TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1976 m. balandžio 8 d.(*)„Vienodo užmokesčio už vienodą darbą moterims ir vyrams principas“Byloje 43/75dėl Cour du travail de Bruxelles
(Belgija) pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo Teismui
pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl EEB sutarties
119 straipsnio išaiškinimo šio teismo nagrinėjamoje byloje tarpGabrielle Defrenne, buvusios stiuardesės, gyvenančios Briuselyje-Jette_irSociété Anonyme Belge de Navigation Aérienne Sabena, turinčios buveinę Briuselyje_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas R. Lecourt, kolegijų pirmininkai
H. Kutscher ir A. O’Keeffe, teisėjai A. M. Donner,
J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore ir
M. Sørensen_generalinis advokatas A. Trabucci_kancleris A. Van Houtte_priima šįSprendimą1        1975 m.
balandžio 23 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija
gavo 1975 m. gegužės 2 d., Cour du travail de Bruxelles
pagal EEB sutarties 177 straipsnį pateikė du klausimus dėl
Sutarties 119 straipsnio, susijusio su principu už vienodą darbą
vyrams ir moterims mokėti vienodą užmokestį, veikimo ir įgyvendinimo.2        Šie klausimai iškilo sprendžiant stiuardesės ir jos darbdavio SA Sabena
ginčą dėl kompensacijos, kurios reikalauja ieškovė pagrindinėje byloje,
remdamasi tuo, kad nuo 1963 m. vasario 15 d. iki 1966 m.
vasario 1 d. ji kaip moteris buvo užmokesčio srityje
diskriminuojama kolegų vyrų, atliekančių tą patį „keleivių patarnautojų“
darbą, atžvilgiu.3        Pagal
nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šalys sutaria dėl to,
kad stiuardesės darbas yra identiškas keleivių patarnautojo darbui ir,
atsižvelgiant į konkrečias sąlygas, neginčijama tai, kad nurodytu
laikotarpiu stiuardesė buvo diskriminuojama darbo užmokesčio srityje. Dėl pirmojo klausimo (tiesioginis 119 straipsnio veikimas)4        Pirmuoju
klausimu teiraujamasi, ar Sutarties 119 straipsnis „pats
tiesiogiai kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje nustato
principą už vienodą darbą vyrams ir moterims mokėti vienodą užmokestį“
ir ar jis „dėl šios priežasties, neatsižvelgiant į nacionalinės teisės
aktus, suteikia darbuotojams teisę pareikšti ieškinį nacionaliniuose
teismuose dėl šio principo laikymosi“.5        Jeigu
atsakymas teigiamas, taip pat klausiama, nuo kada šis veikimas turi
būti pripažįstamas.6        Į antrąją pirmojo klausimo dalį bus atsakyta kartu su antruoju klausimu.7        Tiesioginio
119 straipsnio veikimo klausimas turi būti įvertintas vienodo
užmokesčio principo prigimties, šia nuostata siekiamo tikslo ir jos
vietos Sutarties sistemoje požiūriu.8        119 straipsniu siekiama dvigubo tikslo.9        Viena
vertus, atsižvelgiant į skirtingą įvairių valstybių narių socialinės
teisės aktų evoliucijos lygį, 119 straipsniu siekiama išvengti, kad
konkuruodamos Bendrijos viduje, įmonės, įsteigtos valstybėse, kurios iš
tikrųjų įgyvendino vienodo užmokesčio principą, neatsidurtų blogesnėje
konkurencinėje padėtyje negu įmonės, esančios valstybėse, dar
nepanaikinusiose darbo užmokesčio diskriminacijos moterų darbo jėgos
atžvilgiu.10      Kita
vertus, ši nuostata atspindi Bendrijos socialinius tikslus, nes ji
neapsiriboja ekonomine sąjunga, bet tuo pačiu metu bendrais veiksmais
turi užtikrinti socialinę pažangą ir toliau nuolatos gerinti Europos
tautų gyvenimo bei darbo sąlygas, kaip pabrėžiama Sutarties preambulėje.11      Šį
tikslą pabrėžia 119 straipsnio įtraukimas į socialinei politikai
skirtą skyrių, kurio pradinė nuostata, tai yra 117 straipsnis,
