62026CC0024
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 16. april 2026 (
1
)
Sag C-24/26 PPU [Casotta] (
i
)
CV
Strafferetlig procedure
procesdeltager:
Procuratore generale presso la Corte d’appello
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte d’appello di Roma (appeldomstolen i Rom, Italien))
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – direktiv (EU) 2016/343 – retten til at være til stede under retssagen – fældende dom in absentia – sag om ophævelse – ret til en ny retssag – betingelser – unddragelse fra kendskab til den oprindelige sag – minimumsharmonisering – medlemsstaternes mulighed for at fastsætte et højere beskyttelsesniveau – betingelser – direktiv 2012/29/EU – offerets ret til at deltage i sagen om ophævelse«
I. Indledning
1.
Som det fremgår af direktiv (EU) 2016/343 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (
2
), udspringer de mistænktes og tiltaltes ret til at være til stede under retssagen af retten til en retfærdig rettergang, der er et af grundprincipperne i et demokratisk samfund.
2.
Som det fremgår af det nævnte direktiv, er retten til at være til stede under retssagen imidlertid ikke absolut (
3
). Medlemsstaterne kan bestemme, at en dom afsagt in absentia kan fuldbyrdes, uden at der indledes en ny retssag. Det er imidlertid en forudsætning, at den berørte person, som er blevet behørigt underrettet, frivilligt og utvetydigt afstår fra at deltage i sagen mod ham, og at vedkommendes fravær således sker af egen fri vilje (
4
). Er det derimod ikke godtgjort, at der er foretaget et sådant valg, er det kun muligt at fuldbyrde en dom afsagt in absentia, såfremt den berørte person har ret til en ny retssag, hvis vedkommende måtte ønske det.
3.
I forbindelse med den foreliggende præjudicielle forelæggelse ønsker Corte d’appello di Roma (appeldomstolen i Rom, Italien) oplyst, om direktiv 2016/343 er til hinder for en national bestemmelse, der ikke tillader den, i forbindelse med behandlingen af en sådan anmodning, at tage hensyn til den retsforfulgte persons adfærd, når den skal undersøge, om denne frivilligt har unddraget sig kendskab til retssagen. Den ønsker med andre ord oplyst, om EU-retten forpligter medlemsstaterne til ikke blot at sikre den pågældendes ret til et forsvar, men også at forhindre misbrug.
4.
Den forelæggende ret ønsker desuden oplyst, om direktiv 2012/29/EU om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA (
5
) er til hinder for en national bestemmelse, hvoraf det fremgår, at offeret for den pågældende forbrydelse ikke har ret til at blive underrettet om eller deltage i behandlingen af en anmodning om en ny retssag efter afsigelse af en dom in absentia.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
1. Direktiv 2012/29
5.
12., 20., 22., 26. og 31. betragtning til direktiv 2012/29 er affattet således:
»(12)
De rettigheder, der fastsættes i dette direktiv, berører ikke gerningsmandens rettigheder. […]
[…]
(20)
Ofrenes rolle i det strafferetlige system, og hvorvidt de kan deltage aktivt i en straffesag, varierer mellem medlemsstaterne afhængigt af det nationale system og afgøres ud fra et eller flere af følgende kriterier[...]. Medlemsstaterne bør afgøre, hvilke af disse kriterier, der finder anvendelse, ved fastlæggelsen af omfanget af rettigheder, der er fastsat i dette direktiv, når der henvises til offerets rolle i det pågældende strafferetlige system.
(22)
Det tidspunkt, hvor anmeldelsen foretages, bør i forbindelse med dette direktiv betragtes som en del af straffesagen. Det bør også gælde i situationer, hvor myndighederne på eget initiativ indleder straffesager som følge af en forbrydelse, som et offer har været udsat for.
[…]
(26)
Når der gives information, bør denne være tilstrækkelig detaljeret til at sikre, at ofrene behandles med respekt og til at sætte dem i stand til på grundlag af informationen at beslutte, om de vil deltage i sagen. I den forbindelse er det særlig vigtigt, at offeret får information, så den pågældende kender den aktuelle status for en eventuel straffesag. […]
[…]
(31)
Retten til information om tid og sted for en retssag, der følger af en anmeldelse af en forbrydelse, som offeret har været udsat for, bør også gælde for information om tid og sted for en høring vedrørende en appel af en dom i sagen.«
6.
Artikel 1, stk. 1, første afsnit, samt artikel 6, 10, 18 og artikel 20, litra b), i direktiv 2012/29 bestemmer:
»Artikel 1
Formål
1. Formålet med dette direktiv er at sikre, at ofre for kriminalitet får passende information, støtte og beskyttelse og kan deltage i straffesagen
Artikel 6
Offerets ret til at få information om sin sag
1. Medlemsstaterne sikrer, at ofre uden unødig forsinkelse får meddelelse om deres ret til at få følgende informationer om den straffesag, der er indledt som følge af anmeldelsen af en forbrydelse, som offeret har været udsat for, og at de modtager denne information, såfremt de anmoder herom:
a)
enhver afgørelse om at afslutte eller ikke at fortsætte en efterforskning, eller om ikke at retsforfølge gerningsmanden
b)
hvor og hvornår retssagen finder sted, samt karakteren af tiltalen mod gerningsmanden.
2. Medlemsstaterne sikrer, at ofre i overensstemmelse med deres rolle i det pågældende strafferetlige system uden unødig forsinkelse får meddelelse om deres ret til at få følgende informationer om den straffesag, der er indledt som følge af anmeldelsen af en forbrydelse, som offeret har været udsat for, og at de modtager denne information, såfremt de anmoder herom:
a)
enhver endelig dom i en retssag
b)
information, der sætter offeret i stand til at forstå, hvor langt straffesagen er kommet, medmindre en sådan meddelelse under særlige omstændigheder vil kunne være til skade for sagens behandling.
3. Information som omhandlet i stk. 1, litra a), og stk. 2, litra a), skal omfatte begrundelsen eller et kort sammendrag af begrundelsen for afgørelsen, medmindre der er tale om en nævningeafgørelse eller en afgørelse, hvor begrundelsen er fortrolig, i hvilket tilfælde der ikke gives en begrundelse som følge af national ret.
4. Den kompetente myndighed er forpligtet af ofrenes ønske om at blive informeret eller ikke at blive informeret, medmindre informationen skal gives af hensyn til offerets ret at deltage aktivt i straffesagen. Medlemsstaterne tillader ofrene at omgøre deres ønske når som helst, og skal da tage hensyn hertil.
5. Medlemsstaterne sikrer, at ofrene har mulighed for uden unødig forsinkelse at få meddelelse om, hvornår den person, der er varetægtsfængslet, retsforfølges eller er blevet dømt for forbrydelser, der vedrører dem, løslades eller er flygtet fra fængslet. Medlemsstaterne sikrer endvidere, at ofrene informeres om enhver relevant foranstaltning, der træffes for at beskytte dem i tilfælde af gerningsmandens løsladelse eller flugt.
6. Ofre modtager efter anmodning den i stk. 5 omhandlede information, i det mindste i tilfælde, hvor der er fare eller identificeret risiko for skade for dem, medmindre der er en identificeret risiko for skade for gerningsmanden som følge af en sådan meddelelse.
[…]
Artikel 10
Retten til at blive hørt
1. Medlemsstaterne sikrer, at ofre har mulighed for at blive hørt under straffesagen og kan fremlægge beviser. […]
2. De procedureregler, efter hvilke ofre har mulighed for at blive hørt under straffesagen og kan fremlægge beviser, fastlægges i national ret.
[…]
Artikel 18
Ret til beskyttelse
Uden at dette indebærer en begrænsning i retten til et forsvar, sikrer medlemsstaterne, at der kan træffes foranstaltninger til at beskytte ofrenes og deres familiemedlemmer mod sekundær og gentagen viktimisering, mod intimidering og mod gengældelse, herunder mod risikoen for følelsesmæssigt eller psykologisk overgreb, og til at beskytte ofrenes værdighed under afhøring og ved afgivelse af vidneforklaring. […]
[…]
Artikel 20
Ofres ret til beskyttelse under efterforskningen af forbrydelser
Uden at det berører retten til et forsvar og i overensstemmelse med reglerne om rettens skøn, sikrer medlemsstaterne under efterforskningen af forbrydelser, at:
[…]
b)
antallet af afhøringer af ofre begrænses mest muligt, og at afhøring kun foretages, hvis det er strengt nødvendigt af hensyn til den strafferetlige efterforskning.«
2. Direktiv 2016/343
7.
