Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2026 m. sausio 22 d.(1)
Byla C-583/24 (Tagu)(i)
Baudžiamoji byla
prieš
DZ,
dalyvaujant
Openbaar Ministerie
(Rechtbank Amsterdam (Amsterdamo apylinkės teismas, Nyderlandai) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Europos arešto orderis – Pagrindų sprendimas 2002/584/TVR – 1 straipsnio 3 dalis – Pamatinis sprendimas 2004/757/TVR – 2 straipsnio 1 dalies a punktas ir 2 dalis – 4 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies b punktas – Būtiniausios nuostatos dėl nusikalstamų veikų sudėties požymių ir bausmių neteisėtos prekybos narkotikais srityje – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 49 straipsnio 3 dalis – Bausmių proporcingumas – Vykdančiosios valstybės narės teisminės institucijos atliekama kontrolė “
I.      Įvadas
1.        Dėl išduodančiųjų ir vykdančiųjų teisminių institucijų atsižvelgimo į proporcingumo principą įgyvendinant 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimą 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos(2), iš dalies pakeistą 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR(3), jau buvo daug diskutuojama, o šį reiškinį neabejotinai sustiprino tai, kad Pagrindų sprendime 2002/584 šiuo klausimu nieko nepasakyta(4).
2.        Šiame pagrindų sprendime nėra jokio aiškaus reikalavimo dėl to, kad valstybių narių teisminės institucijos šio sprendimo taikymo srityje turi laikytis proporcingumo principo(5). Siekiant kompensuoti šią spragą, šis reikalavimas buvo suformuluotas įvairiuose vadovuose, susijusiuose su Europos arešto orderio išdavimu ir vykdymu(6), tą padarė ir Europos Parlamentas(7).
3.        Taigi 2023 m. vadove Komisija nurodo, kad Europos arešto orderis „visada turėtų būti proporcingas siekiamam tikslui“(8). Atsižvelgdamos į tai, išduodančiosios teisminės institucijos „turėtų įvertinti, ar, užuot išdavus [Europos arešto orderį], būtų galima panaudoti kitas teisminio bendradarbiavimo priemones“, nes tokios priemonės gali būti „veiksmingos, bet ne tokios ribojančios“. Apskritai Komisija pabrėžia, kad „atliekant proporcingumo patikrą prieš išduodant [Europos arešto orderį] galima sustiprinti valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pasitikėjimą“, o tai padeda „užtikrinti veiksmingą [Europos arešto orderio] veikimą visoje Sąjungoje“(9).
4.        Nors proporcingumo reikalavimas aiškiai nenurodytas Pagrindų sprendime 2002/584, šiuo pagrindų sprendimu nustatytos perdavimo procedūros procesas yra persmelktas šiuo principu. Beje, kitaip ir negali būti, nes pagal ESS 5 straipsnio 4 dalį „pagal proporcingumo principą Sąjungos veiksmų turinys ir forma neviršija to, kas būtina siekiant Sutarčių tikslų“. Atsižvelgiant į Europos arešto orderio pasekmes prašomų perduoti asmenų teisėms ir siekiant užtikrinti perdavimo procedūrų veiksmingumą ir spartumą, ypač svarbu, kad išduodančiosios teisminės institucijos kiekvienu atveju atidžiai ir pakankamai santūriai išnagrinėtų, ar toks orderis yra būtinas.
5.        Pats Teisingumo Teismas, paskatintas kelių savo generalinių advokatų(10), pabrėžė, jog
būtina, kad išduodančioji teisminė institucija atliktų proporcingumo kontrolę. Kadangi dėl Europos arešto orderio išdavimo asmuo, dėl kurio jis išduotas, gali būti suimtas, taigi dėl jo gali būti apribota šio asmens asmeninė laisvė, kaip nurodė Teisingumo Teismas, teisminė institucija, ketinanti išduoti Europos arešto orderį, turi išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į konkretaus atvejo ypatumus, toks išdavimas yra proporcingas(11). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas daro skirtumą pagal tai, ar Europos arešto orderis išduodamas siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą, ar vykdyti bausmę, nes jis patikslino, kad antruoju atveju šio orderio proporcingumą lemia paskelbtas apkaltinamasis nuosprendis, kuris, kaip matyti iš Pagrindų sprendimo 2002/584 2 straipsnio 1 dalies, turi apimti mažiausiai keturių mėnesių trukmės laisvės atėmimo bausmę ar įkalinimą(12).
6.        Dėl vykdančiosios teisminės institucijos pažymėtina, jog iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos nematyti, kad ji privalo tikrinti Europos arešto orderio, kurį turi vykdyti, proporcingumą(13).
7.        Be to, Komisija savo 2023 m. vadove pabrėžia, kad Europos arešto orderio proporcingumą turi patikrinti tik išduodančioji teisminė institucija. Šiuo klausimu ji pažymi, jog Pagrindų sprendime 2002/584 „nenumatyta, kad vykdančioji valstybė narė gali įvertinti [Europos arešto orderio] proporcingumą“. Komisijos teigimu, tai „atitinka abipusio pripažinimo principą“. Vis dėlto, jei vykdančiajai teisminei institucijai kiltų didelių
abejonių dėl Europos arešto orderio proporcingumo, pirmenybė turėtų būti teikiama „tiesioginio ryšio“ užmezgimui tarp šios institucijos ir išduodančiosios teisminės institucijos, kad būtų galima rasti „tinkamesnį sprendimo būdą“(14). Komisija mano, kad tokios situacijos turėtų susiklostyti tik „išimtinėmis aplinkybėmis“(15).
8.        Pateikus šiuos patikslinimus, pirmiausia reikėtų pažymėti, kad šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo prašoma išnagrinėti proporcingumo klausimą konkrečiu aspektu, atsižvelgiant į perdavimo mechanizmą, nors, kaip paaiškinsiu toliau, taip pat aktyviai diskutuojama ir dėl patikrinimų, kuriuos turi atlikti atitinkamai išduodančiosios ir vykdančiosios teisminės institucijos, pasiskirstymo.
9.        Taigi išnagrinėjęs šį prašymą Teisingumo Teismas priims sprendimą dėl to, ar vykdančioji teisminė institucija gali, o jei taip – kokiomis sąlygomis, atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, išduotą siekiant vykdyti laisvės atėmimo bausmę, kai mano, kad perdavus prašomą perduoti asmenį kiltų grėsmė pažeisti Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos(16) 49 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą bausmių proporcingumo principą. Atsižvelgiant į tai, patikrinti, ar šio principo laikomasi, svarbu ne išduodant Europos arešto orderį, bet jo vykdymo etape, kiek tai susiję su išduodančiojoje valstybėje narėje paskirta bausme, kai Europos arešto orderis yra tik procedūrinė priemonė, naudojama pasiekti, kad ši bausmė būtų įvykdyta(17).
10.      Konkrečiau kalbant, šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalies, siejamos su Chartijos 49 straipsnio 3 dalimi ir 2004 m. spalio 25 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2004/757/TVR, nustatančio būtiniausias nuostatas dėl nusikalstamų veikų sudėties požymių ir bausmių neteisėtos prekybos narkotikais srityje(18), 2 straipsnio 1 ir 2 dalimis, 4 straipsnio 1 ir 2 dalimis ir 5 straipsniu, išaiškinimo.
11.      Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, iškeltą DZ, dėl Europos arešto orderio, išduoto dėl šio asmens siekiant įvykdyti galutinę septynerių metų laisvės atėmimo bausmę už nusikalstamą veiką – „pavojingų ir labai pavojingų“ narkotinių medžiagų įvežimą į Rumuniją.
12.      Šiomis aplinkybėmis reikės nustatyti, ar vykdančioji teisminė institucija gali atsisakyti perduoti DZ, jei
mano, kad tokia bausmė yra neproporcinga ir kad Europos arešto orderio vykdymas pažeistų Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą bausmių proporcingumo principą, o jei gali, tai kiek ir kokiomis sąlygomis. Visų pirma, ar ši institucija privalo atlikti dviejų etapų nagrinėjimą, kad galėtų atsisakyti perduoti šį asmenį pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalį? Jei taip, koks turėtų būti konkretus kiekvieno iš dviejų tokio nagrinėjimo etapų turinys?
II.    Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
13.      2024 m. sausio 9 d. Judecătoria Constanța (Konstancos pirmosios instancijos teismas, Rumunija) išdavė Europos arešto orderį dėl DZ. Rechtbank Amsterdam (Amsterdamo apylinkės teismas, Nyderlandai), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, turi priimti sprendimą dėl šio orderio vykdymo kaip vykdančioji teisminė institucija. Šis teismas mano, kad nėra galimybės remtis nė vienu iš Pagrindų sprendimo 2002/584 3, 4 ir 4a straipsniuose nurodytų nevykdymo pagrindų.
14.      Europos arešto orderis išduotas siekiant įvykdyti septynerių metų laisvės atėmimo bausmę, kurią 2023 m. gruodžio 20 d. galutinai paskyrė Curtea de Apel Constanța (Konstancos apeliacinis teismas) byloje, kurią nagrinėjant prašomas perduoti asmuo dalyvavo asmeniškai(19). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, jog iš šio orderio matyti, kad šis nuosprendis priimtas dėl dviejų nusikalstamų veikų, kurias DZ padarė kartu su savo sutuoktine, neteisėtai įvežęs į Rumuniją 3 g kanapių ir keturias piliules, kurių sudėtyje buvo metilendioksimetamfetamino (MDMA). Minėtas teismas patikslina, kad už šias veikas Rumunijoje baudžiama pagal pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 2000 m. liepos 26 d. Legea Nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri (Įstatymas Nr. 143/2000 dėl neteisėtos prekybos narkotikais ir neteisėto jų vartojimo prevencijos ir kovos su jais)(20) (toliau – Įstatymas Nr. 143/2000)(21) 3 straipsnį ir Codul penal (Baudžiamasis kodeksas)(22) 46 straipsnio 2 dalį. Pagal Rumunijos teisę tai yra viena ir ta pati nusikalstama veika, t. y. „pavojingų ir labai pavojingų narkotikų įvežimas į šalį“.
15.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat patikslina, kad Įstatymo Nr. 143/2000 3 straipsniu, kiek jis susijęs su „labai pavojingais“ narkotikais, siekiama įgyvendinti Pamatinio sprendimo 2004/757 4 straipsnio 2 dalies b punktą(23). Nors pagal pastarąją nuostatą valstybės narės įpareigojamos numatyti ne mažiau kaip 5–10 metų laisvės atėmimo bausmes, iš išduodančiosios teisminės institucijos ir Europos Sąjungos bendradarbiavimo baudžiamosios teisenos srityje agentūros (Eurojustas) Rumunijos biuro pateiktos papildomos informacijos matyti, kad tuo metu, kai buvo padarytos minėtos veikos, už nusikalstamą veiką, kurią sudaro „pavojingų ir labai pavojingų narkotikų įvežimas į šalį“, buvo baudžiama ne mažiau kaip 7 metų laisvės atėmimo bausme.
16.      Atsižvelgdamas į Europos arešto orderyje nurodytus narkotikų kiekius ir DZ pareiškimą, pateiktą per posėdį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, t. y. kad narkotikai buvo skirti asmeniškai jo sutuoktinei vartoti, būtent skausmui malšinti(24), minėtas teismas konstatuoja, kad tai buvo nedideli „pavojingų“ ir „labai pavojingų“ narkotikų, skirtų asmeniniam vartojimui, kiekiai. Bet kuriuo atveju minėtas teismas pažymi, kad DZ ir jo sutuoktinė turėjo šiuos nedidelius narkotikų kiekius, neketindami jų platinti.