pažymi „būtinybę skatinti kurti geresnes gyvenimo ir darbo sąlygas, kad
būtų galima siekti jų suderinimo“.12      Iš
šio dvigubo – ekonominio ir socialinio – tikslo išplaukia tai, jog
vienodo užmokesčio principas yra vienas iš Bendrijos pagrindų.13      Be
to, šis motyvas paaiškina, kodėl Sutartyje numatytas visiškas šio
principo taikymas, kai tik baigsis pereinamojo laikotarpio pirmasis
etapas.14      Taigi
aiškinant šią nuostatą, negalima remtis lėtumu ir pasipriešinimu, kuris
atitolina veiksmingą šio esminio principo taikymą kai kuriose
valstybėse narėse.15      Ypač
119 straipsnio ryšys su pažanga suvienodinant darbo sąlygas
leidžia atmesti prieštaravimą, kad šio straipsnio gali būti laikomasi
kitaip nei didinant mažiausius atlyginimus.16      Pagal
119 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo užtikrinti,
„kad būtų taikomas principas už vienodą darbą abiejų lyčių darbuotojams
mokėti vienodą užmokestį“ ir būtų jo laikomasi.17      To
paties straipsnio 2 ir 3 dalyse pateikiama patikslinimų dėl
1 dalyje vartojamų užmokesčio ir darbo sąvokų.18      Siekiant
taikyti šias nuostatas, 119 straipsnio bendro taikymo srityje
tiesioginę ir atvirąją diskriminaciją, kurią galima nustatyti remiantis
vien minėtame straipsnyje išdėstytais darbo pobūdžio ir vienodo
užmokesčio kriterijais, reikia atskirti nuo netiesioginės ir
paslėptosios diskriminacijos, kurią galima nustatyti tik taikant aiškiau
apibrėžtas Bendrijos arba nacionalines nuostatas.19      Negalima
nepripažinti, jog iš tiesų visapusiškai įgyvendinant
119 straipsnio tikslą, panaikinant bet kokią tiesioginę ar
netiesioginę diskriminaciją tarp vyrų ir moterų ne tik atskirose
įmonėse, bet ir ištisose pramonės šakose ir net visame ūkyje, tam
tikrais atvejais gali prireikti apibrėžti kriterijus, kuriems
įgyvendinti reikia priimti atitinkamas Bendrijos ir nacionalines
priemones.20      Šis
požiūris yra dar svarbesnis dėl to, kad su šiuo klausimu susijusiais
Bendrijos teisės aktais (kuriais bus remiamasi atsakant į antrąjį
klausimą) įgyvendinamas 119 straipsnis išplečiant griežtą „vienodo
darbo“ kriterijų, ypač remiantis 1951 m. Tarptautinės darbo
organizacijos konvencijos Nr. 100 „Dėl vienodo atlyginimo vyrams ir
moterims už lygiavertį darbą“, kurios 2 straipsnyje numatytas
vienodas atlyginimas už lygiavertį darbą, nuostatomis.21      Tarp
tiesioginės diskriminacijos, kurią galima nustatyti remiantis vien
119 straipsnyje pateiktais kriterijais, formų pirmiausia reikia
atkreipti dėmesį į tokią diskriminaciją, kuri kyla iš teisės aktų
nuostatų arba kolektyvinių darbo sutarčių – tokia diskriminacija
nustatoma atliekant išimtinai teisinius tyrimus.22      Tai
taikytina ir tais atvejais, kai vyrams ir moterims už vienodą darbą,
atliktą toje pačioje privačioje ar valstybinėje įstaigoje arba
tarnyboje, mokamas nevienodas užmokestis.23      Esant
tokiai padėčiai – kaip tai nurodyta ir pačiame sprendime dėl prašymo
priimti prejudicinį sprendimą – teisėjas turi galimybę nustatyti visus
faktus, kurie leistų įvertinti, ar moteris gauna mažesnį užmokestį negu
vyras, atliekantis tokias pačias užduotis.24      Esant
bent jau tokioms prielaidoms, 119 straipsnis gali būti taikomas
tiesiogiai, taigi gali suteikti asmenims teises, kurias turi saugoti
teismai.25      Beje,
nacionalinės teisės aktai, priimti tam, kad būtų taikomas vienodo
užmokesčio principas, paprastai tik iš esmės atkartoja
119 straipsnio dėl tiesioginės diskriminacijos dirbant vienodą
darbą turinį.26      Šiuo
atžvilgiu ypač geras pavyzdys yra Belgijos įstatymai, nes 1967 m.
