62003CO0250_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑250/03,
dėl Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Italija) 2002 m. lapkričio 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. birželio 11 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Giorgio Emanuele Mauri
prieš
Ministero della Giustizia,
Commissione per gli esami di avvocato presso la Corte d'appello di Milano,
TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans (pranešėjas), teisėjai C. Gulmann, R. Schintgen, J. Makarczyk, J. Klučka,
generalinis advokatas P. Léger,
kancleris R. Grass,
informavęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, kad Teisingumo Teismas pagal savo Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalį klausimą ketina išspręsti motyvuota nutartimi,
paprašęs Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodytus suinteresuotus asmenis pateikti pastabas šiuo klausimu,
išklausęs generalinį advokatą,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su „EB sutarties normų, užtikrinančių Bendrijos laisvos konkurencijos ir nediskriminavimo principų apsaugą“ išaiškinimu.
2. Šis prašymas buvo pateiktas byloje G. E. Mauri prieš Ministero della Giustizia
(Teisingumo ministerija) ir Commissione per gli esami di avvocato presso la Corte d’appello di Milano
(Advokato kvalifikacinių egzaminų komisija prie Milano apeliacinio teismo) dėl atsisakymo leisti jam laikyti valstybinio egzamino, suteikiančio teisę verstis advokato profesine veikla, dalį žodžiu (toliau – valstybinis egzaminas).
Nacionalinės teisės aktai
3. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Italijoje norint verstis advokato profesine veikla reikia išlaikyti valstybinį egzaminą.
4. Pagal 1933 m. lapkričio 27 d. Karaliaus įstatymo-dekreto Nr. 1578 22 straipsnio redakciją (1933 m. gruodžio 5 d. GURI Nr. 281, p. 5521, toliau – Įstatymas-dekretas Nr. 1578/33), galiojusią pagrindinės bylos aplinkybių metu, valstybinio egzamino komisijas skiria Teisingumo ministerija ir jas sudaro 5 nariai: du advokatai, ne trumpiau kaip aštuonerius metus įrašyti į apeliacinio teismo, kuriame vyksta egzaminas, apygardos advokatų sąrašą, du tos apygardos teisėjai, kurių kvalifikacija ne žemesnė nei Apeliacinio teismo teisėjo ir teisės dėstytojas arba asocijuotas dėstytojas, dėstantis universitete arba aukštojoje mokykloje.
5. Consiglio nazionale forense (Nacionalinė advokatų taryba, toliau – CNF) atitinkamos apygardos advokatų tarybų bendru siūlymu skiria į šią komisiją du advokatus, ir Teisingumo ministras vieną iš jų paskiria komisijos pirmininku, o kitą – pirmininko pavaduotoju.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
6. 2001 m. gruodžio mėn. G. E. Mauri Milano apeliacinio teismo apygardoje laikė valstybinio egzamino dalį raštu. Komisijai ištaisius darbus, jis surinko nepakankamą balų, leidžiančių laikyti egzamino dalį žodžiu, skaičių, ir todėl nebuvo prie jos prileistas.
7. G. E. Mauri prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė ieškinį dėl jo atžvilgiu priimto sprendimo panaikinimo. Jis tvirtino, kad Įstatymo- dekreto Nr. 1578/33 22 straipsnyje numatyta komisijos sudėtis neleido atlikti nešališko įvertinimo ir neužtikrino tinkamo tapimo advokatu konkurencijos mechanizmo, taip pažeidžiant EB 3 straipsnio g punkto, EB 28, 49 ir paskesnių straipsnių nuostatas bei EB 81 ir 82 straipsnius.
8. Šio nacionalinio teismo nuomone, G. E. Mauri pareikšta kritika neatrodo esanti visiškai nepagrįsta, turint omeny advokatų tarybų, t. y. organų, kurie vadovauja advokatūroms, privalomai jungiančioms atitinkamoje apygardoje teisine profesine veikla besiverčiančius advokatus, turimas galias skirti įtakingiausius komisijos narius ir taip daugiau ar mažiau tiesiogiai sąlygoti jos atliekamą įvertinimą.