Direktiv 2016/343 er vedtaget på grundlag af artikel 82, stk. 2, litra b), TEUF, og 3., 9., 10., 33., 35., 36., 37., 38., 39., 42. og 48. betragtning til dette direktiv er affattet som følger:
»(3)
I henhold til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) skal det retlige samarbejde i straffesager i Unionen bygge på princippet om gensidig anerkendelse af domme og andre retsafgørelser.
[…]
(9)
Formålet med dette direktiv er at styrke retten til en retfærdig rettergang i straffesager ved at fastsætte fælles minimumsregler for visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen.
(10)
Ved at fastsætte fælles minimumsregler om beskyttelse af mistænktes og tiltaltes proceduremæssige rettigheder har dette direktiv til formål at styrke medlemsstaternes tillid til hinandens strafferetlige systemer og således at lette gensidig anerkendelse af afgørelser i straffesager. Sådanne fælles minimumsregler kan tillige fjerne hindringer for borgernes frie bevægelighed på hele medlemsstaternes område.
[…]
(33)
Retten til en retfærdig rettergang er et af grundprincipperne i et demokratisk samfund. De mistænktes og tiltaltes ret til at være til stede under retssagen udspringer af denne ret og bør være sikret i hele Unionen.
[…]
(35)
De mistænktes og tiltaltes ret til at være til stede under retssagen er ikke absolut. På visse betingelser bør mistænkte og tiltalte udtrykkeligt eller stiltiende, men dog utvetydigt, have mulighed for at give afkald på denne ret.
(36)
Under visse omstændigheder bør det være muligt at afsige en afgørelse om en mistænkts eller tiltalts skyld eller uskyld, selv om den pågældende person ikke er til stede under retssagen. Dette kan være tilfældet, såfremt den mistænkte eller tiltalte i tide er blevet underrettet om retssagen og oplyst om konsekvenserne af at undlade at give møde, og ikke desto mindre undlader at give møde. Underretning af en mistænkt eller tiltalt om retssagen bør forstås som at indkalde vedkommende personligt eller ad anden vej at give den pågældende en officiel meddelelse om tid og sted for retssagen på en måde, der gør det muligt for vedkommende at blive bekendt med retssagen. Underretning af den mistænkte eller tiltalte om konsekvenserne af at undlade at give møde bør navnlig forstås som at underrette den pågældende om, at der kan afsiges en afgørelse, uden at vedkommende møder op til retssagen.
(37)
Det bør også være muligt at afholde en retssag, der kan resultere i en afgørelse om skyld eller uskyld, uden at en mistænkt eller tiltalt er til stede, hvis den pågældende er blevet underrettet om retssagen og har givet en advokat, som er udpeget af den pågældende eller af staten, fuldmagt til at repræsentere sig under retssagen, og som repræsenterede den mistænkte eller tiltalte.
(38)
Når det afgøres, om den måde, hvorpå den mistænkte eller tiltalte er blevet underrettet, er tilstrækkelig til at sikre, at den pågældende er bekendt med retssagen, bør der, hvor det er relevant, også tages særligt hensyn til den omhu, som de offentlige myndigheder har udøvet for at underrette den pågældende, og til den omhu, som den pågældende har udøvet for at modtage den underretning, som er rettet til vedkommende.
(39)
Når medlemsstater giver mulighed for afholdelse af retssager uden, at den mistænkte eller tiltalte er til stede, men betingelserne for at træffe en afgørelse, uden at en bestemt mistænkt eller tiltalt er til stede, ikke er overholdt, fordi den mistænkte eller tiltalte ikke kunne findes, selv om der er blevet gjort en rimelig indsats, f.eks. fordi den pågældende er flygtet eller forsvundet, bør det dog være muligt at træffe en afgørelse uden, at den mistænkte eller tiltalte er til stede og at fuldbyrde denne afgørelse. I så fald bør medlemsstaterne sikre, at mistænkte eller tiltalte, når de underrettes om afgørelsen, navnlig når de pågribes, også underrettes om muligheden for at anfægte afgørelsen og om retten til en ny retssag eller et andet retsmiddel. Sådanne oplysninger bør gives skriftligt. Oplysningerne kan også gives mundtligt, forudsat at den omstændighed, at oplysninger er givet, registreres i overensstemmelse med registreringsproceduren i henhold til national ret.
(42)
Medlemsstaterne bør sikre, at der ved gennemførelsen af dette direktiv, navnlig retten til at være til stede under retssagen og retten til en ny retssag, tages hensyn til de særlige behov hos sårbare personer. I henhold til Kommissionens henstilling af 27. november 2013 om retssikkerhedsgarantier for sårbare personer, der er mistænkt eller tiltalt i straffesager [ (
6
)], bør sårbare mistænkte eller tiltalte forstås som alle mistænkte eller tiltalte, der ikke er i stand til at forstå eller deltage effektivt i en straffesag på grund af deres alder, deres fysiske eller mentale tilstand eller eventuelle handicap, som de måtte have.
[…]
(48)
Da der ved dette direktiv fastsættes minimumsregler, bør medlemsstaterne kunne udvide de rettigheder, der er fastlagt i dette direktiv, og fastsætte et højere beskyttelsesniveau. Dette beskyttelsesniveau, der fastsættes af medlemsstaterne, bør aldrig være lavere end de standarder, der er fastsat i chartret eller EMRK som fortolket af Domstolen og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.«
8.
Artikel 1, artikel 8, stk. 1-4, og artikel 9 i direktiv 2016/343 har følgende ordlyd:
»Artikel 1
Genstand
Dette direktiv fastlægger fælles minimumsregler vedrørende:
a)
visse aspekter af uskyldsformodningen i straffesager
b)
retten til at være til stede under retssagen i straffesager.
[…]
Artikel 8
Retten til at være til stede under retssagen
1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har ret til at være til stede under retssagen.
2.   Medlemsstaterne kan fastsætte, at en retssag, der kan resultere i en afgørelse om en mistænkts eller tiltalts skyld eller uskyld, kan afholdes, uden at vedkommende er til stede, på betingelse af:
a)
at den mistænkte eller tiltalte i tide er blevet underrettet om retssagen og oplyst om konsekvenserne af at undlade at give møde, eller
b)
at den mistænkte eller tiltalte, der er blevet underrettet om retssagen, repræsenteres af en befuldmægtiget advokat, som er udpeget enten af den mistænkte eller tiltalte eller af staten.
3.   En afgørelse, der er truffet i overensstemmelse med stk. 2, kan fuldbyrdes over for den pågældende mistænkte eller tiltalte.
4.   Såfremt medlemsstaterne fastsætter en mulighed for afholdelse af retssager, uden at mistænkte eller tiltalte er til stede, men det ikke er muligt for de kompetente myndigheder at opfylde betingelserne fastsat i denne artikels stk. 2, fordi en mistænkt eller tiltalt ikke kan findes, selv om der er blevet gjort en rimelig indsats, kan medlemsstaterne fastsætte, at en afgørelse alligevel kan træffes og fuldbyrdes. I så fald sikrer medlemsstaterne, at mistænkte eller tiltalte, når de underrettes om afgørelsen, navnlig når de pågribes, også underrettes om muligheden for at anfægte afgørelsen og om retten til en ny retssag eller et andet retsmiddel i overensstemmelse med artikel 9.
[…]
Artikel 9
Retten til en ny retssag
Medlemsstaterne sikrer, at når mistænkte eller tiltalte ikke var til stede under deres retssag, og de betingelser, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, ikke var overholdt, har de ret til en ny retssag eller til et andet retsmiddel, som giver mulighed for en fornyet prøvelse af sagens realitet, herunder bedømmelse af nyt bevismateriale, og som kan føre til, at den oprindelige afgørelse ændres. Medlemsstaterne sikrer i den forbindelse, at disse mistænkte og tiltalte har ret til at være til stede, således at de effektivt kan deltage i overensstemmelse med de procedurer, der er fastlagt i henhold til national ret, og udøve retten til et forsvar.«
B.
