62016CC0551
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2017 m. lapkričio 29 d. (
1
)
Byla C‑551/16
J. Klein Schiphorst
prieš
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(Centrale Raad van Beroep (Apeliacinis socialinės apsaugos ir valstybės tarnautojų bylų teismas, Nyderlandai) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – EB ir Šveicarijos susitarimas dėl laisvo asmenų judėjimo – Laisvas darbuotojų judėjimas – Reglamentas (EB) Nr.°883/2004 – 7, 63 ir 64 straipsniai – Darbuotojai migrantai – Nedarbo išmoka – Darbo ieškantis asmuo, esantis kitoje valstybėje narėje – Teisės į nedarbo išmoką išlaikymas – Trukmė – Teisė“
I. Įžanga
1.
Ar valstybė narė iš esmės gali atsisakyti vienam iš darbo ieškančių savo piliečių pratęsti nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpį ilgiau kaip trims mėnesiams?
2.
Tokį prejudicinį klausimą pateikė Centrale Raad van Beroep (Apeliacinis socialinės apsaugos ir valstybės tarnautojų bylų teismas, Nyderlandai); šis klausimas iš esmės pateiktas dėl 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (
2
) 64 straipsnio 1 dalies c punkto išaiškinimo.
II. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
3.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant Nyderlandų piliečio J. Klein Schiphorst ir Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų draudimo valdymo instituto valdyba, Nyderlandai, toliau – Uwv) ginčą dėl to, kad ši institucija atmetė J. Klein Schiphorst prašymą pratęsti Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkte numatytą trijų mėnesių laikotarpį, per kurį išlaikoma teisė į nedarbo išmokas, kurias Uwv jam mokėjo nuo 2012 m. rugsėjo 1 d. iki lapkričio 30 d., kol jis ieškojo darbo Šveicarijos Konfederacijoje, kurios pilietė yra jo partnerė.
4.
Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nekyla jokių abejonių, kad J. Klein Schiphorst turėjo teisę į nedarbo išmokų mokėjimo išlaikymą, kol ieškojo darbo Šveicarijoje tris mėnesius, nuo 2012 m. rugsėjo 1 d. iki lapkričio 30 d.
5.
Iš tiesų, pirma, Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad visiškas bedarbis, kuris įvykdo kompetentingos valstybės narės teisės aktų sąlygas dėl teisės gauti išmokas ir kuris vyksta į kitą valstybę narę ieškoti darbo, išsaugo savo teisę gauti nedarbo išmokas pinigais pagal šiame straipsnyje nurodytas sąlygas ir apribojimus. Šios dalies c punkte kaip tokios sąlygos ir apribojimai yra nurodyta išmokų išlaikymas „tris mėnesius nuo tos dienos, nuo kurios bedarbis nustoja buvęs valstybės narės, iš kurios išvyko, įdarbinimo tarnybų žinioje, su sąlyga, kad bendras išmokų mokėjimo laikotarpis neviršytų išmokų, į kurias jis turėjo teisę pagal tos valstybės narės teisės aktus, bendro mokėjimo laikotarpio“ (
3
).
6.
Antra, neginčijama, kad pagal 1999 m. birželio 21 d. Liuksemburge pasirašytą Europos bendrijos bei jos valstybių narių ir Šveicarijos konfederacijos susitarimą dėl laisvo asmenų judėjimo (
4
) (toliau – EB ir Šveicarijos susitarimas) ir pagal šio susitarimo II priedą, iš dalies pakeistą EB ir Šveicarijos susitarimu sudaryto mišraus komiteto 2012 m. kovo 31 d. Sprendimu Nr. 1/2012, kuriuo pakeistas minėto susitarimo II priedas dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (
5
), Reglamentas Nr. 883/2004 taikomas valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos santykiams nuo 2012 m. balandžio 1 d., ir pastaroji taikant šį reglamentą prilyginama valstybėms narėms.
7.
Vis dėlto pagrindinė byla ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai iš esmės susiję su Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigos, kur patikslinta, kad „kompetentingos tarnybos arba įstaigos šį trijų mėnesių laikotarpį gali pratęsti iki ne daugiau kaip šešių mėnesių“, išaiškinimu.
8.
Šiuo klausimu iš bylos medžiagos matyti, kad Uwv atmetė J. Klein Schiphorst pateiktą prašymą pratęsti eksportavimo laikotarpį motyvuodamas tuo, kad ši institucija iš esmės gali atsisakyti pratęsti šį laikotarpį, taikydama 2011 m. sausio mėn. Nyderlandų socialinių reikalų ir darbo ministro pateiktus nurodymus, nebent šis atsisakymas, atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, lemtų nepagrįstą rezultatą. Kaip nurodo Uwv, ši išimtis negalėjo būti pritaikyta J. Klein Schiphorst, nes, nepaisant jo iniciatyvų susirasti darbą Šveicarijoje, nebuvo konkrečių įsidarbinimo šioje valstybėje perspektyvų nei kitų aplinkybių, dėl kurių būtų buvę galima nereikalauti, kad pasibaigus trijų mėnesių laikotarpiui J. Klein Schiphorst grįžtų į Nyderlandus.
9.
Kadangi J. Klein Schiphorst ieškinys dėl Uwv sprendimo buvo atmestas pirmojoje instancijoje motyvuojant tuo, kad ši institucija pakankamai paaiškino priežastis, dėl kurių nepasinaudojo Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje suteikta teise, ieškovas pagrindinėje byloje padavė skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
10.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar Uwv sprendimas atitinka Sąjungos teisę.
11.
Šiuo klausimu pripažindamas, kad pagal Reglamento Nr. 883/2004 63 straipsnį valstybės narės gali taikyti nedarbo išmokoms gyvenamosios vietos sąlygą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, jog šioje nuostatoje taip pat numatyta, kad šio reglamento 7 straipsnis, kuriame nustatytas gyvenamosios vietos sąlygų draudimas, taikomas šio reglamento 64 ir 65 straipsniuose numatytais atvejais ir laikantis juose nustatytų ribų. Taigi, nors Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatyta galimybė pratęsti trijų mėnesių nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpį, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, minėto 7 straipsnio taikymas turi poveikį šios teisės aiškinimui ir įgyvendinimui. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taip pat kyla klausimas, ar Sutarties nuostatų, susijusių su laisvu asmenų ir darbuotojų judėjimu, taikymas taip pat galėtų turėti poveikį šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatytos teisės aiškinimui.
