende fysisk infrastruktur. Muligheden for at indbringe en tvist vedrørende andre spørgsmål inden for dette direktivs anvendelsesområde er således fastsat i direktivets artikel 4, stk. 6, artikel 5, stk. 4, artikel 6, stk. 4, og artikel 9, stk. 3, andet afsnit.
44.      Artikel 3, stk. 5, andet afsnit, og artikel 10, stk. 6, i direktiv 2014/61 kan dermed fortolkes således, at disse bestemmelser har forskellige, om end delvist overlappende, anvendelsesområder: På den ene side vedrører førstnævnte bestemmelse kun appeller til prøvelse af en afgørelse truffet af et tvistbilæggelsesorgan om adgang til eksisterende fysisk infrastruktur. På den anden side vedrører sidstnævnte bestemmelse enhver appel til prøvelse af enhver afgørelse truffet af et tvistbilæggelsesorgan.
45.      Imidlertid indeholder alle de bestemmelser, der er opregnet i punkt 43 i dette forslag til afgørelse, en bestemmelse om ikke-udelukkelse, der er sammenlignelig med den, der fremgår af artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61 (12).
46.      Jeg gentager således, idet jeg antager, at lovgiver ikke har vedtaget overflødige bestemmelser, at artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61 giver mulighed for at indbringe en sag for (de civile) domstole, mens dette direktivs artikel 10, stk. 6, sikrer en klageadgang mod en afgørelse, som et tvistbilæggelsesorgan har truffet på grundlag af direktivets artikel 3, stk. 4 og 5.
b)      Andre retsakter i telekommunikationssektoren
47.      Denne konklusion bekræftes for det første af forordning 2024/1309, som ophævede direktiv 2014/61 (13). Som påpeget af den forelæggende ret synes det således at følge af den nævnte forordnings artikel 13, stk. 1, litra a), og
artikel 13,
stk. 5, at et parallelt system er i overensstemmelse med EU-retten.
48.      Artikel 13, stk. 1, litra a), i forordning 2024/1309 fastsætter, at »[u]den at det berører muligheden for at indbringe en sag for en domstol, har alle parter ret til at indbringe en tvist, der måtte opstå, for det kompetente nationale tvistbilæggelsesorgan […] hvis der nægtes adgang til eksisterende infrastruktur, eller hvis der ikke er indgået en aftale om specifikke vilkår og betingelser, herunder pris, senest én måned efter datoen for modtagelse af anmodningen om adgang i
medfør af artikel
3«.
49.      Dermed er muligheden for at indbringe en sag for en domstol ikke længere fastsat i samme bestemmelse som den, der fastlægger de krav, der gælder for tvistbilæggelsesorganets afgørelser (14). Enhver tvivl om, hvorvidt en sådan domstolsadgang skal fortolkes som en klageadgang mod denne afgørelse, synes således at kunne afvises.
50.      Endvidere fastsætter artikel 13, stk. 5, i forordning 2024/1309, at »[d]enne artikel [ikke] supplerer og berører […] retsmidler og ‑procedurer i
overensstemmelse med [chartrets] artikel
47«.
51.      Desuden følger det af denne forordnings artikel 14, stk. 10, første afsnit, at »[a]lle afgørelser truffet af et kompetent organ […] i
overensstemmelse med national ret [skal] kunne indbringes for en fuldt ud uafhængig klageinstans, herunder en instans, som har domstolskarakter«. I henhold til denne bestemmelses andet afsnit »[berører] [k]lageadgangen i
overensstemmelse med første afsnit […] ikke parternes ret til at indbringe tvisten for den kompetente nationale domstol«.
52.      Dermed er forordning 2024/1309 efter min opfattelse ikke til hinder for et parallelt system såsom det i den foreliggende sag omhandlede.
53.      Det er ubestridt, at forordning 2024/1309 ikke finder anvendelse på den foreliggende sag ratione temporis. Der er imidlertid intet i tilblivelseshistorien, som tyder på, at der blev tilsigtet en ændret tilgang. Det kan således med rimelighed udledes, at lovgiver blot havde til hensigt at præcisere den ordning for bilæggelse af tvister vedrørende adgang til eksisterende fysisk infrastruktur, som følger af direktiv 2014/61.
