62023CC0581
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
LAILE MEDINA,
predstavljeni 9. januarja 2025 (
1
)
Zadeva C-581/23
Beevers Kaas BV
proti
Albert Heijn België NV,
Koninklijke Ahold Delhaize NV,
Albert Heijn BV,
Ahold België BV,
ob udeležbi:
B.A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof Van Beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu, Belgija))
„Predhodno odločanje – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Člen 101(3) PDEU – Vertikalni sporazumi – Uredba (EU) št. 330/2010 – Izvzetje – Člen 4(b)(i) – Nedopustne omejitve – Izjeme – Sporazumi o izključni distribuciji – Pogoji – Prepoved aktivne prodaje na izključno dodeljenem ozemlju – Pogoj vzporedne naložitve obveznosti – Pojem ‚sporazum‘ – Dokaz o soglasju volj med dobaviteljem in njegovimi kupci – Neobstoj aktivne prodaje drugih kupcev na izključno ozemlje, ki je bilo dodeljeno izključnemu distributerju“
1.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo hof Van Beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu, Belgija), se nanaša na razlago člena 4(b)(i) Uredbe Komisije (EU) št. 330/2010 (imenovane tudi „uredba o vertikalnih skupinskih izjemah“). (
2
) Vložen je bil v okviru spora med družbo Beevers Kaas BV na eni strani, ter družbami Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV in Ahold België BV (v nadaljevanju skupaj: družbe Albert Heijn), na drugi strani.
2.
Ta spor se nanaša na domnevno sodelovanje zadnjenavedenih družb pri kršitvi pogodbe o izključni distribuciji, ki jo je družba Beevers Kaas sklenila s proizvajalcem B.A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono (zadružna mlekarna, v nadaljevanju: Cono) za distribucijo znanega sira beemster (
3
) v Belgiji in Luksemburgu.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Evropske unije
3.
Uredba št. 330/2010, za katero predložitveno sodišče meni, da se uporablja za spor o glavni stvari, je z učinkom od 1. junija 2010 nadomestila Uredbo Komisije (ES) št. 2790/1999. (
4
) Uredba št. 330/2010 je v skladu z njenim členom 10, drugi odstavek, prenehala veljati 31. maja 2022.
4.
S členom 2 Uredbe št. 330/2010 je bila uvedena izjema od člena 101(1) PDEU za vertikalne sporazume, ki vsebujejo vertikalne omejitve (v nadaljevanju: skupinska izjema).
5.
Člen 4 Uredbe št. 330/2010 se je nanašal na „nedopustne omejitve“, zaradi katerih je bila – z nekaterimi izjemami – upravičenost do skupinske izjeme iz člena 2 te uredbe izključena. Člen 4 je določal:
„Izjema iz člena 2 se ne uporablja za vertikalne sporazume, katerih namen je, neposredno ali posredno, samostojno ali v kombinaciji z drugimi dejavniki pod nadzorom pogodbenic:
[…]
(b)
omejitev ozemlja, na katero lahko kupec, ki je pogodbenica sporazuma, prodaja pogodbeno blago ali storitve, ali omejitev odjemalcev, ki jim jih lahko prodaja, brez poseganja v omejitev sedeža njegovega podjetja, razen:
(i)
omejitve aktivne prodaje na izključno ozemlje ali izključni skupini odjemalcev, ki si jo je pridržal dobavitelj ali ki jo je dobavitelj dodelil drugemu kupcu, če ta omejitev kupčevim odjemalcem ne omejuje prodaje,
[…]“
6.
Uredba Komisije (EU) 2022/720, (
5
) ki je nadomestila Uredbo št. 330/2010, je v skladu z njenima členoma 10 in 11 začela veljati 1. junija 2022 in preneha veljati 31. maja 2034.
7.
Smernice Evropske komisije o vertikalnih omejitvah (
6
) so bile objavljene hkrati s sprejetjem Uredbe št. 330/2010.
8.
