Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2025 m. rugsėjo 11 d.(1)
Byla C-196/24 [Aucrinde](i)
xx
prieš
ww,
yy,
zz,
vv,
dalyvaujant:
Ministère Public
(Tribunal Judiciaire de Chambéry (Šamberi teismas, Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Valstybių narių teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose – Įrodymų rinkimas civilinėse ir komercinėse bylose – Kūno ekshumacija siekiant nustatyti tėvystę – Genetiniai tyrimai – Prašymas surinkti įrodymus, kuris laikomas prieštaraujančiu prašomosios valstybės narės nacionalinės teisės pagrindiniams principams – Prašymo surinkti įrodymus atmetimo pagrindai – Pagrindinių teisių konfliktas – Mirusio asmens žmogaus orumas – Pagarba privačiam ir šeimos gyvenimui – Asmens tapatybė – Teisė žinoti savo genetinę kilmę “
I.      Įvadas
1.        Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti Reglamentą (ES) 2020/1783, kuriuo nustatomas teismų bendradarbiavimas renkant įrodymus civilinėse ir komercinėse bylose(2).
2.        Tiksliau tariant, Teisingumo Teismo prašoma pirmą kartą įvertinti, ar nacionalinės teisės normomis, kurios pagal nacionalinę teisę laikomos viešosios tvarkos dalyku, galima remtis kaip pagrindu atsisakyti vykdyti vienos valstybės narės teismo (toliau – prašantysis teismas) kitos valstybės narės teismui (toliau – prašomasis teismas) pateiktą prašymą surinkti įrodymus.
3.        Teisingumo Teismui pateikti klausimai kilo nagrinėjant Tribunale di Genova (Genujos apygardos teismas, Italija; toliau – Italijos teismas) pradėtą teisminį procesą, kuriuo siekiama nustatyti pareiškėjo tėvystę šioje byloje. Šiuo tikslu tas teismas kreipėsi į Tribunal Judiciaire de Chambéry (Šamberi teismas, Prancūzija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, su prašymu dėl įrodymų surinkimo pagal Reglamentą 2020/1783, kad būtų parengta tėvystei nustatyti reikalinga genetinė ekspertizė. Vykdant šį prašymą reikia ekshumuoti Prancūzijoje palaidoto spėjamo tėvo kūną ir iš jo paimti mėginį, reikalingą tapatybei nustatyti pagal genetinį pėdsaką.
II.    Atitinkama Sąjungos teisė
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija
4.        1 straipsnyje „Žmogaus orumas“ numatyta:
„Žmogaus orumas yra neliečiamas. Jį reikia gerbti ir saugoti“.
5.        7 straipsnyje „Teisė į privatų ir šeimos gyvenimą“ numatyta:
„Kiekvienas asmuo turi teisę į tai, kad būtų gerbiamas jo privatus ir šeimos gyvenimas, būsto neliečiamybė ir komunikacijos slaptumas.“
Reglamentas 2020/1783
6.        1 straipsnyje apibrėžta Reglamento 2020/1783 taikymo sritis. Jame skiriamas netiesioginis įrodymų rinkimas (1 straipsnio 1 dalies a punktas) ir tiesioginis įrodymų rinkimas (1 straipsnio 1 dalies b punktas). Ši nuostata suformuluota taip:
„1.      Šis reglamentas taikomas civilinėse ar komercinėse bylose, kai valstybės narės teismas pagal tos valstybės narės teisę prašo:
a) kitos valstybės narės kompetentingo teismo surinkti įrodymus arba
b) tiesiogiai surinkti įrodymus kitoje valstybėje narėje.
<…>“
7.        Reglamento 2020/1783 12 straipsnyje išdėstytos bendrosios nuostatos dėl prašymų netiesiogiai surinkti įrodymus pagal to reglamento 1 straipsnio 1 dalies a punktą vykdymo. Atitinkamose 12 straipsnio dalyse numatyta:
„1.      Prašomasis teismas prašymą vykdo nedelsdamas ir ne vėliau kaip per 90 dienų nuo prašymo gavimo dienos.
2.      Prašomasis teismas prašymą vykdo pagal savo nacionalinę teisę.
3.      Prašantysis teismas gali reikalauti, kad prašymas būtų vykdomas laikantis specialios tvarkos, numatytos jo nacionalinėje teisėje, naudodamas I priede nurodytą A formą. Prašomasis teismas vykdo prašymą laikydamasis specialios tvarkos, nebent tai yra nesuderinama su jo nacionaline teise arba jis to negali daryti dėl didelių praktinių sunkumų. Jei prašomasis teismas dėl vienos iš tų priežasčių netenkina reikalavimo vykdyti prašymą laikantis specialios tvarkos, jis informuoja prašantįjį teismą naudodamas I priede nurodytą H formą.
<…>“
8.        Reglamento 2020/1783 16 straipsnyje išvardyti atsisakymo vykdyti prašymus netiesiogiai surinkti įrodymus, kaip numatyta jo 1 straipsnio 1 dalies a punkte, pagrindai. Nors 16 straipsnio 1 dalis susijusi tik su prašymais apklausti asmenį, kurie nėra aktualūs šioje byloje, 16 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
„2.      Be 1 dalyje nurodytų priežasčių, prašymą galima atsisakyti vykdyti tik tuo atveju, jei egzistuoja viena ar daugiau iš šių priežasčių:
a) prašymas nepriklauso šio reglamento taikymo sričiai;
b) prašymo vykdymas pagal prašomojo teismo valstybės narės teisę nepriklauso teisminių institucijų funkcijoms;
c) prašantysis teismas nesilaiko prašomojo teismo prašymo užpildyti prašymą surinkti įrodymus pagal 10 straipsnį per 30 dienų nuo tos dienos, kai prašomasis teismas paprašė jo tai padaryti, arba
d) užstatas arba išankstinis mokėjimas, kurio buvo paprašyta pagal 22 straipsnio 3 dalį, nepateikiamas per 60 dienų nuo tos dienos, kai prašomasis teismas paprašė tokio užstato arba išankstinio mokėjimo.“
9.        Reglamento 2020/1783 19 straipsnis susijęs su prašymais tiesiogiai surinkti įrodymus, kaip numatyta jo 1 straipsnio 1 dalies b punkte. 19 straipsnio 7 dalyje išvardyti atsisakymo vykdyti tokį prašymą pagrindai, ji suformuluota taip:
„7.      Prašomosios valstybės narės centrinė įstaiga arba kompetentinga institucija gali atsisakyti tenkinti prašymą tiesiogiai surinkti įrodymus tik tuo atveju, jei:
a) jis nepriklauso šio reglamento taikymo sričiai;
b) jame nepateikta visa būtina 5 straipsnyje nurodyta informacija arba
c) tiesioginis įrodymų rinkimas prieštarauja jos valstybės narės pagrindiniams teisės principams.“
Reglamentas Nr. 1206/2001(3)
10.      Reglamentu 2020/1783 nauja redakcija išdėstytas Reglamentas Nr. 1206/2001.
11.      Reikšmingos Reglamento Nr. 1206/2001 nuostatos, t. y. 1, 10, 14 ir 17 straipsniai, atitinka Reglamento 2020/1783 1, 12, 16 ir 19 straipsnius.
12.      Šiuo aspektu jurisprudencija, susijusi su Reglamentu Nr. 1206/2001, taip pat reikšminga aiškinant taikytinas Reglamento 2020/1783 nuostatas šioje byloje.
III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
13.      Pareiškėjas šioje byloje xx kreipėsi į Tribunale di Genova (Genujos apygardos civilinių bylų teismas), siekdamas nustatyti, kad aa, kuris yra miręs ir palaidotas Prancūzijoje, yra jo biologinis tėvas.
14.      Pareiškėjas prašo šio teismo i) pripažinti, kad jis yra nesantuokinis aa sūnus, ii) leisti naudoti tėvo vardą ir iii) įpareigoti kompetentingą registratorių įrašyti būsimą teismo sprendimą, kai jis įsiteisės.
15.      Atsakovai pagrindinėje byloje, kurie yra teisėti aa vaikai, prieštaravo, kad būtų atlikti tyrimai, būtini hematologo išvadai, siekiant nustatyti, ar pareiškėjo genetinės savybės atitinka atsakovų genetines savybes. Jie paprašė vietoj to atlikti mirusio tėvo kūno genetinį tyrimą. Todėl Italijos teismas nurodė atlikti hematologo ekspertizę ir paskyrė ekspertą, kad šis, ekshumavus spėjamo tėvo kūną, atliktų pareiškėjo ir kūno genetinį palyginimą.
16.      2022 m. lapkričio 18 d. Italijos teismas išsiuntė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui prašymą dėl spėjamo tėvo kūno ekshumacijos pagal Reglamentą 2020/1783, naudodamas šio reglamento I priede pateiktą A formą.
17.      Vis dėlto pagal
Code civil
(Prancūzijos civilinis kodeksas) teisėjas negali nurodyti atlikti kūno ekshumacijos siekiant gauti genetinį mėginį tėvystei nustatyti, nebent miręs asmuo per savo gyvenimą būtų davęs aiškų sutikimą.
