62024CC0151
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2025 m. liepos 10 d. (
1
)
Byla C-151/24 (Luevi) (
i
)
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
prieš
V. M.
(Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2011/98/ES – Vieną leidimą turinčių darbuotojų iš trečiųjų šalių teisės – 12 straipsnis – Teisė į vienodą požiūrį – Socialinė apsauga – Reglamentas (EB) Nr. 883/2004 – 3 straipsnis – Socialinės apsaugos sritys – 70 straipsnis – Specialios neįmokinės išmokos pinigais – Socialinės apsaugos išmoka – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos vieną leidimą turintiems trečiųjų šalių piliečiams neskiriamos socialinės apsaugos išmokos“
I. Įvadas
1.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/98/ES dėl vienos prašymų išduoti vieną leidimą trečiųjų šalių piliečiams gyventi ir dirbti valstybės narės teritorijoje pateikimo procedūros ir dėl valstybėje narėje teisėtai gyvenančių trečiųjų šalių darbuotojų bendrų teisių (
2
) 12 straipsnio 1 dalies e punkto išaiškinimo.
2.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Italijoje gyvenančios Albanijos pilietės V. M. ir Istituto nazionale della previdenza sociale (Nacionalinis socialinės apsaugos institutas, Italija) (toliau – INPS) ginčą dėl pastarojo atsisakymo skirti jai piniginę išmoką, mokamą vyresniems nei 67 metų asmenims, kurių ekonominė padėtis yra sunki.
3.
Jį nagrinėdamas Teisingumo Teismas turi progą išaiškinti Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto, kuriame numatyta, kad socialinės apsaugos srityse turi būti laikomasi vienodo požiūrio į darbuotojus migrantus, kurie yra trečiųjų šalių piliečiai ir turi vieną leidimą, ir į valstybės narės, kurioje jie gyvena, piliečius, materialinę taikymo sritį. Išdėstysiu, kuo, mano nuomone, pateisinamas pagrindinėje byloje nagrinėjamos socialinės pašalpos neskyrimas.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
4.
Šioje išvadoje remsiuosi Direktyvos 2011/98 19 ir 20 konstatuojamosiomis dalimis ir šios direktyvos 2 straipsnio b ir c punktais, 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktais bei 12 straipsniu.
5.
Taip pat vadovausiuosi Reglamento (EB) Nr. 883/2004 (
3
) preambulės 1 konstatuojamąja dalimi, jo 3 ir 70 straipsniais bei X priedu.
B.
Italijos teisė
6.
1995 m. rugpjūčio 8 d.Legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (Įstatymas Nr. 335 dėl privalomosios ir papildomos pensijų sistemos reformos) (
4
) 3 straipsnio 6 dalyje numatyta, kad Italijoje gyvenantys Italijos piliečiai, sulaukę 65 metų (nuo 2019 m. sausio 1 d. – 67 metų) ir atitinkantys šioje dalyje nustatytus pajamų reikalavimus, vietoj socialinės pensijos ir jos padidinimų gauna socialinę pašalpą. Jei asmuo turi savo pajamų, pašalpa iš principo apskaičiuojama taikant sumažintą tarifą, neviršijant įstatyme numatytos grynosios metinės sumos. Vėliau pajamoms viršijus maksimalią ribą, socialinės pašalpos mokėjimas sustabdomas (
5
).
7.
2000 m. gruodžio 23 d.Legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001) (Įstatymas Nr. 388 dėl 2001 m. metinio ir daugiamečio valstybės biudžeto sudarymo nuostatų (2001 m. finansų įstatymas)) (
6
) 80 straipsnio 19 dalyje numatyta, kad socialinė pašalpa ir paramos išmokos, kurios pagal galiojančius teisės aktus dėl socialinių paslaugų yra subjektinės teisės, šiuose teisės aktuose nustatytomis sąlygomis suteikiamos leidimą gyventi šalyje turintiems užsieniečiams (
7
); kitų socialinių išmokų ir paslaugų atveju užsieniečiai, turintys bent vienus metus galiojantį leidimą gyventi šalyje, prilyginami Italijos piliečiams.
8.
2008 m. birželio 25 d.Decreto-legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (Dekretas įstatymas Nr. 112 dėl skubių ekonominės raidos, viešųjų finansų supaprastinimo, konkurencingumo, stabilizavimo ir finansinio balanso priemonių“) (
8
), po pakeitimų pertvarkyto į 2008 m. rugpjūčio 6 d.Legge n. 133 (Įstatymas Nr. 133) (
9
), 20 straipsnio 10 dalyje nustatyta:
„Nuo 2009 m. sausio 1 d. [Įstatymo Nr. 335/95] 3 straipsnio 6 dalyje nurodyta socialinė pašalpa mokama teisę turintiems asmenims su sąlyga, kad jie bent dešimt metų teisėtai išgyveno šalies teritorijoje.“
III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas
9.
Kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos, Albanijos pilietė V. M. nuo 2006 m. teisėtai gyvena Italijoje pagal leidimą gyventi šalyje, išduotą dėl šeiminių priežasčių (
10
), ir turi leidimą dirbti šioje valstybėje narėje.
10.
INPS atsisakė mokėti jai Įstatymo Nr. 335/95 3 straipsnio 6 dalyje numatytą socialinę pašalpą, motyvuodamas tuo, kad ji neturėjo ilgalaikio leidimo gyventi ES.
11.
Pirmosios instancijos teismui atmetus jos ieškinį dėl šio sprendimo, Corte d’appello di Firenze (Florencijos apeliacinis teismas, Italija) patenkino jos skundą, motyvuodamas tuo, kad nagrinėjamos socialinės pašalpos skyrimas siejamas tik su sąlyga būti išgyvenus Italijoje ne mažiau kaip dešimt metų.
12.
INPS pateikus kasacinį skundą dėl šio sprendimo, Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas, Italija) 2023 m. kovo 8 d. nutartimi pateikė Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, įvairiomis Costituzione (Konstitucijos) nuostatomis grindžiamus klausimus, siejamus su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (
11
) 34 straipsniu ir Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktu, dėl Įstatymo Nr. 388/2000 80 straipsnio 9 dalies konstitucingumo, kiek pagal ją ginčijamos pašalpos skyrimas siejamas su papildoma sąlyga, kad užsieniečiai turėtų ilgalaikį leidimą gyventi ES.
13.
Remdamasis ankstesne Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) praktika, Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas) teigė esant konstitucinę pareigą skirti nagrinėjamą socialinę pašalpą užsieniečiui, neturinčiam ilgalaikio leidimo gyventi ES, dėl „pripažinto vertybių, kuriomis grindžiamas Konstitucijos 3 straipsnis ir Chartijos 34 straipsnis, persipynimo“ ir kitokio Direktyvos 2011/98 12 straipsnio išaiškinimo, kurį pateikė Teisingumo Teismas (
12
).
14.
Be to, Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas) nusprendė, kad Įstatymo Nr. 335/95 3 straipsnio 6 dalis prieštarauja Konstitucijos 38 straipsnio pirmai pastraipai, „nes negalima abejoti jos glaudžiu ryšiu su Chartijos 34 straipsniu, kuriuo, įtvirtinant teisę į socialinę paramą ir paramą aprūpinant būstu, siekiama, kad „būtų užtikrintos tinkamos gyvenimo sąlygos visiems, neturintiems pakankamai lėšų“ (2012 m. balandžio 24 d. Sprendimas Kamberaj (C-571/10, EU:C:2012:233)“.
15.
Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) pabrėžė, kad jam pateikti nauji konstitucingumo klausimai grindžiami Chartijos nuostatomis ir kad jis negali į juos neatsakyti, naudodamasis turimomis priemonėmis (
13
). Jis laikosi nuomonės, kad šiais klausimais iš esmės siekiama nustatyti, ar nagrinėjama socialinė pašalpa yra viena iš socialinės apsaugos išmokų, dėl kurių trečiųjų šalių piliečiai, turintys leidimą gyventi šalyje, išduotą įdarbinimo tikslais arba bent jau leidžiantį jiems dirbti, turi teisę į vienodą požiūrį pagal Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktą.