spalio 24 d. Karališkojo sprendimo Nr. 40 dėl moterų darbo
14 straipsnis vien patvirtina, kad kiekviena darbuotoja turi teisę
pareikšti ieškinį kompetentingam teismui dėl 119 straipsnio (į kurį
tiesiog daroma nuoroda) vienodo užmokesčio principo taikymo.27      Prieš šią išvadą negalima remtis 119 straipsnyje vartojamomis sąvokomis.28      Pirmiausia
šiame straipsnyje vartojamo „principo“ termino nebūtų galima pateikti
kaip argumento prieš tiesioginį veikimą, nes Sutarties kalboje ši sąvoka
tiksliai vartojama siekiant pabrėžti esminį kai kurių nuostatų pobūdį,
kaip paaiškėja, pavyzdžiui, iš Sutarties principams skirtos pirmosios
dalies antraštės ir iš 113 straipsnio, pagal kurį Bendrijos bendra
prekybos politika grindžiama „vienodais principais“.29      Sušvelninus
šią sąvoką, ją supaprastinant iki neapibrėžtos nuorodos, netiesiogiai
būtų pasikėsinta į pačius Bendrijos pagrindus ir į jos išorės santykių
vientisumą.30      Taip
pat negalima argumentuoti aplinkybe, jog 119 straipsnyje aiškiai
minimos tik „valstybės narės“.31      Iš
tiesų, kaip Teisingumo Teismas jau konstatavo kitomis aplinkybėmis,
tai, kad kai kurios Sutarties nuostatos formaliai skirtos valstybėms
narėms, dar nereiškia, kad teisės taip pat negali būti suteiktos bet
kuriam privačiam asmeniui, suinteresuotam, kad būtų laikomasi taip
apibrėžtų pareigų.32      Iš
paties 119 straipsnio teksto darytina išvada, kad jis nustato
valstybėms pareigą pasiekti tam tikrą rezultatą ir ši pareiga būtinai
turėjo būti įvykdyta per nustatytą terminą.33      Šios
nuostatos veiksmingumui negalėtų pakenkti tai, kad kai kurios valstybės
narės neįvykdė Sutartyje nustatytos pareigos ir kad bendrosios
institucijos nesiėmė pakankamai veiksmų dėl tokio neveikimo.34      Pripažinus
priešingą dalyką, iškiltų pavojus pažeisti teisę ją aiškinant –
užimdamas tokią poziciją Teismas prieštarautų misijai, kuri jam yra
paskirta Sutarties 164 straipsniu.35      Pagaliau
119 straipsnyje, darant nuorodą į „valstybės nares“, minimos šios
valstybės, atliekančios tas savo funkcijas, kurios gali naudingai
prisidėti įgyvendinant vienodo užmokesčio principą.36      Priešingai,
negu buvo išdėstyta proceso metu, ši nuostata nėra visiškai
įgyvendinama perduodant ją nacionalinės įstatymų leidimo valdžios
kompetencijai.37      Todėl
119 straipsnio nuoroda į „valstybes nares“ negalėtų būti aiškinama
kaip atmetanti teisinės valdžios įsikišimo galimybę tiesiogiai taikant
Sutartį.38      Taip
pat negalima būtų pripažinti prieštaravimo, grindžiamo tuo, kad