18.      Atitinkamoje Prancūzijos civilinio kodekso (toliau – Civilinis kodeksas) 16-11 straipsnio nuostatoje(4) nurodyta:
„Asmens tapatybės nustatymo naudojant jo genetinius pėdsakus gali būti prašoma tik:
1)      įgyvendinant tyrimo ar ikiteisminio tyrimo priemones, kurių imamasi vykstant teismo procesui;
2)      medicininių ar mokslinių tyrimų tikslais;
3)      siekiant nustatyti mirusių asmenų tapatybę, kai ji nežinoma;
4)      code de la défense [(Gynybos kodeksas)] L. 2381‑1 straipsnyje numatytomis sąlygomis;
5)      kovos su dopingu tikslais
code du sport
[(Sporto kodeksas)] L. 232‑12‑2 straipsnyje numatytomis sąlygomis.
Civilinėse bylose šio nustatymo galima siekti tik vykdant teismo, nagrinėjančio ieškinį dėl vaiko kilmės nustatymo ar užginčijimo arba subsidijų gavimo ar panaikinimo, paskirtą tyrimo priemonę. Suinteresuotojo asmens sutikimas turi būti gautas iš anksto ir aiškus. Jei asmuo neduoda aiškaus sutikimo būdamas gyvas, po jo ar jos mirties negalima atlikti jokio identifikavimo pagal genetinius pėdsakus.
<...>“
19.      Be to, kaip nurodė Prancūzijos vyriausybė, visas Prancūzijos civilinio kodekso skyrius, kuriam priklauso ši nuostata, pagal šio kodekso 16‑9 straipsnį laikomas viešosios tvarkos dalyku.
20.      Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją teismui leidžiama atsisakyti vykdyti prašymą surinkti įrodymus, kai toks prašymas laikomas prieštaraujančiu prašomojo teismo valstybės narės teisės pagrindiniams principams.
21.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad Reglamento 2020/1783 netaikymo atvejų baigtinis sąrašas pateiktas jo 16 straipsnyje, todėl 12 straipsnyje
nenumatytas kitas pagrindas atsisakyti taikyti šį reglamentą. Vis dėlto šis teismas taip pat išreiškė susirūpinimą, kad toks 12 straipsnio aiškinimas reiškia, jog nėra jokios apsaugos priemonės, apsaugančios nuo prašymų vykdyti teismo sprendimą pagal procedūras, kurios neatitinka Sąjungos teisės normų(5), visų pirma Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 1 ir 7 straipsnių.
22.      Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar pagal [Reglamento 2020/1783] 12 straipsnį nacionalinis teismas gali atsisakyti taikyti minėtą reglamentą ir tenkinti prašančiosios valstybės prašymą motyvuodamas tuo, kad prašymo forma prieštarauja pagrindiniams prašomosios valstybės nacionalinės teisės principams, visų pirma Civilinio kodekso 16-11 straipsni[ui]?
2.      Jei [Reglamento 2020/1783] 12 straipsnis taikomas neatsižvelgiant į nacionalinę teisę, kaip reikia aiškinti ir susieti [Chartijos] 1 straipsnį (teisė į orumą) ir 7 straipsnį (teisė į privatų gyvenimą) siekiant nustatyti, ar taip taikant šį reglamentą pažeidžiama [Chartija]?“
23.      Pareiškėjas pagrindinėje byloje, Prancūzijos vyriausybė ir Europos Komisija pateikė Teisingumo Teismui rašytines pastabas.
24.      2025 m. balandžio 29 d. vyko teismo posėdis, per jį Prancūzijos vyriausybė ir Komisija pateikė žodines pastabas.
IV.    Analizė
A.      Preliminarios pastabos. Prejudicinių klausimų atskleidimas
25.      Siekiant pateikti Teisingumo Teismui naudingų patarimų, manau, būtina išskaidyti pateiktus klausimus, kad būtų galima geriau suprasti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui rūpimus aspektus.
26.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar jis gali atsisakyti vykdyti pagal Reglamentą 2020/1783 pateiktą prašymą paimti Prancūzijoje palaidoto asmens genetinius mėginius post mortem, siekiant nustatyti giminystės ryšį, atsižvelgiant į tai, kad pagal Prancūzijos civilinį kodeksą draudžiama rinkti tokius įrodymus, jei atitinkamas asmuo nedavė sutikimo būdamas gyvas.
27.      Nacionalinio teismo nuomone, atsisakyti vykdyti prašymą remiantis 12 straipsniu negalima, nes Reglamento 2020/1783 16 straipsnyje nustatytas išsamus atsisakymo vykdyti tokį prašymą pagrindų sąrašas, o vidaus viešosios tvarkos tarp jų nėra. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori patikrinti, ar toks pagrindas gali būti kildinamas iš Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalies.
28.      Teisingumo Teismui pateiktose pastabose Prancūzijos vyriausybė teigia, kad Italijos teismo prašymas nėra prašymas netiesiogiai surinkti įrodymus, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2020/1783 1 straipsnio 1 dalies a punktą, o tai reiškia, kad reglamento 12 straipsnis nagrinėjamu atveju nėra aktualus. Vyriausybės teigimu, šiuo prašymu siekiama tiesiogiai surinkti įrodymus, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2020/1783 1 straipsnio 1 dalies b punktą, taigi taikytinas jo 19 straipsnis. Vyriausybės nuomone, pirmasis klausimas turėtų būti performuluotas taip, kad būtų prašoma išaiškinti Reglamento 2020/1783 19 straipsnį.
29.      Tokio aiškinimo reikšmė nagrinėjamai bylai yra susijusi su prašomojo teismo galimybe atsisakyti vykdyti prašymą tiesiogiai surinkti įrodymus, jei toks tiesioginis įrodymų rinkimas prieštarautų prašomosios valstybės narės teisės pagrindiniams principams, kaip nurodyta Reglamento 2020/1783 19 straipsnio 7 dalies c punkte. Priešingai,
nėra lygiaverčio pagrindo atmesti prašymą netiesiogiai surinkti įrodymus.
30.      Taigi norint atsakyti į pirmąjį klausimą pirmiausia reikės įvertinti, ar nagrinėjamu atveju iš tikrųjų taikomas Reglamento 2020/1783 12 straipsnis, o taip būtų tik tuo atveju, jei ginčijamas prašymas būtų prašymas netiesiogiai surinkti įrodymus.
31.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrasis klausimas yra šiek tiek sudėtingesnis. Darydamas prielaidą, kad Prancūzijos civilinio kodekso 16-11 straipsnis negali būti taikomas siekiant atsisakyti paimti aa genetinius mėginius post mortem, nacionalinis teismas papildomai klausia, ar Italijos teismo prašymo vykdymas neprieštarautų Chartijai. Tiksliau, šis teismas nurodo Chartijos 1 ir 7 straipsnių sąsajas. Taigi jis iš tiesų siekia išsiaiškinti, kaip pagal Chartiją suderinamos teisė į žmogaus kūno orumą po mirties ir teisė žinoti savo kilmę.
32.      Taigi, kaip buvo pasiūlyta per posėdį, antruoju klausimu iš esmės teiraujamasi, ar atitinkamas Italijos įstatymas, pagal kurį teisėjams leidžiama nurodyti paimti genetinius mėginius post mortem tėvystei nustatyti, neatsižvelgiant į tai, ar spėjamas tėvas ar motina davė išankstinį sutikimą per savo gyvenimą, atitinka Chartiją.
33.      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neišreiškė jokių abejonių dėl atitinkamo Italijos įstatymo atitikties Chartijai. Priešingai, šis teismas paaiškina, kad atsakymas į antrąjį klausimą jam padėtų nustatyti, ar Prancūzijos civilinio kodekso 16‑11 straipsnis pats savaime atitinka Chartiją.
34.      Klausimas dėl Prancūzijos civilinio kodekso 16-11 straipsnio suderinamumo su Chartija kyla tik tuo atveju, jei ši norma būtų taikoma šioje byloje siekiant atmesti prašymą surinkti įrodymus. Tik nustačius, kad 16‑11 straipsnis gali būti taikomas, galima įvertinti, ar toks taikymas atitiktų Chartiją. Visgi atsakant į antrąjį klausimą taip, kaip jis buvo užduotas, t. y. darant prielaidą, kad pagal Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalį ir 16 straipsnį neleidžiama taikyti Prancūzijos civilinio kodekso 16-11 straipsnio kaip pagrindo atsisakyti vykdyti prašymą surinkti įrodymus, klausimas dėl šios normos atitikties Chartijai būtų hipotetinis, nes ši norma netaikytina nagrinėjamos bylos faktinėms aplinkybėms.
35.      Taigi manau, kad į antrąjį klausimą Teisingumo Teismas gali atsakyti tik tuo atveju, jei šis klausimas gali būti suprantamas kaip teiravimasis, ar Chartija turi būti aiškinama taip, kad ji atitinka Reglamento 2020/1783 aiškinimą, pagal kurį nedraudžiama Italijos teismui pateikti prašymą surinkti įrodymus, kuriuos sudaro genetinių mėginių paėmimas post mortem, šios bylos aplinkybėmis.
36.      Jei Teisingumo Teismas į pirmąjį klausimą atsakytų teigiamai ir taip leistų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui remtis savo vidaus viešosios tvarkos taisyklėmis ir atsisakyti vykdyti prašymą surinkti įrodymus, antrąjį klausimą reikėtų performuluoti. Tokiu atveju jis turėtų būti suprantamas kaip klausimas, ar Chartija turėtų būti aiškinama kaip leidžianti nacionalinėmis taisyklėmis nustatyti sąlygą, kad genetinių mėginių paėmimas post mortem priklauso nuo aiškaus asmens sutikimo jam esant gyvam.
B.      Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
37.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalį jis gali atsisakyti vykdyti prašymą netiesiogiai surinkti įrodymus remdamasis tuo, kad šiame prašyme nurodyta procedūra prieštarauja prašomosios valstybės narės nacionalinės teisės pagrindiniams principams.
