62024TJ0351
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea)
29 octombrie 2025 (
*1
)
„Marcă a Uniunii Europene – Procedură de declarare a nulității – Marca Uniunii Europene verbală DEVIN – Motive absolute de refuz – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Dreptul de a fi ascultat în urma unei hotărâri de anulare a Tribunalului – Caracter distinctiv dobândit prin utilizare – Articolul 7 alineatul (3) și articolul 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009”
În cauza T‑351/24,
Devin EAD, cu sediul în Devin (Bulgaria), reprezentată de B. Van Asbroeck, G. de Villegas și R. Meys, avocați,
reclamantă,
împotriva
Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO), reprezentat de T. Klee, în calitate de agent,
pârât,
cealaltă parte din procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a EUIPO, intervenientă în fața Tribunalului, fiind
Haskovo Chamber of Commerce and Industry, cu sediul în Haskovo (Bulgaria), reprezentată de D. Dimitrova și I. Pakidanska, avocate,
TRIBUNALUL (Camera a șasea),
compus, la momentul deliberărilor, din doamna M. J. Costeira, președintă, și domnii U. Öberg (raportor) și P. Zilgalvis, judecători,
grefier: domnul V. Di Bucci,
având în vedere faza scrisă a procedurii,
având în vedere că niciuna dintre părți nu a formulat, în termen de trei săptămâni de la comunicarea terminării fazei scrise a procedurii, o cerere de organizare a unei ședințe și întrucât a decis, în temeiul articolului 106 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, să se pronunțe fără parcurgerea fazei orale a procedurii,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin acțiunea formulată în temeiul articolului 263 TFUE, reclamanta, Devin EAD, solicită modificarea Deciziei Camerei a patra de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) din 7 mai 2024 (cauza R 2535/2019‑4) (denumită în continuare „decizia atacată”).
Istoricul litigiului
2
La 11 iulie 2014, intervenienta, Haskovo Chamber of Commerce and Industry (HCCI, Camera de Comerț și Industrie din Haskovo, Bulgaria), a formulat la EUIPO o cerere de declarare a nulității mărcii Uniunii Europene care a fost înregistrată la 21 ianuarie 2011 ca urmare a cererii depuse la 29 septembrie 2010 pentru semnul verbal DEVIN.
3
Marca contestată desemnează produsele care fac parte din clasa 32 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund descrierii următoare: „Băuturi nealcoolice; apă minerală; sifon; băuturi aromatizate cu fructe; sucuri; siropuri și alte preparate pentru fabricarea băuturilor; aperitive nealcoolice; apă de izvor; ape aromatizate; extracte din fructe fără alcool; băuturi de fructe nealcoolice; ape de masă; ape [băuturi]; sifon; sucuri de legume [băuturi]; băutur[i] izotonice; cocktailuri, nealcoolice; nectaruri de fructe, nealcoolice; apă carbogazoasă”.
4
Cauzele invocate în susținerea cererii de declarare a nulității erau cele prevăzute la articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (JO 2009, L 78, p. 1) coroborat cu articolul 7 alineatul (1) literele (c), (f) și (g) din același regulament, în sensul că marca contestată ar fi descriptivă pentru produsele desemnate de aceasta, ar fi contrară ordinii publice sau bunelor moravuri și ar fi de natură să înșele publicul.
5
La 29 ianuarie 2016, divizia de anulare a admis cererea de declarare a nulității în temeiul articolului 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (c) din același regulament. Mai precis, aceasta a considerat că denumirea geografică Devin intra sub incidența acestor dispoziții întrucât era înțeleasă de marele public din Bulgaria și de o parte a publicului din țările vecine ca o descriere a originii geografice a produselor în cauză.
6
La 24 martie 2016, reclamanta a formulat o cale de atac la EUIPO împotriva deciziei diviziei de anulare.
7
Prin Decizia din 2 decembrie 2016, Camera a doua de recurs a respins calea de atac a reclamantei.
8
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 22 februarie 2017, reclamanta a formulat o acțiune solicitând anularea deciziei camerei de recurs din 2 decembrie 2016, care a fost înregistrată sub numărul T‑122/17.
9
Prin Hotărârea din 25 octombrie 2018, Devin/EUIPO – Haskovo (DEVIN) (T‑122/17, EU:T:2018:719), Tribunalul a anulat Decizia camerei de recurs din 2 decembrie 2016. Tribunalul a statuat că camera de recurs a săvârșit o eroare de apreciere atunci când a concluzionat că, pentru consumatorul mediu din țările vecine Bulgariei, și anume Grecia și România, precum și pentru cel din toate celelalte state membre ale Uniunii Europene, cu excepția doar a Bulgariei, marca contestată descria o proveniență geografică și încălca astfel articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (c) din același regulament.
10
Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții la 19 decembrie 2018, intervenienta a formulat recurs împotriva Hotărârii din 25 octombrie 2018, DEVIN (T‑122/17, EU:T:2018:719).
11
Prin Ordonanța din 11 iulie 2019, Haskovo/Devin (C‑800/18 P, nepublicată, EU:C:2019:606), Curtea a respins acest recurs.
12
La 11 noiembrie 2019, cauza a fost trimisă spre rejudecare Camerei întâi de recurs de către președintele camerelor de recurs.
13
Prin Decizia din 28 mai 2020, camera de recurs a anulat decizia diviziei de anulare în măsura în care marca contestată fusese declarată nulă pentru „apa minerală conformă cu specificațiile [indicației geografice protejate] Devin Natural Mineral Water” (denumită în continuare „IGP”) din clasa 32. În ceea ce privește celelalte produse, camera de recurs a confirmat decizia diviziei de anulare și a declarat nulitatea mărcii contestate.
14
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 august 2020, reclamanta a formulat o acțiune înregistrată sub numărul T‑526/20 prin care a solicitat anularea Deciziei camerei de recurs din 28 mai 2020.
