62023CO0787
DOMSTOLENS KENDELSE (Sjette Afdeling)
4. juli 2024 (
*1
)
»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – regler for institutionerne – artikel 263 TEUF – annullationssøgsmål – fuld anvendelse af Schengenreglerne i Rumænien – ikke anfægtelig retsakt – krævet enstemmighed ikke opnået – delvist åbenbart afvisningsgrundlag for søgsmålet i første instans – anmodning om tidsfrist, der gør det muligt at »genoptage sagen« – delvist åbenbart, at Den Europæiske Unions Ret ikke har kompetence – åbenbart, at appellen delvist skal afvises, delvist skal forkastes som ugrundet«
I sag C-787/23 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 18. december 2023,
Eugen Tomac, Bruxelles (Belgien), ved advokat R. Duta,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Rådet for Den Europæiske Union,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, T. von Danwitz, og dommerne P.G. Xuereb (refererende dommer) og A. Kumin,
generaladvokat: A.M. Collins,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 181 i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Med appellen har Eugen Tomac nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets kendelse af 26. oktober 2023, Tomac mod Rådet (T-48/23, herefter »den appellerede kendelse«), EU:T:2023:684), hvorved Retten afviste det af ham anlagte søgsmål, der var anlagt i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om dels annullation af Rådet for Den Europæiske Unions retsakt af 8. december 2022 om ikke at vedtage udkast nr. 15218/22 til Rådets afgørelse om den fulde anvendelse af Schengenreglerne i Bulgarien og Rumænien (herefter »den omtvistede retsakt«), dels – såfremt han ikke blev tildelt status som »privilegeret sagsøger« – om fastsættelse af en frist, som i givet fald ville gøre det muligt for Europa-Parlamentet eller en anden EU-institution eller national institution, der handler i denne egenskab, at genoptage sagen.
Retsforskrifter
2
Artikel 4 i akten om Republikken Bulgariens og Rumæniens tiltrædelsesvilkår samt om tilpasninger af de traktater, som Den Europæiske Union bygger på (EUT 2005, L 157, s. 203, herefter »tiltrædelsesakten«), der i medfør af artikel 2, stk. 2, i traktaten mellem EU’s medlemsstater og Republikken Bulgarien og Rumænien om Republikken Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse af Den Europæiske Union (EUT 2005, L 157, s. 11) er knyttet som bilag til denne traktat, som blev undertegnet den 25. april 2005 og trådte i kraft den 1. januar 2007, har følgende ordlyd:
»1.   Bestemmelserne i Schengen-reglerne som integreret i Den Europæiske Union […], og de retsakter, der bygger derpå eller på anden måde har tilknytning dertil, jf. bilag II, samt alle andre sådanne retsakter, der vedtages før tiltrædelsesdatoen, er bindende for og finder anvendelse i Bulgarien og Rumænien fra tiltrædelsesdatoen.
2.   De bestemmelser i Schengen-reglerne som integreret i Den Europæiske Union og de retsakter, der bygger derpå eller på anden måde har tilknytning dertil, som ikke er omhandlet i stk. 1, er bindende for Bulgarien og Rumænien fra tiltrædelsesdatoen, men finder først anvendelse i hver af disse stater, når Rådet har truffet afgørelse herom, efter at det i overensstemmelse med de relevante Schengen-evalueringsprocedurer er blevet sikret, at de nødvendige betingelser for gennemførelse af alle de pågældende regler er opfyldt i den pågældende stat.
Rådet træffer efter høring af Europa-Parlamentet afgørelse med enstemmighed blandt dem af dets medlemmer, der repræsenterer regeringerne i de medlemsstater, for hvilke de i dette stykke omhandlede bestemmelser allerede er blevet iværksat, og repræsentanten for regeringen i den medlemsstat, for hvilken bestemmelserne skal iværksættes. […]«
Tvistens baggrund
3
Tvistens baggrund er beskrevet af Retten i den appellerede kendelses præmis 2-20 og kan med henblik på den foreliggende appelsag sammenfattes som følger.