1.      Netiesioginis ar tiesioginis įrodymų rinkimas
38.      Kaip paaiškinta, Prancūzijos vyriausybė teigė, kad Italijos teismo prašymas buvo prašymas tiesiogiai, o ne netiesiogiai surinkti įrodymus, ir tokiu atveju Reglamento 2020/1783 12 straipsnis nebūtų taikomas; vietoj jo būtų taikomas 19 straipsnis.
39.      Faktinis skirtumas tarp netiesioginio įrodymų rinkimo (nurodyto Reglamento 2020/1783 1 straipsnio 1 dalies a punkte) ir tiesioginio įrodymų rinkimo (nurodyto Reglamento 2020/1783 1 straipsnio 1 dalies b punkte) yra tas, ar įrodymus renka prašomojo teismo, ar prašančiojo teismo jurisdikcijai priklausantys asmenys. Pastaruoju atveju šie asmenys patys renka įrodymus kitoje valstybėje narėje, pavyzdžiui, atvykdami ir apklausdami liudytoją prašomosios valstybės narės teritorijoje(6).
40.      Šių dviejų įrodymų rinkimo rūšių procedūrinis skirtumas yra susijęs su institucijomis, atsakingomis už pranešimą apie įrodymų rinkimą ir leidimą juos rinkti. Kai pateikiamas prašymas netiesiogiai surinkti įrodymus, prašantysis teismas tiesiogiai kreipiasi į prašomąjį teismą. Tada tas teismas pagal savo teisę sprendžia dėl prašomų įrodymų rinkimo būdų. Be to, tokie prašymai turi būti siunčiami naudojant Reglamento 2020/1783 priede pateiktą A formą. Tačiau, norėdamas tiesiogiai surinkti įrodymus, prašantysis teismas turi gauti centrinės įstaigos arba kompetentingos institucijos, kurią kiekviena valstybė narė turi paskirti pagal Reglamentą 2020/1783, leidimą(7). Toks prašymas siunčiamas naudojant prie to reglamento pridėtą L formą.
41.      Be to, pateikus prašymą netiesiogiai surinkti įrodymus, įrodymų rinkimo procedūra vykdoma pagal to teismo vidaus taisykles(8). Pateikus prašymą tiesiogiai surinkti įrodymus, įrodymai renkami pagal prašančiojo teismo valstybės teisės aktuose nustatytą tvarką.
42.      Galiausiai, ir tai yra svarbu šioje byloje, atsisakymo patenkinti prašymą surinkti įrodymus pagrindai skiriasi priklausomai nuo to, ar įrodymai turi būti renkami netiesiogiai, ar tiesiogiai. Kitaip nei netiesioginio įrodymų rinkimo atveju, galima atsisakyti leisti tiesiogiai rinkti įrodymus motyvuojant prašomosios valstybės narės viešąja tvarka. Pagal Reglamento 2020/1783 19 straipsnio 7 dalies c punktą atsisakyti galima, jei prašomas tiesioginis įrodymų rinkimas prieštarauja tos valstybės narės teisės pagrindiniams principams.
43.      Reglamente 2020/1783 nepaaiškinama, kodėl šių dviejų rūšių įrodymų rinkimui taikomi skirtingi prašymų atmetimo pagrindai(9). Vis dėlto, kaip teigia Komisija, platesnė prašymų tiesiogiai surinkti įrodymus atmetimo taikymo sritis gali būti pateisinama tuo, kad tai gali pažeisti prašomosios valstybės suverenumą(10). Kai įrodymai renkami tiesiogiai, prašomosios valstybės narės prašoma leisti prašančiosios valstybės narės asmenims atvykti į jos teritoriją atlikti tyrimo, galinčio turėti įtakos valstybės narės, kurioje jis atliekamas, įgaliojimams(11).
44.      Vis dėlto net ir tuo atveju, kai kalbama apie tiesioginį įrodymų rinkimą, Reglamento 2020/1783 19 straipsnio 7 dalies c punkte nustatytas pagrindas atmesti prašymus remiantis prašomosios valstybės teisės pagrindiniais principais atrodo ribotas. Kaip teigia kai kurie teisės mokslininkai, toks pagrindas taikomas tik prašančiojo teismo galimybei tiesiogiai vykdyti tyrimo priemonę, o ne tyrimo priemonės turiniui. Todėl net jei tiesioginis įrodymų rinkimas galėtų būti laikomas prieštaraujančiu prašomosios valstybės narės pagrindiniams principams, tai automatiškai neužkirstų kelio galimybei tuos įrodymus rinkti netiesiogiai. Tokioje situacijoje centrinė institucija vis tiek gali pasiūlyti prašančiajam teismui perduoti bylą prašomosios valstybės kompetentingam teismui(12).
45.      Ar Italijos teismas šioje byloje prašė rinkti įrodymus netiesiogiai, ar tiesiogiai?
46.      Pirma, prašymas buvo išsiųstas tiesiogiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, o ne Prancūzijos centrinei institucijai(13).
47.      Antra, prašymas buvo išsiųstas A forma, kuri naudojama įrodymams netiesiogiai rinkti. Visgi tai savaime nebūtinai paneigia galimybę, kad prašantysis teismas panaudojo netinkamą formą ir iš tikrųjų ketino pateikti prašymą tiesiogiai surinkti įrodymus.
48.      Taigi, trečia, būtina įvertinti, ko konkrečiai prašantysis teismas prašė.
49.      Mano nuomone, siekiant gauti įrodymus, būtinus giminystės ryšiui nustatyti šioje byloje, reikia imtis kelių veiksmų. Pirma, būtina ekshumuoti kūną. Antra, iš to kūno reikia paimti mėginį tapatybei nustatyti pagal genetinį pėdsaką. Trečia, šį mėginį būtina ištirti. Ketvirta, ištirtą mėginį reikia palyginti su mėginiu, paimtu iš pareiškėjo.
50.      A forma, kuria buvo išsiųstas prašymas, pateikta Teisingumo Teismui kaip nacionalinės bylos dalis. Iš šios formos matyti, kad prašantysis teismas prašė prašomojo teismo nurodyti ekshumuoti kūną. Vis dėlto pati ekshumacija neišvengiamai negali būti įrodymas, kaip tai suprantama pagal Reglamentą 2020/1783, taigi ji nėra prašymo tikslas.
51.      Įrodymas yra genetinis mėginys, paimtas iš ekshumuoto kūno. Iš pateiktos A formos nėra visiškai aišku, kas turi paimti kūno mėginius. Prašantysis teismas paprašė leidimo, kad imant kūno mėginį dalyvautų ekspertas – tas pats asmuo, kuris vėliau lygins mėginius. Vis dėlto netiesiogiai renkant įrodymus gali dalyvauti šalys ir prašančiojo teismo atstovai(14). Taigi vien tai, kad ekspertas yra prašančiojo teismo jurisdikcijoje, nereiškia, jog įrodymai renkami tiesiogiai. A formoje prašantysis teismas vartoja formuluotę, kurią galima aiškinti dvejopai: arba prašoma, kad Italijos ekspertas paimtų mėginį tiesiogiai, arba tik kad ekspertas dalyvautų renkant įrodymus(15). Mano nuomone, net jei Italijos ekspertas fiziškai paimtų mėginį, šis veiksmas vis tiek būtų atliktas prašomojo teismo atstovams kontroliuojant ir prisiimant atsakomybę, todėl vis tiek gali būti suprantamas kaip netiesioginis įrodymų rinkimas. Bet kuriuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašė prašančiojo teismo jokių paaiškinimų ir atrodo, kad jis suprato prašymą kaip prašymą netiesiogiai surinkti įrodymus.
52.      Išdėstytos aplinkybės leidžia daryti išvadą, kad prašantysis teismas prašė netiesiogiai surinkti įrodymus(16). Todėl 12 straipsnis yra svarbus vertinant, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinėje byloje turi teisę atsisakyti tenkinti prašymą surinkti įrodymus, pateiktą pagal Reglamentą 2020/1783.
2.      Dėl Reglamento 2020/1783 12 straipsnio aiškinimo
53.      Remiantis Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 1 dalimi, prašomasis teismas prašymą vykdo nedelsdamas ir ne vėliau kaip per 90 dienų nuo prašymo gavimo dienos. Kaip numatyta šio reglamento 12 straipsnio 2 dalyje, prašymas vykdomas pagal prašomosios valstybės narės nacionalinę teisę.
54.      Ar Prancūzijos civilinio kodekso 16-11 straipsnis gali būti suprantamas kaip „nacionalinė teisė“ pagal Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalį? Jei taip, ar ši nuostata gali pateisinti prašymo surinkti įrodymus atmetimą?
55.      Komisijos nuomone, Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalies tikslas – tik nurodyti, kad procesiniai metodai, pagal kuriuos turi būti renkamas įrodymas, yra nustatyti prašomojo teismo taikomoje teisėje.
56.      Sutinku su Komisija.
57.      Tokį aiškinimą patvirtina Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalies formuluotė, vertinant ją platesniame tos nuostatos taikymo kontekste, jos teisėkūros istorija ir, svarbiausia, logika ir tipinė abipusio pripažinimo priemonių, patvirtintų pagal SESV V antraštinę dalį, sistema.
