62003CC0242_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Liuksemburgo Cour administrative
abejoja dėl vienos nacionalinės pajamų mokesčio teisės nuostatos atitikties laisvo kapitalo judėjimo taisyklėms. Pagal ginčijamą Loi concernant l'impôt sur le revenu (Pajamų mokesčio įstatymas, toliau – PMĮ)(2) 129 c straipsnio nuostatą sutuoktiniai, turintys kartu sumokėti 2000 metų pajamų mokestį, galėjo iš apmokestinamųjų pajamų atimti 120 000 LUF sąnaudų akcijoms ir kapitalo dalims įkuriant įmonę ar padidinant jos kapitalą. Tačiau ši atskaitymo galimybė, toliau vadinama neapmokestinama suma, buvo leidžiama tik įgyjant neribotai apmokestinamų nacionalinių bendrovių akcijų ar kapitalo dalių.
2. Sutuoktiniai J.‑C. Weidert ir É. Paulus mano, kad tai, jog jie negali pasinaudoti atitinkama lengvata, nurodydami išlaidas už Belgijos įmonės akcijas, pažeidžia laisvo kapitalo judėjimo principą. Liuksemburgo vyriausybė gina tokį teisinį reglamentavimą, remdamasi mokesčių sistemos vientisumo argumentu, ir šiuo klausimu cituoja dividendų apmokestinimo nuostatą, įtvirtintą 1970 m. Belgijos ir Liuksemburgo sutartyje dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo.
II – Faktinės bylos aplinkybės
3. 2000 m. mokesčių deklaracijoje sutuoktiniai J.‑C. Weidert ir É. Paulus kaip pagal PMĮ 129 c straipsnį neapmokestinamą sumą nurodė 267 743 LUF išlaidas naujoms Belgijos bendrovės Interbrew SA
akcijoms. Mokesčių administratorius 2001 m. liepos 26 d. reikalavime sumokėti mokesčius šių išlaidų nepripažino.
4. Tribunal administratif
patenkino sutuoktinių J.‑C. Weidert ir É. Paulus ieškinį, pakeisdamas reikalavimą sumokėti mokesčius taip, kad 120 000 LUF išlaidos būtų pripažintos atskaitomomis iš apmokestinamųjų pajamų. Remdamasis sprendimu Verkooijen (3), jis nustatė, kad nacionalinė teisė prieštarauja laisvam kapitalo judėjimui.
5. Cour administrative, nagrinėjantis mokesčių administratoriaus apeliacinį skundą dėl pirmąja instancija bylą nagrinėjusio teismo sprendimo, 2003 m. birželio 3 d. sprendimu sustabdė bylos nagrinėjimą ir remdamasis EB 234 straipsniu pateikė Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar pakeisto 1967 m. gruodžio 4 d. įstatymo dėl pajamų mokesčio 129 c straipsnio redakcija, taikoma 2000 m. mokestiniams metams, esant tam tikroms sąlygoms ir taikant tam tikrus apribojimus suteikianti apmokestinamiems fiziniams asmenims, įsigyjantiems akcijų ar bendrovių kapitalo dalių, kurios visiškai atitinka grynuosius indėlius į neribotai apmokestinamas nacionalines kapitalo bendroves, teisę į neapmokestinamąją sumą, neprieštarauja EB 56 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytam laisvo kapitalo judėjimo Europos Bendrijoje principui, atsižvelgiant į šio principo apribojimus, pirmiausia įtvirtintus EB 58 straipsnio pirmos pastraipos a punkte?“
III – Šalių argumentai
6. Vykstant rašytinei proceso daliai savo pastabas pateikė sutuoktiniai J.‑C. Weidert ir É. Paulus, Liuksemburgo vyriausybė ir Komisija.
