61991CJ0054_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 7. februar 1991 har Forbundsrepublikken Tyskland i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 1, anlagt sag med paastand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 90/644/EOEF af 30. november 1990 om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsaaret 1988, der er finansieret gennem Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (EFT L 350, s. 82).
2 I den anfaegtede beslutning har Kommissionen fastslaaet, at de undersoegelser, som Kommissionen havde foretaget, havde vist, at en del af de udgifter, som Tyskland havde anmeldt for det paagaeldende regnskabsaar, ikke opfyldte betingelserne i faellesskabsbestemmelserne og ikke kunne finansieres af EUGFL, Garantisektionen. Kommissionen fremlagde under de bilaterale droeftelser, som gik forud for beslutningen om regnskabsafslutning, for hvert enkelt tilfaelde sin begrundelse for, at den ikke fandt den paagaeldende transaktion i overensstemmelse med bestemmelserne; disse redegoerelser blev sammenfattet i en til Forbundsrepublikken fremsendt rapport om resultaterne af kontrollen i forbindelse med afslutningen af EUGFL-regnskaberne, Garantisektionen, for regnskabsaaret 1988 (herefter benaevnt "den sammenfattende rapport").
3 Sagsoegeren har paastaaet beslutningen delvis annulleret, for saa vidt som det deri afvises at lade EUGFL finansiere de under foelgende punkter i den sammenfattende beretning anfoerte beloeb:
a) Eksportrestitutioner for korn og sukker: 27 510 204 DM (punkt 3.3.1.1, 3.3.1.2, 3.3.1.3, 3.3.1.6, 4.1.13.1, 4.1.13.2, 4.1.13.3, 4.1.13.5, 4.1.13.8 i den sammenfattende rapport)
b) force majeure: 27 321,71 DM (punkt 4.1.3.1 i den sammenfattende rapport)
c) manglende eksportlicenser: 104 909,63 DM (punkt 4.1.3.2 i den sammenfattende rapport)
d) udfoersler, for hvilke der foerst blev indgivet udfoerselsangivelser til toldvaesenet, efter at varerne havde forladt Faellesskabets omraade: 18 037 338,54 DM (punkt 4.1.3.3 i den sammenfattende rapport)
e) kvantitative tab: 584,43 DM (punkt 4.1.3.4 i den sammenfattende rapport)
f) tidspunktet for toldstedernes godkendelse af angivelsen: 262 248 DM (punkt 4.1.3.5 i den sammenfattende rapport)
g) toldkontrolsystem for varer, som er omfattet af bestemmelserne om forhaandsfinansiering: 12 572 054,93 DM (punkt 4.1.3.6 i den sammenfattende rapport)
h) produktionsrestitutioner for stivelse og sukker: 6 200 360,76 DM (punkt 4.2.4.1 og 4.5.1.4 i den sammenfattende rapport).
4 Ved kendelse af 9. juli 1991 har Den Franske Republik faaet tilladelse til at indtraede i sagen til stoette for sagsoegeren.
5 Under retsforhandlingerne har Forbundsrepublikken Tyskland frafaldet sin paastand med hensyn til foelgende litra: b), e), f) ° kun for saa vidt angaar et beloeb paa 10 445 DM af den anfaegtede nedsaettelse paa 262 248,64 DM ° og g).
6 Angaaende litra a) vedroerende eksportrestitutioner for sukker og korn (punkt 3.3.1.1, 3.3.1.2, 3.3.1.3, 3.3.1.6, 4.1.13.1, 4.1.13.2, 4.1.13.3, 4.1.13.5 og 4.1.13.8 i den sammenfattende rapport), som i oevrigt er genstanden for Den Franske Republiks indlaeg, fremgaar det af processkrifterne, at parterne er naaet til enighed. Den tvist, der vedroerer denne del af sagen, er derfor bilagt.
7 Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Manglende eksportlicenser (punkt 4.1.3.2 i den sammenfattende rapport)
8 Forbundsrepublikken Tyskland har anfaegtet det i den sammenfattende rapport anfoerte, hvorefter der i forbindelse med salg af interventionskorn til eksport til Sovjetunionen uretmaessigt blev accepteret en tolerancemaengde. I denne forbindelse haevdede Forbundsrepublikken foerst, at den ikke havde haft kendskab til dette tilfaelde, og gjorde gaeldende, at Kommissionen paa dette punkt ikke havde begrundet sin beslutning tilstraekkeligt. Efter at Kommissionen i svarskriftet har givet naermere oplysninger herom, har sagsoegeren indroemmet, at der var blevet udstedt en eksportlicens, som uretmaessigt omfattede en tolerancemaengde; sagsoegeren har dog tilfoejet, at denne fejl senere var blevet berigtiget.