12.
Šiomis aplinkybėmis Centrale Raad van Beroep (Apeliacinis socialinės apsaugos ir valstybės tarnautojų bylų teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 883/2004 63 ir 7 straipsnius, šio reglamento tikslą bei turinį ir asmenų ir darbuotojų teisę laisvai judėti, šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkt[o] [pabaigoje] suteiktas įgaliojimas gali būti įgyvendinamas taip, kad prašymas pratęsti nedarbo išmokų perkėlimo laikotarpį iš esmės atmetamas, nebent, Uwv nuomone, dėl ypatingų konkretaus atvejo aplinkybių (pavyzdžiui, kai egzistuoja konkreti ir įrodoma tikimybė gauti darbą) negalima pagrįstai atsisakyti pratęsti perkėlimo laikotarpio?
2.
Jei atsakymas būtų neigiamas, kaip valstybės narės turi įgyvendinti Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkt[o] [pabaigoje] suteiktą įgaliojimą?“
13.
Rašytines pastabas dėl šių klausimų pateikė Uwv, Nyderlandų, Čekijos, Danijos, Lenkijos, Švedijos ir Norvegijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Šios suinteresuotosios šalys buvo išklausytos 2017 m. rugsėjo 20 d. posėdyje, išskyrus Čekijos ir Lenkijos vyriausybes, kurioms nebuvo atstovaujama.
III. Analizė
14.
Kaip yra aišku iš pirma pateiktų argumentų, Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkte, siekiant ieškoti darbo kitoje valstybėje narėje, valstybės narės bedarbiams suteikiama teisė į jų nedarbo išmokų išlaikymą trijų mėnesių laikotarpį, kurį pagal paskutinį šio straipsnio sakinį „kompetentingos tarnybos arba įstaigos <…> gali pratęsti iki ne daugiau kaip šešių mėnesių“.
15.
Ar ši teisė pratęsti trijų mėnesių nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpį asmens naudai skirta valstybėms narėms ir jos yra įgaliotos nesiremti šia teise, taigi ir uždrausti kompetentingai institucijai bet kokią galimybę pratęsti šį laikotarpį, kaip teigia Nyderlandų, Danijos, Švedijos ir Norvegijos vyriausybės, o gal ji skirta tik kompetentingoms administracinėms institucijoms, kurios bet kuriuo atveju turi turėti galimybę išnagrinėti kiekvieną konkretų atvejį, kaip teigia Čekijos bei Lenkijos vyriausybės ir Komisija?
16.
Atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, gali būti tiesiogiai ir neatsakyta į pirmesniame punkte nurodytą alternatyvą. Iš tiesų iš bylos medžiagos ir Nyderlandų vyriausybės paaiškinimų matyti, kad, nors Nyderlandų Karalystė, pagal 2011 m. sausio mėn. socialinių reikalų ministro nurodymus atsisakė pasinaudoti Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatyta teise, ši valstybė narė, laikydamasi principo, pagal kurį prašymai pratęsti laikotarpį paprastai atmetami, „privalėjo“, kaip per posėdį Teisingumo Teisme nurodė Nyderlandų vyriausybės atstovas, po 2011 m. spalio 2 d. Amsterdamo teismo sprendimo suteikti Uwv galimybę išnagrinėti individualius prašymus pratęsti šį laikotarpį ir priversti jį motyvuoti sprendimus atsisakyti jį pratęsti.
17.
Taigi galiausiai Nyderlandų Karalystė pasinaudojo Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatyta galimybe pagal formuluotę „draudžiama, išskyrus atvejus“, kaip nurodė Komisija, todėl atsakant į pirmąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą būtų galima vadovautis šia prielaida.
18.
Vis dėlto man atrodo labai svarbu, kad Teisingumo Teismas aiškiai išnagrinėtų šios išvados 15 punkte nurodytą principą, susijusį su Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigos taikymo sritimi, kaip jo prašė į jo nagrinėjamą bylą įstojusios šalys. Bet kuriuo atveju manau, kad į šį klausimą priklauso atsakyti generaliniam advokatui, pateikiant Teisingumo Teismui paaiškinimą, nors ir neišsamų, susijusį su nacionalinėms institucijoms pagal Sąjungos antrinės teisės nuostatas suteiktų teisių klausimu.
19.
Atsižvelgiant į tai, nors Teisingumo Teismas iki šiol dar neturėjo galimybės išaiškinti Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio, vis dėlto jis yra patikslinęs prieš tai buvusio straipsnio, t. y. 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (
6
), 69 straipsnio taikymo sritį.
20.
Šioje jurisprudencijoje yra šiai bylai išspręsti naudingos informacijos, nors, mano nuomone, ji nėra lemiama, nes ginčijama sakinio dalis („kompetentingos tarnybos arba įstaigos šį trijų mėnesių laikotarpį gali pratęsti iki ne daugiau kaip šešių mėnesių“) yra Reglamento Nr. 883/2004 naujovė. Todėl su Reglamentu Nr. 1408/71 susijusi jurisprudencija yra puikus atspirties taškas, tačiau, mano nuomone, joje nėra prasmės ieškoti vienareikšmio atsakymo į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą, kaip siūlė daryti Komisija savo pastabose.
21.
Pirmiausia, akivaizdu, kad Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusi su Reglamento Nr. 1408/71 69 straipsnio 1 dalies c punktu, išlieka reikšminga, kalbant apie Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pradžioje numatytą trijų mėnesių laikotarpį.
22.
Taigi tikrai galima teigti, kad šiuo straipsniu darbo ieškančiam darbuotojui suteikiama teisė minėtu laikotarpiu, siekiant ieškoti darbo kitoje valstybėje narėje, atsisakyti įvairiuose nacionalinės teisės aktuose nustatyto įpareigojimo būti kompetentingos valstybės įdarbinimo tarnybų žinioje, vis dėlto neprarandant teisės į šios valstybės mokamas nedarbo išmokas (
7
).
