Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2026 m. gegužės 21 d.(1)
Byla C-230/25
Mihail Mihaylov Stefanov
Baudžiamoji byla
dalyvaujant
Sofiyska apelativna prokuratura
(Apelativen sad – Sofia (Sofijos apeliacinis teismas, Bulgarija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Sąjungos vertybės ir tikslai – Teisinė valstybė – Teisėjų nepriklausomumo ir įgaliojimų pastovumo principai – Teismas, kuris priima nuosprendį baudžiamojoje byloje ir yra atsakovas civilinėje byloje dėl žalos atlyginimo “
I.      Įvadas
1.        Ši išvada teikiama dėl Apelativen sad – Sofia (Sofijos apeliacinis teismas, Bulgarija) pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Jis Teisingumo Teismo prašo išaiškinti, kokiomis sąlygomis teikiama teisinė pagalba, įtvirtinta, be kita ko, 2016 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje (ES) 2016/1919 dėl teisinės pagalbos įtariamiesiems ir kaltinamiesiems vykstant baudžiamajam procesui ir prašomiems perduoti asmenims vykstant Europos arešto orderio vykdymo procedūroms (OL L 297, 2016, p. 1). Konkrečiau kalbant, jam kyla klausimas dėl sąlygų, kuriomis valstybė narė gali reikalauti, kad asmuo, kuris pasinaudojo šia teisine pagalba ir dėl kurio galiausiai buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, atlygintų jai šios teisinės pagalbos išlaidas.
2.        Kaip jau seniai pabrėžė Europos Žmogaus Teisių Teismas(2), teisė į teisinę pagalbą kartais yra būtina siekiant suteikti galimybę veiksmingai kreiptis į teismą. Praktikoje ši teisė grindžiama dviem papildomais ramsčiais, t. y., pirma, advokato pagalba ir, antra, šios pagalbos finansavimu. Nors teisinė pagalba iš pirmo žvilgsnio panaši į paprastą praktinį teismo proceso organizavimo būdą, iš tikrųjų tai yra neišvengiama teisės į teisminę apsaugą įgyvendinimo teisės sistemoje priemonė. Užtikrinant, kad teisės subjektas gautų advokato pagalbą, jam iš tikrųjų suteikiama teisė kreiptis į teismą ir užtikrinamas teisingas bylos nagrinėjimas. Taigi, nemokama teisine pagalba užtikrinamas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnyje numatytos teisės į teisminę gynybą veiksmingumas, o ši teisė savo ruožtu lemia ESS 2 straipsnyje įtvirtintos teisinės valstybės vertybės įgyvendinimą.
3.        Nagrinėjamu atveju teisinės pagalbos klausimas turi būti aptariamas atsižvelgiant į konkrečias baudžiamųjų bylų nagrinėjimo keliuose Bulgarijos teismuose aplinkybes. Teisingumo Teismo, be kita ko, prašoma nustatyti, ar ir kokia apimtimi galima reikalauti, kad teisine pagalba pasinaudojęs asmuo padengtų su tuo susijusias išlaidas. Siekiant atsakyti į šį klausimą, visų pirma reikės išaiškinti Direktyvą 2016/1919, kurioje, po ilgų teisės aktų leidėjo svarstymų šiuo klausimu, buvo nustatytos būtiniausios bendros taisyklės, susijusios su teise į teisinę pagalbą baudžiamajame procese, kurių valstybės narės privalo laikytis.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
1.      Direktyva 2016/1919
4.        Direktyvos 2016/1919 1, 2, 8, 17 ir 30 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(1)      šia direktyva siekiama užtikrinti teisės turėti advokatą, kaip nustatyta pagal [2013 m. spalio 22 d.] Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2013/48/ES [dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu (OL L 294, 2013, p. 1)], veiksmingumą, suteikiant valstybių narių finansuojamo advokato pagalbą įtariamiesiems ir kaltinamiesiems vykstant baudžiamajam procesui <...>.
(2)      nustatant bendras būtiniausias taisykles dėl teisės į teisinę pagalbą įtariamiesiems, kaltinamiesiems <...>, šia direktyva siekiama sustiprinti valstybių narių pasitikėjimą kitų valstybių narių baudžiamojo teisingumo sistemomis, taigi, ir pagerinti sprendimų baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimą;
<...>
(8)      teisinė pagalba turėtų padengti įtariamųjų, kaltinamųjų <...> gynybos išlaidas. Kompetentingos valstybių narių institucijos, teikdamos teisinę pagalbą, turėtų galėti pareikalauti, kad įtariamieji, kaltinamieji ar prašomi perduoti asmenys, priklausomai nuo jų finansinių išteklių, padengtų dalį tų išlaidų;
<...>
(17)      pagal EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punktą neturintys pakankamai lėšų sumokėti už advokato pagalbą įtariamieji ir kaltinamieji turi teisę į teisinę pagalbą, kai tai būtina teisingumo interesams apsaugoti. Ši būtiniausia taisyklė leidžia valstybėms narėms vertinti finansinę padėtį, pagrįstumą arba abu šiuos aspektus. Tų vertinimų atlikimas neturėtų riboti pagal Chartiją ir EŽTK užtikrintų ir Teisingumo Teismo ir EŽTT išaiškintų teisių ir procesinių garantijų ar nukrypti nuo jų.
<...>
(30)      Šia direktyva nustatomos minimalios taisyklės. Valstybės narės turėtų galėti išplėsti šioje direktyvoje nustatytas teises, kad užtikrintų aukštesnio lygio apsaugą. <...> Valstybių narių užtikrinamas apsaugos lygis niekada neturėtų būti žemesnis už Chartijoje arba EŽTK nustatytus standartus, kaip išaiškinta Teisingumo Teismo ir EŽTT“.
5.        Šios direktyvos 2 straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta:
„1.      Ši direktyva taikoma įtariamiesiems ir kaltinamiesiems vykstant baudžiamajam procesui, kurie pagal Direktyvą 2013/48/ES turi teisę turėti advokatą ir:
a)      kurių laisvė apribota;
b)      kuriems pagal Sąjungos ar nacionalinės teisės reikalavimus turi padėti advokatas <...>
<...>“.
6.        Minėtos direktyvos 4 straipsnis „Teisinė pagalba vykstant baudžiamajam procesui“ suformuluotas taip:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad teisę į teisinę pagalbą turėtų neturintys pakankamai lėšų sumokėti už advokato pagalbą įtariamieji ir kaltinamieji, kai tai būtina teisingumo interesams apsaugoti.
2.      Valstybės narės gali įvertinti finansinę padėtį, pagrįstumą arba abu šiuos aspektus, kad nustatytų, ar turi būti suteikta teisinė pagalba pagal 1 dalį.
3.      Kai valstybė narė vertina finansinę padėtį, ji atsižvelgia į visus svarbius ir objektyvius veiksnius, kaip antai atitinkamo asmens pajamas, turtinę ir šeimos padėtį, taip pat į išlaidas advokato pagalbai ir gyvenimo lygį toje valstybėje narėje, taip siekiant nustatyti, ar, laikantis taikomų kriterijų toje valstybėje narėje, įtariamasis ar kaltinamasis neturi pakankamai lėšų sumokėti už advokato pagalbą.
4.      Kai valstybė narė vertina pagrįstumą, ji atsižvelgia į nusikalstamos veikos sunkumą, bylos sudėtingumą ir sankcijos, kuri galėtų būti skirta, griežtumą, taip siekiant nustatyti, ar siekiant teisingumo interesų turi būti suteikta teisinė pagalba. Bet kokiu atveju laikoma, kad pagrįstumo kriterijus įvykdytas šiais atvejais:
a)      kai įtariamasis ar kaltinamasis pristatomas [į] kompetentingą teismą ar pas teisėją, kad būtų priimtas sprendimas dėl suėmimo bet kurioje proceso stadijoje šios direktyvos taikymo srityje, ir
b)      suėmimo metu.
<...>“
7.        Tos pačios direktyvos 9 straipsnis „Pažeidžiami asmenys“ suformuluotas taip:
„Valstybės narės užtikrina, kad įgyvendinant šią direktyvą būtų atsižvelgiama į specialiuosius pažeidžiamų įtariamųjų, kaltinamųjų ir prašomų perduoti asmenų poreikius.“
8.        Direktyvos 2016/1919 11 straipsnyje nustatyta:
„Jokia šios direktyvos nuostata negali būti aiškinama kaip ribojanti teises ir procesines garantijas, kurios užtikrinamos pagal Chartiją, EŽTK arba kitas susijusias tarptautinės teisės nuostatas, ar bet kurios valstybės narės teisės nuostatas, kuriose numatoma aukštesnio lygio apsauga, arba kaip nukrypstanti nuo jų“.