9. Iš tikrųjų ši taryba skiria du iš penkių komisijos narių, kurie taip pat eina pirmininko ir pirmininko pavaduotojo pareigas, be to, yra įmanoma ir netgi įprasta, kad trečias komisijos narys – teisės dėstytojas – taip pat būtų advokatas, ir todėl priklausytų tai pačiai advokatų tarybai.
10. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, ši aplinkybė bent jau abstrakčiai advokatams, atrodo, leidžia vienu ar kitu būdu riboti galimybę verstis profesija darant ne tik kokybinę, bet ir kiekybinę atranką, atsižvelgiant į rinkos poreikius, taip apsaugant ja jau besiverčiančiųjų interesus.
11. Manydamas, kad šiai jo nagrinėjamai bylai išspręsti būtinas Bendrijos teisės išaiškinimas, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Sutarties normos, užtikrinančios Bendrijos laisvos konkurencijos ir nediskriminavimo principų, kaip juos aiškina Europos Bendrijų Teisingumo Teismas, apsaugą, turi būti aiškinamos taip, kad Italijos nacionalinė teisė, ir visų pirma 1933 m. lapkričio 27 d. Karaliaus įstatymo-dekreto Nr. 1578 22 straipsnis, numatantis, jog tik išlaikius išankstinį valstybinį egzaminą galima verstis advokato profesine ekonomine veikla, ir suteikiantis didelius tinkamumo ir profesinių sugebėjimų vertinimo įgaliojimus vadovaujančioms vietos profesinėms organizacijoms, kurių nariai yra atitinkamos apygardos teritorijoje veiklą vykdantys ūkio subjektai, prieštarauja (Sutarčiai), ir todėl yra neteisėtas?“
Dėl prejudicinio klausimo
12. Manydamas, jog atsakymą į pateiktą klausimą galima aiškiai nustatyti iš Teisingumo Teismo praktikos, Teisingumo Teismas pagal savo Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pranešė, kad jis spręs klausimą motyvuota nutartimi, ir paprašė Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodytas suinteresuotas šalis pateikti savo pastabas šiuo klausimu.
13. Italijos ir Airijos vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija šį prašymą įvykdė. Abi vyriausybės iš esmės išreiškė pageidavimą, kad atsižvelgiant į tai, jog, jų nuomone, byla yra svarbi, Teisingumo Teismas spręstų klausimą priimdamas sprendimą. Tačiau Komisija nurodė, jog ji neturi prieštaravimų dėl to, kad Teisingumas Teismas klausimą spręstų priimdamas motyvuotą nutartį.
Dėl priimtinumo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
14. Italijos vyriausybė teigia, kad prejudicinis klausimas yra nepriimtinas, nes jis nėra būtinas kandidato, kuriam toliau nebuvo leista laikyti valstybinio egzamino, pareikštam ieškiniui išspręsti ir bet kuriuo atveju tokios būtinybės neįmanoma nustatyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
15. Be to, tiek, kiek šis klausimas susijęs su Bendrijos nediskriminavimo principu, tiksliau kalbant, Italijos vyriausybės nuomone, su nacionaliniu požiūriu įsisteigimo laisvės arba laisvo paslaugų teikimo srityse, jis taip pat turėtų būti laikomas nepriimtinu, nes Sutarties nuostatos laisvo judėjimo srityje, įskaitant įsisteigimo laisvę ir laisvą paslaugų teikimą, netaikomos veiklai, kurios visi elementai yra vienos valstybės narės viduje.
16. Airijos vyriausybė taip pat mano, kad prejudicinis klausimas yra nepriimtinas.
17. Iš tikrųjų pagrindinė byla susijusi su Italijos švietimo sistema, o tokių sistemų organizavimas priklauso valstybių narių, o ne Bendrijos kompetencijai. Antra vertus, prejudicinis klausimas yra hipotetinis, nes sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad komisijos sudėtis „bent jau abstrakčiai“ galėtų būti galimybės verstis profesine veikla kliūtis. Galiausiai detalios informacijos apie šios sistemos funkcionavimą prašyme priimti prejudicinį sprendimą yra nepakankamai, kad Teisingumo Teismas galėtų priimti sprendimą.