V točki 25 smernic iz leta 2010 je navedeno:
„[…]
(a)
[Uredba št. 330/2010] se uporablja za sporazume in usklajena ravnanja […] Za obstoj sporazuma v smislu člena 101 [PDEU] zadostuje, da pogodbenice izrazijo skupno namero, da bodo na trgu ravnale na določen način. Oblika, v kateri se navedena namera izrazi, je nepomembna, če izraža njuno resnično namero. Če ni izrecnega sporazuma, ki izraža soglasno voljo, bo Komisija morala dokazati, da je ena pogodbenica privolila v enostransko politiko druge pogodbenice. Pri vertikalnih sporazumih sta dva načina, s katerima je mogoče ugotoviti privolitev v enostransko politiko. Po prvem se privolitev lahko ugotovi iz pristojnosti, ki so pogodbenicam dodeljene s splošnim, vnaprej sestavljenim sporazumom. Če klavzule vnaprej sestavljenega sporazuma določajo ali dovoljujejo, da pogodbenica naknadno sprejme enostransko politiko, ki bo zavezujoča za drugo pogodbenico, se na podlagi tega lahko ugotovi, da je druga pogodbenica privolila v navedeno politiko […] Z drugim načinom lahko Komisija dokaže obstoj tihe privolitve, čeprav izrecne privolitve ni. Za to je treba pokazati, da ena pogodbenica za izvedbo svoje enostranske politike potrebuje eksplicitno ali implicitno sodelovanje druge pogodbenice in da je druga pogodbenica izpolnila navedeno zahtevo, tako da je navedeno enostransko politiko izvajala v praksi […] [P]ri vertikalnih sporazumih [se] lahko ugotovi molčečo privolitev glede na pritisk, ki ga pogodbenica uporabi, da svojo enostransko politiko vsili drugi pogodbenici ali pogodbenicam sporazuma, skupaj z nekaterimi distributerji, ki dejansko v praksi izvajajo enostransko politiko dobavitelja. Sistem nadzora in kazni, ki ga vzpostavi dobavitelj, da bi kaznoval tiste distributerje, ki ne izvajajo njegove enostranske politike, na primer kaže na molčečo privolitev v dobaviteljevo enostransko politiko, če mu ta sistem omogoča, da svojo politiko izvaja v praksi. […]“
9.
V točki 51 smernic iz leta 2010 je navedeno:
„Pri nedopustni omejitvi iz člena 4(b) Uredbe [št. 330/2010] so štiri izjeme. Prva izjema iz člena 4(b)(i) dobavitelju omogoča omejitev aktivne prodaje pri kupcu, ki je pogodbenica sporazuma, na ozemlje ali skupino odjemalcev, ki sta bila izključno dodeljena drugemu kupcu ali ki jih je dobavitelj rezerviral zase. Ozemlje ali skupina odjemalcev sta izključno dodeljena, če se dobavitelj strinja, da bo svoj izdelek prodajal samo enemu distributerju za distribucijo na določenem ozemlju ali določeni skupini odjemalcev in če je izključni distributer po drugi strani zaščiten, tako da na njegovem ozemlju ali njegovi skupini odjemalcev ne morejo aktivno prodajati nobeni drugi kupci dobavitelja znotraj [Evropske] Unije, ne glede na prodajo dobavitelja. Dobavitelj lahko združi dodelitev izključnega ozemlja in izključne skupine odjemalcev tako, da, na primer, imenuje izključnega distributerja za določeno skupino odjemalcev na določenem ozemlju. Vendar pa mora takšna zaščita izključno dodeljenih ozemelj ali skupin odjemalcev omogočati pasivno prodajo na takšnih ozemljih ali takšnim skupinam odjemalcev. Komisija za uporabo člena 4(b) Uredbe [št. 330/2010] ‚aktivno‘ […] prodajo razlaga tako:
—
‚Aktivna‘ prodaja pomeni aktivno nagovarjanje posameznih odjemalcev, na primer s pošiljanjem nezaželene elektronske pošte ali z obiski; ali aktivno nagovarjanje posebne skupine odjemalcev ali odjemalcev na določenem ozemlju z oglaševanjem v medijih, prek interneta ali z drugimi promocijskimi akcijami, ki so posebej usmerjene na zadevno skupino odjemalcev ali namenjene odjemalcem na zadevnem ozemlju. Oglaševanje ali promocija, ki je za kupca privlačna samo, če (hkrati) dosega posebno skupino odjemalcev ali odjemalce na posebnem ozemlju, se obravnava kot aktivna prodaja zadevni skupini odjemalcev ali odjemalcem na zadevnem ozemlju.