B.      Bulgarijos teisė
9.        Nakazatelno-protsesualen kodeks (Baudžiamojo proceso kodeksas; toliau – NPK) 94 straipsnyje nustatyta:
„1.      Gynėjas privalo dalyvauti baudžiamajame procese, kai:
<...>
6)      <...> kaltinamojo laisvė yra apribota;
<...>
8)      byla nagrinėjama kaltinamajam nedalyvaujant;
9)      kaltinamasis negali sumokėti advokato honorarų, nori pasinaudoti advokato paslaugomis ir tai būtina teisingumo interesams apsaugoti.
<...>
3.      Kai advokato dalyvavimas būtinas, kompetentinga institucija skiria advokatą gynėją. <...>“
10.      NPK 189 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Pripažinus kaltinamąjį kaltu, teismas priteisia iš jo bylinėjimosi išlaidas, įskaitant advokato honorarus ir kitas teismo paskirto advokato išlaidas, taip pat privataus kaltintojo ir civilinio ieškovo patirtas išlaidas, jei jie to reikalavo. Kai nuteisiami keli asmenys, teismas nustato kiekvieno iš jų mokėtiną dalį.“
11.      Zakon za pravnata pomosht (Teisinės pagalbos įstatymas) 23 straipsnyje nustatyta:
„1.      Teisinės pagalbos sistema <...> apima atvejus, kai pagal įstatymą reikalaujama, kad gynybą užtikrintų advokatas, pakaitinis advokatas arba atstovas.
2.      Teisinės pagalbos sistema taip pat taikoma tais atvejais, kai kaltinamasis arba baudžiamosios, civilinės ar administracinės bylos šalis neturi reikiamų lėšų advokato pagalbai apmokėti ir kai tai būtina teisingumo interesams apsaugoti. Tokiais atvejais asmuo neprivalo atlyginti su suteikta teisine pagalba susijusių išlaidų.“
12.      To paties įstatymo 25 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„<...> Sprendimas suteikti teisinę pagalbą priimamas <...> atitinkamo asmens prašymu arba pagal įstatymą, teisinės pagalbos tarnybos nustatytos formos pareiškime raštu paaiškinant jam, kad arešto ar apkaltinamojo nuosprendžio atveju asmuo privalo atlyginti teisinės pagalbos išlaidas, išskyrus 23 straipsnio 2 dalyje nurodytus atvejus. Atsisakymas suteikti teisinę pagalbą turi būti motyvuotas ir jį galima apskųsti atitinkama tvarka“.
III. Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
13.      Per pirmąjį teismo procesą Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas, Bulgarija) nuteisė apeliantą pagrindinėje byloje Mihail Mihaylov Stefanov, kuriam anksčiau 2018 m. birželio 3 d. buvo skirtas kardomasis kalinimas ir kuriam atstovavo automatiškai ex officio paskirtas advokatas, skirdamas jam vienų metų ir dešimties mėnesių laisvės atėmimo bausmę, jos vykdymą atidedant ketveriems metams, už Nakazatelen kodeks (Bulgarijos baudžiamasis kodeksas) numatytų dviejų nusikalstamų veikų padarymą. Apeliantas pagrindinėje byloje dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas apeliacinis baudžiamasis teismas, Bulgarija), kuris panaikino minėtą nuosprendį dėl teismo proceso tvarkos pažeidimo ir grąžino bylą Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas), kad šis priimtų sprendimą dėl esmės. Apelianto pagrindinėje byloje kardomasis kalinimas baigėsi 2019 m. kovo 14 d.
14.      Tuo pačiu metu apeliantas pagrindinėje byloje pareiškė Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas) ir Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas apeliacinis baudžiamasis teismas)
ieškinį dėl civilinės atsakomybės Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija), nurodydamas įvairią žalą, susijusią su jo kardomojo kalinimo laikotarpiu.
15.      Vėliau, vykstant antrajam teismo procesui, Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas) priėmė naują apkaltinamąjį nuosprendį apeliantui pagrindinėje byloje, kurį jis apeliacine tvarka apskundė Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas apeliacinis baudžiamasis teismas). Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas apeliacinis baudžiamasis teismas)
atmetė šį prašymą ir iš dalies panaikino Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas) sprendimą, dėl kurio apeliantas pagrindinėje byloje pateikė kasacinį skundą Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Bulgarija). Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) panaikino apeliacinės ir pirmosios instancijos teismų sprendimus ir grąžino bylą Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas).
16.      Galiausiai, trečiajame teismo procese, siekiant įvykdyti Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) sprendimą, buvo parengtas naujas kaltinamasis aktas, o byla buvo paskirta Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas). Apeliantas pagrindinėje byloje paprašė nušalinti už šią bylą atsakingą teisėją ir visus Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas) teisėjus dėl priežasčių, panašių į tas, kurias jis buvo nurodęs savo ankstesniame prašyme, pateiktame per antrąjį teismo procesą. Vis dėlto, kadangi Bulgarijos teisės aktų leidėjas nusprendė panaikinti specializuotus baudžiamuosius teismus, įskaitant Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas), byla buvo perduota nagrinėti Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas). Tuo pačiu metu byla, susijusi su Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas)
pareikštu ieškiniu dėl civilinės atsakomybės, buvo perduota Okrazhen sad – Sofia (Sofijos apygardos teismas, Bulgarija). Šiomis aplinkybėmis apeliantas pagrindinėje byloje paprašė nušalinti Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas)
teisėjus, remdamasis jų nešališkumo stoka. Šis prašymas buvo atmestas ir apeliantas pagrindinėje byloje buvo nuteistas.
17.      Apeliantas pagrindinėje byloje pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, taip pat prašydamas nušalinti jį sudarančius baudžiamųjų bylų teisėjus.
18.      Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad nagrinėjant skirtingas šios išvados 13–16 punktuose aprašytas bylas kyla problemų, susijusių su teisėjų, dalyvavusių jas nagrinėjant visuose teismuose, įskaitant jį patį, nešališkumo vertinimu. Šiuo klausimu, viena vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad apeliantas pagrindinėje byloje ginčija tokį nešališkumą motyvuodamas tuo, kad šie teismai yra atsakovai byloje, iškeltoje dėl ieškinio dėl civilinės atsakomybės, kurį jis pareiškė po kardomojo kalinimo. Kita vertus, kiek tai susiję su pagrindine byla, jis pažymi, kad joje reikės išnagrinėti tik apelianto pagrindinėje byloje apeliacinio skundo dėl sprendimo, kuriame
Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) padarė išvadą, kad jis kaltas dėl nusikalstamų veikų, kuriomis buvo kaltinamas, pagrįstumą. O klausimai, susiję su jo kardomojo kalinimo teisėtumu, taip pat su neturtinės žalos buvimo ir galimo jos atlyginimo vertinimu, priklauso Okrazhen sad – Sofia (Sofijos apygardos teismas) kompetencijai nagrinėti  ieškinį dėl civilinės atsakomybės.
19.      Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad per antrąjį teismo procesą apeliantui pagrindinėje byloje buvo pranešta apie Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) posėdžių datas ir apie tai, kad jei jis be pagrįstos priežasties neatvyktų į posėdį, byla būtų nagrinėjama jam nedalyvaujant. Pastarasis nurodė, kad neketina atvykti į šiuos posėdžius, nes buvo paskelbta jo paieška siekiant jį suimti kitoje baudžiamojoje byloje. Procesas šiame teisme vyko dalyvaujant ex officio paskirtam advokatui. Per paskutinį teismo posėdį apeliantas pagrindinėje byloje paprašė pakartoti visas jau surengtas liudytojų ir ekspertų apklausas, bet Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) atsisakė tai padaryti. Dėl to apeliantas pagrindinėje byloje pasišalino iš teismo posėdžių salės. Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) priėmė sprendimą dalyvaujant ex officio paskirtam advokatui ir nedalyvaujant apeliantui pagrindinėje byloje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl tokio elgesio teisinio kvalifikavimo, be kita ko, atsižvelgiant į 2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo (OL L 65, 2016, p. 1) 35 konstatuojamąją dalį.