16.
Šiuo tikslu Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) nurodė, kad nagrinėjama socialinė pašalpa yra piniginė išmoka, kurią INPS, gavęs prašymą, skiria vyresniems nei 65 metų (nuo 2019 m. sausio 1 d. – vyresniems nei 67 metų) asmenims, kurių ekonominė padėtis yra sunki dėl to, kad jie neturi pajamų arba jų pajamos mažesnės už maksimalią šios socialinės pašalpos sumą, kiekvienais metais nustatomą įstatymu.
17.
Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) primena savo praktiką, pagal kurią, pirma, nagrinėjama socialinė pašalpa skiriama neatsižvelgiant į tai, ar gavėjas dirbo, ir yra „tik paramos išmoka“ (
14
). Ji skirta tik būtiniausioms reikmėms patenkinti, kai dėl skurdo asmenys neturi pakankamų ekonominių išteklių, o dėl senatvės sumažėja jų galimybė įsidarbinti.
18.
Kita vertus, 2018 m. gruodžio 4 d. Sprendime Nr. 50/2019 Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) nurodė, kad „teisės aktų leidėjas turi diskreciją skirti piniginę išmoką pensijos negaunančiam nepasiturinčiam užsieniečiui tik tuo atveju, jei dėl savo integracijos į visuomenę jis tapo vertas gauti tokią pačią paramą, kokia teikiama Italijos piliečiui“. Jis išreiškė nuomonę, kad Italijos ar ES piliečių ir trečiųjų šalių piliečių lygios galimybės gauti socialinę paramą turėtų apsiriboti paslaugomis ir išmokomis, tenkinančiomis „būtiniausius asmens poreikius, kuriuos asmuo turi, nepaisant jo ryšio su tam tikra teritorija“, ir taip įgyvendinamos asmens pagrindinės teisės. Tokiu atveju negali būti toleruojami jokie apribojimai, grindžiami turimais ribotais finansiniais ištekliais. Kita vertus, teisės aktų leidėjas gali pasilikti teisę suteikti kitas lengvatas asmenims, kurie įrodė savo stabilią ir aktyvią integraciją į Italijos visuomenę, gavę ilgalaikį leidimą gyventi ES. Jo teigimu, kitaip nei paprastas teisėtas gyvenimas Italijoje, tai suponuoja pajamų gavimą, galimybę apsirūpinti būstu ir italų kalbos mokėjimą, o visi šie elementai „yra pagrįsti jų dalyvavimo“ visuomenės gyvenime, kuriuo prisidedama prie jos pažangos, požymiai.
19.
Dėl Sąjungos teisės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma nurodo, kad nagrinėjama socialinė pašalpa aiškiai priskiriama prie specialių neįmokinių piniginių išmokų, dar vadinamų „mišriomis“ išmokomis, kaip jos apibrėžtos Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnyje, ir yra įtraukta į šio reglamento X priedą. Toliau jis analizuoja Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktą ir šių „mišrių“ išmokų teisinę tvarką. Jis, be kita ko, primena Teisingumo Teismo nurodytas jų suteikimo sąlygas, taikytas tiek Sąjungos piliečiams (
15
), tiek trečiųjų šalių piliečiams, teisėtai gyvenantiems Sąjungos teritorijoje (
16
), prieš jas įtvirtinant Sąjungos teisės aktų leidėjui. Jis daro išvadą, kad Sąjungos teritorijoje judantys trečiųjų šalių piliečiai, kaip ir valstybių narių piliečiai, turi būti mokėję įmokas į valstybės, iš kurios prašo šios pašalpos, socialinės apsaugos sistemą.
20.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad pagal Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte įtvirtintą vienodo požiūrio principą trečiųjų šalių piliečiams, turintiems šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytus leidimus gyventi, negali būti suteikta platesnė apsauga už numatytą socialinės apsaugos sistemų koordinavimo tvarkoje, įtvirtintoje Reglamente Nr. 883/2004, į kurį daroma nuoroda šiame pirmame straipsnyje.
21.
Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad trečiųjų šalių piliečiams, kuriems taikomas Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktas, tokia pati tvarka kaip ir valstybės narės, kurioje jie gyvena, piliečiams gali būti taikoma tik tuo atveju, jeigu jie yra darbuotojai, ir tik išmokoms, priskiriamoms Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalyje išvardytoms socialinės apsaugos sritims, o tam, kad galėtų gauti šio reglamento 70 straipsnyje nurodytas specialias išmokas, prie kurių priskirtina ir nagrinėjama socialinė pašalpa, jiems būtinai turi būti taikomos koordinavimo sistemoje ir priimančiosios valstybės narės teisės aktuose šiuo tikslu aiškiai nustatytos sąlygos.
22.
Dėl šios priežasties jis abejoja, ar vien leidimo gyventi šalyje, leidžiančio dirbti valstybėje narėje, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2011/98, turėjimas yra pagrindas suteikti trečiųjų šalių piliečiams teisę gauti „mišrias“ išmokas tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir valstybės narės, kurioje jie gyvena, piliečiams.
23.
Tokiomis aplinkybėmis Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Direktyvos 2011/98] 12 straipsnio 1 dalies e punktas, kaip Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 34 straipsnio 1 ir 2 dalyse pripažintos teisės gauti socialinės apsaugos išmokas konkreti išraiška, turi būti aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį patenka tokia išmoka, kaip Įstatymo Nr. 335/95 3 straipsnio 6 dalyje numatyta socialinė pašalpa, taigi, ar Sąjungos teisei prieštarauja nacionalinis teisinis reglamentavimas, pagal kurį minėta išmoka, kuri jau skiriama ilgalaikį leidimą gyventi ES turintiems užsieniečiams, neskiriama užsieniečiams, turintiems šioje direktyvoje numatytą vieną leidimą?“
24.
V. M., INPS, Italijos vyriausybė ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas ir dalyvavo 2025 m. gegužės 7 d. vykusiame posėdyje; per jį jie taip pat žodžiu atsakė į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus.
IV. Analizė
25.
Mano nuomone, dėl prejudicinio klausimo reikia pateikti dvi preliminarias pastabas.
26.
Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte sukonkretinta Chartijos 34 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta teisė gauti socialinės apsaugos išmokas.
27.
Taip jis pakartoja tai, ką Teisingumo Teismas nurodė Sprendime INPS (C-350/20), remdamasis šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalies e punkte esančia nuoroda į Reglamentą Nr. 883/2004, aiškinama atsižvelgiant į jos 31 konstatuojamąją dalį, kurioje konkrečiai nurodyta, kad šia direktyva laikomasi Chartijoje pripažintų principų (
17
).
28.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nagrinėja „vieną leidimą turinčių užsieniečių“ padėtį. Turint omenyje tai, ką Teisingumo Teismas Sprendime INPS (C-350/20) (
18
) nurodė dėl asmenų, kuriems taikoma Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalis, reikia patikslinti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomas šios nuostatos išaiškinimas taikomas ne vien situacijoms, kai trečiųjų šalių piliečiams pagal Sąjungos ar nacionalinę teisę buvo leista atvykti į valstybę narę darbo tikslais (
19
). Kaip aiškiai nurodyta šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalyje, ji taip pat taikoma trečiųjų šalių piliečiams, kuriems pagal Sąjungos arba nacionalinę teisę buvo leista atvykti į valstybę narę kitais nei darbo tikslais, kuriems leista dirbti ir kurie turi leidimą gyventi, išduotą pagal Reglamentą (EB) Nr. 1030/2002 (
20
).
29.