15
Prin Hotărârea din 14 decembrie 2022, Devin/EUIPO – Haskovo Chamber of Commerce and Industry (DEVIN) (T‑526/20, nepublicată, EU:T:2022:816), Tribunalul a anulat în parte Decizia Camerei întâi de recurs a EUIPO din 28 mai 2020, în ceea ce privește concluzia potrivit căreia marca contestată trebuia declarată nulă pentru toate produsele, cu excepția „apei minerale conforme cu specificațiile [IGP] Devin Natural Mineral Water”. Tribunalul a statuat că camera de recurs a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a apreciat dacă exista în percepția publicului relevant o legătură între denumirea geografică Devin, care constituia marca contestată, și produsele desemnate care fac parte din clasa 32, altele decât „apa minerală conformă cu specificațiile [IGP] Devin Natural Mineral Water”.
16
Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții la 13 februarie 2023, intervenienta a formulat recurs împotriva Hotărârii din 14 decembrie 2022, DEVIN (T‑526/20, nepublicată, EU:T:2022:816).
17
Prin Ordonanța din 27 iunie 2023, Haskovo Chamber of Commerce and Industry/EUIPO și Devin (C‑77/23 P, nepublicată, EU:C:2023:519), Curtea nu a admis recursul.
18
La 20 octombrie 2023, cauza a fost trimisă Camerei a patra de recurs de către președintele camerelor de recurs .
19
Prin decizia atacată, camera de recurs a confirmat validitatea mărcii contestate pentru două produse din clasa 32, și anume „apă minerală [și] sifon”, iar pentru celelalte produse a declarat nulitatea mărcii în temeiul articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009.
20
În primul rând, camera de recurs a examinat motivele de nulitate absolută întemeiate pe articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) literele (f) și (g) din același regulament. Cu privire la aceste aspecte, camera de recurs a confirmat motivarea deciziei diviziei de anulare, care a considerat că nu s‑a demonstrat că marca contestată era contrară ordinii publice și că putea fi înșelătoare pentru publicul relevant și, în consecință, a respins cererea de declarare a nulității în ceea ce privește aceste motive.
21
În al doilea rând, camera de recurs a examinat motivul de nulitate absolută întemeiat pe articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (c) din același regulament. În conformitate cu Hotărârea din 14 decembrie 2022, DEVIN (T‑526/20, nepublicată, EU:T:2022:816), camera de recurs a verificat dacă publicul relevant percepea sau putea în viitor să perceapă marca contestată ca o indicație a originii geografice a produselor desemnate de marca menționată, altele decât „apă minerală conformă cu specificațiile [IGP] Devin Natural Mineral Water”. În această privință, ea a constatat că, la momentul depunerii mărcii contestate, publicul relevant putea percepe această marcă, pentru toate produsele pe care le desemna, ca o referire la proveniența lor geografică și, eventual, la avantajele pentru sănătate asociate utilizării apei minerale și a apei de izvor din orașul Devin. Prin urmare, la data depunerii cererii de înregistrare, marca contestată era descriptivă în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009.
22
În ceea ce privește caracterul distinctiv dobândit prin utilizare, camera de recurs a considerat că reclamanta revendicase un caracter distinctiv dobândit prin utilizare pentru „apă minerală [și] sifon”, fără a revendica un atare caracter pentru celelalte produse desemnate de marca contestată. Astfel, făcând referire la elementele de probă depuse la dosar, camera de recurs a constatat că, la data depunerii mărcii contestate și tot la data cererii de declarare a nulității, marca respectivă dobândise caracter distinctiv prin utilizare pentru „apă minerală [și] sifon”, care fac parte din clasa 32.
Concluziile părților
23
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
modificarea deciziei atacate în vederea anulării Deciziei diviziei de anulare din 29 ianuarie 2016 și respingerea în totalitate (sau, în subsidiar, în parte) a cererii de declarare a nulității mărcii contestate și dispunerea, în consecință, a menținerii înregistrării mărcii contestate pentru următoarele produse:
–
în principal, pentru toate produsele desemnate de marca menționată care fac parte din clasa 32;
–
în subsidiar, pentru produsele „apă minerală; sifon; apă de izvor; ape de masă; ape aromatizate; băuturi aromatizate cu fructe; apă [băuturi]; sifon; apă gazoasă” desemnate de această marcă, ce fac parte din clasa 32;
–
obligarea EUIPO să suporte propriile cheltuieli de judecată și pe cele efectuate de ea, precum și obligarea intervenientei să suporte propriile cheltuieli de judecată.
24
EUIPO solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată în cazul organizării unei ședințe.
25
Intervenienta solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată;
În drept
26
Ținând seama de data introducerii cererii de înregistrare în cauză, și anume 29 septembrie 2010, dată care este determinantă pentru identificarea dreptului material aplicabil în cazul unei cereri de declarare a nulității, situația de fapt din speță intră sub incidența dispozițiilor materiale ale Regulamentului nr. 207/2009 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 aprilie 2020, Gugler France/Gugler și EUIPO, C‑736/18 P, nepublicată, EU:C:2020:308, punctul 3 și jurisprudența citată). Prin urmare, în ceea ce privește normele de fond, Tribunalul va aplica dispozițiile materiale relevante ale Regulamentului nr. 207/2009.
27
În ceea ce privește normele de procedură, în măsura în care, potrivit unei jurisprudențe constante, se consideră în general că aceste norme sunt aplicabile de la data intrării lor în vigoare (a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2012, Comisia/Spania, C‑610/10, EU:C:2012:781, punctul 45 și jurisprudența citată), litigiul este guvernat de dispozițiile procedurale ale Regulamentului (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (JO 2017, L 154, p. 1). În plus, întrucât calea de atac în fața camerei de recurs a fost introdusă la 24 martie 2016, dispozițiile procedurale ale titlului V din Regulamentul delegat (UE) 2018/625 al Comisiei din 5 martie 2018 de completare a Regulamentului 2017/1001 și de abrogare a Regulamentului delegat (UE) 2017/1430 (JO 2018, L 104, p. 1) nu sunt aplicabile în speță, astfel încât în procedura căii de atac de la camera de recurs sunt aplicabile dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (JO 1995, L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1041/2005 (JO 2005, L 172, p. 4, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 71).