20.      Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškina, kad Bulgarijos baudžiamojo teisingumo sistemoje NPK 94 straipsnio 1 dalies 6 punkte numatyta, jog kaltinamasis, kurio laisvė apribota, privalo būti ginamas advokato. Be to, šio kodekso 94 straipsnio 1 dalies 8 punkte numatyta, kad tuo atveju, kai byla nagrinėjama kaltinamajam nedalyvaujant, jį taip pat privalo ginti advokatas. Šiose dviejose nuostatose nenumatytas joks išankstinis tokio asmens finansinio pajėgumo atlyginti advokatui nagrinėjimas. Be to, iš šio kodekso 94 straipsnio 1 dalies 9 punkto matyti, kad, kai kaltinamasis nori būti atstovaujamas advokato, bet neturi pakankamai lėšų jam atlyginti, ir kai tai būtina teisingumo interesams apsaugoti, advokatas skiriamas ex officio. Taigi, pastaruoju atveju teisinė pagalba suteikiama šio asmens iniciatyva ir išnagrinėjus jo finansinį nepajėgumą atlyginti advokatui. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškina, kad pagal Teisinės pagalbos įstatymo 25 straipsnio 1 dalį apkaltinamojo nuosprendžio atveju atitinkamas asmuo privalo atlyginti visas su jam suteikta teisine pagalba susijusias išlaidas, išskyrus šio įstatymo 23 straipsnio 2 dalyje nurodytą atvejį, t. y. kai teisinė pagalba buvo suteikta, nes kaltinamasis arba baudžiamosios bylos šalis, neturėjęs (-usi) reikiamų lėšų, išreiškė pageidavimą, kad jam (jai) padėtų advokatas, ir kai tai buvo būtina teisingumo interesams apsaugoti.
21.      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad tam tikrais šios išvados 13–16 punktuose aprašytais teismo proceso etapais pareiškėjas pagrindinėje byloje gavo alternatyvią nemokamą teisinę pagalbą pagal NPK 94 straipsnio 1 dalies 6 ir 8 punktus, kurie patenka į Direktyvos 2016/1919 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktų taikymo sritį. Vis dėlto jis nurodo, kad vėliau buvo nustatyta, jog apeliantas pagrindinėje byloje neturėjo pakankamai lėšų advokatui pasamdyti, bet tai nebuvo patikrinta tuo metu, kai jis gavo nemokamą teisinę pagalbą pagal NPK 94 straipsnio 1 dalies 6 ir 8 punktus.
22.      Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tuo atveju, kai kaltinamasis gavo nemokamą teisinę pagalbą dėl to, kad jo laisvė buvo apribota, prieš tai nepatikrinus jo finansinio pajėgumo atlyginti advokatui, ir vėliau buvo nustatyta, kad jo ištekliai šiuo klausimu buvo nepakankami, jei šis asmuo būtų nuteistas, Teisinės pagalbos įstatymo 25 straipsnio 1 dalis turėtų būti netaikoma. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės pažymi, kad abejonių šiuo klausimu jam kyla, be kita ko, dėl to, kad Bulgarijos teismų sistemoje kaltinamajam, kuris gauna nemokamą teisinę pagalbą, nes neturi nepakankamai lėšų, apkaltinamojo nuosprendžio atveju vis dėlto negali būti taikoma šioje nuostatoje numatyta pareiga padengti su teisine pagalba susijusias išlaidas. Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kaltinamasis turėtų būti prilygintas kaltinamajam, kuris teisinę pagalbą gavo dėl to, kad neturėjo pakankamai finansinių išteklių advokatui atlyginti.
23.      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat kelia klausimą dėl Teisinės pagalbos įstatymo 25 straipsnio 1 dalies atitikties Direktyvos 2016/1919 8 konstatuojamajai daliai, nes joje iš esmės numatyta, kad valstybės narės turėtų galėti reikalauti, kad kaltinamieji patys padengtų dalį su teisine pagalba susijusių išlaidų, atsižvelgdamos į jų finansinius išteklius, o Teisinės pagalbos įstatymo 25 straipsnio 1 dalyje kalbama ne apie dalies, o apie visų su teisine pagalba susijusių išlaidų padengimą.
24.      Ketvirta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad per visus tris šios išvados 13–16 punktuose aprašytus procesus įvairūs ex officio paskirti advokatai paeiliui užtikrino apelianto pagrindinėje byloje gynybą, teikdami teisinę pagalbą. Iš tikrųjų apeliantas pagrindinėje byloje išreiškė norą pakeisti kelis iš jų, net jei jie įvykdė pareigą prisidėti prie jam palankių faktinių ir teisinių situacijų išaiškinimo, kartu siekdami atsižvelgti į gynybos poziciją, kurios jis ketino laikytis. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl priemonių, kurių reikia imtis siekiant užtikrinti įtariamojo ar kaltinamojo atstovavimo tęstinumą per visą baudžiamąjį procesą. Konkrečiau kalbant, jam kyla klausimas, ar ir kokiomis aplinkybėmis valstybės narės privalo užtikrinti įtariamųjų arba kaltinamųjų teisę pakeisti teisinės pagalbos tikslais jiems atstovaujantį advokatą, kai tai yra pagrįsta atsižvelgiant į aplinkybes.
25.      Šiomis aplinkybėmis Apelativen sad – Sofia (Sofijos apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šešis prejudicinius klausimus. Vis dėlto, vykdydama Teisingumo Teismo prašymą, nagrinėsiu tik ketvirtąjį ir penktąjį klausimus, kurie suformuluoti taip:
„<...>
4.      Ar [Direktyvos 2016/1919] 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktai, 4 straipsnio 1 ir 4 dalys kartu su 8 ir 17 konstatuojamosiomis dalimis turi būti aiškinami taip, kad sulaikyti įtariamieji ir kaltinamieji, nepriklausomai nuo to, ar jie turi pakankamai lėšų advokato paslaugoms apmokėti, turi būti prilyginti įtariamiesiems ir kaltinamiesiems, kurie tokių lėšų neturi ir kuriems teisinė pagalba suteikiama, nes tai būtina siekiant apsaugoti teisingumo interesus?
5.      Jeigu į ketvirtąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią tuo atveju, kai teisinė pagalba suteikiama pagal įstatymą, kuriame numatyta privaloma advokato gynyba, kai įtariamasis ar kaltinamasis yra suimamas, pastarasis privalo atlyginti išlaidas už suteiktą teisinę pagalbą, neatsižvelgiant į tai, ar jis turi pakankamai lėšų advokatui atlyginti, suderinama su [Direktyvos 2016/1919] 8 konstatuojamąja dalimi?
<...>“
26.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2025 m. kovo 25 d. Apeliantas pagrindinėje byloje, Čekijos vyriausybė ir Europos Komisija per Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatytą terminą pateikė rašytines pastabas. Visi dalyvavo 2026 m. vasario 25 d. vykusiame teismo posėdyje.
IV.    Analizė
27.      Siūlau(3) abu šioje išvadoje nagrinėtinus klausimus nagrinėti kartu neatsižvelgiant į tai, kad antrasis klausimas keliamas tik tuo atveju, jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas. Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Direktyvos 2016/1919 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktus ir 4 straipsnio 1 ir 4 dalis, siejamus su jos 8 konstatuojamąja dalimi, draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad kaltinamasis, kuris pasinaudojo teisine pagalba, nes buvo suimtas, gali būti įpareigotas atlyginti su šia pagalba susijusias išlaidas iš anksto nepatikrinus jo finansinių išteklių, o kaltinamajam, kuris šią pagalbą gavo būtent dėl to, kad neturėjo pakankamai lėšų, tokia pareiga negali būti taikoma.
A.      Pirminės pastabos
28.      Visų pirma, naudinga priminti šios bylos istorines aplinkybes. Prieš priimant Lisabonos sutartį buvo svarstomi klausimai, susiję su procesinių teisių užtikrinimu Europos Sąjungoje nagrinėjamose baudžiamosiose bylose(4). Tai paskatino nuolat stiprinti šias garantijas, siekiant paskatinti galiausiai suderinti valstybių narių teisės aktus, kad būtų galima įgyvendinti teismo sprendimams baudžiamosiose bylose įgyvendinti reikalingus tarpusavio pripažinimo ir tarpusavio pasitikėjimo principus. Šie tikslai, be kita ko, buvo įtvirtinti Tarybos rezoliucijoje dėl veiksmų plano, skirto įtariamųjų ar kaltinamųjų baudžiamuosiuose procesuose procesinėms teisėms stiprinti(5). Ji, be kita ko, buvo įtraukta į Stokholmo programoje dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės apibrėžtas gaires, pagal kurias „Europos teisingumo erdvė privalo būti konsoliduojama, siekiant pašalinti dabartinę fragmentaciją“(6).