17.      Rumunijos teisėje numatytos bausmės sumažinimo galimybės, be kita ko, atsižvelgiant į lengvinančias aplinkybes. Vis dėlto atsakydama į prašymą išduodančioji teisminė institucija nurodė žinanti, kad DZ atveju nebuvo nei sunkinančių aplinkybių, kaip antai recidyvo, nei lengvinančių aplinkybių. Net jei DZ būtų galėjęs reikalauti, kad bausmė būtų sumažinta, ir jei ši
būtų buvusi sumažinta, bausmės vykdymo atidėjimas nebūtų buvęs įmanomas dėl jos trukmės. Minėtos institucijos teigimu, jeigu būtų taikomas pagrindas sutrumpinti bausmę, ji būtų siekusi ketverius metus ir aštuonis mėnesius, taigi būtų ilgesnė nei treji metai(25).
18.      Remdamasis šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro išvadą, kad, išskyrus aplinkybes, pateisinančias bausmės sumažinimą, pagal Rumunijos teisės aktus teismas, nuteisęs už neteisėtą „pavojingų ir labai pavojingų narkotikų“ įvežimą tuo metu, kai klostėsi faktinės aplinkybės, turėjo skirti bent septynerių metų laisvės atėmimo bausmę, neatsižvelgdamas nei į tai, ar ši veika buvo susijusi su nedideliu narkotikų kiekiu, nei į tai, ar asmenys, padarę šią veiką, vežėsi šiuos narkotikus asmeniniam vartojimui, bent jau neketindami jų platinti.
19.      Vis dėlto taikant vieną ar daugiau teisės aktuose numatytų bausmės sušvelninimo pagrindų šie teisės aktai leidžia teismui šią minimalią bausmę už nedidelio „pavojingų ir labai pavojingų narkotikų“ kiekio neteisėtą įvežimą asmeniniam vartojimui neturint tikslo jų platinti sumažinti per pusę (jei būtų taikomas Įstatymo Nr. 143/26 15 straipsnis) arba ne daugiau kaip trečdaliu (jei būtų taikoma viena ar daugiau kitų bausmės sušvelninimo galimybių).
20.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad DZ advokatas nesutiko su jo perdavimu ir teigė, kad jam paskirta laisvės atėmimo bausmė yra neproporcinga, todėl prieštarauja Chartijos 49 straipsnio 3 daliai. Šis teismas mano, kad, atsižvelgiant į šio advokato argumentus, minimali bausmė, kurią šiuo atveju Rumunijos baudžiamųjų bylų teismas turi skirti pagal Rumunijos teisės aktus, vertinant ribotas teisines galimybes sumažinti bausmę, kelia klausimų atsižvelgiant į šioje nuostatoje numatytą bausmių proporcingumo principą.
21.      Pirma, minėto teismo teigimu, kyla klausimas, ar tuo atveju, kai prašomas perduoti asmuo remiasi realia grėsme, kad bus įvykdyta nusikalstamai veikai, kuria grindžiamas Europos arešto orderis, neproporcinga bausmė, vykdančioji teisminė institucija turi patikrinti, ar dėl šios grėsmės gali būti atsisakyta perduoti šį asmenį.
22.      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nėra aišku, ar iš 2022 m. liepos 14 d. Sprendimo Procureur général près la cour d’appel d’Angers(26) galima daryti išvadą, kad negalima remtis Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalimi, siejama su Chartijos 49 straipsnio 3 dalimi.
23.      Antra, to paties teismo teigimu, kyla keli papildomi klausimai dėl to, kaip vykdančioji teisminė institucija turėtų įvertinti, ar išduodančiojoje valstybėje narėje yra reali grėsmė, kad bus įvykdyta neproporcinga galutinė bausmė.
24.      Taigi kyla klausimas, kokią kontrolę ši institucija turi taikyti atlikdama šį vertinimą ir koks vaidmuo atliekant šią kontrolę tenka pareigai skirti minimalią bausmę, vertinamai kartu su išduodančiosios valstybės narės teisėje numatytomis galimybėmis sutrumpinti bausmę ir atidėti bausmės vykdymą. Be to, kadangi laisvės atėmimo bausmė, kuria nuteistas prašomas perduoti asmuo, yra galutinė, kyla klausimas, ar galima išduodančiosios valstybės narės valdžios institucijų garantija, pavyzdžiui, kad prašomam perduoti asmeniui gali būti suteikta malonė arba kad jis gali prašyti peržiūrėti apkaltinamąjį nuosprendį, galėtų pašalinti realią galbūt konstatuotino Chartijos 49 straipsnio 3 dalies pažeidimo grėsmę prašomam perduoti asmeniui.
25.      Šiomis aplinkybėmis rechtbank Amsterdam (Amsterdamo apylinkės teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Pagrindų sprendimo [2002/584] 1 straipsnio 3 dalis, siejama su [Chartijos] 49 straipsnio 3 dalimi ir Pamatinio sprendimo [2004/757] 2 straipsnio 1 dalies a punktu bei 2 dalimi, 4 straipsnio 1 dalimi ir 2 dalies b punktu bei 5 straipsniu, turi būti aiškinama taip, kad:
jei prašomas perduoti asmuo prieštarauja perdavimui, motyvuodamas tuo, kad išduodančiojoje valstybėje narėje įsiteisėjusiu teismo nuosprendžiu jis buvo nuteistas neproporcinga laisvės atėmimo bausme už nedidelio kiekio narkotikų įvežimą asmeniniam naudojimui arba bent jau už nedidelio kiekio narkotikų įvežimą neturint tikslo jais prekiauti,
vykdančioji teisminė institucija turi įvertinti, ar prašomam perduoti asmeniui, jeigu jis būtų perduotas siekiant įvykdyti šią bausmę, kiltų faktinis pavojus, kad bus vykdoma nusikalstamai veikai, kuria grindžiamas Europos arešto orderis, neproporcinga bausmė?
2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
a)      kokiais kriterijais turi vadovautis vykdančioji teisminė institucija, kai vertina, ar egzistuoja faktinis pirmajame klausime nurodytos neproporcingos galutinės bausmės vykdymo pavojus?
b)      Kokį vaidmenį atliekant šį vertinimą turi aplinkybė, kad išduodančiosios valstybės narės teisės aktai,
kuriais į nacionalinę teisę perkeltas Pamatinio sprendimo [2004/757] 4 straipsnio 2 dalies b punktas, ir iš to kylantis įpareigojimas numatyti maksimalias laisvės atėmimo bausmes nuo penkerių iki dešimties metų,
įpareigoja teismą, teisiantį už, trumpai tariant, didžiausią žalą sveikatai darančių narkotikų įvežimą, skirti minimalią septynerių metų laisvės atėmimo bausmę, neatsižvelgiant į tai, koks narkotikų kiekis buvo įvežtas ir ar šiais veiksmais buvo ketinama apsirūpinti narkotikais asmeniniam naudojimui, ar jie buvo padaryti turint tikslą prekiauti šiais narkotikais, ir kai:
–        teismas gali sutrumpinti šią numatytą minimalią bausmę ne daugiau kaip trečdaliu, jeigu yra aplinkybių, mažinančių nusikalstamos veikos sunkumą ar nusikalstamos veikos vykdytojo keliamą pavojų, arba jeigu atitinkamas asmuo prisipažįsta padaręs nusikalstamą veiką, arba per pusę, jeigu atitinkamas asmuo padeda nustatyti ir patraukti baudžiamojon atsakomybėn kitus asmenis, padariusius nusikalstamas veikas, susijusias su narkotikais, ir
–        šios (galbūt sutrumpintos) minimalios bausmės trukmė neleidžia teismui atidėti šios bausmės vykdymo lygtinai?
c)      Ar galimą faktinį pavojų, kad bus vykdoma pirmajame klausime minima neproporcinga galutinė bausmė, vis dėlto gali sumažinti išduodančiosios valstybės narės garantija, ir kokia forma tokia garantija galėtų būti suteikta?“
26.      DZ, Openbaar Ministerie (Nyderlandų prokuratūra), Rumunijos, Vengrijos ir Lenkijos vyriausybės, Airija bei Komisija pateikė rašytines pastabas ir kartu su Vokietijos vyriausybe dalyvavo 2025 m. rugsėjo 23 d. vykusiame teismo posėdyje, per jį atsakė į Teisingumo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
III. Analizė
27.      Savo klausimais, kuriuos siūlau nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo nuspręsti, ar, o jei taip, kokiomis sąlygomis ir kiek pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalį, siejamą su Chartijos 49 straipsnio 3 dalimi, vykdančiajai teisminei institucijai leidžiama atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, išduotą siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę, kai ši institucija mano, kad paskirta bausmė yra perteklinė ir kad vykdant šį orderį galėtų būti pažeistas šioje Chartijos nuostatoje įtvirtintas bausmių proporcingumo principas.
28.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo suformuluoti klausimai iš esmės kyla dėl Nyderlandų baudžiamosios teisės ir Rumunijos baudžiamosios teisės skirtumų, susijusių su baudimo už nusikalstamą veiką, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, t. y. „labai pavojingų“ narkotikų įvežimą į Rumuniją, griežtumu. Remiantis prokuratūros per teismo posėdį pateiktais paaiškinimais, už šios kategorijos narkotikų įvežimą į Rumuniją, jeigu jų kiekis neviršija 10 g, Nyderlanduose būtų baudžiama laisvės atėmimo bausme nuo vienos iki trijų savaičių, o Rumunijoje minimali laisvės atėmimo bausmė už tokią veiką yra septyneri metai. Taigi šie klausimai grindžiami išvada, kad Rumunijos teisėje numatyta apatinė laisvės atėmimo bausmės riba yra didesnė, palyginti su Nyderlandų teisėje numatyta bausme. Be to, Rumunijos teismo galimybės sumažinti bausmę arba atidėti jos vykdymą yra ribotos.
29.      Siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, reikėtų priminti, kad Pagrindų sprendime 2002/584 nustačius supaprastintą ir veiksmingą nuteistų ar įtariamų pažeidus baudžiamąjį įstatymą asmenų perdavimo sistemą, siekiama palengvinti ir paspartinti teismų bendradarbiavimą ir taip prisidėti prie Sąjungos siekio tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve, remiantis tarp valstybių narių turinčiu egzistuoti dideliu tarpusavio pasitikėjimu(27).
30.      Šio pagrindų sprendimo reglamentuojamoje srityje tarpusavio pripažinimo principas, kuris, kaip pirmiausia matyti iš jo 6 konstatuojamosios dalies, yra teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose „kertinis akmuo“, išreikštas šio pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje, kurioje įtvirtinta taisyklė, jog valstybės narės vykdo Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis(28).
31.      Darytina išvada, kad, pirma, vykdančiosios teisminės institucijos gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį tik remdamosi Pagrindų sprendime 2002/584, kaip jį yra išaiškinęs Teisingumo Teismas, nustatytais pagrindais. Antra, Europos arešto orderio vykdymas yra principas, o atsisakymas jį vykdyti – principo išimtis, todėl ją reikia aiškinti siaurai(29). Šio pagrindų sprendimo 3 straipsnyje nurodyti Europos arešto orderio privalomojo nevykdymo pagrindai, o jo 4 ir 4a straipsniuose – jo neprivalomojo nevykdymo pagrindai(30).
32.      Konstatavęs, kad nė vienas iš šių pagrindų nėra susijęs su išduodančiojoje valstybėje narėje paskirtos bausmės neproporcingumu (A), paaiškinsiu, kokias pasekmes pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalį galima nustatyti tuo atveju, jei kiltų grėsmė, kad bus pažeistas Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas bausmių proporcingumo principas (B).