Cu privire la admisibilitatea elementelor de probă prezentate pentru prima dată în fața Tribunalului
28
Cu titlu introductiv, este necesar să se examineze admisibilitatea elementelor de probă depuse de reclamantă la Tribunal, pe care EUIPO și intervenienta o contestă. Astfel, acestea din urmă arată că elementele de probă care figurează în anexele A.9.a-A.9.g la cererea introductivă sunt inadmisibile întrucât au fost depuse pentru prima dată la Tribunal.
29
În această privință, reclamanta arată că elementele de probă suplimentare menționate sunt admisibile întrucât urmăresc să conteste aprecierea camerei de recurs potrivit căreia marca contestată a dobândit caracter distinctiv prin utilizare doar pentru „apă minerală [și] sifon”, apreciere care ar fi fost efectuată din oficiu și fără a ține seama pe deplin de argumentul său întemeiat pe caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate.
30
Anexa A.9.a menționează volumul vânzărilor de apă de izvor și de apă minerală între anii 2011 și 2013. Anexa A.9.b privește un sondaj din 2010 al Market Links cu privire la performanța mărcii contestate în Bulgaria. Anexele A.9.c și A.9.d, referitoare la perioada 2007-2011 și, respectiv, la perioada 2010-2014, cuprind rapoarte intitulate „Analize ale pieței băuturilor nealcoolice în Bulgaria”, realizate de Canadean. Anexa A.9.e privește un raport din 2014 al Nielsen Bulgaria privind volumele vânzărilor de apă. Anexa A.9.f conține o scrisoare din 1 iulie 2024 a directorului general al Asociației bulgare a băuturilor nealcoolice, iar anexa A.9.g cuprinde o copie a etichetelor apelor aromatizate și gazoase ale mărcii contestate.
31
Trebuie arătat că elementele de probă menționate la punctul 30 de mai sus au fost depuse pentru prima dată la Tribunal.
32
Tribunalul amintește că articolul 188 din Regulamentul de procedură, intitulat „Obiectul litigiului dedus judecății Tribunalului”, stabilește întinderea controlului pe care îl exercită Tribunalul asupra deciziilor adoptate de EUIPO. Potrivit acestei dispoziții, „memoriile depuse de părți în cadrul procedurii aflate pe rolul Tribunalului nu pot modifica obiectul litigiului care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs”.
33
În această privință, admisibilitatea argumentației părților, precum și a elementelor de probă care pot fi supuse în mod valabil aprecierii Tribunalului depinde de obiectul litigiului care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs.
34
Reiese din jurisprudența Curții că un reclamant trebuie să fie în măsură să critice concluziile camerei de recurs în fața Tribunalului, dat fiind că, în temeiul articolului 263 TFUE, interpretat în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, această parte trebuie să poată contesta în fața instanței Uniunii fiecare chestiune de drept sau de fapt pe care un organ al Uniunii își întemeiază deciziile (Hotărârea din 18 iunie 2020, Primart/EUIPO, C‑702/18 P, EU:C:2020:489, punctul 46).
35
În plus, un reclamant are dreptul să depună la Tribunal documente pentru a susține sau pentru a contesta în fața acestuia exactitatea unui fapt notoriu [Hotărârea din 12 decembrie 2014, Ludwig Schokolade/OAPI – Immergut (TrinkFix), T‑105/13, nepublicată, EU:T:2014:1070, punctul 128].
36
Prin urmare, aplicabilitatea jurisprudenței în temeiul căreia o propunere de probe care nu a fost depusă anterior la camera de recurs ar trebui declarată inadmisibilă fără a mai fi necesară examinarea forței sale probante depinde, așadar, de problema dacă faptul atestat de aceste noi propuneri de probe aparțin cadrului factual al procedurii, astfel cum a fost definit de părți în fața camerei de recurs, sau dacă acestea din urmă urmăresc, dimpotrivă, să contrazică o apreciere de fapt, invocată din oficiu de camera de recurs și care figurează pentru prima dată în decizia atacată, caz în care această jurisprudență este inaplicabilă [a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2018, Convivo/EUIPO – Porcesadora Nacional de Alimentos (M’Cooky), T‑288/16, nepublicată, EU:T:2018:231, punctele 22-26 și jurisprudența citată].
37
În speță, din moment ce reclamanta a avut sarcina de a furniza, dacă este cazul, toate propunerile de probe în susținerea afirmației sale potrivit căreia marca contestată dobândise caracter distinctiv prin utilizare pentru toate produsele desemnate în procedura de la EUIPO, este necesar să se constate că faptele atestate de anexele A.9.a-A.9.g la cererea introductivă aparțin cadrului factual al procedurii care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs și nu urmăresc nici să contrazică o apreciere de fapt a camerei de recurs, nici să susțină sau să conteste exactitatea unui fapt notoriu în sensul jurisprudenței citate la punctele 34 și 35 de mai sus. În consecință, se impune înlăturarea acestor anexe ca inadmisibile, fără a mai fi necesară examinarea forței lor probante.
Cu privire la obiectul acțiunii
38
Prin intermediul primului capăt de cerere, reclamanta solicită modificarea deciziei atacate. În această privință, în temeiul articolului 72 alineatul (4) din Regulamentul 2017/1001, „[o] cale de atac este deschisă oricărei părți la procedura înaintea camerei de recurs, în măsura în care hotărârea nu a fost pronunțată în favoarea sa”.
39
Prin intermediul punctelor 1 și 2 din dispozitivul deciziei atacate, camera de recurs a admis în parte calea de atac formulată de reclamantă, anulând decizia diviziei de anulare în măsura în care prin decizia respectivă fusese declarată nulitatea mărcii contestate pentru „apă minerală [și] sifon” din clasa 32.
