62021CC0019
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2022 m. balandžio 7 d. (
1
)
Byla C‑19/21
I,
S
prieš
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Harleme, Nyderlandai) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija – Prieglobsčio politika – Valstybės narės, atsakingos už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai – Reglamentas (ES) Nr. 604/2013 (reglamentas „Dublinas III“) – 8 straipsnio 2 dalis – Nelydimas nepilnametis, kuris teigia turintis kitos valstybės narės teritorijoje teisėtai esantį giminaitį – 27 straipsnis – Tos kitos valstybės narės kompetentingų institucijų atsisakymas perimti prašytoją savo žinion – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 47 straipsnis – Teisė į veiksmingą teisinę gynybą“
I. Įvadas
1.
Per įvykius, kurie paprastai vadinami 2015 m. „pabėgėlių krize“, daugiau kaip 95000 nelydymų nepilnamečių paprašė tarptautinės apsaugos – jų prašymai sudarė 7 % visų Sąjungoje pateiktų tarptautinės apsaugos prašymų (
2
). Nelydimų nepilnamečių atvykimas yra nuolatinis reiškinys, labiausiai jaučiamas Graikijoje, kuri 2020 m. priėmė daugiau kaip 20 % visų prieglobsčio prašytojų, laikomų nelydimais nepilnamečiais, visoje Sąjungoje – daugiausia iš visų Sąjungos valstybių narių (
3
).
2.
Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Harleme, Nyderlandai) Teisingumo Teismui pateikė klausimus dėl reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalies (
4
), kurioje prieglobsčio prašytojams suteikiama teisė į veiksmingą teisinę gynybą nuo valstybių narių „sprendimų dėl perdavimo“, ir dėl Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio pirmos pastraipos, kurioje „kiekvienam asmeniui, kurio teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos“, suteikiama teisė į tokią gynybą teisme, aiškinimo.
3.
Pagrindinė byla susijusi su prieglobsčio prašytoju I (toliau – pareiškėjas), kuris tuo metu, kai Graikijoje pateikė tarptautinės apsaugos prašymą, buvo nelydimas nepilnametis. Pagal reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį, kai toks nepilnametis kitoje valstybėje narėje turi teisėtai esantį giminaitį, kuris gali juo pasirūpinti, ta kita valstybė narė yra atsakinga už nepilnamečio tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, jeigu tai atitinka nepilnamečio interesus.
4.
Šioje byloje pareiškėjas teigia, kad turi tokį giminaitį, t. y. tariamą dėdę S, gyvenantį Nyderlanduose. Taigi Graikijos institucijos paprašė Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (teisingumo ir saugumo valstybės sekretorius, Nyderlandai, toliau – valstybės sekretorius) perimti pareiškėją savo žinion, kad jo tarptautinės apsaugos prašymas galėtų būti išnagrinėtas Nyderlanduose ir jis tuo metu galėtų gyventi pas savo dėdę. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pateiktas pareiškėjo ir jo dėdės skundas dėl valstybės sekretoriaus sprendimo iš esmės susijęs su šio atsisakymu patenkinti minėtą prašymą.
5.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar pareiškėjui ir jo dėdei turi būti suteikta galimybė pasinaudoti teisine gynyba dėl valstybės sekretoriaus atsisakymo patenkinti prašymą ir, jeigu taip, remiantis kokiu teisiniu pagrindu (reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalimi ar Chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa, kiekviena atskirai arba kartu).
6.
Šioje byloje dar kartą (
5
) iškyla klausimas dėl dviejų reglamento „Dublinas III“ tikslų, būtent, pirma, greito atsakomybės už tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą paskirstymo tarp valstybių narių ir, antra, atitinkamų asmenų pagrindinių teisių apsaugos užtikrinimo ypač tais atvejais, kai valstybės narės susiduria su nelydimais nepilnamečiais, laikomais itin pažeidžiama prieglobsčio prašytojų grupe, trapios pusiausvyros.
7.
Kaip paaiškinsiu toliau, mano nuomone, nors reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalis neapima nagrinėjamos situacijos, pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą nelydimam nepilnamečiui turi būti suteikta galimybė užginčyti valstybės narės institucijų atsisakymo perimti jį savo žinion pagal to reglamento 8 straipsnio 2 dalį teisinius ir faktinius pagrindus tos valstybės narės teismuose.
II. Teisinis pagrindas
8.
Reglamento „Dublinas III“ 13, 14, 16, 19 ir 39 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„13)
kaip numatyta 1989 m. Jungtinių Tautų vaiko teisių konvencijoje ir [Chartijoje], valstybės narės, taikydamos šį reglamentą, pirmiausia turėtų vadovautis vaiko interesais. Vertindamos vaiko interesus, valstybės narės turėtų visų pirma deramai atsižvelgti į nepilnamečio gerovę ir socialinę raidą, saugumo ir apsaugos aspektus bei nepilnamečio pažiūras [nuomonę], atsižvelgdamos į jo amžių ir brandą, įskaitant jo patirtį. Be to, nelydimiems nepilnamečiams dėl ypatingo jų pažeidžiamumo turėtų būti nustatytos specialios procedūrinės garantijos;
14)
kaip numatyta Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje ir [Chartijoje], taikydamos šį reglamentą, valstybės narės pirmiausia turėtų laikytis pagarbos šeimos gyvenimui principo;
<…>
16)
siekiant užtikrinti, kad būtų besąlygiškai laikomasi šeimos vientisumo ir vaiko interesų principo, dėl prašytojo nėštumo ar motinystės, sveikatos būklės arba senyvo amžiaus tarp prašytojo ir jo vaiko, brolio ir (arba) sesers ar tėvo ir (arba) motinos susiklostę priklausomumo santykiai turėtų tapti privalomu atsakomybės kriterijumi. Jei prašytojas yra nelydimas nepilnametis, aplinkybė, kad kitos valstybės narės teritorijoje yra juo pasirūpinti galintis šeimos narys arba giminaitis, taip pat turėtų tapti privalomu atsakomybės kriterijumi;
<…>
19)
siekiant užtikrinti veiksmingą atitinkamų asmenų teisių apsaugą, reikėtų įtvirtinti teisines garantijas ir teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę, kai priimami sprendimai dėl perdavimo atsakingai valstybei narei, laikantis visų pirma [Chartijos] 47 straipsnio. <…>
<…>
39)
šiame reglamente gerbiamos pagrindinės teisės ir laikomasi principų, pripažįstamų visų pirma [Chartijoje]. Visų pirma šiuo reglamentu siekiama užtikrinti visišką Chartijos 18 straipsnyje garantuotos teisės į prieglobstį laikymąsi ir jos 1, 4, 7, 24 ir 47 straipsniuose pripažintų teisių laikymąsi. Todėl šis reglamentas turėtų būti atitinkamai taikomas“.
9.
Reglamento 8 straipsnio „Nepilnamečiai“ antroje pastraipoje nustatyta:
„Kai prašytojas yra nelydimas nepilnametis (
6
), kitoje valstybėje narėje turintis teisėtai esantį giminaitį (
7
), ir, jei individualiai ištyrus nustatoma, kad tas giminaitis gali juo pasirūpinti, ta valstybė narė sujungia nepilnametį su jo giminaičiu ir yra atsakinga valstybė narė, jei tai atitinka nepilnamečio interesus.“
10.
Reglamento „Dublinas III“ VI skyriaus II skirsnyje „Perėmimo savo žinion procedūros“ pateikti 21 ir 22 straipsniai, kuriuose nustatytos valstybių narių pareigos, taikomos teikiant prašymą perimti savo žinion ir į jį atsakant. 21 straipsnio 1 dalies atitinkamose nuostatose įtvirtinta:
„Jei valstybė narė, kuriai buvo pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas, mano, kad už to prašymo nagrinėjimą yra atsakinga kita valstybė narė, ji gali kuo skubiau ir jokiu būdu ne vėliau kaip per tris mėnesius nuo to prašymo pateikimo <…> dienos paprašyti, kad ta kita valstybė narė perimtų prašytoją savo žinion.
<…>“
11.
22 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „prašoma valstybė narė atlieka reikalingus patikrinimus ir sprendimą dėl prašymo perimti prašytoją savo žinion pateikia per du mėnesius nuo prašymo gavimo dienos“.
12.
Reglamento „Dublinas III“ VI skyriaus IV skirsnyje „Procedūrinės garantijos“ pateiktas 27 straipsnis, kurio 1 dalyje nustatyta:
„Prašytojas <…> turi teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę ir gali pateikti teismui skundą dėl sprendimo dėl perdavimo faktinių ir teisinių pagrindų arba prašyti jį peržiūrėti.“
III. Faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniuose teismuose ir prejudiciniai klausimai
13.
Pareiškėjas yra Egipto pilietis, gimęs 2002 m. 2019 m. gruodžio 23 d., kai jam dar nebuvo sukakę 18 metų, jis Graikijoje pateikė tarptautinės apsaugos prašymą.
14.
Pareiškėjas per Graikijos institucijų vykdytą procedūrą, skirtą pagal reglamente „Dublinas III“ nurodytus kriterijus už jo prašymo nagrinėjimą atsakingai valstybei narei (toliau – Dublino procedūra) nustatyti, Graikijos institucijoms nurodė, kad nori susijungti su S, kuris, kaip teigė pats pareiškėjas, yra jo dėdė ir gyvena Nyderlanduose.
15.
2020 m. kovo 10 d. Graikijos institucijos pagal reglamento „Dublinas III“ 21 straipsnį pateikė Nyderlandų kompetentingoms institucijoms, būtent – valstybės sekretoriui, prašymą perimti savo žinion. Prašymas buvo grindžiamas to reglamento 8 straipsnio 2 dalyje nustatytu atsakomybės kriterijumi.
16.
2020 m. gegužės 8 d. valstybės sekretorius atmetė prašymą perimti savo žinion, motyvuodamas tuo, kad negalima nustatyti pareiškėjo ir S giminystės ryšio.
17.
2020 m. gegužės 28 d. Graikijos institucijos paprašė valstybės sekretoriaus persvarstyti jo sprendimą pagal Reglamento Nr. 1560/2003 (
8
) (toliau – Įgyvendinimo reglamentas) 5 straipsnio 2 dalį.
18.
2020 m. birželio 11 d. raštu valstybės sekretorius dar kartą patvirtino savo išvadą dėl to, kad nepakanka įrodymų, jog pareiškėją su S sieja giminystės ryšys, ir atmetė prašymą dėl pakartotinio nagrinėjimo.
19.
2020 m. birželio 24 d. pareiškėjas ir S apskundė valstybės sekretoriaus atsisakymą perimti pareiškėją savo žinion. 2020 m. birželio 26 d. raštu valstybės sekretorius pripažino šį skundą akivaizdžiai nepriimtinu ir pažymėjo, kad reglamente „Dublinas III“ nėra nuostatų, pagal kurias tarptautinės apsaugos prašytojai galėtų užginčyti atsisakymą patenkinti prašymą perimti savo žinion.
20.
Tą pačią dieną pareiškėjas ir S apskundė tame rašte išdėstytą sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme (
9
).
21.
Tame teisme pareiškėjas (
10
) teigia, kad, atsisakydamas jį perimti savo žinion, valstybės sekretorius neatsižvelgė į jo interesus ir taip pažeidė reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį. Taigi pagal to reglamento 27 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą jam turi būti užtikrinta veiksminga teisinė gynyba dėl valstybės sekretoriaus atsisakymo patenkinti prašymą.
22.
Pareiškėjas taip pat teigia, kad Teisingumo Teismui priėmus sprendimus Ghezelbash (
11
) ir Karim (
12
), buvo sustiprinta prieglobsčio prašytojų teisių apsauga Sąjungoje, todėl šiems asmenims apskritai turėtų būti suteikta galimybė ginčyti neteisingą reglamento „Dublinas III“ III skyriuje numatytų kriterijų taikymą nustatant už jų tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą atsakingą valstybę narę.
23.
Valstybės sekretoriaus nuomone, pareiškėjas neturi teisės apskųsti teisme jo atsisakymą perimti pareiškėją savo žinion. Šiuo klausimu valstybės sekretorius teigia, kad reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalyje teisių gynimo priemonė numatyta tik tuo atveju, kai priimamas „sprendimas dėl perdavimo“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Jis pažymi, kad atsakingos valstybės narės nustatymo procesas vyksta tik valstybių narių kompetentingų institucijų lygmeniu ir per jį prieglobsčio prašytojams nesuteikiama teisė ginčyti valstybės narės kompetentingų institucijų atsisakymą perimti juos savo žinion (
13
).
24.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal jo turimą informaciją Graikijos institucijos nusprendė nenagrinėti pareiškėjo pateikto tarptautinės apsaugos prašymo tol, kol bus nagrinėjama pagrindinė byla.
25.
Jis taip pat pažymi, kad valstybės narės (konkrečiai Vokietija, Austrija, Švedija, Vokietija ir anksčiau – Jungtinė Karalystė) labai skirtingai vertino klausimą, ar turi būti numatyta teisių gynimo priemonė tuo atveju, kai prieglobsčio prašytojas nori užginčyti valstybės narės atsisakymą jį „perimti savo žinion“.