54.      For det andet fremgår det af artikel 26, stk. 5, i direktiv (EU) 2018/1972 (15), at udenretslig tvistbilæggelse mellem virksomheder »[ikke] hindrer […] nogen af parterne i at indbringe sagen for en domstol«.
55.      For det tredje fastsætter artikel 34, stk. 1, i direktiv 2002/22/EF (16), at »[m]edlemsstaterne sikrer, at der findes transparente, enkle og prisbillige udenretslige procedurer til behandling af uløste tvister, der involverer forbrugere, om spørgsmål, der er omfattet af dette direktiv«. I henhold til denne bestemmelses stk. 4 »[berører] [d]enne artikel […] ikke de nationale retsprocedurer«.
56.      Domstolen har fortolket det nævnte direktivs artikel 34 således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for – men heller ikke foreskriver – et sekventielt system (17).
57.      På et område, som er sammenligneligt med det, der er omfattet af direktiv 2014/61, er EU-retten således ikke til hinder for et parallelt system såsom det i hovedsagen omhandlede.
4.      Formålene med direktiv 2014/61
58.      Tilbage står at vurdere, om de formål, der lå til grund for vedtagelsen af direktiv 2014/61, bekræfter denne fortolkning.
59.      I denne henseende fremgår det navnlig af artikel 1, stk. 1, i direktiv 2014/61, sammenholdt med 2., 9., 13. og 14. betragtning hertil, at dette direktiv har til formål at lette og skabe incitamenter for etableringen af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation, navnlig ved at fremme den fælles udnyttelse af eksisterende fysisk infrastruktur.
60.      Som påpeget af Telekom og den forelæggende ret ville dette formål ganske vist blive opfyldt i højere grad, hvis direktiv 2014/61 havde pålagt medlemsstaterne at indføre et sekventielt system. Formålet med den udenretslige procedure er at bilægge tvister hurtigere og nedbringe omkostningerne og herved lette adgangen til fysisk infrastruktur og dermed den hurtige etablering, der tilstræbes med dette direktiv (18).
61.      Jeg er dog af følgende grunde af den opfattelse, at et parallelt system ikke er i strid med formålene med direktiv 2014/61.
62.      For det første følger det af artikel 1, stk. 2 og 3, i direktiv 2014/61, sammenholdt med 11. betragtning hertil, at dette direktiv fastsætter minimumskrav i forbindelse med adgang til fysisk infrastruktur. Som følge heraf synes den harmonisering, der foretages ved dette direktiv, ikke at indebære et krav om at indføre et sekventielt system på bekostning af retssager. Det er ganske vist korrekt, at medlemsstaterne kan indføre et sådant system, men de er ikke forpligtet til at gøre det. Efter min opfattelse er det i det væsentlige tilstrækkeligt til at opfylde dette direktivs formål, at der gives mulighed for en udenretslig procedure, uden at det er nødvendigt at gøre den obligatorisk.
63.      I denne forbindelse skal det påpeges, at forvaltningsorganers og forvaltningsdomstoles funktion og effektivitet kan være forskellig fra medlemsstat til medlemsstat. Det forekommer derfor rimeligt at indrømme dem en vis skønsmargen i denne henseende. Mens visse medlemsstater kan finde det hensigtsmæssigt at indføre et sekventielt system for at aflaste retssystemet, kan andre være af en anden opfattelse (19).
64.      For det andet kan tvister vedrørende adgang til eksisterende fysisk infrastruktur på telekommunikationsområdet kræve en vis sagkundskab. Efter min opfattelse er en national ret dog ikke ude af stand til at varetage en sådan opgave, som i det væsentlige kræver, at der fastsættes retfærdige og rimelige vilkår og betingelser for adgang (artikel 3, stk. 5, første og tredje afsnit, i direktiv 2014/61). Under alle omstændigheder synes fastlæggelsen af afgifter for adgang til fysisk infrastruktur på telekommunikationsområdet ikke at kræve, at tilsynsorganet foretager centraliseret overvågning, i modsætning til de afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur, som blev drøftet i den sag, der gav anledning til CTL Logistics-dommen (20).
65.      Jeg konkluderer derfor, at et parallelt system såsom det i den foreliggende sag omhandlede er foreneligt med formålene med direktiv 2014/61.