9 Kommissionen har anfoert, at det paagaeldende tilfaelde ved flere lejligheder er blevet foreholdt de tyske myndigheder. Kommissionen har foerst ved den skrivelse, der er vedlagt som bilag til replikken, faaet kendskab til, at der i virkeligheden ikke var beregnet en ulovlig tolerancemaengde. Kommissionen er derfor af den opfattelse, at der ikke kan tages hensyn til dette anbringende, da det er fremsat for sent.
10 Med henblik paa bedoemmelsen af anbringendet om, at beslutningen ikke er tilstraekkeligt begrundet, bemaerkes, at omfanget af begrundelsespligten, der er fastslaaet i EOEF-traktatens artikel 190, ifoelge fast retspraksis (jf. bl.a. dom af 25.2.1988, sag 327/85, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. s. 1065, praemis 13) afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget.
11 I dette tilfaelde er det ubestridt, at den tyske regering var staerkt inddraget i forarbejdet til den anfaegtede beslutning og derfor vidste, hvorfor Kommissionen var af den opfattelse, at det omtvistede beloeb ikke kunne afholdes af EUGFL. Af sagsakterne fremgaar, at Kommissionens indvendinger mod den paagaeldende transaktion ved flere lejligheder er blevet fremsat for de tyske myndigheder. Navnlig har Kommissionen i skrivelse af 23. maj 1990 paapeget, at den ansaa den paa licens nr. 231 95 065 anfoerte tolerancemaengde paa 1 500 000 kg for at vaere ulovlig.
12 Paa grund af disse omstaendigheder og de saerlige omstaendigheder ved forberedelsen af beslutningen om afslutning af EUGFL-regnskaberne, maa den anfaegtede beslutning betragtes som tilstraekkeligt begrundet.
13 Hvad angaar de beviser, som Forbundsrepublikken Tyskland har fremlagt under sagens behandling, for at begrunde den paagaeldende transaktion, bemaerkes for det foerste, at Kommissionen i henhold til artikel 1, stk. 3, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1723/72 af 26. juli 1972 om regnskabsafslutning for Den europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (EFT 1972 Anden Serie III, s. 110), som aendret ved forordning nr. 422/86 (EFT L 48, s. 31), kan fastsaette en frist for medlemsstaternes fremsendelse af nye oplysninger. I mangel af fremsendelse inden for den af Kommissionen fastsatte frist fastsaetter denne sin beslutning paa grundlag af de informationer, som den er i besiddelse af paa det endelige tidspunkt, der er fastsat, bortset fra tilfaelde, hvor en forsinket fremsendelse af oplysninger sker paa grund af saerlige omstaendigheder. Hvad angaar Kommissionens befoejelse til at fastsaette en frist, henvises der i den foerste betragtning til forordning 422/86 til noedvendigheden af en hurtig gennemgang af medlemsstaternes regnskaber, og det praeciseres, at Kommissionen herved boer tage hensyn til, hvor langt arbejdet med regnskabsafslutningen er fremskredet.
14 Det maa derfor fastslaas, at det er ubestridt, at Kommissionen i dette tilfaelde har fastsat den i artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 1723/72 naevnte frist til den 30. juni 1990. Da den tyske regering ikke har henvist til saerlige omstaendigheder, maa de supplerende oplysninger, der er indgivet efter denne dato, derfor anses for at vaere for sent indgivet.
15 Anbringendet vedroerende dette punkt i den anfaegtede beslutning maa derfor forkastes.
Udfoersler, for hvilke der foerst blev indgivet udfoerselsangivelser til toldvaesenet, efter at varerne havde forladt Faellesskabets toldomraade (punkt 4.1.3.3 i den sammenfattende rapport)
16 Forbundsrepublikken Tyskland har bestridt, at der som anfoert af Kommissionen skulle vaere bevilget eksportrestitutioner, selv om udfoerselsangivelserne foerst var blevet indgivet til toldmyndighederne, efter at varerne havde forladt Faellesskabets omraade, og at det derfor ikke havde vaeret muligt at kontrollere udfoerslerne. Regeringen har i den forbindelse gjort gaeldende, at de tyske toldsteder var blevet underrettet, og at kornet, der stammede fra interventions- eller restitutionslagre, allerede var under toldkontrol i de tilfaelde, hvor kontroleksemplarerne blev fremlagt med en let forsinkelse.