A – Dėl laisvo kapitalo judėjimo apribojimo
7. Sutuoktiniai J.‑C. Weidert ir É. Paulus bei Komisija mano, kad ginčijama nuostata riboja laisvą kapitalo judėjimą, kadangi užsienio akcijų ir kapitalo įgijimas tampa mažiau patrauklus. Iš įstatymo priėmimo dokumentų matyti, kad privačios santaupos turi būti nukreiptos Liuksemburgo įmonių kapitalui sukaupti. Laisvą kapitalo judėjimą pažeidžia vien tai, kad buvo sukurtos paskatos įgyti tik nacionalinių įmonių akcijų ir kapitalo(4) . Nors mokestinės paskatos skiriasi nuo nagrinėtų byloje Verkooijen (5), jų poveikis yra toks pats.
8. Be to, ši nuostata apsunkina kitoje valstybėje narėje įsteigtų įmonių galimybę pritraukti kapitalą iš Liuksemburgo.
B – Dėl ribojimų pateisinimo
9. Liuksemburgo vyriausybė mano, kad ši nuostata pateisinama dėl mokesčių sistemos vientisumo, nes prastesnė mokestinė padėtis įsigyjant užsienio akcijų ar kapitalo kompensuojama geresne mokestine padėtimi apmokestinant dividendus.
10. Belgijos ir Liuksemburgo sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo numato, kad dividendai iš esmės apmokestinami valstybėje, kurioje jų gavėjas nuolat gyvena. Tačiau valstybė, kurioje yra įsteigta dividendus išmokanti bendrovė, turi teisę rinkti ne daugiau kaip 15 % mokestį prie pajamų šaltinio. Apmokestinant dividendus valstybėje, kurioje nuolat gyvena dividendų gavėjas, sumokėtas mokestis įskaitomas.
11. Jei mokesčių mokėtojas įsigytų nacionalinės įmonės kapitalo ar akcijų, jis galėtų pasinaudoti neapmokestinama suma, tačiau visi jam išmokami dividendai būtų apmokestinami Liuksemburgo pajamų mokesčio tarifu. Vis dėlto įsigyjant Belgijos įmonės akcijų, dividendų apmokestinimas Liuksemburge sumažėtų, įskaičius Belgijos prie pajamų šaltinio mokamą mokestį pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo. Taigi, priešingai nei Verkooijen
atveju, egzistuoja tiesioginis ryšys tarp mokestinės lengvatos ir to paties mokesčių mokėtojo apmokestinimo. Šiuo klausimu situacija atitinka sprendimo Bachmann (6) faktines aplinkybes.
12. Tačiau sutuoktiniai J.‑C. Weidert ir É. Paulus mano, kad mokesčių sistemos vientisumo argumentas, išimtine tvarka pripažintas sprendime Bachmann, šioje byloje netinkamas. Jų teigimu, jei investuojant kapitalą Belgijoje būtų atsisakoma suteikti bet kokią mokestinę lengvatą, tai pažeistų proporcingumo principą. Investuojant neapmokestinamą sumą atitinkančią sumą dividendai yra maži, be to, įskaičius Belgijoje sumokėtą mokestį, apmokestinimas Liuksemburge sumažėtų ne daugiau kaip 15 %.
13. Jie ginčija tiesioginio ryšio tarp dividendų apmokestinimo ir neapmokestinamos sumos egzistavimą. Liuksemburge neapmokestinama 120 000 LUF kapitalo pajamų. Be to, šią sumą viršijantys nacionalinių bendrovių dividendai 2000 m. buvo apmokestinami tik 50 % standartinio pajamų mokesčio tarifu.
14. Komisija mano, kad pateisinimas svarbiu visuomenės interesu netinkamas vien jau todėl, kad šiuo atveju kalbama apie diskriminacinę priemonę(7) . Pateisinimas galėtų būti įmanomas pagal EB 58 straipsnį. Vis dėlto ir ši nuostata neleidžia skirtingai traktuoti mokesčių mokėtojų, atsižvelgiant į tai, ar jie investavo savo pinigus į nacionalines, ar į užsienio akcijas. Be to, jos nuomone, ši priemonė pagrįsta tik ekonominės politikos tikslu pritraukti kapitalą į nacionalines įmones, o ne visuomenės intereso reikalavimu.