A.      Dėl to, kad Pagrindų sprendime 2002/584 nėra nevykdymo pagrindo, grindžiamo išduodančiojoje valstybėje narėje paskirtos bausmės neproporcingumu
33.      Pagrindų sprendime 2002/584 nenumatyta, kad vykdančioji teisminė institucija gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, kad būtų įvykdyta laisvės atėmimo bausmė, vien dėl to, kad ši bausmė yra neproporcinga nusikalstamai veikai, už kurią ja siekiama nubausti.
34.      Tokią išvadą galima daryti ir iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos.
35.      Byloje, kurioje priimtas Sprendimas Procureur général près la cour d’appel d’Angers, Teisingumo Teismo buvo prašoma išaiškinti abipusio veikos baudžiamumo sąlygą, numatytą Pagrindų sprendimo 2002/584 2 straipsnio 4 dalyje ir 4 straipsnio 1 punkte. Konkrečiai kalbant, Teisingumo Teismas nusprendė, kad abipusio veikos baudžiamumo sąlyga yra įvykdyta, kai Europos arešto orderis išduodamas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę, net jei ši bausmė išduodančiojoje valstybėje narėje buvo paskirta už prašomo perduoti asmens padarytą vieną nusikalstamą veiką, kurią sudaro įvairūs veiksmai, bet tik kai kurie iš jų laikomi nusikalstama veika vykdančiojoje valstybėje narėje(31).
36.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paprašytas išnagrinėti tokį klausimą atsižvelgiant ir į Chartijos 49 straipsnio 3 dalį, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad toks aiškinimas atitinka šioje nuostatoje numatytą nusikalstamų veikų ir bausmių proporcingumo principą(32).
37.      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, pirma, kad pagal Pagrindų sprendime 2002/584 nustatytą sistemą nusikalstamų veikų ir bausmių proporcingumo principo laikymąsi užtikrina išduodančiosios valstybės narės teisminės institucijos, ir bendriau pridūrė, kad asmens, kurį prašoma perduoti, teisių paisymą pirmiausia turi užtikrinti išduodančioji valstybė narė(33).
38.      Antra, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad galimas išduodančiojoje valstybėje narėje paskelbtos bausmės neproporcingumas nenurodytas tarp Pagrindų sprendimo 2002/584 3, 4 ir 4a straipsniuose nustatytų Europos arešto orderio privalomojo ir neprivalomojo nevykdymo pagrindų(34).
39.      Be to, Teisingumo Teismas patikslino, kad abipusio veikos baudžiamumo sąlyga reiškia tik tai, kad reikia patikrinti, ar nusikalstamą veiką, dėl kurios išduotas šis Europos arešto orderis, apibūdinančios faktinės aplinkybės taip pat būtų nusikalstamos veikos sudėties požymiai pagal vykdančiosios valstybės narės teisę tuo atveju, jeigu jos susiklostytų šios valstybės narės teritorijoje(35).
40.      Remdamasis šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad tikrindama šią sąlygą vykdančioji teisminė institucija neturi įvertinti išduodančiojoje valstybėje narėje paskirtos bausmės, atsižvelgdama į Chartijos 49 straipsnio 3 dalį(36).
41.      Aišku, Teisingumo Teismo atsakymas, pateiktas Sprendime Procureur général près la cour d’appel d’Angers, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į veikos abipusio baudžiamumo sąlygą, nes Teisingumo Teismas tik pabrėžia, kad jo pateiktas šios sąlygos išaiškinimas yra suderinamas su Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje įtvirtintu nusikalstamų veikų ir bausmių proporcingumo principu.
42.      Vis dėlto iš bendros to sprendimo 65 ir 66 punktų formuluotės Teisingumo Teismas leidžia suprasti, kad vykdančiosios teisminės institucijos vertinimas, ar išduodančiojoje valstybėje narėje paskirta bausmė gali būti neproporcinga, atrodo nesuderinamas su Pagrindų sprendime 2002/584 nustatyta sistema. Man atrodo, kad šioje byloje Teisingumo Teismas turėtų aiškiai nurodyti, jog atsisakymas vykdyti Europos arešto orderį iš esmės negali būti grindžiamas vykdančiosios teisminės institucijos atliktu vertinimu, kad, atsižvelgiant į įvairius vertinimo kriterijus, įskaitant jos pačios nacionalinę teisę, išduodančiojoje valstybėje narėje paskirta bausmė būtų neproporcinga. Manau, kad toks šios teisminės institucijos vertinimas nėra nei pageidautinas, nei praktiškai įmanomas.
43.      Toks vykdančiosios teisminės institucijos atliekamas bausmės proporcingumo vertinimas nepageidautinas, nes dėl jo ši institucija turėtų iš esmės peržiūrėti išduodančiojoje valstybėje narėje paskirtą bausmę, prireikus kvestionuodama jos pagrįstumą. Taigi ši institucija virstų apeliacine instancija, kurioje prašomas perduoti asmuo galėtų ginčyti išduodančiosios valstybės narės teismo jam paskirtos bausmės proporcingumą. Tokia apeliacinė instancija gali būti tik šioje valstybėje narėje ir negali būti perkelta į vykdančiąją valstybę narę, kurios teisminės institucijos negali prisiimti tokio vaidmens. Be to, vykdančioji teisminė institucija neturi jurisdikcijos pagrindų, kuriais remdamasi galėtų taikyti vykdančiosios valstybės narės materialinės baudžiamosios teisės normas nusikalstamai veikai, už kurią turi nubausti išduodančiosios valstybės narės teismai ir dėl kurios vienas iš jų savarankiškai priėmė nuosprendį, kuriuo grindžiamas prašomas vykdyti Europos arešto orderis.
44.      Taigi vykdančioji teisminė institucija neturi vertinti, ar išduodančiosios valstybės narės teismo paskirta bausmė yra tinkama šios valstybės narės teisės aktais siekiamiems tikslams pasiekti ir ar ji neviršija to, kas būtina jiems pasiekti. Norėčiau pridurti, kad dėl akivaizdžių teisinio saugumo priežasčių vykdančioji teisminė institucija negali kelti klausimo dėl išduodančiojoje valstybėje narėje priimto galutinio nuosprendžio jo vykdymo etape, antraip būtų pažeistas res judicata galios principas.
45.      Be to, jeigu vykdančioji teisminė institucija tikrintų išduodančiojoje valstybėje narėje paskirtos bausmės proporcingumą, tai iš esmės prieštarautų tarpusavio pripažinimo principui(37). Priminsiu, jog pagal jį reikalaujama, kad valstybės narės pasitikėtų viena kitos baudžiamosios teisės sistemomis ir kad kiekviena šių valstybių turi priimti kitoje valstybėje narėje galiojančią baudžiamąją teisę tokią, kokia taikoma, net jeigu jos pačios teisės taikymas lemtų kitokį sprendimą(38). Tai reiškia, kad vykdančioji teisminė institucija negali kvestionuoti bausmių proporcingumo, remdamasi savo pačios baudžiamąja teise(39), teikdama pirmenybę savo atliktam bausmių proporcingumo vertinimui, nepaisydama išduodančiosios valstybės narės materialinėje baudžiamojoje teisėje numatytų taisyklių. Reikėtų pabrėžti, kad valstybių narių baudžiamosios teisės skirtumai atspindi jų sprendimų baudžiamosios politikos srityje įvairovę(40), atsižvelgiant į nacionalinės teisės aktų leidėjų nustatytus prioritetus(41), taip pat materialinės baudžiamosios teisės srityje, kuri Sąjungoje suderinta minimaliai. Šiuo klausimu svarbu vengti, kad kai kurios valstybės narės, nepaisydamos kovos su nebaudžiamumu tikslo ir nukentėjusiųjų teisių, taptų nuteistų asmenų prieglobsčio vieta dėl to, kad jose už tam tikrus nusikaltimus baudžiama ne taip griežtai. Taip pat reikėtų pažymėti, kad, kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, net jeigu Pagrindų sprendimo 2002/584 2 straipsnio 2 dalyje jo įgyvendinimo tikslais išvardytos nusikalstamų veikų kategorijos, šios veikos ir už jas taikomos bausmės apibrėžiamos pagal išduodančios valstybės narės teisę. Šiuo pagrindų sprendimu nesiekiama suderinti materialinės baudžiamosios teisės, t. y. nagrinėjamų nusikalstamų veikų jų sudėties ir už jas numatytų bausmių atžvilgiu(42).
46.      Be šių išvadų, svarbu ir tai, kad vykdančiajai teisminei institucijai atrodo sunku ar gal net neįmanoma griežtai ir turint visą informaciją įvertinti bausmės, kurią paskyrė išduodančiosios valstybės narės teismas, proporcingumą, ir taip yra dėl paprastos priežasties: bylą nagrinėjo ne jis, jis neturi visos bylos medžiagos ir nežino šios valstybės narės baudžiamojo teisingumo sistemos ypatumų(43). Nemanau, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 15 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytas keitimasis informacija galėtų išspręsti šią problemą, nes jis skirtas tam, kad vykdančioji teisminė institucija galėtų nuspręsti dėl perdavimo, o ne tam, kad jai būtų suteikta informacija, kuri leistų įvertinti išduodančiojoje valstybėje narėje priimto apkaltinamojo nuosprendžio pagrįstumą(44).
47.      Apskritai pasirinkus tokią išeitį būtų nepaisoma to, kad šiuo pagrindų sprendimu nesiekiama suderinti valstybių narių materialinės baudžiamosios teisės, taigi dėl šioje srityje taikomų taisyklių įvairovės, suteikiant vykdančiajai teisminei institucijai galimybę tikrinti, ar išduodančiosios valstybės narės teismas laikosi bausmių proporcingumo principo, negali būti paralyžiuotas šiame pagrindų sprendime nustatytas perdavimo mechanizmas. Vadinasi, siekiant išvengti šios rizikos, būtina užtikrinti, kad bausmių proporcingumo principo laikymasis iš esmės priklausytų tik išduodančiosios valstybės narės teismų jurisdikcijai šios valstybės narės baudžiamojoje teisėje numatytomis sąlygomis. Nusprendus kitaip, būtų neišvengiamai pakenkta tikslui sukurti supaprastintą ir veiksmingą sistemą, kad būtų palengvintas ir paspartintas perdavimas tarp valstybių narių.
48.      Vis dėlto negalima visiškai atmesti galimybės, kad išimtinėmis aplinkybėmis dėl bausmių proporcingumo principo pažeidimo grėsmės vykdančioji teisminė institucija galėtų atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį. Be to, pažymiu, kad Sprendime Procureur général près la cour d’appel d’Angers Teisingumo Teismas nepareiškė savo pozicijos dėl to, ar Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje numatyto bausmių proporcingumo principo pažeidimo grėsmė, remiantis Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalimi, galėtų būti savarankiškas atsisakymo vykdyti Europos arešto orderį pagrindas.
B.      Iš Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalies kylančios pasekmės, jeigu kyla grėsmė, kad bus pažeistas Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas bausmių proporcingumo principas
49.      Atsižvelgiant į tai, remiantis Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalimi, darytina išvada, kad šis sprendimas nekeičia pareigos gerbti Chartijoje garantuojamas pagrindines teises.
50.      Ši pareiga valstybėms narėms taikoma, kai jos priima sprendimą dėl asmens perdavimo, nes sprendimu dėl tokio perdavimo įgyvendinama Sąjungos teisė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį. Taigi valstybių narių vykdančiosios teisminės institucijos, priimdamos šį sprendimą, privalo užtikrinti, kad būtų paisoma asmens, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, Chartijoje pripažintų pagrindinių teisių(45).