58.      Pradėdama nuo formuluotės jos tiesioginiame kontekste, pirmiausia noriu atkreipti dėmesį į tai, kad pagal Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 3 dalį prašančiajam teismui suteikiama galimybė prašyti, kad prašomasis teismas surinktų įrodymus pagal specialią procedūrą, numatytą prašančiojo teismo valstybės nacionalinėje teisėje. Tai rodo, kad Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalyje vartojama fraze „nacionalinė teisė“ nustatoma įrodymų rinkimo procedūra, nes 12 straipsnio 3 dalies tikslas yra leisti pakeisti taikytiną procedūrą iš prašomojo teismo teisės į prašančiojo teismo teisę, nors įrodymus vis tiek renka prašomasis teismas.
59.      Kalbant apie teisės aktų priėmimo istoriją, Reglamentas Nr. 1206/2001 ir vėlesnis Reglamentas 2020/1783 buvo parengti remiantis Hagos įrodymų konvencija(17). Vadinasi, aiškinant minėtų reglamentų nuostatas gali būti pasitelkiama ši konvencija(18).
60.      Konvencijos 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Teisminė institucija teisinės pagalbos prašymą vykdo remdamasi savo vidaus teise nustatytais būdais ir tvarka“(19).
61.      Taigi Hagos įrodymų konvencijos 9 straipsnio 1 dalies formuluotė yra ne tokia dviprasmiška dėl jos taikymo srities kaip Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalis, nes joje aiškiai nurodomi būdai ir tvarka(20).
62.      Todėl galima daryti išvadą, kurią siūlo Komisija ir kurios Prancūzijos vyriausybė nepaneigė, kad Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalis taikoma tik metodiniams ir procedūriniams klausimams, susijusiems su įrodymų rinkimu. Vadinasi, tik šiuos klausimus turi reglamentuoti prašomosios valstybės narės nacionalinė teisė, o esminius klausimus, kaip antai leistinus įrodymus tam tikriems faktams įrodyti, reglamentuoja prašančiosios valstybės narės teisė.
63.      Taigi klausimą, ar nurodymas surinkti tam tikros rūšies įrodymus taikant konkrečią teisminę procedūrą yra būtinas ir ar toks prašymas atitinka pagrindinių teisių apsaugą, turi vertinti prašantysis teismas pagal savo, šiuo atveju Italijos, o ne prašomosios valstybės teisę. Prancūzijos civilinio kodekso 16-11 straipsnis, kuris yra tokia materialinė norma, in abstracto
išreiškianti Prancūzijos įstatymų leidėjo pasirinktą pusiausvyrą tarp teisės žinoti savo kilmę ir teisės į pagarbą žmogaus kūnui, netaikytinas Italijos teismo prašymui, kuriam tinkama pusiausvyra nustatyta Italijos teisėje.
64.      Net jei tai, reikia pripažinti, nėra labai aiškiai išreikšta Reglamente 2020/1783, iš šio teisės akto struktūros matyti, kad rinkti įrodymus paveda atlikti prašantysis teismas, todėl už tai yra atsakingas būtent jis. Tai logiška, nes tik šis teismas, žinodamas visas bylos aplinkybes, remdamasis savo nacionaline teise gali įvertinti, kokie įrodymai yra būtini ir ar šių įrodymų rinkimo priežastys gali pateisinti tam tikrų teisių apribojimą(21).
65.      Reglamentas 2020/1783 grindžiamas abipusio pripažinimo principu, kuris yra visų pagal SESV patvirtintų teisminio bendradarbiavimo priemonių, įskaitant teismų bendradarbiavimą civilinėse ar komercinėse bylose, pagrindas(22).
66.      Abipusio pripažinimo principas grindžiamas valstybių narių tarpusavio pasitikėjimu, kad jų atitinkamos institucijos gerbia Sąjungos teisinėje sistemoje saugomas vertybes ir pagrindines teises(23). Remdamasis šiuo principu, prašomasis teismas turi pasitikėti, kad prašančiojo teismo sprendimas ir nacionalinės teisės aktai, kuriais jis grindžiamas, nepažeidžia Chartijoje saugomų pagrindinių teisių. Šis teismas iš esmės negali kvestionuoti prašančiojo teismo sprendimo teisėtumo, o turi elgtis taip, tarsi jis galiotų, todėl privalo įvykdyti šį prašymą. Taip yra net ir tuo atveju, jei sprendimas pagal prašančiosios valstybės teisę skiriasi nuo sprendimo pagal prašomosios valstybės teisę. Jeigu reikia užginčyti tokio sprendimo teisinę galią, tai turi būti daroma prašančiajame teisme, kuris yra atsakingas už tai, kad tuo sprendimu būtų laikomasi pagrindinių teisių.
67.      Kitos priemonės, pagrįstos abipusio pripažinimo principu, yra panašios struktūros: su prašymu dėl tarpvalstybinio bendradarbiavimo susiję esminiai klausimai yra jį pateikusio (prašančiojo) teismo ir jo teisinės tvarkos reikalas, o tokio prašymo vykdymo procedūra yra prašymą vykdančio (prašomojo) teismo ir jo teisinės tvarkos reikalas. Kartu atsisakymo patenkinti prašymą dėl tarpvalstybinio bendradarbiavimo pagrindai yra apriboti ir išsamiai išvardyti ginčijamame teisės akte.
68.      Taigi, pavyzdžiui, Europos tyrimo orderyje (ETO), kurio paskirtis panaši į Reglamento 2020/1783, tačiau jis susijęs su tarpvalstybiniu bendradarbiavimu baudžiamosios teisės srityje, taip pat numatyta, kad iš esmės atsakomybė už esminius sprendimus surinkti įrodymus tenka prašymą pateikusiam teismui, o faktinio įrodymų rinkimo procedūrą reglamentuoja jį vykdančiojo teismo teisė(24) Panašus atsakomybės pasiskirstymas nustatytas ir Europos prokuratūros reglamente(25).
69.      Taigi už pagrindinių teisių apsaugą, susijusią su esminiu sprendimu rinkti įrodymus, iš esmės atsako prašymą pateikęs arba, kaip formuluojama šioje byloje, prašantysis teismas. Vis dėlto, siekdamas užtikrinti pagrindinių teisių, saugomų Sąjungos teisinėje sistemoje, apsaugą, Teisingumo Teismas nusprendė, kad prašymą vykdantis (prašomasis) teismas išimtiniais atvejais gali iš tikrųjų abejoti prašymo dėl teismų bendradarbiavimo teisėtumu(26). Tokios išimtinės aplinkybės buvo nustatytos tais atvejais, kai prašymą vykdantis (prašomasis) teismas žino apie sistemines problemas, susijusias su pagrindinių teisių užtikrinimu prašymą pateikusio (prašančiojo) teismo teisinėje sistemoje. Tokioje situacijoje atliekamas dviejų etapų testas, per kurį prašymą vykdantis (prašomasis) teismas pirmiausia įvertina, ar prašymą pateikusio (prašančiojo) teismo teisinėje sistemoje egzistuoja sisteminė pagarbos pagrindinėms teisėms problema, ir, jei ji nustatoma, teismas turi patikrinti, ar yra konkretaus asmens teisių pažeidimo rizika(27). Tik jei tenkinamos abi sąlygos, prašymą vykdanti teisminė institucija gali atsisakyti vykdyti prašymą dėl tarpvalstybinio bendradarbiavimo.
70.      Ne šiomis išimtinėmis aplinkybėmis nėra pagrindo iš Reglamento 2020/1783 12 straipsnio kildinti jokių kitų atsisakymo patenkinti prašymą surinkti įrodymus pagrindų.
71.      Šioje byloje nė vienas iš dalyvių nenurodo sisteminių Italijos teisinės sistemos problemų. Be to, nė vienas proceso dalyvis neginčijo Italijos teismo sprendimo, kuriuo jis prašo surinkti įrodymus, teisėtumo. Tokiomis aplinkybėmis Prancūzijos prašomasis teismas neturi pagrindo atsisakyti vykdyti prašymą, nebent būtų nustatytas vienas iš Reglamento 2020/1783 16 straipsnyje aiškiai išvardytų pagrindų.
72.      To reglamento 16 straipsnio 2 dalies formuluote labai aiškiai nurodoma, kad joje pateiktas atvejų, kai pateisinamas atsisakymas vykdyti prašymą surinkti įrodymus, sąrašas yra baigtinis(28). Joje vartojama frazė „galima atsisakyti“, paskui nurodomi keturi atvejai(29).
73.      Teisingumo Teismas jau patvirtino, kad šias išimtis reikia aiškinti siaurai, o tai leidžia daryti išvadą, kad tokį prašymą galima atsisakyti vykdyti tik šioje nuostatoje išvardytais atvejais(30).
74.      Pagal pirmąją išimtį prašomasis teismas gali atsisakyti patenkinti prašymą, kai šis prašymas nepatenka į Reglamento 2020/1783 taikymo sritį. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas išaiškino, jog prašantysis teismas gali laisvai prašyti tarptautinio teisinio bendradarbiavimo pagal kitą teisinę sistemą, nei nustatyta Reglamente 2020/1783(31). Dėl teisinės sistemos pasirinkimo sprendžia prašantysis teismas.
75.      Nagrinėjamu atveju atrodo aišku, kad prašantysis teismas kaip taikytiną teisinį pagrindą pasirinko Reglamentą 2020/1783, nes išsiuntė prašymą naudodamas šio reglamento I priede pateiktą A formą.
76.      Kiti trys atvejai šios bylos aplinkybėms aiškiai netaikytini ir
to neginčijo nė vienas šios procedūros dalyvis.
77.      Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Prancūzijos civilinio kodekso 16-11 straipsnis netaikytinas sprendžiant, ar galima atsisakyti tenkinti prašymą netiesiogiai surinkti įrodymus. Taip yra net ir tuo atveju, jei ši taisyklė pagal Prancūzijos teisę laikoma viešosios tvarkos dalyku.