nacionaliniams teismams taikant vienodo užmokesčio principą būtų
pakeista tai, dėl ko šalys susitarė privačiai arba profesinėje srityje,
pavyzdžiui, individualiomis sutartimis ir kolektyvinėmis darbo
sutartimis.39      Iš
tiesų 119 straipsnis yra privalomojo pobūdžio, todėl draudimas
diskriminuoti tarp darbuotojų vyrų ir darbuotojų moterų taikomas ne tik
valdžios institucijų veiksmams, bet ir visoms sutartims, kuriomis
siekiama kolektyviai reglamentuoti samdomą darbą, bei sutartims tarp
asmenų.40      Todėl
į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: 119 straipsnio vienodo
užmokesčio principu galima remtis nacionaliniuose teismuose ir jie
privalo užtikrinti apsaugą tų teisių, kurias ši nuostata suteikia
asmenims, ypač diskriminacijos, tiesiogiai kylančios iš teisės aktų
nuostatų arba iš kolektyvinių darbo sutarčių, atveju, taip pat tuo
atveju, kai vyrams ir moterims už vienodą darbą, atliktą toje pačioje
privačioje ar valstybinėje įstaigoje arba tarnyboje, mokamas nevienodas
užmokestis. Dėl antrojo klausimo (119 straipsnio įgyvendinimas ir atitinkama Bendrijos bei valstybių narių kompetencija)41      Antruoju
klausimu klausiama, ar 119 straipsnis yra „taikomas valstybių
narių nacionalinėje teisėje vadovaujantis Bendrijos institucijų
priimtais aktais“, ar reikia „pripažinti, kad šiuo klausimu nacionalinė
įstatymų leidžiamoji valdžia turi išimtinę kompetenciją“.42      Remiantis
tuo, kas nurodyta pirmiau, šį klausimą reikėtų susieti su klausimu, nuo
kada turi būti pripažįstamas tiesioginis 119 straipsnio veikimas.43      Dėl
visų šių problemų pirmiausia reikėtų nustatyti Bendrijoje priimtų aktų,
kuriais siekiama užtikrinti aiškinamos nuostatos įgyvendinimą,
chronologiją.44      Pagal
paties 119 straipsnio nuostatą vienodo užmokesčio principo
taikymas turėjo būti vieningai užtikrintas vėliausiai iki pereinamojo
laikotarpio pirmojo etapo pabaigos.45      Iš
Komisijos perduotos informacijos paaiškėja, jog šio principo
įgyvendinimas vis dėlto rodo, kad įvairiose valstybėse yra ryškių
skirtumų ir nesutapimų.46      Nors
kai kuriose valstybėse narėse šis principas iš esmės jau buvo
įgyvendintas iki Sutarties įsigaliojimo priimant konkrečias
konstitucines ir teisės aktų nuostatas arba taikant socialinę praktiką,
įteisintą kolektyvinėmis darbo sutartimis, kitose valstybėse visiškas jo
įgyvendinimas smarkiai vėlavo.47      Esant
tokiai padėčiai, 1961 m. gruodžio 30 d., prieš baigiantis
119 straipsnyje nustatytam terminui, valstybės narės priėmė