15. Mokestinė lengvata nėra tiesiogiai susijusi su dividendų apmokestinimu, kurią Teisingumo Teismas pripažino sprendimuose Bachmann
ir Komisija prieš Belgiją . Tokiu atveju nuostata turėtų numatyti palankesnį dividendų apmokestinimą, jei investicija nepatenka į mokestinės lengvatos taikymo sritį.
16. Komisija teigia, kad Liuksemburgas taip pat negali remtis argumentu, jog neapmokestinamos sumos nesuteikimas yra koherentus, kadangi dividendai investicijos Belgijoje atveju nėra visiškai apmokestinami Liuksemburge dėl sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo(8) . Sutarties nuostatos paremtos abipusiu principu ir leidžia Liuksemburgui taip pat apmokestinti dividendus, išmokamus Belgijoje gyvenančiam asmeniui. Nevienodas investicijų į Belgijos įmones požiūris kaip tik lemia nekoherenciją.
IV – Teisinis vertinimas
A – Įvadinės pastabos dėl prejudicinio klausimo formuluotės
17. Pirmiausia primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 234 straipsnio taikymo srityje Teisingumo Teismas nėra kompetentingas spręsti, ar nacionalinė norma atitinka Bendrijos teisę. Tačiau, atsižvelgdamas į nacionalinio teismo nurodytas aplinkybes, Teisingumo Teismas gali atrinkti iš klausimų tai, kas susiję su Bendrijos teisės aiškinimu, siekdamas sudaryti šiam teismui galimybę išspręsti savo nagrinėjamą teisinį klausimą(9) .
18. Iš nutarties pateikti prejudicinį klausimą motyvų matyti, kad Cour administrative
prašo išaiškinti laisvą kapitalo judėjimą reglamentuojančias nuostatas, pirmiausia EB 56 straipsnį bei 58 straipsnio 1 dalies a punktą, kad galėtų priimti sprendimą dėl ginčijamos nacionalinės teisės normos atitikimo Bendrijos teisę.
B – Laisvo kapitalo judėjimo apribojimas
19. Kalbant apie laisvo kapitalo judėjimo taikymą nacionalinės teisės nuostatoms dėl tiesioginių mokesčių, reikėtų nurodyti nusistovėjusią teismų praktiką, kuri tvirtina: „nors pagal dabartinę Bendrijos teisę tiesioginių mokesčių sritis nepriklauso Bendrijos kompetencijai, valstybės narės privalo įgyvendinti savo kompetenciją, laikydamosi Bendrijos teisės“(10) . Taigi Liuksemburgo mokesčių įstatymų leidėjas turi laikytis pagrindinių laisvių, ypač laisvo kapitalo judėjimo nuostatų.
20. Pagal EB 56 straipsnio 1 dalį uždraudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių apribojimai. Akcijų ar kapitalo dalių įgijimas kitoje valstybėje narėje yra veikla, kuri patenka į laisvo kapitalo judėjimo taikymo sritį. Bet kokia priemonė, apsunkinanti tarpvalstybinį kapitalo judėjimą ar sumažinanti jo patrauklumą, ir todėl galinti sulaikyti nuo to investuotoją, yra apribojimas(11) . Laisvo kapitalo judėjimo apribojimo sąvoka šiuo atveju atitinka Teisingumo Teismo kitų pagrindinių laisvių, ypač laisvo prekių judėjimo, atveju suformuluotą apribojimo sąvoką(12) .
21. Tokia nacionalinė norma, šiuo atveju PMĮ 129 c straipsnio nuostata, pagal kurią nacionalinės, bet ne kitos valstybės narės, įmonės akcijų ar kapitalo dalių įgijimas gali būti nurodytas siekiant sumažinti mokestį, sumažina investicijų kitoje valstybėje narėje patrauklumą, ir todėl riboja kapitalo judėjimą investuotojų nenaudai.