26.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat mano, kad reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „sprendimas dėl perdavimo“ turi būti aiškinama plačiai, nepaisant to, ar ji siejama su Chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa. Jo nuomone, šio reglamento 27 straipsnio 1 dalies siauras aiškinimas būtų savavališkas ir nepateisinamas. Be to, kadangi tik valstybių narių kompetentingos institucijos gali pradėti reglamento „Dublinas III“ 37 straipsnio 2 dalyje numatytą „taikinimo procedūrą“, būtų neįmanoma daryti išvados, kad šioje nuostatoje prieglobsčio prašytojams jau suteikta veiksminga teisių gynimo priemonė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą.
27.
Galiausiai, tas teismas išreiškia abejonių dėl to, ar nelydimo nepilnamečio „giminaitis“ turi teisę pats ginčyti valstybės narės, kurioje jis teisėtai gyvena, atsisakymą perimti tokį nelydimą nepilnametį savo žinion pagal reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį.
28.
Šiomis aplinkybėmis Rechtbank Den Haag, zittingsplaat Haarlem (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Harleme) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [reglamento „Dublinas III“] 27 straipsnis, prireikus siejamas su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad prašoma valstybė narė prašytojui, kuris yra prašančiojoje valstybėje narėje ir nori būti perduotas pagal [Reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį], arba jo [giminaičiui], kaip tai suprantama pagal [tą nuostatą], privalo suteikti galimybę teisme pasinaudoti veiksminga teisine gynyba dėl prašymo perimti savo žinion netenkinimo?
2.
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai ir [reglamento „Dublinas III“] 27 straipsnis nebūtų veiksmingos teisinės gynybos pagrindas, ar Chartijos 47 straipsnis, siejamas su pagrindine teise į šeimos vientisumą ir vaiko interesų apsauga (kaip įtvirtinta [reglamento „Dublinas III“] 8–10 straipsniuose ir 19 konstatuojamojoje dalyje), turi būti aiškinamas taip, kad prašoma valstybė narė prašytojui, kuris yra prašančiojoje valstybėje narėje ir nori būti perduotas pagal [reglamento „Dublinas III“] [8 straipsnio 2 dalį], arba jo [giminaičiui], kaip tai suprantama pagal [tą nuostatą], privalo suteikti galimybę teisme pasinaudoti veiksminga teisine gynyba dėl prašymo perimti savo žinion netenkinimo?
3.
Jeigu į [1] arba [2] klausimą būtų atsakyta teigiamai, kaip ir kuri valstybė narė turi pranešti prašytojui arba jo šeimos nariui [giminaičiui] apie prašomos valstybės narės sprendimą netenkinti prašymo ir teisę apskųsti tokį sprendimą?“
29.
2021 m. sausio 12 d. prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo įregistruotas 2021 m. sausio 13 d. Pareiškėjas, S, Graikijos, Prancūzijos, Nyderlandų ir Šveicarijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija pateikė rašytines pastabas. 2021 m. sausio 11 d. įvykusiame posėdyje dalyvavo pareiškėjo, S, Graikijos, Nyderlandų, Belgijos vyriausybių ir Komisijos atstovai.
IV. Vertinimas
30.
Reglamente „Dublinas III“ nustatyti kriterijai ir mechanizmai, pagal kuriuos nustatoma, kuri valstybė narė yra atsakinga už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės Sąjungoje pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą. Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje aiškiai nurodyta, kad juo siekiama užtikrinti, kad bet kuris toks prašymas būtų išnagrinėtas, bet taip pat kad už tai būtų atsakinga tik viena valstybė narė (nustatyta atsižvelgiant į reglamento „Dublinas III“ III skyriuje pateiktus kriterijus). Jeigu valstybė narė, kuriai buvo pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas, remdamasi šiais kriterijais, mano, kad už to prašymo nagrinėjimą yra atsakinga kita valstybė narė, pirmoji valstybė narė (toliau – prašančioji valstybė narė) prašo, kad antroji valstybė narė (toliau – prašoma valstybė narė) perimtų prieglobsčio prašytoją savo žinion (tam ji pateikia prašymą perimti savo žinion) (
14
).
31.
Nagrinėjamu atveju tokį prašymą perimti savo žinion Nyderlandų institucijoms išsiuntė atitinkamos Graikijos institucijos. Prašymas buvo grindžiamas reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalimi, kurioje nustatytas „privalomas atsakomybės kriterijus“ (
15
), skirtas nelydimiems nepilnamečiams apsaugoti, juos sujungiant su „giminaičiais“ (
16
). Valstybės sekretorius atmetė prašymą, motyvuodamas tuo, kad negalima nustatyti giminystės ryšio tarp pareiškėjo ir jo tariamo dėdės S. Jie abu nori užginčyti šį atsisakymą Nyderlandų teismuose, tikėdamiesi, kad pareiškėjas bus perduotas šiai valstybei narei ir susijungs su S.
32.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismui pateikė tris klausimus. Pirmieji du klausimai susiję su veiksmingos teisinės gynybos dėl šio atsisakymo buvimu ir su tokios teisinės gynybos teisiniu pagrindu. Trečiasis klausimas, kuris priklauso nuo atsakymo į pirmuosius du klausimus, susijęs su jos praktiniais aspektais.
33.
Tolesniuose skirsniuose paeiliui išnagrinėsiu kiekvieną iš šių klausimų. Pirmiausia paaiškinsiu, kodėl manau, kad reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalies taikymo srities negalima išplėsti taip, kad į ją patektų teisinė gynyba tuo atveju, kai prieglobsčio prašytojas ginčija prašomos valstybės narės atsisakymą (šiuo atveju – Nyderlandų atsisakymą) perimti jį savo žinion (A skirsnis). Toliau konstatuosiu, kad, kai šis atsisakymas susijęs su prašymu perimti savo žinion, grindžiamu to reglamento 8 straipsnio 2 dalimi, ši valstybė narė vis tiek privalo pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą, siejamą su jos 7 straipsniu ir 24 straipsnio 2 dalimi (teisė į šeimos gyvenimą ir vaiko interesų apsauga), suteikti nelydimam nepilnamečiui galimybę pasinaudoti veiksminga teisine gynyba (B skirsnis). Galiausiai išnagrinėsiu šios pareigos praktines pasekmes, atsižvelgdamas į visą reglamento „Dublinas III“ struktūrą (C skirsnis).
A.
Reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalis (pirmasis klausimas)
34.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją valstybei narei, kuriai pagal šio reglamento 8 straipsnio 2 dalį pateiktas prašymas perimti savo žinion ir kuri tokio prašymo netenkina, tenka pareiga užtikrinti atitinkamam nelydimam nepilnamečiui ir (arba) jo tariamam giminaičiui veiksmingą teisinę gynybą teisme.
35.
Kaip ir visos byloje dalyvaujančios šalys, priešingai nei pareiškėjas ir S, manau, kad reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalyje nenustatyta tokia šios valstybės narės pareiga.
36.
Primenu, kad šioje nuostatoje nurodyta, jog „prašytojas“ arba „kitas 18 straipsnio 1 dalies c arba d punkte nurodytas asmuo“ (t. y. iš esmės ir tarptautinės apsaugos prašytojas) turi teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę, t. y. teisę pateikti teismui skundą dėl sprendimo dėl perdavimo faktinių ir teisinių pagrindų arba prašyti jį peržiūrėti.
37.
Iš šios formuluotės visų pirma išplaukia, kad tarptautinės apsaugos prašytojo tariamas giminaitis nėra vienas iš šios nuostatos adresatų. Tokia teise naudojasi tik pats pareiškėjas.
38.
Antra, reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalis skirta konkrečiai situacijai. Sąvoka „sprendimas dėl perdavimo“, kaip tai suprantama pagal tą nuostatą, siejamą su reglamento „Dublinas III“ 26 straipsnio 1 dalimi ir 29 straipsnio 1 dalimi (
17
), reiškia sprendimą, i) kurį priima valstybė narė, kurioje yra prieglobsčio prašytojas, ir ii) kurio dalykas – to asmens „perdavimas“ valstybei narei, kuri pagal tame reglamente nustatytus kriterijus paskiriama atsakinga už jo tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą (
18
). Toks sprendimas priimamas po to, kai pirmosios (prašančiosios) valstybės narės institucijos išsiunčia „prašymą perimti savo žinion“ (arba atitinkamais atvejais – „prašymą atsiimti“ (
19
)) atitinkamoms antrosios valstybės narės (prašomos valstybės narės) institucijoms ir tos institucijos sutinka su tokiu prašymu (
20
).
39.
Vadinasi, reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalies negalima aiškinti taip, kad joje numatyta teisių gynimo priemonė, kuria galima pasinaudoti prašomos valstybės narės (šiuo atveju – Nyderlandų) teisme dėl tos valstybės narės institucijų sprendimo netenkinti prašymo perimti savo žinion, kurį priėmus prašytojas neperduodamas antrajai valstybei narei. Situacijos, kai prieglobsčio prašytojas teigia, kad turėtų būti perduotas tam tikrai valstybei narei, tačiau ši atsisako jį perimti savo žinion (arba atsiimti), tiesiog nepatenka į šios nuostatos taikymo sritį.
40.
Nors Teisingumo Teismas pasirinko reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalį aiškinti plačiai (
21
) ir nors ši nuostata turi būti siejama su Chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa (
22
), man akivaizdu, kad šio reglamento 27 straipsnio 1 dalį aiškinti taip, kad turi būti sudaryta galimybė atlikti prašomos valstybės narės atsisakymo perimti nepilnametį, kaip antai prašytoją, savo žinion teisminę kontrolę, reikštų išplėsti tos nuostatos taikymo sritį daugiau, nei leidžia jos tekstas (
23
).
41.
Mano nuomonę šiuo klausimu patvirtina tai, kad Komisija, bandydama pertvarkyti reglamentą „Dublinas III“, pasiūlė įtraukti naują nuostatą, kurioje numatyta veiksminga teisių gynimo priemonė teisme, kai prašytojo neketinama perduoti, bet jis tvirtina, kad turi „šeimos narį“ arba nelydimų nepilnamečių atveju – „giminaitį“, teisėtai esantį kitoje valstybėje narėje (
24
).
42.
Šis pasiūlymas vėliau buvo atšauktas (
25
). Vis dėlto, mano nuomone, iš jo matyti, kad dabartinės redakcijos reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalyje nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nenumatyta teisė į veiksmingą teisinę gynybą tokiu atveju (
26
).
43.
Atsižvelgdamas į tai, dabar pereisiu prie klausimo, ar tokia teisė gali būti kildinama tik iš Chartijos 47 straipsnio pirmos pastraipos, siejamos su jos 7 straipsniu ir 24 straipsnio 2 dalimi.
B.
Chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa (antrasis klausimas)
44.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa, siejama su jos 7 straipsniu ir 24 straipsnio 2 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybė narė, kuriai pagal reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį pateiktas prašymas perimti savo žinion, privalo suteikti prieglobsčio prašytojui, kuris yra nelydimas nepilnametis, ir (arba) jo tariamam giminaičiui galimybę pasinaudoti veiksminga teisine gynyba teisme dėl jos atsisakymo patenkinti tokį prašymą.
45.
Pirmiausia reikėtų priminti, kad Chartijos 47 straipsnyje „Teisė į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą“ kodifikuotas anksčiau Teisingumo Teismo nustatytas bendrasis veiksmingos teisinės gynybos principas (
27
). Tos nuostatos pirmoje pastraipoje garantuojama teisė į veiksmingą teisinę gynybą atitinka šią teisę, numatytą 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 13 straipsnyje (
28
).
46.
Pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą kiekvienas asmuo, kurio „teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos, turi teisę į veiksmingą jų gynybą teisme“. Kaip matyti iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos, teise į veiksmingą teisinę gynybą galima remtis vien pagal šią nuostatą ir jos turinys neturi būti patikslintas kitomis Sąjungos teisės ar valstybių narių vidaus teisės nuostatomis (
29
).
47.
Vis dėlto, nepaisant to, ar tokia teisė nagrinėjamu atveju egzistuoja, iš Chartijos 47 straipsnio pirmos pastraipos matyti, kad tai reiškia, jog asmuo, kuris ja remiasi, remiasi ir viena arba daugiau „Sąjungos teisės užtikrinamų teisių ar laisvių“ (
30
). Tai reiškia, kad nagrinėjama situacija ne tik turi patekti į Sąjungos teisės taikymo sritį – priešingu atveju visa Chartija apskritai nebūtų taikoma (
31
) – bet taip pat turi būti konkreti Sąjungos teisės saugoma teisė arba laisvė, kuria naudojasi konkreti bylos šalis (
32
).
48.