Italiensk ret
9.
Artikel 420a i Codice di procedura penale (strafferetsplejeloven) med overskriften »Tiltaltes udeblivelse« er affattet således:
»1.   Hvis tiltalte, uanset om vedkommende er tilbageholdt eller ej, er udeblevet fra retsmødet, fremmer retten sagen i tiltaltes fravær:
a)
når indkaldelse til at give møde er forkyndt personligt for tiltalte eller for en af tiltalte udtrykkeligt bemyndiget person
b)
når tiltalte udtrykkeligt har givet afkald på at give møde, eller når der foreligger en hindring i medfør af artikel 420c, som tiltalte udtrykkeligt har afstået fra at gøre gældende.
2.   Retten fremmer ligeledes sagen i tiltaltes fravær, når den anser det for bevist, at tiltalte havde faktisk kendskab til, at sagen verserede, og at tiltaltes udeblivelse fra retsmødet skyldtes et frivilligt og bevidst valg. I den forbindelse tager retten højde for måden, hvorpå indkaldelsen fandt sted, de handlinger, som tiltalte har foretaget inden retsmødet, udpegelsen af en forsvarer og alle andre relevante omstændigheder.
3.   Retten fremmer ligeledes sagen, når tiltalte er udeblevet i de tilfælde, der ikke er omfattet af stk. 1, og 2, når tiltalte har unddraget sig retsforfølgelse eller på anden måde bevidst har undgået at få kendskab til den verserende sag.
4.   I de tilfælde, der er omhandlet i stk. 1, 2 og 3, erklærer retten tiltalte for udeblevet. Medmindre loven bestemmer andet, repræsenteres tiltalte, der er erklæret udebleven, af forsvareren.
5.   Med undtagelse af de i stk. 1, 2 og 3 nævnte tilfælde udsætter retten – inden denne fortsætter sagen i medfør af artikel 420d – retsmødet og bestemmer, at de i artikel 419 påkrævede oplysninger, anklageskrift og udskrift af retsprotokollen skal forkyndes for tiltalte personligt af politiet eller den tilsvarende ordensmagt.
6.   Kendelsen, der erklærer tiltalte for udeblevet, ophæves ligeledes automatisk, hvis tiltalte giver møde inden afgørelsen. Tiltalte kan inden for fristen udøve de beføjelser, som den pågældende har fortabt:
a)
hvis tiltalte fører bevis for, at vedkommende som følge af hændelige omstændigheder, force majeure eller anden legitim hindring har været ude af stand til at give møde så betids, at tiltalte kunne udøve de fortabte beføjelser, og at tiltalte af årsager, der ikke kunne tilskrives vedkommende, ikke rettidigt kunne fremlægge bevis for hindringen
b)
hvis tiltalte i de i stk. 2 og 3 omhandlede tilfælde fremlægger bevis for, at tiltalte ikke havde faktisk kendskab til den verserende sag, og at tiltalte af årsager, der ikke kunne tilskrives vedkommende, var ude af stand til at udøve de fortabte beføjelser
c)
hvis det under alle omstændigheder viser sig, at betingelserne for at fortsætte i den pågældendes fravær ikke var opfyldt.
7.   Med undtagelse af det tilfælde, der er omhandlet i stk. 6, og hvis det viser sig, at betingelserne for at videreføre sagen i tiltaltes fravær ikke var opfyldt, ophæver retten, også ex officio, kendelsen, hvorved tiltalte erklæres for udeblevet, og træffer foranstaltninger i henhold til stk. 5.«
10.
Artikel 629a i den italienske strafferetsplejelov med overskriften »Ophævelse af den endelige dom« bestemmer:
»1.   Med undtagelse af de tilfælde, der er omhandlet i artikel 628a, kan den dømte eller den person, der er underlagt en sikrende foranstaltning på baggrund af en endelig dom afsagt in absentia, få ophævet den retskraftige dom, hvis vedkommende kan bevise at være blevet erklæret udeblevet, uden at betingelserne i artikel 420a var opfyldt, og at den dømte ikke havde kunnet anke dommen inden for fristen af grunde, der ikke kunne tilskrives vedkommende, medmindre det viser sig, at vedkommende havde faktisk kendskab til den verserende sag, inden dommen blev afsagt.
2.   Anmodningen indgives til den Corte d’appello [(appeldomstol, Italien)] i det distrikt, hvor den ret, der har afsagt kendelsen, har sæde, af den pågældende personligt eller af en forsvarer med særlig fuldmagt, idet anmodningen ellers afvises, inden for 30 dage, efter at dommen er kommet til den pågældendes kendskab.
3.   Corte d’appello [(appeldomstol)] træffer afgørelse i henhold til artikel 127, og hvis den imødekommer anmodningen, ophæver den dommen og bestemmer, at sagen oversendes til den ret, der har kompetence i den fase eller instans, hvor ugyldigheden er konstateret.
4.   Artikel 635 og 640 i finder anvendelse.«
III. Baggrunden for tvisten
11.
Ved dom af 23. oktober 2023 afsagt af Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom, Italien) blev CV idømt en fængselsstraf på fem år og tre måneder og en bøde på 1500 EUR som medgerningsmand til grov legemsbeskadigelse og røveri af særlig grov beskaffenhed.
12.
Eftersom CV ikke havde iværksat appel, blev dommen endelig den 14. april 2024, og CV blev anholdt den 19. november 2024 med henblik på fuldbyrdelse af den idømte straf.
13.
Den 19. december 2024 anmodede CV Corte d’appello di Roma (appeldomstolen i Rom) om ophævelse af dommen afsagt af Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), idet han gjorde gældende, at han var blevet erklæret udebleven, selv om betingelserne i strafferetsplejelovens artikel 420a ikke var opfyldt. Han havde således ikke kendskab til, at der verserede en sag mod ham.
14.
Efter behandlingen af sagsakterne i første instans fastslog Corte d’appello di Roma (appeldomstolen i Rom), at denne sag var blevet indledt den 2. april 2022, efter at CV var blevet taget på fersk gerning i grov legemsbeskadigelse og røveri af særlig grov beskaffenhed, som han var medgerningsmand til sammen med en anden person, der ligeledes blev anholdt, samt otte andre ukendte personer. CV blev desuden tiltalt for gentagne overtrædelser, idet han allerede var blevet dømt for tilsvarende lovovertrædelser.
15.
På CV’s anmodning underrettede politiet hans moder om anholdelsen, og CV udpegede en advokat som rådgiver.
16.
Den 4. april 2022 blev CV fremstillet som varetægtsfængslet for Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom) med henblik på bekræftelse af den nævnte fængsling og med henblik på afsigelse af dom i henhold til hasteproceduren. Ved denne lejlighed oplyste han, at han havde registreret adresse hos sin moder på Sicilien, men at han havde boet i Rom i fem år. Han oplyste endvidere, at han i Rom boede på et »mensa per i poveri« (herberg for mindrebemidlede) ledet af »Communità di Sant’Egidio«.
17.
Efter retsmødet den 4. april 2022 blev varetægtsfængslingen af CV ikke stadfæstet, hasteproceduren blev ikke indledt, sagen blev henvist til anklagemyndigheden, og CV blev løsladt.
18.
Anklagemyndigheden anmodede efterfølgende Giudice per le indagini preliminari (forundersøgelsesdommer, Italien) ved Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom) om at udstede en kendelse om en straksdom på grund af bevisets stilling, der gjorde det muligt at behandle sagen umiddelbart uden et indledende retsmøde.
19.
Denne anmodning blev taget til følge og Giudice per le indagini preliminari (forundersøgelsesdommer) henviste CV til Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom) med henblik på afsigelse af en straksdom i retsmødet den 4. oktober 2022.
20.
Den 9. maj 2022 forsøgte politiet uden held at opsøge CV i ovennævnte herberg med henblik på forkyndelse af kendelsen om en straksdom, og forkyndelsen blev overdraget til en af personerne med ansvar for sammenslutningens drift. Denne oplyste, at CV havde været der to dage tidligere, og forsikrede om, at hun ville lægge kendelsen om en straksdom i CV’s private postkasse.