23.
Tai yra darbuotojui suteiktas „palengvinimas“ ieškant darbo, siekiant paskatinti laisvą asmenų judėjimą, suteikiantį jam pranašumą, palyginti su kompetentingoje valstybėje liekančiu darbuotoju, tiek, kiek šis darbuotojas trijų mėnesių laikotarpiui atleidžiamas nuo pareigos būti šios valstybės įdarbinimo tarnybų žinioje ir paklusti jų organizuojamai kontrolei, nors jis turi užsiregistruoti tos valstybės, kurioje yra, įdarbinimo tarnybose (
8
).
24.
Šio palengvinimo apribojimas trim mėnesiais reiškia, kad pasibaigus šiam laikotarpiui darbuotojas, neradęs darbo valstybėje, kurioje yra, iš esmės turi grįžti į kompetentingos valstybės teritoriją, kad pagal šios valstybės teisės aktus toliau galėtų gauti nedarbo išmokas, antraip praras visas teises į šias išmokas (
9
).
25.
Kitaip tariant, pasibaigus trijų mėnesių laikotarpiui, kompetentingai valstybei ir vėl leidžiama susieti nedarbo išmokų mokėjimą su gyvenimo jos teritorijoje sąlyga.
26.
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas, nustatydamas Reglamento Nr. 1408/71 69 straipsnio 1 dalies c punkte numatyto palengvinimo sąlygas ir apribojimus, nepažeidė taisyklių, susijusių su laisvu darbuotojų judėjimu Bendrijoje (
10
).
27.
Jis taip pat yra pripažinęs, kad, išskyrus Reglamento Nr. 1408/71 nuostatose, įskaitant jo 69 straipsnį, reglamentuotas situacijas, įpareigojimas gyventi valstybėje narėje, kurioje yra išmokas mokanti institucija, vidaus teisėje pateisinamas būtinybe kontroliuoti, ar laikomasi išmokų bedarbiams mokėjimo teisinių sąlygų, yra suderinamas su Europos Sąjungos piliečių teise laisvai judėti ir apsigyventi šalyje (
11
). Kaip Norvegijos vyriausybė pažymėjo savo rašytinėse pastabose, tai visų pirma paaiškinama konkrečiu valstybių poreikiu kontroliuoti nedarbo išmokų mokėjimo sąlygas, t. y. kontrolės, „kurią reikia atlikti nedarbo išmokų srityje, specifika pateisina labiau varžančių kontrolės mechanizmų, nei taikomi tikrinant kitas išmokas, nustatymą“ (
12
).
28.
Šie principai išlieka reikšmingi ir aptariant Reglamentą Nr. 883/2004.
29.
Iš tiesų, pirma, kaip jau nurodžiau, Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkte užtikrinama teisė į išmokų išlaikymą tris mėnesius nuo tos dienos, kai bedarbis nebėra valstybės narės įdarbinimo tarnybų žinioje, o šio reglamento 64 straipsnio 2 dalyje iš esmės numatyta, kad bedarbis „praranda visas teises gauti išmokas pagal kompetentingos valstybės narės teisės aktus, jeigu negrįžta baigiantis minėtam laikotarpiui arba iki jo pabaigos, išskyrus atvejus, kai tų teisės aktų nuostatos yra palankesnės“.
30.
Antra, kaip pripažino visos Teisingumo Teismo posėdyje dalyvavusios šalys, Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnis yra lex specialis šio reglamento 7 straipsnio, kuriame nurodytas „gyvenamosios vietos taisyklių atsisakymas“, atžvilgiu, tačiau pagal šio reglamento 63 straipsnį tik „atvejais, nurodytais 64 <…> [straipsnyje]“ ir pagal [jame] nustatytus apribojimus“.
31.
Taigi bedarbiui, kuris atitinka visas Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnyje išvardytas sąlygas, turi būti leidžiama eksportuoti jo nedarbo išmokas trijų mėnesių laikotarpį, kaip nurodyta šio straipsnio 1 dalies c punkte, o pagal šio reglamento 7 straipsnį per šį laikotarpį mokamos išmokos „negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomos ir nutraukiamos ar anuliuojamos dėl to, kad jų gavėjas arba jo šeimos nariai gyvena ne toje valstybėje narėje, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą“.
32.
Vis dėlto Reglamento Nr. 883/2004 7 straipsnio taikymas negali būti pagrindas apeiti to paties reglamento 64 straipsnyje nustatytas sąlygas ir apribojimus, visų pirma susijusius su išmokų eksportavimo trukme. Be to, dėl šio reglamento 7 straipsnio jo 64 straipsnyje numatyta teisė negali virsti pareiga.
33.
Taigi nekyla abejonių, kad darbo ieškantis asmuo negali tikėtis gauti teisės į nedarbo išmokų eksportavimą ilgiau nei šešis mėnesius.
34.
Ši išvada kyla iš Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje esančios formuluotės, kurioje patikslinta, kad trijų mėnesių laikotarpį „gali[ma] pratęsti iki ne daugiau kaip šešių mėnesių“ (
13
). Ją taip pat patvirtina parengiamieji darbai (
14
), po kurių buvo priimta ši nuostata, įrodantys, kad pradiniame Komisijos pasiūlyme buvo norima nustatyti privalomą šešių mėnesių eksportavimo laikotarpį, tačiau tam nepritarė Taryba (kuri nubalsavo vienbalsiai), ir galiausiai valstybės narės susitarė dėl kompromisinės formuluotės, kurią perteikia dabartinis Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigos tekstas (
15
).
35.
Vis dėlto šis teiginys neleidžia atsakyti į klausimą, ar, kiek tai susiję su nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpio pratesimu ilgiau nei trims mėnesiams (visos suinteresuotosios šalys sutinka, kad tai yra teisė), ši teisė yra skirta tik kompetentingos valstybės įdarbinimo tarnyboms, todėl šioms tarnyboms visada turi būti sudarytos galimybės pasinaudoti šia teise kiekvienu atskiru atveju, o gal yra priešingai ir valstybės narės gali atsisakyti pasinaudoti šia teise.