[…]“
B.
Belgijsko pravo
10.
Člen VI.104 Wetboek van economisch recht (gospodarskopravni zakonik z dne 28. februarja 2013, v nadaljevanju: WER) določa:
„Vsako ravnanje, ki je v nasprotju s pošteno tržno prakso in s katerim podjetje škoduje ali bi lahko škodovalo poklicnim interesom enega ali več drugih podjetij, je prepovedano.“
II. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
11.
Družba Beevers Kaas, pritožnica v postopku v glavni stvari, je v Belgiji izključni distributer sira beemster, ki ga kupuje pri proizvajalcu Cono, družbi s sedežem na Nizozemskem.
12.
Družbi Cono in Beevers Kaas sodelujeta na podlagi pogodbe o izključni distribuciji, ki velja od 1. januarja 1993 in se uporablja za distribucijo sira beemster v Belgiji in Luksemburgu (v nadaljevanju: pogodba o izključni distribuciji).
13.
Družbe Albert Heijn opravljajo dejavnost v sektorju supermarketov v Belgiji in na Nizozemskem. So kupci (
7
) sirov beemster, ki jih družba Cono proizvaja za trge zunaj Belgije in Luksemburga.
14.
Družba Beevers Kaas zatrjuje, da družbe Albert Heijn s tem, da v Belgiji opravljajo dejavnosti, katerih posledica je neposredna ali posredna kršitev izključnih pravic, ki jih ima družba Beevers Kaas na podlagi pogodbe o izključni distribuciji, kršijo poštene tržne prakse, čeprav vedo, da je ta pogodba za družbo Cono zavezujoča.
15.
Družbe Albert Heijn menijo, da nameravata družbi Beevers Kaas in Cono doseči prepoved aktivne prodaje, kar pa naj ne bi bilo dovoljeno. Menijo, da pogodba o izključni distribuciji družbe Cono ne zavezuje k zaščiti družbe Beevers Kaas pred aktivno prodajo, ki jo izvajajo drugi kupci, in da ne izpolnjuje strogih pogojev konkurenčnega prava, s katerimi bi bilo mogoče upravičiti prepoved nadaljnje prodaje.
16.
Predsednik ondernemingsrechtbank Antwerpen (gospodarsko sodišče v Antwerpnu, Belgija) je s sodbo z dne 9. julija 2021 tožbo, ki jo je vložila družba Beevers Kaas, zavrnil kot neutemeljeno z obrazložitvijo, da „iz nobene pogodbene ali zakonske določbe ne izhaja, da podjetja blaga ne smejo pridobiti neposredno od družbe Cono na Nizozemskem in [ga] distribuirati v Belgiji“. Natančneje, predsednik navedenega sodišča je izpostavil, da je v pogodbi o izključni distribuciji določeno le, da družba Cono zadevnega blaga ne sme sama prodajati belgijskim distributerjem. Razlaga, ki jo je podala družba Beevers Kaas, naj bi pomenila, da bi morala to pogodbo spoštovati vsa podjetja ne glede na kraj njihovega sedeža in da sira proizvajalca Cono ne bi smela prodajati v Belgiji. Prav tako naj bi veljalo, da družba Beevers Kaas na svojem izključnem ozemlju v Belgiji ni upravičena do pogodbene zaščite pred aktivno prodajo, ki jo izvajajo drugi kupci, ki blago pridobijo od družbe Cono.
17.
Družba Beevers Kaas je zoper to sodbo vložila pritožbo pri hof van beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu), ki je predložitveno sodišče.
18.
Stranke v postopku, ki teče pred navedenim sodiščem, zagovarjajo nasprotna stališča glede tega, ali pogodba o izključni distribuciji izpolnjuje pogoje iz člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010, zlasti pa tako imenovani „pogoj vzporedne naložitve obveznosti“. V skladu s tem pogojem mora dobavitelj svojega izključnega distributerja zaščititi pred aktivno prodajo, ki jo na izključno dodeljenem ozemlju izvajajo vsi njegovi drugi kupci v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP).
19.