21.
Den 13. juli 2022 sendte den advokat, som CV havde udpeget, et telegram til CV på dennes opholdssted i herberget for at informere ham om, at han frasagde sig forsvaret, idet han ikke kunne komme i kontakt med CV.
22.
Den 4. oktober 2022 blev kendelsen om en straksdom forkyndt ved certificeret e-mail til den advokat, som CV havde udpeget, fordi det ikke havde været muligt at foretage forkyndelsen på det opholdssted, som CV havde opgivet.
23.
I retsmødet den 4. oktober 2022 beskikkede Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom) en anden advokat som forsvarer, eftersom den advokat, som CV havde udpeget, havde frasagt sig forsvaret.
24.
I dette retsmøde den 4. oktober 2022 konstaterede Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), at kendelsen om en straksdom ikke var blevet forkyndt for den tiltalte, og sagen blev overdraget til justitskontoret, så det kunne foretage en ny forkyndelse.
25.
I retsmødet den 17. januar 2023 konstaterede Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), at den tiltalte skulle efterlyses, eftersom det ikke var blevet godtgjort, at CV rent faktisk var blevet gjort bekendt med retssagen, og sagen blev overdraget til justitskontoret med henblik herpå.
26.
Den 20. januar 2023 begav politiet sig igen til »mensa per i poveri« med henblik på at foretage forkyndelsen, men fandt heller ikke denne gang CV, hvorefter det overdrog en meddelelse om afholdelse af retssagen til en frivillig, som oplyste, at den ville blive lagt i CV’s personlige postkasse.
27.
Den 20., 21. og 23. januar 2023 forsøgte politiet forgæves at kontakte CV telefonisk, idet han havde opgivet et mobilnummer.
28.
Den 20. januar 2023 foretog politiet en søgning i det nationale personregister og konstaterede, at CV havde bopæl hos sin moder på Sicilien. Den 3. februar 2023 henvendte CV’s moder sig imidlertid til civilstandsregistrets kommunale kontor med en erklæring om, at hendes søn var fraflyttet bopælen, og anmodede om, at det blev slettet fra registret, at CV boede sammen med familien.
29.
I retsmødet den 13. juni 2023 konstaterede Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), at det fremgik af politiets påtegning, at det ikke var muligt at finde CV, og den udstedte derfor en kendelse om, at den pågældende skulle eftersøges på den opgivne bopælsadresse, dvs. moderens adresse på Sicilien, således at en kopi af kendelsen om en straksdom og en kopi af protokollatet for retsmødet den 13. juni 2023 kunne forkyndes for ham, idet retsmødet blev udsat til den 23. oktober 2023.
30.
Den 19. juni 2023 forkyndte politiet sagsakterne for CV’s moder, der var angivet som »samlevende moder«.
31.
I retsmødet den 23. oktober 2023 konstaterede Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), at kendelsen om en straksdom var blevet forkyndt for den samlevende moder, og at det derfor måtte anses for sikkert, at tiltalte havde kendskab til retssagen.
32.
Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom) besluttede derfor, at sagen skulle fremmes i CV’s fravær, eftersom det var blevet godtgjort, at han havde faktisk kendskab til sagen, og at hans fravær fra retsmødet skulle betragtes som et frivilligt og bevidst valg i henhold til artikel 420a, stk. 3, i den italienske strafferetsplejelov.
33.
Den 23. oktober 2023 blev vidneudsagnet fra offeret for lovovertrædelsen optaget som led i den mundtlige forhandling, og efter parternes drøftelser idømte Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom) CV en fængselsstraf på fem år og tre måneder og en bøde på 1500 EUR som medgerningsmand til grov legemsbeskadigelse og røveri af særlig grov beskaffenhed. Denne dom fik retskraft den 14. april 2024.
34.
CV blev anholdt den 19. november 2024 og anlagde det i punkt 13 ovenfor nævnte søgsmål med påstand om ophævelse.
IV. Retsforhandlingerne for Domstolen og de præjudicielle spørgsmål
35.
Under disse omstændigheder har Corte d’appello di Roma (appeldomstolen i Rom) ved kendelse af 7. januar 2026, indgået til Domstolens Justitskontor den 22. januar 2026, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 6, 10 og 18 i direktiv [2012/29], sammenholdt med artikel 47 og 54 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder[…] og artikel 6 og 17 i den europæiske menneskerettighedskonvention, samlet set fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, såsom artikel 629a i den italienske strafferetsplejelov, der – ved en procedure, der ophæver en endelig dom, kan medføre, at denne dom ophæves samt nødvendiggør, at sagen genoptages på sagens realitet – ikke foreskriver nogen form for oplysning og underretning af eller deltagelse fra det offer for forbrydelsen, som ikke udgør en civil part i sagen?
2)
Skal artikel 8 og 9 i direktiv [2016/343], sammenholdt med artikel 47 og 54 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder[…] og artikel 6 og 17 i den europæiske menneskerettighedskonvention, samlet set fortolkes […] således, at […] disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, såsom artikel 420a og 629a i den italienske strafferetsplejelov, der gør det muligt at ophæve en straffedom, såfremt tiltalte gør gældende, at vedkommende ikke havde faktisk kendskab til sagen, for så vidt som denne lovgivning bevirker, at der ikke kan tages hensyn til tiltaltes bevidste unddragelse af kendskab til sagen, som kan udledes af dennes grove uagtsomhed eller bevidste accept af risikoen for ikke at modtage sagsakterne, hvilket fremgår af objektive handlinger og indirekte beviser[?]«
36.
Efter administrative møder afholdt den 5. og den 9. februar 2026 har Domstolens fjerde afdeling besluttet at undergive den foreliggende sag den præjudicielle hasteprocedure som omhandlet i artikel 107 i Domstolens procesreglement.
37.
Den italienske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg i forbindelse med retsforhandlingerne for Domstolen. Disse parter deltog også i retsmødet, der blev afholdt den 18. marts 2026.
V. Bedømmelse
A.
Det andet præjudicielle spørgsmål
38.
Med det andet præjudicielle spørgsmål, som jeg foreslår behandles først, ønsker den forelæggende ret en fortolkning af artikel 8 og 9 i direktiv 2016/343, sammenholdt med artikel 47 og 54 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og artikel 6 og 17 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«). Den ønsker nærmere bestemt oplyst, om disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der i henhold til fortolkningen af den i relevant retspraksis udelukker, at en ret, til hvilken der indgives en anmodning om en ny retssag, fordi den berørte person er blevet dømt in absentia, kan udlede af den pågældendes adfærd og de indirekte beviser, at denne frivilligt har unddraget sig kendskab til den oprindelige retssag.
1. Forskrifterne i de relevante bestemmelser
39.
I henhold til artikel 8, stk. 2 og 3, i direktiv 2016/343 kan medlemsstaterne fastsætte, at en retssag, der kan resultere i en afgørelse om en mistænkts eller tiltalts skyld eller uskyld, kan afholdes, uden at vedkommende er til stede. Dette er muligt, på betingelse af at den pågældende i tide er blevet underrettet om retssagen og oplyst om konsekvenserne af at undlade at give møde [artikel 8, stk. 1, litra a)] eller er blevet underrettet om retssagen, men repræsenteres af en befuldmægtiget advokat, som er udpeget enten af den mistænkte eller tiltalte eller af staten [artikel 8, stk. 1, litra b)] (
7
). Det fremgår af nævnte artikels stk. 4, at når det ikke er muligt at opfylde disse betingelser, fordi en mistænkt eller tiltalt ikke kan findes, selv om der er blevet gjort en rimelig indsats, kan en afgørelse ligeledes træffes og fuldbyrdes, men den berørte skal have ret til en ny retssag som fastsat i dette direktivs artikel 9.
40.
Ifølge dommen i sagen Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (
8
), hviler medlemsstaternes mulighed i henhold til artikel 8, stk. 2 og 3, i direktiv 2016/343 for, når betingelserne i artikel 8, stk. 2, er opfyldt, at gennemføre en udeblivelsessag og fuldbyrde afgørelsen uden at give mulighed for en ny retssag på den forudsætning, at den berørte, som er blevet behørigt underrettet, i den situation, der er omhandlet i artikel 8, stk. 2, frivilligt og utvetydigt har givet afkald på at være til stede under retssagen.