29.      Pirmesniame šios išvados punkte aprašytas užmojis palaipsniui buvo sukonkretintas priėmus pirmąją trijų direktyvų seriją(7). 2016 m. jos buvo papildytos trimis naujomis direktyvomis(8). Iš esmės šiomis šešiomis direktyvomis, priimtomis remiantis SESV 82 straipsnio 2 dalimi(9), siekiama, pirma, sukurti vadinamąjį Sąjungos baudžiamojo teisingumo modelį, grindžiamą bendra procesinių teisių sistema, ir, antra, išsaugoti tam tikrą suderinimą, kompensuojant anksčiau pasiektą pažangą teismų ir policijos bendradarbiavimo srityje, susijusią su priemonėmis, skirtomis baudžiamajam persekiojimui palengvinti(10).
30.      Šioje stadijoje svarbu paaiškinti, kad pirma minėtose šešiose direktyvose nustatytos ribos yra tik tam tikra bendrų būtiniausių standartų, kurių valstybės narės privalo laikytis procesinių garantijų srityje, sistema. Be to, jos daugiausia grindžiamos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytoje Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje (toliau – EŽTK), visų pirma jos 6 straipsnyje, įtvirtintomis teisėmis. Šiuo klausimu iš Chartijos išaiškinimų(11) matyti, kad šis EŽTK straipsnis atitinka Chartijos 47 straipsnio antrą ir trečią pastraipas bei 48 straipsnį. Vadinasi, Teisingumo Teismas privalo užtikrinti, kad jo pateiktu pastarųjų nuostatų aiškinimu būtų užtikrintas toks apsaugos lygis, kuris atitiktų pagal EŽTK 6 straipsnį, kaip jį yra išaiškinęs Europos Žmogaus Teisių Teismas, užtikrinamą apsaugos lygį(12).
31.      Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo suformuluoti klausimai yra susiję su teisine pagalba. Ši teisė pagal savo pobūdį yra glaudžiai susijusi su teise turėti advokatą, apibrėžta Direktyvoje 2013/48, kurios veiksmingumo sąlyga yra ši teisė(13). Vis dėlto teisinė pagalba yra būtent Direktyvos 2016/1919 dalykas. Dar prieš ją priimant buvo išsamiai aptartas poreikis ir sunkumai, su kuriais susidurta nustatant būtiniausias teisės į teisinę pagalbą taisykles. Pavyzdžiui, Komisijos tarnybos savo parengtoje poveikio vertinimo, atlikto rengiant 2013 m. lapkričio 27 d. pasiūlymą dėl direktyvos, santraukoje galėjo atkreipti dėmesį į nepatogumus, kylančius dėl nacionalinių teisinės pagalbos sistemų, kuriomis siekiama veiksmingai apsaugoti teisę į teisingą bylos nagrinėjimą, skirtumų(14). Tuo pačiu metu Komisija savo 2013 m. lapkričio 27 d. pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl laikinosios teisinės pagalbos įtariamiesiems arba kaltinamiesiems, kurių laisvė apribota, ir teisinės pagalbos vykdant Europos arešto orderio procedūrą(15) taip pat atkreipė dėmesį į finansinius sunkumus, susijusius su šios srities direktyvos taikymu.
32.      Iš visko, kas išdėstyta, matyti, kad teisė į teisinę pagalbą yra viena esminių baudžiamosios justicijos sistemos, kurią valstybės narės privalo įgyvendinti, sudedamųjų dalių, nes ja užtikrinamas teisės pasinaudoti šia justicija veiksmingumas. Į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikia atsakyti būtent atsižvelgiant į šiuos samprotavimus.
B.      Teisės į teisinę pagalbą apimtis
33.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai kyla dėl apelianto pagrindinėje byloje padėties: jis pagrindinėje byloje pasinaudojo teisine pagalba dėl to, kad buvo suimtas, ir iš anksto neįvertinus jo finansinių išteklių. Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, reikia išnagrinėti Direktyvos 2016/1919 nuostatas, kuriose apibrėžtos būtiniausios bendros taisyklės, kurių valstybės narės privalo laikytis įgyvendindamos teisę į teisinę pagalbą.
1.      Direktyvos 2016/1919 nuostatos
34.      Direktyvos 2016/1919 2 straipsnyje numatyta, kad ši direktyva taikoma būtent įtariamiesiems ir kaltinamiesiems vykstant baudžiamajam procesui, kurie pagal Direktyvą 2013/48 turi teisę turėti advokatą, kai jų laisvė yra apribota arba jiems pagal nacionalinės teisės reikalavimus turi padėti advokatas. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų matyti, kad taip yra apelianto pagrindinėje byloje atveju.
35.      Kiek tai susiję su teisinės pagalbos suteikimu, Direktyvos 2016/1919 4 straipsnio 1 dalyje numatyta aiški valstybių narių pareiga užtikrinti, kad įtariamieji ir kaltinamieji gautų teisinę pagalbą, kai tenkinamos dvi kumuliacinės sąlygos, t. y. jie neturi pakankamai lėšų sumokėti už advokato pagalbą ir kai tai būtina teisingumo interesams apsaugoti.
36.      Be to, teisės į teisinę pagalbą taikymo taisyklės patikslintos šio straipsnio 2 dalyje, kurioje apibrėžiama valstybių narių diskrecija ją įgyvendinti. Iš tiesų jos gali nustatyti, kad teisinės pagalbos suteikimas priklauso nuo to, ar tenkinamas lėšų arba pagrįstumo kriterijus, ar tenkinami abu kumuliaciniai kriterijai. Toliau 3 dalyje (lėšų kriterijus) ir 4 dalyje (pagrįstumo kriterijus) nurodoma, kaip aiškinti kiekvieną iš šių dviejų kriterijų. Lėšų kriterijus iš esmės tenkinamas, kai įtariamasis arba kaltinamasis neturi pakankamai lėšų advokato pagalbai gauti. Kalbant apie pagrįstumo kriterijų, pažymėtina, kad juo siekiama nustatyti, ar teisinė pagalba turi būti suteikta teisingumo interesams apsaugoti. Bet kuriuo atveju šis kriterijus turi būti laikomas įvykdytu, kai reikia priimti sprendimą dėl suėmimo arba kardomojo kalinimo metu.
37.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, pažymiu, kad Direktyvos 2016/1919 4 straipsnio tekstas nėra vienareikšmis, nes iš jo nėra aišku, ar dvi kumuliacinės sąlygos, pirmiausia įtvirtintos šio straipsnio 1 dalyje, skiriasi nuo dviejų to straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse nurodytų kriterijų. Vis dėlto manau, kad Komisija per teismo posėdį tinkamai pažymėjo, jog 1 dalyje minimos sąvokos „pakankamos lėšos“ ir „teisingumo interesai“ iš esmės atitinka to paties straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse nurodytus „lėšų“ ir „pagrįstumo“ kriterijus.
38.      Taigi, mano nuomone, iš Direktyvos 2016/1919 4 straipsnio teksto matyti, kad valstybės narės privalo, be kita ko, suteikti teisinę pagalbą kiekvienam įtariamajam ar kaltinamajam, kai, pirma, jis neturi pakankamai lėšų advokato pagalbai gauti ir, antra, sprendimas turi būti priimtas dėl jo suėmimo arba jo kardomojo kalinimo metu. Vis dėlto pažymiu, kad valstybės narės gali nuspręsti nagrinėti tik vieną iš šių dviejų kriterijų, jei laikomasi mano ankstesniame sakinyje primintos būtiniausios bendros taisyklės (t. y. pagalbos skyrimo, jei tenkinami abu kriterijai). Kitaip tariant, tai konkrečiai reiškia, kad valstybė narė gali nuspręsti suteikti teisinę pagalbą bet kuriam asmeniui, kuris atitinka vieną iš dviejų reikšmingų kriterijų, nenagrinėdama kito kriterijaus, bet negali atsisakyti suteikti tokią pagalbą įtariamajam arba kaltinamajam, kuris atitinka abu kriterijus.