Predložitveno sodišče je z vmesno sodbo z dne 27. aprila 2022 o spornem vprašanju glede vsebine in obsega pogodbe o izključni distribuciji odločilo v korist družbe Beevers Kaas. Menilo je, da je družba Beevers Kaas dokazala, da so družbe Albert Heijn vsaj tiho privolile v prepoved aktivne prodaje. Vendar bi morala družba Beevers Kaas po mnenju predložitvenega sodišča prav tako dokazati, da so v to prepoved poleg družb Albert Heijn privolili tudi vsi drugi distributerji/kupci.
20.
Predložitveno sodišče se strinja s stališčem belgijskega organa, pristojnega za konkurenco, ki ga je to sodišče pozvalo, naj intervenira kot amicus curiae, v skladu s katerim je mogoče aktivno prodajo zakonito prepovedati le, če je izpolnjen pogoj vzporedne naložitve obveznosti. Ta pogoj naj bi bilo namreč treba razlagati z vidika pojma „sporazum“ v smislu člena 101 PDEU in člena IV.1 WER.
21.
Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da Uredba št. 330/2010 in smernice iz leta 2010 ne opredeljujejo načina, na katerega mora dobavitelj svoje izključne distributerje zaščititi pred aktivno prodajo, ki jo na izključnem ozemlju izvajajo drugi kupci dobavitelja. Natančneje, iz navedenih predpisov naj ne bi bilo razvidno, kako bi moral dobavitelj drugim kupcem sporočiti prepoved aktivne prodaje oziroma kako bi morali ti kupci privoliti v tako prepoved.
22.
V obravnavani zadevi ni nobenega dokaza o tem, da so vsi drugi kupci družbe Cono izrecno privolili v prepoved aktivne prodaje. Belgijski organ, pristojen za konkurenco, meni, da bi lahko predložitveno sodišče tiho privolitev v to prepoved izpeljalo že iz okoliščine, da proizvodov, kupljenih pri družbi Cono, v Belgiji trenutno ne prodaja noben drug kupec. Družba Beevers Kaas se s tem stališčem strinja in zato meni, da je zadostno dokazala, da so vsi kupci družbe Cono privolili v prepoved aktivne prodaje.
23.
Družbe Albert Heijn nasprotno menijo, da je lahko tiha privolitev podana le, če družba Beevers Kaas dokaže, da je bila strategija družbe Cono, v skladu s katero se v Belgiji ne sme aktivno prodajati noben proizvod beemster, kupljen na Nizozemskem, sporočena vsem njenim kupcem.
24.
V teh okoliščinah je hof van beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je mogoče šteti, da je izpolnjen pogoj vzporedne naložitve obveznosti iz člena 4(b)(i) Uredbe [št. 330/2010] in ali torej lahko dobavitelj, ki izpolnjuje druge pogoje iz [te uredbe], enemu od svojih kupcev pravno veljavno prepove aktivno prodajo na ozemlje, za katero je bil izključno določen drug kupec, že samo na podlagi ugotovitve, da drugi kupci na ozemlju ne opravljajo aktivne prodaje? [A]li je obstoj sporazuma o prepovedi aktivne prodaje med temi drugimi kupci in dobaviteljem zadostno dokazan že samo na podlagi ugotovitve, da ti drugi kupci ne opravljajo aktivne prodaje na izključno dodeljeno ozemlje?
2.
Ali je mogoče šteti, da je izpolnjen pogoj vzporedne naložitve obveznosti iz člena 4(b)(i) Uredbe [št. 330/2010] in ali torej lahko dobavitelj, ki izpolnjuje druge pogoje iz [te uredbe], enemu od svojih kupcev pravno veljavno prepove aktivno prodajo na ozemlje, za katero je bil izključno določen kupec, če dobavitelj pridobi privolitev svojih drugih kupcev le tedaj, če in ko se pripravljajo na začetek aktivne prodaje na tako izključno dodeljeno ozemlje? Ali pa je nasprotno zahtevano, da se taka privolitev pridobi od vsakega dobaviteljevega kupca, neodvisno od tega, ali se ta kupec pripravlja na aktivno prodajo na izključno dodeljeno ozemlje?“
III. Postopek pred Sodiščem
25.