41.
I nævnte dom fastslog Domstolen, at en person i visse tilfælde også kan anses for at have fået underretning om retssagen og for frivilligt og utvetydigt at have afstået fra at udøve sin ret til at give møde i den, når vedkommende ikke kan findes med henblik på forkyndelse af indkaldelsen til retssagen. Dette kan være tilfældet, når det fremgår af præcise og objektive indicier, at den berørte person – skønt den pågældende officielt er blevet underrettet om, at vedkommende er tiltalt for at have begået en strafbar handling og således vidste, at der ville blive gennemført en retssag mod vedkommende – bevidst søger at undgå officielt at modtage oplysningerne om tid og sted for retssagen. Sådanne præcise og objektive indicier foreligger bl.a., når den pågældende person – som det var tilfældet i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) – med vilje har angivet en forkert adresse til de kompetente nationale myndigheder eller ikke længere befinder sig på den adresse, som vedkommende har angivet til myndighederne (
9
).
42.
Situationen for en sådan person, der har forhindret myndighederne i officielt i tide at informere vedkommende om afholdelsen af retssagen via et officielt dokument, er således omfattet af hypotesen i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2016/343 (
10
). Desuden gælder det under sådanne omstændigheder, at de kompetente myndigheders rettidige fremsendelse af det officielle dokument, hvori datoen og stedet for en retssag er angivet, til den adresse, som den pågældende person har oplyst til disse myndigheder, samt beviset for, at dette dokument faktisk er blevet afleveret på denne adresse, anses for at være en underretning til denne person, som ikke længere kan findes, om denne dato og dette sted, i overensstemmelse med artikel 8, stk. 2, i direktiv 2016/343. Dette kan dog kun være tilfældet, forudsat at de nævnte myndigheder har gjort en rimelig indsats for at finde den pågældende person og indkalde vedkommende personligt eller på anden måde officielt underrette vedkommende om datoen og stedet for retssagen (
11
).
43.
Desuden kan en sådan person kun nægtes en ny retssag, hvis de øvrige betingelser i artikel 8, stk. 2, litra a) og b), i direktiv 2016/343 er opfyldt, dvs. at den pågældende person enten er blevet underrettet om konsekvenserne af manglende fremmøde i god tid eller har været repræsenteret af en advokat (
12
).
2. Den forelæggende rets spørgsmål baseret på dens opfattelse af national ret
44.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den i henhold til EU-retten skal have en skønsbeføjelse, der gør det muligt for den at tage hensyn til CV’s adfærd ved undersøgelsen af, om han med vilje har unddraget sig kendskab til retssagen, således at hans anmodning om en ny retssag skal betegnes som uretmæssig.
45.
Ifølge den italienske regerings indlæg forekommer dette spørgsmål hypotetisk. Det fremgår af disse indlæg, at omstændighederne i sagen burde give den forelæggende ret mulighed for at afvise at indlede en ny retssag. I henhold til national retspraksis ville det ganske vist være det faktiske kendskab til retssagen, der ville ligge til grund for udeblivelseserklæringen, og det kan ikke automatisk udledes af den tiltaltes »forsømmelighed i forbindelse med information«, at han ønskede at unddrage sig den. Denne forsømmelighed vil imidlertid kunne tages i betragtning, når de kompetente myndigheder har gjort en rimelig indsats for at finde den pågældende. Det tilkommer så de kompetente myndigheder at fremlægge »præcise og objektive indicier«, der viser, at den pågældende har modtaget tilstrækkelig information.
46.
En hensyntagen til disse to betingelser ville udelukke enhver uretmæssig anvendelse af retten til et forsvar, idet der lægges vægt på såvel den omhu, som myndighederne har udvist for at informere den berørte person, og den omhu, som vedkommende har udvist for at modtage den relevante information. I lyset af disse betingelser ville de omstændigheder, der er redegjort for i forelæggelsesafgørelsen, gøre det muligt at give afslag på CV’s anmodning om en ny retssag.
47.
På baggrund af denne argumentation skal det påpeges, at den i artikel 267 TEUF fastsatte procedure er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, idet sidstnævnte alene har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende fortolkningen og gyldigheden af de af denne artikel omfattede EU-retsakter. I denne forbindelse tilkommer det ikke Domstolen at tage stilling til fortolkningen af national ret eller at afgøre, hvorvidt den fortolkning, den nationale ret lægger til grund, er korrekt. Det følger heraf, at Domstolen skal tage hensyn til de faktiske omstændigheder og de retsregler, som ifølge forelæggelsesafgørelsen er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål. I den foreliggende sag skal Domstolen derfor holde sig til den fortolkning af den italienske lovgivning, som fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, og som er forudsætningen for det forelagte spørgsmål (
13
).
48.
Ifølge den forelæggende ret opstiller strafferetsplejelovens artikel 420a ganske vist elementer, der, når de er til stede, gør det muligt at konkludere, at den tiltalte havde til hensigt at unddrage sig kendskab til retssagen, og at vedkommendes udeblivelse er et forsætligt valg. I henhold til retspraksis fra Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien) kan der imidlertid kun gives afslag på en anmodning om en ny retssag, hvis der føres direkte bevis for ønsket om at unddrage sig kendskab til retssagen.
49.
Ifølge den forelæggende ret svarer dette de facto til, at der kræves en udtrykkelig erklæring fra den pågældende, hvori denne oplyser om sit ønske om at unddrage sig retssagen. Det kan ikke konkluderes, at den omstændighed, at det er umuligt at finde vedkommende, skyldes en adfærd, der indirekte, men sikkert er udtryk for et sådant ønske. Det er således ikke muligt at tage hensyn til forsømmelighed, der vidner om en bevidst accept af risikoen for ikke at få kendskab til retssagen, og som kan sidestilles med en bevidst unddragelse af et sådant kendskab. I den foreliggende sag er den forelæggende ret dermed forpligtet til at imødekomme anmodningen om en ny retssag på grund af manglende direkte bevis for CV’s ønske om at unddrage sig kendskab til den oprindelige retssag.
50.
Den forelæggende ret synes dermed at være af den opfattelse, at national ret, sådan som den er tvunget til at anvende den, på sin vis »overbeskytter« retten til et forsvar. Den forpligter den til at genoptage retssagen og forhindrer den i at behandle indicier, der ville kunne påvise, at CV’s udeblivelse fra retssagen eventuelt skyldes et bevidst valg fra hans side.
3. Forbud mod misbrug af retten til en ny retssag, der er sikret ved direktiv 2016/343
51.
Som det præciseres i retsgrundlaget i artikel 82, stk. 2, TEUF, og som det fremgår af artikel 1 i direktiv 2016/343 samt 9. og 48. betragtning hertil, har dette direktiv alene til formål at fastsætte fælles minimumsregler og ikke at gennemføre en fuldstændig og udtømmende harmonisering, således at medlemsstaterne kan udvide de rettigheder, der er fastsat heri med henblik på at fastsætte et højere beskyttelsesniveau (
14
).
52.
Det fremgår således af selve formuleringen i nævnte direktivs artikel 8, stk. 2, at medlemsstaterne »kan fastsætte, at en retssag, der kan resultere i en afgørelse om en mistænkts eller tiltalts skyld eller uskyld, kan afholdes, uden at vedkommende er til stede« (
15
). Det står således medlemsstaterne frit for ikke at fastsætte muligheden for at gennemføre en retssag, uden at den tiltalte er til stede, i national ret (
16
).
53.
Når de fastsætter muligheden for at gennemføre en sådan retssag, skal de imidlertid overholde direktivets forskrifter. Disse indeholder bestemmelse om og fastsætter rammerne for de forpligtelser, der påhviler medlemsstaterne i forhold til tiltaltes og sigtedes rettigheder og disse personers ret til at deltage i deres egen retssag og de undtagelser, der gælder fra denne ret (
17
). Det betyder ikke blot, at de skal sikre den tiltaltes ret til at være til stede under sagen, men også at de skal fastsætte en bestemmelse om misbrug af retten til en ny retssag, såfremt der er afsagt dom in absentia, hvilket ville modvirke retsforfølgningens effektivitet og hensynet til god retspleje.