Atsižvelgdamas į tai, remdamasis Sprendimu INPS (C-350/20) (
21
) siūlau Teisingumo Teismui pagal analogiją su minėtame sprendime pakeista prejudicinio klausimo formuluote (
22
) laikytis nuomonės, kad vieninteliu klausimu nacionalinis teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytiems trečiųjų šalių piliečiams nesuteikiama teisė gauti pašalpą, pagal šiuos teisės aktus skiriamą vyresniems nei 65 metų amžiaus (nuo 2019 m. sausio 1 d. – vyresniems nei 67 metų amžiaus) asmenims, kurių ekonominė padėtis yra sunki ir kurie dėl amžiaus turi mažesnes galimybes įsidarbinti (
23
).
30.
Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalyje nustatytas principas, kad turi būti laikomasi vienodo požiūrio į darbuotojus iš trečiųjų šalių (
24
), minimus šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose, ir valstybės narės, kurioje jie gyvena, piliečius įvairiose srityse, visų pirma darbo sąlygų, švietimo ir mokymo bei mokesčių lengvatų srityse. Konkrečiai kalbant apie socialinę apsaugą, minėtos direktyvos 12 straipsnio 1 dalies e punkte daroma nuoroda į „socialinės apsaugos sritis, kaip apibrėžta Reglamente <…> Nr. 883/2004“ (
25
).
31.
Iš Direktyvos 2011/98 19 konstatuojamosios dalies matyti, kad ja atliktas minimalus suderinimas, nes šios direktyvos tikslas – nurodyti sritis, kuriose užtikrinamas vienodas požiūris.
32.
Tokia pati nuoroda pateikiama ir kitose direktyvose (
26
). Ši atitiktis turėtų būti taikoma išplėsta įtraukiant Direktyvą 2003/109/EB (
27
), jei bus patenkintas Komisijos pasiūlymas rengiant šios direktyvos naują redakciją įtraukti nuorodą į Reglamentą Nr. 883/2004 (
28
).
33.
Dėl Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies taikymo asmenims srities, primintos šios išvados 28 punkte, pirmiausia norėčiau pridurti, jog nėra reikalavimo, kad trečiųjų šalių piliečiai nuolat turėtų tikrą darbą (
29
).
34.
Vadinasi, negalima teigti, kaip tai daro INPS, jog „tam, kad užsieniečiui būtų pripažinta teisė į vienodą požiūrį socialinės apsaugos srityje, neužtenka turėti leidimą gyventi, jis taip pat turi prisidėti prie priimančiosios valstybės narės ekonomikos, vykdydamas profesinę veiklą ir mokėdamas atitinkamus mokesčius“.
35.
Antra, Direktyvos 2011/98 20 konstatuojamojoje dalyje, susijusioje su jos 12 straipsnyje numatyta teise į vienodą požiūrį, taip pat kalbama apie „trečiosios šalies darbuotojo šeimos narius, kuriems buvo leista atvykti į valstybę narę, remiantis 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyva 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą (
30
)“. Dėl situacijos, kai vieną leidimą turinčio darbuotojo, trečiosios šalies piliečio, šeimos nariai teise į šioje konstatuojamojoje dalyje aptariamą vienodą požiūrį naudojasi tiesiogiai, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „ši teisė šiems asmenims suteikiama kaip darbuotojams, nors jie atvyko į priimančiąją valstybę narę dėl to, kad buvo darbuotojo, trečiosios šalies piliečio, šeimos nariai“ (
31
).
36.
Nagrinėjamu atveju per teismo posėdį buvo nurodyta, kad V. M. niekada nedirbo Italijoje ir kad ji gyvena su sūnumi, kuris turi ilgalaikio gyventojo statusą ES. Kadangi turi leidimą dirbti (
32
), atrodo, kad ji patenka į Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies taikymo asmenims sritį.
37.
Kalbant apie Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte apibrėžtos teisės į vienodą požiūrį dalykinę taikymo sritį, reikia pažymėti, kad ji nustatyta šiame punkte minimu Reglamentu Nr. 883/2004 (
33
). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia dėl žodžių „socialinės apsaugos sritys, kaip apibrėžta Reglamente <…> Nr. 883/2004“, reikšmės ir apimties.
38.
Socialinės apsaugos sritys nurodytos šio reglamento 3 straipsnyje „Taikymo sritys“.
39.
Minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas principas, kad jis „taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis“, susijusias su šioje dalyje išsamiai išvardytų devynių kategorijų išmokomis.
40.
Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 5 dalyje apibrėžtos išimtys. Pagal šią nuostatą šis reglamentas „netaikomas socialinei ir medicininei paramai ar <…> karo arba jo pasekmių aukų kompensacijų sistemoms“ (
34
).
41.
Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad šis reglamentas „taip pat taikomas specialioms neįmokinėms piniginėms išmokoms, nurodytoms [jo] 70 straipsnyje“.
42.
Abejonių galėtų kilti, pirma, dėl 3 dalies formuluotės ir, antra, dėl kriterijų, kuriuos taikė Sąjungos teisės aktų leidėjas, 70 straipsnyje apibrėždamas specialias neįmokines pinigines išmokas.
43.
Kadangi Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 3 dalyje vartojamas prieveiksmis „taip pat“, manau, kad jis turi būti aiškinamas atsižvelgiant į šio reglamento tikslą, kiek juo siekiama skatinti laisvą darbuotojų judėjimą (
35
), nustatant valstybių narių socialinės apsaugos sistemų koordinavimo taisykles (
36
). Taigi, jo dalykinė taikymo sritis apima neįmokines išmokas, kurioms taikomi minėto reglamento 37 konstatuojamojoje dalyje nustatyti apribojimai.
44.
Specialių neįmokinių išmokų pinigais nustatymo kriterijai yra šie:
–
jos mokamos „pagal teisės aktus, kurie dėl jų taikymo [asmenims] srities, tikslų ir (arba) teisių įgijimo sąlygų turi ir [Reglamento Nr. 883/2004] 3 straipsnio 1 dalyje nurodytų socialinės apsaugos, ir socialinės paramos teisės aktų savybių“ (
37
), ir
–
yra skirtos teikti„papildom[am], pakaitin[iam] arba pagalbin[iam] draudim[ui] nuo rizikos, kurią apima [šio reglamento] 3 straipsnio 1 dalyje nurodytoms [nurodytos] socialinės apsaugos sritys, ir garantuoja atitinkamiems asmenims minimalias pragyvenimo pajamas atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės ekonominę ir socialinę padėtį“ (
38
).
45.
Be to, remiantis Reglamento Nr. 883/2004 1 straipsnio l punkto pirmoje pastraipoje pateikta sąvokos „teisės aktai“ apibrėžtimi, tai yra „kiekvienos atskiros valstybės narės įstatymai, reglamentai ir kitos nuostatos bei visos kitos įgyvendinimo priemonės, susijusios su socialinės apsaugos sritimis, kurioms taikoma [šio reglamento] 3 straipsnio 1 dalis“ (
39
).
46.
Taigi, ar neįmokinėms išmokoms pinigais, kiek jomis siekiama iš dalies ar net visiškai padengti „riziką, kurią apima Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalyje nurodytos socialinės apsaugos sritys“, galėtų būti taikomas Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte nustatytas vienodas požiūris į trečiųjų šalių piliečius, kuriems leista dirbti valstybėje narėje?
47.
Visų pirma reikia pabrėžti, kad šios išvados 44 ir 45 punktuose nurodytos formuluotės neturi sumenkinti kito Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 1 dalyje paminėto elemento, būtent „socialinės paramos“, išsamiai apibūdintos šio straipsnio 2 dalies a punkto i papunktyje, svarbos (
40
).
48.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad šio reglamento 70 straipsnio 2 dalyje numatytos „specialios neįmokinės išmokos pinigais“ patenka į sąvoką „socialinės paramos teisė“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį (
41
). Jis nurodė, kad ši sąvoka apima visas paramos sistemas, nacionaliniu, regioniniu ar vietos lygmeniu nustatytas valdžios institucijų, kuriomis naudojasi asmuo, neturintis pakankamai išteklių savo ir šeimos narių elementariems poreikiams patenkinti (
42
).