Dabar pereidamas prie Chartijos 47 straipsnio pirmos pastraipos taikymo tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pirmiausia paaiškinsiu, kad, kai valstybė narė atsisako patenkinti jai pagal reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį pateiktą prašymą perimti savo žinion, šis atsisakymas ne tik akivaizdžiai patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, nes prašomos valstybės narės institucijos tokį sprendimą priima taikydamos reglamento „Dublinas III“ nuostatas (
33
), bet ir daro poveikį (ir gali faktiškai pažeisti) tam tikras konkrečias „teises <…> garantuojamas Sąjungos teisės“ atitinkamam nelydimam nepilnamečiui. Taigi pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą nepilnamečiui (bet ne jo tariamam giminaičiui) turi būti sudaryta galimybė pasinaudoti veiksminga teisine gynyba dėl tokio atsisakymo prašomos valstybės narės teismuose (1 dalis). Toliau išsamiai išdėstysiu priežastis, dėl kurių manau, kad visas reglamentas „Dublinas III“ neprieštarauja tokios teisinės gynybos pripažinimui (
34
) ir nėra prieštaravimo tarp šio reglamento bei Chartijos 47 straipsnio pirmos pastraipos (2 dalis). Galiausiai paaiškinsiu, kodėl, priešingai, nei Teisingumo Teisme baiminasi įstojusios į bylą šalys, manau, kad toks aiškinimas nelems Dublino sistemos pertvarkos (3 dalis).
1. „Teisės <…> garantuojamos Sąjungos teisės“, dėl kurių reikia veiksmingos teisinės gynybos
49.
Kaip nurodyta šios išvados 31 punkte, reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalyje nustatytas „privalomas atsakomybės kriterijus“, į kurį atsižvelgiant nustatoma, kuri valstybė narė turi nagrinėti nelydimo nepilnamečio, turinčio Sąjungoje teisėtai gyvenantį suaugusį giminaitį, pateiktą tarptautinės apsaugos prašymą. Šis kriterijus yra viršesnis už visus kitus šiame reglamente nustatytus kriterijus (
35
). Jeigu įvykdomi 8 straipsnio 2 dalyje išvardyti reikalavimai, ši nuostata reiškia, kad valstybei narei, kurioje gyvena giminaitis, tenka dvi aiškios, tikslios ir besąlygiškos pareigos: ji „sujungia nepilnametį su jo giminaičiu“ ir „yra atsakinga“ už nepilnamečio prieglobsčio prašymo nagrinėjimą (
36
).
50.
Mano nuomone, šios dvi pareigos išplaukia iš tam tikrų „teisių <…> garantuojamų Sąjungos teisės“, kaip tai suprantama pagal Chartijos 47 straipsnio 1 dalį, kurios suteikiamos nelydimiems nepilnamečiams, prašantiems tarptautinės apsaugos Sąjungoje.
1) Apie kokias „teises <…> garantuojamas Sąjungos teisės“ kalbama?
51.
Mintis, kad prieglobsčio prašytojai turi tam tikrų materialinių asmens teisių, yra neatsiejama nuo reglamento „Dublinas III“. Pažymėtina, kad šiuo reglamentu siekiama užtikrinti tam tikrų Chartija grindžiamų teisių, kurios ypač svarbios ją taikant, „visišką laikymąsi“ (
37
). Šios teisės saugomos taikant įvairias procedūrines garantijas (
38
), skirtas prieglobsčio prašytojų dalyvavimui valstybės narės, atsakingos už jų prašymų suteikti prieglobstį nagrinėjimą, nustatymo procese užtikrinti (
39
). Jos taip pat atsispindi pačioje (bent kai kurių) taisyklių, kurias Sąjungos teisės aktų leidėjas įtraukė į šį teisės aktą, struktūroje (
40
).
52.
Šiame kontekste reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalis buvo priimta siekiant aiškaus tikslo „užtikrinti, kad būtų besąlygiškai laikomasi šeimos vientisumo ir vaiko interesų principo“ (
41
), ir taip įgyvendinti Chartijos 7 straipsnyje ir 24 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas pagrindines teises, kuriomis abiem „pirmiausia turėtų vadovautis“ valstybės narės, taikydamos reglamento „Dublinas III“ nuostatas (
42
).
53.
Šiuo klausimu pirmiausia primenu, kad Chartijos 7 straipsnyje garantuojama pagrindinė teisė į „šeimos gyvenimą“. Ši teisė atitinka numatytą EŽTK 8 straipsnio 1 dalyje. Todėl ji turi būti aiškinama atsižvelgiant į atitinkamą Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) jurisprudenciją (
43
). Pagal tą jurisprudenciją „šeimos gyvenimo“ buvimas yra fakto klausimas. Ši sąvoka grindžiama šeimos branduolio (arba artimiausių šeimos narių) apsauga. Vis dėlto pripažįstama, kad šiam branduoliui nepriklausantys artimi „giminaičiai“ taip pat gali atlikti tam tikrą vaidmenį ir prisidėti prie šeimos gyvenimo (
44
). Atsižvelgiant į tai, sąvoka „šeimos gyvenimas“ gali apimti vaiko ir jo „giminaičio“ santykius, kuriais grindžiamas reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalyje nustatytas atsakomybės kriterijus (pavyzdžiui, vaiko ir jo dėdės santykius).
54.
Antra, Chartijos 24 straipsnio 2 dalyje pripažįstama, kad visuose valstybės ar privačių institucijų veiksmuose, susijusiuose su vaikais, pirmiausia turi būti vadovaujamasi vaiko interesais. Ši antroji pagrindinė teisė turi būti siejama su pirmąja (
45
). Iš tiesų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad iš reglamento „Dublinas III“ 14–16 konstatuojamųjų dalių ir, be kita ko, 6 straipsnio 3 dalies a punkto (
46
) bei 4 dalies (
47
), taip pat iš jo 8 straipsnio 2 dalies matyti, kad šeimos gyvenimo gerbimas ir, visų pirma, šeimos vientisumo išsaugojimas iš esmės atitinka vaiko interesus (
48
). Kitaip tariant, pagal vaiko „interesų“ principą dažnai reikalaujama, kad valstybės narės išsaugotų nepilnamečio šeimos vientisumą ir tam tikromis aplinkybėmis jį sujungtų su šeimos nariais arba giminaičiais ir taip visapusiškai įgyvendintų jo teisę į šeimos gyvenimą.
55.
Taigi man atrodo, kad, kai Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį, jis, remdamasis EŽTT jurisprudencija (
49
), pripažino, kad nelydimi nepilnamečiai yra ypač pažeidžiami asmenys (
50
), kurių gerovė priklauso nuo būtinos suaugusiųjų apsaugos ir priežiūros bei tinkamų priėmimo sąlygų. Nepaisant priėmimo direktyvoje nustatytų garantijų (
51
), akivaizdu, kad nelydimų nepilnamečių poreikiai apskritai geriausiai patenkinami ir jų „socialinė raida“, „saugumas“ ir „apsauga“ (
52
) geriausiai užtikrinami, jei jų tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo laikotarpiu, Sąjungos teritorijoje nesant „šeimos nario“ (
53
), jais rūpinasi suaugęs „giminaitis“ (
54
), užuot juos palikus globėjų šeimai arba (dar blogiau) apgyvendinimo centre kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra toks „giminaitis“.
56.
Darytina išvada, kad, priešingai, nei teigia Komisija ir šioje byloje dalyvaujančių valstybių narių vyriausybės, reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalis nėra tik organizacinio pobūdžio nuostata, reglamentuojanti atsakomybės paskirstymą valstybėms narėms. Joje valstybėms narėms nustatytos pareigos sujungti nelydimus nepilnamečius su jų giminaičiais, siekiant užtikrinti, kad būtų visapusiškai gerbiamos šių nepilnamečių pagrindinės teisės į „šeimos gyvenimą“ (Chartijos 7 straipsnis), ir apsaugoti jų „interesus“ (Chartijos 24 straipsnio 2 dalis). Taigi, mano nuomone, atsižvelgiant į šioje nuostatoje išvardytas konkrečias sąlygas, šios pareigos atitinka konkrečias tokių asmenų teises.
57.
Dėl išsamumo pridurčiau, kad manęs neįtikina, pirma, Komisijos ir Belgijos bei Nyderlandų vyriausybių argumentas, jog dėl to, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas jau yra pateikęs nuostatų dėl šeimos vientisumo kituose Sąjungos teisės aktuose, kaip antai Šeimos susijungimo direktyvoje (
55
), jis neketino skatinti nelydimų nepilnamečių šeimos susijungimo su giminaičiais pagal reglamentą „Dublinas III“. Jų nuomone, šiuo reglamentu visų pirma siekiama užtikrinti greitą tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą, o ne sujungti šeimas. Be to, bet kuriuo atveju, jeigu nelydimo nepilnamečio prašymas patenkinamas ir jam suteikiamas pabėgėlio statusas, jis gali pagal Priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų direktyvą (
56
) persikelti į kitas valstybės nares ir taip susijungti su savo giminaičiais.
58.
Turiu pripažinti, kad nesuprantu, kodėl aplinkybė, kad nelydimas nepilnametis tam tikras teises įgyja atitinkamai pagal Šeimos susijungimo direktyvą ir Priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų direktyvą, trukdytų jam, taikant reglamentą „Dublinas III“, remtis Chartija grindžiamomis teisėmis į „šeimos gyvenimą“ ir jo „interesų“ apsaugą.
59.
Iš tiesų šios įvairios priemonės taikomos skirtingu metu. Pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju pareiškėjas gali turėti galimybę, remdamasis Priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų direktyva arba Šeimos susijungimo direktyva, susijungti su savo dėde Nyderlanduose arba susijungti su kitais savo šeimos nariais (pavyzdžiui, motina arba tėvu) (
57
) Graikijoje po to, kai (ir jeigu) jam bus suteiktas pabėgėlio statusas. Vis dėlto tol, kol jo tarptautinės apsaugos prašymą nagrinėja Graikijos institucijos, šios dvi direktyvos jam neduotų jokios naudos ir tik pagal reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį būtų galima užtikrinti, kad jis neliktų, priešingai jo interesams, izoliuotas nuo giminaičio, kuris gali juo pasirūpinti (
58
).
60.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad negalima nepaisyti neigiamo poveikio nelydimam nepilnamečiui, atskirtam nuo „šeimos narių“ arba „giminaičių“ jo prašymo nagrinėjimo metu. Kiek man žinoma, teoriškai šis nagrinėjimas gali užtrukti iki šešių mėnesių nuo prašymo pradėti nagrinėjimo procedūrą pateikimo (
59
), o praktiškai kartais ir gerokai ilgiau (
60
). Nepilnamečio požiūriu, atsižvelgiant į jo amžių, tai gali atrodyti kaip labai ilgas laiko tarpas ir net kaip nesibaigianti situacija (
61
).
61.
Antra, taip pat nesuprantu, kodėl toks aiškinimas reiškia, kad nelydimam nepilnamečiui suteikiama teisė prašyti, kad jo prašymas būtų nagrinėjamas jo pasirinktoje valstybėje narėje – tai prieštarautų reglamento „Dublinas III“ bendrai logikai ir sudarytų palankias sąlygas pasirinkti palankiausią jurisdikciją. Tai tik reiškia, kad, jeigu tai atitinka jo interesus (
62
), jis turi teisę pagal pačią Sąjungos teisės aktų leidėjo priimtą taisyklę būti sujungtas su giminaičiu, galinčiu juo pasirūpinti kitoje valstybėje narėje, ir prašyti, kad jo prašymas suteikti prieglobstį būtų nagrinėjamas toje valstybėje narėje tam, kad būtų kuo labiau užtikrinta jo gerovė.
62.
Trečia, manęs neįtikina argumentas, kad iš reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalies nekyla jokių nelydimų nepilnamečių teisių, nes to reglamento 17 straipsnio 1 dalyje (vadinamoji suverenumo išlyga) bet kuriuo atveju valstybei narei, kurioje pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas, numatyta galimybė nukrypti nuo šiame reglamente nustatytų kriterijų ir prisiimti atsakomybę už prašymo nagrinėjimą.
63.
Iš tiesų pagal suverenumo išlygą valstybėms narėms paliekama tam tikra diskrecija dėl reglamento „Dublinas III“ nuostatų taikymo. Vis dėlto, kaip matyti iš šio reglamento 17 konstatuojamosios dalies, ši išlyga iš esmės turėtų būti taikoma dėl humanitarinių priežasčių ir kaip apsauga nuo prašytojų pagrindinių teisių galimų pažeidimų, pavyzdžiui, siekiant sujungti šeimą, o ne ją išskirti.
64.
Bet kuriuo atveju šios „išlygos“, kuri yra įtraukta į antrinės teisės aktą, taikymą neišvengiamai riboja Chartijoje garantuojamos pagrindinės teisės (
63
). Taigi (hipotetiniai) interesai, kuriais valstybė narė gali (išimties tvarka) remtis, siekdama nukrypti nuo reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalies, negali būti svarbesni už nelydimo nepilnamečio interesus būti sujungtam su savo giminaičiu pagal šią nuostatą (
64
). Vadinasi, nors Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad vaiko „interesų“ principu negalima remtis siekiant įpareigoti valstybes nares taikyti suvereniteto [suverenumo] išlygą (
65
), daugeliu atveju juo tikrai galima remtis siekiant neleisti joms to daryti (
66
).
65.
Galiausiai pažymėtina, kad, mano nuomone, tokioje situacijoje, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, kyla grėsmė dar vienai „teisei <…> garantuojamai Sąjungos teisės“, kaip tai suprantama pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą, t. y. nelydimo nepilnamečio teisei į tinkamą, nešališką ir teisingą su juo susijusio prašymo perimti savo žinion nagrinėjimą.