54.
Medlemsstaterne kan ganske vist principielt frit fastsætte et højere beskyttelsesniveau i forbindelse med retten til et forsvar end det, der er fastsat i direktiv 2016/343. Garantien for sådanne rettigheder må imidlertid ikke modvirke formålet med og den effektive gennemførelse af direktivet. Når en EU-retsakt giver medlemsstaterne et valg mellem flere mulige gennemførelsesforanstaltninger, henhører medlemsstaternes udøvelse af deres skønsbeføjelse under gennemførelsen af EU-retten. Undersøgelsen af de indførte nationale bestemmelsers forenelighed med EU-retten skal derfor baseres på fortolkningen af det nævnte direktiv i lyset af de almindelige principper i EU-retten (
18
).
55.
Ved gennemførelsen af disse bestemmelser er medlemsstaterne ligeledes forpligtede til at overholde chartrets bestemmelser. De har ganske vist beføjelse til at anvende deres nationale niveauer for beskyttelse af grundlæggende rettigheder, forudsat at denne anvendelse hverken strider mod det beskyttelsesniveau, der er fastsat i chartret, eller EU-rettens forrang, enhed og effektivitet (
19
).
56.
I overensstemmelse med disse principper har Domstolen allerede fastslået, at bestemmelserne i direktiv 2016/343 om retten til at være til stede under retssagen og retten til en ny retssag skal fortolkes på en sådan måde, at det undgås, at en person, der, selv om vedkommende er blevet underrettet om en retssags afholdelse, enten udtrykkeligt eller stiltiende, men dog utvetydigt, har givet afkald på at være til stede under retssagen, efter en udeblivelsesdom kan kræve en ny retssag og dermed uretmæssigt modvirke retsforfølgningens effektivitet og hensynet til god retspleje (
20
).
57.
Ifølge Domstolen følger denne fortolkning af formålet med direktiv 2016/343, der, som det fremgår af niende og tiende betragtning hertil, er at styrke retten til en retfærdig rettergang i straffesager, således at medlemsstaternes tillid til hinandens strafferetlige systemer styrkes. Argumentet om, at den berørte person, som er blevet behørigt underrettet, når betingelserne i artikel 8, stk. 2, er opfyldt, frivilligt og utvetydigt har givet afkald på at være til stede under retssagen, sikrer opfyldelsen af dette mål (
21
).
58.
Denne fortolkning understøttes af den omstændighed, at direktiv 2016/343, der blev vedtaget med henblik på at fremme gensidig anerkendelse og politi- og retssamarbejde på det strafferetlige område mellem medlemsstaterne, har samme formål som rammeafgørelserne om gensidig anerkendelse af domme i straffesager og procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (
22
). Eftersom direktiv 2016/343 indgår i det samme regelsæt, skal det fortolkes i overensstemmelse med disse rammeafgørelser (
23
).
59.
Som generaladvokat Richard de la Tour har forklaret, skal de nationale retter i henhold til de sidstnævnte rammeafgørelser også have en skønsbeføjelse, der giver dem mulighed for at undersøge, om retten til et forsvar, henset til de faktiske omstændigheder i sagen, er blevet overholdt, selv om der er afsagt dom in absentia (
24
). Han støtter også dette synspunkt på navnlig retsforfølgningens effektivitet og hensynet til god retspleje (
25
).
60.
Endelig er den foreslåede fortolkning i overensstemmelse med offerets ret til at få sagen pådømt inden for en rimelig frist og til ikke at blive retraumatiseret, med princippet om strafferetssagens procesøkonomi samt det almindelige princip om, at borgerne ikke må kunne påberåbe sig EU-retlige bestemmelser med henblik på at muliggøre svig eller misbrug (
26
).
61.
Forbuddet mod misbrug af retssystemet er således altid gældende. Chartrets artikel 54 og EMRK’s artikel 17 fastsætter ganske vist udtrykkeligt et forbud mod misbrug af rettigheder, som ikke ser ud til at være relevant i den foreliggende sag. Som Kommissionen har anført, er det særlige formål med disse bestemmelser at forhindre, at enkeltpersoner, sammenslutninger eller stater anvender de deri sikrede frihedsrettigheder til at ødelægge eller begrænse de deri anerkendte rettigheder i stort omfang. Dette særlige forbud udelukker imidlertid ikke det mere generelle forbud, som Domstolen har anerkendt.
4. Forslag til besvarelse af det andet præjudicielle spørgsmål
62.
Det fremgår af ovenstående betragtninger, at den kompetente ret, når den, såfremt der er afsagt dom in absentia, undersøger, om betingelserne for anvendelse af retten til en ny retssag, der er fastsat i artikel 9 i direktiv 2016/343, er opfyldt, skal have en skønsbeføjelse.
63.
Under udøvelsen af denne skønsbeføjelse skal denne ret kunne vurdere, om de betingelser, der er sammenfattet i punkt 39-43 i dette forlag til afgørelse, er opfyldt. Den skal derfor vurdere, om der foreligger konkrete og objektive indicier for, at den pågældende, selv om vedkommende officielt var blevet underrettet om, at vedkommende var tiltalt for at have begået en strafbar handling, og dermed vidste, at der ville blive ført en retssag mod vedkommende, bevidst har undgået officielt at modtage oplysninger om datoen og stedet for retssagen. Herved skal den tage behørigt hensyn til de særlige behov hos sårbare personer, der bl.a. er omhandlet i 42. betragtning til direktiv 2016/343 (
27
). Endelig skal den forelæggende ret i forbindelse med denne undersøgelse afgøre, om en af de alternative betingelser i artikel 8, stk. 2, litra a) og b), i nævnte direktiv er opfyldt, dvs. om personen enten er blevet underrettet om datoen og stedet for retssagen samt om følgerne af udeblivelse, eller om personen har været repræsenteret af en behørigt bemyndiget advokat under hele retssagen (
28
).
64.
Først når retten på baggrund af denne undersøgelse konkluderer, at den pågældende bevidst har undladt at modtage de officielle oplysninger om retssagen, og at en af de nævnte betingelser desuden er opfyldt, kan den pågældendes ret til en ny retssag afslås. Det kan kun være anderledes, hvis det påvises, at den pågældende person bevidst har sørget for at forhindre, at disse betingelser opfyldes, f.eks. ved at undgå at modtage oplysninger om datoen og stedet for retssagen og om konsekvenserne af en udeblivelsesdom eller ved bevidst og gentagne gange at afbryde kontakten med sin advokat. I et sådant tilfælde kunne det generelle princip om forbud mod retsmisbrug tale imod genoptagelse af en ny retssag.
65.
I den foreliggende sag, med forbehold af den forelæggende rets vurdering, er det uklart, om der er tegn på, at CV bevidst og i strid med reglerne har forhindret, at betingelserne i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2016/343 blev opfyldt. Det tilkommer således den forelæggende ret at undersøge, særlig på grundlag af protokollatet for retsmødet og udskriften af afhøringen af CV den 4. april 2022 (punkt 16 ovenfor), i hvilket han blev bistået af den behørigt befuldmægtigede advokat, han havde valgt (
29
), om det fremgår af disse dokumenter, at CV i tilstrækkeligt omfang var blevet informeret om, at han var tiltalt for at have begået en strafbar handling, og om, at der ville blive gennemført en retssag mod ham. Den forelæggende ret skal ligeledes, navnlig på grundlag af CV’s adresseoplysninger og de bestræbelser, der er udfoldet med henblik på at forkynde oplysningerne om retssagen mod ham, undersøge, om han skal anses for med vilje at have undgået at modtage officielle oplysninger om tid og sted for retssagen, selv om de kompetente myndigheder har gjort en tilstrækkelig indsats for at finde ham.
66.