22. Aplinkybė, kad kitų valstybių narių įmonėms yra sunkiau pritraukti Liuksemburgo privačių investuotojų kapitalą, yra dar vienas apribojimas.
C – Apribojimo pateisinimas
23. Kyla klausimas, ar laisvo kapitalo judėjimo apribojimas yra pateisinamas. EB 58 straipsnio 1 dalies a punktas, leidžiantis valstybėms narėms „taikyti atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas, pagal kurias skiriami mokesčių mokėtojai dėl jų skirtingos padėties gyvenamosios vietos arba kapitalo investicijų vietos atžvilgiu“, yra pirmas pateisinimo pagrindas(13) .
24. Ginčijama nacionalinės mokesčių teisės nuostata skirtingai traktuoja mokesčių mokėtojus, i nvestavusius į nacionalines įmones, ir mokesčių mokėtojus, investavusius ir kitose valstybėse narėse. Taigi skirstoma pagal kapitalo investicijų vietą, o tai iš esmės savo mokesčių teisėje valstybės narės gali daryti pagal EB 58 straipsnio 1 dalies a punktą.
25. Vis dėlto EB 58 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti skaitomas kartu su EB 58 straipsnio 3 dalimi, kuri nustato, kad šio straipsnio 1 dalyje nurodytos priemonės ir procedūros negali sudaryti savavališkos diskriminacijos ar užslėpto laisvo kapitalo judėjimo apribojimo.
26. Be to, sprendime Verkooijen (14) Teisingumo Teismas teigė:
„Taip pat pažymėtina, kad EB sutarties 73d straipsnio 1 dalies a punkte (dabar – EB 58 straipsnis) valstybėms narėms suteikta galimybė taikyti atitinkamas savo mokesčių teisės nuostatas, skirtingai traktuojančias mokesčių mokėtojus dėl skirtingos jų gyvenamosios ar kapitalo investicijos vietos, jau buvo pripažinta Teisingumo Teismo. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką dar iki EB sutarties 73d straipsnio 1 dalies a punkto įsigaliojimo tokios nacionalinės mokesčių teisės nuostatos, kurias numato minėtas straipsnis, nustačiusios tam tikrus skirtumus, pirmiausia pagrįstus mokesčių mokėtojo gyvenamąja vieta, galėjo būti suderinamos su Bendrijos teise, jeigu šias nuostatas < ... > buvo galima pateisinti svarbiais visuomenės intereso pagrindais, visų pirma – mokesčių sistemos vientisumu.“(15)
27. Taigi Teisingumo Teismas EB sutarties 73d straipsnį kvalifikavo beveik kaip ankstesnės savo praktikos kodifikaciją. Tačiau ši nuostata byloje Verkooijen dar nebuvo taikoma tiesiogiai, nes joje nagrinėti įvykiai iki Mastrichto sutarties įsigaliojimo. Vis dėlto iš cituotos ištraukos darytina išvada, kad aiškinant EB 58 straipsnį reikia atsižvelgti į ankstesnėje teismo praktikoje suformuluotus pateisinimo pagrindus(16) .
28. Todėl nėra būtina nagrinėti Komisijos iškelto klausimo, ar galima tiesiogiai remtis bendru visuomenės interesu, nes šiuo atveju kalbama apie diskriminuojančią nuostatą(17) . Kadangi reikia atsižvelgti į EB 58 straipsnio imperatyvius reikalavimus, vien iš nuostatos teksto išplaukia, jog iš esmės gali būti pateisinamas skirtingas traktavimas dėl gyvenamosios vietos ar dėl kapitalo investicijos vietos.