40
Prin urmare, prin acțiunea formulată, reclamanta solicită în esență modificarea punctului 3 din dispozitivul deciziei atacate, mai precis în ceea ce privește respingerea de către camera de recurs a căii de atac declarate împotriva deciziei diviziei de anulare care a vizat celelalte produse desemnate de marca contestată [a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2015, 9Flats/OAPI – Tibesoca (9flats.com), T‑713/13, nepublicată, EU:T:2015:114, punctele 16-19, și Hotărârea din 4 mai 2018, Bernard Krone Holding/EUIPO (Mega Liner), T‑187/17, nepublicată, EU:T:2018:254, punctele 15-18].
41
Având în vedere conținutul cererii introductive, capătul de cerere prin care se solicită modificarea punctului 3 din dispozitivul deciziei atacate trebuie interpretat în sensul că include în mod necesar o cerere de anulare a deciziei menționate în măsura în care privește acest aspect [a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 februarie 2014, Advance Magazine Publishers/OAPI – Nanso Group (TEEN VOGUE), T‑509/12, EU:T:2014:89, punctele 15 și 16 și jurisprudența citată].
Cu privire la fond
42
În susținerea acțiunii, reclamanta invocă patru motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (c) din același regulament, întrucât camera de recurs ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a declarat din oficiu că marca contestată este descriptivă pentru „apa de izvor”. Al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (3) din regulamentul menționat sau cu articolul 59 alineatul (2) din Regulamentul 2017/1001, întrucât camera de recurs ar fi săvârșit o eroare de apreciere în ceea ce privește caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate. Al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare și a principiului economiei procedurale, întrucât camera de recurs ar fi adoptat decizia atacată fără a invita părțile să își prezinte observațiile. Al patrulea motiv este întemeiat pe încălcarea principiilor egalității de tratament, securității juridice și protecției încrederii legitime, întrucât aceleași elemente de probă ar fi fost evaluate în mod diferit de camera de recurs în raport cu apa minerală și cu celelalte produse desemnate de marca contestată.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare de drept, întrucât camera de recurs s‑a pronunțat din oficiu cu privire la caracterul descriptiv al mărcii contestate pentru „apa de izvor” care face parte din clasa 32
43
Prin intermediul primului motiv, reclamanta susține că camera de recurs a încălcat articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (c) din același regulament atunci când a examinat din oficiu caracterul descriptiv al mărcii contestate pentru „apa de izvor” care face parte din clasa 32 și atunci când a decis că această marcă era descriptivă pentru acest produs. Reclamanta arată că o marcă a Uniunii Europene beneficiază de o prezumție de validitate în temeiul articolelor 59 și 62 din Regulamentul 2017/1001.
44
Astfel, persoana care a formulat cererea de declarare a nulității are sarcina de a invoca faptele, elementele de probă și argumentele care ar pune în cauză validitatea mărcii în cauză. Or, intervenienta și‑ar fi limitat, cel puțin implicit, afirmația privind caracterul descriptiv al mărcii contestate la produsele desemnate de marca menționată, altele decât „apa de izvor”. Constatând totuși că marca contestată era descriptivă pentru acest produs, camera de recurs s‑a pronunțat dincolo de faptele, probele și argumentele invocate.
45
EUIPO și intervenienta contestă argumentele reclamantei.
46
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, deși reclamanta invocă o încălcare a articolului 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (c) din același regulament, argumentele sale trebuie interpretate ca fiind întemeiate pe o încălcare a articolului 95 din Regulamentul 2017/1001.
47
În această privință, trebuie amintit că articolul 95 din Regulamentul 2017/1001, intitulat „Examinarea din oficiu a faptelor”, prevede la alineatul (1) că, pe parcursul procedurii, EUIPO examinează din oficiu situația de fapt. În procedurile de declarare a nulității întemeiate pe articolul 59 din același regulament, EUIPO își limitează examinarea la motivele și argumentele furnizate de părți.
48
În speță, în cererea sa de declarare a nulității, intervenienta a arătat că „marca contestată [ar fi] percepută de publicul relevant, în legătură cu produsele pe care marca le desemnează, ca fiind denumirea geografică a satului Devin, denumirea zăcământului mineral Devin și indicația geografică înregistrată de apă minerală naturală” și că „[r]ezult[a] că, din punctul de vedere al publicului relevant, exist[a] o relație suficient de directă și de specifică între semn și toate produsele din clasa 32”.
49
Astfel, contrar celor susținute de reclamantă, intervenienta a arătat în cererea sa de declarare a nulității că în percepția publicului relevant exista o legătură între denumirea geografică Devin și toate produsele desemnate de marca contestată și, prin urmare, a invocat un motiv de nulitate întemeiat pe caracterul descriptiv al mărcii respective pentru toate produsele pe care le desemna, inclusiv pentru „apa de izvor”.
50
Această concluzie nu este răsturnată prin argumentul reclamantei potrivit căruia intervenienta, prin prezentarea faptelor, a probelor și a argumentelor specifice pentru toate produsele desemnate de marca contestată, altele decât „apa de izvor”, și‑ar fi limitat, cel puțin implicit, afirmația privind caracterul descriptiv al acestei mărci. Astfel cum susține în mod întemeiat EUIPO, aceste fapte, aceste probe și aceste argumente specifice se adăugau pur și simplu la argumentele și elementele de probă ale intervenientei îndreptate împotriva tuturor produselor desemnate de marca contestată.
51
Rezultă că, prin examinarea caracterului descriptiv al mărcii contestate pentru „apa de izvor”, camera de recurs și‑a limitat examinarea la faptele, probele și argumentele prezentate de părți. În consecință, camera de recurs a putut, fără a săvârși o eroare de drept, să se pronunțe cu privire la caracterul descriptiv al mărcii contestate pentru „apa de izvor”.