Under disse undersøgelser skal den forelæggende ret ikke blot tage behørigt hensyn til CV’s sårbarhed som følge af hans situation som hjemløs, men også til, om det fremgår af hans vidneudsagn under afhøringen den 4. april 2022, at han var tilstrækkeligt informeret og klar, så han kunne overskue konsekvenserne af den situation, han befandt sig i. Som led i sagen om en fornyet retssag skal CV endvidere kunne redegøre for bl.a. de særlige omstændigheder, der eventuelt har kunnet forhindre ham i at modtage de forkyndelser, der blev afleveret i det »mensa per i poveri« (herberg for mindrebemidlede), som ledes af »Communità di Sant’Egidio« (jf. punkt 16, 20 og 26 i dette forslag til afgørelse).
67.
Desuden skal den forelæggende ret undersøge, om en af de to betingelser i artikel 8, stk. 2, litra a) og b), i direktiv 2016/343 er opfyldt i den foreliggende sag. I denne henseende tilkommer det den forelæggende ret for det første at afgøre, om det kan lægges til grund, at CV har været repræsenteret af en behørigt bemyndiget advokat under hele sagen i betragtning af omstændighederne i den foreliggende sag (jf. punkt 15, 21 og 23 i dette forslag til afgørelse) (
30
).
68.
For det andet skal den forelæggende ret for så vidt angår betingelsen i artikel 8, stk. 2, litra a), i direktiv 2016/343 vurdere, om indleveringen af meddelelsen om kendelsen om øjeblikkelig dom til »mensa per i poveri« (herberg for mindrebemidlede), der drives af »Communità di Sant’Egidio«, kan anses for at være en underretning af CV om datoen og stedet for retssagen i overensstemmelse med artikel 8, stk. 2, litra a), i nævnte direktiv (jf. punkt 42 i dette forslag til afgørelse). Desuden skal den undersøge, om det er tilstrækkeligt godtgjort, at CV blev officielt underrettet, navnlig under afhøringen den 4. april 2022, om konsekvenserne af manglende fremmøde i tide.
69.
Endelig skal det for fuldstændighedens skyld erindres, at den procedure, hvorigennem en mistænkt eller tiltalt skal kunne anmode om en ny retssag i henhold til artikel 9 i direktiv 2016/343, skal opfylde betingelserne for retten til effektive retsmidler. Dette indebærer navnlig, at anmodningen om genoptagelse behandles inden for en tilstrækkelig kort frist til at sikre, især i tilfælde af frihedsberøvelse af den pågældende person som i den foreliggende sag, at denne procedure er effektiv og i givet fald kan føre til en ophævelse af den oprindelige afgørelse og en løsladelse af den pågældende. Under omstændighederne i den foreliggende sag er det tvivlsomt, om proceduren i hovedsagen opfylder disse betingelser, i det omfang, at CV blev anholdt den 19. november 2024, at han anmodede om ophævelse af den oprindelige dom den19. december 2024, og at den forelæggende ret først fremsendte denne anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen den 7. januar 2026, dvs. mere end et år senere, hvor CV allerede havde afsonet en ikke ubetydelig del af den straf, han var blevet idømt (
31
).
B.
Det første præjudicielle spørgsmål
70.
Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 6, 10 og 18 i direktiv 2012/29, sammenholdt med chartrets artikel 47 og 54 og EMRK’s artikel 6 og 17, samlet set skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, såsom artikel 629a i den italienske strafferetsplejelov, der – ved en procedure, der ophæver en endelig dom, kan medføre, at denne dom ophæves, og nødvendiggøre en ny retssag om sagens realitet – ikke foreskriver nogen form for oplysning og underretning af eller deltagelse fra offeret for forbrydelsen, som ikke udgør en civil part i sagen.
71.
Ifølge artikel 1, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2012/29 er formålet med direktivet at sikre, at ofre for kriminalitet får passende information, støtte og beskyttelse og kan deltage i straffesagen.
72.
Med henblik herpå indeholder artikel 6 i direktiv 2012/29 bestemmelser om offerets ret til at få information om sin sag. Denne bestemmelse omhandler ikke udtrykkeligt en sag om genoptagelse som den i hovedsagen omhandlede, i hvilken den kompetente ret undersøger, om betingelserne for afsigelse af en dom in absentia var opfyldt under den oprindelige retssag. Med henblik på offerets ret til principielt at modtage alle oplysninger, der sætter det i stand til at forstå, hvor langt straffesagen er kommet, hvilket specifikt er fastsat i nævnte direktivs artikel 6, stk. 2, litra b), henviser denne artikel 6, stk. 2, ligesom direktivets 20. betragtning til ofrenes rolle i det pågældende strafferetlige system.
73.
Artikel 10 i direktiv 2012/29, der fastsætter ofrenes ret til at blive hørt, henviser ligeledes blot i generelle vendinger til »straffesager«.
74.
Det fremgår ikke desto mindre af den almindelige opbygning af og formålet med direktiv 2012/29, at dette er baseret på en hensyntagen til de alvorlige følger, som retssager mod gerningsmændene til lovovertrædelser har for ofrene for disse lovovertrædelser, og at det søger at sikre, at ofrene kan deltage på passende og aktiv vis i de pågældende retssager.
75.
I denne henseende understreges det i 26. betragtning til dette direktiv, at det er vigtigt, at ofrene får oplysninger, så de kender den aktuelle status for en eventuel straffesag. Det fremgår desuden af 31. betragtning, at retten til information om tid og sted for retssagen ligeledes bør gælde for information om tid og sted for en høring vedrørende en appel af en dom i sagen.
76.
En procedure, i hvilken den kompetente ret undersøger, om der er grundlag for at ophæve den oprindelige dom og genoptage realitetsbehandlingen, kan imidlertid sidestilles med en appelsag til prøvelse af en dom i en straffesag. En sådan sag om ophævelse indebærer netop, at en realitetsbehandling, der i princippet er afsluttet med en endelig dom, kan genåbnes.
77.
En sådan procedure har afgørende betydning for offeret. Den indebærer således, at offeret igen vil blive konfronteret med en traumatisk oplevelse, og at vedkommende kan være tvunget til eventuelt at vidne igen i forbindelse med en ny realitetsbehandling.
78.
Under disse omstændigheder kan offerets ret til at deltage aktivt i straffesager efter min opfattelse ikke begrænses til realitetsbehandlingen med henblik på at fastslå overtrædelsen, men bør også gælde i forbindelse med en sag om ophævelse af den oprindelige dom. Offerets ret til at deltage i en sådan sag kan heller ikke afhænge af, om denne udgør en civil part i sagen, eller om det er dennes anmeldelse eller en indledning af straffesagen ex officio, der gav anledning til den oprindelige sag (
32
).
79.
Som Kommissionen har påpeget, kan der ganske vist ikke være tale om en afvejning af offerets og den tiltaltes rettigheder ved vurderingen af retten til en ny retssag. Som det præciseres i 12. betragtning til direktiv 2012/29, berører offerets rettigheder ikke gerningsmandens rettigheder. Der er således ikke tale om at begrænse den tiltaltes ret til en retfærdig rettergang som følge af de konsekvenser, som en ny realitetsbehandling kan have for offeret. Direktivets bestemmelser, der har til formål at forhindre en sekundær viktimisering eller et unødigt stort antal retsmøder (
33
), kan ikke fortolkes således, at det går ud over den tiltaltes ret til en ny retssag, såfremt betingelserne for anvendelse af denne ret er opfyldt.
80.
I forbindelse med en sag om ophævelse er der endvidere ikke tale om lovovertrædelsen som sådan, og offerets vidnesbyrd i forbindelse med denne overtrædelse tages ikke i betragtning ved undersøgelsen af betingelserne for genoptagelse af realitetsbehandlingen.
81.
Det er imidlertid muligt, at offeret kan fremkomme med oplysninger, der kan sætte den kompetente myndighed i stand til på et oplyst grundlag at afgøre, om den tiltalte havde til hensigt at unddrage sig den oprindelige retssag. Dette er navnlig tilfældet i forbindelse med f.eks. vold i hjemmet, hvor den tiltalte og offeret kender hinanden og har en tæt relation til hinanden.
82.