4
Appellanten er medlem af Europa-Parlamentet og rumænsk statsborger.
5
Efter Rumæniens tiltrædelse af Unionen den 1. januar 2007 traf denne medlemsstat i perioden 2009-2011 en række foranstaltninger som led i Schengenevalueringsprocedurerne med det formål at opfylde kriterierne for, at Schengenreglerne kunne anvendes fuldt ud.
6
Rådets formandskab udarbejdede to udkast til afgørelse om fuld anvendelse af Schengenreglerne i Rumænien, og efterfølgende vedtog Europa-Parlamentet forskellige beslutninger, hvori det støttede Rumæniens tiltrædelse af Schengenområdet og opfordrede Rådet til at tage de fornødne skridt hertil. Disse to udkast til afgørelse kom dog ikke til afstemning i Rådet.
7
Den 29. november 2022 fremlagde Rådets formandskab på grundlag af tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, udkast nr. 15218/22 til Rådets afgørelse om fuld anvendelse af Schengenreglerne i Bulgarien og Rumænien (herefter »udkast nr. 15218/22«).
8
Den 8. december 2022 samledes Rådet (retlige og indre anliggender) (RIA) for at tage stilling til udkast nr. 15218/22, der var opført som punkt 3, litra a), på dagsordenen for denne samling, hvorefter der kunne begæres afstemning blandt repræsentanterne for de berørte medlemsstaters regeringer med henblik på en eventuel vedtagelse. Da det ikke lykkedes at opnå enstemmighed, blev dette udkast ikke vedtaget.
9
Ved e-mail af 15. december 2022 spurgte appellanten generaldirektøren for retlige og indre anliggender i Generalsekretariatet for Rådet, om hun kunne meddele ham resultatet af afstemningen om udkast nr. 15218/22 sammen med protokollen fra samlingen den 8. december 2022 eller den dertil hørende rapport.
10
Ved e-mail af 16. december 2022 oplyste generaldirektøren for retlige og indre anliggender i Generalsekretariatet for Rådet appellanten om, at udkast nr. 15218/22 faktisk ikke var blevet vedtaget under denne samling, og at det i henhold til artikel 8 og 9 i Rådets forretningsorden ikke var muligt at offentliggøre afstemningsresultatet, eftersom der var tale om forhandlinger om en ikke-lovgivningsmæssig retsakt, som ikke var tilgængelige for offentligheden. Generaldirektøren tilføjede, at protokollen fra denne samling heller ikke var blevet offentliggjort.
Sagen for Retten og den appellerede kendelse
11
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 6. februar 2023 anlagde appellanten i henhold til artikel 263 TEUF et annullationssøgsmål til prøvelse af den omtvistede retsakt og, såfremt han ikke blev tildelt status som »privilegeret sagsøger«, fastsættelse af en frist, som i givet fald ville gøre det muligt for Parlamentet eller en anden EU-institution eller national institution, der handler i denne egenskab, at »genoptage sagen«.
12
Den 26. oktober 2023 afviste Retten sagen i henhold til artikel 126 i sit procesreglement uden at fortsætte sagens behandling, idet det delvis var åbenbart, at den ikke kunne antages til realitetsbehandling, og at Retten savnede kompetence.
13
For så vidt angår den første påstand konstaterede Retten dels i den appellerede kendelses præmis 31, at det til trods for afslutningen af Schengenevalueringsprocedurerne og Parlamentets vedtagelse af en række beslutninger ikke var lykkedes at opnå den i henhold til tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, krævede enstemmighed blandt repræsentanterne for de berørte medlemsstaters regeringer med hensyn til afstemningen i Rådet om udkast nr. 15218/22, dels i denne kendelses præmis 32, at der i denne akts artikel 4 ikke var fastsat nogen frist, efter hvis udløb Rådet skal have truffet eller antages at have truffet en afgørelse.