66.      Dermed foreslår jeg, at det første spørgsmål besvares med, at artikel 3, stk. 4, og artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for national lovgivning, hvorefter en netoperatør har ret til enten at indgive anmodning om tvistbilæggelse til tvistbilæggelsesorganet eller at indbringe sagen for en almindelig domstol.
B.      Det andet præjudicielle spørgsmål
1.      Indledende bemærkninger
67.      Det andet spørgsmål vedrører artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61, sammenholdt med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet samt chartrets artikel 47. Det synes nødvendigt at anføre to bemærkninger i denne henseende.
68.      For det første er det kun effektivitetsprincippet, der er relevant i den foreliggende sag, eftersom den forelæggende ret ikke har anført nogen elementer, der gør det muligt for Domstolen at vurdere overholdelsen af ækvivalensprincippet.
69.      For det andet anser den forelæggende ret effektivitetsprincippet og chartrets artikel 47 for at være ligeværdige. Dette rejser det spørgsmål, om det er nødvendigt at undersøge begge, eller om den foreliggende sag kun skal vurderes i lyset af enten dette princip eller denne bestemmelse (21).
70.      I betragtning af begrundelsen i forelæggelseskendelsen synes den forelæggende ret dog på den ene side at ønske oplyst, om effektivitetsprincippet er til hinder for en national processuel regel, hvorefter en udenretslig procedure skal afbrydes, hvis en af parterne efterfølgende anlægger sag med samme genstand ved en domstol. På den anden side synes den forelæggende ret at være i tvivl om, hvorvidt en sådan processuel regel alligevel kan være nødvendig i lyset af adgangen til effektive retsmidler, navnlig for at undgå modstridende afgørelser og sikre retssikkerheden.
71.      I det væsentlige kan der, i det mindste efter den forelæggende rets opfattelse, være en åbenbar modstrid mellem sikringen af den effektive virkning af de rettigheder, der følger af direktiv 2014/61, og sikringen af adgangen til effektive retsmidler (22). Det er derfor nødvendigt at bedømme den omhandlede nationale processuelle regel under hensyn til såvel effektivitetsprincippet som adgangen til effektive retsmidler for at finde en afbalanceret løsning, der forhindrer den åbenbare modstrid, som den forelæggende ret har påpeget.
72.      Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret dermed nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61 og effektivitetsprincippet skal fortolkes således, at de er til hinder for en national processuel regel, i henhold til hvilken en tvistbilæggelsesprocedure ved det nationale tvistbilæggelsesorgan afbrydes, såfremt en af parterne i løbet af denne procedure anlægger sag med samme genstand ved den kompetente domstol. Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, ønsker den nævnte ret oplyst, om denne nationale processuelle regel alligevel kræves i henhold til chartrets artikel 47.
2.      Effektivitetsprincippet
73.      Siden dommen i sagen Rewe-Zentralfinanz og Rewe-Zentral (23) har Domstolen til stadighed fastslået, at det i mangel af EU-regler på området tilkommer hver medlemsstats nationale retssystem at udpege de kompetente retter og domstole og fastsætte de detaljerede processuelle regler om søgsmål vedrørende sikringen af rettigheder, som borgerne er tillagt ved EU-retten. Disse regler må dog ikke være mindre gunstige end reglerne om tilsvarende nationale søgsmål (ækvivalensprincippet), og de må ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de ved EU-retten tillagte rettigheder (effektivitetsprincippet).
74.      Det er således en betingelse for, at effektivitetsprincippet finder anvendelse, at der ikke foreligger EU-retlige processuelle regler om søgsmål vedrørende sikringen af rettigheder, som borgerne er tillagt ved EU-retten.
75.      I denne henseende følger det for så vidt angår direktiv 2014/61 af min undersøgelse af det første spørgsmål, at i) medlemsstaterne skal fastsætte en udenretslig procedure for bilæggelse af tvister vedrørende adgang til fysisk infrastruktur (artikel 3, stk. 4), at ii) afgørelser truffet af tvistbilæggelsesorganet skal kunne indbringes for en domstol (artikel 10, stk. 6), og at iii) hver af parterne skal have mulighed for at indbringe sagen for en domstol (artikel 3, stk. 5, andet afsnit).
76.      Direktiv 2014/61 fastsætter imidlertid ikke nogen regler om prioritering mellem retsmidlerne i) og iii), der er omhandlet ovenfor. Heraf følger således, at enhver national processuel regel, der fastsætter en sådan prioritering, henhører under princippet om procesautonomi med forbehold af, at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet overholdes.