2.      Direktyvos 2016/1919 kontekstas
39.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Direktyvoje 2016/1919 numatyta valstybėms narėms privaloma teisinės pagalbos suteikimo sistema, kai tenkinamos abi „pakankamų lėšų“ ir „teisingumo interesų“ sąlygos. Šia sistema sukonkretinamas bendrų minimalių taisyklių, kurias valstybės narės ketino nustatyti siekdamos suderinti savo įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, įgyvendinimas, kaip numatyta SESV 82 straipsnio 2 dalyje.
40.      Šios direktyvos kontekstas patvirtina šį aiškinimą.
41.      Iš esmės jos 17 konstatuojamojoje dalyje teisės aktų leidėjas nurodo, kad, pirma, teisė į teisinę pagalbą yra EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punkto tęsinys ir, antra, kad tai yra būtiniausia taisyklė, o kumuliatyviai ar alternatyviai taikant du reikšmingus kriterijus negalima riboti teisių ir procesinių garantijų, kurios suteikiamos pagal Chartiją ir EŽTK, kaip jas aiškina Teisingumo Teismas ir Europos Žmogaus Teisių Teismas, arba nuo jų nukrypti.
42.      Beje, tai, kad Direktyvoje 2016/1919 numatytos taisyklės yra būtiniausio pobūdžio, priminta ir jos 30 bei 31 konstatuojamosiose dalyse ir 1 straipsnyje, o būtinybė paisyti Chartijoje ir EŽTK numatytos pagrindinės teisės į teisinę pagalbą taip pat pabrėžiama šios direktyvos 30 konstatuojamojoje dalyje.
43.      Visi šie argumentai, mano nuomone, padeda užtikrinti tam tikrą nuoseklumą, kiek tai susiję su Direktyvos 2016/1919 sąsaja su Direktyva 2013/48, kuri buvo priimta anksčiau ir kurios veiksmingumą ja siekiama užtikrinti(16), nes pastarosios direktyvos 11 straipsnyje „Teisinė pagalba“ numatyta, kad ši direktyva turi būti aiškinama nedarant poveikio nacionalinės teisės nuostatoms dėl teisinės pagalbos, kurios taikomos pagal Chartiją ir EŽTK.
44.      Šiuo klausimu taip pat svarbu priminti, kad, kaip pažymėjau šios išvados 29 punkte, teisė į teisinę pagalbą susijusi su pagrindine teise į veiksmingą teisinę gynybą, įtvirtinta Chartijos 47 straipsnyje, kuris savo ruožtu atitinka EŽTK 6 straipsnį. Taigi, nuosekliai atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, iš Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos, be kita ko, matyti, kad pagal EŽTK sistemą kaltinamojo teisė į nemokamą advokato pagalbą ex officio yra „teisingo baudžiamojo proceso“, kuriame taikomos dvi sąlygos – lėšų advokatui apmokėti nebuvimo ir teisingumo interesų apsaugos, – sudedamoji dalis(17).
3.      Direktyvos 2016/1919 tikslai
45.      Kaip nurodyta Direktyvos 2016/1919 1 konstatuojamojoje dalyje, ja siekiama užtikrinti Direktyvoje 2013/48 numatytos teisės turėti advokatą veiksmingumą. Taigi veikdamos bendrai šios dvi direktyvos padeda įgyvendinti Chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtintą teisę į veiksmingą teisinę gynybą, nes teisinės pagalbos suteikimas palengvina naudojimąsi teise turėti advokatą(18).
46.      Direktyvos 2016/1919 2 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kaip tai pasiekti – nustatant bendras būtiniausias taisykles, siekiant sustiprinti valstybių narių pasitikėjimą kitų valstybių narių baudžiamosios justicijos sistemomis, taigi ir pagerinti sprendimų baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimą, kaip priminta ir šios direktyvos 31 konstatuojamojoje dalyje.
47.      Tokių tikslų nustatymas atitinka susirūpinimą keliančius klausimus, išreikštus 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos rezoliucijoje, kurioje, kaip „C priemonė“, nurodyta, kad „teisė gauti teisinę pagalbą turėtų užtikrinti veiksmingą galimybę pasinaudoti pirmiau nurodyta teise gauti teisinę konsultaciją“.
48.      Be to, iš Direktyvos 2016/1919 1 straipsnio matyti, kad ja siekiama tikslo nustatyti bendras būtiniausias taisykles dėl teisės į teisinę pagalbą, be kita ko, kaltinamiesiems baudžiamosiose bylose. Taigi šia direktyva nesiekiama išsamiai suderinti baudžiamojo proceso šioje srityje(19) ir nesiekiama nustatyti visų teisinės pagalbos teikimo įtariamajam ar kaltinamajam sąlygų(20).
C.      Galimybė reikalauti sugrąžinti teisinę pagalbą
49.      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad teisė į teisinę pagalbą Sąjungoje yra įtvirtinta. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui pateikti klausimai susiję su konkrečiu jos įgyvendinimo aspektu, t. y. su galimybe, suteikus šią pagalbą, susigrąžinti iš ja pasinaudojusio asmens su ja susijusias išlaidas.
1.      Direktyvos 2016/1919 8 konstatuojamoji dalis
50.      Direktyvoje 2016/1919 nėra jokio straipsnio, susijusio su valstybės narės patirtų teisinės pagalbos išlaidų atlyginimu. Vis dėlto šis klausimas aptartas šios direktyvos 8 konstatuojamojoje dalyje, kurioje numatyta, jog „[k]ompetentingos valstybių narių institucijos, teikdamos teisinę pagalbą, turėtų galėti pareikalauti, kad įtariamieji, kaltinamieji ar prašomi perduoti asmenys, priklausomai nuo jų finansinių išteklių, padengtų dalį tų išlaidų“. Šiuo klausimu galima pateikti toliau suformuluotas pastabas.
51.      Pirmiausia svarbu priminti, kad nors direktyvos konstatuojamąja dalimi galima remtis šios direktyvos nuostatai patikslinti ir tai yra svarbus aiškinimo elementas, kuriuo galima paaiškinti šio akto rengėjo valią(21), vis dėlto ji neturi privalomosios teisinės galios ir ja negalima remtis atskirai siekiant pagrįsti teises ar pareigas, jei direktyvos tekste nėra lygiaverčių ar ją pagrindžiančių nuostatų(22).
52.      Nors šiomis aplinkybėmis iš Direktyvos 2016/1919 8 konstatuojamosios dalies matyti, kad, pirma, valstybės narės gali reikalauti, kad asmenys, kurie naudojasi teisine pagalba, padengtų dalį jos išlaidų, ir, antra, kad naudojantis šia galimybe turi būti atsižvelgiama į minėtų asmenų finansinius išteklius, šiais argumentais tiesiogiai negalima pagrįsti jokios tiesioginės valstybių narių pareigos.
53.      Be to, tenka konstatuoti, kad tai, jog Direktyvos 2016/1919 tekste nėra nuostatos, aiškiai susijusios su teisinės pagalbos išlaidų atlyginimu, nulėmė teisės aktų leidėjo pasirinkimas. Iš Komisijos pasiūlymo dėl direktyvos matyti, kad iš pradžių jame buvo 4 straipsnio 5 dalis, kuri buvo konkrečiai skirta galimo teisinės pagalbos išlaidų atlyginimo klausimui(23), dėl kurios per teisėkūros procedūrą vyko diskusijos ir, prieš išbraukiant ją iš galutinės šios direktyvos redakcijos, buvo pateikta pasiūlymų dėl pakeitimų. Šiomis sąlygomis tokios nuostatos nebuvimas neišvengiamai susijęs su kompromisinio sprendimo, rasto rengiant Direktyvą 2016/1919, įgyvendinimu, o ne aplaidumu. Vadinasi, iš to neišvengiamai darytina išvada, jog teisės aktų leidėjas nesiekė, kad galimos teisinės pagalbos išlaidų atlyginimo tvarkos klausimas valstybėse narėse būtų suderintas.
54.      Galiausiai iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, atsižvelgiant į šios išvados 47 punkte aprašytą minimalaus suderinimo kontekstą ir nesant nuostatos, kuria būtų reglamentuojamas teisinės pagalbos išlaidų atlyginimo klausimas, valstybės narės gali laisvai nuspręsti, ar reikia sukurti teisinės pagalbos išlaidų susigrąžinimo iš jos gavėjo sistemą.