51.      Šiomis aplinkybėmis svarbu pažymėti, Pagal Chartijos 49 straipsnio 3 dalį bausmės griežtumas turi atitikti padarytą nusikalstamą veiką. Ši nuostata taikoma, kai nacionaline nuostata įgyvendinama Sąjungos teisė(46). Remiantis proporcingumo principu pagal nacionalinės teisės aktus leidžiamos baudžiamosios priemonės neturi peržengti to, kas būtina šių teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti. Sankcijų griežtumas turi atitikti pažeidimų, už kuriuos jos skiriamos, sunkumą, visų pirma užtikrinti realų atgrasomąjį poveikį ir neviršyti to, kas būtina šiems tikslams pasiekti(47).
52.      Be to, pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad nustatant sankciją ir jos dydį būtų atsižvelgta į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes(48). Vertinant sankcijų proporcingumą taip pat reikia atsižvelgti į nacionalinio teismo galimybę pakeisti kaltinamajame akte nurodytą nusikalstamos veikos kvalifikavimą, o tai gali lemti švelnesnės sankcijos taikymą, ir galimybę pakeisti sankciją atsižvelgiant į konstatuoto pažeidimo sunkumą(49).
53.      Remdamasis Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalimi Teisingumo Teismas nustatė savarankišką pagrindą, kuris, jei tenkinamos tam tikros sąlygos, gali išimties tvarka pateisinti vykdančiosios teisminės institucijos atsisakymą perduoti asmenį, jei kyla grėsmė, kad bus pažeistos prašomo perduoti asmens pagrindinės teisės. Iki šiol galimybė remtis tokiu pagrindu buvo numatyta dėl grėsmės, kad gali būti pažeistos Chartijos 4 straipsnyje (kankinimo ir nežmoniško ar žeminamo elgesio arba baudimo draudimas), 7 straipsnyje (teisė į privatų ir šeimos gyvenimą), 24 straipsnyje (vaiko teisės) ir 47 straipsnyje (teisė į veiksmingą teisinę gynybą pagal įstatymą įsteigtame nepriklausomame ir nešališkame teisme) garantuojamos pagrindinės teisės.
54.      Mano nuomone, nėra jokio pagrindo iš karto ir kategoriškai atmesti galimybę, kad Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje įtvirtintos pagrindinės teisės pažeidimo grėsmė taip pat galėtų išimties tvarka pateisinti atsisakymą perduoti asmenį pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalį. Be to, pažymėtina, kad Sprendime Alchaster Teisingumo Teismas, nors ir aiškindamas kitą Sąjungos teisės aktą(50), jau yra pripažinęs, kad valstybių narių vykdančiosios teisminės institucijos, priimdamos sprendimą dėl perdavimo, privalo užtikrinti, kad būtų paisoma pagrindinių teisių, kylančių iš Chartijos 49 straipsnio 1 dalies, kurioje, be kita ko, nustatyta, kad negali būti skiriama griežtesnė bausmė nei ta, kuri buvo taikoma nusikalstamos veikos padarymo metu. Manau, tokį vertinimą turėtų būti galima taikyti ir Chartijos 49 straipsnio 3 daliai(51).
55.      Taigi manau, kad Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje saugomos pagrindinės teisės pažeidimo grėsmė gali leisti vykdančiajai teisminei institucijai, atlikus tinkamą nagrinėjimą, atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį.
56.      Dėl tokio nagrinėjimo tvarkos manau, kad Teisingumo Teismas neturėtų nukrypti nuo savo jurisprudencijos, kuria siekiama išsaugoti Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalimi grindžiamo atsisakymo perduoti išimtinį pobūdį, nustatant, kad pagrindinių teisių pažeidimo grėsmės vertinimas turi būti atliekamas dviem etapais.
57.      Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad per Europos arešto orderio vykdymo procedūrą vertinimas, ar yra reali grėsmė, kad bus pažeistos Chartijos 4, 7, 24 ir 47 straipsniuose garantuojamos pagrindinės teisės, iš principo turi būti atliekamas dviem skirtingais etapais, kurie negali dubliuotis, nes reikia atlikti įvairiais kriterijais grindžiamą analizę, todėl šie etapai turi būti vykdomi vienas po kito(52).
58.      Šiuo tikslu vykdančioji teisminė institucija per pirmąjį etapą turi nustatyti, ar yra objektyvių, patikimų, tikslių ir tinkamai atnaujintų duomenų, įrodančių, kad išduodančiojoje valstybėje narėje yra reali rizika, kad viena iš šių pagrindinių teisių bus pažeista arba dėl sisteminių ar bendrų trūkumų, arba dėl trūkumų, susijusių su objektyviai identifikuojama asmenų grupe(53).
59.      Per antrąjį etapą vykdančioji teisminė institucija turi konkrečiai ir tiksliai patikrinti, kiek per pirmąjį nagrinėjimo etapą nustatyti trūkumai gali turėti įtakos asmeniui, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, ir ar, atsižvelgiant į šio asmens asmeninę padėtį, yra svarių ir pagrįstų priežasčių manyti, kad perdavimo išduodančiajai valstybei narei atveju yra reali rizika, jog bus pažeistos šio asmens pagrindinės teisės(54).
60.      Vadinasi,
vertindama, ar dėl Europos arešto orderio vykdymo gali kilti pagrindinių teisių pažeidimo grėsmė, vykdančioji teisminė institucija turi atsiriboti nuo konkretaus atvejo ir grįžti prie jo tik tuo atveju, jei nustato, kad išduodančiojoje valstybėje narėje yra arba sisteminių ar bendrų trūkumų, arba trūkumų, kurie konkrečiai paveikia objektyviai identifikuojamą asmenų grupę. Taigi sisteminė analizė iš esmės atliekama prieš atliekant individualų vertinimą.
61.      Taigi atsisakymo perduoti pagrindo, grindžiamo Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalimi, įgyvendinimą Teisingumo Teismas aiškina griežtai, t. y. įpareigoja vykdančiąją teisminę instituciją tiksliai ir reikliai atlikti analizę. Tai pateisinama išvada, kad Pagrindų sprendime 2002/584 nustatyta supaprastinta ir veiksminga nuteistų ar įtariamų asmenų perdavimo sistema grindžiama tarp valstybių narių turinčiu egzistuoti dideliu tarpusavio pasitikėjimu ir tarpusavio pripažinimo principu(55). Pagal tarpusavio pasitikėjimo principą reikalaujama, kad kiekviena iš valstybių narių pripažintų, jog, išskyrus atvejus, kai yra išimtinių aplinkybių, visos kitos valstybės narės paiso Sąjungos teisės ir ypač joje pripažintų pagrindinių teisių(56). Dėl to įgyvendindamos Sąjungos teisę valstybės narės pagal ją gali turėti pareigą daryti prielaidą, kad kitos valstybės narės paiso pagrindinių teisių, todėl jos neturi galimybės ne tik reikalauti, kad kita valstybė narė užtikrintų didesnę nacionalinę pagrindinių teisių apsaugą už tą, kurią garantuoja Sąjungos teisė, bet ir – išskyrus išimtinius atvejus – patikrinti, ar ta kita valstybė narė konkrečiu atveju tikrai paisė Sąjungos garantuojamų pagrindinių teisių(57).
62.      Būtent šiomis iš tarpusavio pasitikėjimo principo kylančios prielaidos, kad išduodančioji valstybė narė paiso pagrindinių teisių, aplinkybėmis Teisingumo Teismas pabrėžė, jog pareiga konstatuoti, kad yra sisteminių ar bendrų trūkumų arba trūkumų, darančių poveikį konkrečiai objektyviai identifikuojamai asmenų grupei, prieš leidžiant konkrečiai ir tiksliai patikrinti, ar asmeniui, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, kyla reali grėsmė, kad bus pažeista tam tikra pagrindinė teisė, ir siekiama, kad toks patikrinimas nebūtų atliekamas, jei
atvejai nėra
išimtiniai(58).
63.      Teisingumo Teismas pabrėžė, kad šios pareigos laikymasis leidžia, be kita ko, užtikrinti atsakomybės paskirstymą tarp išduodančiosios valstybės narės ir vykdančiosios valstybės narės, kad būtų ir toliau laikomasi su pagrindinėmis teisėmis susijusių reikalavimų, kylančių iš visapusiško tarpusavio pasitikėjimo ir pripažinimo principų, kuriais grindžiamas Europos arešto orderio mechanizmo veikimas, taikymo(59).
64.      Kaip jau nurodžiau savo išvadoje byloje Puig Gordi ir kt.(60),
šiuo klausimu nėra abejonių, kad išduodančioji ir vykdančioji teisminės institucijos, kaip Pagrindų sprendimą 2002/584 įgyvendinančios institucijos, turi paisyti pagal Chartiją saugomų pagrindinių teisių. Be to, tam, kad galėtų veikti šiame pagrindų sprendime nustatyta perdavimo sistema, pagal tarpusavio pasitikėjimo principą atsakomybė šiuo klausimu padalyta šioms dviem institucijoms. Jeigu išduodančioji teisminė institucija ir vykdančioji teisminė institucija būtų įgaliotos atlikti tuos pačius patikrinimus, būtų pakenkta perdavimo veiksmingumui ir spartumui. Dar pažymėtina, kad tarpusavio pasitikėjimui savaime prieštarauja kiekvienos institucijos atliekami kryžminiai patikrinimai, kuriais siekiama patikrinti, ar valstybėje narėje, kurioje yra kita institucija, paisoma pagrindinių teisių. Vadovaujantis šia logika atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį galima tik išimtiniais atvejais, remiantis vykdančiosios teisminės institucijos konstatuota grėsme, kad išduodančiojoje valstybėje narėje bus pažeistos pagrindinės teisės(61).
65.      Nors Teisingumo Teismas kartais gali netaikyti vykdančiosios teisminės institucijos pareigos iš pradžių atlikti sisteminį vertinimą, taip yra tik tuo atveju, jei paaiškėja, kad toks nagrinėjimas netinkamas siekiant įvertinti nurodomą pagrindinių teisių pažeidimo riziką. Taip yra Chartijos 4 straipsnio atveju – jame įtvirtinta absoliuti teisė, kai prašomas perduoti asmuo serga sunkiomis lėtinėmis ir neapibrėžtos trukmės ligomis, kurios perdavimo atveju gali reikšmingai pasunkėti(62). Vis dėlto tokiu atveju išlieka reikalavimas, kad atsisakymas vykdyti Europos arešto orderį turi būti išimtinio pobūdžio. Tokiu atveju Teisingumo Teismas tokiam atsisakymui pateisinti nustatė minimalią sunkumo ribą, viršijančią neišvengiamą su kalinimu susijusių kančių lygį, t. y. kad perdavus prašomą perduoti asmenį, kuris sunkiai serga, kyla realus pavojus, kad jo sveikatos būklė smarkiai, greitai ir nepataisomai pablogės arba tikėtina jo gyvenimo trukmė reikšmingai sumažės(63).
66.      Vis dėlto manau, kad šioje byloje nereikia nustatyti naujos dviejų etapų nagrinėjimo reikalavimo išimties. Taigi manau, kad, siekiant įvertinti Chartijos 49 straipsnio 3 dalies pažeidimo grėsmę Europos arešto orderio vykdymo atveju, pirmajame etape reikėtų atlikti sisteminę analizę.