Det fremgår heraf, at det som svar på den forelæggende rets første spørgsmål skal anføres, at de rettigheder, som offeret sikres ved direktiv 2012/29, kræver, at offeret informeres om enhver anmodning i forbindelse med garantien for en ny retssag. Offeret skal ligeledes kunne høres i forbindelse med behandlingen af en sådan anmodning, så det kan give alle de oplysninger, der måtte være relevante med henblik på vurdering af den tiltaltes adfærd.
VI. Forslag til afgørelse
83.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de af Corte d’appello di Roma (appeldomstolen i Rom, Italien) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 8 og 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager samt artikel 6, 10 og 18 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/29/EU af 25. oktober 2012 om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA
skal fortolkes således, at
–
de nationale retter skal have en skønsbeføjelse til at afgøre, om en tiltalt, der ikke har deltaget i retssagen, i lyset af alle den pågældende sags relevante elementer skal have ret til en ny retssag med henblik på at sikre retten til en retfærdig rettergang
–
i forbindelse med denne vurdering skal de nationale retter undersøge, om det i tilstrækkeligt omfang er godtgjort, at den tiltalte har haft kendskab til gennemførelsen af retssagerne og konsekvenserne af en dom afsagt in absentia, og at dennes fravær er sket af egen fri vilje
–
offeret skal informeres om den tiltaltes anmodning om en ny retssag og skal have ret til at blive hørt i forbindelse med den procedure, i hvilken den kompetente ret undersøger anmodningen.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 9.3.2016 (EUT 2016, L 65, s. 1). Jf. 33. betragtning.
(
3
) – 35. betragtning til dette direktiv; jf. også dom af 26.2.2013, Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107, præmis 49).
(
4
) – Jf. i denne retning dom af 19.5.2022, Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (C-569/20, herefter dommen i sagen Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt), EU:C:2022:401, præmis 34 og 35).
(
5
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25.10.2012 (EUT 2012, L 315, s. 57).
(
6
) – EUT 2013, C 378, s. 8.
(
7
) – Dom af 19.5.2022, Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (præmis 33 og 39-43), af 16.1.2025, Stangalov (C-644/23, EU:C:2025:16, præmis 37), og af 20.5.2025, Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 34 ff.).
(
8
) – Jf. den nævnte doms præmis 34 og 35; jf. ligeledes dom af 15.9.2022, HN (Sag mod en tiltalt, der er udsendt fra området), C-420/20, EU:C:2022:679, præmis 35, 36 og 58).
(
9
) – Jf. den nævnte doms præmis 48 og 49.
(
10
) – Ibidem, præmis 48.
(
11
) – Jf. i denne retning dom af 16.1.2025, Stangalov (C-644/23, EU:C:2025:16, præmis 42), og af 20.5.2025, Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 37). Denne hypotese blev ikke behandlet i dom af 24.5.2016, Dworzecki (C-108/16 PPU, EU:C:2016:346, præmis 33 ff.), som er blevet diskuteret i den foreliggende sag, hvor spørgsmålet var, om forkyndelsen af anklageskriftet til en voksen, der boede i den tiltalte persons husstand, var tilstrækkelig til at anse den tiltalte for at være blevet underrettet om retssagen, uden at det blev drøftet, om den tiltalte forud for denne forkyndelse var blevet underrettet om, at der ville blive ført en retssag mod ham.
(
12
) – Dommen i sagen Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (præmis 38 og 54 ff.), af 16.1.2025, Stangalov (C-644/23, EU:C:2025:16, præmis 43), og af 20.5.2025, Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 38). Jf. ligeledes generaladvokat Medinas forslag til afgørelse Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:306, punkt 41 ff.).
(
13
) – Jf. i denne retning dom af 26.9.2013, Texdata Software (C-418/11, EU:C:2013:588, præmis 28 og 29 og den deri nævnte retspraksis).
(
14
) – Dom af 13.2.2020, Spetsializirana prokuratura (Retsmøde uden at den tiltalte er til stede) (C-688/18, EU:C:2020:94, præmis 29 og 30), og dommen i sagen Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
(
15
) – Min fremhævelse.
(
16
) – Dom af 15.9.2022, HN (Sag mod en tiltalt, der er udsendt fra området), C-420/20, EU:C:2022:679, præmis 37-39).
(
17
) – Dom af 15.9.2022, HN (Sag mod en tiltalt, der er udsendt fra området), C-420/20, EU:C:2022:679, præmis 40 og 47).
(
18
) – Jf. i denne retning og analogt dom af 25.5.2016, Meroni (C-559/14, EU:C:2016:349, præmis 39), af 9.3.2017, Milkova (C-406/15, EU:C:2017:198, præmis 52 og 53), og af 13.6.2017, Florescu m.fl. (C-258/14, EU:C:2017:448, præmis 48).
(
19
) – Dom af 26.2.2013, Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107, præmis 60), og Åkerberg Fransson (C-617/10, EU:C:2013:105, præmis 29).
(
20
) – Dommen i sagen Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (præmis 37).
(
21
) – Dommen i sagen Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (præmis 34-36).
(
22
) – Jf. vedrørende dette formål dom af 26.2.2013, Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107, præmis 51); jf. ligeledes Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1) samt Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27), som ændret ved Rådets Rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26.2.2009 om ændring af rammeafgørelse 2002/584/RIA, rammeafgørelse 2005/214/RIA, rammeafgørelse 2006/783/RIA, rammeafgørelse 2008/909/RIA og rammeafgørelse 2008/947/RIA samt styrkelse af personers proceduremæssige rettigheder og fremme af anvendelsen af princippet om gensidig anerkendelse i forbindelse med afgørelser afsagt, uden at den pågældende selv var til stede under retssagen (EUT 2009, L 81, s. 24).
(
23
) – Jf. generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Höldermann (C-447/24, EU:C:2025:716, punkt 83 ff.).
(
24
) – Jf. generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Khuzdar (C-95/24, EU:C:2025:712, punkt 59 ff.).
(
25
) – Jf. generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Khuzdar (C-95/24, EU:C:2025:712, punkt 73).
(
26
) – Jf. vedrørende sidstnævnte princip dom af 9.3.1999, Centros (C-212/97, EU:C:1999:126, præmis 24), af 5.7.2007, Kofoed (C-321/05, EU:C:2007:408, præmis 38), af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 57), og af 26.2.2019, T Danmark og Y Danmark (C-116/16 og C-117/16, EU:C:2019:135, præmis 70).
(
27
) – Jf. i denne retning dommen i sagen Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (præmis 48) samt generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (C-569/20, EU:C:2022:26, punkt 54).
(
28
) – Jf. i denne henseende dom af 20.5.2025, Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 59-63), generaladvokat Medinas forslag til afgørelse Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:306, punkt 61-67).
(
29
) – Jf. vedrørende betingelserne herfor dommen i sagen Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (præmis 56), af 16.1.2025, Stangalov (C-644/23, EU:C:2025:16, præmis 48), og af 20.5.2025, Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 41 og 61).
(
30
) – Jf. i denne henseende dom af 20.5.2025, Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 59-63), og generaladvokat Medinas forslag til afgørelse Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:306, punkt 61-67).
(
31
) – Jf. vedrørende dette punkt dom af 16.1.2025(Underretning om retten til en ny retssag) (C-400/23, EU:C:2025:14, præmis 63 og 64), og af 20.5.2025, Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 67-70), samt generaladvokat Medinas forslag til afgørelse Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:306, punkt 80).
(
32
) – Artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/29 henviser ganske vist til »den straffesag, der er indledt som følge af anmeldelsen af en forbrydelse, som offeret har været udsat for«. En sådan henvisning findes ligeledes i 31. betragtning til nævnte direktiv. På grund af alvoren af de konsekvenser, som en sag om ophævelse har for offeret, kan vedkommendes ret til at deltage ikke afhænge af, om denne har foretaget en anmeldelse eller udgør en civil part i sagen. Denne fortolkning støttes af 22. betragtning til direktiv 2012/29, der sidestiller en anmeldelse og indledning af en straffesag ex officio ved fastsættelsen af situationer, der bør betragtes som en del af straffesagen.
(
33
) – Artikel 18 og artikel 20, litra b), i direktiv 2012/29; jf. vedrørende disse bestemmelser dom af 29.7.2019, Gambino og Hyka (C-38/18, EU:C:2019:628, præmis 30 ff. og præmis 50 ff.).