17 Kommissionen har heroverfor gjort gaeldende, at der i henhold til de faellesskabsretlige bestemmelser skal foreligge en skriftlig udfoerselsangivelse, navnlig for at det kan efterproeves, om eksportoerens oplysninger svarer til de varer, der er frembudt til eksport. I dette tilfaelde er det klart, at oplysningerne ikke forelaa skriftligt og heller ikke foer det tidspunkt, hvor varerne forlod Faellesskabets toldomraade.
18 Hvad angaar de udfoerselsangivelser, som Kommissionen har anfaegtet, herunder ogsaa de toldangivelser, der blev accepteret den 30. marts 1988, fremgaar det af Hauptzollamt Oldenburg' s rapport af 4. maj 1990 (bilag til afsnit IV i Kommissionens svarskrift), hvis indhold sagsoegeren ikke har bestridt, at de fem eksemplarer, som vedroerer den omtvistede kontrol, foerst blev udstedt dagen efter, at skibet var afsejlet, selv om den paagaeldende vare ikke havde vaeret gennem nogen som helst form for kontrol. Desuden forudsaettes det kun i denne rapport, at den kraevede angivelse var indgivet, foer lastningen blev paabegyndt.
19 Af den naevnte rapport fremgaar endvidere med hensyn til udfoerselsangivelserne af 25. januar 1988, at det paagaeldende skib forlod havnen den 2. januar 1988, hvorimod kontroleksemplaret foerst blev registreret og udstedt den 25. januar 1988. Derudover har toldembedsmanden ikke besigtiget forsendelserne, og Hauptzollamt har kun antaget, at eksportforsendelserne telefonisk eller mundtligt var blevet rettidigt anmeldt til toldbehandling. Endelig fremgaar det af rapporten, at et delparti hvede og et parti rug ikke er blevet omladet og vejet, men at en hjaelpeansat i toldvaesenet alligevel har udstedt en vejerattest.
20 Paa baggrund af disse faktiske omstaendigheder i sagen bemaerkes, at "udfoersel fra Faellesskabets toldomraade af ... varer" i henhold til artikel 2 i Raadets direktiv 81/177/EOEF af 24. februar 1981 om harmonisering af fremgangsmaaderne ved udfoersel af faellesskabsvarer (EFT L 83, s. 40) sker paa betingelse af, at "der ... til et toldsted indgives en udfoerselsangivelse". I henhold til artikel 3 i dette direktiv "udfaerdiges [angivelsen] skriftligt paa en formular, der er i overensstemmelse med den officielle model". I artikel 5 er det bestemt, at "De til udfoersel bestemte varer frembydes paa et kompetent toldsted i Faellesskabet", men at toldmyndighederne dog kan "give tilladelse til, at angivelsen indgives, foer klareren kan frembyde varerne".
21 Desuden skal det dokument, der anvendes, i henhold til artikel 3 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 351, s. 1) "indeholde alle de oplysninger, der er noedvendige for beregningen af restitutionen". I henhold til artikel 3, stk. 6, anbringes produkterne, naar antagelsen af udfoerselsangivelsen foreligger, under toldkontrol, indtil de forlader Faellesskabets toldomraade.
22 Af de ovennaevnte bestemmelser fremgaar, at en udfoerselsangivelse, saadan som Kommissionen har fremfoert, skal foreligge, navnlig for at det kan efterproeves, om eksportoerens oplysninger svarer til de varer, der er frembudt til udfoersel. Af disse bestemmelser foelger desuden, at angivelsen godt kan indgives, foer varerne frembydes, men ikke efter det tidspunkt, hvor varerne har forladt Faellesskabet.
23 I naervaerende sag, hvor det, uden at der er fremlagt dokumentation, blot antages, at toldstederne var underrettet om den paagaeldende transaktion, foer varerne forlod Faellesskabernes toldomraade, er disse krav ikke opfyldt.