29. EB 58 straipsnio 1 dalies a punkte ir 3 dalyje aiškiai leistinas skirtingas požiūris į mokesčių mokėtojus automatiškai lemia skirtingą kapitalo bendrovių, kurios gauna kapitalą iš kitų valstybių narių ir taip naudojasi laisvu kapitalo judėjimu, traktavimą. Tai gali būti pateisinama dėl tų pačių pagrindų kaip ir skirtingo požiūrio į mokesčių mokėtojus atveju, nepaisant to, kad EB 58 straipsnio 1 dalies a punktas leidžia tik tokį skirstymą. Tačiau nagrinėjant proporcingumą tokiu atveju greta mokesčių mokėtojų teisių bei interesų tam tikrais atvejais reikia įvertinti ir bendrovių, kurioms kapitalo įsigijimas kitose valstybėse narėse tampa sunkesnis, teises bei interesus.
30. Reikia išnagrinėti, ar ginčijama nuostata atspindi svarbius visuomenės interesus, reikalingus mokesčių sistemos vientisumui užtikrinti, ir ar ji tinkama, būtina bei proporcinga siaurąja prasme šiam tikslui pasiekti(18) .
31. Remiantis teismų praktika, pateisinimas mokesčių sistemos vientisumu reikalauja, kad egzistuotų tiesioginis ryšys tarp mokestinių lengvatų ir šių lengvatų kompensacijos apmokestinimu(19) .
32. Liuksemburgo vyriausybė teigia, kad egzistuoja toks ryšys: lengvatos įgyjant nacionalinės įmonės akcijų kompensuojamos neribotu vėliau išmokamų dividendų už šias akcijas apmokestinimu pajamų mokesčiu Liuksemburge. Kita tvarka taikoma Belgijos įmonės akcijų atveju, nes Belgija išskaičiuoja 15 % mokestį, ir šis pagal Belgijos ir Liuksemburgo sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo įskaitomas apmokestinimo Liuksemburge metu;dėl to dividendai šioje valstybėje nėra visiškai apmokestinami.
33. Tačiau ši Liuksemburgo vyriausybės nurodyta aplinkybė neparodo tiesioginio ryšio teismų praktikos prasme, galinčio pateisinti kapitalo judėjimo apribojimą.
34. Gali būti, kad Belgijoje išmokami dividendai nėra apmokestinami Liuksemburge tiek, kiek Belgijoje buvo sumokėtas mokestis prie pajamų šaltinio, ir jis įskaitomas Liuksemburge apmokestinant pajamas, tačiau tai nėra lengvata mokesčių mokėtojui, kurią reikėtų kompensuoti tuo, kad draudžiama pasinaudoti neapmokestinama suma įsigyjant Belgijos įmonių akcijų. Bendra mokesčio už užsienio įmonių dividendus suma nėra mažesnė nei už nacionalinį kapitalo prieaugį mokėtinas mokestis. Mokesčiai veikiau padalijami dviems valstybėms.
35. Taigi Liuksemburgo vyriausybės argumentas iš esmės reiškia, kad vėliau Liuksemburgo surenkami mokesčiai už dividendus yra mažesni, jei mokesčių mokėtojas įsigyja Belgijoje įsteigtos įmonės akcijų. Tačiau mokestinių pajamų sumažėjimas negali pateisinti priemonės, prieštaraujančios pagrindinei laisvei(20) .
36. Ypač tai pasakytina tuomet, jei yra teisingas sutuoktinių J.‑C. Weidert ir É. Paulus teiginys, kad 120 000 LUF kapitalo prieaugio Liuksemburge nagrinėjamuoju laikotarpiu nebuvo apmokestinami, o šią sumą viršijančios pajamos apmokestinamos 50 % standartinio tarifo taip, kad bet kuriuo atveju didelė dalis privačių investuotojų faktiškai nemokėjo mokesčių už dividendus, tačiau naudojosi neapmokestinama suma.