66.
Iš tiesų reglamente „Dublinas III“ (ir Įgyvendinimo reglamente) valstybių narių valdžios institucijoms nustatytos tam tikros pareigos visų pirma dėl anksčiau galiojusio reglamento 8 straipsnio 2 dalies taikymo. Be kita ko, valstybė narė, pagal tą nuostatą gavusi prašymą perimti savo žinion, privalo prieš atsakydama į jį atlikti „reikalingus patikrinimus“. Ta valstybė narė„remdamasi visa turima tiesiogine ir netiesiogine informacija išsamiai ir objektyviai ištiria“ (
67
), ar įvykdyti tos nuostatos reikalavimai (
68
), ir tai darydama ji turi atsižvelgti į daugelį kitų abiejuose tuose teisės aktuose išvardytų materialinių (
69
), procesinių (
70
) bei įrodinėjimo taisyklių (
71
).
67.
Mano nuomone, šios pareigos – kartu su iš Chartijos 7 straipsnio (teisė į šeimos gyvenimą) ir 24 straipsnio 2 dalies (vaiko interesai) išplaukiančiomis pareigomis – ne tik reiškia, kad prašomos valstybės narės kompetentingos institucijos, sprendžiančios su nelydimu nepilnamečiu susijusius klausimus, privalo aktyviai veikti, siekdamos nustatyti jo interesus ir išsiaiškinti, ar įvykdyti reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalies reikalavimai; jos taip pat atspindi atitinkamą tokio nepilnamečio teisę į prašymo perimti savo žinion nešališką ir teisingą nagrinėjimą, atsižvelgiant į tokius interesus (
72
).
2) Veiksmingos teisinės gynybos teisme būtinybė
68.
Iš ankstesniame skirsnyje pateikto paaiškinimo matyti, kad, kai valstybė narė bet kokiu pagrindu atsisako patenkinti prašymą perimti savo žinion, suformuluotą remiantis reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalimi, taip – jeigu toks atsisakymas yra nepagrįstas, nemotyvuotas arba apskritai neteisėtas – gali būti pažeistos nelydimo nepilnamečio teisės, saugomos pagal Sąjungos teisę. Konkretus to sprendimo poveikis yra tas, kad prašytojas neperduodamas, taigi jis nesusijungia su savo giminaičiu. Vadinasi, šiam nepilnamečiui turi būti suteikta teisė į veiksmingą teisinę gynybą teisme, kaip tai suprantama pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą, dėl tokio sprendimo (
73
).
69.
Mano nuomone, taikant reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį, nelydimo nepilnamečio tariamam dėdei, priešingai, nesuteikiama jokių faktinių teisių. Ši nuostata skirta nelydimam nepilnamečiui ir ja siekiama apsaugoti jo teisę į jo „interesų“ (Chartijos 24 straipsnio 2 dalis) bei „šeimos gyvenimo“ (Chartijos 7 straipsnis) apsaugą. Ji nėra skirta jo „šeimos nariams“ arba „giminaičiams“ ir joje jiems nenumatyta jokių teisių.
70.
Pažymėtina, kad, jeigu tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, nelydimam nepilnamečiui nebūtų leista ginčyti prašomos valstybės narės institucijų atsisakymo jį perimti savo žinion, šis asmuo neturėtų galimybių ginti savo teisių teisme, nes bet kuriuo atveju prašančiosios valstybės narės institucijos nepriimtų jokio „sprendimo dėl perdavimo“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalį (
74
).
71.
Be to, man atrodo akivaizdu, kad tokią teisių gynimo priemonę turi suteikti prašoma valstybė narė (šiuo atveju – Nyderlandai) tos valstybės narės teisme (kaip antai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme). Iš tiesų prašančioji valstybė narė, ko gero, negalėtų jos suteikti savo nacionaliniuose teismuose. Nors Dublino sistema grindžiama abipusiu pasitikėjimu (
75
), šiuo metu ji nėra visiškai integruota sistema, kurioje A valstybės narės teismai galėtų peržiūrėti B valstybės narės administracinių institucijų priimtą sprendimą ir priimti šioms institucijoms privalomus sprendimus.
2. Chartijos 47 straipsnio pirmos pastraipos ir reglamento „Dublinas III“ tarpusavio prieštaravimo nebuvimas
72.
Konstatavęs, kad tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, tarptautinės apsaugos prašytojas turi teisę į veiksmingą teisinę gynybą pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą, siejamą su jos 7 straipsniu ir 24 straipsnio 2 dalimi, dabar išnagrinėsiu, ar reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalies tekstas, taip pat šio reglamento bendroji sistema ir tikslai, prieštarauja galimybės pasinaudoti šia teisine gynyba suteikimui.
73.
Jeigu taip būtų, tai reikštų prieštaravimą tarp reglamento „Dublinas III“ ir Chartijos 47 straipsnio pirmos pastraipos. Pirmuoju būtų apribota antrojoje garantuojama teisė (
76
). Šis apribojimas būtų leistinas tik tuo atveju, jeigu atitiktų Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje išvardytus griežtus reikalavimus, t. y. pirma, jis būtų „numatytas įstatymo“, antra, jis nekeistų teisės „esmės“ ir, trečia, jis atitiktų proporcingumo principą. Mano nuomone, jeigu iš nelydimo nepilnamečio tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, būtų visiškai atimta teisė į veiksmingą teisinę gynybą, būtų pažeista jo teisės į tokią teisinę gynybą „esmė“. Teisingumo Teismas neturėtų kito pasirinkimo, kaip tik pripažinti reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalį (arba, atsižvelgiant į aplinkybes, visą šį reglamentą) negaliojančia (-čiu).
74.
Vis dėlto yra keletas priežasčių, dėl kurių turėčiau atmesti tokį drastišką rezultatą ir padaryti išvadą, kad iš tiesų nėra jokio prieštaravimo tarp reglamento „Dublinas III“ ir Chartijos 47 straipsnio pirmos pastraipos.
75.
Pirma, mano nuomone, reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalies tekste nėra jokių užuominų apie tai, jog dėl to, kad jame numatyta teisių gynimo priemonė tik dėl „sprendimų dėl perdavimo“ (
77
), joje atmetama galimybė suteikti veiksmingą teisių gynimo priemonę nagrinėjamu atveju. Šią nuostatą Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai priėmė siekdamas sustiprinti prieglobsčio prašytojų teisminę apsaugą (
78
), o ne tam, kad ją būtų galima panaudoti kaip „kozirį“, siekiant iš jų atimti galimybę pasinaudoti veiksminga teisine gynyba kitais atvejais, nepatenkančiais į šios nuostatos taikymo sritį. Net jeigu manytume, kad 27 straipsnio 1 dalies formuluotė šiuo klausimu yra dviprasmiška, mano nuomone, nebūtų galima šios nuostatos aiškinti taip, kad ji yra tokio išsamaus pobūdžio. Iš tiesų pagal suformuotą jurisprudenciją, kai Sąjungos antrinės teisės nuostatą galima aiškinti įvairiai, pirmenybę reikia teikti pirminę teisę (įskaitant Chartija grindžiamas teises ir laisves) atitinkančiam aiškinimui, o ne tokiam, dėl kurio reikėtų konstatuoti nesuderinamumą su ja (
79
).
76.
Antra, pereidamas prie reglamento „Dublinas III“ bendros sistemos ir tikslų, pažymiu, kad dauguma Komisijos ir valstybių narių vyriausybių per posėdį ir rašytinėse pastabose pateiktų argumentų grindžiami prielaida (mano nuomone – neteisinga), kad suteikti teisių gynimo priemonę būtų nesuderinama su šio reglamento tikslu užtikrinti, kad būtų „greitai nagrinėjami tarptautinės apsaugos prašymai“ ir būtų „greitai nustatyta atsakinga valstybė narė“, taip pat su dėl to nustatytais griežtais terminais. Be kita ko, Prancūzijos vyriausybė teigia, kad praktiškai būtų neįmanoma pasinaudoti teisine gynyba, nes šie terminai ir toliau būtų skaičiuojami ir galbūt turėtų įtakos nustatant, kuri valstybė narė yra atsakinga už prašymo nagrinėjimą (
80
).
77.
Mano nuomone, šis argumentas pateiktas neatsižvelgiant į tai, kad šiuos terminus Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė siekdamas visų pirma „garantuoti veiksmingą galimybę pradėti tarptautinės apsaugos suteikimo procedūras“ (
81
) ir apsaugoti prieglobsčio prašytojų teises, įtvirtintas Sąjungos prieglobsčio acquis ir Chartijoje (
82
).
78.
Jeigu būtų pripažinta, kaip Teisingumo Teismas tai padarė Sprendime Shiri (
83
), kad reglamente „Dublinas III“ nustatyti terminai aiškiai skirti prieglobsčio prašytojams apsaugoti, reikėtų pripažinti ir tai, kad šiais terminais negalima remtis prieš prieglobsčio prašytojus, siekiant jiems neleisti pasinaudoti veiksminga teisine gynyba, ypač tais atvejais, kai tariamai pažeistos jų (kitos) Chartija grindžiamos teisės (šiuo atveju – teisė į „šeimos gyvenimą“ ir teisė į nepilnamečių „interesų“ apsaugą pagal Chartijos 7 straipsnį ir 24 straipsnio 2 dalį).
79.
Priešinga išvada lemtų gana absurdišką situaciją, kai prieglobsčio prašytojui nebūtų suteikta galimybė pasinaudoti veiksminga teisine gynyba, nes būtų daroma prielaida, kad jis pats suinteresuotas greitu reglamente „Dublinas III“ numatytų procedūrų atlikimu, taigi ir tuo, kad valstybių narių kompetentingos institucijos turėtų nevaržomą su tuo susijusią diskreciją. Žinoma, šiuo atveju būtų geriau atsižvelgti į tai, kad, jeigu prieglobsčio prašytojas nusprendžia pasinaudoti teise į veiksmingą teisinę gynybą, jis tai daro todėl, kad mano, jog jo teisių ir interesų teisminė apsauga yra svarbesnė už greitą valstybės narės, atsakingos už jo tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymą (
84
).
80.
Teisingumo Teismas, aiškindamas reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalį, yra pripažinęs, kad užsitęsęs atsakingos valstybės narės nustatymas yra neišvengiama valstybėms narėms nustatytos pareigos suteikti galimybę pasinaudoti veiksminga teisine gynyba pasekmė (
85
). Tai jam nesutrukdė padaryti išvados, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas šį reglamentą, nesiekė „prieglobsčio prašytojams garantuojamos teisminės gynybos paaukoti dėl reikalavimo skubiai nagrinėti prieglobsčio prašymus“ (
86
). Nesuprantu, kodėl šioje byloje būtų neįmanoma taikyti panašaus aiškinimo (
87
).
81.
Be to, pažymiu, kad Įgyvendinimo reglamento 12 straipsnio 2 dalyje nustatyta, jog terminų, taikomų atsakymui į prašymą perimti savo žinion arba nelydimo nepilnamečio perdavimui įvykdyti, nesilaikymas nebūtinai trukdo tęsti procedūrą arba vykdyti tokį perdavimą. Kaip suprantu, ši nuostata patvirtina, kad, kalbant apie nelydimus nepilnamečius, tikslas laikytis reglamento „Dublinas III“ nuostatose arba Įgyvendinimo reglamente numatytų griežtų terminų yra antraeilis, palyginti su tikslu užtikrinti teisingą šiuose teisės aktuose nustatytų taisyklių taikymą ir tinkamą atitinkamų asmenų apsaugą. Trumpai tariant, negalima tiesiog remtis šiais terminais, siekiant neleisti nelydimam nepilnamečiui užginčyti prašomos valstybės narės institucijų atsisakymo perimti jį savo žinion prašančiajai valstybei narei padarius išvadą, kad pagal reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą „atsakomybės kriterijų“ prašoma valstybė narė turi būti paskirta atsakinga valstybe nare.
82.
Bet kuriuo atveju yra paprastas problemos, susijusios su tuo, kad dėl teismo proceso delsiama nustatyti atsakingą valstybę narę, sprendimas. Iš tiesų, mano nuomone, greito prašymų nagrinėjimo tikslas, kurio siekiama reglamentu „Dublinas III“, reiškia, kad, tiek paisant nelydimų nepilnamečių interesų, tiek siekiant tinkamo šiuo reglamentu sukurtos sistemos veikimo, pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą tokiems nelydimiems nepilnamečiams suteikta teisių gynimo priemonė turi būti sparti (greita) (
88
).
83.
Šiuo atžvilgiu man taip pat akivaizdu, kad naudojimasis šia teisių gynimo priemone turi turėti stabdomąjį poveikį procedūrai, susijusiai su atsakingos valstybės narės nustatymu. Jeigu prašomos valstybės narės teismai galiausiai nuspręstų, kad tos valstybės kompetentingos institucijos suklydo, nes atsisakė perimti nelydimą nepilnametį, kaip antai pareiškėją, savo žinion, jų sprendimas būtų panaikintas (jeigu nebūtų pakeistas) ir tuomet tos institucijos turėtų pateikti naują atsakymą per suteiktą terminą, kuris būtų taikomas de novo (
89
). Taigi pasekmės, kurių kiltų šių terminų nesilaikymo atveju, būtų visiškai išsaugotos.