49.
Be to, iš Sprendimo Alimanovic matyti, kad, norint nuspręsti, ar nagrinėjama pašalpa gali būti kvalifikuojama kaip „speciali neįmokinė išmoka pinigais“, reikia nustatyti lemiamą jos funkciją. Taigi, taip yra tuo atveju, jei šia išmoka užtikrinamos minimalios pragyvenimo lėšos, būtinos gyventi žmogaus orumo nežeminančiomis sąlygomis (
43
).
50.
Galiausiai pagal suformuotą jurisprudenciją, išmoka, skirta neatlikus jokio individualaus ir diskrecinio asmeninių poreikių vertinimo, remiantis teisės aktuose apibrėžta situacija, ir susijusi su viena iš Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalyje aiškiai išvardytų rizikos rūšių, gali būti laikoma socialinės apsaugos išmoka (
44
).
51.
Antra, reikia pažymėti, kad galima atskirti Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnyje nurodytas išmokas nuo išmokų, priskiriamų socialinės apsaugos sritims, remiantis šiame reglamente nustatytais dviem papildomais kriterijais, būtent:
–
jos yra „finansuojamos tik iš privalomųjų mokesčių, skirtų bendrosioms viešosioms išlaidoms padengti, o išmokų skyrimo ir skaičiavimo sąlygos nepriklauso nuo išmokos gavėjo įmokų“ (
45
), ir
–
jos išvardytos X priede (
46
).
52.
Trečia, reikia atkreipti dėmesį į tai, kad tokioms išmokoms taikoma speciali teisinė tvarka. Vadovaujantis Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 4 dalimi, šios išmokos mokamos tik toje valstybėje narėje, kurioje atitinkamas asmuo gyvena, pagal jos teisės aktus. Tokias išmokas savo lėšomis moka gyvenamosios vietos įstaiga.
53.
Tokiomis aplinkybėmis, pirma, pažymėtina, kad Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte vartojama sąvoka „socialinės apsaugos sritys, kaip apibrėžta Reglamente <…> Nr. 883/2004“ (
47
), yra pakankamai tiksli, kad būtų galima daryti išvadą, kad ji reiškia šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje išsamiai išvardytas socialinės apsaugos sritis (
48
).
54.
Vis dėlto šią analizę būtina pagrįsti kitais argumentais, nes iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (
49
).
55.
Taigi, antra, dėl naudingų konteksto nuorodų pažymiu, kad nuorodos į socialinės apsaugos sritis, išvardytas Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalyje, pagrindimą galima rasti Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos teisės į vienodą požiūrį taikymo asmenims srityje (
50
). Ji taikoma tik darbuotojams, kurie dėl savo statuso gauna darbo užmokestį, kuriam taikoma pareiga mokėti socialinio draudimo įmokas, susijusias su užimtumu (
51
). Iš tikrųjų pagal reglamentus Nr. 883/2004 ir (EB) Nr. 987/2009 (
52
) pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims arba savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams valstybės narės, kurioje jie dirba pagal darbo sutartį arba savarankiškai, socialinės apsaugos sistema iš esmės taikoma tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos valstybės piliečiams. Vadinasi, kriterijus, grindžiamas ryšiu su priimančiąja valstybe nare, yra nereikšmingas (
53
).
56.
Taigi, Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai nusprendė Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos teisės į vienodą požiūrį netaikyti išmokoms, kurios negali būti kvalifikuojamos kaip „socialinės apsaugos išmokos“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnį, taigi ir šio reglamento 70 straipsnyje nurodytoms išmokoms, dėl jų ypatumų, iš esmės susijusių su individualiu ir diskreciniu išmokų gavėjų, kurie nėra tiktai darbuotojai, poreikių vertinimu (
54
).
57.
Kita vertus, trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra ilgalaikiai gyventojai (
55
), buvo nustatytos vienodos teisės į socialinę paramą, atsižvelgiant į jų „palankesnį statusą“, minimą Direktyvos 2011/98 preambulės 8 konstatuojamojoje dalyje, įgytą dėl jų integracijos lygio (
56
).
58.
Šis lygių teisių skirtumas socialinės paramos išmokų srityje, pateisinamas gyvenamosios vietos trukme kaip atitinkamų asmenų integracijos kriterijumi, neribojant pajamų, kurių pakanka jų pačių ir jų šeimos narių poreikiams patenkinti, pobūdžio, išskyrus tai, kad jie negali naudotis atitinkamos valstybės narės socialinės paramos sistema (
57
), yra panašus į numatytąjį „judiems“ Sąjungos piliečiams (
58
).
59.
Iš tikrųjų Sąjungos piliečiai, kurie priimančiojoje valstybėje narėje legaliai gyveno ištisinį penkerių metų laikotarpį, įgyja nuolatinio gyvenimo joje teisę (
59
). Ankstesniu laikotarpiu Sąjungos teisės aktų leidėjas, atsižvelgdamas į trumpalaikius nedirbančių piliečių darbo laikotarpius ir vadovaudamasis tuo pačiu integracijos principu, dėl teisės į socialinės paramos išmoką nusprendė į Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį įtraukti nuostatą, leidžiančią nukrypti nuo šio straipsnio 1 dalyje priminto nediskriminavimo principo, taikytiną Sąjungos piliečiams, kurių buvimas šalyje atitinka šioje direktyvoje nustatytas sąlygas (
60
). Be to, laikotarpiu nuo trijų mėnesių iki penkerių metų socialinės paramos paslaugų priimančiojoje valstybėje narėje negali gauti tie Sąjungos piliečiai, kurie dėl turimų išteklių atitinka teisės gyventi šalyje suteikimo sąlygas (
61
).
60.
Vis dėlto liko vienas svarbus skirtumas. Trečiųjų šalių piliečiai, kuriems taikoma Direktyva 2011/98, neturi vienodų teisių socialinės paramos srityje, o Sąjungos piliečiai, kurie taip pat dirba pagal darbo sutartį ar savarankiškai arba kurie išlaiko šį statusą (
62
), ir jų šeimos nariai turi teisę į tokias pačias socialinės paramos išmokas kaip ir šalies piliečiai nuo pat buvimo valstybėje narėje pradžios (
63
).
61.
Taigi, trečia, tikslinga priminti Sąjungos teisės aktų leidėjo tikslą, išreikštą Direktyvos 2011/98 preambulės 19 konstatuojamojoje dalyje, į kurį atsižvelgiant turi būti aiškinamas jos 12 straipsnio 1 dalies e punktas (
64
).
62.
Pažymiu, kad šioje konstatuojamojoje dalyje nuosekliai apibrėžiamas nustatytas vienodo požiūrio laipsnis.
63.
Remiantis teiginiu, kad, nesant horizontaliųjų Sąjungos teisės aktų, trečiųjų šalių piliečiams valstybėse narėse suteikiamos teisės skiriasi, buvo nuspręsta, be kita ko, tiksliau įvardyti sritis, kuriose užtikrinamas vienodas požiūris į valstybės narės piliečius bei trečiųjų šalių piliečius, kurie dar neturi ilgalaikio gyventojo statuso.
64.
Minėtoje konstatuojamojoje dalyje konkrečiai nurodytas tikslas yra „sukurti būtiniausias vienodas sąlygas Sąjungos viduje, pripažinti, kad tokie trečiųjų šalių piliečiai savo darbu bei mokamais mokesčiais prisideda prie Sąjungos ekonomikos, ir sumažinti nesąžiningą valstybės narės savų piliečių ir trečiųjų šalių piliečių konkurenciją, atsirandančią dėl galimo pastarųjų išnaudojimo“ (
65
).
65.