Teisingumo Teismo vertinimas
18. Reikia priminti, kad tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir atsakingas už būsimą teismo sprendimą, atsižvelgdamas į bylos ypatybes, turi nuspręsti tiek dėl prejudicinio sprendimo reikalingumo, kad galėtų priimti savo sprendimą, tiek dėl Teisingumo Teismui užduodamų klausimų tinkamumo. Todėl, kai pateikti klausimai yra susiję su Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi spręsti. Atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo galima tik tada, kai akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašomi Bendrijos normos išaiškinimas arba jos galiojimo įvertinimas yra nesusiję su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, kai problema yra hipotetinio pobūdžio arba kai Teisingumo Teismas turi nepakankamai faktinės ar teisinės informacijos, kad galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (visų pirma žr. 2004 m. kovo 25 d. Sprendimo Azienda Agricola Ettore Ribaldi ir kt., C‑480/00–C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00–C‑491/00 ir C‑497/00–C‑499/00, Rink. p. I‑0000, 72 punktą ir ten nurodomą teismo praktiką).
19. Tačiau šiuo atveju taip nėra.
20. Iš tikrųjų, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išspręsti bylą, kurioje ieškovas kaip ieškinio pagrindą nurodo, kad dėl komisijos, nusprendusios neprileisti jo prie valstybinio egzamino dalies žodžiu, sudėties yra pažeisti tam tikri Bendrijos teisės principai, būtų nepagrįsta manyti, kad šio teismo pateiktas klausimas yra nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku arba kad problema yra hipotetinio pobūdžio.
21. Be to, dėl Italijos vyriausybės prieštaravimų, jog Sutarties nuostatos dėl laisvo judėjimo netaikomos, nes visi veiklos elementai yra vienos valstybės narės viduje, reikia pastebėti, kad vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atsakymas gali būti naudingas tuo atveju, jei nacionalinė teisė vykstant tokiai procedūrai, kaip antai nagrinėjama šioje byloje, numatytų, jog Italijos kandidatas valstybinio egzamino metu naudojasi tokiomis pačiomis teisėmis, kokias kitos valstybės narės kandidatui tokioje pačioje situacijoje suteiktų Bendrijos teisė (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Guimont,
C‑448/98, Rink. p. I‑10663, 23 punktą ir 2002 m. kovo 5 d. Sprendimo Reisch ir kt.,
C‑515/99, C‑519/99–C‑524/99 ir C‑526/99–C‑540/99, Rink .
p. I‑2157, 26 punktą).
22. Galiausiai Teisingumo Teismas mano iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir iš jam pateiktų pastabų gavęs užtektinai informacijos, kad galėtų naudingai atsakyti į pateiktą klausimą.
23. Taigi į prejudicinį klausimą atsakyti reikia.
Dėl esmės
24. Visų pirma reikia pastebėti, kad prejudicinį klausimą sudaro dvi dalys.
25. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia remiasi „Bendrijos laisvos konkurencijos principais“ bei pateikia klausimą dėl EB 81 ir 82 straipsnių išaiškinimo.
26. Tada, remdamasis „Bendrijos nediskriminavimo principais“, nacionalinis teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo išaiškinti EB 43 straipsnį, kuris valstybėms narėms nustato nediskriminavimo pareigą (1974 m. birželio 21 d. Sprendimas Reyners, 2/74, Rink. p. 631, 15 ir 16 punktai).
27. Tačiau EB 49 straipsnio aspektu prejudicinio klausimo nagrinėti nereikia, nors šis taip pat įtvirtina nediskriminavimo pareigą (1974 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Van Binsbergen, 33/74, Rink. p. 1299, 27 punktas). Iš tikrųjų, kaip teisingai pažymi Airijos vyriausybė, nėra jokių duomenų, leidžiančių manyti, kad kitos valstybės narės advokatas, kuris teiktų paslaugas Italijoje, turėtų išlaikyti valstybinį egzaminą.
Dėl EB 81 ir 82 straipsnių
28. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prejudicinio klausimo pirma dalimi iš esmės klausia, ar EB 81 ir 82 straipsniai nedraudžia tokios normos, kokia įtvirtinta Įstatymo-dekreto Nr. 1578/33 22 straipsnyje, nustatančios, kad valstybinio egzamino komisiją sudaro penki nariai, paskirti Teisingumo ministro, t. y. du teisėjai, teisės dėstytojas ir du advokatai, kuriuos šių apygardos advokatų tarybų bendru siūlymu skiria CNF .
29. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 81 ir 82 straipsniai taikomi tik įmonių veiklai ir nereglamentuoja valstybių narių įstatymų bei kitų teisės aktų, tačiau šie straipsniai, taikomi kartu su EB 10 straipsniu, įtvirtinančiu bendradarbiavimo pareigą, įpareigoja valstybes nares nesiimti arba nepalikti galioti priemonių, net ir įstatymų bei kitų teisės aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių veiksmingumą (visų pirma žr. 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo Arduino, C‑35/99, Rink. p. I‑1529, 34 punktą ir 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo CIF, C‑198/01, Rink .
p. I‑8055, 45 punktą bei ten nurodomą teismų praktiką).
30. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad EB 10 ir 81 straipsniai pažeidžiami, kai valstybė narė įtvirtina ar skatina EB 81 straipsniui prieštaraujančius susitarimus, sprendimus ir suderintus veiksmus arba stiprina tokių susitarimų, sprendimų ir suderintų veiksmų poveikį, arba kai panaikina savo pačios priimtų teisės aktų valstybinį pobūdį, perduodama privatiems subjektams atsakomybę priimti sprendimus, turinčius poveikį ekonomikos sektoriui (minėtų sprendimų Arduino
35 punktas ir CIF 46 punktas bei minėta teismo praktika).
31. Tačiau netgi darant prielaidą, kad advokatai kaip valstybinio egzamino komisijos nariai gali būti laikomi „įmonėmis“ EB 81 ir 82 straipsnių prasme, neatrodo, jog pagrindinės bylos aplinkybėmis valstybė panaikino savo pačios priimtų teisės aktų, susijusių su galimybe verstis advokato profesine veikla, valstybinį pobūdį perduodama advokatams atsakomybę priimti sprendimus dėl galimybės verstis jų profesine veikla.
32. Iš tikrųjų visų pirma reikia pastebėti, kad valstybės vaidmuo komisijoje yra pagrindinis, nes iš penkių jos narių du teisėjai, net jeigu jie nėra hierarchiškai pavaldūs Teisingumo ministrui, vis dėlto turi būti laikomi tiesiogiai atstovaujančiais šią valstybę.
33. Antra, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš bylos medžiagos, Teisingumo ministerija turi dideles galias, leidžiančias jai kontroliuoti kiekvieną komisijos darbų etapą ir prireikus įsikišti į šiuos darbus.
34. Be to, ši ministerija skiria komisijos narius, parenka egzamino temas, klaidų atveju gali jį anuliuoti ir gali paskirti savo pačios atstovą įgyvendinti gautus nurodymus, užtikrinančius tvarką ir tinkamą egzaminų eigą.
35. Trečia, neigiamas komisijos sprendimas gali būti apskųstas administraciniam teismui, kuris jį peržiūrės.
36. Valstybės vykdoma kontrolė visuose šio egzamino etapuose pagrindinėje byloje leidžia daryti išvadą, kad valstybė neatsisakė savo galių privačių subjektų naudai.
37. Dėl šių priežasčių negalima šios valstybės kaltinti įtvirtinus ar skatinus EB 81 straipsniui prieštaraujančius susitarimus, sprendimus ir suderintus veiksmus arba stiprinus tokių susitarimų, sprendimų ir suderintų veiksmų poveikį (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Arduino
43 punktą), įtvirtinus arba skatinus EB 82 straipsniui prieštaraujantį piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, arba stiprinus tokio piktnaudžiavimo poveikį.
38. Taigi darytina išvada, kad EB 81 ir 82 straipsniai nedraudžia tokios normos, kokia yra įtvirtinta Įstatymo-dekreto Nr. 1578/33 22 straipsnyje.
Dėl EB 43 straipsnio
39. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prejudicinio klausimo antra dalimi iš esmės klausia, ar EB 43 straipsnis draudžia tokią normą, kokia yra įtvirtinta Įstatymo-dekreto Nr. 1578/33 22 straipsnyje.