67.      Taigi, jeigu asmuo, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, teigia, kad jam buvo paskirta neproporcinga bausmė ir dėl to jo perdavimo atveju gresia Chartijos 49 straipsnio 3 dalies pažeidimas, vykdančioji teisminė institucija turi įvertinti šio teiginio pagrįstumą, atlikdama dviejų etapų nagrinėjimą.
68.      Vadinasi, kai toks asmuo teigia, kad jam kyla tokia grėsmė, tačiau vykdančioji teisminė institucija mano, kad jos turimi duomenys nėra objektyvūs, patikimi, tikslūs ir tinkamai atnaujinti, galintys įrodyti, kad yra sisteminių ar bendrų trūkumų arba trūkumų, darančių poveikį konkrečiai objektyviai identifikuojamai asmenų grupei, susiję su šio principo taikymu išduodančiojoje valstybėje narėje, ši institucija negali atsisakyti vykdyti šio Europos arešto orderio dėl šio asmens nurodyto pagrindo(64). Tokiu atveju vykdančiajai teisminei institucijai nėra pagrįstos priežasties daryti prielaidą, kad išduodančiojoje valstybėje narėje nebuvo laikomasi bausmių proporcingumo principo, nes pagal tarpusavio pasitikėjimo principą ši teisminė institucija, priešingai, privalo grįsti savo analizę šio principo laikymusi(65).
69.      Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad, vykstant su Europos arešto orderiu susijusiai procedūrai, pagrindines teises pirmiausia turi užtikrinti išduodančioji valstybė narė(66). Tai reiškia, kad vykdančioji teisminė institucija turi pasitikėti išduodančiosios valstybės narės teismais(67). Nesant tokio pasitikėjimo, jei vykdančiajai teisminei institucijai būtų pateikti tokie argumentai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, ji turėtų tikrinti, kaip išduodančiosios valstybės narės teismai konkrečiu atveju taiko materialinės baudžiamosios teisės normas, o tai prieštarautų tarpusavio pripažinimo principui, kuriuo grindžiamas Pagrindų sprendimas 2002/584. Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad šis pagrindų sprendimas, siejamas su Chartijos nuostatomis, negali būti aiškinamas taip, kad būtų paneigtas valstybių narių teismų bendradarbiavimo sistemos veiksmingumas(68).
70.      Dėl dviejų etapų nagrinėjimo, kurį turi atlikti vykdančioji teisminė institucija, kai remiamasi Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto bausmių proporcingumo principo pažeidimo grėsme, turinio pažymėtina, kad du šio nagrinėjimo etapai gali būti apibūdinti taip, kaip nurodyta toliau.
71.      Pirmajame etape siekdama išsiaiškinti, ar tokie trūkumai nustatyti, vykdančioji teisminė institucija turėtų bendrai įvertinti išduodančiojoje valstybėje narėje galiojančias taisykles, kad nustatytų, ar dėl jų nacionaliniai teismai dėl tam tikrų nusikalstamų veikų kategorijų netenka įgaliojimų atsižvelgti į individualias konkretaus atvejo aplinkybes, individualizuodami bausmę. Mano nuomone, vykdančioji teisminė institucija galėtų manyti, kad tokie trūkumai yra nustatyti, jei atlikus tokį bendrą vertinimą paaiškėtų, kad asmenims, nuteistiems už šioms kategorijoms priklausančių nusikalstamų veikų padarymą, šioje valstybėje narėje paprastai nėra galimybės individualizuoti bausmės(69).
72.      Kaip generalinis advokatas Y. Bot nurodė savo išvadoje bylose Aranyosi ir Căldăraru(70), „pagal bausmės individualizavimo principą skelbiant nuosprendį bausmės negalima taikyti automatiškai ir visiškai iš anksto apibrėžtai. Taigi teismas nustatys bausmę atsižvelgdamas į nusikaltėlio asmenybę, kurią rodo, be kita ko, padaryto nusikaltimo pobūdis, jo padarymo aplinkybės, asmenybės tyrimas, liudytojų parodymai, psichologinės ir psichiatrinės ekspertizės ir šio asmens reintegracijos galimybės“. Taigi bausmės individualizavimo principas leidžia atsižvelgti į nuteistojo elgesį, jo asmenybę ir materialinę, šeiminę bei socialinę padėtį(71). Todėl bausmės individualizavimas padeda skirti proporcingą bausmę.
73.      Taigi, kai išduodančiosios valstybės narės teisės sistemoje numatytos taisyklės, leidžiančios nacionaliniam teismui individualizuoti bausmę atsižvelgiant į nusikalstamos veikos pobūdį, sunkumą ir asmeninę kaltinamojo padėtį, grėsmę, kad jam bus paskirta neproporcinga bausmė, iš esmės galima atmesti. Taip juo labiau yra tuo atveju, kai patikrinti, ar tas teismas laikosi šio principo, galima pasinaudojant teisių gynimo priemone, kaip yra pagrindinėje byloje.
74.      Taip pat patikslinu, kad, mano vertinimu, išvados, jog nacionalinio teismo įgaliojimais individualizuoti bausmę turi būti naudojamasi laikantis tam tikrų apribojimų pagal išduodančiosios valstybės narės teisę, kaip antai Rumunijos teisėje numatyto santykio mažinant bausmę, kai yra lengvinančių aplinkybių, arba apatinės ribos nustatymo, nepakanka, kad būtų galima nustatyti sisteminius, bendrus ar tam tikros kategorijos trūkumus šioje valstybėje narėje. Tokie trūkumai gali būti konstatuoti tik tuo atveju, jei pagal nacionalinę teisę nacionaliniam teismui neleidžiama individualizuoti bausmės, o ne tuo atveju, jeigu jis gali įgyvendinti šiuos įgaliojimus tik neperžengdamas tam tikrų ribų.
75.      Antrajame etape, kai prašomo perduoti asmens nurodoma grėsmė kyla dėl to, kad perdavimo atveju jis turės atlikti neproporcingą bausmę, tokios grėsmės buvimas turėtų būti konstatuotas tik tuo atveju, jei, atsižvelgiant į išduodančiojoje valstybėje narėje taikomas taisykles, šio principo pažeidimo grėsmė yra akivaizdi(72). Taip būtų tuo atveju, kai paskirta bausmė akivaizdžiai ir labai smarkiai viršytų tai, kas būtina siekiant nubausti už atitinkamą nusikalstamą veiką.
76.      Šiuo klausimu konstatavimo, kad už tą pačią nusikalstamą veiką išduodančiojoje valstybėje narėje ir vykdančiojoje valstybėje narėje skirtina bausmė labai skiriasi, negali pakakti tokiai išvadai pagrįsti. Iš tikrųjų išduodančiosios valstybės narės baudžiamoji teisė negali būti tinkamas palyginimo aspektas, nes pagal Chartijos 49 straipsnio 3 dalį garantuojamas apsaugos lygis turi būti nustatomas Sąjungos, o ne vienos valstybės narės lygmeniu(73). Tai reiškia, kad vykdančioji teisminė institucija negali taikyti griežtesnio standarto bausmių proporcingumo principo laikymosi srityje nei tas, kuris užtikrinamas šioje nuostatoje(74). Be to, skirtumai tarp valstybių narių gali būti paaiškinami skirtinga baudžiamąja politika, ir šie skirtumai neišvengiami, nes materialinės baudžiamosios teisės normos tarp valstybių narių nėra išsamiai suderintos.
77.      Tuo atveju, kai pagal SESV 83 straipsnio 1 dalį Sąjungos lygmeniu priimamos minimalios taisyklės dėl nusikalstamų veikų ir sankcijų apibrėžimo vienoje iš šios nuostatos antroje pastraipoje išvardytų labai sunkių tarpvalstybinio pobūdžio nusikaltimų sričių, šios taisyklės taip pat gali suteikti naudingos informacijos vykdančiajai teisminei institucijai, kai situacija, dėl kurios priimtas apkaltinamasis nuosprendis, patenka į Sąjungos akto, kuriame numatytos minėtos taisyklės, taikymo sritį. Nagrinėjamu atveju šis palyginimo aspektas man neatrodo lemiamas, nes, pirma, pagal Pamatinio sprendimo 2004/757 2 straipsnio 2 dalį(75) toks elgesys, kaip narkotikų importas, nepatenka į minėto pamatinio sprendimo taikymo sritį, „kai jo kaltininkai tai daro išimtinai asmeniniam vartojimui, kaip apibrėžta nacionalinėje teisėje“, kaip, atrodo, šioje byloje yra DZ atveju. Antra, valstybių narių diskrecija tokiomis aplinkybėmis aiškiai matyti iš Pamatinio sprendimo 2004/757 4 konstatuojamosios dalies, kurioje numatyta, kad „su asmeniniu vartojimu susijusio tam tikro elgesio neįtraukimas į šio pamatinio sprendimo taikymo sritį nereiškia, kad Taryba valstybėms narėms rekomenduoja taip spręsti šiuos kitus atvejus savo nacionaliniuose teisės aktuose“(76).
78.      Pridursiu, jog reikalavimas, kad bausmių proporcingumo principo pažeidimo grėsmė būtų akivaizdi, mano nuomone, nereiškia, kad paskirta bausmė būtinai turi būti nežmoniško ir žeminamo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Chartijos 4 straipsnį. Žinoma, iš Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos matyti, kad nusikalstamos veikos ir bausmės „aiškus neproporcingumas“ gali būti nagrinėjamas atsižvelgiant į Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 3 straipsnį(77). Vis dėlto manau, kad vykdančiajai teisminei institucijai gali tekti konstatuoti, jog išduodančiojoje valstybėje narėje paskirta bausmė akivaizdžiai ir labai smarkiai viršija tai, kas būtina siekiant nubausti už nagrinėjamą nusikalstamą veiką, ir ši bausmė nebūtinai turi būti nežmoniško ar žeminamo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Chartijos 4 straipsnį.
79.      Šiuo atveju man neatrodo, kad Teisingumo Teisme pateikta Rumunijos teisės apžvalga atskleidžia sisteminius ar bendrus trūkumus arba trūkumus, turinčius poveikį objektyviai identifikuojamai asmenų grupei, kuriai priklauso DZ, vertinant pagal bausmių proporcingumo principą. Nors nustatyta minimali bausmės riba gali atrodyti aukšta, t. y. septyneri metai, tam tikros aplinkybės leidžia teismui individualizuoti bausmę, o tai gali lemti, kad paskirta bausmė bus sumažinta žemiau šios minimalios ribos.
80.      Pirma, pagal Baudžiamojo kodekso 75 straipsnio 2 dalies b punktą(78), siejamą su šio kodekso 76 straipsnio 1 dalimi, esant lengvinančioms aplinkybėms, specialiosios bausmės ribos (apatinė riba ir viršutinė riba) gali būti sumažintos trečdaliu. Rumunijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose nurodo, kad taikant šias nuostatas bausmės trukmė gali būti sutrumpinta nuo septynerių metų iki ketverių metų ir aštuonių mėnesių(79).
81.      Be to, pagal Codul de Procedură penală (Baudžiamojo proceso kodeksas) 375 straipsnį „Susitarimo baudžiamojoje byloje procedūra“, siejamą su 396 straipsnio 10 dalimi, specialios bausmės ribos (apatinė riba ir viršutinė riba) gali būti sumažintos trečdaliu, jeigu atitinkamas asmuo pripažįsta savo kaltę ir jeigu teismas pripažįsta tą pačią faktinę padėtį, kurią pripažino šis asmuo. Rumunijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose nurodo, kad taikant šias nuostatas bausmės trukmė gali būti sutrumpinta nuo 4 metų ir 8 mėnesių iki 1 120 dienų, t. y. 3 metų, 1 mėnesio ir 10 dienų(80).