C.      Dėl antrojo prejudicinio klausimo
78.      Atsižvelgiant į mano pasiūlytą atsakymą į pirmąjį prejudicinį klausimą, pagal kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo įvykdyti prašymą netiesiogiai surinkti įrodymus, nepaisant nacionalinės viešosios tvarkos taisyklės, draudžiančios tokį įrodymų rinkimą, šio teismo antrasis klausimas, kaip paaiškinta šios analizės pradžioje (A dalyje), gali būti suprantamas tik kaip klausimas, ar pagal Chartiją draudžiama Reglamentą 2020/1783 aiškinti taip, kad rinkti genetinius įrodymus post mortem tėvystės nustatymo tikslais galima neatsižvelgiant į tai, ar asmuo davė išankstinį sutikimą būdamas gyvas.
79.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį klausimą uždavė siekdamas suderinti atitinkamas Chartijos 1 ir 7 straipsniuose įtvirtintas teises. Antrajame klausime jis nurodo 1 straipsnį kaip nuostatą, saugančią teisę į žmogaus kūno orumą net ir po mirties, ir 7 straipsnį kaip nuostatą, saugančią teisę žinoti savo kilmę, garantuojamą kaip teisės į privatų gyvenimą dalį.
80.      Kaip suprantu šią bylą, Chartijos 1 straipsnio pažeidimas nėra nagrinėjamas, bent jau ne teisės į žmogaus orumą absoliutumo aspektu. Šioje byloje veikiau keliamas klausimas, kokiu mastu pagal Chartiją saugoma, viena vertus, teisė žinoti savo kilmę, kuriai, atrodo, Italijos teismas teikia pirmenybę, pateikdamas prašymą netiesiogiai surinkti įrodymus, ir, kita vertus, teisė į pagarbą žmogaus kūnui po mirties, kuriai Prancūzijos teisėje, atrodo, teikiama didesnė reikšmė nei Italijos teisėje.
81.      Šioje byloje keliamu klausimu iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar šių dviejų teisių ar interesų pusiausvyra, dėl kurios pagal Italijos teisę buvo prašoma ekshumuoti kūną siekiant paimti genetinius mėginius tėvystei nustatyti, yra priimtina pagal Chartiją.
82.      Analizę pradėsiu nuo klausimų, ar pagal Chartiją, pirma,
saugoma teisė žinoti savo kilmę, antra, saugoma teisė į pagarbą žmogaus kūnui po mirties ir, trečia, neleidžiama tai, kaip šios dvi teisės derinamos pagal Italijos teisę.
83.      Prieš pradėdama šią analizę, turiu paaiškinti, kad, mano nuomone, abipusiu pripažinimu grindžiamoje sistemoje prašomasis teismas iš esmės negali kvestionuoti Italijos teismo sprendimo atitikties Chartijai. Siekiant užtikrinti pagarbą pagrindinėms teisėms, turėtų būti galimybė asmeniui, kurio teisės tariamai pažeistos, užginčyti Italijos teismo sprendimą ir jis turi būti užginčijamas pagal Italijos teisminių teisių gynimo priemonių sistemą. Vis dėlto šioje byloje asmens, kurio interesai yra ginčijami, nebėra tarp gyvųjų, o jo šeima, šiuo atveju teisėti vaikai, kurie galėtų būti suinteresuoti prieštarauti tėvo ekshumacijai ir genetinių mėginių ėmimui, neprieštaravo, o kaip tik paprašė, kad įrodymai būtų paimti iš jų tėvo kūno. Todėl manau, kad dėl šios bylos aplinkybių Teisingumo Teismas turėtų atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą.
1.      Teisė žinoti savo kilmę pagal Chartiją
84.      Teisė žinoti savo genetinę kilmę pirmą kartą buvo aiškiai pripažinta Jungtinių Tautų vaiko teisių konvencijoje(32), o vėliau – Konvencijoje dėl vaikų apsaugos ir bendradarbiavimo tarptautinio įvaikinimo srityje(33). Ši teisė nėra aiškiai paminėta Europos žmogaus teisių konvencijoje
(EŽTK), tačiau Europos Žmogaus Teisių Teismas (EŽTT) ją pripažino kaip numanomą teisę, grindžiamą EŽTK 8 straipsniu.
85.      Teisingumo Teismas dar neturėjo galimybės aiškinti šios teisės pagal Sąjungos teisę. Vis dėlto, remiantis Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi, tiek, kiek joje numatytos teisės, atitinkančios EŽTK garantuojamas teises, Chartijos suteikiamų teisių prasmė ir taikymo sritis bus tokia pati arba platesnė.
86.      Chartijos 7 straipsnis atitinka EŽTK 8 straipsnį. Todėl Teisingumo Teismas teisę žinoti savo genetinę kilmę pagal Chartiją turėtų aiškinti atsižvelgdamas į tai, kaip EŽTT aiškino EŽTK 8 straipsnį.
87.      Sprendimu Gaskin prieš Jungtinę Karalystę
tas teismas pripažino teisę žinoti savo kilmę kaip dalį teisės nustatyti savo, kaip asmens, tapatybę(34). Be to, Sprendime Mikulić prieš Kroatiją jis išaiškino, kad giminystės ryšio nustatymas yra svarbus asmens tapatybės formavimo aspektas. Iš tiesų EŽTT nurodė, kad vaikai turi gyvybiškai svarbų interesą, saugomą pagal EŽTK, gauti informaciją, būtiną norint atskleisti tiesą apie svarbius jų asmenybės aspektus, kurie gali turėti didelę įtaką asmens tapatybės formavimuisi(35). Praėjus metams po šio sprendimo, Sprendime Odièvre prieš Prancūziją EŽTT aiškiai nurodė, kad žmonės turi teisę žinoti savo kilmę ir ši teisė kyla iš privataus gyvenimo sąvokos apimties(36).
88.      Vis dėlto EŽTT taip pat nurodė, kad ši teisė nėra absoliuti, konkrečiais atvejais ją reikia derinti su kitomis trečiųjų šalių pagrindinėmis teisėmis ir viešuoju interesu, todėl valstybės narės turi tam tikrą vertinimo laisvę(37).
89.      Sprendime Jäggi prieš Šveicariją EŽTT pakartojo, kad pareiškėjo teisė žinoti savo genetinę kilmę yra susijusi su teise į tapatybę, kuri saugoma pagal EŽTK 8 straipsnį(38). Konkrečiau tariant, tame sprendime tas teismas suderino teisę žinoti savo genetinę kilmę su teise į pagarbą mirusiesiems. Jis paaiškino, kad asmens interesas žinoti savo genetinę kilmę su amžiumi nemažėja(39).
90.      Vėliau Sprendime Pascaud prieš Prancūziją EŽTT, pakartodamas teisę žinoti savo kilmę, nustatė, kad Prancūzijos valdžios institucijos nepakankamai atsižvelgė į C. Pascaud teisę žinoti savo kilmę, nes vidaus teisė nesuteikė jokios teisinės galimybės atlikti pomirtinį tyrimą dėl to, kad nebuvo gyvų giminaičių, galinčių duoti sutikimą, todėl pareiškėjas negalėjo pasinaudoti veiksminga teisinės gynybos priemone savo tapatybei nustatyti(40).
91.      Taigi, atsižvelgdama į EŽTT jurisprudenciją dėl EŽTK 8 straipsnio, kuria Teisingumo Teismas turėtų vadovautis aiškindamas Chartijos 7 straipsnį, remdamasis jos 52 straipsnio 3 dalimi, galiu daryti išvadą, kad teisė žinoti savo genetinę kilmę yra teisė, kurią Teisingumo Teismas turėtų pripažinti. Vis dėlto kartu ši teisė nėra absoliuti, ji gali būti ribojama, nors tai darant ją reikia derinti su kitomis susijusiomis trečiųjų šalių teisėmis ir interesais, įskaitant teisę į pagarbą kūnui po mirties.
2.      Teisė į pagarbą mirusio asmens kūnui
92.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, viena vertus, svarsto teisę žinoti savo kilmę pagal Chartijos 7 straipsnį, antra vertus – teisę į žmogaus orumą, saugomą pagal Chartijos 1 straipsnį.
93.      Iš teisės į žmogaus orumą kylančios teisės į pagarbą žmogaus kūnui po mirties pagrindimas pateiktas Prancūzijos Conseil constitutionnel (Konstitucinė Taryba) jurisprudencijoje. Dviejuose, 2011 ir 2024 m., sprendimuose šis teismas konstatavo, kad Prancūzijos civilinio kodekso 16-11 straipsnis atspindi Prancūzijos įstatymų leidėjo siekį gerbti žmogaus kūną po mirties kaip žmogaus orumo klausimą. Šis teismas patvirtino šio teisėkūros pasirinkimo konstitucingumą, nepaisant to, kad jis kertasi su teise žinoti savo tapatybę(41).
94.      Vis dėlto teisė į žmogaus orumą pagal Chartijos 1 straipsnį saugoma kaip absoliuti teisė(42), todėl jos negalima derinti su kitomis teisėmis(43).
95.      Priešingai, teisė į pagarbą žmogaus kūnui po mirties, net jei ji suprantama kaip žmogaus orumo vertybės išraiška(44), neturėtų būti kvalifikuojama kaip absoliuti teisė, saugoma pagal Chartijos 1 straipsnį. Tokią teisę saugančiose teisinėse sistemose jos apribojimas galimas(45), jei jis būtinas siekiant apsaugoti kitas teises ar viešuosius interesus. Prancūzijoje, kaip paaiškino Prancūzijos vyriausybė, žmogaus kūno orumas po mirties nėra absoliuti teisė(46).