77.      I denne henseende skal hvert enkelt tilfælde, hvor der opstår spørgsmål om, hvorvidt en national processuel bestemmelse gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at anvende EU-retten, som Domstolen til stadighed har fastslået, bedømmes under hensyn til, hvilken stilling bestemmelsen indtager i den samlede procedure, herunder dens forløb og dens særlige kendetegn, for de forskellige nationale retsinstanser. Under denne synsvinkel skal der i givet fald tages hensyn til de principper, der ligger til grund for den nationale retspleje, bl.a. kontradiktionsprincippet, retssikkerhedsprincippet og princippet om en hensigtsmæssig sagsbehandling (24).
78.      Under den foreliggende sags omstændigheder skal det erindres, at det i niende betragtning til direktiv 2014/61 anføres, at foranstaltninger, der tager sigte på at udnytte eksisterende infrastruktur mere effektivt, forventes at yde et betydeligt bidrag til at sikre en hurtig og omfattende etablering af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation, som er formålet med dette direktiv.
79.      Dermed skal enhver netoperatør have ret til adgang til en anden operatørs fysiske infrastruktur, forudsat at betingelserne i artikel 3, stk. 2, i direktiv 2014/61 er opfyldt, og – i henhold til denne bestemmelses stk. 3 – at infrastrukturoperatøren ikke fremsætter nogen objektive, gennemsigtige og forholdsmæssige grunde til at nægte adgang.
80.      Det er klart, at indførelsen af en procedure for bilæggelse af tvister vedrørende adgang til fysisk infrastruktur, i henhold til hvilken tvistbilæggelsesorganet principielt skal træffe afgørelse så hurtigt som muligt og under alle omstændigheder inden for fire måneder (25), letter adgangen til eksisterende fysisk infrastruktur og dermed fremmer formålet med direktiv 2014/61.
81.      I den foreliggende sag anvendte Telekom denne procedure med henblik på at opnå adgang til T-2’s fysiske infrastruktur. T-2 anlagde herefter sag om spørgsmålet ved en ret med påstand om, at det blev fastslået, at Telekom ikke havde ret til adgang til T-2’s fysiske infrastruktur. I henhold til national ret skal proceduren for tvistbilæggelsesorganet under disse omstændigheder automatisk afbrydes.
82.      Efter min opfattelse gør dette udøvelsen af Telekoms ret til inden for en rimelig frist at opnå adgang til T-2’s fysiske infrastruktur, som er sikret ved artikel 3, stk. 2, i direktiv 2014/61, sammenholdt med niende betragtning hertil, uforholdsmæssigt vanskelig eller i praksis umulig. Endvidere skader det den effektive virkning (effet utile) af den udenretslige tvistbilæggelsesprocedure, der er omhandlet i artikel 3, stk. 4, i direktiv 2014/61 (26).
83.      Muligheden for at gøre brug af et tvistbilæggelsesorgan og dermed opnå en hurtig bilæggelse af en tvist vedrørende adgang til fysisk infrastruktur eller vilkårene og betingelserne for en sådan adgang har således til formål at sikre den effektive virkning af retten til adgang. I en situation, hvor en operatør de facto har valgt at indbringe en sag for et tvistbilæggelsesorgan og ikke for en civil domstol, er en automatisk afbrydelse af førstnævnte procedure, så snart modparten anlægger sag med samme genstand for en domstol, i strid med effektivitetsprincippet og den effektive virkning af artikel 3, stk. 4, i direktiv 2014/61.
84.      I den foreliggende sag fremgår det af sagsakterne, at proceduren for tvistbilæggelsesorganet og sagen for den civile domstol har samme genstand. Dette er heller ikke blevet bestridt af nogen af de berørte parter. Faktisk kan et søgsmål med påstand om, at det fastslås, at netoperatøren ikke skal gives adgang til den fysiske infrastruktur, anses for blot at udgøre et forsvarsmiddel mod den første procedure, der er indbragt for tvistbilæggelsesorganet, i form af en selvstændig sag ved en domstol (27). Under alle omstændigheder skal den forelæggende ret sikre sig, at de to verserende sager har nøjagtig samme genstand, og at der ikke foreligger yderligere påstande, som begrunder, at der efterfølgende anlægges sag ved en domstol (28).