52
Prin urmare, primul motiv trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o eroare de apreciere a faptelor, întrucât camera de recurs a considerat în mod eronat că reclamanta revendicase un caracter distinctiv dobândit prin utilizare doar pentru „apă minerală [și] sifon” care fac parte din clasa 32
53
Prin intermediul celui de al doilea motiv, reclamanta arată că în mod eronat camera de recurs a considerat că ea revendicase un caracter distinctiv dobândit prin utilizare doar pentru „apa minerală [și] sifon” din clasa 32. Reclamanta ar fi revendicat în fața diviziei de anulare în mod explicit sau cel puțin implicit, dar necesar un caracter distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate în Bulgaria pentru toate produsele desemnate de această marcă și ar fi prezentat probe în această privință. În plus, potrivit reclamantei, dată fiind concluzia camerei de recurs potrivit căreia elementele de probă depuse de ea erau suficiente pentru a constata existența unui caracter distinctiv dobândit prin utilizare pentru „apă minerală [și] sifon”, aceasta ar fi trebuit să tragă aceeași concluzie pentru celelalte produse desemnate de marca menționată.
54
EUIPO și intervenienta contestă argumentele reclamantei.
55
La punctul 80 din decizia atacată, camera de recurs a apreciat, într‑o primă etapă, că reclamanta revendicase un caracter distinctiv dobândit prin utilizare pentru „apă minerală”, precum și pentru „apă minerală carbogazoasă sau sifon”, dar nu și pentru celelalte produse desemnate de marca contestată. Camera de recurs a efectuat, într‑o a doua etapă, o analiză a elementelor de probă depuse la dosar și, la punctul 88 din decizia menționată, a concluzionat că, la data depunerii mărcii contestate și chiar și la data cererii de declarare a nulității, marca respectivă dobândise în percepția publicului relevant un caracter distinctiv prin utilizare pentru aceleași produse.
56
Tribunalul amintește că, în temeiul articolului 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 și al articolului 52 alineatul (2) din acest regulament, sarcina probei caracterului distinctiv dobândit prin utilizare revine titularului mărcii în cauză [Hotărârea din 22 martie 2023, Beauty Biosciences/EUIPO – Société de Recherche Cosmétique (BIO‑BEAUTÉ), T‑750/21, nepublicată, EU:T:2023:147, punctul 43]. Mai precis, s‑a statuat că, atunci când un reclamant se prevalează de caracterul distinctiv dobândit de o marcă prin utilizare, îi revine acestuia obligația de a furniza informații concrete și bazate pe probe care să stabilească faptul că această marcă are un astfel de caracter (Hotărârea din 25 octombrie 2007, Develey/OAPI, C‑238/06 P, EU:C:2007:635, punctul 50).
57
Rezultă că, atunci când o marcă a fost înregistrată cu încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b), (c) sau (d) din Regulamentul nr. 207/2009, înregistrarea mărcii contestate va putea fi menținută numai pentru produsele și serviciile pentru care s‑a făcut dovada dobândirii unui caracter distinctiv prin utilizarea mărcii respective.
58
Astfel, trebuie analizat dacă în mod întemeiat camera de recurs și‑a limitat analiza caracterului distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate doar la „apa minerală [și] sifon”.
59
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că intervenienta invocă în esență inadmisibilitatea tuturor argumentelor reclamantei referitoare la caracterul distinctiv dobândit de marca contestată prin utilizare pentru alte produse decât „apa minerală [și] sifon” în fața camerei de recurs. În această privință, intervenienta se întemeiază pe o pretinsă constatare a diviziei de anulare care ar avea autoritate de lucru judecat potrivit căreia reclamanta ar fi revendicat un caracter distinctiv dobândit prin utilizare numai pentru apa minerală.
60
În ceea ce privește principiul autorității de lucru judecat, în temeiul căruia caracterul definitiv al unei hotărâri judecătorești nu poate fi contestat, trebuie semnalat de la bun început că acesta nu se aplică deciziilor EUIPO care sunt de natură administrativă, iar nu de natură jurisdicțională [a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 februarie 2025, Alberts/EUIPO – Techtex (Cutii de carton [ambalaje]), T‑245/24, nepublicată, EU:T:2025:145, punctul 30 și jurisprudența citată].
61
În orice caz, dacă argumentul intervenientei ar trebui înțeles în sensul că divizia de anulare a constatat că reclamanta revendicase un caracter distinctiv dobândit prin utilizare doar pentru apa minerală și că, în lipsa contestării acestei constatări în calea de atac a reclamantei în fața camerei de recurs, această constatare ar fi rămas definitivă și ar fi dobândit autoritate de lucru judecat, se impune constatarea faptului că intervenienta pare să se refere la rezumatul argumentelor reclamantei efectuat de divizia de anulare, care nu a fost contestat de reclamantă în procedura de pe rolul EUIPO. Cu toate acestea, un rezumat al argumentelor uneia dintre părți nu constituie un aspect de fapt sau de drept tranșat de divizia de anulare și nu poate avea deci autoritate de lucru judecat (a se vedea în acest sens și prin analogie Ordonanța din 28 noiembrie 1996, Lenz/Comisia, C‑277/95 P, EU:C:1996:456, punctul 50).
62
În continuare, în speță, reclamanta a indicat în mai multe rânduri, în observațiile formulate în fața diviziei de anulare, că marca contestată ar fi dobândit un caracter distinctiv „pentru produsele [care fac parte] din clasa 32, și anume apa minerală”. În observațiile formulate ulterior în fața diviziei de anulare, reclamanta a reiterat această revendicare, care se limita la apa minerală, privind caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate.
63
În această privință, afirmațiile generale ale reclamantei din observațiile formulate în fața diviziei de anulare, potrivit cărora marca contestată este o marcă de notorietate pe teritoriul bulgar și are, așadar, un caracter distinctiv dobândit prin utilizare, fără ca ele să se raporteze la produsele desemnate de marca respectivă, nu pot fi considerate o revendicare a caracterului distinctiv dobândit prin utilizare în sensul articolului 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009.
64
În plus, este necesar să se arate că argumentația reclamantei referitoare la caracterul distinctiv dobândit prin utilizare formulată în cadrul procedurii administrative de la EUIPO, precum și elementele de probă pe care le‑a evocat în această privință se raportează aproape în totalitate la „apa minerală [și] sifon”.
65
Or, așa cum reiese din jurisprudența citată la punctul 56 de mai sus, reclamanta este cea care trebuie să furnizeze informații concrete și susținute de probe cu privire la dobândirea de către marca contestată a unui caracter distinctiv prin utilizare.