36.
Teisingumo Teismas nenagrinėjo šio klausimo savo jurisprudencijoje dėl paprastos priežasties – Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatytos pasirenkamosios tvarkos Reglamente Nr. 1408/71 nebuvo.
37.
Kaip, be kita ko, pažymėjo Komisija, tiesa, kad pagal Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigą ši teisė pratęsti nedarbo išmokų mokėjimo laikotarpį ilgiau nei tris mėnesius suteikiama ne kompetentingai valstybei (narei), o „kompetentingo[m]s tarnybo[m]s arba įstaigoms“.
38.
Komisija, taip pat Čekijos ir Lenkijos vyriausybės iš to daro išvadą, kad valstybės narės privalo nesikišti į kompetentingoms tarnyboms arba įstaigoms paliktą diskreciją kiekvienu konkrečiu atveju išnagrinėti galimybę pratęsti eksportavimo laikotarpį ilgiau nei tris mėnesius.
39.
Šie argumentai manęs neįtikina.
40.
Pirma, jei taip būtų, Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų sutikęs, kad gyvenamosios vietos sąlygos ilgesnį nei trijų mėnesių laikotarpį, kuris neviršytų šešių mėnesių laikotarpio, būtų iš esmės panaikintos.
41.
Vis dėlto manau, kad toks esminis sprendimas, be kita ko, dėl administracinių pasekmių, visų pirma susijusių su sunkumais užsienyje užtikrinti ilgalaikę suinteresuotųjų asmenų darbo paieškos veiklos kontrolę, ir valstybėms narėms, mokančioms nedarbo išmokas pagal savo nacionalinę teisę, kylančių svarbių finansinių pasekmių, vienareikšmiai turi kilti iš Reglamento Nr. 883/2004 nuostatų. Šiuo klausimu, kaip nurodo Švedijos vyriausybė, reikėtų pabrėžti, jog šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies d punkte patikslinama, kad kompetentinga institucija išmokas moka „savo lėšomis“ ir „pagal jos taikomus teisės aktus“. Todėl, kalbant apie šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatytą teisę, pasakytina, kad kompetentingai institucijai negali būti netaikomos teisinės sąlygos, susijusios su nedarbo išmokų mokėjimu. Šios sąlygos neabejotinai susijusios su tomis, kurios atitinkamais atvejais yra nustatomos nacionalinės teisės aktuose, susijusiuose su nacionalinės administracijos teise darbo ieškančiam asmeniui, atsidūrusiam kitoje valstybėje, kurioje taikomos Reglamento Nr. 883/2004 nuostatos, mokėti šias išmokas ilgiau nei tris mėnesius.
42.
Antra, nors Reglamento Nr. 883/2004 1 straipsnio q punkto i papunktyje „kompetentinga įstaiga“ apibrėžiama kaip „įstaiga, kurioje atitinkamas asmuo yra apdraustas prašymo gauti išmoką pateikimo metu“, šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje taip pat minimos „kompetentingos tarnybos“, kurios šiame teisės akte neapibrėžtos, ir ši sąvoka dėl savo bendro pobūdžio pagrįstai gali nurodyti bet kokios rūšies instituciją ar organizaciją, atsakingą už socialinės apsaugos sistemas arba už atitinkamų teisės aktų taikymą pagal kiekvienos valstybės narės teisinę sistemą.
43.
Taigi Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaiga neleidžia teigti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas uždraudė valstybėms narėms apriboti nedarbo išmokų eksportavimą trijų mėnesių laikotarpiu, įpareigodamas jas nedrausti, neriboti ir neapibrėžti savo institucijų teisės pratęsti šį laikotarpį ne ilgiau kaip šešis mėnesius.
44.
Trečia, ką tik padarytos išvados nepaneigia papildomas Komisijos argumentas, kuris pagal analogiją kyla iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, susijusios su Reglamento Nr. 1408/71 69 straipsnio 2 dalies aiškinimu, ir kuris, kaip teigia Komisija, leidžia suprasti, kad kompetentingos įdarbinimo tarnybos visada turi galėti patikrinti konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes.
45.
Šiuo klausimu primintina, kad Reglamento Nr. 1408/71 69 straipsnio 2 dalyje buvo numatytas visų teisių į nedarbo išmokas praradimas pagal kompetentingos valstybės teisės aktus, jei suinteresuotasis asmuo negrįžta į šią valstybę pasibaigus trijų mėnesių laikotarpiui. Šios nuostatos antrame sakinyje negrįžtamo išmokų praradimo pasekmės griežtumas pavėluoto grįžimo atveju sušvelninamas, leidžiant kompetentingoms tarnyboms arba institucijoms „išimtiniais atvejais“ pratęsti trijų mėnesių laikotarpį.
46.
Kaip pabrėžia Komisija, Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs kad Reglamento Nr. 1408/71 69 straipsnio 2 dalies antras sakinys leidžia laikytis proporcingumo principo, pagal kurį kompetentingos tarnybos ir institucijos kiekvienu konkrečiu atveju turi atsižvelgti į trijų mėnesių termino eigą, pavėluotą suinteresuotojo asmens grįžimą į kompetentingą valstybę ir teisinių pasekmių, kylančių iš tokio pavėluoto grįžimo, sunkumą (
16
).
47.
Atrodo, Komisija daro išvadą, jog, pripažindamas, kad kompetentingos valstybės įdarbinimo tarnybos taip gali riboti teisės į išmokas praradimo teisines pasekmes išimtiniu atveju, kai suinteresuotasis asmuo negrįžta į šią valstybę pasibaigus trijų mėnesių laikotarpiui, Teisingumo Teismas pagal Reglamentą Nr. 1408/71 bent netiesiogiai jau yra pripažinęs, kad tos pačios tarnybos yra įgaliotos pratęsti teisę į išmokas ilgiau nei trims mėnesiams. Vadovaujantis Komisijos argumentavimo logika, išeitų, kad Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatyta teisė galiausiai tik patvirtina Teisingumo Teismo pateiktą Reglamento Nr. 1408/71 69 straipsnio 2 dalies išaiškinimą.
48.