82.      Galiausiai pagal Įstatymo Nr. 143/2000 15 straipsnį, jeigu kaltinamasis baudžiamajame procese praneša apie kitus asmenis, padariusius su narkotikais susijusius nusikaltimus, ir padeda valdžios institucijoms juos nustatyti ir vykdyti jų baudžiamąjį persekiojimą, įstatyme numatytos bausmės ribos sumažinamos perpus. Rumunijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose nurodo, kad taikant šią nuostatą bausmės trukmė gali būti sutrumpinta nuo 1 120 dienų, t. y. nuo 3 metų 1 mėnesio ir 10 dienų, iki 560 dienų, t. y. vienų metų, 6 mėnesių ir 20 dienų(81).
83.      Reikėtų pridurti, kad, be šių bausmės sumažinimo galimybių, Rumunijos teismai taip pat gali atidėti bausmės vykdymą pagal Baudžiamojo kodekso 91 straipsnį, jei bausmės dydis neviršija 3 metų(82). Be to, atrodo, kad pagal Rumunijos teisę iš nacionalinio teismo neatimama galimybė pakeisti nusikalstamos veikos kvalifikavimą, palyginti su tuo, kaip ji kvalifikuota kaltinamajame akte, nes ši galimybė leistų taikyti švelnesnę sankciją(83).
84.      Nors suprantu visus šiuos patikslinimus ir skaičiavimus, ir darau tai su deramu atsargumu, nes kalbama apie Rumunijos teisės taikymą, pažymiu, kad Teisingumo Teismo turima informacija rodo, jog teismui, kuris skyrė DZ septynerių metų laisvės atėmimo bausmę, nacionalinės teisės nuostatos nekliudė individualizuoti bausmę atsižvelgiant į visas konkretaus atvejo aplinkybes. Taigi šis teismas galėjo diferencijuoti bausmę, atsižvelgdamas į konstatuotos nusikalstamos veikos sunkumą, ir prireikus ją sumažinti žemiau minimalios septynerių metų ribos. Taigi minėtas teismas pagal Rumunijos teisę galėjo atsižvelgti į tokias aplinkybes, kaip aptariamas mažas narkotikų kiekis ir tai, kad, regis, šie narkotikai buvo įvežti asmeniniam DZ ir jo sutuoktinės vartojimui, kaip į lengvinančias atsakomybę, kad sumažintų bausmę pagal Rumunijos teisėje nustatytas proporcijas(84). Tai, ar į lengvinančias aplinkybes nagrinėjamu atveju reikėjo atsižvelgti, ar ne, turi įvertinti tik Rumunijos teismas, atsižvelgdamas, be kita ko, į turimus įrodymus ir DZ elgesį. Taip pat primenu, kad pirmosios instancijos teismo sprendimas galėjo būti apskųstas ir tada Curtea de Apel Constanța (Konstancos apeliacinis teismas) galėjo patikrinti DZ paskirtos bausmės proporcingumą.
85.      Reikėtų patikslinti, jog Pagrindų sprendimo 2002/584 15 straipsnio 2 dalyje aiškiai nurodyta, kad vykdančioji teisminė institucija gali prašyti skubiai pateikti būtinos papildomos informacijos, jei mano, kad išduodančiosios valstybės narės praneštos informacijos nepakanka sprendimui dėl perdavimo priimti. Be to, remiantis šio pagrindų sprendimo 15 straipsnio 3 dalimi, išduodančioji teisminė institucija gali bet kuriuo metu vykdančiajai teisminei institucijai nusiųsti bet kokią papildomą naudingą informaciją(85). Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos galima daryti išvadą, kad, tikrindama išduodančiojoje valstybėje narėje taikytinas taisykles, vykdančioji teisminė institucija negali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderio, remdamasi pačios surinktais duomenimis apie šias taisykles, kai ji nepaprašė išduodančiosios teisminės institucijos pateikti dėl jų papildomos informacijos(86). Be taisyklių, susijusių su bausmės nustatymu, išduodančiosios teisminės institucijos prireikus galima paprašyti informacijos, susijusios su bausmės vykdymo tvarka(87), galimybe paduoti kasacinį skundą ir taisyklėmis, kuriomis reglamentuojamas malonės suteikimas.
IV.    Išvada
86.      Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į rechtbank Amsterdam (Amsterdamo apylinkės teismas, Nyderlandai) pateiktus prejudicinius klausimus:
2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos, iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR, 1 straipsnio 3 dalis, siejama su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnio 3 dalimi,
turi būti aiškinama taip:
vykdančioji teisminė institucija, turinti priimti sprendimą dėl asmens, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, perdavimo, negali atsisakyti jį vykdyti, motyvuodama tuo, kad kyla grėsmė, jog perdavus šį asmenį išduodančiajai valstybei narei jis turės atlikti šioje nuostatoje įtvirtintam bausmių proporcingumo principui prieštaraujančią bausmę, išskyrus atvejus, kai:
–        pirma, ši teisminė institucija turi objektyvių, patikimų, tikslių ir tinkamai atnaujintų duomenų, patvirtinančių, kad yra sisteminių ar bendrų trūkumų, arba trūkumų, turinčių poveikį objektyviai identifikuojamai asmenų grupei, kuriai priklauso atitinkamas asmuo, taikant minėtoje Pagrindinių teisių chartijos nuostatoje įtvirtintą bausmių proporcingumo principą, o tai reikštų, kad pagal išduodančiojoje valstybėje narėje galiojančias taisykles nacionaliniai teismai dėl tam tikrų kategorijų nusikalstamų veikų neturi įgaliojimų atsižvelgti į individualias konkretaus atvejo aplinkybes individualizuodami bausmę, ir,
–        antra, minėta teisminė institucija konstatuoja, kad konkrečiomis nagrinėjamos bylos aplinkybėmis yra svarių ir pagrįstų priežasčių manyti, kad, atsižvelgiant į išvadą, jog išduodančiojoje valstybėje narėje paskirta bausmė akivaizdžiai ir labai smarkiai viršija tai, kas būtina siekiant nubausti už atitinkamą nusikalstamą veiką, šiam asmeniui akivaizdžiai kils tokia grėsmė, jeigu bus perduotas tai
valstybei narei.
1      Originalo kalba – prancūzų.
i Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34.
3      OL L 81, 2009, p. 24, toliau – Pagrindų sprendimas 2002/584.
4      Žr., be kita ko, Carrera, S., Guild, E. ir Hernanz, N., „Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System“, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Bruxelles, Nr.  55, 2013, visų pirma 3.1 punktą „Proportionality“; Helenius, D., „Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?“, New Journal of European Criminal Law, vol. 5, Nr. 3, Intersentia, Mortsel, 2014, p. 349–369; Glerum, V. ir Kijlstra, H., „EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?“, Review of European and Comparative Law, vol. 54, Nr. 3, Liublino Jono Pauliaus II-ojo katalikiškasis universitetas, Liublinas, 2023, p. 125–145; Klaus, W., Włodarczyk-Madejska, J. ir Wzorek, D., „In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System“, Central and Eastern European Migration Review, vol. 10 Nr. 1, Varšuvos universiteto Migracijos tyrimų centras, Varšuva, 2021, p. 95–117; Klip, A., „Transposition and Implementation of the Framework Decision“, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, skelbiamas internete adresu https://improveaw.eu/media/90, visų pirma 2.5.4 punktą „Proportionality of issuing an EAW“, 2.5.6 punktą „Proportionality revisited“ ir 2.6.3 punktą „Proportionality of executing an EAW“; Mitsilegas, V.,  „EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe“, Hart Publishing, Oxford, 2016, visų pirma p. 142–146; Shabbir, A., „Proportionality“, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project, skelbiamas internete adresu https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, p. 34–38, ir Xanthopoulou, E., „The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment“, New Journal of European Criminal Law, vol. 6, Nr. 1, Intersentia, Mortsel, 2015, p. 32–52.
5      Priešingai nei kituose teisės aktuose dėl pripažinimo baudžiamosiose bylose. Žr., be kita ko, 2014 m. balandžio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/41/ES dėl Europos tyrimo orderio baudžiamosiose bylose (OL L 130, 2014, p. 1) 6 straipsnio 1 dalies a punktą, kuriame nustatyta, kad „išduodančioji institucija gali išduoti ETO tik tuo atveju, kai <...> išduoti ETO yra būtina ir proporcinga 4 straipsnyje nurodyto proceso tikslu, atsižvelgiant į įtariamojo arba kaltinamojo teises“ (kursyvu išskirta mano).
6      Žr. 2008 m. birželio 18 d. Europos Sąjungos Tarybos paskelbtą Europos arešto orderio išdavimo vadovą (8216/2/08 REV 2) ir jo 2010 m. gruodžio 17 d. patikslintą versiją (17195/1/10 REV 1). 2017 m. Komisija peržiūrėjo šį vadovą: žr. 2017 m. rugsėjo 28 d. Komisijos pranešimą „Europos arešto orderio išdavimo ir vykdymo vadovas“ (C(2017) 6389 (OL C 335, 2017, p. 1). Pastarasis buvo peržiūrėtas 2023 m. (C(2023) 7782 (OL C, C/2023/1270); toliau – 2023 m. vadovas).
7      Žr. 2014 m. vasario 27 d. Europos Parlamento rezoliuciją su rekomendacijomis Komisijai dėl Europos arešto orderio persvarstymo (2013/2109(INL) (OL C 285, 2017, p. 18), įskaitant „proporcingumo patikrinim[ą] priimant sprendimus, kuriems taikomas tarpusavio pripažinimo principas, atsižvelgiant [į] visus susijusius veiksnius ir aplinkybes, pvz., nusikalstamos veikos sunkumo laipsnį, tai, ar byla parengta nagrinėti, poveikį asmens, kurio atžvilgiu prašoma imtis veiksmų, teisėms, įskaitant asmeninio ir šeimos gyvenimo apsaugą, patiriamas išlaidas ir esamas tinkamas švelnesnio pobūdžio alternatyvias priemones“ (7 punkto b papunktis ir priedas).
8      Žr. 2023 m. vadovą (2.4 punktas „Proporcingumo principas“, konkrečiai p. 18).
9      Žr. 2023 m. vadovą (2.4 punktas „Proporcingumo principas“, konkrečiai p. 19).
10      Žr., be kita ko, generalinio advokato Y. Bot išvadą bylose Aranyosi ir Căldăraru (C‑404/15 ir C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, 145–155 punktai) ir generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvadą byloje Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782, 38 punktas).
11      Žr., be kita ko, 2023 m. sausio 31 d. Sprendimą Puig Gordi ir kt. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 144 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) (toliau – Sprendimas Puig Gordi ir kt.). Atliekant proporcingumo kontrolę, kurią turi atlikti išduodančioji teisminė institucija, atsižvelgiama ne tik į atitinkamo asmens teisės į laisvę suvaržymus, bet ir į perdavimo procedūros poveikį šio asmens socialiniams ir šeimos santykiams, kai jis yra kitoje valstybėje narėje nei išduodančioji valstybė narė: žr. 2019 m. spalio 9 d. Sprendimą NJ (Vienos prokuratūra) (C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, 44 punktas).
12      Žr. 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Openbaar Ministerie (Briuselio karališkasis prokuroras) (C‑627/19 PPU, EU:C:2019:1079, 38 punktas). Šiuo klausimu galima pateikti ir išlygų: žr., be kita ko, Glerum, V., ir Kijlstra, H., op. cit., p. 129 ir 130.