66
Astfel, observațiile generice ale reclamantei cu privire la recunoașterea mărcii contestate și la faptul că elementele de probă prezentate de aceasta din urmă în fața diviziei de anulare nu se raportau exclusiv la „apa minerală [sau] sifon” nu permiteau camerei de recurs să tragă concluzia că revendicarea trebuia considerată ca vizând toate produsele din clasa 32, contrar afirmațiilor sale explicite în această privință.
67
În consecință, trebuie respins argumentul reclamantei potrivit căruia ea a revendicat un caracter distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate pentru toate produsele desemnate de aceasta.
68
Această concluzie nu este răsturnată prin argumentele reclamantei.
69
În primul rând, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia rezumatul argumentelor sale din Decizia camerei de recurs din 2 decembrie 2016 demonstrează că ea a revendicat un caracter distinctiv dobândit prin utilizare pentru toate produsele desemnate de marca contestată, este suficient să se constate că Decizia camerei de recurs din 2 decembrie 2016 a fost eliminată retroactiv din ordinea juridică prin Hotărârea din 25 octombrie 2018, DEVIN (T‑122/17, EU:T:2018:719) [a se vedea prin analogie Hotărârea din 1 septembrie 2021, Gruppe Nymphenburg Consult/EUIPO (Limbic® Types), T‑96/20, EU:T:2021:527, punctul 28].
70
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia ea a reiterat revendicarea caracterului distinctiv dobândit prin utilizare pentru toate produsele desemnate de marca contestată în cererea sa introductivă în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 14 decembrie 2022, DEVIN (T‑526/20, nepublicată, EU:T:2022:816), trebuie amintit că, potrivit articolului 188 din Regulamentul de procedură, memoriile depuse de părți în cadrul procedurii aflate pe rolul Tribunalului nu pot modifica obiectul litigiului care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs.
71
În al treilea rând, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia, în Hotărârea din 14 decembrie 2022, DEVIN (T‑526/20, nepublicată, EU:T:2022:816), Tribunalul a confirmat în mod explicit întinderea afirmației sale privind caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate, trebuie să se constate, asemenea EUIPO, că, în acea cauză, Tribunalul nu s‑a pronunțat cu privire la întinderea revendicării caracterului distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii respective.
72
În sfârșit, în ceea ce privește probele suplimentare invocate de reclamantă pentru a demonstra caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate pentru alte produse decât apa minerală (anexele la cerere A.9.a-A.9.g), aceste probe sunt, astfel cum s‑a constatat la punctul 37 de mai sus, inadmisibile.
73
Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se respingă al doilea motiv.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, a dreptului de a fi ascultat și a principiului economiei procedurale
74
Al treilea motiv al reclamantei este întemeiat pe încălcarea articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul 2017/1001, a articolului 70 alineatul (2) din același regulament și a articolului 27 alineatul (2) din Regulamentul delegat 2018/625. Acest motiv este structurat pe două aspecte. În primul rând, reclamanta arată că dreptul la apărare i‑a fost încălcat de camera de recurs prin infirmarea deciziei diviziei de anulare fără ca părțile să fi fost invitate să își prezinte observațiile. În al doilea rând, ea arată că, prin adoptarea deciziei atacate din oficiu și fără a le permite părților să își prezinte observațiile în urma pronunțării Hotărârii din 14 decembrie 2022, DEVIN (T‑526/20, nepublicată, EU:T:2022:816), camera de recurs a încălcat principiul economiei procedurale.
– Cu privire la primul aspect al celui de al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare
75
Reclamanta arată că camera de recurs i‑a încălcat dreptul la apărare atunci când a infirmat decizia diviziei de anulare fără ca părțile să fie invitate să își prezinte observațiile în urma pronunțării Hotărârii din 14 decembrie 2022, DEVIN (T‑526/20, nepublicată, EU:T:2022:816). În opinia reclamantei, dacă ea ar fi putut să își prezinte observațiile, aprecierea caracterului distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate efectuată în decizia atacată ar fi putut conduce la un rezultat diferit de cel care a fost reținut în cele din urmă.
76
EUIPO și intervenienta contestă argumentele reclamantei.
77
Potrivit articolului 94 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul 2017/1001, deciziile EUIPO nu se pot întemeia decât pe motive sau pe dovezi asupra cărora părțile interesate au avut posibilitatea de a formula observații. Această dispoziție constituie o aplicare particulară a principiului general al protecției dreptului la apărare consacrat de altfel la articolul 41 alineatul (2) litera (a) din Carta drepturilor fundamentale, potrivit căruia persoanele ale căror interese sunt afectate de decizii ale autorităților publice trebuie să aibă posibilitatea de a‑și face cunoscut în mod util punctul de vedere [Hotărârea din 13 decembrie 2016, Guiral Broto/EUIPO – Gastro & Soul (Café del Sol), T‑548/15, nepublicată, EU:T:2016:720, punctul 30].
78
Dreptul de a fi ascultat este aplicabil în legătură cu toate elementele de fapt sau de drept care constituie temeiul actului decizional, dar nu și în ceea ce privește poziția finală pe care administrația intenționează să o adopte [a se vedea Hotărârea din 3 decembrie 2003, Audi/OAPI (TDI), T‑16/02, EU:T:2003:327, punctul 75 și jurisprudența citată].
79
În acest context, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că articolul 94 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul 2017/1001 nu impune nicidecum ca, în urma reluării procedurii în fața EUIPO, subsecventă unei anulări a deciziei camerelor de recurs de către Tribunal, reclamantul să fie din nou invitat să își prezinte observațiile referitor la aspecte de drept și de fapt cu privire la care avusese deja posibilitatea de a se exprima în cadrul procedurii scrise desfășurate anterior, rejudecarea dosarului fiind reluată în această privință de camera de recurs din același stadiu [a se vedea Hotărârea din 25 noiembrie 2020, Group/EUIPO – Iliev (GROUP Company TOURISM & TRAVEL), T‑57/20, nepublicată, EU:T:2020:559, punctul 31 și jurisprudența citată].