84.
Trečia, manau, kad valstybių narių pareiga užtikrinti veiksmingą teisinę gynybą nagrinėjamu atveju atitinka Sąjungos teisės aktų leidėjo tikslą įtraukti nelydimus nepilnamečius į procesą, per kurį nustatoma už jų prašymo nagrinėjimą atsakinga valstybė narė. Ši tikslą bene geriausiai atspindi reglamento „Dublinas III“ 6 straipsnio 2 dalis ir Įgyvendinimo reglamento 12 straipsnio 3 dalis bei jose nustatytos konkrečios valstybių narių pareigos (
90
).
85.
Mano nuomone, tos pačios pareigos galėtų padėti užtikrinti, kad nagrinėjamu atveju nelydimo nepilnamečio teisinė gynyba būtų veiksminga, o ne tik iliuzinė. Pavyzdžiui, visiškai galima daryti išvadą, kad, atsižvelgiant į tai, jog šios nuostatos suformuluotos pakankamai bendrai ir plačiai, jos praktiškai apima konkrečią ir tikslią prašančiosios valstybės narės pareigą nuolat informuoti nelydimo nepilnamečio atstovą apie tai, kad jos institucijos pateikė kitai valstybei narei (prašomai valstybei narei) prašymą perimti savo žinion pagal šio reglamento 8 straipsnio 2 dalį, o vėliau – apie tos kitos valstybės narės institucijų neigiamą atsakymą į šį prašymą. Tokia pareiga sudarytų sąlygas nelydimam nepilnamečiui būti informuotam apie prašomos valstybės narės sprendimo turinį ir, jeigu jis to pageidautų, jį apskųsti.
86.
Ketvirta, svarbiausia yra tai, kad valstybių narių pareiga suteikti galimybę pasinaudoti veiksminga teisine gynyba nagrinėjamu atveju iš tikrųjų gali prisidėti prie reglamento „Dublinas III“ ir Įgyvendinimo reglamento nuostatų tinkamo ir veiksmingo taikymo. Akivaizdu, kad „atsakomybės kriterijai“ ir daugybė kitų šiuose abiejuose teisės aktuose išvardytų materialinių, procesinių ir įrodinėjimo taisyklių (
91
), skirtų nelydimiems nepilnamečiams apsaugoti, tam tikru požiūriu netektų prasmės ir (arba) praktinio poveikio, jeigu valstybių narių institucijos, vertindamos prašymus perimti savo žinion, turėtų neribotą diskreciją jas taikyti ir išvengtų teisminės kontrolės visais atvejais, išskyrus tuos, kai nepilnametis turi būti perduotas kitai valstybei narei (jiems taikoma reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalis). Apskritai galėtų būti pakenkta tikslui užtikrinti, kad atsakinga valstybė narė būtų nustatyta remiantis „objektyviais bei teisingais kriterijais“ (
92
); šių taisyklių ir kriterijų taikymo skirtumai galėtų pakenkti sklandžiam reglamento „Dublinas III“, kuris grindžiamas administracinio bendradarbiavimo (
93
), solidarumo (
94
) ir tarpusavio pasitikėjimo principais (
95
), veikimui; be to, dėl valstybių narių neišsprendžiamų nesutarimų, kurių gali nepavykti pašalinti per šio reglamento 37 straipsnio 2 dalyje numatytą taikinimo procedūrą, gali net susidaryti „aklavietės“ situacija (
96
). Kraštutiniu atveju valstybė narė galėtų (jeigu norėtų) sistemingai atmesti visus jai skirtus prašymus perimti savo žinion (
97
).
87.
Atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes, abejoju, ar yra prasminga ir toliau atskirti situaciją, kai nelydimas nepilnametis turi būti perduotas (ir gali pasinaudoti reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalyje numatyta teisių gynimo priemone), nuo situacijos, kai prašoma valstybė narė atsisako jį perimti savo žinion pagal šio reglamento 8 straipsnio 2 dalį, taigi jis lieka valstybėje narėje, kurioje yra (ir, įstojusių į bylą šalių nuomone, negali pasinaudoti jokia teisine gynyba). Nesunku įsivaizduoti atvejį, kai nelydimas nepilnametis atvyksta į Graikiją ir paskui jam kažkaip pavyksta nuvykti į Nyderlandus, kur gyvena jo tariamas dėdė. Toks nepilnametis užsiimtų būtent tuo, nuo ko šiuo reglamentu siekiama atgrasyti, t. y. „antriniu judėjimu“ (vieną po kito pateikdamas tarptautinės apsaugos prašymus skirtingose valstybėse narėse). Vis dėlto, jeigu vėliau Nyderlandai pateiktų Graikijai prašymą atsiimti ir galiausiai priimtų sprendimą dėl nelydimo nepilnamečio perdavimo atgal Graikijai, toks sprendimas patektų į reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalies taikymo sritį ir nepilnametis gautų galimybę gintis Nyderlandų teismuose. Šios šalys tvirtina, kad tas pats nepilnametis negalėtų pasinaudoti tokia teisių gynimo priemone, jeigu jis (kaip pareiškėjas) laikytųsi taisyklių ir liktų Graikijoje, o Nyderlandai tiesiog atsisakytų jį perimti savo žinion (
98
).
88.
Aš, pavyzdžiui, manau, kad taikant tokį požiūrį faktiškai laimėtų tie, kurie, pažeisdami taisykles, pasirenka neteisėtą antrinį judėjimą, ir kad jį taikant nelydimiems nepilnamečiams taptų dar patraukliau neteisėtai keliauti – rizikuojant savo saugumu ir gerove – į valstybę narę, kurioje gyvena jų „šeimos narys“ arba „giminaitis“.
89.
Baigdamas šį skirsnį, norėčiau pažymėti, kad tai nebūtų pirmas kartas, kai Teisingumo Teismas nusprendžia, kad pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą valstybės narės turi užtikrinti galimybę pasinaudoti veiksminga teisine gynyba tuo atveju, kai ji nėra aiškiai numatyta taikytinuose Sąjungos teisės aktuose. Kaip vieną iš daugelio pavyzdžių galima paminėti jo neseniai priimtą Sprendimą Minister van Buitenlandse Zaken (
99
), susijusį su Vizų kodekso aiškinimu, kuriame jis būtent taip ir padarė.
3. Dublino sistemos pertvarkos link?
90.
Atrodo, kad daugelį valstybių narių vyriausybių per šį procesą išreikštų nuogąstavimų bent iš dalies sukėlė tai, kad, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, jog šiuo atveju turi būti sudaryta galimybė pasinaudoti veiksminga teisine gynyba, jis tai turėtų padaryti ir daugelyje kitų bylų, o tai galiausiai galėtų lemti Dublino sistemos pertvarką.
91.
Vis dėlto, mano nuomone, mano siūlomas sprendimas nelemtų tokio rezultato dėl trijų pagrindinių priežasčių.
92.
Pirma, negalima nepaisyti to, kad nemaža dalis (o gal net dauguma) prašymų atsiimti arba perimti savo žinion faktiškai pateikiami dėl prieglobsčio prašytojų, kurie fiziškai yra valstybėje narėje, kurioje jie norėtų, kad būtų išnagrinėtas jų tarptautinės apsaugos prašymas, ir kurie bando išvengti perkėlimo į kitą valstybę narę (taikant reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnį arba 18 straipsnio 1 dalies c arba d punktą). Tokiais atvejais šio reglamento 27 straipsnio 1 dalyje jau numatyta teisių gynimo priemonė ir išsamiai aptartas klausimas, ar turi būti sudaryta galimybė ja pasinaudoti ir jeigu taip – kada (
100
). Kaip Teisingumo Teismas pažymėjo Sprendime M.A. ir kt. (
101
), jeigu tam tikru Dublino procedūros metu galima pasinaudoti veiksminga teisių gynimo priemone, to pakanka, kad būtų apsaugotos tarptautinės apsaugos prašytojo asmens teisės.
93.
Antra, mano siūlomas sprendimas taikytinas tik esant tam tikriems scenarijams. Jis susijęs su labai konkrečios reglamento „Dublinas III“ nuostatos (8 straipsnio 2 dalies), kuro skirta tam tikrai prieglobsčio prašytojų kategorijai (nelydimiems nepilnamečiams) ir kuria siekiama užtikrinti visišką pagarbą tam tikroms pagrindinėms teisėms (Chartijos 7 straipsniui ir 24 straipsnio 2 daliai), taikymu. Tokia teisių gynimo priemonė neturėtų būti suteikta visiems prieglobsčio prašytojams, atsižvelgiant į visus tame reglamente nustatytus kriterijus.
94.
Iš tiesų, mano nuomone, išvados, kuriomis remdamasis nusprendžiau, kad nagrinėjamu atveju turi būti sudaryta galimybė pasinaudoti veiksminga teisine gynyba, galėtų būti taikomos ir tuo atveju, kai nelydimas nepilnametis, norintis būti perduotas pagal reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį, teigia, kad jo pagrindines teises (Chartijos 7 straipsnį ir 24 straipsnio 2 dalį) pažeidžia ne prašomos valstybės narės (šiuo atveju – Nyderlandų) sprendimas, o valstybės narės, kurioje yra prašytojas (šiuo atveju – Graikijos), institucijų veiksmai arba neveikimas (
102
).
95.
Pažymėtina, kad nelydimas nepilnametis gali ginčyti tokį sprendimą, remdamasis įvairiais motyvais: jis galėtų teigti, kad tos valstybės narės institucijos neišnagrinėjo prašymo perimti savo žinion pagal reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį arba nesilaikė terminų (pateikti šį prašymą arba perduoti nepilnametį) arba net kad jos neteisingai taikė šio reglamento 17 straipsnio 1 dalyje nustatytą suverenumo išlygą. Nepaisant motyvų, galiausiai už nepilnamečio prašymo nagrinėjimą atsako ta valstybė narė. Savaime suprantama, kad dėl tokio sprendimo jam faktiškai kyla pasekmių. Jis neperduodamas kitai valstybei narei, bet turi likti ten, kur yra tol, kol nagrinėjamas ir svarstomas jo tarptautinės apsaugos prašymas.
96.
Vis dėlto, trečia, akivaizdu, kad net jeigu teisė į veiksmingą teisinę gynybą būtų pripažinta tokiu atveju, taip pat nagrinėjamu atveju, bet kurios valstybės narės, nesvarbu – prašomos ar prašančiosios, bet koks sprendimas negalėtų būti ginčijamas, jeigu ir kol jis nėra galutinis.
97.
Šiuo klausimu akivaizdu, kad paskesnius prašymus perimti savo žinion prašančioji valstybė narė gali pateikti tik kol nėra pasibaigęs reglamento „Dublinas III“ 21 straipsnio 1 dalyje šiuo tikslu nustatytas privalomas terminas (
103
). Pasibaigus šiam terminui, bet koks šios valstybės narės prašymo perimti savo žinion pagal reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 2 dalį nepateikimas taptų galutinis, taigi, mano nuomone, galėtų būti apskųstas. Vis dėlto iki to momento nieko nebūtų galima ginčyti. Panašiai pasibaigus atsakymo į prašančiosios valstybės narės galutinį prašymą perimti savo žinion terminui (
104
) (arba atitinkamais atvejais pasibaigus dviejų savaičių terminui atsakyti į prašymą pakartotinai nagrinėti prašymą) (
105
) prašomos valstybės narės atsisakymas taip pat taptų galutinis ir jį būtų galima peržiūrėti. Vis dėlto bet koks iki to momento pateiktas atsisakymas, neturėtų būti ginčijamas tol, kol jis nėra galutinio sprendimo dalis arba netampa tokiu galutiniu sprendimu.
98.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes manau, kad, jeigu Teisingumo Teismas laikytųsi mano siūlomo sprendimo ir nuspręstų, kad šiuo atveju turi būti sudaryta galimybė pasinaudoti veiksminga teisine gynyba pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą, tai nelemtų pertvarkos, kurios baiminasi valstybių narių vyriausybės.
C.
Kelios pastabos dėl praktinių teisinės gynybos aspektų (trečiasis klausimas)
99.
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti teisinės gynybos, kuria, mano nuomone, turi būti leista pasinaudoti prieglobsčio prašytojui, kaip antai pareiškėjui, pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą, praktinius aspektus. Konkrečiai kalbant, jis nori sužinoti, kaip tokiam asmeniui turi būti pranešta apie prašomos valstybės narės sprendimą ir teisę jį apskųsti ir kuri valstybė narė turi tai padaryti. Mano pastabos atsakant į šį klausimą bus gana trumpos, nes jau nurodžiau, kad i) šia teisių gynimo priemone reikėtų pasinaudoti prašomos valstybės narės teismuose ir ii) ta valstybė narė turi užtikrinti, kad tokiam prieglobsčio prašytojui būtų sudaryta galimybė pasinaudoti greita teisių gynimo priemone (
106
).
100.