14
I den nævnte kendelses præmis 33 fremhævede Retten, at det ville være i strid med ordlyden af denne artikel, der udtrykkeligt fastsætter en procedure i flere faser og ikke angiver nogen frist herfor, at fratage Rådet den beføjelse, som det har til at træffe en afgørelse som omhandlet i den nævnte artikel med enstemmighed blandt repræsentanterne for de berørte medlemsstaters regeringer, så snart de foregående faser er afsluttet.
15
Endvidere tilføjede Retten i den appellerede kendelses præmis 34, at det stadig ville være muligt, at Rådet sætter udkast nr. 15218/22 på dagsordenen for en ny samling, eller at Rådets formandskab udarbejder et nyt udkast til Rådets afgørelse om den fulde anvendelse af Schengenreglerne i Rumænien.
16
Retten konkluderede således i denne kendelses præmis 35, at der i mangel af den krævede enstemmighed ved afstemningen om udkast nr. 15218/22 ikke var truffet nogen afgørelse fra Rådet som omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, og at den afstemning, der medførte, at dette udkast ikke blev vedtaget, ikke skulle forstås således, at Rådet havde afvist at træffe en sådan afgørelse på et senere tidspunkt.
17
Følgelig fastslog Retten i den nævnte kendelses præmis 36, at den omtvistede retsakt ikke kunne anses for at være en anfægtelig retsakt som omhandlet i artikel 263 TEUF, og afviste i den samme kendelses præmis 38 den første påstand, idet det var åbenbart, at den ikke kunne antages til realitetsbehandling.
18
For så vidt angår den anden påstand anførte Retten i den appellerede kendelses præmis 39, at det udelukkende er en medlemsstat, Parlamentet, Rådet eller Kommissionen, der kan have status som »privilegeret sagsøger«, og fastslog således, at appellanten ikke kunne tildeles denne status.
19
I øvrigt lagde Retten i denne kendelses præmis 40 til grund, at den ikke havde kompetence til at »fastsætte en frist« for, hvornår Parlamentet, en anden EU-institution eller Rumænien kan anlægge et annullationssøgsmål, og præciserede, at søgsmålsfristerne er ufravigelige, hvorfor de ikke kan ændres af parterne eller af retsinstansen.
20
Følgelig afviste Retten i den nævnte kendelses præmis 41 den anden påstand, idet det var åbenbart, at den savnede kompetence.
Appellantens påstande og retsforhandlingerne for Domstolen
21
Ved appel iværksat den 18. december 2023 har appellanten nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede kendelse og hjemviser sagen til en anden af Rettens afdelinger med henblik på, at denne træffer afgørelse om påstanden og subsidiært omgør denne kendelse.
Appellen
22
I henhold til artikel 181 i Domstolens procesreglement kan Domstolen, hvis det er åbenbart, at en appel helt eller delvist skal afvises, eller den helt eller delvist er åbenbart ugrundet, når som helst, på forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten, ved begrundet kendelse beslutte helt eller delvist at afvise eller forkaste appellen.
23
Der er grundlag for at anvende denne bestemmelse i den foreliggende sag.
24
Til støtte for appellen har appellanten fremført to anbringender, hvoraf det første vedrører en tilsidesættelse af artikel 263 TEUF, og det andet anbringende omhandler Rettens tilsidesættelse af visse retsprincipper såsom retssikkerhedsprincippet, princippet om den frie bevægelighed for personer og varer, princippet om forbud mod forskelsbehandling og ligebehandlingsprincippet, princippet om »gensidig hjælp« og princippet om »broderskab« og om loyalt samarbejde mellem medlemsstaterne samt et åbenbart urigtigt skøn.