Vis dėlto primenu, kad savo pastabose Komisija nepaminėjo aplinkybės, kad Reglamento Nr. 1408/71 69 straipsnio 2 dalis buvo pakeista ne Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaiga, o to paties reglamento 64 straipsnio 2 dalimi.
49.
Iš tiesų pastarojoje nuostatoje nurodyta, kad suinteresuotasis asmuo praranda visas teises į išmokas, jei negrįžta pasibaigus arba iki pasibaigiant laikotarpiui, per kurį jis turi teisę gauti išmokas pagal Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punktą, išskyrus išimtinius atvejus, kai kompetentingos tarnybos arba institucijos gali leisti suinteresuotajam asmeniui grįžti vėliau, neprarandant savo teisės.
50.
Šiuo klausimu suprantama ir logiška, kad, siekdamos įvertinti, ar yra „išimtinis atvejis“ (pavyzdžiui, liga arba nelaimingas atsitikimas) (
17
), kai galima nukrypti nuo teisės į išmokas praradimo teisinės pasekmės, jei suinteresuotasis asmuo negrįžta į kompetentingą valstybę pasibaigus Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytam laikotarpiui, kompetentingos valstybės narės institucijos turi atsižvelgti į individualias kiekvieno „suinteresuotojo asmens“ aplinkybes, kaip Teisingumo Teismas yra patvirtinęs savo jurisprudencijoje.
51.
Reikia pripažinti, kad ši jurisprudencija pagal analogiją išlieka reikšminga Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 2 dalies atžvilgiu.
52.
Ši išvada reiškia, kad kompetentingoms tarnyboms ir institucijoms pagal Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 2 dalį suteikta diskrecija siekiant patikrinti „išimtinio atvejo“ buvimą įgyvendinama, kai yra taikomas laikotarpis, per kurį suinteresuotasis asmuo turi teisę į išmokas, t. y. per trijų metų laikotarpį, arba, jei taikytina, jei valstybė narė pasinaudojo šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatyta galimybe, per paskesnį laikotarpį, jei darbo ieškančiam asmeniui buvo pratęstas trijų mėnesių laikotarpis.
53.
Taigi nereikėtų gretinti situacijos, kai kompetentingoms įdarbinimo tarnyboms išimtiniu atveju leidžiama riboti teisės į išmokas praradimo teisines pasekmes, jei suinteresuotasis asmuo negrįžta pasibaigus privalomajam trijų (arba neprivalomam šešių) mėnesių terminui, ir situacijos, kai reikia sužinoti, ar valstybėje narėje darbuotojas iš esmės gali pasiekti, kad trijų mėnesių eksportavimo laikotarpis jam būtų pratęstas ne daugiau kaip iki šešių mėnesių.
54.
Jei, kaip teigia Komisija, valstybės narės privalėtų savo atitinkamoms institucijoms pavesti bet kuriuo atveju vertinti galimybę pratęsti trijų mėnesių laikotarpį ne ilgiau kaip iki šešių mėnesių, Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 2 dalyje nurodytas „išimtinis atvejis“ prarastų veiksmingumą (
18
). Iš tiesų tada kiekvienam darbo ieškančiam asmeniui, negalinčiam grįžti į kompetentingą valstybę narę iki trijų mėnesių laikotarpio pabaigos, pakaktų nesiremti tokiu „išimtiniu atveju“ ir tiesiog prašyti pratęsti trijų mėnesių laikotarpį ne ilgiau kaip iki šešių mėnesių pagal šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigą.
55.
Tai, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nusprendė išlaikyti galimybę remtis „išimtiniu atveju“, kad sušvelnintų pernelyg griežtą grįžimo į kompetentingą valstybę narę pasibaigus trijų mėnesių laikotarpiui teisinių pasekmių taikymą, patvirtina, jog jis neabejotinai pripažino, kad nedarbo išmokų eksportavimo
laikotarpis gali būti ribojamas iki trijų mėnesių, vadovaujantis paties teisės akto leidėjo sprendimu įvykdyti pareigą, kylančią iš SESV 48 straipsnyje suteiktos užduoties nustatyti sistemą, leidžiančią darbuotojams įveikti kliūtis, kurių gali kilti dėl socialinės apsaugos srityje priimtų nacionalinių taisyklių (
19
).
56.
Taigi, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 883/2004 nuostatų, susijusių su darbo ieškančiais asmenimis, esančiais kitoje valstybėje narėje, kontekstą ir struktūrą, šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje valstybėms narėms leidžiama nepasinaudoti jame numatyta galimybe ir nepratęsti nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpio ilgiau nei trims mėnesiams (
20
).
57.
Manau, tokia išvada nesikerta su Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio tikslu skatinti darbo ieškančių asmenų judumą (
21
). Iš tikrųjų, pirma, jiems jau yra suteikta galimybė eksportuoti nedarbo išmokas tris mėnesius. Antra, bet kuriuo atveju jie negali remtis teise į trijų mėnesių laikotarpio pratęsimą, net jei valstybės narės institucijos pasinaudojo šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatyta galimybe, atsižvelgiant į tai, kad šiame reglamente visai nenurodytos sąlygos ir kriterijai, taikomi įgyvendinant šioje nuostatoje šioms institucijoms suteiktą diskreciją. Prie šio klausimo dar grįšiu vėliau (
22
).
58.
Ketvirta, dėl principų, mano nuomone, suinteresuotųjų šalių diskusija dėl to, kam skirta Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatyta teisė, panaši į tą, kurią Teisingumo Teismas nagrinėjo aiškindamas 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos 4 straipsnio 6 punktą (
23
).
59.
Šiame 4 straipsnyje „Europos arešto orderio neprivalomo nevykdymo pagrindai“„vykdančiajai teisminei institucijai“ suteikiama galimybė atsisakyti vykdyti šį orderį, išduotą siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę, kaip nurodyta šio sprendimo 6 punkte, jei prašomas išduoti asmuo yra vykdymo valstybėje narėje, yra jos pilietis ar gyventojas ir jei ši valstybė įsipareigoja užtikrinti, kad pati įvykdys šią bausmę.
60.