55.      Vis dėlto, kaip nurodžiau šios išvados 20, 40 ir 43 punktuose, Direktyvoje 2016/1919 numatyta teisė į teisinę pagalbą baudžiamosiose bylose atitinka Chartijos 47 straipsnio trečią pastraipą, kuri savo ruožtu atitinka EŽTK 6 straipsnį(24). Be to, šios direktyvos 17 ir 30 konstatuojamosiose dalyse Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai išreiškė norą aiškinti šią direktyvą ir joje numatytas teises pagal Teisingumo Teismo ir Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją dėl šių dviejų nuostatų. Šiomis aplinkybėmis būtina užtikrinti, kad Direktyvos 2016/2019 ir Chartijos 47 straipsnio trečios pastraipos išaiškinimu būtų garantuojamas toks apsaugos lygis, kuris atitiktų pagal EŽTK 6 straipsnį, kaip jį aiškina Europos Žmogaus Teisių Teismas, suteikiamą apsaugos lygį(25). Vadinasi, valstybių narių turima galimybe sukurti teisinės pagalbos išlaidų atlyginimo sistemą arba jos nesukurti turi būti naudojamasi paisant Direktyvoje 2016/1919 aiškiai numatytų teisių.
2.      Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija
56.      Nors Teisingumo Teismas dar nėra nagrinėjęs bylos, kurioje būtų keliamas klausimas dėl praktikos, pagal kurią reikalaujama, kad teisinės pagalbos gavėjas atlygintų jos išlaidas, suderinamumo su Direktyva 2016/1919 arba Chartija, Europos Žmogaus Teisių Teisme ne kartą buvo iškelti panašūs klausimai.
57.      1982 m. gegužės 6 d. Sprendime X prieš Vokietijos Federacinę Respubliką(26) buvusi Europos žmogaus teisių komisija iš esmės konstatavo, jog reikalavimas, kad nuteistasis atlygintų išlaidas, susijusias su jam suteikta teisine pagalba, jei jis turi tam lėšų, yra suderinamas su EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punktu.
58.      1992 m. rugsėjo 25 d. Sprendime Croissant prieš Vokietiją(27) Europos Žmogaus Teisių Teismas priminė, kad EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punktas nesuteikia absoliučios teisės, nes nemokamos ex officio paskirto advokato pagalbos reikalaujama tik tuo atveju, kai kaltinamasis neturi lėšų jam atlyginti. Šiomis aplinkybėmis jis nusprendė, kad,
pirma, nacionalinė teisinės pagalbos teikimo sistema su šia nuostata būtų nesuderinama būtent tuo atveju, jei dėl to nukentėtų proceso teisingumas. Antra, jis pažymėjo, kad neprivalo spręsti klausimo, ar atitinkama valstybė šioje byloje būtų galėjusi reikalauti atlyginti ginčijamas išlaidas, jei ieškovas bylos nagrinėjimo metu būtų įrodęs, kad dėl turimų finansinių išteklių negali jų apmokėti. Vis dėlto jis nurodė, kad nagrinėjamu atveju prašomos sumos nebuvo pernelyg didelės ir kad praktikoje paprastai būdavo atleidžiama nuo jų mokėjimo arba jų būdavo atsisakoma bent jau sprendimo vykdymo etape. Tokiu atveju nebuvo nepagrįsta reikalauti, kad atitinkamas asmuo pateiktų įrodymų, jog jo finansinių išteklių nepakanka reikalaujamam išlaidų atlyginimui įvykdyti.
59.      2002 m. vasario 26 d. Sprendime Morris prieš Jungtinę Karalystę(28) Europos Žmogaus Teisių Teismas konstatavo, kad, kai asmuo turi sumokėti dalį teisinės pagalbos išlaidų ir turi tam lėšų, EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punktas nepažeidžiamas. Šiomis aplinkybėmis jis taip pat pažymėjo, kad, atsižvelgiant į ieškovo turimas lėšas, prašoma suma neatrodė nei nustatyta savavališkai, nei nepagrįsta. Atrodo, iš to galima daryti numanomą išvadą, kad taip nebūtų, jei atitinkamas asmuo nebūtų turėjęs lėšų daliai šių išlaidų sumokėti. Panašias išvadas iš esmės galima padaryti išnagrinėjus 2011 m. vasario 17 d. EŽTT
sprendimą Ognyan Asenov prieš Bulgariją(29).
60.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, konstatuoju, kad valstybių, kurios yra EŽTK šalys, teisė reikalauti atlyginti su teisine pagalba susijusias išlaidas yra aiškiai įtvirtinta Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijoje. Visų pirma, naudojimasis šia teise neturi kelti pavojaus teismo proceso teisingumui. Be to, nors prašymas atlyginti tokias išlaidas savaime nėra nesuderinamas su EŽTK 6 straipsnio 3 dalimi, vis dėlto šis veiksmas turi būti vertinamas konkrečiai atsižvelgiant į reikalaujamą sumą ir į suinteresuotojo asmens finansinius išteklius. Galiausiai šiuo atveju teisėta, kad įrodinėjimo pareiga, susijusi su faktiniu galimybės atlyginti minėtas išlaidas nebuvimu, tenka ja besiremiančiam asmeniui.
D.      Taikymas šiai bylai
61.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui susirūpinimą kelia konkrečios Bulgarijos baudžiamosios justicijos sistemos faktinės ir teisinės aplinkybės. Šis teismas nurodo, kad teisinė pagalba gali būti teikiama skirtingomis sąlygomis. Pirma, ji gali būti teikiama ex officio ir iš anksto nepatikrinus ją gaunančio asmens finansinių išteklių, motyvuojant tuo, kad kyla klausimas, susijęs su suėmimu (kardomuoju kalinimu), ir kad tokiu atveju advokato atstovavimas yra privalomas. Antra, ji gali būti teikiama, kai asmuo atitinka du kriterijus, kurie iš esmės atitinka Direktyvos 2016/1919 4 straipsnyje numatytus lėšų ir pagrįstumo kriterijus. Tam, be kita ko, reikia iš anksto išnagrinėti šio asmens išteklius.
62.      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad kaltinamajam ar įtariamajam, kuris gauna teisinę pagalbą dėl to, kad neturi pakankamai lėšų, negali būti taikoma pareiga a posteriori atlyginti su ja susijusias išlaidas. Vis dėlto asmuo, esantis tokioje padėtyje kaip apeliantas pagrindinėje byloje, t. y. asmuo, turintis teisę į teisinę pagalbą būtent pagal NPK 94 straipsnio 1 dalies 6 arba 8 punktą, iš kurių kyla pareiga skirti atstovą iš anksto neišnagrinėjus finansinių išteklių, turi atlyginti visas išlaidas, susijusias su teisine pagalba, jam suteikta pagal Teisinės pagalbos įstatymo 25 straipsnio 1 dalį, siejamą su 23 straipsnio 1 dalimi.
63.      Pirma, iš šios išvados 60 ir 61 punktuose apibendrintų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų labai aiškiai matyti, kad Bulgarijos baudžiamosios justicijos sistemoje kaltinamasis arba įtariamasis gali gauti teisinę pagalbą remiantis tuo, kad iš esmės ji reikalinga teisingumo interesams apsaugoti, nes šis asmuo yra suimtas arba nedalyvauja nagrinėjant jo bylą, o advokato dalyvavimas yra privalomas.
64.      Taigi, atrodo, kad tokiu atveju Bulgarijos Respublika pasirinko vieną iš Direktyvos 2016/1919 4 straipsnio 2 dalyje numatytų galimybių, t. y. taikyti tik vieną kriterijų, kad nustatytų, ar teisinė pagalba turi būti suteikta. Kaip pažymėjau šios išvados 37 punkte, toks pasirinkimas visiškai atitinka šią nuostatą, jei teisinė pagalba taip pat suteikiama įtariamiesiems ir kaltinamiesiems, kurių padėtis yra tokia, kad tenkinami abu minėtoje nuostatoje numatyti kriterijai. Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimais, atrodo, kad taip ir yra.
65.      Bet kuriuo atveju iš to, kas išdėstyta, matyti, kad kai valstybė narė, siekdama nustatyti, ar suteikti teisinę pagalbą, gali pasirinkti taikyti lėšų kriterijų arba pagrįstumo kriterijų, arba abu šiuos kriterijus, šie du kriterijai neišvengiamai yra skirtingi ir negali būti painiojami. Kai valstybė narė nusprendžia taikyti tik vieną iš jų, teisinė pagalba asmeniui gali būti suteikiama nepatikrinus, ar jis atitinka kitą kriterijų, tačiau tai nereiškia, kad jis neatitiktų abiejų kriterijų, jei valstybė narė būtų nusprendusi juos taikyti kartu.