3.      Adgangen til effektive retsmidler
85.      Jeg har i punkt 76 i dette forslag til afgørelse konstateret, at direktiv 2014/61 ikke fastsætter regler om prioritering mellem tvistbilæggelsesprocedurer og retssager med samme genstand.
86.      Det tilkommer således principielt medlemsstater, der vælger at gennemføre artikel 3 i direktiv 2014/61 ved at indføre et parallelt system, at vedtage regler for de praktiske foranstaltninger i forbindelse med udøvelsen af de retsmidler, der er fastsat i denne bestemmelse.
87.      I den foreliggende sag har den nationale lovgiver faktisk vedtaget sådanne regler. Som det fremgår af min drøftelse i forrige afsnit, kan disse regler imidlertid gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt eller umuligt at udøve de rettigheder, som netoperatører, der ønsker at opnå adgang til eksisterende fysisk infrastruktur, er tillagt ved direktiv 2014/61. På denne baggrund skal de nationale myndigheder, herunder domstolene og de kompetente tvistbilæggelsesorganer, sikre den effektive beskyttelse af de rettigheder, der følger af direktiv 2014/61, ved at undlade at anvende den nationale retsregel, der kræver, at proceduren ved tvistbilæggelsesorganet afbrydes.
88.      Imidlertid kan denne manglende anvendelse og dermed behovet for at sikre den effektive virkning af direktiv 2014/61 give anledning til et potentielt problem: Da der ikke findes prioriteringsregler, indebærer den parallelle gennemførelse af to forskellige procedurer med nøjagtig samme genstand en risiko for modstridende afgørelser, som ville føre til en situation med retlig usikkerhed. Dette kan betragtes som en begrænsning af adgangen til effektive retsmidler, som er sikret ved chartrets artikel 47 (29).
89.      Det følger imidlertid af fast retspraksis, at grundlæggende rettigheder ikke er absolutte og kan undergives begrænsninger. I henhold til chartrets artikel 52, stk. 1, kan en begrænsning af retten til effektive retsmidler for en domstol som sikret ved chartrets artikel 47 være begrundet, såfremt den er fastsat i lovgivningen, respekterer rettighedens væsentligste indhold og under iagttagelse af proportionalitetsprincippet er nødvendig og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af EU, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder (30).
90.      For det første udgør sikringen af den effektive virkning af retten til adgang til eksisterende fysisk infrastruktur som fastsat i artikel 3, stk. 2, i direktiv 2014/61, navnlig ved at gøre det muligt for en operatør at opnå en hurtig bilæggelse af tvisten vedrørende en sådan adgang som sikret ved dette direktivs artikel 3, stk. 4, i den foreliggende sag nødvendigvis et mål af almen interesse, der er anerkendt af EU.
91.      For det andet synes den parallelle gennemførelse af to forskellige procedurer at være nødvendig for at nå dette mål. Det kan hævdes, at en fastsættelse af princippet om, at det organ, som sagen først blev indbragt for, hvilket i dette tilfælde var tvistbilæggelsesorganet, har fortrinsret, både ville sikre retten til adgang til fysisk infrastruktur og reducere risikoen for modstridende afgørelser (31). Imidlertid ville dette også begrænse den anden parts adgang til effektive retsmidler, eftersom det ville indebære, at retssagen suspenderes eller afbrydes. Da direktiv 2014/61 ikke fastsætter prioriteringsregler, skal medlemsstaterne dog efter min opfattelse ikke nødvendigvis pålægges at følge princippet om, at det organ, som sagen først blev indbragt for, har fortrinsret.
92.      For det tredje reducerer følgende aspekter efter min opfattelse risikoen for modstridende afgørelser.
93.      Indledningsvis anføres, at hvis tvistbilæggelsesorganets afgørelse træffes, før en domstol afsiger dom, vil denne afgørelse være bindende og kan dermed håndhæves af den operatør, der ønsker adgang til en fysisk infrastruktur (32). Dette opfylder formålet med direktiv 2014/61.