24 Hvad angaar sagsoegerens anbringende om, at det ikke var noedvendigt at foretage kontrol, da der i dette tilfaelde var tale om korn fra interventionsoplagring, er det tilstraekkeligt at fastslaa, at faellesskabslovgivningen ikke indeholder nogen bestemmelse om, at der kan goeres undtagelse fra de ovennaevnte bestemmelser.
25 Derfor maa anbringendet vedroerende dette punkt i den anfaegtede beslutning forkastes.
Tidspunktet for toldstedernes godkendelse af udfoerselsangivelsen (punkt 4.1.3.5 i den sammenfattende rapport)
26 Forbundsrepublikken Tyskland har anfoert, at der ikke er stoette i faellesskabsretten for Kommissionens kritik af, at den tyske toldforvaltning overlader det til de erhvervsdrivende at fastlaegge datoen for godkendelsen af udfoerselsangivelsen og dermed stoerrelsen af eksportrestitutionen.
27 I faellesskabsbestemmelserne er det ifoelge den tyske regering ikke fastsat, hvilken dato der skal tages i betragtning ved angivelsen. Angivelsen kan indgives ved begyndelsen af lastningen, under lastningen eller ved afslutningen af lastningen, hvis blot alle oplysninger til enhver tid i loebet af dette tidsrum kan fremlaegges, og den samlede maengde af de paagaeldende varer kan frembydes.
28 I denne forbindelse skal det paapeges, at ifoelge direktiv 81/177 afhaenger godkendelsen af udfoerselsangivelsen af, at to betingelser er opfyldt. For det foerste skal toldstedet vaere i besiddelse af en udfoerselsangivelse med alle de dertil hoerende oplysninger (artikel 2 og 3). For det andet skal varen frembydes paa toldstedet (artikel 5, stk. 1). Desuden er det i direktivets artikel 5, stk. 3, bestemt, at varernes tilstedevaerelse paa toldstedets omraade eller paa et andet af de kompetente myndigheder anvist sted forskriftsmaessigt skal meddeles myndighederne. Endelig er det i artikel 6, stk. 1, bestemt, at angivelser, der opfylder disse betingelser, straks antages af toldmyndighederne efter de regler, der er fastsat i hver medlemsstat.
29 Af de ovennaevnte bestemmelser set i sammenhaeng fremgaar, at udfoerselsangivelsen ganske vist kan indgives samtidig med, at varen frembydes eller endda foer, men at angivelsen skal antages straks efter, at den er blevet kontrolleret med hensyn til form, indhold og overensstemmelse med de varer, der er bestemt til udfoersel.
30 Det staar derfor ikke de erhvervsdrivende frit for at fastlaegge datoen for godkendelsen af udfoerselsangivelsen, da denne skal antages straks efter, at den naevnte kontrol har fundet sted.
31 Anbringendet vedroerende dette punkt i den anfaegtede beslutning maa derfor forkastes.
Produktionsrestitutioner for stivelse og sukker (punkt 4.2.4.1 og 4.5.1.4 i den sammenfattende rapport)
32 Forbundsrepublikken Tyskland har for det foerste bestridt, at den tyske toldforvaltnings procedure, hvorefter virksomhederne kan vente med at indgive ansoegning om restitutionslicens for produktion af stivelse og sukker og stille de noedvendige garantier, til disse produkter er blevet forarbejdet, som anfoert af Kommissionen skulle umuliggoere en fysisk kontrol med varerne og i det hele taget skulle vaere i strid med Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2169/86 af 10. juli 1986 om de naermere regler for kontrol og udbetaling af produktionsrestitutioner i korn- og rissektoren (EFT L 189, s. 12) og Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1729/78 af 24. juli 1978 om gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende produktionsrestitution for sukker, der anvendes i den kemiske industri (EFT L 201, s. 26).
33 Sagsoegeren fortolker disse forordninger saaledes, at der ikke foreskrives nogen bestemt fysisk kontrol med varerne, men at det er overladt til den paagaeldende medlemsstat selv at vurdere, paa hvilken maade kontrollen skal gennemfoeres. Forbundsregeringen har besluttet sig for en toldprocedure med fortegnelser, som er en form for toldkontrol.
34 Endvidere har Forbundsrepublikken Tyskland anfoert, at den fysiske kontrol, som Kommissionen kun finder noedvendig med hensyn til produktionsrestitutioner, kan skabe hindringer for en kontinuerlig og gnidningsloes produktion og foranledige den sukker- og stivelsesforarbejdende industri i Faellesskabet til i stadig stoerre maalestok at henvende sig til den tilsvarende industri i tredjelande, hvor kontrollen er mindre streng.