80
În plus, articolul 70 alineatul (2) din Regulamentul 2017/1001 prevede că, în cursul examinării căii de atac, camera de recurs invită părțile, ori de câte ori este necesar, să își prezinte, în termenul alocat, observațiile referitoare la notificările pe care aceasta le‑a adresat sau la comunicările prezentate de celelalte părți.
81
În speță, este cert că, după pronunțarea Hotărârii din 14 decembrie 2022, DEVIN (T‑526/20, nepublicată, EU:T:2022:816), părțile nu au fost invitate de camera de recurs să prezinte observații suplimentare cu privire la caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate pentru alte produse decât pentru „apa minerală conformă cu specificațiile [IGP] Devin Natural Mineral Water”.
82
Cu toate acestea, trebuie să se constate că, în cadrul procedurii administrative de la EUIPO, reclamanta a avut posibilitatea să își prezinte observațiile cu privire la aspectele invocate în procedura de declarare a nulității de către intervenientă, inclusiv cu privire la caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate.
83
În consecință, camera de recurs nu era obligată în speță să asculte din nou reclamanta cu privire la caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate, mai precis cu privire la dobândirea acestui caracter pentru alte produse decât „apa minerală conformă cu specificațiile [IGP] Devin Natural Mineral Water”, înainte de a face propria apreciere în decizia atacată.
84
Prin urmare, primul aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins.
– Cu privire la al doilea aspect al celui de al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului economiei procedurale
85
Reclamanta arată că, prin adoptarea deciziei atacate din oficiu și fără a permite părților să își prezinte observațiile în urma pronunțării Hotărârii din 14 decembrie 2022, DEVIN (T‑526/20, nepublicată, EU:T:2022:816), camera de recurs a încălcat principiul economiei procedurale. Astfel, camera de recurs ar fi lăsat reclamanta fără altă opțiune decât introducerea unei a treia acțiuni la Tribunal.
86
EUIPO și intervenienta contestă argumentele reclamantei.
87
De la bun început, trebuie să se constate că, astfel cum s‑a arătat la punctul 83 de mai sus, în speță, camera de recurs nu era obligată să asculte încă o dată reclamanta cu privire la caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate înainte ca aceasta să facă propria apreciere în decizia atacată.
88
În plus, deși jurisprudența Curții recunoaște aplicabilitatea principiului economiei procedurale în cursul procedurii administrative în fața EUIPO, această jurisprudență pare să fie limitată la anumite ipoteze. Curtea a statuat printre altele că ar fi contrar acestui principiu să fie constrânsă partea care a introdus o cerere reconvențională să inițieze o nouă procedură la EUIPO în cazul desistării reclamantului principal (Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 56).
89
În plus, Curtea a statuat că ar fi contrar principiului economiei procedurale să se considere că o cerere reconvențională întemeiată pe o cauză de nulitate prevăzută la articolul 7 alineatul (1) literele (a)-(m) din Regulamentul 2017/1001, care privește toate produsele sau serviciile acoperite de înregistrarea acestei mărci, poate să conducă numai la declararea nulității parțiale a mărcii pe care se întemeiază procedura de contrafacere în cauză [Hotărârea din 8 iunie 2023, LM (Cerere reconvențională în nulitate), C‑654/21, EU:C:2023:462, punctul 44].
90
Or, în speță, deși reclamanta face trimitere la Hotărârea din 8 iunie 2023, LM (Cerere reconvențională în nulitate) (C‑654/21, EU:C:2023:462), trebuie să se constate că cererea sa nu este o cerere reconvențională în sensul Regulamentului 2017/1001, ci invocă un caracter distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate. În consecință, jurisprudența pe care se întemeiază reclamanta nu poate fi transpusă în speță, nici în mod direct, nici prin analogie.
91
Rezultă că, în prezenta cauză, camera de recurs nu a încălcat principiul economiei procedurale prin adoptarea deciziei atacate fără a le permite părților să își prezinte observațiile în urma pronunțării Hotărârii din 14 decembrie 2022, DEVIN (T‑526/20, nepublicată, EU:T:2022:816), cu atât mai mult cu cât nimic nu le‑a împiedicat să prezinte astfel de observații din proprie inițiativă.
92
Având în vedere considerațiile care precedă, se impune respingerea celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv și, prin urmare, a celui de al treilea motiv în totalitate.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor egalității de tratament și securității juridice
93
Al patrulea motiv al reclamantei, întemeiat pe încălcarea principiilor egalității de tratament și securității juridice, este structurat pe două aspecte. În primul rând, reclamanta reproșează camerei de recurs că a încălcat principiul egalității de tratament pentru că ar fi tratat în mod diferit situații comparabile. În al doilea rând, reclamanta reproșează camerei de recurs că a încălcat principiul securității juridice și, drept corolar al acestuia, principiul protecției încrederii legitime prin faptul că a considerat că elementele de probă depuse de ea erau suficiente pentru a stabili caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate pentru „apă minerală [și] sifon”, dar nu și pentru celelalte produse desemnate de marca menționată.
– Cu privire la primul aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament
94
Reclamanta invocă principiul egalității de tratament, consacrat la articolele 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale. În această privință, reclamanta arată că a revendicat un caracter distinctiv dobândit prin utilizare pentru toate produsele desemnate de marca contestată și a prezentat dovezi în această privință. Atunci când a concluzionat că marca contestată dobândise un caracter distinctiv prin utilizare numai pentru „apă minerală [și] sifon”, dar nu pentru celelalte produse desemnate de marca contestată, camera de recurs a tratat în mod diferit situații comparabile fără o justificare obiectivă. Mai precis, camera de recurs a considerat că aceleași elemente de probă, care conțineau informații echivalente privind caracterul distinctiv dobândit prin utilizare al mărcii contestate în Bulgaria, erau suficiente pentru a dovedi un caracter distinctiv pentru „apa minerală [și] sifon”, dar nu și pentru celelalte produse desemnate de marca menționată.
95
EUIPO și intervenienta contestă argumentele reclamantei.