Norėčiau pridurti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją tais atvejais, kai nacionalinės procedūros nėra suderintos, taisyklės, kuriose numatyta teisė pateikti skundą, turi būti nustatytos kiekvienos valstybės narės teisės sistemoje pagal procesinės autonomijos principą tik su viena sąlyga, kad šios taisyklės nebūtų mažiau palankios nei taisyklės, reglamentuojančios panašias situacijas, kurioms taikoma vidaus teisė (lygiavertiškumo principas), ir, svarbiausia, kad dėl jų netaptų praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti Sąjungos teisės suteiktomis teisėmis (veiksmingumo principas) (
107
).
101.
Šie lygiavertiškumo ir veiksmingumo reikalavimai išreiškia bendrą valstybių narių pareigą užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmens teisių teisminę gynybą. Šie reikalavimai galioja ir nustatant teismus, turinčius kompetenciją nagrinėti šia teise grindžiamus ieškinius, ir apibrėžiant procesines taisykles (
108
).
102.
Man akivaizdu, kad šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi jurisdikciją aiškinti savo nacionalinę teisę, turi nustatyti, ar Nyderlanduose galiojanti peržiūros sistema atitinka šiuos reikalavimus ir kokiu mastu ji juos atitinka, taip pat ar jis kompetentingas peržiūrėti valstybės sekretoriaus sprendimą netenkinti prašymo perimti savo žinion (
109
). Atsižvelgdamas į tai, norėčiau pažymėti, kad, siekdamas užtikrinti tikrai veiksmingą teisinę gynybą, kompetentingas teismas, mano nuomone, turi atlikti visapusišką tokio sprendimo teisinių ir faktinių pagrindų peržiūrą, kad įvertintų, ar pareiškėjo teisės (
110
) buvo pažeistos, ar ne, ir prireikus panaikintų arba pakeistų ginčijamą sprendimą.
103.
Be to, iš suformuotos jurisprudencijos taip pat matyti, kad dėl teisių gynimo priemonės (pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą) veiksmingumo reikalaujama, kad atitinkamas asmuo galėtų sužinoti dėl jo priimto sprendimo motyvus arba perskaitęs patį sprendimą, arba jo prašymu pranešus jam šiuos motyvus (
111
).
104.
Šiuo klausimu manau, kad galiausiai informuoti nelydimą nepilnametį apie prašomos valstybės narės institucijų atsisakymą ir jo teisę apskųsti arba prašyti peržiūrėti tą sprendimą turi prašančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos (šiuo atveju – Graikijos institucijos), kurios vienintelės bendrauja su nelydimu nepilnamečiu (
112
).
105.
Mano nuomone, taip turi būti dėl dviejų priežasčių. Pirma, priimdamas reglamentą „Dublinas III“, Sąjungos teisės aktų leidėjas pabrėžė administracinio bendradarbiavimo svarbą (
113
) ir, atrodo, pritarė „vieno langelio“ mechanizmo sukūrimui, kuris leistų prieglobsčio prašytojams bendrauti tik su vienos valstybės narės institucijomis ir atlikti visus administracinius formalumus vienoje vietoje. Antra, man atrodo, kad šiuo atveju ši pareiga nelydimam nepilnamečiui, kaip antai pareiškėjui, padėtų išvengti rūpesčių, susijusių su bendravimu su prašančiosios ir prašomos valstybių narių (kurių kiekviena veikia pagal skirtingas taisykles) kompetentingomis institucijomis, bent jau tol, kol jis nuspręs pasinaudoti teise į veiksmingą teisinę gynybą. Taigi apskritai jam būtų užtikrinta didesnė apsauga, atitinkanti Dublino sistemos tikslus (
114
).
106.
Be to, mano nuomone, administracinio bendradarbiavimo principas neišvengiamai reiškia, kad, jeigu nelydimas nepilnametis, kaip antai pareiškėjas, apskundžia prašomos valstybės narės (šiuo atveju – Nyderlandų) kompetentingų institucijų atsisakymą perimti jį savo žinion tos valstybės narės teismuose, šios institucijos privalo informuoti prašančiosios valstybės narės (šiuo atveju – Graikijos) institucijas, kad toks skundas buvo pateiktas (
115
).
107.
Mano nuomone, tai turi būti padaryta tam, kad prašančiosios valstybės narės institucijos galėtų sustabdyti procedūrą, susijusią su atsakingos valstybės narės nustatymu, kol nagrinėjamas skundas (
116
), – toks sustabdymas būtinas siekiant užtikrinti, kad šios institucijos nepadarytų išvados, jog jos yra atsakingos už nelydimo nepilnamečio tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, ir dėl to nepradėtų nagrinėti jo prašymo suteikti prieglobstį iš esmės.
V. Išvada
108.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Harleme, Nyderlandai) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai, 27 straipsnio 1 dalies negalima aiškinti taip, kad valstybės narės privalo suteikti galimybę pasinaudoti veiksminga teisine gynyba dėl jų kompetentingų institucijų atsisakymo patenkinti prašymą perimti savo žinion, kaip tai suprantama pagal to reglamento 22 straipsnio 1 dalį, siejamą su 8 straipsnio 2 dalimi.
2.
Vis dėlto tokiu atveju pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą, siejamą su jos 7 straipsniu ir 24 straipsnio 2 dalimi, valstybė narė, kurios kompetentingos institucijos netenkino prašymo perimti savo žinion, turi suteikti galimybę atitinkamam nelydimam nepilnamečiui (bet ne jo tariamam giminaičiui) pasinaudoti tokia veiksminga teisine gynyba šios valstybės narės teismuose.
3.
Išsamios taisyklės, nustatančios praktinius tokios teisinės gynybos aspektus, turi būti nustatytos kiekvienos valstybės narės teisės sistemoje pagal procesinės autonomijos principą, atsižvelgiant į veiksmingumo ir lygiavertiškumo principus ir į prašymą perimti savo žinion pateikusių valstybės narės institucijų pareigą i) informuoti atitinkamą nelydimą nepilnametį apie prašomos valstybės narės atitinkamų institucijų pateiktą atsakymą ir ii) sustabdyti už nepilnamečio tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą tol, kol nagrinėjamas jo pateiktas skundas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Žr. Europos prieglobsčio paramos biuras (toliau – EASO), Metinė ataskaita dėl prieglobsčio padėties Europos Sąjungoje 2015 m., 2016, p. 109.
(
3
)	Žr. https://ec.europa.eu/eurostat/web/products-eurostat-news/-/ddn-20210423-1.
(
4
)	2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai (OL L 180, 2013, p. 31) (toliau – reglamentas „Dublinas III“).
(
5
)	Žr., be kita ko, 2016 m. birželio 7 d. Sprendimą Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409); 2019 m. sausio 23 d. Sprendimą M.A. ir kt. (C‑661/17, EU:C:2019:53) ir 2019 m. kovo 19 d. Sprendimą Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218).
(
6
)	Pagal reglamento „Dublinas III“ 2 straipsnio i ir j punktus šiame reglamente vartojama sąvoka „nepilnametis“ reiškia „jaunesnį nei 18 metų trečiosios šalies pilietį arba asmenį be pilietybės“, o sąvoka „nelydimas nepilnametis“ reiškia „nepilnametį, į valstybių narių teritoriją atvykstantį nelydimą <…> už jį atsakingo suaugusio asmens tol, kol toks suaugęs asmuo faktiškai ima jį prižiūrėti“.
(
7
)	Pagal reglamento „Dublinas III“ 2 straipsnio h punktą sąvoka „giminaitis“ reiškia „prašytojo suaugusią (-sį) tetą ar dėdę arba senelį ir (arba) senelę, esančius valstybės narės teritorijoje <…>“.
(
8
)	[2003 m.] rugsėjo 2 d. Komisijos reglamentas, nustatantis išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 343/2003, nustatančio valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijus ir mechanizmus, taikymo taisykles (OL L 222, 2003, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 200, klaidų ištaisymas OL L 197, 2017, p. 20), iš dalies pakeistas 2014 m. sausio 30 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentu (ES) Nr. 118/2014 (OL L 39, 2014, p. 1).
(
9
)	Prašyme priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas taip pat nurodo, kad 2020 m. liepos 2 d. Graikijos institucijos dar kartą paprašė valstybės sekretoriaus perimti pareiškėją savo žinion. 2020 m. liepos 9 d. valstybės sekretorius atmetė šį prašymą. Apie šį atmetimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjamame skunde nekalbama.
(
10
)	Kaip nurodžiau šios išvados 20 punkte, ieškovas ir S yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos šalys. Vis dėlto prašyme priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas pakartojo tik pareiškėjo argumentus.
(
11
)	2016 m. birželio 7 d. sprendimas (C‑63/15, EU:C:2016:409).
(
12
)	2016 m. birželio 7 d. sprendimas (C‑155/15, EU:C:2016:410).
(
13
)	Valstybės sekretorius nurodo, kad, nors prieglobsčio prašytojai neturi teisės į teisinę gynybą, išskyrus atvejus, aiškiai numatytus reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalyje, prašančiosios valstybės narės institucijos turi teisę visais atvejais, kai atitinkamos institucijos prašomoje valstybėje narėje atsisako perimti prieglobsčio prašytoją savo žinion, prašyti pakartotinai išnagrinėti prašymą perimti savo žinion (pagal Įgyvendinimo reglamento 5 straipsnio 2 dalį) arba inicijuoti taikinimo procedūrą, išsamiai aprašytą reglamento „Dublinas III“ 37 straipsnio 2 dalyje.
(
14
)	Žr. reglamento „Dublinas III“ 21 straipsnio 1 dalį ir 22 straipsnio 1 dalį (pateikti šios išvados 10 ir 11 punktuose).
(
15
)	Žr. reglamento „Dublinas III“ 16 konstatuojamąją dalį.
(
16
)	Norėčiau pažymėti, kad vertinant, ar prašytojas yra „nepilnametis“, reikšminga tik tarptautinės apsaugos prašymo pateikimo diena (pagal analogiją žr. 2018 m. balandžio 12 d. Sprendimą A ir S (C‑550/16, EU:C:2018:248, 39–64 punktai)). Taigi tai, kad nagrinėjamu atveju pareiškėjas, pateikęs tarptautinės apsaugos prašymą Graikijoje, šiuo metu yra sulaukęs 18 metų, nėra svarbu.
(
17
)	Reglamento „Dublino III“ 26 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „jei prašoma valstybė narė sutinka prašytoją arba kitą 18 straipsnio 1 dalies c arba d punkte nurodytą asmenį perimti savo žinion arba atsiimti, prašančioji valstybė narė praneša atitinkamam asmeniui apie sprendimą perduoti jį atsakingai valstybei narei ir atitinkamais atvejais jo tarptautinės apsaugos prašymo nenagrinėjimą“ (išskirta mano). Šio reglamento 29 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta, kad atitinkamas asmuo perduodamas „ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo <…> prašymo [tą] asmenį perimti savo žinion arba atsiimti gavimo“ (išskirta mano).
(
18
)	Šiuo klausimu taip pat žr. reglamento „Dublinas III“ 19 konstatuojamąją dalį, kurioje paaiškinta, kad to reglamento 27 straipsnio 1 dalyje numatyta teisių gynimo priemonė apima „teisinių ir faktinių aplinkybių, susiklosčiusių valstybėje narėje, kuriai perduodamas prašytojas, vertinimą“ (išskirta mano).
(
19
)	Reglamento „Dublinas III“ 23 ir 24 straipsniuose išsamiai aprašyta procedūra, taikoma „prašymams atsiimti“ (kuriuos galima pateikti tik reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies b–d punktuose numatytais atvejais). Ši byla susijusi su „prašymu perimti savo žinion“, o ne su „prašymu atsiimti“.
(
20
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. gegužės 31 d. Sprendimą Hassan (C‑647/16, EU:C:2018:368, 60 punktas) ir 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, 54 punktas).
(
21
)	Visų pirma žr. 2016 m. birželio 7 d. Sprendimą Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, 53 punktas).
(
22
)	Taip yra todėl, kad, kaip aiškiai nurodyta reglamento „Dublinas III“ 19 konstatuojamojoje dalyje, jo 27 straipsnio 1 dalis buvo priimta siekiant užtikrinti visišką Chartijos 47 straipsnio laikymąsi.
(
23
)	Kitaip tariant, toks aiškinimas būtų contra legem, taigi – nepriimtinas. Pagal analogiją žr. 2012 m. sausio 24 d. Sprendimą Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, 24 ir 25 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
24
)	Žr. Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai (nauja redakcija) (COM(2016) 270 final) 28 straipsnio 5 dalį.
(
25
)	OL C 143, 2021, p. 4.
(
26
)	Pažymėtina, kad naujausiame Komisijos pasiūlyme nėra jokios atitinkamos nuostatos (žr. Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl prieglobsčio ir migracijos valdymo, kuriuo iš dalies keičiama Tarybos direktyva 2003/109/EB ir Reglamento (ES) XXX/XXX [dėl Prieglobsčio ir migracijos fondo] pasiūlymas, 33 straipsnį (COM(2020) 610 final)).
(
27
)	Dėl bendrojo veiksmingos teisminės gynybos principo žr. 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimą Johnston (222/84, EU:C:1986:206, 18 punktas). Dėl Chartijos 47 straipsnio žr., be kita ko, vėliau priimtus 2007 m. kovo 13 d. Sprendimą Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, 37 punktas) ir 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 45 punktas).