Taigi, jis atitinka taip išreikštą Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimą, pirma, pagal savo kompetencijos ribas socialinės apsaugos srityje griežtai apibrėžti tam tikros trukmės buvimo šalyje laikotarpį užtikrinamą minimalų bendrą teisių rinkinį, kaip priminta Direktyvos 2011/98 26 konstatuojamojoje dalyje (
66
), ir, antra, užtikrinti vienodas teises į išmokas, reglamentuojamas valstybės narės, kurioje trečiosios šalies piliečiui buvo leista dirbti (
67
) arba kurioje jis po minimalaus darbo laikotarpio įregistruotas kaip bedarbis (
68
), teisės nuostatomis.
66.
Taigi, iš Direktyvos 2011/98 19 konstatuojamosios dalies matyti, kad šia direktyva siekiama minimalaus suderinimo, o ne griežto trečiųjų šalių piliečių ir valstybės narės, kurioje jie gyvena, piliečių padėties sulyginimo.
67.
Šis tikslas beveik tokiais pačiais žodžiais (
69
) iš naujo suformuluotas Direktyvoje 2024/1233 (
70
).
68.
Taigi, patvirtinta, kad tiek Direktyvos 2011/98 12 straipsnyje, tiek Direktyvos 2003/109 11 straipsnyje įtvirtintas valstybių narių susitarimas dėl lygių teisių principo grindžiamas sričių, kuriose šis principas užtikrinamas, nustatymu ir galimybe tam tikromis sąlygomis nukrypti nuo šio principo (
71
).
69.
Visi šie kontekstiniai ir teleologiniai patikslinimai patvirtina Teisingumo Teismo pateikto aiškinimo ribas, nes Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte daroma nuoroda į „socialinės apsaugos sritis, kaip apibrėžta Reglamente Nr. 883/2004“ (
72
). Taigi, asmenų, kuriems taikoma ši direktyva, teisė į vienodą požiūrį netaikoma specialioms neįmokinėms išmokoms pinigais, kaip jos apibrėžtos šio reglamento 70 straipsnyje.
70.
Nagrinėjamu atveju, nors V. M. neginčija, kad nagrinėjama pašalpa yra „mišri“ išmoka (
73
), įvardyta Reglamento Nr. 883/2004 X priedo Italijos skirsnio g punkte, ji tvirtina, kad „pagyvenusiems asmenims skiriama pragyvenimo išmoka tikrai sietina su „senatvės rizika“, taigi ji tikrai atitinka vieną iš [šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje] nurodytų sričių“. Vadinasi, nagrinėjama pašalpa pagrįstai patenka į Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto taikymo sritį.
71.
Manau, kad toks požiūris reiškia, jog abejojama Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 ir 3 dalyse nurodytų išmokų atskyrimu (
74
).
72.
Primenu, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalies d punkte nurodytų senatvės išmokų skyrimas neturi priklausyti nuo individualaus prašytojo asmeninių poreikių įvertinimo, kuris yra socialinės paramos skyrimo kriterijus, ir kad šioms išmokoms iš esmės būdinga tai, kad jos skirtos užtikrinti, kad asmenys, sulaukę atitinkamo amžiaus ir nustoję dirbti, turėtų pragyvenimo lėšų ir nebeprivalėtų registruotis darbo biržoje (
75
). Vadinasi, vien to, kad išmokos mokamos tam tikro amžiaus sulaukusių asmenų pragyvenimo lėšoms papildyti, nepakanka, kad jos būtų laikomos senatvės išmokomis (
76
).
73.
Vadinasi, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją pakanka konstatuoti, kad nagrinėjamos pašalpos, įtrauktos į Reglamento Nr. 883/2004 X priedą, specialus neįmokinis pobūdis yra neginčijamas (
77
). Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nagrinėjama pašalpa yra paramos išmoka, nes skirta tik būtiniausioms reikmėms patenkinti, kai dėl skurdo asmenys neturi pakankamų ekonominių išteklių, o dėl senatvės sumažėja jų galimybė įsidarbinti (
78
).
74.
Iš to darytina išvada, kad nagrinėjama socialinė pašalpa nepatenka į Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto taikymo sritį, nors ja tenkinami pagrindiniai poreikiai, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kurioje aiškinama Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 4 dalis, susijusi su vienodo požiūrio principu, taikomu trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra ilgalaikiai gyventojai.
75.
Šiuos „elementarius poreikius“ Teisingumo Teismas apibrėžė kaip su maistu, būstu ir sveikata susijusius poreikius. Jis nusprendė, kad jie patenka į „esminių išmokų“, kurių valstybės narės negali neskirti socialinės pagalbos ir socialinės apsaugos srityje pagal Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 4 dalį, sąvoką (
79
).
76.
Praktiškai trečiųjų šalių piliečių, turinčių vieną leidimą, atveju galima pagrįstai manyti, kad dėl šio leidimo išdavimo ir pratęsimo sąlygų, susijusių su įsidarbinimu, ir pakankamų išteklių reikalavimo mažai tikėtina, kad jiems reikės prašyti tokių esminių išmokų. Vis dėlto iki minėto leidimo galiojimo pratęsimo šių asmenų padėtis gali pasikeisti ir per posėdį Komisija pagrįstai užsiminė apie šią galimybę. Kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo analizės, nagrinėjama išmoka siekiama užtikrinti orų gyvenimą tiems, kurie neturi pakankamai lėšų.
77.
Šiomis aplinkybėmis man atrodo tikslinga pažymėti, pirma, kad Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) nurodė, jog išmokos mokamos siekiant patenkinti „būtiniaus[ius] asmens poreiki[us], kuriuos asmuo turi, nepaisant jo ryšio su tam tikra teritorija“ (
80
). Italijos vyriausybė per posėdį paaiškino, kad šios įvairaus pobūdžio išmokos skirtos padėti asmenims, kurių sveikatai ar saugumui gresia pavojus. Ji parėmė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išaiškinimą, kad „[š]iuo atveju išmoka yra ne socialinės paramos (kuri pagal Konstitucijos 38 straipsnio pirmąją pastraipą užtikrinama „piliečiui“) sudedamoji dalis, o būtina priemonė asmens pagrindinei teisei užtikrinti (Konstitucijos 2 straipsnis)“ (
81
).
78.
Kita vertus, man atrodo, kad reikia atsižvelgti į kitas individualias situacijas, kurios yra ne tokios sudėtingos, bet turi įtakos trečiosios šalies piliečio, turinčio vieną leidimą, orumui. Kai toks pilietis teisėtai gyvena valstybės narės teritorijoje, už socialinės paramos išmokas atsakingos nacionalinės valdžios institucijos turėtų būti įpareigotos patikrinti, ar atsisakymas skirti jam tokias išmokas remiantis jo turimu leidimu gyventi šalyje nesukelia atitinkamam piliečiui, kuris neturi lėšų savo poreikiams patenkinti, konkretaus ir realaus pavojaus, kad bus pažeistos jo pagrindinės teisės, visų pirma – Chartijos 1 straipsnyje įtvirtinta teisė (
82
).
79.
Taigi, pritariu Komisijos per posėdį išreikštai nuomonei. Mano nuomone, tam tikrose individualiose situacijose „saugumo tinklas“ pateisinamas (
83
).
80.
Apibendrindamas laikausi nuomonės, kad nevienodas požiūris į Direktyvos 2011/98 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytus trečiųjų šalių darbuotojus ir valstybės narės, kurioje jie gyvena, piliečius socialinės paramos srityje kyla iš šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalies e punkte vartojamos sąvokos „socialinės apsaugos sritys“ aiškinimo. Vis dėlto pagal šį aiškinimą priimančiosios valstybės narės kompetentingoms institucijoms nedraudžiama atlikti bendro įvertinimo ypač kritinėse situacijose, susijusiose su pagarba pagrindinėms teisėms, nelaukiant, kol teks prisiimti atsakomybę už pavojų gyvybei.
V. Išvada
81.
Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/98/ES dėl vienos prašymų išduoti vieną leidimą trečiųjų šalių piliečiams gyventi ir dirbti valstybės narės teritorijoje pateikimo procedūros ir dėl valstybėje narėje teisėtai gyvenančių trečiųjų šalių darbuotojų bendrų teisių 12 straipsnio 1 dalies e punktas
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytiems trečiųjų šalių piliečiams nesuteikiama teisė gauti pašalpą, pagal šiuos teisės aktus skiriamą vyresniems nei 65 metų amžiaus (nuo 2019 m. sausio 1 d. – vyresniems nei 67 metų amžiaus) asmenims, kurių ekonominė padėtis yra nepalanki, o dėl senatvės sumažėja jų galimybė įsidarbinti.
Vis dėlto už socialinės paramos išmokas atsakingos nacionalinės valdžios institucijos privalo patikrinti, ar atsisakymas skirti tokias išmokas nesukelia šiems piliečiams, kurie neturi lėšų savo pagrindiniams poreikiams patenkinti, konkretaus ir realaus pavojaus, kad bus pažeistos jų pagrindinės teisės, visų pirma Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 1 straipsnyje įtvirtinta teisė.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
(
2
)	OL L 343, 2011, p. 1.
(
3
)	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72; klaidų ištaisymas OL L 188, 2013, p. 10), iš dalies pakeistas 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 988/2009 (OL L 284, 2009, p. 43) (toliau – Reglamentas Nr. 883/2004).
(
4
)	GURI, Nr. 190, 1995 m. rugpjūčio 16 d., p. 3 – GURI Nr. 101 paprastasis priedas; toliau – Įstatymas Nr. 335/95.
(
5
)	Ši pašalpa Italijos atveju nurodyta Reglamento Nr. 883/2004 X priede.
(
6
)	GURI, Nr. 302, 2000 m. gruodžio 29 d., p. 5 – GURI Nr. 219 paprastasis priedas; toliau – Įstatymas Nr. 388/2000.
(
7
)	Nuo 2007 m. Italijos teisės pagrindu išduodamą leidimą gyventi šalyje pakeitė „ilgalaikio gyventojo leidimas gyventi Sąjungoje“. Šioje išvadoje vartosiu Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinktą pavadinimą „ilgalaikio gyventojo leidimas gyventi ES“.
(
8
)	GURI, Nr. 147, 2008 m. birželio 25 d., p. 5 – GURI paprastasis priedas Nr. 152.
(
9
)	GURI, Nr. 195, 2008 m. rugpjūčio 21 d., p. 3 – GURI paprastasis priedas Nr. 196.
(
10
)	Teismo posėdyje buvo patvirtinta, kad V. M. gavo leidimą gyventi šalyje dėl šeimos susijungimo, kaip globėjo motina.
(
11
)	Toliau – Chartija.
(
12
)	Šis teismas, be kita ko, remiasi 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimu INPS (Vaiko gimimo ir motinystės išmokos vieno leidimo turėtojams) (C-350/20, EU:C:2021:659; toliau – Sprendimas INPS
C-350/20).
(
13
)	Jis visų pirma remiasi Sprendimu INPS (C-350/20). Šiuo klausimu konkrečiai žr. šio sprendimo 23 punktą.
(
14
)	Jis nurodo 2021 m. gegužės 25 d. Sprendimą Nr. 137/2021.
(
15
)	Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) remiasi, be kita ko, 2014 m. lapkričio 11 d. Sprendimu Dano (C-333/13, EU:C:2014:2358, 83 punktas; toliau – Sprendimas Dano), 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimu Alimanovic (C-67/14, EU:C:2015:597; toliau – Sprendimas Alimanovic) ir 2016 m. vasario 25 d. Sprendimu García-Nieto ir kt. (C-299/14, EU:C:2016:114).
(
16
)	Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) remiasi 1978 m. spalio 12 d. Sprendimu Belbouab (10/78, EU:C:1978:181).
(
17
)	Žr. Sprendimą INPS (C-350/20, 44–46 punktai).
(
18
)	Žr. Sprendimą INPS (C-350/20, 48 ir 49 punktai).
(
19
)	Žr. Direktyvos 2011/98/EB 3 straipsnio 1 dalies c punkte pateiktą apibrėžtį.
(
20
)	2002 m. birželio 13 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1030/2002, nustatantis vienodą leidimų apsigyventi trečiųjų šalių piliečiams formą (OL L 157, 2022, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 3). Žr., Direktyvos 2011/98/EB 3 straipsnio 1 dalies b punkte pateiktą apibrėžtį ir jos 20 konstatuojamąją dalį.
(
21
)	Žr. Sprendimą INPS (C-350/20, 47 punktas).
(
22
)	Žr. Sprendimą INPS (C-350/20, 50 punktas).
(
23
)	Per posėdį buvo pateikta pastabų dėl Italijos teisės aktuose nustatytos sąlygos būti išgyvenus šalyje ne mažiau kaip dešimt metų (žr. šios išvados 11 punktą). Pažymiu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neklausia dėl šios sąlygos. Be to, dėl panašios sąlygos, keliamos trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, norintiems pasinaudoti socialinės apsaugos, socialinės paramos arba socialinio saugumo priemone, žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą CU ir ND (Socialinė parama – netiesioginė diskriminacija) (C-112/22 ir C-223/22, EU:C:2024:636).
(
24
)	Taip pat žr. Direktyvos 2011/98 2 straipsnio b punktą, kuriame pateikta sąvokos „trečiosios šalies darbuotojas“ apibrėžtis.
(
25
)	Ši sąvoka taip pat suformuluota 2024 m. balandžio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2024/1233/ES dėl vienos prašymų išduoti vieną leidimą trečiųjų šalių piliečiams gyventi ir dirbti valstybės narės teritorijoje pateikimo procedūros ir dėl valstybėje narėje teisėtai gyvenančių trečiųjų šalių darbuotojų bendrų teisių (OL L, 2024/1233) 12 straipsnio 1 dalies e punkte. Šia direktyva panaikinama Direktyva 2011/98, ji bus taikoma nuo 2026 m. gegužės 22 d. Žr. Direktyvos 2024/1233 19 straipsnį ir 20 straipsnio antrą pastraipą.
(
26
)	Žr. 2021 m. spalio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2021/1883 dėl trečiųjų šalių piliečių atvykimo ir apsigyvenimo siekiant dirbti aukštos kvalifikacijos darbą sąlygų, kuria panaikinama Tarybos direktyva 2009/50/EB (OL L 382, 2021, p. 1), paprastai vadinamos „Mėlynosios kortelės direktyva“, 16 straipsnio 1 dalies e punktą; 2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/66/ES dėl bendrovės viduje perkeliamų trečiųjų šalių piliečių atvykimo ir apsigyvenimo sąlygų (OL L 157, 2014, p. 1) 18 straipsnio 2 dalies c punktą ir 2014 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/36/ES dėl trečiųjų šalių piliečių atvykimo ir apsigyvenimo tikslu dirbti sezoniniais darbuotojais sąlygų (OL L 94, 2014, p. 375) 23 straipsnio 1 dalies d punktą. 2016 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje (ES) 2016/801 dėl trečiųjų šalių piliečių atvykimo ir gyvenimo mokslinių tyrimų, studijų, stažavimosi, savanoriškos tarnybos, mokinių mainų programų arba edukacinių projektų ir dalyvavimo Au pair programoje tikslais sąlygų (OL L 132, 2016, p. 21) 22 straipsnio 2 dalies b punkte daroma nuoroda į Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktą.
(
27
)	2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyva 2003/109 dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso (OL L 16, 2004, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 272). Žr. šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalies d punktą.