96.      Kaip galima suprasti teisės į žmogaus kūno orumą, kuri gali būti ribojama, ryšį su žmogaus orumu, kuris, suprantant jį kaip pagrindinę teisę pagal Chartiją, yra absoliutus?
97.      Pagal Chartijos 1 straipsnio išaiškinimus žmogaus orumas savaime yra ne tik pagrindinė teisė, bet ir tikrasis kitų pagrindinių teisių pagrindas(47).
98.      Šiuo aspektu kai kurios kitos Chartijoje įtvirtintos teisės, pavyzdžiui, teisė į privatų gyvenimą (išreikšta Chartijos 7 straipsnyje), teisė į gyvybę (išreikšta Chartijos 2 straipsnyje) arba teisė į saviraišką ir informaciją (išreikšta Chartijos 11 straipsnyje), galėtų būti suprantamos kaip konkretesnės žmogaus orumo, kaip Chartijoje išreikšto principo ir ESS 2 straipsnyje išreikštos vertybės, išraiškos. Šios žmogaus orumo išraiškos nėra absoliučios(48) ir gali būti ribojamos, jei tai būtina kitiems teisėtiems tikslams pasiekti arba kitoms santykinėms pagrindinėms teisėms apsaugoti.
99.      Vis dėlto, jei žmogaus orumą išreiškiančios teisės apribojimas negali būti pateisinamas konkrečiu atveju, turi būti laikoma, kad pažeidžiamas pagal Chartijos 1 straipsnį saugomas žmogaus orumas(49). Tokią išvadą galima daryti remiantis Chartijos išaiškinimais, pagal kuriuos žmogaus orumas yra kitų Chartijoje įtvirtintų teisių esminė dalis, todėl jo turi būti paisoma, net jei tos kitos teisės yra ribojamos. Taip galima suprasti Chartijos 1 straipsnyje įtvirtintos teisės į žmogaus orumą absoliutų pobūdį(50).
100. Trumpai tariant, nesiekiant sukurti išsamios žmogaus orumo teorijos Sąjungos teisėje, mano nuomone, žmogaus orumą galima suprasti kaip dvejopą sąvoką. Viena vertus, yra žmogaus orumo esmei taikoma absoliuti apsauga. Kita vertus, yra „periferinė žmogaus orumo sklaidos sritis“, kurioje galima pusiausvyra su kitomis konfliktuojančiomis teisėmis(51).
101. Be žmogaus orumo apraiškų, kurios aiškiai saugomos Chartijoje, gali būti ir kitų žmogaus orumo apraiškų. Šiuo aspektu teisę į pagarbą žmogaus kūnui po mirties galima kildinti iš teisės į pagarbą žmogaus orumui. Šią teisę lygiai taip pat galima suprasti kaip Chartijos 7 straipsnyje įtvirtintos teisės į privatų gyvenimą išraišką.
102. Teisingumo Teismas dar neturėjo galimybės nuspręsti, ar tokia teisė egzistuoja kaip pagrindinė teisė Sąjungos pirminėje teisėje. Vis dėlto Sprendime Memoria ir Dall’Antonia Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad deramos pagarbos mirusiųjų atminimui apsaugos tikslas gali būti privalomasis bendrojo intereso pagrindas(52). Savo išvadoje, pateiktoje šioje byloje, generalinis advokatas M. Campos Sánchez‑Bordona pareiškė nuomonę, kad orumas, užtikrintas mirusiam asmeniui, kai jis buvo gyvas, gali būti tinkamai ir teisiškai apsaugotas ir po jo mirties(53).
103. Nustatyti Sąjungos pagrindinių teisių turinį labai padeda valstybių narių konstitucinių sistemų lyginamoji analizė(54).
104. Šiuo klausimu Teisingumo Teismo Tyrimų ir dokumentacijos direktorato parengtas pranešimas apie tyrimą(55) parodė, kad visos tyrime dalyvavusios valstybės narės pripažįsta, jog žmogaus kūnas nusipelno pagarbos po mirties, nors šis klausimas nebūtinai suprantamas kaip pagrindinė teisė. Tai derinant atsižvelgiama į mirusiojo teises, tačiau atrodo, kad teisė žinoti savo kilmę plačiai laikoma viršesne teise(56).
105. Remdamasi šia lyginamąja analize, darau išvadą, kad teisė į pagarbą žmogaus kūnui po mirties egzistuoja kaip bendrasis Sąjungos teisės principas, kurį galima išplėtoti kaip žmogaus orumo apraišką. Todėl į tokį klausimą reikėtų atsižvelgti sprendžiant, ar leisti ekshumuoti kūną siekiant patenkinti teisę žinoti savo kilmę, saugomą kaip teisės į privatų gyvenimą dalį pagal Chartijos 7 straipsnį.
3.      Teisės žinoti savo kilmę ir teisės į pagarbą žmogaus kūnui pusiausvyra
106. Nacionalinio teismo pateiktu antruoju klausimu siekiama išsiaiškinti, ar šių dviejų Chartijoje įtvirtintų teisių pusiausvyra leidžia aiškinti Reglamentą 2020/1783 taip, kad žmogaus kūno genetinių mėginių paėmimas po ekshumacijos gali būti reikalaujamas kaip įrodymas, gautas vykdant tarpvalstybinį teismų bendradarbiavimą tėvystės arba motinystės nustatymo procedūros tikslais.
107. Nors tiek byloje Jäggi prieš Šveicariją(57), tiek byloje Pascaud prieš Prancūziją(58) EŽTT pasisakė už teisę žinoti savo kilmę, tai nereiškia, kad ši teisė visada yra svarbesnė už teisę į pagarbą žmogaus kūnui po mirties. Reikia nustatyti pusiausvyrą, atsižvelgiant į kiekvienos konkrečios bylos aplinkybes ir kruopščiai pasveriant visus susijusius interesus(59).
108. Niekas nerodo, kad pagal Italijos teisę Italijos teismo šioje byloje pasiekta pusiausvyra būtų negalima pagal Chartiją. Atrodo, kad šis teismas atsižvelgė į kitas tėvystės nustatymo galimybes ir tik kaip kraštutinės priemonės paprašė tariamo tėvo ekshumacijos ir genetinių mėginių paėmimo.
109. Tai, kad Prancūzijos teisėjas ar bet kurios kitos valstybės teisėjas, vadovaudamasis savo nacionaline teise, būtų galėjęs priimti kitokį sprendimą, neturi įtakos išvadai, kad Italijos teisėjo pasiekta pusiausvyra atrodo priimtina Chartijos požiūriu.
110. Teisingumo Teismas jau yra paaiškinęs, kad valstybės narės gali skirtingai suprasti žmogaus orumą ar kitas Chartijoje įtvirtintas teises, jeigu jos gerbia šių teisių esmę(60). Kol tam tikri klausimai, dėl kurių Sąjungos teisės aktų leidėjas pasirenka tinkamą pusiausvyrą, nėra suderinti Sąjungos lygmeniu, skirtingų valstybių narių priimti sprendimai gali skirtis(61).
111. Sąjungos teisės aktų leidėjas (kol kas) nepriėmė bendrų taisyklių, reglamentuojančių, kurie įrodymai yra leistini naudoti civilinėse bylose, arba, konkrečiau, bendrų taisyklių, reglamentuojančių giminystės ryšio įrodinėjimo procedūras tais atvejais, kai vienas iš tėvų yra miręs. Šiuo atžvilgiu Italijos ir Prancūzijos sprendimai gali skirtis ir būti taikomi tol, kol pasirinkta pusiausvyra nepažeidžia vienos iš pusiausvyrai priskiriamų teisių esmės.
112. Remdamasi tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį klausimą atsakyti, kad pagal Chartiją nedraudžiama valstybės narės teismui remiantis Reglamentu 2020/1783 reikalauti, kad būtų gauti įrodymai paimant genetinius mėginius post mortem, net jei miręs asmuo per savo gyvenimą nedavė sutikimo dėl tokio mėginių paėmimo.
V.      Išvada
113. Siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Tribunal Judiciaire de Chambéry (Šamberi teismas, Prancūzija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.       Pagal 2020 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2020/1783 dėl valstybių narių teismų tarpusavio bendradarbiavimo renkant įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose (įrodymų rinkimas) 12 straipsnį
prašomasis nacionalinis teismas negali atsisakyti vykdyti prašymą surinkti įrodymus motyvuodamas tuo, kad prašyme nurodyta procedūra prieštarauja prašomosios valstybės nacionalinės teisės pagrindiniams principams.
2.       Pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartiją
nedraudžiama valstybės narės teismui remiantis Reglamentu 2020/1783 prašyti gauti įrodymus paimant genetinius mėginius post mortem, net jei miręs asmuo per savo gyvenimą nedavė sutikimo dėl tokio mėginių paėmimo.
1      Originalo kalba: anglų.
i Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2020 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl valstybių narių teismų bendradarbiavimo renkant įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose (įrodymų rinkimas) (nauja redakcija) (OL L 405, 2020, p. 1; toliau – Reglamentas 2020/1783).
3      2001 m. gegužės 28 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1206/2001 dėl valstybių narių teismų tarpusavio bendradarbiavimo renkant įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose (OL L 174, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 121; toliau – Reglamentas Nr. 1206/2001).