94.      Tilsvarende vil denne afgørelse, således som Kommissionen påpegede i retsmødet, uden tvivl være nyttig for den ret, der skal træffe afgørelse om samme spørgsmål (33). I betragtning af tvistbilæggelsesorganets sagkundskab vil dets afgørelse således kunne fritage den nationale ret fra at indhente en ekspertudtalelse og således fremskynde retsforhandlingerne. Endvidere kan den nationale ret, uden at dette berører mere detaljerede nationale regler om virkningen af administrative afgørelser i civile sager, henvise til tvistbilæggelsesorganets afgørelse, når den anfører begrundelsen for sin egen afgørelse (34).
95.      Desuden kan alle andre nationale processuelle regler, som kan reducere risikoen for modstridende afgørelser, nærmere bestemt i tilfælde af en appel iværksat ved en forvaltningsdomstol til prøvelse af et tvistbilæggelsesorgans afgørelse, finde anvendelse med forbehold af, at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet overholdes (35).
96.      På baggrund af ovenstående betragtninger konkluderer jeg, at artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61, sammenholdt med effektivitetsprincippet, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national processuel regel, i henhold til hvilken en tvistbilæggelsesprocedure ved det nationale tvistbilæggelsesorgan afbrydes, såfremt en af parterne i løbet af denne procedure anlægger sag med samme genstand ved den kompetente domstol. Endvidere er en sådan national processuel regel ikke en betingelse for adgangen til effektive retsmidler som sikret ved chartrets artikel 47.
97.      Såfremt Domstolen i modsætning til mit forslag lægger til grund, at effektivitetsprincippet ikke er til hinder for en sådan national processuel regel, eller at chartrets artikel 47 kræver en sådan regel, bør den forelæggende ret ikke desto mindre sikre, at den retssag, der anlægges, mens der verserer en udenretslig procedure med samme genstand, ikke blot har til formål at forhindre den part, som anmoder om adgang til en fysisk infrastruktur, i at opnå en hurtig bilæggelse af tvisten. I denne henseende bør der navnlig tages hensyn til de forhold, der er omhandlet i punkt 84 i dette forslag til afgørelse.
98.      Hvis den forelæggende ret drager den modsatte konklusion, skal den anvende enhver national processuel regel, der står til dens rådighed, for at forhindre misbrug af processuelle rettigheder (36).
V.      Forslag til afgørelse
99.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de præjudicielle spørgsmål fra Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Republikken Sloveniens øverste domstol) således:
»1)      Artikel 3, stk. 4, og artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/61/EU af 15. maj 2014 om foranstaltninger for at reducere omkostningerne ved etablering af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation
skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en netoperatør i tilfælde af en tvist vedrørende adgang til eksisterende fysisk infrastruktur har ret til enten at indgive anmodning om tvistbilæggelse til tvistbilæggelsesorganet eller at indbringe sagen for en almindelig domstol.
2)      Artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61, sammenholdt med effektivitetsprincippet
skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national processuel regel, i henhold til hvilken en tvistbilæggelsesprocedure ved det nationale tvistbilæggelsesorgan afbrydes, såfremt en af parterne i løbet af denne procedure anlægger sag med samme genstand ved den kompetente domstol. En sådan national processuel regel er ikke en betingelse for adgangen til effektive retsmidler som sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 15.5.2014 om foranstaltninger for at reducere omkostningerne ved etablering af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation (EUT 2014, L 155, s. 1).
3 –      Jf. punkt 14 i dette forslag til afgørelse.
4 –      Jf. i denne retning dom af 20.3.1986, Tissier (35/85, EU:C:1986:143, præmis 9), og af 5.3.2026, Daraa (C-458/24, EU:C:2026:146, præmis 40).
5 –      Dom af 17.11.1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, præmis 12), og af 5.3.2026, ErdrichUmformtechnik (C-828/24, EU:C:2026:154, præmis 24).
6 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1).
7 –      Dom af 12.1.2023, NemzetiAdatvédelmiésInformációszabadságHatóság (C-132/21, EU:C:2023:2, præmis 33, herefter »dommen i sagen Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság«).
8 –      Dommen i sagen Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (præmis 34 og 35). Hvad angår den sammenhæng, som forordning 2016/679 indgår i, og de formål, der forfølges med denne forordning, jf. denne doms præmis 36-44.
9 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.2.2001 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering (EFT 2001, L 75, s. 29). Dette direktiv blev ophævet og erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/34/EU af 21.11.2012 om oprettelse af et fælles europæisk jernbaneområde (EUT 2012, L 343, s. 32).