37. Be to, tiesioginio ryšio tarp mokestinės lengvatos investuojant į įmonę ir dividendų apmokestinimo nėra vien jau todėl, kad nėra žinoma, ar konkrečiu atveju dividendai iš viso bus mokami. Net jei dividendai išmokami, nėra jokio kiekybinio ryšio tarp pajamų mokesčio, kuris turi būti mokamas už dividendus tam tikru atveju, ir lengvatos, suteikiant teisę į neapmokestinamą sumą už išlaidas akcijoms ar kapitalo dalims.
38. Galiausiai įstatymo tikslas nukreipti privatų kapitalą investicijoms į nacionalines įmones taip pat negali būti naudojamas siekiant pateisinti laisvo kapitalo judėjimo apribojimo, kadangi tai yra tik ekonominis motyvas(21) .
V – Išvada
39. Atsižvelgdama į tai, kas pasakyta, siūlau į prejudicinį klausimą atsakyti taip:
1. EB 56 straipsnio 1 dalis draudžia taikyti tokią valstybės narės teisės normą, kuria remiantis apmokestinami fiziniai asmenys gali panaudoti išlaidas šioje valstybėje narėje įsteigtų kapitalo bendrovių akcijų ar kapitalo dalių apmokestinimui sumažinti, tačiau negali taip pat panaudoti atitinkamų išlaidų, patirtų investuojant į kitoje valstybėje narėje įsteigtas bendroves.
2. Tokia teisės norma negali būti pateisinama mokesčių sistemos vientisumo pagrindais pagal EB 58 straipsnio 1 dalies a punktą ir 3 dalį, jei nėra tiesioginio ryšio tarp mokestinės lengvatos suteikimo ir šios lengvatos kompensavimo apmokestinimu.
(1) .
(2)
–	1967 m. gruodžio 4 d. Loi concernant l'impôt sur le revenu (Pajamų mokesčio įstatymas) ( Mém . A 1967, p. 1228), iš dalies pakeistas Loi du 22 décembre 1993 ayant pour objet la relance de l'investissement dans l'intérêt du développent économique
( Mém . A 1993, p. 2020). Loi du 21 décembre 2001 portant réforme de certaines dispositions en matière des impôts directs et indirects
( Mém . A 2001, p. 3312) numatyta laipsniškai mažinti neapmokestinamą sumą ir visiškai ją panaikinti 2005 m.
(3)
– 	2000 m. birželio 6 d. Sprendimas Verkooijen
(C‑35/98, Rink. p. I‑4071).
(4)
– 	Šiuo klausimu sutuoktiniai J.‑-C. Weidert ir É. Paulus, inter alia, nurodo 1982 m. lapkričio 24 d. Sprendimą byloje 249/81 ( Komisija prieš Airiją, Rink. p. 4005 – Buy Irish ).
(5)
– 	Minėtas 3 išnašoje.
(6)
– 	1992 m. sausio 28 d. Sprendimas Bachmann
(C‑204/90, Rink. p. I‑249). Taip pat žr. 1992 m. sausio 28 d. Sprendimą Komisija
prieš Belgiją (C‑300/90, Rink. p. I‑305).
(7)
– 	Komisija cituoja 1999 m. liepos 24 d. generalinio advokato A. La Pergola išvadą byloje Verkooijen
(C‑35/98, Rink. p. I‑4073, 18 punktas).
(8)
– 	Šiuo klausimu Komisija nurodo 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimą Wielockx
(C‑80/94, Rink. p. I‑2493, 24 ir 25 punktai).
(9)
– 	1994 m. kovo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas Eurico Italia ir kt.
(C‑332/92, C‑333/92 ir C‑335/92, Rink. p. I‑711, 19 punktas) ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Köbler (C‑224/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 60 punktas).
(10)
– 	1995 m. vasario 14 d. Sprendimo Schumacker, C‑279/93, Rink. p. I‑225, 21 punktas; taip pat žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Verkooijen
32 punktą ir 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Barbier (C‑364/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 56 punktas).
(11)
– 	Šiuo klausimu žr. 1999 m. kovo 16 d. Sprendimo Trummer ir Mayer, C‑222/97, Rink. p. I‑1661, 26 punktą.