rezoliuciją dėl vyrų ir moterų darbo užmokesčio suvienodinimo, kuria
siekiama kai kuriais aspektais patikslinti vienodo užmokesčio principo
materialinį turinį, atidedant jo įgyvendinimo tvarkaraštį.48      Kaip
nustatyta šioje rezoliucijoje, bet kokia tiesioginė ir netiesioginė
diskriminacija turėjo būti visiškai panaikinta iki 1964 m. gruodžio
31 d.49      Iš
Komisijos pateiktos informacijos paaiškėja, kad daugelis iš senųjų
valstybių narių vis dėlto nesilaikė šios rezoliucijos terminų ir dėl
šios priežasties Komisija, vykdydama Sutarties 155 straipsniu jai
patikėtus uždavinius, buvo priversta sukviesti vyriausybių atstovus ir
socialinius partnerius, kad būtų išnagrinėta padėtis ir suderintos
priemonės, skirtos skatinti pažangą visiškai įgyvendinant
119 straipsnyje nustatytą tikslą.50      Šie
darbai baigėsi parengus pranešimus apie padėtį valstybėse narėse
steigėjose, kurių pats naujausias, pateikiantis duomenų visumą, buvo
parengtas 1973 m. liepos 18 d.51      Šio
pranešimo išvadoje Komisija, remdamasi Sutarties 169 straipsniu,
pranešė apie savo ketinimą pradėti teisminį procesą prieš tas valstybes
nares, kurios iki tos datos dar neįvykdė 119 straipsnyje nustatytų
pareigų, tačiau šis perspėjimas nesukėlė pasekmių.52      Po
tokių pačių kontaktų su naujųjų valstybių narių kompetentingomis
valdžios institucijomis 1974 m. liepos 17 d. pranešime
Komisija pareiškė, kad nuo 1973 m. sausio 1 d.
119 straipsnis visiškai taikomas ir tose valstybėse narėse, todėl
nuo šios datos jos yra tokioje pačioje padėtyje kaip ir valstybės narės
steigėjos.53      Savo
ruožtu, norėdama pagreitinti visišką 119 straipsnio įgyvendinimą,
1975 m. vasario 10 d. Taryba priėmė Direktyvą Nr. 75/117
dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo vyrų ir moterų darbo
užmokesčio principo taikymui, suderinimo (OL L 45,
p. 19).54      Ši
direktyva kai kuriais aspektais patikslina 119 straipsnio
materialinę taikymo sritį ir, be to, numato įvairias nuostatas, iš esmės
skirtas pagerinti darbuotojų, nukentėjusių dėl 119 straipsnyje
nustatyto vienodo užmokesčio principo netaikymo, teisinę apsaugą.55      Šios
direktyvos 8 straipsnyje valstybėms narėms suteikiamas vienerių
metų laikotarpis, per kurį jos turi įstatymais ir kitais teisės aktais
įtvirtinti atitinkamas nuostatas.56      Iš
aiškių 119 straipsnio nuostatų darytina išvada, kad vyrų ir moterų
vienodo užmokesčio principo taikymas turėjo būti visiškai užtikrintas
ir neatšaukiamas pasibaigus pereinamojo laikotarpio pirmajam etapui, tai
yra 1962 m. sausio 1 d.57      1961 m.