10 –      Jf. i denne retning dom af 9.11.2017, 2017, CTL Logistics (C-489/15, EU:C:2017:834, præmis 45).
11 –      Jf. i denne retning dom af 9.11.2017, CTL Logistics (C-489/15, EU:C:2017:834, præmis 86).
12 –      Jeg påpeger desuden, at alle de bestemmelser i direktiv 2014/61, som giver mulighed for at indbringe tvisten for tvistbilæggelsesorganet, nu er samlet i artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2024/1309 af 29.4.2024 om foranstaltninger til reduktion af omkostningerne ved etablering af gigabitnet til elektronisk kommunikation, om ændring af forordning (EU) 2015/2120 og om ophævelse af direktiv 2014/61/EU (forordningen om gigabitinfrastruktur) (EUT L, 2024/1309). Jf. i denne henseende også sammenligningstabellen i bilaget til denne forordning.
13 –      I henhold til artikel 18, stk. 1, i forordning 2024/1309 og med den mulighed for fravigelse, der er fastsat i samme bestemmelses stk. 2, blev direktiv 2014/61 ophævet med virkning fra den 12.11.2025.
14 –      Jf. punkt 39 i dette forslag til afgørelse.
15 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 11.12.2018 om oprettelse af en europæisk kodeks for elektronisk kommunikation (EUT 2018, L 321, s. 36).
16 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 7.3.2002 forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EFT 2002, L 108, s. 51). Dette direktiv blev ophævet ved direktiv 2018/1972. Artikel 34 i direktiv 2002/22 svarer i det væsentlige til artikel 25 i direktiv 2018/1972.
17 –      Dom af 18.3.2010, Alassini m.fl. (C-317/08 – C-320/08, EU:C:2010:146, præmis 42-44, herefter »dommen i sagen Alassini m.fl.«).
18 –      Jf. analogt dommen i sagen Alassini m.fl. (præmis 45 og 65).
19 –      Jf. analogt dommen i sagen Alassini m.fl. (præmis 64).
20 –      Dom af 9.11.2017 (C-489/15, EU:C:2017:834, præmis 57 og 58).
21 –      Domstolen endnu ikke haft lejlighed til at tydeliggøre sammenhængen mellem effektivitetsprincippet og adgangen til effektive retsmidler i situationer, der hører under den nationale procesautonomi (jf. mit forslag til afgørelse Finanmadrid EFC, C-49/14, EU:C:2015:746, punkt 85). Dette spørgsmål er blevet drøftet af en række generaladvokater (som er nævnt i mit forslag til afgørelse Finanmadrid EFC, C-49/14, EU:C:2015:746, fodnote 28) og har været genstand for omfattende diskussioner i den juridiske litteratur (jf. bl.a. S. Prechal og R. Widdershoven, »Redefining the Relationship between »Rewe-effectiveness« and Effective Judicial Protection«, Review of European Administrative Law, bind 4, nr. 2, 2011, s. 31-50, og J. Krommendijk, »Is there light on the horizon? The distinction between »Rewe effectiveness« and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte«, Common Market Law Review, bind 53, nr. 5, 2016, s. 1395-1418). I denne sammenhæng har Domstolen på den ene side bemærket, at kravet om effektivitet i det væsentlige er udtryk for medlemsstaternes almindelige forpligtelse til at sikre retsbeskyttelsen af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten (jf. bl.a. dommen i sagen Alassini m.fl., præmis 49). Endvidere argumenterede Domstolen i domme såsom dom af 22.12.2010, DEB (C-279/09, EU:C:2010:811, præmis 27-29), hovedsagelig på grundlag af princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, selv om den forelæggende ret i sit spørgsmål kun havde henvist til effektivitetsprincippet. På den anden side er det bl.a. muligt kun at bedømme en sag i lyset af effektivitetsprincippet, når den omhandlede nationale retsregel vedrører en administrativ procedure (jf. i denne retning dom af 27.6.2018, Diallo, C-246/17, EU:C:2018:499, præmis 45). Endvidere er en national processuel regel, der ikke opfylder kravet om effektivitet, som kan forekomme mindre strengt, også i strid med chartrets artikel 47, sammenholdt med chartrets artikel 52, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 3.4.2025, Barouk, C-283/24, EU:C:2025:236, præmis 41 og 42). En efterfølgende undersøgelse af den omhandlede processuelle regel i lyset af chartrets artikel 47 synes således at være overflødig. På visse specifikke områder, såsom forbrugerbeskyttelse, kan den beskyttelse, der følger af effektivitetsprincippet, dog have forrang for chartrets artikel 47 (jf. i denne retning mit forslag til afgørelse Finanmadrid EFC, C-49/14, EU:C:2015:746, punkt
89-92).