40. Reikia priminti, kad EB 43 straipsnis įpareigoja panaikinti įsisteigimo laisvės apribojimus ir kad tokiais apribojimais turi būti laikomos visos priemonės, kurios draudžia, riboja šios laisvės įgyvendinimą arba daro jį mažiau patrauklų (visų pirma žr. 2002 m. spalio 17 d. Sprendimo Payroll ir kt . C‑79/01, Rink .
p. I‑8923, 26 punktą ir ten nurodomą teismo praktiką).
41. Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad kai apribojimus sudarančios priemonės taikomos visiems asmenims ar įmonėms, vykdantiems veiklą priimančiosios valstybės narės teritorijoje, jos gali būti pateisinamos imperatyviais bendro intereso motyvais, jeigu jos užtikrina jomis siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr. visų pirma minėto sprendimo Payroll ir kt. 28 punktą ir ten nurodomą teismo praktiką).
42. Šiuo atžvilgiu egzaminas, suteikiantis teisę verstis advokato profesine veikla, žinoma, gali sudaryti kliūčių įsteigimo laisvei (šiuo klausimu žr. 1991 m. gegužės 7 d. Sprendimo Vlassopoulou,
C‑340/89, Rink. p. I‑2357, 15 punktą), tačiau reikia pastebėti, jog šioje pagrindinėje byloje yra ginčijama tik komisijos sudėtis, o ne tai, kad organizuojamas egzaminas.
43. Taigi nėra jokių duomenų, leidžiančių manyti, kad tokia norma riboja įsisteigimo laisvę, neatsižvelgiant į tai, kad apribojimas tam tikrais atvejais gali būti pats egzaminas.
44. Bet kuriuo atveju, netgi darant prielaidą, kad pats advokatų dalyvavimas valstybinio egzamino komisijoje yra įsisteigimo laisvės apribojimas, šiuo atveju, kaip teisingai pastebi Italijos ir Airijos vyriausybės bei Komisija, toks dalyvavimas gali būti laikomas pateisinamu.
45. Toks advokatų dalyvavimas yra pateisinamas imperatyviu bendro intereso motyvu, t. y. būtinybe kuo geriau įvertinti asmenų, norinčių verstis advokato profesine veikla, tinkamumą ir sugebėjimus. Jis yra tinkamas užtikrinti šio tikslo įgyvendinimą, nes advokatai turi profesinę patirtį, dėl kurios jie tampa ypač tinkami vertinti kandidatus atsižvelgiant į specifinius jų profesijos reikalavimus. Galiausiai šios nutarties 32–35 punktuose nurodytos ribos užtikrina, kad priemonė neviršija to, kas yra būtina minėtam tikslui pasiekti.
46. Todėl darytina išvada, kad EB 43 straipsnis nedraudžia tokios normos, kokia yra nustatyta Įstatymo-dekreto Nr. 1578/33 22 straipsnyje.
47. Taigi į prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad EB 81, 82 ir 43 straipsniai nedraudžia tokios normos, kokia yra įtvirtinta Įstatymo-dekreto Nr. 1578/33 22 straipsnyje, nustatančios, kad egzaminų, suteikiančių teisę verstis advokato profesine veikla, komisiją sudaro penki Teisingumo ministro paskirti nariai, t. y. du teisėjai, teisės dėstytojas ir du advokatai, kuriuos atitinkamos apygardos advokatų tarybų bendru siūlymu skiria CNF .
Dėl bylinėjimosi išlaidų
48. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
EB 81, 82 ir 43 straipsniai nedraudžia tokios normos, kokia yra įtvirtinta 1933 m. lapkričio 27 d. Karaliaus įstatymo-dekreto Nr. 1578/33 22 straipsnio redakcijoje, galiojusioje pagrindinės bylos aplinkybių metu, kuri nustato, kad egzaminų, suteikiančių teisę verstis advokato profesine veikla, komisiją sudaro penki Teisingumo ministro paskirti nariai, t. y. du teisėjai, teisės dėstytojas ir du advokatai, kuriuos atitinkamos apygardos advokatų tarybų bendru siūlymu skiria Consiglio nazionale forense
(Nacionalinė advokatų taryba) .