gruodžio 30 d. valstybių narių rezoliucija – pripažįstant tą
poveikį, kurį ji galėjo turėti skatindama ir spartindama visišką
119 straipsnio įgyvendinimą, –negalėjo teisėtai pakeisti Sutartyje
nustatyto termino.58      Iš
tiesų Sutartis gali būti pakeista – išskyrus specialiąsias nuostatas –
tik atlikus pakeitimą pagal 236 straipsnį.59      Beje,
iš to, kas išdėstyta pirmiau, darytina išvada, kad nesant pereinamųjų
nuostatų, 119 straipsnio principas visiškai galioja naujoms
valstybėms narėms nuo Stojimo sutarties įsigaliojimo, tai yra nuo
1973 m. sausio 1 d.60      Šios
teisinės padėties negalėjo pakeisti Direktyva Nr. 75/117, priimta
vadovaujantis 100 straipsniu dėl teisės aktų suderinimo, kurios
tikslas – nacionalinių priemonių visuma skatinti tinkamą
119 straipsnio taikymą, ypač siekiant panaikinti netiesioginę
diskriminaciją, tačiau nesumažinant šio straipsnio veiksmingumo ir
nepakeičiant jo galiojimo laike.61      Nors
119 straipsnyje aiškiai kreipiamasi į valstybes nares įpareigojant
jas per nustatytą laikotarpį užtikrinti vienodo užmokesčio principo
taikymą ir vėliau jo laikytis, ši valstybių vykdoma pareiga nepanaikina
Bendrijos kompetencijos šioje srityje.62      Priešingai,
Bendrijos kompetenciją patvirtina tai, jog 119 straipsniu siekiama
Sutarties tikslų, susijusių su „socialine politika“, kuriai skirta III
antraštinė dalis, savo ruožtu esanti trečioje dalyje, skirtoje
„Bendrijos politikai“.63      119 straipsnyje
nepateikiama jokių aiškių nuorodų dėl funkcijų, kurias turėtų atlikti
Bendrija, įgyvendindama socialinę politiką, todėl reikėtų remtis
bendrąja Sutarties sistema ir jos nustatytomis priemonėmis, pavyzdžiui,
numatytomis 100 straipsnyje, 155 straipsnyje ir prireikus –
235 straipsnyje.64      Jokia
taikymo nuostata, priimta tiek Bendrijos institucijų, tiek nacionalinių
valdžios institucijų, vis dėlto negalėtų pakenkti 119 straipsnio
tiesioginiam veikimui, kaip buvo nurodyta atsakyme į pirmąjį klausimą.65      Į
antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: senosios valstybės narės turėjo
visiškai užtikrinti 119 straipsnio taikymą nuo 1962 m. sausio
1 d., pereinamojo laikotarpio antrojo etapo pradžios, o naujosios
valstybės narės – nuo 1973 m. sausio 1 d., Stojimo sutarties
įsigaliojimo datos.66      1961 m.
gruodžio 30 d. valstybių narių priimta rezoliucija nepakeitė
pirmojo termino.67      Tarybos
direktyva Nr. 75/117 nepažeidžia 119 straipsnio tiesioginio
veikimo, kaip buvo nurodyta atsakyme į pirmąjį klausimą, ir šia
direktyva nustatytas terminas neturi įtakos terminams, kuriuos nustatė
atitinkamai EEB sutarties 119 straipsnis ir Stojimo sutartis.68      Net
tose srityse, kuriose 119 straipsnis tiesiogiai neveiktų, negalima
būtų aiškinti, kad ši nuostata suteikia nacionalinei įstatymų leidimo
valdžiai išimtinę kompetenciją įgyvendinti vienodo užmokesčio principą,
nes prireikus jį gali kartu įgyvendinti Bendrijos ir nacionalinės
nuostatos. Dėl šio sprendimo veikimo laike69      Airijos
ir Jungtinės Karalystės vyriausybės atkreipė dėmesį į ekonominio
pobūdžio pasekmes, kurios galėtų atsirasti Teisingumo Teismui pripažinus
119 straipsnio nuostatų tiesioginį veikimą, nes tokia pozicija
daugelyje ekonominio gyvenimo sričių galėtų sukelti pretenzijų,
prasidedančių nuo tų datų, nuo kurių bus pripažintas šis veikimas.70      Atsižvelgiant
į didelį suinteresuotų asmenų skaičių, tokios pretenzijos, kurių įmonės
negali numatyti, galėtų turėti rimtų pasekmių jų finansinei būklei ir
net įstumti jas į bankrotą.71      Nors
realios bet kokio teismo sprendimo pasekmės turi būti rūpestingai