Det første anbringende
25
For så vidt angår det første appelanbringende skal det indledningsvis bemærkes, at appellanten blot har hævdet, at den omtvistede retsakt udgør en anfægtelig retsakt som omhandlet i artikel 263 TEUF, og at han »dermed« skal tildeles status som »privilegeret sagsøger«, idet han i det væsentlige har gentaget den argumentation, som han fremførte for Retten, men ikke har påberåbt sig noget argument, der kan godtgøre, at Retten begik retlige fejl i denne henseende.
26
Det skal imidlertid bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Dette krav er ikke opfyldt, når appelskriftet uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med, blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence (dom af 10.9.2020, Hamas mod Rådet, C-386/19 P, EU:C:2020:691, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
27
Hvad dernæst angår appellantens argument om, at den manglende anerkendelse af den omtvistede retsakt som en anfægtelig retsakt i henhold til artikel 263 TEUF var en tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, TEU, må det konstateres, at appellanten ikke har forklaret, hvordan denne omstændighed skulle krænke medlemsstaternes lighed over for traktaterne og deres nationale identitet.
28
For så vidt som det angiveligt var med urette, at Retten fastslog, at det ikke er Rådets pligt at træffe afgørelse i medfør af tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, inden en rimelig frist i medfør af artikel 3, stk. 2 og 3, TEU og artikel 4, stk. 2, TEU, skal det endelig bemærkes, at disse bestemmelser ikke fastsætter nogen pligt af denne art for Rådet, og at Retten i øvrigt ikke begik en retlig fejl i den appellerede kendelses præmis 32, idet den konstaterede, at der i tiltrædelsesaktens artikel 4 ikke er fastsat nogen frist, efter hvis udløb Rådet skal have truffet eller antages at have truffet en afgørelse i henhold til denne artikels stk. 2.
29
Følgelig kan det første appelanbringende ikke tiltrædes.
Det andet anbringende
30
For så vidt angår det andet appelanbringende har appellanten i første række gjort gældende, at det forhold, at der ikke blev truffet afgørelse som omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, indebærer en tilsidesættelse af visse retsprincipper såsom de principper, der er opregnet i nærværende kendelses præmis 24.
31
Det må imidlertid konstateres dels, at appellanten ikke har angivet de anfægtede præmisser i den appellerede kendelse for så vidt angår de principper, der er nævnt i nærværende kendelses præmis 24, dels at han ikke har fremført argumenter, der kan så tvivl om Rettens konstatering i den appellerede kendelses præmis 35, hvorefter der i mangel af den krævede enstemmighed ved afstemningen om udkast nr. 15218/22 ikke var truffet nogen afgørelse fra Rådet som omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2. For så vidt som appellanten har påberåbt sig en tilsidesættelse af disse principper, skal det andet anbringende følgelig afvises i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende kendelses præmis 26.
32
Med hensyn til en angivelig forskelsbehandling af Rumænien i forhold til Republikken Kroatien skal det i anden række fastslås, at appellanten ikke har forklaret, hvordan en sådan forskelsbehandling, såfremt den måtte anses for godtgjort, skulle have påvirket vedtagelsen af en afgørelse som omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2.
33
Følgelig kan det andet appelanbringende heller ikke tiltrædes.
34
Det fremgår af samtlige ovenstående betragtninger, at appellen skal forkastes i sin helhed, idet det er åbenbart, at den delvist skal afvises, delvist skal forkastes som ugrundet.
Sagsomkostninger
35
I henhold til procesreglementets artikel 137, der i medfør af dette reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, træffes der afgørelse om sagsomkostninger ved den kendelse, hvormed sagens behandling ved Domstolen afsluttes.
36
Da nærværende kendelse er afsagt, inden appelskriftet blev forkyndt for den anden part i sagen, og inden denne har kunnet afholde omkostninger, bestemmes det, at appellanten bærer sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolen (Sjette Afdeling):
1)
Appellen forkastes, idet det er åbenbart, at den delvist skal afvises, delvist skal forkastes som ugrundet.
2)
Eugen Tomac bærer sine egne omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.