Pisna stališča so predložile družba Beevers Kaas, družbe Albert Heijn in družba Cono ter belgijska vlada in Komisija. Obravnava, na kateri so bile zastopane te stranke, je potekala 16. oktobra 2024.
IV. Presoja
A.
Prvo vprašanje za predhodno odločanje
26.
Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 razlagati tako, da v položaju, v katerem je dobavitelj določenemu distributerju dodelil izključno ozemlje, že gola ugotovitev, da drugi kupci (to so kupci, ki niso upravičeni do ugodnosti, ki izhajajo iz tega posebnega izključnega dogovora) na tem ozemlju ne izvajajo aktivne prodaje, zadostuje za ugotovitev, da med zadevnim dobaviteljem in temi drugimi kupci obstaja sporazum o prepovedi aktivne prodaje na tem ozemlju.
1. Ali je pogoj vzporedne naložitve obveznosti del člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010?
27.
Predložitveno sodišče se v prvem vprašanju sklicuje na pogoj vzporedne naložitve obveznosti. Za odgovor na to vprašanje je treba preučiti, ali elementi iz člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 Sodišču omogočajo, da v sodni praksi prvič ugotovi, da ta člen vsebuje pogoj vzporedne naložitve obveznosti, čeprav besedilo navedenega člena tega pogoja ne omenja izrecno.
28.
Opozoriti je treba, da je treba pri določitvi področja uporabe določbe prava Unije hkrati upoštevati njeno besedilo, njeno sobesedilo in njene cilje. (
8
)
29.
Začeti je treba z obravnavo sobesedila, v katero se umešča člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010.
30.
Člen 2 te uredbe določa, da se za vertikalne sporazume, če so izpolnjeni nekateri pogoji, uporablja skupinska izjema od prepovedi iz člena 101(1) PDEU, s čimer vzpostavlja varen pristan za te sporazume.
31.
Obenem pa iz ugodnosti skupinske izjeme izključuje nekatere vrste vertikalnih sporazumov, ki ne glede na tržni delež zadevnih podjetij vsebujejo nekatere vrste hudega omejevanja konkurence. Gre za sporazume, ki vsebujejo nedopustne omejitve, kot so določene v členu 4 te uredbe.
32.
Na podlagi člena 4(b) Uredbe št. 330/2010 se torej skupinska izjema iz te uredbe ne uporablja za vertikalne sporazume, katerih namen je neposredno ali posredno omejiti ozemlje, na katero lahko kupec, ki je pogodbenik sporazuma, prodaja pogodbeno blago ali storitve, ali omejiti odjemalce, ki jim lahko to blago ali storitve prodaja, brez poseganja v omejitev sedeža njegovega podjetja.
33.
Člen 4(b) Uredbe št. 330/2010 kljub temu določa štiri izjeme. Za omejitve, za katere veljajo te izjeme, se v skladu z navedeno uredbo šteje, da niso nedopustne omejitve, zaradi česar ne privedejo do odvzema ugodnosti skupinske izjeme, ki velja za zadevni sporazum. To z drugimi besedami pomeni, da ta določba omogoča, da se za te štiri vrste omejitev še naprej uporablja skupinska izjema.
34.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da navedeni člen določa štiri izjeme (od izjeme) in da je treba izjeme od pravila razlagati ozko. (
9
)
35.
S tem prehajam na obravnavo cilja člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010. Cilj tega člena, ki je razviden iz njegovega besedila, je izvzeti omejitve aktivne prodaje na izključno ozemlje distributerja/kupca („prepoved aktivne prodaje“), (
10
) če so te omejitve navedene v zavezujočem sporazumu, sklenjenem med dobaviteljem in njegovimi drugimi kupci (
11
).
36.
V obravnavani zadevi bi torej izjema iz navedene določbe dobavitelju (družbi Cono) omogočala – če bi bili izpolnjeni pogoji iz te določbe –, da ozemlje dodeli izključno enemu od distributerjev/kupcev (družbi Beevers Kaas) in da hkrati omeji aktivno prodajo, ki jo izvajajo drugi kupci, na tem ozemlju.
37.