4      Ši nuostata į Prancūzijos civilinį kodeksą buvo įtraukta remiantis
loi n° 2004-800 du 6 août 2004 relative à la bioéthique
(2004 m. rugpjūčio 6 d. Įstatymas Nr. 2004‑800 dėl bioetikos; toliau – Įstatymas dėl bioetikos) 5 straipsnio 1 dalies 1 punktu. Kaip pažymėjo Europos Komisija, pagal kurią mirusio asmens sutikimas dėl genetinių mėginių ėmimo nėra preziumuojamas, šis įstatymas buvo teisėkūros reakcija į garsaus dainininko Yves Montand ekshumaciją 1997 m. lapkričio mėn. siekiant nustatyti jo ir moters, teigusios, kad ji yra jo duktė, tėvystės ryšį. Todėl, remiantis Conseil Constitutionnel
(Konstitucinė Taryba, Prancūzija) decision n° 2011-173 QPC du 30 septembre 2011 (2011 m. rugsėjo 30 d. sprendimas Nr. 2011‑173 QPC) komentaru, šis pakeitimas kartais vadinamas Montand pakeitimu.
5      Žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 90 punktą.
6      Pagal Reglamentą 2020/1783 galima tiesiogiai apklausti asmenį naudojant vaizdo konferencijų priemones ir nekeliaujant į kitą valstybę narę. Žr. Reglamento 2020/1783 20 straipsnį.
7      Reglamento 2020/1783 4 straipsnis.
8      Reglamento 2020/1783 12 straipsnio 2 dalis ir 17 konstatuojamoji dalis.
9      Tokio paaiškinimo negalima rasti ir šio akto teisėkūros istoriją liudijančiuose dokumentuose.
10      Per posėdį Komisija dviejų tarpvalstybinio įrodymų rinkimo būdų skirtumą paaiškino tuo, kad tiesioginio įrodymų rinkimo atveju prašomosios valstybės jurisdikcijos vykdoma kontrolė yra mažesnė. Komisija teigė, kad dėl šios priežasties derybose dėl šio vykdymo būdo valstybės narės primygtinai reikalavo to, ką ji vadino „suvereniteto sąlyga“, kuri sudarytų joms sąlygas atsisakyti leisti kitos valstybės narės ekspertams prašomojoje valstybėje narėje atlikti tyrimus, prieštaraujančius prašomosios valstybės teisinės tvarkos pagrindiniams principams.
11      Taigi 2013 m. vasario 21 d. Sprendime ProRail (C-332/11, EU:C:2013:87, 47 ir 48 punktai) Teisingumo Teismas konstatavo, kad tais atvejais, kai vienos valstybės narės paskirtas ekspertas turi atvykti į kitos valstybės narės teritoriją atlikti jam ar jai pavestos ekspertizės, tam tikromis aplinkybėmis ta ekspertizė gali turėti įtakos valstybės narės, kurioje ji turi būti atlikta, viešosios valdžios funkcijoms, pavyzdžiui, tuomet, kai ekspertizė atliekama vietose, susijusiose su tokios valdžios įgyvendinimu, arba vietose, į kurias patekti arba kuriose imtis kitų veiksmų pagal valstybės narės, kurioje ekspertizė atliekama, teisę draudžiama arba leidžiama tik įgaliotiems asmenims.
12      Žr. Mougenot, D., „Le règlement européen sur l’obtention des preuves“, Journal des Tribunaux, 2002, p. 21, ir Nuyts, A., ir Sepulchre, J., „Taking of Evidence in the European Union under EC Regulation 1206/2001“, Business Law International, 2004, p. 334.
13      Prancūzijoje ši institucija yra Teisingumo ministerijos Département de l’entraide, du droit international privé et européen (Savitarpio pagalbos, tarptautinės privatinės ir ES teisės departamentas) (DEDIPE).
14      Žr., pavyzdžiui, Europos teisminis tinklas, „(Laikinasis) atnaujintas praktinis Reglamento dėl įrodymų rinkimo taikymo vadovas“, 2025 m., p. 46, https://e-justice.europa.eu/topics/trainings-judicial-networks-and-agencies/european-judicial-network-civil-and-commercial-matters/ejns-publications_en.
15      A formos 11.1 punkte (Aprašymas, kaip bus renkami įrodymai) nurodyta: [XY] mirusio ir [XY] palaidoto [aa] KŪNO EKSHUMACIJA ir Genujos teisės medicinos instituto [XY] atliekamas TIESIOGINIS ĮRODYMŲ TYRIMAS, kurį sudaro BIOLOGINIŲ MĖGINIŲ, BŪTINŲ LYGINAMŲJŲ GENETINIŲ PAVYZDŽIŲ SKYRIAUS TECHNINEI KONSULTACIJAI, PAĖMIMAS, palyginant pareiškėjo xx ir spėjamo tėvo aa kūno mėginius.
16      Jei paaiškėtų, kad tai nėra teisingas aiškinimas (o tai turi nuspręsti nacionalinis teismas), šis teismas turėtų persiųsti prašymą Prancūzijos centrinei institucijai, o ši institucija turėtų nuspręsti, ar leidžiama Italijos ekspertui po ekshumacijos tiesiogiai paimti genetinius mėginius. Tokiu atveju gali kilti Reglamento 2020/1783 19 straipsnio 7 dalies c punkto aiškinimo klausimas.
17      1970 m. kovo 18 d. Konvencija dėl įrodymų civilinėse arba komercinėse bylose paėmimo užsienyje (toliau – Hagos įrodymų konvencija).
18      Kaip Teisingumo Teismas jau patvirtino 2011 m. vasario 17 d. Sprendime Weryński (C-283/09, EU:C:2011:85, 65 punktas). Taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Weryński (C-283/09, EU:C:2010:490, 60 punktas).
19      Išskirta mano.
20      Pavyzdžiui, žr. 2008 m. gruodžio mėn. preliminarų dokumentą Nr. 6, skirtą 2009 m. vasario mėn. specialiajai komisijai dėl Hagos apostilės, įteikimo, įrodymų ir teisės kreiptis į teismą konvencijų praktinio veikimo, The Taking of Evidence by Video-Link under the Hague Evidence Convention (Įrodymų rinkimas vaizdo ryšiu pagal Hagos įrodymų konvenciją). Aptariant 9 straipsnio 1 dalį, šiame dokumente kaip praktinio šios nuostatos taikymo pavyzdys nurodomas įrodymų rinkimas vaizdo ryšiu.
21      Pagal analogiją, tik dėl 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1), žr. 2024 m. kovo 21 d. Sprendimą Gjensidige (C-90/22, EU:C:2024:252, 46 punktas).
22      Žr. SESV 67 straipsnio 4 dalį ir 81 straipsnio 2 dalį. Taip pat žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Nuomonę 2/13
(Europos Sąjungos prisijungimas prie EŽTK) (EU:C:2014:2454, 191 punktas) (toliau – Nuomonė 2/13). Taip yra, nors Reglamente 2020/1783 šis principas nėra paminėtas. Dėl ankstesnio Reglamento Nr. 1206/2001 žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje ProRail (C-332/11, EU:C:2012:551, 48 punktas), kurioje jis teigia, kad ši priemonė grindžiama tarpusavio pasitikėjimu. Teisingumo Teismas patvirtino, kad abipusio pripažinimo principu grindžiamas teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose. Žr., pavyzdžiui, 2016 m. gegužės 25 d. Sprendimą Meroni (C-559/14, EU:C:2016:349, 47 punktas).
23      2014 m. gruodžio 18 d. Nuomonės 2/13 168 ir 192 punktai.
24      Žr. 2014 m. balandžio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/41/ES dėl Europos tyrimo orderio baudžiamosiose bylose (OL L 130, 2014, p. 1; toliau – ETO direktyva) 6 ir 9 straipsnius.
25      2017 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentas (ES) 2017/1939, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas Europos prokuratūros įsteigimo srityje (OL L 283, 2017, p. 1; toliau – Europos prokuratūros reglamentas). Žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą G. K. ir kt. (Europos prokuratūra) (C-281/22, EU:C:2023:1018, 71 punktas).
26      Žr. 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimą 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34; toliau – EAO pagrindų sprendimas) ir 2017 m. birželio 29 d. Sprendimą Popławski (C-579/15, EU:C:2017:503, 19 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
27      Apie tokią galimybę Teisingumo Teismas pirmą kartą paskelbė 2016 m. balandžio 5 d. Sprendime Aranyosi ir Căldăraru (C-404/15 ir C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, 88 ir 91–93 punktai) ir nuo to laiko ne kartą ją patvirtino.
28      Reglamento 2020/1783 16 straipsnio 1 dalis, kurioje taip pat nurodyti atsisakymo pagrindai, susijusi tik su įrodymų rinkimu apklausiant liudytoją ir nagrinėjamu atveju netaikytina.
29      Be to, Reglamento 2020/1783 16 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad aplinkybėmis, kurioms esant būtų galima atsisakyti vykdyti prašymą surinkti įrodymus, turėtų būti galima pasinaudoti tik išimtiniais atvejais.
30      2011 m. vasario 17 d. Sprendimas Weryński (C-283/09, EU:C:2011:85, 53 punktas).
31      Žr. 2013 m. vasario 21 d. Sprendimą ProRail (C-332/11, EU:C:2013:87, 44–46 punktai).
32      1989 m. lapkričio 20 d. Vaiko teisių konvencija (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1577 t., Nr. 31922, p. 167 (1995)).