Taigi kyla klausimas, ar Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte numatyto nevykdymo pagrindo įgyvendinimas vidaus teisėje paliktas valstybių narių diskrecijai ar, priešingai, yra privalomas, ir tokiu atveju šiame straipsnyje aiškiai nurodyta „vykdančioji teisminė institucija“ turi visada vidaus teisėje turėti galimybę prieštarauti Europos arešto orderio vykdymui šio pagrindų sprendimo 4 straipsnio 6 punkte nurodytomis sąlygomis, kad įvykdžius prašomam perduoti asmeniui skirtą bausmę padidėtų jo socialinės reabilitacijos galimybės.
61.
Savo išvadoje byloje Wolzenburg (C‑123/08, EU:C:2009:183, 102–107 punktai) generalinis advokatas Y. Bot pasiūlė Teisingumo Teismui pateikti antrąjį išaiškinimą, kuris labiau atitinka Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkto formuluotę.
62.
2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendime Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, 35 ir 50 punktai) ir 2017 m. birželio 29 d. Sprendime Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, 21 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė kitaip. Iš tiesų jis pripažino, kad, neatsižvelgiant į Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktą, skirtą vykdančiajai teisminei institucijai, valstybės narės gali laisvai pasirinkti, ar vidaus teisėje įgyvendinti šiame straipsnyje nurodytą neprivalomą nevykdymo pagrindą.
63.
Kitaip tariant, valstybės narės neprivalo pasinaudoti Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte numatyta galimybe.
64.
Tas pats pasakytina apie Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje suteiktą galimybę.
65.
Žinoma, šioje byloje nagrinėjamo akto (reglamento) pobūdis iš esmės skiriasi nuo pagrindų sprendimo.
66.
Iš tiesų, priešingai nei pagrindų sprendimuose, priimtuose remiantis buvusiu ES 34 straipsnio 2 dalies b punktu, kurie neveikia tiesiogiai (
24
), reglamentas pagal SESV 288 straipsnio antrą pastraipą yra privalomas visas ir tiesiogiai taikytinas visose valstybės narėse, o tai reiškia, kad dėl jo nuostatų valstybėms narėms iš esmės nereikia priimti įgyvendinimo priemonių (
25
).
67.
Taip pat pasakytina, kad, pirma, neatsižvelgiant į nagrinėjamo akto pobūdį, teisė yra teisė, o Teisingumo Teismas pripažino, kad valstybė narė, pasirinkusi nepasinaudoti tokia Tarybos reglamento suteikta teise, nepažeidė SESV 288 straipsnio (
26
). Antra, kaip nuolat konstatuoja Teisingumo Teismas, atrodo, kad reglamento nuostatos, nepaisant jų pobūdžio, gali leisti valstybėms narėms pačioms imtis teisėkūros, reguliavimo, administracinių ir finansinių priemonių, reikalingų tam, kad tos reglamento nuostatos galėtų būti veiksmingai taikomos (
27
).
68.
Mano supratimu, Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaiga atitinka šiuos du atvejus.
69.
Iš tiesų, pirma, kaip jau nurodžiau, Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje valstybės narės niekaip neįpareigojamos užtikrinti, kad privalomasis trijų mėnesių nedarbo išmokų eksportavimo terminas galėtų būti pratęstas ne daugiau kaip iki šešių mėnesių.
70.
Antra, jei valstybė narė nusprendžia pasinaudoti Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatyta teise, reikėtų pažymėti, kad šioje nuostatoje nenurodyta jokio kriterijaus, pagal kurį kompetentinga nacionalinė institucija galėtų pratęsti nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpį iki šešių mėnesių. Todėl tam, kad šis straipsnis būtų visiškai veikiantis ir kartu būtų užtikrinamas prašytojų teisinis saugumas ir vienodas vertinimas, pagal šį straipsnį reikalaujama nustatyti nacionalines priemones su patikslintomis sąlygomis, kurioms esant trijų mėnesių terminas patęsiamas arba ne, arba kuriose būtų apibrėžta šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje kompetentingai nacionalinei institucijai palikta diskrecija.
71.
Ar ši išvada leidžia teigti, kad tokia valstybė narė, kuri, kaip Nyderlandų Karalystė, pasinaudojo šia teise, vis dėlto gali nuspręsti iš esmės atmesti bet kokį prašymą pratęsti trijų mėnesių laikotarpį, išskyrus atvejus, kai konkrečiomis bylos aplinkybėmis toks sprendimas lemtų nepagrįstą rezultatą, t. y. kuris galiausiai būtų neproporcingas?
72.
Teigiamą atsakymą a priori suponuoja posakis qui potest majus potest et minus.
73.
Vis dėlto Komisija į šios išvados 71 punkte iškeltą klausimą siūlo atsakyti neigiamai. Ji teigia, kad nacionalinė kompetentinga institucija bet kuriuo atveju turėtų galėti įgyvendinti savo diskreciją ne pagal formuluotę „draudžiama, išskyrus atvejus“, bet pagal formuluotę „leidžiama, nebent“.
74.
Nesutinku su šia nuomone.
75.
Iš tiesų, pirma, kaip jau minėjau, Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje ne tik nenustatyti kriterijai, kuriais remdamasi kompetentinga nacionalinė institucija turi išnagrinėti prašymą pratęsti trijų mėnesių laikotarpį, bet ir nenurodytos taisyklės, pagal kurias šiai institucijai suteikta diskrecija turi būti įgyvendinama, kaip, be kita ko, iš esmės pripažino Lenkijos vyriausybė.
76.
Antra, nors tiesa, kad įgyvendindama savo diskreciją kompetentinga nacionalinė institucija taip pat turi laikytis Sąjungos teisės, visų pirma nediskriminavimo ir proporcingumo principų, ši pareiga nereiškia, kad ši diskrecija turi būti įgyvendinama pagal vieną konkrečią taisyklę, kaip antai „leidžiama, nebent“, kaip teigia Komisija.
77.
Kitaip tariant, Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje, aiškinamoje atsižvelgiant į nediskriminavimo ir proporcingumo principus, nedraudžiama, kad, be kita ko, valstybė narė nustatytų bendrus, objektyvius ir nediskriminacinius kriterijus, kuriais apibrėžiamas jos institucijos diskrecijos įgyvendinimas, nurodant aplinkybes ar atvejus, kuriais šiai institucijai gali tekti išimtinėmis aplinkybėmis kitoje valstybėje narėje darbo ieškančiam asmeniui pratęsti nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpį ne daugiau kaip iki šešių mėnesių.