66.      Antra, jei abi mano ką tik nurodytų teisinės pagalbos gavėjų kategorijos nesutampa, reikia nustatyti, ar skirtingas požiūris į jas, susijęs su galimu pareigos atlyginti teisinės pagalbos išlaidas nustatymu, atitinka Sąjungos teisę.
67.      Šiuo klausimu primenu, kad pagal lygybės prieš įstatymą principą, įtvirtintą Chartijos 20 straipsnyje, reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, jei toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas. Pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį valstybės narės, įgyvendindamos Sąjungos teisę, privalo laikytis šios nuostatos. Situacijų panašumo reikalavimas, taikomas siekiant nustatyti, ar buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, turi būti vertinamas atsižvelgiant į visas šias situacijas apibūdinančias aplinkybes, ypač į teisės akto, kuriame nustatytas nagrinėjamas skirtumas, dalyką ir tikslą, turint omenyje, kad tam reikia atsižvelgti ir į srities, kuriai šis aktas priklauso, principus ir tikslus(30).
68.      Nagrinėjamu atveju, kaip, beje, nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai patenka į Direktyvos 2016/1919 taikymo sritį. Vadinasi, reikia įvertinti, ar, atsižvelgiant į teisinės pagalbos išlaidų atlyginimo objektą ir tikslą, asmuo, kuris ją gauna dėl to, kad yra suimtas ir kad advokato atstovavimas yra privalomas, nepatikrinus jo finansinių išteklių, savo padėtimi panašus į asmenį, kuris šią pagalbą gavo dėl to, kad jos paprašė neturėdamas lėšų advokatui atlyginti, ir ji buvo grindžiama teisingumo interesų apsauga.
69.      Šiuo klausimu konstatuoju, kad abiem atvejais teisine pagalba siekiama suteikti atitinkamiems asmenims galimybę būti atstovaujamiems advokato, kuriam atlygina valstybės narės, kad būtų užtikrinta teisė į veiksmingą teisinę gynybą. Vienintelis šių dviejų situacijų skirtumas yra tas, kad vienos iš šių kategorijų finansiniai ištekliai nagrinėjami, o kitos kategorijos – ne. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Bulgarijos baudžiamosios justicijos sistemoje reikalavimas atlyginti šios pagalbos išlaidas yra paprasčiausia apkaltinamojo nuosprendžio pasibaigus šiam procesui pasekmė. Taigi, šiomis aplinkybėmis man atrodo, kad abi situacijos yra panašios, nes skiriasi tik nagrinėjamame nacionalinės teisės akte visiškai numatyta procedūra, o ne atitinkamų asmenų faktine padėtimi.
70.      Šiomis aplinkybėmis ir su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kiek tai susiję su išlaidų, susijusių su teisine pagalba, atlyginimu, nesuvokiu, kuo būtų galima pagrįsti skirtingą požiūrį į asmenis, kuriems ši pagalba buvo suteikta, nes jie neturėjo pakankamai lėšų advokatui atlyginti, ir asmenis, kurie minėta teisine pagalba pasinaudojo dėl to, kad buvo suimti, bet taip pat neturėjo tokių lėšų.
71.      Trečia, mano nuomone, reikia nepamiršti šios išvados 33 ir 54 punktuose išdėstytų argumentų, kurių pagrindines išvadas galima apibendrinti taip:
–        valstybės narės privalo laikytis būtiniausios bendros taisyklės, pagal kurią teisinė pagalba suteikiama bet kuriam įtariamajam ar kaltinamajam, kuris atitinka abi Direktyvos 2016/1919 4 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas, t. y. neturi pakankamai lėšų, kad jam atstovautų advokatas, ir to reikia teisingumo interesams apsaugoti;
–        ši teisė į teisinę pagalbą yra susijusi su pagrindine teise į veiksmingą teisinę gynybą, įtvirtinta Chartijos 47 straipsnyje, kuris savo ruožtu tiesiogiai grindžiamas EŽTK 6 straipsnyje numatyta teise į teisingą bylos nagrinėjimą. Paprastai valstybių narių numatytas apsaugos lygis jokiais atvejais neturėtų būti žemesnis už Chartijoje arba EŽTK numatytus standartus, išaiškintus Teisingumo Teismo ir Europos Žmogaus Teisių Teismo;
–        Direktyvoje 2016/1919 nenumatyta nei pareiga, nei draudimas atlyginti su teisine pagalba susijusias išlaidas. Taigi valstybės narės gali laisvai įgyvendinti tokį grąžinimo mechanizmą, jeigu juo nepažeidžiamos nei Direktyvoje 2016/1919, nei Chartijos 47 straipsnyje ar EŽTK 6 straipsnyje, kaip juos aiškina atitinkamai Teisingumo Teismas ir Europos Žmogaus Teisių Teismas, numatytos teisės.
72.      Pirma, kiek tai susiję su nemokamos teisinės pagalbos grąžinimo mechanizmo, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, suderinamumu su Chartijos 47 straipsniu, dėl šio straipsnio pažymiu, kad jame aiškiai minimi „asmenys, neturintys pakankamai lėšų“. Be to, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad nuostatos, susijusios su teisinės pagalbos suteikimu, įtraukimas į Chartijos straipsnį, susijusį su teise į veiksmingą teisių gynybą teisme, rodo, kad būtinybę suteikti šią pagalbą reikia įvertinti, atspirties tašku laikant paties asmens, kurio Sąjungos teisės garantuojamos teisės ir laisvės buvo pažeistos, teisę, o ne visuomenės bendrąjį interesą, net jeigu šis interesas gali būti vienas iš elementų, į kuriuos atsižvelgiama vertinant pagalbos reikalingumą(31).
73.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, pirma, atitinkamo asmens finansinių išteklių klausimas akivaizdžiai yra esminis teisinės pagalbos srities klausimas ir, antra, konkreti šio asmens padėtis turi esminę reikšmę įgyvendinant šią teisę. Iš to galima daryti išvadą, kad reikalavimas, jog asmuo, kuris dėl finansinės padėties negali pasinaudoti advokato, kuris jam atstovautų, pagalba, atlygintų su šia pagalba susijusias išlaidas, nors jo finansinė padėtis nepagerėjo, prieštarauja pačiai Chartijos 47 straipsnio esmei.
74.      Antra, kiek tai susiję su EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punktu, kaip nurodyta šios išvados 56–58 punktuose, Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijoje pateikiamos aiškios gairės šiuo klausimu. Be to, ja patvirtinama šios išvados pirmesniame punkte išdėstyta analizė, susijusi su Chartijos 47 straipsniu. Iš tiesų, pirma, nuteistajam suteiktos teisinės pagalbos išlaidų atlyginimo mechanizmas negali pakenkti nei teismo proceso teisingumui, nei šio asmens galimybei kreiptis į teismą. Šiuo klausimu Europos Žmogaus Teisių Teismas aiškiai susieja pagalbos išlaidų atlyginimo ir paties teisės į šią pagalbą veiksmingumo klausimus. Antra, jos suderinamumas su EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punktu turi būti vertinamas, be kita ko, atsižvelgiant į reikalaujamos sumos ir šio asmens finansinių išteklių tuo metu, kai jis privalo ją sumokėti, pagrįstumą, o tai taip pat reiškia, kad reikia konkrečiai išnagrinėti jo finansinę padėtį.
75.      Nemanau, kad nagrinėjamu atveju galima neatsižvelgti į riziką, kad toks grąžinimo mechanizmas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, darys neigiamą įtaką įtariamojo ar kaltinamojo sprendimui pasinaudoti teise pateikti apeliacinį skundą, baiminantis, kad reikės atlyginti papildomas išlaidas neturint tam lėšų.
76.      Be to, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų matyti, kad, kiek tai susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjamu išlaidų atlyginimo mechanizmu, įtariamųjų ar kaltinamųjų finansiniai ištekliai niekada nevertinami prieš pareikalaujant iš jų grąžinti teisinę pagalbą tuo atveju, jei būtų priimtas apkaltinamasis nuosprendis. Kaip nurodžiau šios išvados 59 ir 73 punktuose, iš Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos aiškiai matyti, kad valdžios institucijos, prieš reikalaudamos atlyginti šias išlaidas, privalo įvertinti ir prašomos sumos pagrįstumą, ir atitinkamo asmens gebėjimą ją sumokėti.