apsvarstytos, vis dėlto negalima iškreipti teisės nešališkumo ir
apsunkinti jos būsimo taikymo dėl pasekmių, kurias teismo sprendimas
gali sukelti praeičiai.72      Vis
dėlto esant tokiems daugelio valstybių narių veiksmams ir tokiam
Komisijos požiūriui, su kuriuo ji pakartotinai supažindino
suinteresuotuosius sluoksnius, išimtinai reikėtų atsižvelgti į tai, kad
suinteresuotosios šalys ilgą laiką laikėsi 119 straipsniui
prieštaraujančios praktikos, kurios dar nebuvo uždraudusi jų nacionalinė
teisė.73      Tai,
kad Komisija, nors ir pateikusi perspėjimus, nepareiškė ieškinių dėl
įsipareigojimų nevykdymo prieš atitinkamas valstybes nares pagal
169 straipsnį, sustiprino klaidingą įspūdį dėl 119 straipsnio
veikimo.74      Esant
šioms sąlygoms reikėtų konstatuoti, kad, nežinant, koks bendras
užmokesčio lygis būtų buvęs nustatytas, imperatyviniai teisinio saugumo
motyvai, išplaukiantys iš viešųjų ir privačiųjų interesų visumos, iš
principo neleidžia kelti klausimo dėl praėjusio laikotarpio užmokesčio.75      Vadinasi
119 straipsnio tiesioginiu veikimu negalima remtis motyvuojant
pretenzijas dėl užmokesčio už laikotarpius iki šio sprendimo priėmimo
dienos, išskyrus tuos darbuotojus, kurie anksčiau pateikė ieškinį
teismui arba iškėlė atitinkamą pretenziją. Dėl teismo išlaidų76      Europos
Bendrijų Komisijos, kuri pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas,
išlaidos nėra atlygintinos.77      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų Cour du travail de Bruxelles nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas.Remdamasis šiais motyvais_TEISINGUMO TEISMAS_atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1975 m. balandžio 23 d. sprendimu pateikė Cour du travail de Bruxelles, nusprendžia:1.      119 straipsnyje
nustatytu vyrų ir moterų vienodo užmokesčio principu galima remtis
nacionaliniuose teismuose. Šie teismai privalo užtikrinti apsaugą tų
teisių, kurias ši nuostata suteikia asmenims, ypač diskriminacijos,
tiesiogiai kylančios iš teisės aktų nuostatų arba iš kolektyvinių darbo
sutarčių, atveju, taip pat tuo atveju, kai vyrams ir moterims už vienodą
darbą, atliktą toje pačioje privačioje ar valstybinėje įstaigoje arba
tarnyboje, mokamas nevienodas užmokestis.2.      Senosios
valstybės narės turėjo visiškai užtikrinti 119 straipsnio taikymą
nuo 1962 m. sausio 1 d., pereinamojo laikotarpio antrojo etapo
pradžios, o naujosios valstybės narės – nuo 1973 m. sausio
1 d., Stojimo sutarties įsigaliojimo datos. 1961 m. gruodžio
30 d. valstybių narių priimta rezoliucija nepakeitė pirmojo
termino.3.      Tarybos
direktyva Nr. 75/117 nepažeidžia 119 straipsnio tiesioginio
veikimo ir šia direktyva nustatytas terminas neturi įtakos terminams,
kuriuos nustatė atitinkamai EEB sutarties 119 straipsnis ir Stojimo
sutartis.4.      Net
tose srityse, kuriose 119 straipsnis tiesiogiai neveiktų, negalima
aiškinti, kad ši nuostata suteikia nacionalinei įstatymų leidimo
valdžiai išimtinę kompetenciją įgyvendinti vienodo užmokesčio principą,
nes prireikus jį gali kartu įgyvendinti Bendrijos ir nacionalinės
nuostatos.5.      Išskyrus
tuos darbuotojus, kurie anksčiau pareiškė ieškinį teismui arba iškėlė
atitinkamą pretenziją, 119 straipsnio tiesioginiu veikimu negalima
remtis motyvuojant pretenzijas dėl užmokesčio už laikotarpius iki šio
sprendimo priėmimo dienos.LecourtKutscherO’KeeffeDonnerMertens de WilmarsPescatoreSørensenPaskelbta 1976 m. balandžio 8 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasA. Van Houtte       R. Lecourt* Bylos kalba: prancūzų.