22 –      Vedrørende situationer, hvor effektivitetsprincippet og adgangen til effektive retsmidler synes at være i modstrid med hinanden, og det kan være nødvendigt at forene dem, jf. S. Peers, T. Hervey, J. Kenner og A. Ward (udg.), The EU Charter of Fundamental Rights, A Commentary, Hart Publishing, 2021, s. 1258.
23 –      Dom af 16.12.1976 (33/76, EU:C:1976:188).
24 –      Dom af 14.12.1995, van Schijndel og van Veen (C-430/93 og C-431/93, EU:C:1995:441, præmis 19).
25 –      Artikel 3, stk. 5, andet afsnit, i direktiv 2014/61.
26 –      Jf. analogt dom af 14.4.2016, Sales Sinués og Drame Ba (C-381/14 og C-385/14, EU:C:2016:252, præmis 36).
27 –      Jf. analogt dom af 8.12.1987, GubischMaschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, præmis 16). Selv om denne dom vedrører begrebet lis pendens i forbindelse med konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (Bruxelleskonventionen), illustrerer den den situation, at der anlægges et søgsmål for at blokere en verserende sag, som er indledt af modparten.
28 –      Vedrørende begrebet »samme genstand«, dog i forbindelse med den bestemmelse, der nu er artikel 29, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1) og artikel 136, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14.6.2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1) jf. dom af 19.10.2017, Merck (C-231/16, EU:C:2017:771, præmis 39 og 40 og den deri nævnte retspraksis).
29 –      Jf. i denne retning dommen i sagen Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (præmis 51, 53 og 56), og dom af 13.7.2023, Ferrovienord (C-363/21 og C-364/21, EU:C:2023:563, præmis 98). I Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis er modstridende retsafgørelser i lignende sager, som dog ikke vedrører de samme parter eller de samme faktiske omstændigheder, altid blevet bedømt på grundlag af retssikkerhedsprincippet, som er forankret i artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention om beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4.11.1950. Jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 20.10.2011, Nejdet Şahin og Perihan Şahin mod Tyrkiet, CE:ECHR:2011:1020JUD001327905 §§ 56-58, af 29.11.2016, Lupeni Greek Catholic Parish m.fl. mod Rumænien, CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, § 116, og af 8.6.2023, Aydin m.fl. mod Tyrkiet, CE:ECHR:2023:0516DEC002372111, § 60.
30 –      Dom af 27.9.2017, Puškár (C-73/16, EU:C:2017:725, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også dommen i sagen Alassini m.fl. (præmis 63) og dommen i sagen Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (præmis 51).
31 –      Denne opfattelse kommer til udtryk i artikel 132 i forordning 2017/1001, som fastsætter, at »medmindre der er særlige årsager til at fortsætte sagens behandling«, er det det første organ, som en tvist vedrørende et EU-varemærkes gyldighed er indbragt for, der har kompetence i sagen (jf. dom af 8.6.2023, LM (Modkrav med påstand om varemærkets ugyldighed), C-654/21, EU:C:2023:462, præmis 53). Vedrørende prioriteringsregler generelt jf. generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse NemzetiAdatvédelmiésInformációszabadságHatóság (C-132/21, EU:C:2022:661, punkt
68 og 69).
32 –      Jf. artikel 3, stk. 5, første afsnit, i direktiv 2014/61.
33 –      Jf. i denne retning dom af 27.9.2017, Puškár (C-73/16, EU:C:2017:725, præmis 66).
34 –      Dom af 27.10.2022, DB Station & Service (C-721/20, EU:C:2022:832, præmis 83).
35 –      Jf. analogt dom af 13.7.2023, Ferrovienord (C-363/21 og C-364/21, EU:C:2023:563, præmis 98).
36 –      For en sammenlignende undersøgelse af misbrug af processuelle rettigheder jf. M. Taruffo, Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer Law International, 1999.