(
28
)	Taigi pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį pirmosios teisės esmė ir taikymo sritis yra tokia, kaip antrosios, nors Sąjungos teisėje gali būti numatyta didesnė apsauga.
(
29
)	Žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą État luxembourgeois (Teisė apskųsti prašymą pateikti informaciją mokesčių srityje) (C‑245/19 ir C‑246/19, EU:C:2020:795, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
30
)	Ten pat, 55 punktas.
(
31
)	Žr. Chartijos 51 straipsnio 1 dalies išaiškinimą, be kita ko, 2013 m. vasario 26 d. Sprendime Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, 17–23 punktai).
(
32
)	Žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:659, 76 punktas). Vis dėlto šis reikalavimas Teisingumo Teismo praktikoje aiškinamas gana plačiai. Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad asmuo gali remtis bendruoju apsaugos nuo savavališko arba neproporcingo viešosios valdžios kišimosi į privačios veiklos sritį principu (žr., be kita ko, 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą État luxembourgeois (Teisė apskųsti prašymą pateikti informaciją mokesčių srityje) (C‑245/19 ir C‑246/19, EU:C:2020:795, 57 ir 58 punktai) arba teisėmis į laisvę teikti paslaugas ir į įsisteigimo laisvę, kurias jis turi pagal SESV 56 ir 49 straipsnius (žr. 2017 m. birželio 14 d. Sprendimą Online Games ir kt. (C‑685/15, EU:C:2017:452, 58 punktas)).
(
33
)	Taigi šios institucijos „įgyvendina Sąjungos teisę“, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį.
(
34
)	Nors reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalyje tokia teisinė gynyba nenumatyta (žr. mano pateiktą pirmojo klausimo analizę).
(
35
)	Išskyrus nustatytą reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 1 dalyje ir susijusį su „šeimos nario“ buvimu kitoje valstybėje narėje.
(
36
)	Išskirta mano. Šios pareigos turi būti priešpriešinamos valstybių narių diskrecijai, kurią jos turi pagal reglamento „Dublinas III“ 17 straipsnio 1 dalį, nesilaikyti atsakomybės kriterijų visų pirma dėl humanitarinių ir bendražmogiškų priežasčių, siekiant sujungti šeimos narius, giminaičius arba bet kokius kitus asmenis, susijusius šeimos ryšiais, ir išnagrinėti jose arba kitoje valstybėje narėje pateiktą tarptautinės apsaugos prašymą (žr. šio reglamento 17 konstatuojamąją dalį).
(
37
)	Žr. reglamento „Dublinas III“ 39 konstatuojamąją dalį, kurioje konkrečiai paminėtos Chartijos 1, 4, 7, 18, 24 ir 47 straipsniuose garantuojamos pagrindinės teisės.
(
38
)	Be to, kad reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalyje esant tam tikroms aplinkybėms pripažįstama teisė į veiksmingą teisinę gynybą, šiame reglamente pateiktos nuostatos, susijusios su sulaikymu (28 straipsnis), asmens duomenų saugojimo taisyklėmis (38 straipsnis), teise į informaciją (4 straipsnis), galimybe naudotis prieglobsčio procedūra (3 straipsnis) ir teise būti išklausytam (5 straipsnis).
(
39
)	2016 m. birželio 7 d. sprendimas Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409); 2016 m. birželio 7 d. Sprendimas Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410) ir 2017 m. spalio 25 d. Sprendimas Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805).
(
40
)	Šiuo klausimu žr. reglamento „Dublinas III“ 9, 13, 14, 16 ir 19 konstatuojamąsias dalis.
(
41
)	Reglamento „Dublinas III“ 16 konstatuojamoji dalis (išskirta mano).
(
42
)	Žr. to reglamento 13 ir 14 konstatuojamąsias dalis.
(
43
)	Pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį.
(
44
)	Šiuo klausimu žr. 1979 m. birželio 13 d. EŽTT sprendimą Marckx prieš Belgiją, (CE:ECHR:1979:0613JUD000683374, 45 punktas). EŽTT taip pat patvirtino, kad „šeimos gyvenimas“ neapsiriboja tik „šeimos narių“, kaip jie buvo apibrėžti 2003 m. vasario 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 343/2003, nustatančio valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijus ir mechanizmus (OL L 50, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 109), 2 straipsnyje, santykiais (žr. 2013 m. gegužės 7 d. EŽTT sprendimo L.H. ir V.S. prieš Belgiją, CE:ECHR:2013:0507DEC006742910, 73 punktą).
(
45
)	Pagal analogiją žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą État belge (Šeimos susijungimas – Nepilnametis vaikas) (C-133/19, C-136/19 ir C-137/19, EU:C:2020:577, 34 punktas).
(
46
)	Pagal šią nuostatą valstybės narės, įvertindamos vaiko interesus, tinkamai atsižvelgia į, be kita ko, šeimos susijungimo galimybes.
(
47
)	Šioje nuostatoje nurodyta, kad taikydama reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnį valstybė narė, kurioje nelydimas nepilnametis pateikė tarptautinės apsaugos prašymą, kuo skubiau imasi atitinkamų veiksmų, kad nustatytų, ar valstybių narių teritorijoje esama nelydimo nepilnamečio šeimos narių, brolių ir (arba) seserų arba giminaičių, kartu saugodama vaiko interesus.
(
48
)	Žr. 2019 m. sausio 23 d. Sprendimą M. A. ir kt. (C-661/17, EU:C:2019:53, 89 punktas).
(
49
)	EŽTT yra nusprendęs, kad nepilnamečiai, „atsižvelgiant į jų specifinius poreikius ir itin didelį pažeidžiamumą“, nusipelno didesnės apsaugos nei kiti prieglobsčio prašytojai. Valdžios institucijos turi pareigą juos apsaugoti ir imtis tinkamų priemonių, vykdydamos EŽTK 3 straipsnyje joms nustatytas pareigas imtis veiksmų. Visų pirma žr. 2012 m. sausio 19 d. EŽTT sprendimą Popov prieš Prancūziją (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, 91 punktas) ir 2014 m. lapkričio 4 d. EŽTT sprendimą Tarakhel prieš Šveicariją (CE:ECHR:2014:1104JUD002921712, 118 ir 119 punktai).
(
50
)	Žr. reglamento „Dublinas III“ 13 konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo (OL L 180, 2013, p. 96) (toliau – Priėmimo direktyva). Pagal šią direktyvą, taikomą tarptautinės apsaugos prašytojams ir per „Dublino procedūrą“ (žr. reglamento „Dublinas III“ 11 konstatuojamąją dalį ir šios direktyvos 3 straipsnį), valstybės narės „atsižvelgia į specifinius pažeidžiamų asmenų <…> poreikius“, įskaitant nepilnamečių ir nelydimų nepilnamečių poreikius (21 straipsnis), visų pirma „užtikrindamos, kad nepilnamečiai turėtų tokias gyvenimo sąlygas, kokių reikia jų fiziniam, protiniam, dvasiniam, moraliniam ir socialiniam vystymuisi“ (23 straipsnis).
(
51
)	Be kita ko, pagal Priėmimo direktyvos 24 straipsnio 2 dalį iš esmės nelydimas nepilnametis turi būti apgyvendinamas globėjų šeimoje, apgyvendinimo centre, specialiai pritaikytame priimti nepilnamečius, arba kitame nepilnamečiams gyventi tinkamame būste tik tuo atveju, jeigu jis neturi suaugusio giminaičio.
(
52
)	Žr. reglamento „Dublinas III“ 13 konstatuojamąją dalį.
(
53
)	Kai nelydimas nepilnametis turi šeimos narį kitoje valstybėje narėje, pagal reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 1 dalį tokie asmenys paprastai sujungiami. Priėmimo direktyvos 23 straipsnio 5 dalyje taip pat, be kita ko, nustatyta, kad nepilnamečiai prašytojai turi būti su savo tėvais arba su už juos atsakingu suaugusiu asmeniu, jeigu tai atitinka jų interesus.
(
54
)	Iš Priėmimo direktyvos 24 straipsnio 2 dalies taip pat matyti, kad, kai prieglobsčio prašytojas, kuris yra nelydimas nepilnametis, turi suaugusį giminaitį toje pačioje valstybėje narėje, jis apgyvendinamas su tokiu giminaičiu – žinoma, jeigu tai atitinka jo interesus.
(
55
)	2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyva 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą (OL L 251, 2003, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 224, toliau – Šeimos susijungimo direktyva).
(
56
)	Žr. 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (nauja redakcija) (OL L 337, 2011, p. 9) (toliau – Priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų direktyva) 33 straipsnį.
(
57
)	Žr. Šeimos susijungimo direktyvos 10 straipsnio 3 dalies a punktą.
(
58
)	Be to, atrodo mažai tikėtina, kad pareiškėjo dėdė (kuris teisėtai gyvena Nyderlanduose) galėtų, remdamasis Šeimos susijungimo direktyvos nuostatomis, pasikviesti pareiškėją (savo sūnėną) atvykti gyventi kartu su juo. Iš tiesų pagal tą direktyvą teisėtai gyvenantys trečiųjų šalių piliečiai naudojasi teise susijungti tik su savo sutuoktiniu, nepilnamečiais vaikais ir sutuoktinio vaikais valstybėje narėje, kurioje gyvena. Valstybės narės taip pat gali (bet neprivalo) leisti susijungti su nesusituokusiu partneriu, pilnamečiais išlaikomais vaikais arba kitais išlaikomais giminaičiais.
(
59
)	Žr. 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60) 31 straipsnio 3 dalį. Bendras laikotarpis gali trukti net iki 21 mėnesio (žr. tos direktyvos 31 straipsnio 5 dalį). Valstybės narės, žinoma, gali teikti pirmenybę nelydimų nepilnamečių pateiktų prašymų nagrinėjimui (žr. tos pačios direktyvos 31 straipsnio 7 dalies 2 punktą), tačiau neprivalo to daryti.
(
60
)	Šiuo klausimu nesutinku su Graikijos vyriausybės nuomone, kad Dublino procedūra yra tik tarpinė procedūra ir tik vienas iš etapų bendrame procese, kurį prieglobsčio prašytojai pereina nuo to momento, kai kreipėsi dėl tarptautinės apsaugos suteikimo, iki tol, kol priimamas sprendimas dėl jų prašymo suteikti prieglobstį. Man atrodo, kad šios procedūros gali turėti labai apčiuopiamų pasekmių nelydimiems nepilnamečiams, ypač tais atvejais, kai jie yra itin jauno amžiaus.
(
61
)	Pagal analogiją žr. 2012 m. sausio 19 d. EŽTT sprendimą Popov prieš Prancūziją (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, 100 punktas). Taip juo labiau būtų tuo atveju, jeigu valstybėje narėje, kurioje nelydimas nepilnametis yra fiziškai, būtų pateikiama itin daug tarptautinės apsaugos prašymų ir jai būtų sunku tokiam nepilnamečiui suteikti visą priežiūrą, kurios reikėtų atsižvelgiant į jo interesus.
(
62
)	Kaip matyti iš reglamento „Dublinas III“ 6 straipsnio 3 dalies, valstybių narių kompetentingos institucijos, nustatydamos nepilnamečio interesus, privalo atsižvelgti į įvairius veiksnius ir nepilnamečio pažiūros [nuomonė] (atsižvelgiant į jo amžių ir brandą) yra tik vienas iš jų.
(
63
)	Žr. visų pirma 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimą N.S. ir kt. (C‑411/10 ir C‑493/10, EU:C:2011:865, 64–69 ir 108 punktai).
(
64
)	EŽTT yra pripažinęs, kad imigracijos bylose „ypatingas vaiko pažeidžiamumas yra lemiamas veiksnys ir jam teikiama pirmenybė prieš [kitas] aplinkybes“ (žr. 2012 m. sausio 19 d. EŽTT sprendimo Popov prieš Prancūziją, CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, 91 punktą).
(
65
)	Žr. 2019 m. sausio 23 d. Sprendimą M.A. ir kt. (C‑661/17, EU:C:2019:53).
(
66
)	Bet kuriuo atveju šia nuostata gali remtis tik valstybė narė, kurioje prieglobsčio prašytojas pateikė tarptautinės apsaugos prašymą. Todėl vargu, ar ji susijusi su klausimu, ar prieglobsčio prašytojas gali pasinaudoti teisine gynyba dėl prašomos valstybės narės (kurioje nebuvo pateiktas ir užregistruotas prašymas suteikti prieglobstį) sprendimo.
(
67
)	Įgyvendinimo reglamento 3 straipsnio 2 dalis (išskirta mano). Taip pat žr. reglamento „Dublinas III“ 22 straipsnio 1 dalį.
(
68
)	Be kita ko, ar yra įrodytų nepilnamečio ir jo tariamo giminaičio šeimos ryšių, ar tas giminaitis yra jos teritorijoje, jo gebėjimas pasirūpinti nepilnamečiu ir ar susijungimas atitiktų šio interesus.