(
28
)	Žr. 2022 m. balandžio 27 d. Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl trečiųjų šalių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso [COM(2022) 650 final] 12 straipsnio 1 dalies d punktą ir P. Melin komentarą „Social security rights of third-country nationals coming from outside the EU: the scope and meaning of equal treatment“, Research Handbook on European Social Security Law, Edward Elgar Publishing, Northampton, 2023, p. 353–378, visų pirma p. 363. Šis pasiūlymas nebuvo pakeistas 2023 m. lapkričio 28 d. Tarybos Generalinio sekretoriato dokumentu delegacijoms dėl pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl trečiųjų šalių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso – Įgaliojimu vesti derybas su Europos Parlamentu (Dokumentas 16000/23). Dėl nuostatų, susijusių su vienodu požiūriu į trečiųjų šalių piliečius pagal skirtingus statusus socialinės apsaugos, socialinės paramos ir galimybės pirkti prekes bei paslaugas ir naudotis visuomenei prieinamų prekių ir paslaugų pasiūla srityse, apimties žr. 2021 m. spalio 28 d. Sprendimą ASGI ir kt. (C-462/20, EU:C:2021:894; toliau – Sprendimas ASGI).
(
29
)	Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 2 dalies b punkto pirmos pastraipos nuostatą dėl vienodo požiūrio ribų, kuriame numatomos tam tikros garantijos trečiųjų šalių darbuotojams, dirbusiems ne trumpesnį kaip šešių mėnesių laikotarpį ir įregistruotiems kaip bedarbiai. Šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Istituto nazionale della previdenza sociale (Vieną leidimą turinčio asmens šeimos nariai) (C-302/19, EU:C:2020:957, 25 punktas; toliau – Sprendimas INPS
C-302/19).
(
30
)	OL L 251, 2003, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 224.
(
31
)	Žr. Sprendimą INPS, C-302/19 (30 punktas). Taip pat žr. 2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine (C-664/23, EU:C:2024:1046, 38 punktas).
(
32
)	Žr. šios išvados 9 punktą.
(
33
)	Taip pat žr. šios išvados 27 punktą.
(
34
)	Žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą A (Visuomenės sveikatos priežiūra) (C-535/19, EU:C:2021:595, 32 ir 33 punktai). Taip pat žr. 1961 m. spalio 18 d. Turine pasirašytos Europos socialinės chartijos 12 ir 13 straipsnius, kuriuose socialinė apsaugos teisės atskiriamos nuo socialinės ir medicininės paramos teisių.
(
35
)	Žr. Reglamento Nr. 883/2004 1 ir 3 konstatuojamąsias dalis.
(
36
)	Žr. Reglamento Nr. 883/2004 4 ir 45 konstatuojamąsias dalis. Žr., be kita ko, 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimą Caisse pour l’avenir des enfants (Pasienio darbuotojo sutuoktinio vaikas) (C-802/18, EU:C:2020:269, 68 punktas).
(
37
)	Žr. Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 1 dalį. Pasviruoju šriftu išskirta mano.
(
38
)	Žr. Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 2 dalies i punktą. Pasviruoju šriftu išskirta mano. Dėl antrojo atvejo žr. reglamento 70 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktį.
(
39
)	Pasviruoju šriftu išskirta mano.
(
40
)	Reikia lyginti su Europos socialinės chartijos 13 straipsnio 1 dalimi. Žr. komentarą, pateiktą Eleveld, A. ir Katrougalos, G., „The right to social security and social assistance in the „case law“ and conclusions of the Social Rights Committee“, Research Handbook on European Social Security Law, op. cit., p. 64–83, visų pirma p. 70.
(
41
)	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičianti Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinanti [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46; klaidų ištaisymas OL L 274, 2009, p. 47).
(
42
)	Žr. Sprendimą Dano (63 punktas) ir pagal analogiją daromą nuorodą į Sprendimą ASGI (34 punktas).
(
43
)	Žr. Sprendimą Alimanovic (43, 45 ir 46 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Dėl priešingos situacijos, susijusios su finansinėmis išmokomis, skirtomis integracijai į darbo rinką palengvinti, žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą Vatsouras ir Koupatantze (C-22/08 ir C-23/08, EU:C:2009:344, 45 punktas). Dėl aplinkybės, ar tam tikra išmoka pagal nacionalinės teisės aktus priskiriama prie socialinės apsaugos išmokų, nereikšmingumo taip pat žr. Sprendimą INPS (C-350/20, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
44
)	Žr. Sprendimą ASGI (25 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
45
)	Žr. Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 2 dalies b punkto pirmą sakinį.
(
46
)	Žr. Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 2 dalies c punktą.
(
47
)	Pasviruoju šriftu išskirta mano.
(
48
)	Doktrininės nuomonės šiuo klausimu, su kuriomis turėjau galimybę susipažinti, sutampa. Žr., be kita ko, Thym, D., European Migration Law, Oxford University Press, Oxford, 2023, ypač 15 skyrių, pavadintą „Integration and Settlement“, p. 469–504, visų pirma 15.3.3.1 punktą (p. 482).
(
49
)	Žr. 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 punktas); 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą AFMB ir kt. (C-610/18, EU:C:2020:565, 50 punktas) ir 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimą Pielatak (C-410/23, EU:C:2025:325, 54 punktas).
(
50
)	Žr. šios išvados 28 punktą.
(
51
)	Dėl valstybės indėlio į išmokas šeimai sąlygos žr. Sprendimą ASGI (28 punktas). Dėl šios sąsajos su įmokomis į socialinės apsaugos sistemų finansavimą taip pat žr. Beduschi, A., „An Empty Shell? The Protection of Social Rights of Third-Country Workers in the ES after the Single Permit Directive“, European Journal of Migration and Law, vol. 17, Nr. 2–3, Wolters Kluwer, La Haye, 2015, p. 210–238, visų pirma p. 223. Taip pat žr. 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9) 26 straipsnį.
(
52
)	2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, nustatantis Reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo įgyvendinimo tvarką (OL L 284, 2009, p. 1).
(
53
)	Žr. Sprendimą INPS (C-302/19, 43 punktas).
(
54
)	Žr. šios išvados 48–50 punktus.
(
55
)	Žr. Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalies d punktą, kuriame kalbama apie „socialinę apsaugą, socialinę pagalbą ir socialinį saugumą, kaip numatyta nacionalinėje teisėje“. Norėdami palyginti žr. Direktyvos 2011/95 29 straipsnį. Šiuo klausimu žr. Sprendimą ASGI (33 ir 34 punktai).
(
56
)	Žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija) (C-112/22 ir C-223/22, EU:C:2024:636, 45 ir 46 punktai). Dėl aplinkybės, kad Direktyva 2003/109 garantuojamos teisės ne visada yra tokios pat palankios kaip Direktyva 2011/98 garantuojamos teisės, jei atitinkama valstybė narė riboja vienodą požiūrį socialiniais klausimais pagal Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 4 dalį, žr. Verschueren, H., „Employment and Social Security Rights of Third-Country Labour Migrants under ES Law: An Incomplete Patchwork of Legal Protection“, European Journal of Migration and Law, op. cit., vol. 18, Nr. 4, 2016, p. 373–408, p. 387 ir 388. Dėl palyginimo su „judžiais“ ES piliečiais taip pat žr. Weingerl, P. ir Tratnik, M., „Climbing the Wall around ES Citizenship: Has the Time Come to Align Third-Country Nationals with Intra-ES Migrants?“, European Journal of International Law, European University Institute, Florence, vol. 33, Nr. 1, 2022, p. 15–38.
(
57
)	Žr. Direktyvos 2003/109 5 straipsnio 1 dalies a punktą ir D. Thym, „Article 5 – Conditions for acquiring long-term resident status“ leidinyje Hailbronner, K. ir Thym, D., ES Immigration and Asylum Law: a Commentary, 2-asis leid., Beck, Munich, 2016, p. 453–460, visų pirma 7 punktą (p. 456).
(
58
)	Pagal Direktyvos 2004/38 3 straipsnio 1 dalį į šios direktyvos taikymo sritį patenka ir joje suteikiamomis teisėmis gali naudotis Sąjungos piliečiai, atvykstantys į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 punkte apibrėžti jų šeimos nariai, kurie juos lydi arba prie jų prisijungia.
(
59
)	Žr. Direktyvos 2004/38/EB 16 straipsnio 1 dalį ir Sprendimą Dano (72 punktas).