78.
Taigi manau, kad valstybė narė turi laikytis Sąjungos teisėje nustatytų ribų, jei patvirtina priemones, pagal kurias nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpio pratęsimas ne daugiau kaip iki šešių mėnesių gali būti leidžiamas, tik jei yra įvykdomos tam tikros sąlygos, kaip antai tos, kurias nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, t. y. kad suinteresuotasis asmuo dėl vykstančių procedūrų gali gauti konkrečią darbo vietą ir dėl to reikia pratęsti jo gyvenimą atitinkamoje valstybėje, arba kad darbo ieškantis asmuo pateikė šios valstybės narės darbdavio ketinimų deklaraciją, kuri jam siūlo realią įdarbinimo perspektyvą. Tokios nacionalinės priemonės gali sustiprinti suinteresuotųjų asmenų teisinį saugumą, leisdamos jiems iš anksto sužinoti sąlygas ir (arba) kriterijus, kuriais remiantis nacionalinė institucija įgyvendins savo diskreciją, ir prireikus supaprastindamos šios institucijos priimtų sprendimų teisminę kontrolę.
79.
Be to, priešingai, nei teigia Komisija, iš pirmojo prejudicinio klausimo formuluotės ir Uwv pastabų matyti, kad ši institucija neatsisakė tikrinti, ar pagal konkrečias atvejo aplinkybes yra pateisinama ieškovui pagrindinėje byloje leisti pratęsti nedarbo išmokų eksportavimo trijų mėnesių laikotarpį, kuris jam jau buvo suteiktas pagal Reglamentą Nr. 883/2004.
80.
Pridurčiau, jog aplinkybę, kad nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpio pratęsimo sąlygos ir (arba) kriterijai gali skirtis valstybėse narėse, pasirinkusiose Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatytą teisę, lemia būtent šioms valstybėms Sąjungos teisės aktų leidėjo priimant šį reglamentą suteikta diskrecija.
81.
Sąjungos teisės aktų leidėjas atsižvelgė į šiuos valstybių narių, pasinaudojusių Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje suteikta galimybe, taikomų sistemų ir priemonių skirtumus (
28
). Jų negalima laikyti laisvo darbuotojų judėjimo apribojimais, nes juos lemia sąlygų ir taisyklių, pagal kurias valstybių narių institucijos gali pratęsti nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpį ne ilgiau kaip iki šešių mėnesių, nesuderinimas (
29
). Ši išvada taikoma EB ir Šveicarijos susitarimo nuostatoms dėl laisvo darbuotojų judėjimo, kurių taikymo sritis nėra platesnė nei SESV nuostatų.
82.
Ne Teisingumo Teismas, o Sąjungos teisės aktų leidėjas turi sušvelninti arba net panaikinti šiuos skirtumus, jei manytų, kad tai yra būtina.
83.
Taigi į pirmąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudicinį klausimą siūlau atsakyti: atsižvelgiant į darbuotojų judėjimo laisvę ir nediskriminavimo bei proporcingumo principus, pagal Reglamento Nr. 883/2004 nuostatas nedraudžiama valstybei narei pasinaudoti šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatyta teise, iš esmės atsisakant patenkinti bet kokį prašymą pratęsti trijų mėnesių nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpį, nebent kompetentinga šios valstybės narės institucija manytų, kad konkrečios nagrinėjamo atvejo aplinkybės, visų pirma konkrečios ir realios įsidarbinimo tikimybės buvimas, neleidžia jai pagrįstai atsisakyti pratęsti šių išmokų eksportavimo laikotarpio.
84.
Šiomis aplinkybėmis atsakymas į antrąjį prejudicinį klausimą, susijusį su tvarka, pagal kurią valstybės narės turi įgyvendinti Reglamento Nr. 883/2004 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje suteiktą teisę, tampa perteklinis. Be to, šis klausimas buvo pateiktas tik tuo atveju, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, o dėl pirma nurodytų priežasčių siūlau šį variantą atmesti.
IV. Išvada
85.
Atsižvelgdamas į visus pateiktus samprotavimus siūlau į Centrale Raad van Beroep (Apeliacinis socialinės apsaugos ir valstybės tarnautojų bylų teismas, Nyderlandai) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
Atsižvelgiant į darbuotojų judėjimo laisvę ir nediskriminavimo bei proporcingumo principus, pagal 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo nuostatas nedraudžiama valstybei narei pasinaudoti šio reglamento 64 straipsnio 1 dalies c punkto pabaigoje numatyta teise, iš esmės atsisakant patenkinti bet kokį prašymą pratęsti trijų mėnesių nedarbo išmokų eksportavimo laikotarpį, nebent kompetentinga šios valstybės narės institucija manytų, kad konkrečios nagrinėjamo atvejo aplinkybės, pavyzdžiui, konkrečios ir realios įsidarbinimo tikimybės buvimas, neleidžia jai pagrįstai atsisakyti pratęsti šių išmokų eksportavimo laikotarpio.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 166, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72, klaidų ištaisymas OL L 188, 2013, p. 10.
(
3
)	Kursyvu išskirta mano.
(
4
)	OL L 114, 2002, p. 6.
(
5
)	OL L 103, 2012, p. 51.
(
6
)	OL L 149, 1971, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35.
(
7
)	Šiuo klausimu žr. 1980 m. birželio 19 d. Sprendimą Testa ir kt. (41/79, 121/79 ir 796/79, EU:C:1980:163, 4 punktas) ir 2002 m. vasario 21 d. Sprendimą Rydergård (C‑215/00, EU:C:2002:111, 17 punktas).
(
8
)	Šiuo klausimu žr. 1980 m. birželio 19 d. Sprendimą Testa ir kt. (41/79, 121/79 ir 796/79, EU:C:1980:163, 5 ir 13 punktai).