(12)
– 	Žr. 1974 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dassonville,
8/74, Rink. p. 837, 5 punktą, 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo Säger, C‑76/90, Rink. p. I‑4221, 12 punktą ir 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 37 punktą.
(13)
– 	Pagal Mastrichto sutarties deklaraciją Nr. 7 ši nuostata gali būti taikoma tik nacionalinėms mokesčių įstatymų nuostatoms, galiojusioms 1993 m. pabaigoje. PMĮ 129 c straipsnis buvo įtvirtintas 1993 m. gruodžio 22 d. įstatymu (minėtas 2 išnašoje), įsigaliojusiu dar 1993 m. gruodžio mėnesį. Taigi kalbama apie mokesčių įstatymų nuostatą, egzistavusią 1993 m. pabaigoje. Be to, PMĮ 129 c straipsnis atkartoja nuo 1984 m. galiojančią ir didžiąja dalimi taip pat suformuluotą nuostatą ( Loi du 27 avril 1984 visant à favoriser les investissements productifs des entreprises et la création d’emplois au moyen de la promotion de l’épargne mobilière, Mém . A 1984, p. 611, vadinamasis Rau įstatymas ).
(14)
– 	Sprendimo Verkooijen
(minėto 3 išnašoje) 43 punktas.
(15)
– Teisingumo Teismas čia nurodo sprendimus Bachmann
(minėtas 6 išnašoje) ir Komisija prieš Belgiją
(minėtas 6 išnašoje).
(16)
– 	Tą patį teigia generalinis advokatas A. Tizzano 2002 m. sausio 29 d. išvadoje byloje Schmid (C‑516/99, Rink. p. I‑4573, I‑4575, 44 punktas).
(17)
– 	Šiuo klausimu žr. kritines generalinio advokato F. Jacobs pastabas 2002 m. kovo 21 d. išvadoje byloje Danner
(C‑136/00, Rink. p. I‑8147, I‑8150, 40 ir 41 punktai) ir generalinės advokatės C. Stix-Hackl analizę išvadoje byloje Lindman
(C‑42/02, dar nepaskelbta Rinkinyje, 67 ir paskesni punktai).
(18)
– 	Dėl proporcingumo principo taikymo priemonių pagal EB 58 straipsnio 1 dalies b punktą žr. 2000 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑478/98, Rink. p. I‑7587, 41 punktą ir 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Sanz de Lera ir kt ., C‑163/94, C‑165/94 ir C‑250/94, Rink. p. I‑4821, 23 punktą.
(19)
– 	1995 m. lapkričio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Svensson ir Gustavsson,
C‑484/93, Rink. I‑3955, 18 punktas; 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Imperial Chemical Industries prieš Colmer, C‑264/96, Rink. p. I‑4695, 29 punktas, 3 išnašoje minėto sprendimo Verkooijen
57 punktas ir 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Bosal Holding, C‑168/01, dar nepaskelbto Rinkinyje, 29 ir 30 punktai.
(20)
– 	2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo de Groot, C‑385/00, Rink. p. I‑11819, 103 punktas, 3 išnašoje minėto sprendimo Verkooijen
59 punktas ir 19 išnašoje minėto sprendimo ICI
28 punktas.
(21)
– 	Šiuo klausimu žr., inter alia, 3 išnašoje minėto sprendimo Verkooijen
48 punktą. Be to, norėčiau pažymėti, kad Liuksemburgo teisės norma taip pat galėtų būti laikoma valstybės pagalba nacionalinio kapitalo įmonėms, kuri pagal EB 88 straipsnio 3 dalį negali būti teikiama tol, kol Komisija nesuteikė jai leidimo. Apie panašią, kaip valstybės pagalba kvalifikuotą normą, suteikiančią mokestinę lengvatą už tam tikras investicijas valstybės viduje, žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Vokietija prieš Komisiją, C‑156/98, Rink. I‑6857.