13      Apie priežastis, dėl kurių vykdančioji teisminė institucija neturėtų taikyti proporcingumo kriterijaus, rašo, be kita ko, Weyembergh, A., Armada, I. ir Brière, C., „Annex I – Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision“, Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own-Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, skelbiama internete adresu https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL-JOIN_ET(2013)510979, konkrečiai p. 37. Autorės pažymi, jog tikslas supaprastinti ir pagreitinti perdavimo procedūras reiškia, kad daugiausia patikrų, visų pirma susijusių su Europos arešto orderio proporcingumu, atliekama išduodančiojoje valstybėje narėje ir kad vykdančioji teisminė institucija pasitiki jomis. Be to, būtų sunku sutikti su tokios institucijos pritaikytu proporcingumo kriterijumi, nes šis vertinimas yra iš dalies subjektyvus ir labai priklauso nuo konkretaus atvejo faktų ir aplinkybių, taip pat nuo išduodančiosios valstybės narės baudžiamosios politikos. Norėdama taikyti tokį kriterijų, vykdančioji teisminė institucija turėtų turėti tam tikrų žinių apie tos valstybės narės baudžiamosios teisenos sistemą. Atsižvelgiant į tai, reikia pabrėžti, kad vykdančiosios teisminės institucijos turima diskrecija, kiek tai susiję su neprivalomojo nevykdymo pagrindais, leidžia jai tam tikru mastu atsižvelgti į proporcingumo principą.
14      Žr. 2023 m. vadovą (5.8 punktas „Proporcingumas – vykdančiosios valstybės narės vaidmuo“, p. 57). Tuo pačiu klausimu taip pat žr. šios išvados 7 išnašoje nurodytą Parlamento rezoliuciją, kurios priede pateikiamas toks pasiūlymas: „kai vykdančioji institucija turi pagrindo manyti, kad priemonė neproporcinga, ji gali konsultuotis su sprendimą priėmusia institucija dėl sprendimo, kuriam taikomas tarpusavio pripažinimo principas, vykdymo svarbos. Po tokių konsultacijų sprendimą priėmusi institucija gali nuspręsti panaikinti sprendimą, kuriam taikomas tarpusavio pripažinimo principas“.
15      Žr. 2023 m. vadovą (5.8 punktas „Proporcingumas – vykdančiosios valstybės narės vaidmuo“, p. 57).
16      Toliau – Chartija.
17      Tokiam atvejui apibūdinti būtų galima pavartoti žodžių junginį „retrospective proportionality“: žr. Haggenmüller, S., „The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant“, Oñati Socio-Legal Series, vol. 3, Nr. 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (internete), 2013, p. 95–106, visų pirma p. 100 ir 101.
18      OL L 335, 2004, p. 8.
19      Per posėdį Rumunijos vyriausybė nurodė, kad DZ pateikė kasacinį skundą ir jis buvo atmestas kaip nepriimtinas.
20      2000 m. rugpjūčio 3 d. Monitorul Oficial al României, I dalis, Nr. 362, iš naujo paskelbtas 2014 m. kovo 6 d. Monitorul Oficial al României, I dalis, Nr. 163.
21      Pagal šio įstatymo 3 straipsnio 1 dalį „už pavojingų narkotikų įvežimą į šalį arba išvežimą iš jos, jų importą ar eksportą neturint tam teisės baudžiama laisvės atėmimu nuo 3 iki 10 metų ir draudimu“. Šio straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad, „[j]eigu 1 dalyje nurodytos veikos susijusios su labai pavojingais narkotikais, už jas baudžiama laisvės atėmimu nuo 7 iki 15 metų ir draudimu“.
22      Pagal šią nuostatą „bendrininkais laikomi asmenys, kurie tiesiogiai padaro tą pačią baudžiamojoje teisėje numatytą veiką“.
23      Pagal šią nuostatą „kiekviena valstybė narė imasi reikalingų priemonių, kad užtikrintų, [kad] už 2 straipsnio 1 dalies a, b ir c punktuose nurodytus nusikaltimus [narkotikų importą] būtų baudžiama įkalinimo bausmėmis, kurių ilgiausias laikas ne mažiau kaip 5–10 metų, kiekvienos iš šių aplinkybių atveju: <...> nusikaltimas susijęs su tais narkotikais, kurie daro didžiausią žalą sveikatai, arba jais padaryta didelė žala ne vieno asmens sveikatai“.
24      Vis dėlto savo rašytinių pastabų 9 punkte Rumunijos vyriausybė nurodo, kad „teiginius, susijusius su narkotikų medicininiu tikslu, išnagrinėjo pirmosios instancijos teismas, ir, įvertinęs [DZ] sutuoktinės medicininę istoriją bei jai išrašytų vaistų sudėtį, padarė išvadą, kad šie teiginiai yra melagingi“.
25      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad pagal Įstatymą Nr. 143/2000 teismas gali atidėti laisvės atėmimo bausmės vykdymą, kai ji neviršija trejų metų.
26      C‑168/21, EU:C:2022:558; toliau – Sprendimas Procureur général près la cour d’appel d’Angers.
27      Žr., be kita ko, 2025 m. rugsėjo 4 d. Sprendimą C. J. (Bausmės vykdymas išdavus EAO) (C‑305/22, EU:C:2025:665, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) (toliau – Sprendimas C. J.).
28      Žr., be kita ko, Sprendimą C. J. (40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
29      Žr., be kita ko, Sprendimą C. J.
(41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
30      Žr. Sprendimą C. J.
(42 punktas).
31      Žr. Sprendimą Procureur général près la cour d’appel d’Angers (63 punktas ir rezoliucinės dalies 2 punktas).
32      Žr. Sprendimą Procureur général près la cour d’appel d’Angers (64 punktas).
33      Žr. Sprendimą Procureur général près la cour d’appel d’Angers (65 punktas.
34      Žr. Sprendimą Procureur général près la cour d’appel d’Angers (66 punktas).
35      Žr. Sprendimą Procureur général près la cour d’appel d’Angers (67 punktas).
36      Žr. Sprendimą Procureur général près la cour d’appel d’Angers (68 punktas).
37      Kaip pažymi D. Helenius, op. cit., „tarpusavio pripažinimo principas reiškia, kad vykdančioji valstybė narė turi sutikti su bausmės dydžių skirtumais“ (p. 368) (laisvas vertimas).
38      Žr., be kita ko, 2003 m. vasario 11 d. Sprendimą Gözütok ir
Brügge (C‑187/01 ir C‑385/01, EU:C:2003:87, 33 punktas) ir 2018 m. sausio 23 d. Sprendimą Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 52 punktas). Pastarajame sprendime Teisingumo Teismas pripažino, kad vykdančiosios teisminės institucijos vertinimas, ar įvykdytos papildomos sąlygos, kurios pagal vykdančiosios valstybės narės teisę konkrečiai taikomos nepilnamečio baudžiamajam persekiojimui arba galimai nuteisimui už jį, iš tikrųjų gali lemti tai, kad būtų iš esmės persvarstyta išduodančiojoje valstybėje narėje priimtame teismo sprendime, kuriuo grindžiamas Europos arešto orderis, jau atlikta analizė. Tačiau toks persvarstymas pažeistų tarpusavio pripažinimo principą ir padarytų jį neveiksmingą. Taigi pagal šį principą vykdančiajai teisminei institucijai neleidžiama nepilnamečio, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, baudžiamosios atsakomybės vertinimo, jau atlikto išduodančiojoje valstybėje narėje priimant teismo sprendimą, kuriuo grindžiamas šis orderis, pakeisti savo vertinimu (52 punktas).
39      Žr. Lenaerts, K., „The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice“, išleista Oksfordo universitete surengto renginio Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture proga, 2015 m. sausio 30 d., konkrečiai p. 12.
40      Žr. Haggenmüller, S., op. cit., konkrečiai p. 100 ir 101. Autorė nurodo 2009 m. spalio 29 d. High Court of Justice (England & Wales) (Anglijos ir Velso Aukštasis teismas, Jungtinė Karalystė) Sprendimą Nr. 2879 Sandru v Government of Romania dėl ekstradicijos, grindžiamą dėl kaltinamojo Rumunijoje priimtu apkaltinamuoju nuosprendžiu, paskiriant 3 metų laisvės atėmimo bausmę už dešimties viščiukų vagystę ir paskerdimą. Šiame sprendime Lord Justice Elias pažymėjo, kad „tinkama bausmė iš dalies priklauso nuo kultūros <...>. Pavyzdžiui, gali būti, kad šioje byloje Rumunijos teismai gyvulių vagystę ir vėlesnį jų sunaikinimą vertina daug griežčiau, nei paprastai tai daro Anglijos teismai. Jei manoma, kad bausmė pernelyg griežta, išeitis būtų ginčyti ją Rumunijoje“ (14 ir 15 punktai).
41      Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas atsižvelgė į tai, kad tam tikroje valstybėje narėje kova su konkrečios kategorijos nusikaltimais gali būti laikoma svarbia, šiuo klausimu žr. 2023 m. gegužės 4 d. Sprendimą Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, 60–66 punktai). Savo rašytinių pastabų 80 punkte Rumunijos vyriausybė paaiškina, kad „dėl prekybos narkotikais masto ir narkotikų vartojimo, ypač tarp jaunimo ir paauglių, pražūtingo poveikio 2023 m. buvo padidintos laisvės atėmimo bausmės už nusikalstamą veiką, susijusią su „labai pavojingų“ narkotikų įvežimu į šalį, ribos. Anksčiau šios ribos buvo nuo 7 iki 15 metų, dabar jos yra nuo 10 iki 20 metų“. Šia baudžiamąja politika, grindžiama padidėjusiu prekeivių narkotikais ir narkotikus vartojančiųjų skaičiumi, siekiama ryžtingai kovoti su „labai dideliu pavojumi visuomenei“, kurį kelia narkotikų vartojimas (pvz., sunkūs kelių eismo įvykiai), siekiant prevencijos ir apsaugoti žmonių gyvybę ir sveikatą (81 punktas).
42      Žr. 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimą Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, 52, 53 ir 59 punktai).
43      Šios išvados 40 išnašoje nurodytame High Court of Justice (England & Wales) (Anglijos ir Velso Aukštasis teismas) sprendime Lord Justice Elias nurodo: „tiek, kiek tai įpareigoja mūsų teismus kvestionuoti užsienio teismo paskirtą bausmę arba išnagrinėti jos pagrįstumą, tai reikštų, kad jų būtų prašoma vykdyti funkciją, kurios jie nėra pasirengę atlikti. <...> Teismas turi mažai informacijos apie veiksnius, paskatinusius užsienio valstybės teismą skirti tokią bausmę, kokią jis paskyrė“ (14 punktas).
44      Taip pat reikėtų paminėti, kad Europos arešto orderį išdavusi teisminė institucija neturi teisės kaip šalis dalyvauti šio arešto orderio vykdymo procedūroje vykdančiojoje teisminėje institucijoje: žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 96 punktas) (toliau – Sprendimas Breian).