(
60
)	Turimas omenyje pirmųjų trijų mėnesių gyvenimo šalyje laikotarpis (šios direktyvos 6 straipsnis) arba ilgesnis darbo paieškos laikotarpis (minėtos direktyvos 14 straipsnio 4 dalies b punktas). Žr. Sprendimą Dano (64 ir 65 punktai) ir 2016 m. vasario 25 d. Sprendimą García-Nieto ir kt. (C-299/14, EU:C:2016:114, 44 punktas). Dėl teisės į vienodą požiūrį taip pat žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą The Department for Communities in Northern Ireland (C-709/20, EU:C:2021:602, 75 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas CG).
(
61
)	Šią teisę gyventi šalyje reglamentuojančių sąlygų priminimą žr. Sprendime CG (76 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. Komisijos pranešimo „Laisvo ES piliečių ir jų šeimos narių judėjimo gairės“ (OL C/2023/1392) 11.1.2 ir 11.1.3 punktus (p. 50). Dar žr. Martin, D., „Article 24 – Égalité de traitement“, Directive 2004/38 relative au droit de séjour des citoyens de l’Union européenne et des membres de leur famille („Vienodas požiūris“, Direktyva 2004/38 dėl Europos Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės gyventi šalyje), Bruylant, Bruxelles, 2020, p. 373–396, visų pirma p. 383, 24 punktas.
(
62
)	Žr. Sprendimą Alimanovic (53 ir 54 punktai).
(
63
)	Žr. Direktyvos 2004/38 24 straipsnį ir 2016 m. vasario 25 d. Sprendimą García-Nieto ir kt. (C-299/14, EU:C:2016:114, 44 punktas). Be to, reikia priminti, kad bet kokio skirtingo požiūrio į valstybių narių ir trečiųjų valstybių piliečius atveju SESV 18 straipsnis netaikytinas. Žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą Vatsouras ir Koupatantze (C-22/08 ir C-23/08, EU:C:2009:344, 52 punktas); 2019 m. balandžio 30 d. Nuomonę 1/17 (ES ir Kanados ECG susitarimas) (EU:C:2019:341, 169 punktas) ir 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Belgijos valstybė (Teisė gyventi šalyje smurto šeimoje atveju) (C-930/19, EU:C:2021:657, 51 punktas).
(
64
)	Dėl Direktyvos 2011/98 12 straipsnio rengimo istorijos žr. visų pirma Iglesias Sánchez, S, „Article 12 – Right to equal treatment“ leidinyje Hailbronner, K. ir Thym, D., ES Immigration and Asylum Law: a Commentary, op. cit., 7–9 punktus (p. 919), taip pat 29 ir 30 punktus (p. 922 ir 923).
(
65
)	Pasviruoju šriftu išskirta mano. Žr., be kita ko, Sprendimą INPS (C-302/19, 34 punktas). Dėl politinio kompromiso žr., be kita ko, Beduschi, A., op. cit., visų pirma 2.2 punktą (p. 218 ir 219). Dėl pokyčių, įvykusių nuo 1999 m. spalio 15–16 d. Tamperės Europos Vadovų Tarybos išvadų priėmimo, taip pat žr. Tsourdi, E. ir Philippe De Bruycker, P., Research Handbook on ES Migration and Asylum Law, Edward Elgar Publishing, Northampton, 2022, ypač 1 skyrių „The evolving ES asylum andmigr law“, p. 1–55, visų pirma 2.1.6.1 punkto antrą pastraipą (p. 20 ir 21).
(
66
)	Taip pat žr. 2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine (C-664/23, EU:C:2024:1046, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
67
)	Šiuo klausimu žr. 2022 m. birželio 16 d. Sprendimą Komisija / Austrija (Išmokų šeimai indeksavimas) (C-328/20, EU:C:2022:468, 108 punktas).
(
68
)	Dėl išvados, kad visos kitos su teisėta migracija susijusios direktyvos neapima „socialinės paramos“ minimalių pajamų rėmimo forma, skirtos būtiniausioms pragyvenimo išlaidoms padengti, žr. Thym, D., European Migration Law, op. cit., visų pirma p. 483.
(
69
)	Žr. Direktyvos 2011/98 ir Direktyvos 2024/1233 2 konstatuojamąsias dalis. Kalbant apie teisių lygybę, kurios siekiama naująja Direktyva 2024/1233, šios direktyvos 28, 30, 31 ir 34 konstatuojamosiose dalyse vartojamos sąvokos yra beveik identiškos sąvokoms, atitinkamai vartojamoms Direktyvos 2011/98 19, 20, 21 ir 24 konstatuojamosiose dalyse. Pasviruoju šriftu pažymėtos su socialine apsauga susijusios konstatuojamosios dalys.
(
70
)	Žr. šios išvados 25 išnašą.
(
71
)	Žr. Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 2, 3 ir 4 dalis. Taip pat žr. Sprendimą INPS (C-302/19, 38 ir 39 punktai). Dėl galimybės taikyti palankesnes nuostatas taip pat žr. Direktyvos 2011/98 13 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 5 dalį.
(
72
)	Dėl sistemos, kurioje gali būti vykdoma Teisingumo Teismo teisminė kontrolė, be kita ko, žr. Sprendimą Alimanovic (60 ir 61 punktai). Taip pat žr. Muir, E., ES Equality Law: The First Fundamental Rights Policy of the ES, Oxford University Press, Oxford, 2018, visų pirma 3 skyrių „ES Equality Law at a Constitutional Crossroads“, p. 58–109, ypač p. 103.
(
73
)	Žr. šios išvados 19 punktą.
(
74
)	Žr. šios išvados 46 ir 47 punktus.
(
75
)	Žr., be kita ko, 2015 m. rugsėjo 16 d. Sprendimą Komisija / Slovakija (C-361/13, EU:C:2015:601, 47, 52 ir 55 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
76
)	Žr. 2015 m. rugsėjo 16 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C-361/13, EU:C:2015:601, 60 punktas).
(
77
)	Šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 8 d. Sprendimą Jauch (C-215/99, EU:C:2001:139, 17 punktas).
(
78
)	Žr. šios išvados 17 punktą.
(
79
)	Žr. 2012 m. balandžio 24 d. Sprendimą Kamberaj (C-571/10, EU:C:2012:233, 91 punktas).
(
80
)	Žr. šios išvados 18 punktą.
(
81
)	Remiuosi prašymu priimti prejudicinį sprendimą (p. 11 ir 12).
(
82
)	Norėdami palyginti žr. Sprendimą CG (92 punktas). Šis sprendimas susijęs su situacija, kai „judus“ Sąjungos pilietis negali remtis nediskriminavimo principu, numatytu Direktyvos 2004/38/EB 24 straipsnio 1 dalyje (žr. minėto sprendimo 80 punktą).
(
83
)	Dėl šios frazės žr. toliau pateiktą sprendimo byloje CG komentarą: De Becker, E., „Social security in the fundamental rights case law of the Court of Justice“, Research Handbook on European Social Security Law, op. cit. p. 2–29, be kita ko, p. 7 ir p. 16 bei paskesni, visų pirma p. 17. Pasak šios autorės, šiame sprendime Teisingumo Teismas aiškiai nurodė valstybėms narėms, kad būtina suteikti tam tikrą apsaugą, net jei Sutarčių ar ES antrinės teisės aktų nuostatose nenurodyta, kaip ši apsauga turėtų būti teikiama. Taip pat žr. pastabas dėl tam tikrų Chartijoje įtvirtintų teisių taikymo, esant situacijai, kai Sąjungos pilietis turi valstybės suteiktą teisę gyventi joje palankesnėmis sąlygomis, nei nustatytosios Direktyvoje 2004/38; de Lenaerts, K., The broadening of ES competences through the case law of the Court of Justice: myth or reality?, ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, ERA, Trèves, 2023, Nr. 4, p. 589–598, visų pirma 40 išnašą (p. 596).