35 Kommissionen har gjort gaeldende, at det i disse forordninger ganske vist ikke forlanges, at der til stadighed foretages fysisk kontrol; men det kan dog udledes, at en procedure maa vaere saaledes udformet, at det er muligt at gennemfoere en saadan kontrol.
36 Med hensyn til kravet om fysisk kontrol med varen henvises til, at fabrikanten i henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2169/86 og artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 1729/78 som led i kontrollen skal meddele bestemte oplysninger for at faa ret til produktionsrestitution. I artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 2169/86 hedder det om denne kontrolprocedure: "Den kompetente myndighed fastslaar derefter, at stivelsen er blevet anvendt til fremstilling af de godkendte produkter i overensstemmelse med oplysningerne i licensen. Dette vil normalt ske ved administrativ kontrol, men boer suppleres med fysisk kontrol, saafremt det skoennes at vaere noedvendigt". I henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1729/78 udpeger medlemsstaterne "organer med befoejelse til at kontrollere forarbejdningen af raavarerne".
37 Heraf foelger, at selv om disse bestemmelser ganske vist ikke foreskriver, at der i den administrative procedure til stadighed skal gennemfoeres fysisk kontrol, skal proceduren dog vaere saaledes udformet, at det er muligt at gennemfoere en saadan kontrol. Den anfaegtede administrative procedure i Tyskland goer imidlertid en eventuel fysisk kontrol af varen umulig.
38 Hvad endelig angaar sagsoegerens anbringende om hensigtsmaessigheden af det ved de paagaeldende faellesskabsbestemmelser fastlagte kontrolsystem, er det tilstraekkeligt at henvise til, at medlemsstaterne ifoelge fast retspraksis (jf. bl.a. dom af 14.1.1981, sag 819/79, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 21, praemis 10, og af 21.2.1991, sag C-28/89, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 581, praemis 9) i tilfaelde, hvor der ved en forordning er indfoert saerlige kontrolforanstaltninger, har pligt til at anvende disse, uden at det er noedvendigt at tage stilling til rigtigheden af en argumentation om, at et andet kontrolsystem ville vaere mere effektivt.
39 Anbringendet vedroerende dette punkt i den anfaegtede beslutning maa derfor forkastes.
40 Sagsoegte maa herefter frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
41 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, doemmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger. Da Forbundsrepublikken Tyskland har tabt sagen, tilpligtes denne at betale sagens omkostninger.
42 Hvad angaar de omkostninger, som vedroerer anbringendet angaaende eksportrestitutioner for korn og sukker, som det ikke er noedvendigt at tage stilling til, da der er opnaaet enighed mellem parterne, har Forbundsrepublikken nedlagt paastand om, at Kommissionen tilpligtes at betale disse omkostninger, fordi restitutionerne hele tiden har vaeret lovlige. Kommissionen har heroverfor gjort gaeldende, at sagsoegeren har afkraeftet dens tvivl om det rimelige i de anmeldte restitutioner, men foerst efter at den supplerende kontrol var udfoert og ikke allerede ved vedtagelsen af beslutning 90/644.
43 Hertil maa det fastslaas, at Kommissionen i henhold til beslutning 90/644 har forbeholdt sig ret til at undersoege afvisningen af at lade EUGFL finansiere visse udgifter, hvis den paagaeldende medlemsstat foretog en supplerende kontrol af de paagaeldende udgifter og fremlagde beviser, der kunne fjerne tvivlen om rigtigheden af de anmeldte restitutioner. Selv om Kommissionen derfor ved beslutning 91/583/EOEF af 31. oktober 1991 om aendring af beslutning 90/644/EOEF (EFT L 314, s. 47) har ladet EUGFL finansiere det paagaeldende beloeb, er det sket paa grundlag af nye oplysninger, den har faaet i kraft af den supplerende kontrol, som den havde ret til at ivaerksaette.
44 Sagsoegerens paastand maa derfor forkastes. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 6, tilpligtes Forbundsrepublikken Tyskland herefter ogsaa at baere disse omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Kommissionen frifindes.
2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.
3) Intervenienten, Den Franske Republik, betaler sine egne omkostninger.