45      Pagal analogiją žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:649, 49 punktas) (toliau – Sprendimas Alchaster). Šiuo klausimu nesvarbu, kad situacija, dėl kurios DZ paskirta bausmė, nepatenka į Pamatinio sprendimo 2004/757 taikymo sritį. Šiuo klausimu primenu, kad pagal šio pamatinio sprendimo 2 straipsnio 2 dalį toks elgesys, kaip narkotikų importas, „nepatenka į [minėto] pamatinio sprendimo taikymo sritį, kai šios veikos kaltininkai tai darė išimtinai savo pačių asmeniniam vartojimui, kaip apibrėžta nacionalinėje teisėje“. Šiuo klausimu vis dėlto žr. 2020 m. birželio 11 d. Sprendimą Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), kuriame Teisingumo Teismas pripažino savo jurisdikciją atsakyti į prejudicinius klausimus, susijusius su Pamatinio sprendimo 2004/757 4 straipsnio 2 dalies a punktu, siejamu su jo 2 straipsnio 1 dalies c punktu, ir su Chartijos 20, 21 ir 49 straipsniais, nes nacionalinės teisės aktų leidėjas nusprendė su „didelių narkotikų kiekių“, kaip tai suprantama pagal šio pamatinio sprendimo 4 straipsnio 2 dalies a punktą, turėjimu susijusią sunkinančią aplinkybę taikyti į šio pamatinio sprendimo taikymo sritį nepatenkantiems veiksmams, t. y. narkotikų turėjimui išimtinai asmeniniam vartojimui.
46      Žr., be kita ko, 2023 m. spalio 19 d. Sprendimą G. ST. T. (Bausmės proporcingumas pažeidimo atveju) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 62 punktas) (toliau – Sprendimas G. ST. T.).
47      Žr., be kita ko, Sprendimą G. ST. T. (65 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2025 m. liepos 3 d. Sprendimą Beach and bar management (C‑733/23, EU:C:2025:515, 48 punktas; toliau – Sprendimas Beach and bar management).
48      Žr., be kita ko, Sprendimą G. ST. T. (67 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir Sprendimą Beach and bar management (49 punktas).
49      Žr., be kita ko, Sprendimą G. ST. T.  (68 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir Sprendimą Beach and bar management (50 punktas).
50      T. y. Europos Sąjungos bei Europos atominės energijos bendrijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prekybos ir bendradarbiavimo susitarimą (OL L 149, 2021, p. 10).
51      Žr. Sprendimą Alchaster (49–51 punktai).
52      Žr., be kita ko, Sprendimą Alchaster (52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
53      Žr., be kita ko, Sprendimą Alchaster (53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
54      Žr., be kita ko, Sprendimą Alchaster (54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
55      Žr., be kita ko, Sprendimą Alchaster (56 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
56      Žr., be kita ko, Sprendimą Alchaster (57 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
57      Žr., be kita ko, Sprendimą Alchaster (58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
58      Žr., be kita ko, Sprendimą Alchaster (59 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
59      Žr., be kita ko, Sprendimą Alchaster (60 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
60      C‑158/21, EU:C:2022:573.
61      Žr. mano išvadą byloje Puig Gordi ir kt. (C‑158/21, EU:C:2022:573, 85 punktas).
62      Žr. 2023 m. balandžio 18 d. Sprendimą E. D. L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas) (C‑699/21, EU:C:2023:295).
63      Žr. 2023 m. balandžio 18 d. Sprendimą E. D. L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 40, 42 ir 50 punktai).
64      Pagal analogiją žr. Sprendimą Puig Gordi ir kt. (111 punktas).
65      Pagal analogiją žr. Sprendimą Puig Gordi ir kt. (114 punktas).
66      Žr., be kita ko, Sprendimą Breian (32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija, ir 52 punktas).
67      Žr. Sprendimą Puig Gordi ir kt. (115 punktas).
68      Žr., be kita ko, Sprendimą Puig Gordi ir kt. (116 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
69      Pažymėtina, kad, kalbant apie nusikalstamą veiką, patenkančią į Pamatinio sprendimo 2004/757 taikymo sritį, būtinybė individualizuoti bausmę išplaukia iš paties pamatinio sprendimo teksto. Jo 5 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad, „nustatant bausmės griežtumą, reikėtų atsižvelgti į faktinius požymius, pvz., prekiaujamų narkotikų kiekius ir rūšį bei tai, ar nusikaltimas buvo padarytas nusikalstamo susivienijimo“.
70      C‑404/15 ir C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, 139 punktas.
71      Žr. mano išvadą byloje AV (Bendras nuosprendis) (C‑221/19, EU:C:2020:815, 35 punktas). Taip pat žr. Pradel, J., „Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal“, Cahiers de Droit, vol. 60, Nr. 4, Université Laval, Québec, 2019, p. 1129–1150; jis pažymi, kad „proporcingumo kontrolė atliekama remiantis motyvavimo kontrole“ ir kad „proporcingumas, sunkumas, motyvavimas ir individualizavimas yra neatsiejamas ir pagrįstas ketvertukas“ (p. 1149). Be to, galima pažymėti, kad „dabar teisėjas, vykdydamas savo funkcijas, turi pareigą individualizuoti ir motyvuoti, ir ji nuolat didėja. Jam proporcingumas neabejotinai yra vienas iš veiksmingiausių būdų rasti pusiausvyrą <...> „tarp įstatymo ir teisingumo“: žr. Saenko, L., „De la proportionnalité de la peine encourue“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 2017 m. spalio 24 d., Nr. 36, p. 73–76, visų pirma p. 73. Taip pat žr. Daubigney, M.-C. ir Lavielle, B., „La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal“, Revue Justice Actualités, Nr. 24, École Nationale de la Magistrature, Bordeaux, 2020, p. 117–127.
72      Pagal analogiją žr. Sprendimą Puig Gordi ir kt. (107 ir 133 punktai).
73      Pagrindinių teisių pažeidimo grėsmę turi vertinti vykdančioji teisminė institucija, atsižvelgdama į Sąjungos teisėje užtikrinamą šių teisių apsaugos lygį: žr., be kita ko, 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą GN (Vaiko interesais grindžiamas atsisakymo pagrindas) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
74      Pagal analogiją žr. Sprendimą Breian (122 punktas).
75      Šis pamatinis sprendimas buvo priimtas remiantis, be kita ko, ESS 31 straipsnio 1 dalies e punktu, kuriame buvo numatyta, kad bendrais veiksmais teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose srityje siekiama laipsniškai priimti priemones, nustatančias būtiniausias taisykles dėl nusikalstamų veikų sudėties požymių ir bausmių neteisėtos prekybos narkotikais srityje.
76      Žr. 2020 m. birželio 11 d. Sprendimą Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), pagal kurį iš šių nuostatų matyti, kad didelio kiekio narkotikų laikymą asmeniniam vartojimui valstybės narės gali savo nuožiūra vertinti kaip nusikalstamą veiką sunkinančiomis aplinkybėmis (37 punktas). Savo rašytinių pastabų 76 punkte Rumunijos vyriausybė nurodo, kad pagal Rumunijos teisę nusikaltimo sunkumo laipsnį lemia būtent narkotikų rūšies („labai pavojingi“) kriterijus. Nagrinėjamu atveju manau, kad baudžiamosios teisenos sistema, pagal kurią DZ buvo skirta septynerių metų laisvės atėmimo bausmė, išreiškiama baudžiamoji politika, kuria Rumunijoje siekiama labai griežtai bausti už nusikalstamą veiką, kurią sudaro „pavojingų ir labai pavojingų“ narkotikų įvežimas į šią valstybę narę, o tai, mano nuomone, savaime negali būti kvestionuojama taikant perdavimo mechanizmą.
77      Pasirašyta 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje. Šiuo klausimu žr. Simon, A., „La disproportion de la répression pénale devant la Cour européenne des droits de l’Homme“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux,  Nr. 36, 2017 m. spalio 24 d., p. 64–67. Žr., be kita ko, 2008 m. vasario 12 d. EŽTT sprendimą Kafkaris prieš Kiprą (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604); 2013 m. liepos 9 d. Sprendimą Vinter ir kt. prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909); 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimą Trabelsi prieš Belgiją (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010) ir 2023 m. birželio 29 d. Sprendimą Bijan Balahan prieš Švediją (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922). Kaip Europos Žmogaus Teisių Teismas nurodė 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendime Trabelsi prieš Belgiją (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), pagal Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 3 straipsnį draudžiama bausmė iki gyvos galvos, kurios de jure
arba de facto
negalima trumpinti (113 punktas). Ši Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija perteikiama Pagrindų sprendimo 2002/584 5 straipsnio 2 punkte, kuriame numatyta, kad jei už nusikalstamą veiką, dėl kurios yra išduotas Europos arešto orderis, baudžiama laisvės atėmimu iki gyvos galvos arba įkalinimu iki gyvos galvos, minėto arešto orderio vykdymui gali būti taikomas reikalavimas, kad išduodančioji valstybė narė savo teisės sistemoje turėtų nuostatas dėl skirtos bausmės ar kitokios priemonės persvarstymo gavus tokį prašymą arba ne vėliau kaip po 20 metų arba turėtų nuostatas dėl malonės suteikimo, kurio asmuo turi teisę prašyti pagal išduodančiosios valstybės narės teisę arba praktiką, siekdamas, kad tokia bausmė arba priemonė nebūtų vykdoma.
78      Pagal šią nuostatą teismas gali pripažinti lengvinančiomis aplinkybėmis: nusikalstamą veiką padariusio asmens pastangas pašalinti arba sušvelninti veikos pasekmes (a punktas) ir su padaryta nusikalstama veika susijusias aplinkybes, kurios sumažina jos sunkumą arba ją padariusio asmens keliamą grėsmę (b punktas).
79      Žr. Rumunijos vyriausybės rašytinių pastabų 85 punktą.
80      Ten pat. Savo rašytinių pastabų 11 punkte Rumunijos vyriausybė nurodo, kad pirmosios instancijos teismas skyrė mažesnę bausmę DZ sutuoktinei, nes ji pripažino padarytas veikas.
81      Žr. Rumunijos vyriausybės rašytinių pastabų 85 punktą.
82      Kaip savo rašytinių pastabų 86 punkte nurodo Rumunijos vyriausybė, pagal Baudžiamojo kodekso 91 straipsnio d punktą sprendimą dėl bausmės vykdymo atidėjimo turi priimti teismas, kuris įvertina, ar, „atsižvelgiant į nusikaltimą padariusio asmens asmenybę, jo elgesį iki nusikalstamos veikos padarymo, pastangas pašalinti arba sušvelninti nusikalstamos veikos pasekmes, taip pat jo galimybes pasitaisyti <...> paskirta pakankama bausmė ir, net jos nevykdant, nuteistasis nebedarys naujų nusikalstamų veikų“.
83      Šiuo klausimu, be kita ko, žr. Sprendimą Beach and bar management (50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
84      Neatrodo, kad tai galima padaryti tik tais atvejais, kai lengvinančios aplinkybės yra išimtinės arba jų daug, priešingai, nei buvo byloje, kurioje priimtas Sprendimas G. ST. T. (85 punktas).
85      Žr., be kita ko, Sprendimą Breian (109 punktas).
86      Pagal analogiją žr. Sprendimą Breian (122 punktas). Be to, informacija, kurios vykdančioji teisminė institucija turi teisę prašyti, gali būti susijusi tiek su nagrinėjimo, kurį ši institucija turi atlikti, pirmuoju etapu, tiek su šio nagrinėjimo antruoju etapu. Vis dėlto minėta institucija negali prašyti išduodančiosios teisminės institucijos pateikti informacijos, susijusios tik su antruoju šio nagrinėjimo etapu, jeigu mano, kad neįrodyta, jog yra sisteminių ar bendrų trūkumų arba trūkumų, turinčių poveikį objektyviai identifikuojamai asmenų grupei, prie kurios priskiriamas atitinkamas asmuo: žr., be kita ko, 2023 m. sausio 31 d. Sprendimą GN (Vaiko interesais grindžiamas atsisakymo pagrindas) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
87      Visų pirma turiu omenyje paleidimo nesuėjus bausmės terminui taisykles, kurios gali šiek tiek atsverti paskirtos bausmės griežtumą.