33      1993 m. gegužės 29 d. Konvencija dėl vaikų apsaugos ir bendradarbiavimo tarptautinio įvaikinimo srityje (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1870 t., Nr. 31922, p. 167 (1995)).
34      Taip pat žr. ankstesnį, 1987 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Gaskin prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:1987:1113REP001045483, 89 punktas).
35      2002 m. vasario 7 d. EŽTT sprendimas Mikulić prieš Kroatiją (CE:ECHR:2002:0207JUD005317699, 64 punktas). Šiuo klausimu žr. analizę Blauwhoff, R., J., „Tracing down the historical development of the legal concept of the right to know one’s origins. Has “to know or not to know” ever been the legal question?“, Utrecht Law Review, 4 t., 2 leidimas, 2008, p. 107.
36      2003 m. vasario 13 d. EŽTT sprendimas Odièvre prieš Prancūziją (CE:ECHR:2003:0213JUD004232698, 44 punktas). Dėl Italijos teisinės sistemos ir teisės žinoti savo genetinę kilmę analizės žr. Praduroux, S., „The right to know one’s genetic origins: A right in need of regulation“, The Italian Law Journal, 7 t., Nr. 2, 2021, p. 803–820.
37      2016 m. lapkričio 15 d. EŽTT sprendimas Dubská ir Krejzová prieš Čekiją (CE:ECHR:2016:1115JUD002885911, 178 ir 179 punktai). Šis teismas išaiškino, kad iš esmės valstybei suteikiama vertinimo laisvė priklauso nuo asmens teisių, su kuriomis susiduriama, svarbos. Jeigu teisė yra labai svarbi asmens intymioms ar pagrindinėms teisėms, diskrecija yra siaura. Vis dėlto jei Europos šalys nesutaria dėl šio klausimo ir jis kelia moralinių ar etinių klausimų, diskrecija yra platesnė.
38      2006 m. liepos 13 d. EŽTT sprendimas Jäggi prieš Šveicariją (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, 25 punktas).
39      2006 m. liepos 13 d. EŽTT sprendimas Jäggi prieš Šveicariją (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, 40 punktas).
40      2011 m. birželio 16 d. EŽTT sprendimas Pascaud prieš Prancūziją (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, 67 punktas).
41      Žr.
Conseil constitutionnel (Konstitucinė Taryba) Décision n° 2011-173 QPC du 30 septembre 2011 (2011 m. rugsėjo 30 d. sprendimas Nr. 2011‑173 QPC) ir Conseil constitutionnel (Konstitucinė Taryba) Décision n° 2024-1110 QPC du 31 octobre 2024 (2024 m. spalio 31 d. sprendimas Nr. 2024‑1110 QPC).
42      Sąvoka „absoliuti teisė“ reiškia, kad ši teisė visada bus viršesnė už bet kokią kitą teisę, kitaip tariant, konkrečiose situacijose ji negali būti derinama su kitomis teisėmis. Būtent todėl kai kurie autoriai teisei į žmogaus orumą mieliau priskiria santykinę, o ne absoliučią kokybę. Žr., pavyzdžiui, Alexy, R., „Human dignity and proportionality analysis“, Espaço Jurídico Journal of Law, 16 t., Nr. 3, 2015, p. 83.
43      Nors daugumoje konstitucinių sistemų, kuriose aiškiai ginama teisė į žmogaus orumą, ši teisė laikoma santykine, Chartijoje, panašiai kaip ir Vokietijos Konstitucijoje, pasirinkta teisę į žmogaus orumą laikyti absoliučia teise. Vokietijos konstitucinėje santvarkoje pasirinkus absoliučią žmogaus orumo apsaugą, šiai teisei buvo priskirta siaura reikšmė ir apimtis. Šiuo klausimu žr. Grimm, D., „Dignity in a legal context: Dignity as an absolute right“, paskelbtą McCrudden, C. (red.),
Understanding Human Dignity (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, 192 t.), p. 381.
44      Dėl skirtumo tarp žmogaus orumo kaip vertybės ir kaip teisės žr. Barak, A., „Human dignity: The constitutional value and the constitutional right“, paskelbtą McCrudden, C. (red.), Understanding Human Dignity (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, 192),
p. 363
45      Tai matyti iš 2025 m. sausio mėn. parengto Europos Sąjungos Teisingumo Teismo Tyrimų ir dokumentacijos direktorato pranešimo apie tyrimą Nr. 25/002. Šis tyrimas apėmė 13 valstybių narių teisines sistemas.
46      Per posėdį Prancūzijos vyriausybė paaiškino, kad Prancūzijos civiliniame kodekse ar Conseil constitutionnel (Konstitucinė Taryba) jurisprudencijoje pagarbai žmogaus kūnui po mirties nesuteikiama absoliuti vertė. Yra įvairių atvejų, pavyzdžiui, Prancūzijos įstatymuose leidžiama atlikti baudžiamąjį tyrimą, kai ekshumacija siekiant paimti genetinius mėginius post mortem gali būti teisėtai atliekama be atitinkamo asmens sutikimo, duoto jam gyvam esant. Tai reiškia, kad pagal Prancūzijos teisę teisė į pagarbą žmogaus kūnui ir teisė duoti sutikimą dėl tapatybės nustatymo pagal genetinį pėdsaką gali būti ribojama teisėtais tikslais.
47      Su Pagrindinių teisių chartija susiję išaiškinimai (OL C 303, 2007, p. 17; toliau – išaiškinimai).
48      Vienintelė absoliuti žmogaus orumo apraiška, aiškiai saugoma Chartijoje, yra kankinimo ir nežmoniško ar žeminančio elgesio arba baudimo draudimas, kurį garantuoja Chartijos 4 straipsnis. Šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 5 d. Sprendimą Aranyosi ir Căldăraru (C-404/15 ir C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, 85 punktas), 2019 m. kovo 19 d. Sprendimą Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218, 78 punktas) ir 2024 m. spalio 17 d. Sprendimą Ararat (C-156/23, EU:C:2024:892, 36 punktas).
49      Šiuo klausimu žr. mano išvadą byloje Komisija / Vengrija (Sąjungos vertybės) (C‑769/22, EU:C:2025:408, 134–137 punktai).
50      Šiuo klausimu žr. Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, paskelbtą Peers, S., et al., The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, antrasis leidimas, Bloomsbury, 2021, p. 18. Autorius teigia, kad „orumo neliečiamumą naudingiau suprasti kaip Sąjungos įsipareigojimą daryti viską, kas įmanoma, kad nebūtų pažeistas žmogaus orumas. Šia prasme orumo neliečiamumas tampa aksiominiu visos Sąjungos pagrindu, atkartojančiu 1789 m. Prancūzijos žmogaus ir piliečio teisių deklaracijoje įtvirtintas „neatimamas ir šventas žmogaus teises“.“
51      Šiuo klausimu žr. Heselhaus, S. ir Hemsley, R., „Human dignity and the European Convention on Human Rights“, paskelbtą Becchi, P. ir Mathis, K. (red.), Handbook of Human Dignity in Europe, Springer, 2019, p. 987.
52      2018 m. lapkričio 14 d. Sprendimas Memoria ir Dall’Antonia (C-342/17, EU:C:2018:906, 57 punktas).
53      Išvada byloje Memoria ir Dall'Antonia (C-342/17, EU:C:2018:479, 44 išnaša).
54      Lenaerts, K. ir Gutman, K., „The comparative law method and the European Court of Justice: Echoes across the Atlantic“, The American Journal of Comparative Law, 64 t., Nr. 4, 2016, p. 841–864.
55      2025 m. sausio mėn. parengtas Europos Sąjungos Teisingumo Teismo Tyrimų ir dokumentacijos direktorato pranešimas apie tyrimą Nr. 25/002.
56      Be Prancūzijos Respublikos, dar viena išimtis gali būti Kipro Respublika.
57      2006 m. liepos 13 d. EŽTT sprendimas Jäggi prieš Šveicariją (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, 43 ir 44 punktai).
58      2011 m. birželio 16 d. EŽTT sprendimas Pascaud prieš Prancūziją (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, 68 punktas).
59      Žr. 2006 m. liepos 13 d. EŽTT sprendimą Jäggi prieš Šveicariją (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, 38 ir 39 punktai) ir 2011 m. birželio 16 d. EŽTT sprendimą Pascaud prieš Prancūziją (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, 59 ir 60 punktai).
60      Garsiausia byla šiuo atžvilgiu yra Omega, kurioje Teisingumo Teismas pripažino, kad Vokietijos viešosios politikos tikslas pagrindžia laisvės teikti paslaugas apribojimą remiantis žmogaus orumo apsauga, kuri šioje valstybėje buvo suprantama kitaip, nei ši sąvoka suvokiama tokioje pačioje situacijoje kitose valstybėse narėse. Vokietijos konstitucinė žmogaus orumo samprata buvo aiškinama kaip draudžianti komercinį žaidimų, kuriuose imituojamas žmonių žudymas, naudojimą, o kitose valstybėse narėse taip nebuvo (2004 m. spalio 14 d. Sprendimas Omega (C-36/02, EU:C:2004:614)).
61      Vis dėlto, jei Sąjungos teisės aktų leidėjas suderintų tam tikrą klausimą Sąjungos lygmeniu, valstybės narės negalėtų taikyti savo konstitucijose garantuojamo pagrindinių teisių apsaugos standarto, net jei šis standartas yra aukštesnis nei tas, kurį pasirinko Sąjungos teisės aktų leidėjas, nes tai pažeistų Sąjungos teisės viršenybės principą. Žr. 2013 m. vasario 26 d. Sprendimą Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107, 56–58 punktai).