(
9
)	Žr. 1980 m. birželio 19 d. Sprendimą Testa ir kt. (41/79, 121/79 ir 796/79, EU:C:1980:163, 8 punktas).
(
10
)	Šiuo klausimu žr. 1980 m. birželio 19 d. Sprendimą Testa ir kt. (41/79, 121/79 ir 796/79, EU:C:1980:163, 14–16 punktai).
(
11
)	Šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 18 d. Sprendimą De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, 38 ir 47 punktai).
(
12
)	2006 m. liepos 18 d. Sprendimas De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, 45 punktas).
(
13
)	Kursyvu išskirta mano.
(
14
)	Teisingumo Teismas reguliariai atsižvelgia į parengiamuosius darbus kaip į Sąjungos aktų aiškinimo šaltinius; be kita ko, dėl Reglamento Nr. 883/2004 žr. 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą Jeltes ir kt. (C‑443/11, EU:C:2013:224, 33 ir 34 punktai), o dėl kitų teisės aktų žr. naujesnius sprendimus: 2016 m. spalio 18 d. Sprendimą Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, 45 punktas) ir 2017 m. liepos 26 d. Sprendimą Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587, 89 ir 90 punktai).
(
15
)	Šiuo klausimu atitinkamai žr. 1998 m. gruodžio 21 d. pasiūlymo dėl Tarybos reglamento (EB) dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (COM (1998) 779 final, p. 45), 50 straipsnio 1 dalies d punktą ir Komisijos komunikato Europos Parlamentui pagal EB sutarties 251 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą dėl Tarybos bendrosios pozicijos dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo priėmimo (COM (2004) 44 final, p. 9) 3.3.9 punktą. Taip pat dėl valstybių narių atsisakymo privalomai pratęsti išmokų eksportavimo laikotarpį iki šešių mėnesių žr. R. Cornelissen „The New ES Coordination System for Workers Who Become Unemployed“, European Journal of Social Security, Nr.°3, 2007, p. 204. Dėl esamų skirtumų tarp valstybių narių taip pat žr. 2016 m. gruodžio 13 d. Komisijos pateiktą pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 883/2004 ir Reglamentas (EB) Nr. 987/2009, nustatantis Reglamento Nr. 883/2004 įgyvendinimo tvarką (COM (2016) 815 final, p. 7).
(
16
)	Šiuo klausimu žr. 1980 m. birželio 19 d. Sprendimą Testa ir kt. (41/79, 121/79 ir 796/79, EU:C:1980:163, 21 ir 22 punktai). Taip pat žr. 1979 m. kovo 20 d. Sprendimą Coccioli (139/78, EU:C:1979:75, 8 ir 9 punktai).
(
17
)	1979 m. kovo 20 d. Sprendime Coccioli (139/78, EU:C:1979:75) ir 1980 m. birželio 19 d. Sprendime Testa ir kt. (41/79, 121/79 ir 796/79, EU:C:1980:163) Teisingumo Teismas nagrinėjo situacijas, kai atitinkami bedarbiai susirgo prieš grįždami į valstybės narės, mokėjusios jiems išmokas, teritoriją.
(
18
)	Primenu, kad pagal jurisprudenciją, esant keliems galimiems ES teisės nuostatos aiškinimo variantams, pirmenybė turi būti teikiama tam, kuris užtikrintų jos veiksmingumą:. be kita ko, žr 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Afton Chemical (C‑517/07, EU:C:2008:751, 43 punktas) ir 2014 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Holger Forstmann Transporte (C‑152/13, EU:C:2014:2184, 26 punktas).
(
19
)	Pagal analogiją žr. 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą Jeltes ir kt. (C‑443/11, EU:C:2013:224, 40 punktas).
(
20
)	Nors tai nėra lemiama, priduriu, jog Komisijos tarnybos laikosi tos pačios nuomonės darbiniame dokumente dėl 2016 m. gruodžio 13 d. Komisijos pateikto pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 883/2004 ir Reglamentas (EB) Nr. 987/2009, nustatantis Reglamento Nr. 883/2004 įgyvendinimo tvarką (COM (2016) 815 final); žr. Commission Staff Working Document, Impact Assessment, Initiative to Partially Revise Regulation No. 883/2004 and its Implementing Regulation (EC) No. 987/2004 (SWD (2015) 460 final), Part 1/6, p. 69, kur nurodyta: „Under the current rules Member States have a discretion to determine whether they export unemployment benefits only for the minimum period of three months or the maximum of six months“. Šiuo metu pagal šį dokumentą ir neįskaitant Nyderlandų Karalystės, vienuolika valstybių narių atsisako taikyti tokį pratęsimą.
(
21
)	Pagal analogiją su Reglamento Nr. 1408/71 69 straipsniu žr. 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Komisija / Nyderlandai (C‑311/01, EU:C:2003:598, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
22
)	Žr. šios išvados 70–82 punktus.
(
23
)	OL L 190, 2002., p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34.
(
24
)	Dėl Pagrindų sprendimo 2002/584, be kita ko, žr. 2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, 53 punktas) ir 2017 m. birželio 29 d. Sprendimą Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, 28 punktas).
(
25
)	Šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2017 m. kovo 15 d. Sprendimą Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
26
)	Žr. 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Imtech Marine Belgium (C‑300/14, EU:C:2015:825, 27–31 punktai).
(
27
)	Be kita ko, žr. 2015 m. gegužės 5 d. Sprendimą Ispanija / Taryba (C‑147/13, EU:C:2015:299, 94 punktas), 2017 m. vasario 9 d. Sprendimą S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, 48 punktas) ir 2017 m. kovo 15 d. Sprendimą Al Chodor (C-528/15, EU:C:2017:213, 27 punktas).
(
28
)	Iš šios išvados 20 išnašoje cituoto Komisijos tarnybų darbinio dokumento (p. 69) matyti, kad kriterijai, kuriais remiantis trijų mėnesių terminas pratęsiamas ne daugiau kaip iki šešių mėnesių, penkiolikoje valstybių narių, pripažįstančių tokio pratęsimo galimybę, labai skiriasi.
(
29
)	Pagal analogiją žr. 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą Jeltes ir kt. (C‑443/11, EU:C:2013:224, 45 punktas).