77.      Be to, man atrodo, kad tai atitinka ir Direktyva 2016/1919 siekiamus tikslus. Ja siekiama ne tik to, kad atitinkamas asmuo gautų advokato pagalbą, bet ir to, kad su šia pagalba susijusias išlaidas finansuotų valstybės narės. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, nors neatrodo nepagrįsta reikalauti, kad asmuo, turintis pakankamai finansinių išteklių, prisidėtų prie šio finansavimo, minėtos valstybės narės šią galimybę turi įgyvendinti proporcingai ir neperžengdamos ribų, kurias nurodžiau šios išvados 70–73 punktuose.
78.      Be to, per teismo posėdį Komisijos argumentas, kad asmuo, neturintis lėšų advokato pagalbai finansuoti, galėtų būti prilygintas pažeidžiamam asmeniui, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/1919 9 straipsnį, man neatrodo reikšmingas. Iš tiesų šioje direktyvoje nėra nieko, kas tai patvirtintų, ir, beje, iš jurisprudencijos aiškiai matyti, kad asmens gebėjimas atlyginti advokatui ir jo pažeidžiamumas yra skirtingi klausimai(32).
V.      Išvada
79.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Apelativen sad – Sofia (Sofijos apeliacinis teismas, Bulgarija) pateiktus prejudicinius klausimus:
2016 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/1919 dėl teisinės pagalbos įtariamiesiems ir kaltinamiesiems vykstant baudžiamajam procesui ir prašomiems perduoti asmenims vykstant Europos arešto orderio vykdymo procedūroms 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktai ir 4 straipsnio 1 ir 4 dalys, siejami su šios direktyvos 8 konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatoma, kad kaltinamasis, kuris pasinaudojo teisine pagalba dėl to, kad buvo suimtas, gali būti įpareigotas atlyginti su šia pagalba susijusias išlaidas iš anksto neįvertinus jo finansinių išteklių. Be to, tokia praktika gali būti diskriminuojanti, jei tokia pareiga negalėtų būti taikoma kaltinamajam, kuris šia pagalba pasinaudojo būtent dėl savo išteklių nepakankamumo.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      1979 m. spalio 9 d. EŽTT sprendimas Airey prieš Airiją (CE:ECHR:1979:1009JUD000628973, 26 punktas).
3      Žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą Krüger (C-334/95, EU:C:1997:378, 22 ir 23 punktai), 2000 m. lapkričio 28 d. Sprendimą Roquette Frères (C-88/99, EU:C:2000:652, 18 punktas) ir 2025 m. birželio 3 d. Sprendimą Kinsa (C-460/23, EU:C:2025:392, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
4      Žr., be kita ko, 2003 m. vasario 19 d. Komisijos žaliąją knygą dėl procesinių garantijų įtariamiesiems ir kaltinamiesiems baudžiamosiose bylose visoje Europos Sąjungoje (COM(2003) 75 final) bei Pasiūlymą dėl Tarybos pagrindų sprendimo dėl tam tikrų procesinių teisių baudžiamuosiuose procesuose visoje Europos Sąjungoje, KOM(2004) 328 galutinis, 2004 m. balandžio 28 d.
5      2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos rezoliucija (OL C 295, 2009, p. 1; toliau – 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos rezoliucija).
6      Stokholmo programa – Atvira ir saugi Europa piliečių labui ir saugumui (OL C 115, 2010, p. 1).
7      2010 m. spalio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/64/ES dėl teisės į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas baudžiamajame procese (OL L 280, 2010, p. 1), 2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2012/13/ЕS dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese (OL L 142, 2012, p. 1) ir
Direktyva 2013/48.
8      Direktyva 2016/343, 2016 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/800 dėl procesinių garantijų vaikams, kurie baudžiamajame procese yra įtariamieji ar kaltinamieji (OL L 132, 2016, p. 1), ir Direktyva 2016/1919.
9      Dėl išsamesnių paaiškinimų žr. generalinės advokatės T. Ćapeta išvadą byloje M. S. ir kt. (Nepilnamečio asmens procesinės teisės) (C-603/22, EU:C:2024:157, 26–31 punktai).
10      Šiuo klausimu žr. 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos rezoliucijos 10 konstatuojamąją dalį.
11      OL C 303, 2007, p. 17.
12      Šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą HN (Iš šalies išsiųstam kaltinamajam
iškelta byla) (C-420/20, EU:C:2022:679, 54 ir 55 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija). Taip pat primenu, kad iš suformuotos jurisprudencijos matyti, jog, remiantis Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi, Chartijoje įtvirtintų teisių ir jas atitinkančių EŽTK garantuojamų teisių esmė ir taikymo sritis yra tokia pati, tačiau tai nekliudo Sąjungos teisėje numatyti didesnės apsaugos. Aiškindamas Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje ir 48 straipsnio 2 dalyje garantuojamas teises, Teisingumo Teismas, pavyzdžiui, turi atsižvelgti į atitinkamas EŽTK 6 straipsniu garantuojamas teises, kaip jas aiškina Europos Žmogaus Teisių Teismas, kaip į minimalios apsaugos apatinę ribą. Žr. 2023 m. birželio 22 d. Sprendimą K. B. ir F. S. (Nagrinėjimas savo iniciatyva baudžiamosios teisės srityje) (C-660/21, EU:C:2023:498, 41 punktas).
13      Šiuo klausimu žr. 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimą Barało (C-530/23, EU:C:2025:322, 58 ir 59 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
14      2011 m. lapkričio 27 d. Komisijos tarnybų darbinis dokumentas „Poveikio vertinimo santrauka, pridedama prie dokumento „Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl laikinosios teisinės pagalbos įtariamiesiems arba kaltinamiesiems, kurių laisvė apribota, ir teisinės pagalbos vykdant Europos arešto orderio procedūrą“ (SWD(2013) 477 final).
15      COM(2013) 824 final.
16      Žr. Direktyvos 2016/1919 1 konstatuojamąją dalį.
17      1992 m. rugsėjo 25 d. EŽTT sprendimas Pham Hoang prieš Prancūziją (CE:ECHR:1992:0925JUD 001319187, 39 punktas).
18      2025 m. gegužės 8 d. Sprendimas Barało (C-530/23, EU:C:2025:322, 97 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
19      Pagal analogiją žr. 2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą HN (Iš šalies išsiųstam kaltinamajam
iškelta byla) (C-420/20, EU:C:2022:679, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
20      Pagal analogiją žr. 2019 m. vasario 12 d. Sprendimą RH (C-8/19 PPU, EU:C:2019:110, 59 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
21      Žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Puppinck ir kt. / Komisija (C-418/18 P, EU:C:2019:1113, 75 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
22      2024 m. kovo 21 d. Sprendimas LEA (C-10/22, EU:C:2024:254, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
23      2013 m. lapkričio 27 d. Komisijos pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl laikinosios teisinės pagalbos įtariamiesiems arba kaltinamiesiems, kurių laisvė apribota, ir teisinės pagalbos vykdant Europos arešto orderio procedūrą, COM(2013) 0824 final.
24      Šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą HN (Iš šalies išsiųstam kaltinamajam
iškelta byla) (C-420/20, EU:C:2022:679, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
25      Šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą HN (Iš šalies išsiųstam kaltinamajam
iškelta byla) (C-420/20, EU:C:2022:679, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
26      1982 m. gegužės 6 d. EŽTT sprendimas X prieš Vokietijos Federacinę Respubliką (CE:ECHR:1982:0506DEC000936581).
27      1992 m. rugsėjo 25 d. EŽTT sprendimas Croissant prieš Vokietiją (CE:ECHR:1992:0925JUD001361188).
28      2002 m. vasario 26 d. EŽTT sprendimas Morris prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2002:0226JUD003878497).
29      2011 m. vasario 17 d. EŽTT sprendimas Ognyan Asenov prieš Bulgariją (CE:ECHR:2011:0217JUD003815704). Panašiai argumentuotas ir 2011 m. birželio 21 d. EŽTT sprendimas Orlov prieš Rusiją (CE:ECHR:2011:0621JUD002965204).
30      Šiuo klausimu žr. 2023 m. birželio 6 d. Sprendimą O. G. (Europos arešto orderis dėl trečiosios valstybės piliečio) (C-700/21, EU:C:2023:444, 40–43 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
31      2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimas DEB (C-279/09, EU:C:2010:811, 42 punktas).
32      Šiuo klausimu žr. 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimą Barało (C-530/23, EU:C:2025:322, 61–71 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).