96
Principiul egalității de tratament impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea Hotărârea din 15 iulie 2021, DK/SEAE, C‑851/19 P, EU:C:2021:607, punctul 47 și jurisprudența citată).
97
În speță, reclamanta susține că camera de recurs a încălcat principiul egalității de tratament atunci când a considerat că „aceleași elemente de probă care conțineau informații echivalente privind caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii [contestate] în Bulgaria pentru toate produsele pe care [marca menționată] le viz[a]” erau suficiente numai pentru a dovedi un caracter distinctiv pentru „apa minerală [și] sifon”, dar nu și pentru celelalte produse desemnate de această marcă.
98
De la bun început, trebuie arătat, astfel cum s‑a stabilit la punctele 56-73 de mai sus, că reclamanta nu a revendicat și a fortiori nici nu a dovedit dobândirea unui caracter distinctiv prin utilizarea mărcii contestate pentru alte produse desemnate decât „apă minerală [și] sifon”.
99
În plus și în orice caz, trebuie să se constate că reclamanta nu explică nici ce elemente de probă, nici ce informații vizează această afirmație. În această privință, reclamanta se referă numai la punctele 41-47 din cererea introductivă, în care ea arată că a făcut dovada caracterului distinctiv dobândit prin utilizare.
100
Deși este adevărat că reclamanta a evocat, la punctul 41 din cererea introductivă, anumite elemente de probă pe care le‑a depus împreună cu observațiile sale la divizia de anulare, în special în ceea ce privește apa de izvor și apa îmbuteliată, ea nu demonstrează totuși că este vorba despre „aceleași elemente de probă [care conțin] informații echivalente” precum elementele de probă pe baza cărora camera de recurs a constatat un caracter distinctiv dobândit prin utilizare pentru „apa minerală [și] sifon”.
101
Or, cu toate că în cererea introductivă se regăsește enunțul criticii formulate de reclamantă, în cuprinsul cererii nu există nicio argumentație de natură să o susțină. În consecință, din textul cererii introductive nu rezultă elemente suficient de precise pentru ca Tribunalul să își poată exercita controlul, iar EUIPO să își poată pregăti apărarea.
102
Rezultă de aici, pe de o parte, că Tribunalul nu are obligația de a căuta în anexe ceea ce ar putea constitui argumentația reclamantei în ceea ce privește critica în cauză [a se vedea Hotărârea din 22 iunie 2017, Biogena Naturprodukte/EUIPO (ZUM wohl), T‑236/16, EU:T:2017:416, punctul 12 și jurisprudența citată] și, pe de altă parte, că aceasta trebuie respinsă ca inadmisibilă în temeiul articolului 177 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul de procedură întrucât nu cuprinde elementele esențiale care să permită Tribunalului să își exercite controlul, iar pârâtului să își asigure apărarea.
103
Prin urmare, primul aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins.
– Cu privire la al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice și a corolarului său, principiul încrederii legitime
104
Reclamanta arată că, prin faptul că a considerat, la punctul 85 din decizia atacată, că elementele de probă pe care le‑a prezentat erau suficiente pentru a stabili un caracter distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate pentru produsele care fac parte din clasa 32, camera de recurs a suscitat în ceea ce o privește încrederea legitimă a menținerii mărcii menționate nu numai pentru„apă minerală [și] sifon”, ci și pentru celelalte produse din clasa 32 acoperite de marca contestată. Camera de recurs ar fi încălcat această încredere legitimă cu încălcarea principiului securității juridice.
105
EUIPO și intervenienta contestă argumentele reclamantei.
106
Principiul securității juridice, care face parte dintre principiile generale ale dreptului Uniunii, impune ca normele de drept să fie clare, precise și previzibile în privința efectelor lor, astfel încât persoanele interesate să se poată orienta în situații și în raporturi juridice care sunt guvernate de ordinea juridică a Uniunii (Hotărârea din 8 decembrie 2011, France Télécom/Comisia, C‑81/10 P, EU:C:2011:811, punctul 100, și Hotărârea din 9 octombrie 2014, Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, punctul 28).
107
Acest principiu are drept corolar principiul protecției încrederii legitime, care se aplică oricărui particular aflat într‑o situație din care reiese că administrația Uniunii, prin furnizarea unor asigurări precise, necondiționate și concordante, provenind din surse autorizate și de încredere, l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate [a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iulie 2008, Reber/OAPI – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, EU:T:2008:268, punctul 64 și jurisprudența citată].
108
Reclamanta arată în special că camera de recurs a încălcat principiile securității juridice și protecției încrederii legitime atunci când a constatat la punctul 88 din decizia atacată că marca contestată dobândise caracter distinctiv prin utilizare numai pentru „apa minerală [și] sifon”, deși la punctul 85 din decizia atacată considerase că marca menționată dobândise un caracter distinctiv prin utilizare, fără a restrânge această constatare la unul dintre produsele desemnate de această marcă.
109
În această privință, este suficient să se constate că punctul 85 din decizia atacată nu cuprinde nicio asigurare, cu atât mai puțin asigurări precise, necondiționate și concordante în sensul jurisprudenței citate la punctul 107 de mai sus, cu privire la caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii contestate pentru toate produsele pe care ea le desemnează.
110
În consecință, trebuie să se respingă al doilea aspect al celui de al patrulea motiv și, pe cale de consecință, al patrulea motiv în întregime.
111
Reiese din tot ceea ce precedă că niciunul dintre motivele invocate de reclamantă nu poate fi admis și că, prin urmare, acțiunea trebuie respinsă în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
112
În temeiul articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
113
Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată efectuate de intervenientă, conform concluziilor acesteia. În schimb, întrucât EUIPO nu a solicitat obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată decât în cazul organizării unei ședințe, trebuie, în lipsa organizării unei ședințe, să se decidă că EUIPO va suporta propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șasea)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Devin EAD suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Haskovo Chamber of Commerce and Industry.
3)
Obligă EUIPO să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Costeira
Öberg
Zilgalvis
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 29 octombrie 2025.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.