(
69
)	Žr., pavyzdžiui, reglamento „Dublinas III“ 6 straipsnio 3 dalį, kurioje išvardyti visi svarbūs veiksniai, į kuriuos reikia atsižvelgti siekiant įvertinti nelydimo nepilnamečio interesus, arba Įgyvendinimo reglamento 3 straipsnio 2 dalį ir 5 straipsnio 1 dalį, kuriose nustatyta, kad prašoma valstybė narė gali netenkinti prašymo perimti savo žinion tik jei, „atlikus patikrinimą“, kaip mano ta valstybė, pateiktų įrodymų nepakanka jos atsakomybei prisiimti. Taip pat žr. Įgyvendinimo reglamento 12 straipsnį.
(
70
)	Pavyzdžiui, taisyklės, susijusios su terminu, per kurį valstybė narė turi atsakyti į prašymą perimti savo žinion (reglamento „Dublinas III“ 22 straipsnio 1 dalyje arba Įgyvendinimo reglamento 5 straipsnio 2 dalyje).
(
71
)	Žr. taisykles, pateiktas, be kita ko, Įgyvendinimo reglamento II priedo A sąrašo I dalies 1 punkte, kuriose išsamiai nurodytos įvairios įrodinėjimo priemonės, kuriomis galima remtis siekiant nustatyti nelydimo nepilnamečio prašytojo „šeimos nario“, „giminaičio“ arba „ryšio“ buvimą.
(
72
)	Šiuo klausimu žr. bendrąjį Sąjungos teisėje įtvirtintą gero administravimo principą, paminėtą, be kita ko, 2014 m. gegužės 8 d. Sprendime N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, 50 punktas).
(
73
)	Man, kaip ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui (žr. šios išvados 26 punktą), akivaizdu, kad reglamento „Dublinas III“ 37 straipsnio 2 dalyje numatyta taikinimo procedūra nėra veiksminga teisių gynimo priemonė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 47 straipsnį. Nors ta procedūra neabejotinai yra „[svarbi] tiek valstybėms narėms, tiek atitinkamiems prašytojams“ (žr. to reglamento 37 konstatuojamąją dalį), pažymėtina, kad i) ta procedūra vyksta tik valstybių narių iniciatyva ir joje negali dalyvauti (ir į ją niekaip nėra įtraukiami) prašytojai ir ii) ji nevyksta nešališkame „teisme“, skiriančiame sankcijas už neteisingą teisės taikymą. Tai tik skirtingų administracijų dialogas.
(
74
)	Pagal analogiją žr. 2020 m. gegužės 14 d. Sprendimą Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 290 punktas).
(
75
)	Žr. šios išvados 95 išnašą.
(
76
)	Teisingumo Teismas šio klausimo dar nenagrinėjo, nes 2018 m. spalio 4 d. Sprendime Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, 54 punktas) jis tik pažymėjo, kad reglamente „Dublinas III“„nėra tokių specialių procedūrinių garantijų <…> kai <…> atsakingą valstybę narę nustatanti valstybė narė prieina prie išvados, kad prašytojo nereikia perduoti į kitą valstybę narę“ (t. y. kai nepriimamas „sprendimas dėl perdavimo“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 27 straipsnio 1 dalį).
(
77
)	Žr. šios išvados A skirsnį.
(
78
)	Tai akivaizdu iš reglamento „Dublinas III“ 19 konstatuojamosios dalies, kurioje nurodyta, kad šio reglamento 27 straipsnio 1 dalis buvo priimta „siekiant užtikrinti veiksmingą atitinkamų asmenų teisių apsaugą“.
(
79
)	Žr. 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimą M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas) (C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
80
)	Iš tiesų taikant reglamentą „Dublinas III“ terminai yra daugiau nei tik procedūrinių garantijų rinkinys. Jeigu valstybė narė nesilaiko taikomų terminų, atsakomybė už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą gali būti perkelta jai, o ne valstybei narei, kuri priešingu atveju būtų paskirta pagal tą teisės aktą (šiuo klausimu žr., pavyzdžiui, reglamento „Dublinas III“ 21 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą ir 22 straipsnio 7 dalį).
(
81
)	žr. reglamento „Dublinas III“ 5 konstatuojamąją dalį.
(
82
)	Šiuo klausimu žr. reglamento „Dublinas III“ 21 konstatuojamąją dalį.
(
83
)	Žr. 2017 m. spalio 25 d. sprendimą (C‑201/16, EU:C:2017:805, 44 punktas).
(
84
)	Pažymiu, kad pagal šiuo metu galiojančio reglamento „Dublinas III“ redakciją bet kuriuo atveju leidžiama delsti nustatant atsakingą valstybę narę, kai prašančioji valstybė narė nusprendžia pradėti taikinimo procedūrą pagal reglamento „Dublinas III“ 37 straipsnį, tačiau skirtingai nuo atvejo, kai prieglobsčio prašytojas pateikia skundą teismui, šioje procedūroje prieglobsčio prašytojas neturi jokios įtakos.
(
85
)	Žr. 2016 m. birželio 7 d. Sprendimą Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, 56 punktas).
(
86
)	Ten pat, 57 punktas.
(
87
)	2019 m. sausio 23 d. Sprendime M.A. ir kt. (C‑661/17, EU:C:2019:53) Teisingumo Teismas tikrai atsisakė pripažinti, kad yra teisių gynimo priemonė dėl valstybės narės sprendimo nesiremti reglamento „Dublinas III“ 17 straipsnio 1 dalyje numatyta diskrecine išlyga (ten pat, 79 punktas), be kita ko, dėl to, kad tikslas greitai nagrinėti prašymus „ragina nedidinti teisių gynimo priemonių skaičiaus“ (ten pat, 76 punktas). Vis dėlto Teismas taip pat primygtinai pažymėjo, kad toks sprendimas bet kuriuo atveju gali būti ginčijamas, taikant šio reglamento 27 straipsnio 1 dalį, pateikiant skundą dėl sprendimo dėl perdavimo, kuris galiausiai būtų priimtas (ten pat, 78 ir 79 punktai). Taigi abejoju, kad Teisingumo Teismas tame sprendime turėjo omenyje tai, kad turėtų būti raginama nesuteikti teisių gynimo priemonių visais atvejais, įskaitant – kaip šiuo atveju (žr. šios išvados 70 punktą) – kai priešingu atveju nebūtų galimybės teisme užginčyti bet kuriame Dublino procedūros etape padarytų išvadų.
(
88
)	Pagal analogiją žr. 2017 m. spalio 25 d. Sprendimą Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, 44 punktas).
(
89
)	T. y. per reglamento „Dublinas III“ 22 straipsnyje nustatytą dviejų mėnesių terminą.
(
90
)	Tokios pareigos apima pareigą paskirti asmeninį atstovą, kuris atstovautų nelydimam nepilnamečiui ir (arba) jam padėtų visose šiame reglamente numatytose procedūrose; suteikti tokiam atstovui galimybę susipažinti su nepilnamečio byla ir „kuo didesniu mastu“ įtraukti tokį atstovą į atsakingos valstybės narės nustatymo procesą (šiuo klausimu žr. Įgyvendinimo reglamento 5 [12] straipsnio 3 dalį).
(
91
)	Žr. šios išvados 66 punktą.
(
92
)	Žr. reglamento „Dublinas III“ 5 konstatuojamąją dalį.
(
93
)	Žr. reglamento „Dublinas III“ VII skyrių „Administracinis bendradarbiavimas“.
(
94
)	Žr. reglamento „Dublinas III“ 7–9 konstatuojamąsias dalis.
(
95
)	Žr. reglamento „Dublinas III“ 22 konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. den Heijer, M., „Remedies in the Dublin Regulation: Ghezelbash and Karim“, Common Market Law Review, 54 t., 2017, p. 869.
(
96
)	Pagal šią nuostatą „taikinimo procedūra“ gali būti pradėta vienos valstybės narės prašymu. Vis dėlto akivaizdu, kad ginčui spręsti paskirto komiteto nariams, kurie atstovauja su byla nesusijusioms valstybėms narėms, netaikomi tokie patys elgesio standartai, kokie būtų taikomi nešališkam teisėjui, jeigu pats prieglobsčio prašytojas galėtų pasinaudoti tam tikra teisių gynimo priemone.
(
97
)	Visiškai sutinku su Komisija ir Graikijos vyriausybe, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo taisyklėse, susijusiose su „administraciniu bendradarbiavimu“, numatyta tam tikrų garantijų, skirtų prieglobsčio prašytojų teisių apsaugai užtikrinti. Vis dėlto nemanau, kad dėl šių garantijų nelydimam nepilnamečiui, kaip antai pareiškėjui, negali būti lygiagrečiai suteikta galimybė pasinaudoti veiksminga teisine gynyba.
(
98
)	Iš tiesų teisių gynimo priemonės, kuria galima pasinaudoti prašymo atsiimti atveju, taikymo sritis yra siauresnė nei teisių gynimo priemonės, suteikiamos dėl prašymo perimti savo žinion, nes prašymas atsiimti gali būti pateiktas tik reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies b–d punktuose aiškiai nurodytais atvejais, ir nacionaliniai teismai nenagrinėja, ar valstybė narė, kurioje buvo pateiktas pirmasis tarptautinės apsaugos prašymas, tinkamai taikė reglamento „Dublinas III“ III skyriuje įtvirtintus „atsakomybės kriterijus“ (šiuo klausimu žr. 2019 m. balandžio 2 d. Sprendimą H. ir R. (C‑582/17 ir C‑583/17, EU:C:2019:280, 68 punktas)). Vis dėlto, mano nuomone, tai nekeičia fakto, kad „neklusnus“ nelydimas nepilnametis (kuris neteisėtai keliauja iš A valstybės narės į B valstybę narę ir prašo tarptautinės apsaugos abiejose šiose valstybėse narėse) vis tiek turi galimybę kreiptis į teismą B valstybėje narėje, o „paklusnus“ nepilnametis (kuris, kaip pareiškėjas, pasilieka A valstybėje narėje) jos neturi.
(
99
)	Žr. 2020 m. lapkričio 24 d. sprendimą (C‑225/19 ir C‑226/19, EU:C:2020:951, 52 punktas). Teisingumo Teismas nusprendė, kad prašymą išduoti vizą pateikęs asmuo, kuriam buvo atsisakyta išduoti vizą dėl valstybės narės pareikšto prieštaravimo, grindžiamo vienu iš atsisakymo pagrindų, turi galėti sužinoti tą konkretų pagrindą toje valstybėje narėje. Kaip dar vieną pavyzdį žr. 2017 m. spalio 25 d. Sprendimą Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, 44 punktas), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalį (aiškinamą atsižvelgiant į šio reglamento 19 konstatuojamąją dalį) ir pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą prieglobsčio prašytojui, kuris buvo perduotas kitai valstybei narei pažeidžiant reglamento „Dublinas III“ 29 straipsnio 1 dalyje apibrėžtą šešių mėnesių laikotarpį, turi būti sudaryta galimybė pasinaudoti veiksminga ir sparčia teisių gynybos priemone.
(
100
)	Žr., be kita ko, 2016 m. birželio 7 d. Sprendimą Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409); 2016 m. birželio 7 d. Sprendimą Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410) ir 2017 m. spalio 25 d. Sprendimą Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805).
(
101
)	2019 m. sausio 23 d. sprendimas (C‑661/17, EU:C:2019:53, 76–79 punktai).
(
102
)	Mano nuomone, šioje išvadoje siūlomas aiškinimas galėtų būti pagal analogiją taikomas ir situacijai, kai nelydimas nepilnametis pageidauja būti perkeltas dėl to, kad kitoje valstybėje narėje yra jo „šeimos narys“ (reglamento „Dublinas III“ 8 straipsnio 1 dalis).
(
103
)	Žr. 2018 m. lapkričio 13 d. Sprendimą X ir X (C‑47/17 ir C‑48/17, EU:C:2018:900, ypač jo rezoliucinę dalį).
(
104
)	Pagal reglamento „Dublinas III“ 22 straipsnio 1 dalį tai turi būti padaryta per du mėnesius nuo prašymo perimti savo žinion gavimo dienos.
(
105
)	Nagrinėjamu atveju manau, kad valstybės sekretoriaus atsisakymas perimti pareiškėją savo žinion tapo galutinis būtent tuo momentu.
(
106
)	Žr. atitinkamai 71 ir 82 šios išvados punktus.
(
107
)	Žr. 2017 m. gruodžio 13 d. Sprendimą El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
108
)	Ten pat, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
(
109
)	Pagal analogiją žr. 2017 m. gruodžio 13 d. Sprendimą El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, 31 punktas).
(
110
)	Žr. šios išvados B skirsnio 1 dalį.
(
111
)	Žr. 2020 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Minister van Buitenlandse Zaken (C‑225/19 ir C‑226/19, EU:C:2020:951, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
112
)	Žr. šios išvados 85 punktą.
(
113
)	Žr. šios išvados 86 punktą.
(
114
)	Žr., be kita ko, reglamento „Dublinas III“ 13 konstatuojamąją dalį.
(
115
)	Man atrodo, kad Nyderlandų valdžios institucijos šiuo atveju būtent tai ir padarė, nes Graikijos institucijos nusprendė nenagrinėti pareiškėjo tarptautinės apsaugos prašymo tol, kol nagrinėjama pagrindinė byla (žr. šios išvados 24 punktą).
(
116
)	Žr. šios išvados 83 punktą.