V zvezi z besedilom člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 je treba navesti, kot sem že izpostavila (
12
) in kot je bilo ustrezno pojasnjeno v strokovnem mnenju o pregledu uredbe o vertikalnih skupinskih izjemah, (
13
) da pogoj vzporedne naložitve obveznosti, to je „pogoj, ki omogoča, da se za omejitev aktivne prodaje uporablja ugodnost skupinske izjeme“, in ki bi v obravnavani zadevi določal razmerje med dobaviteljem (družbo Cono) in vsemi njegovimi distributerji/kupci, sicer „ni izrecno razviden iz [besedila] člena 4(b)(i) Uredbe [št.] 330/2010, ampak je v točki 51 smernic [iz leta 2010] povezan s pojmom ‚izključna dodelitev‘“. Iz tega izhaja, da je treba preveriti, ali je ta pogoj del člena 4(b)(i) in ali posledično pomeni pogoj, ki mora biti izpolnjen, da bi bilo mogoče ta člen uporabiti v zadevi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari.
38.
Če bi se ugotovilo, da je tako, potem bi pogoj vzporedne naložitve obveznosti pomenil, da dodelitev izključnega ozemlja določenemu distributerju/kupcu (družbi Beevers Kaas) in uporaba prepovedi aktivne prodaje za vse druge kupce vključujeta tudi obveznost dobavitelja (družbe Cono), da zaščiti pravice do izključne distribucije, ki jih ima tak kupec v primerjavi z vsemi drugimi kupci tega dobavitelja.
39.
Pojem „izključna distribucija“ pomeni položaj, v katerem je ozemlje (ali skupina odjemalcev) „izključno dodeljeno“, to je položaj, ki nastane, če se dobavitelj strinja, da bo svoj izdelek prodajal samo enemu distributerju za distribucijo na določenem ozemlju (ali določeni skupini odjemalcev). (
14
)
40.
Prvič, menim, da iz besedila člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010, zlasti pa iz izraza „izključno ozemlje“, implicitno izhaja, (
15
) da lahko dobavitelj enemu od svojih kupcev dodeli izključno ozemlje. Določitev izključnega ozemlja namreč nujno pomeni, da se pravica do distribucije izdelka na tem ozemlju podeli le določenemu kupcu. Taka izključnost pa je smiselna le, če je uresničevanje pravice, ki jo ima ta kupec, predmet varstva pred morebitno škodo. Če se torej dobavitelj odloči, da bo uporabil izjemo od nedopustnih omejitev, mora ta dobavitelj izpolniti ustrezno obveznost, da zagotovi učinkovitost te izključne dodelitve ozemlja, tudi z zaščito zadevnega kupca pred aktivno prodajo, ki jo na tem ozemlju izvajajo vsi drugi kupci dobavitelja.
41.
Možnost dobavitelja, da določeno ozemlje dodeli izključno enemu od svojih distributerjev/kupcev, bi bila, kot je izpostavilo predložitveno sodišče, v bistvu povsem brez učinka, če izključni distributer/kupec ne bi bil zaščiten pred aktivno prodajo, ki jo na tem ozemlju izvajajo drugi kupci dobavitelja. (
16
) V zvezi s tem opozarjam, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča velja, da je treba, če je mogoče določbo prava Unije razlagati na več načinov, dati prednost razlagi, ki ohrani njen polni učinek. (
17
)
42.
Drugič, iz besedila člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 izrecno izhaja, da lahko dobavitelj omeji aktivno prodajo, ki jo na izključnem ozemlju izvajajo drugi kupci. Če ta možnost ne bi vključevala tudi obveznosti dobavitelja, da zagotovi, da ti drugi kupci dejansko upoštevajo omejitev aktivne prodaje, bi izgubila bistvo in ostala zgolj mrtva črka na papirju. Obenem je treba opozoriti, da taka obveznost nastane le, če je dobavitelj izjemo iz člena 4(b)(i) nameraval uporabiti in jo je dejansko tudi uporabil.
43.
Iz navedenega izhaja, da to, da Uredba št. 330/2010 dopušča omejitve aktivne prodaje na „izključno ozemlje“, pomeni, da ureditev iz člena 4(b)(i) te uredbe vključuje pogoj vzporedne naložitve obveznosti.
44.
V uvodni izjavi 5 Uredbe št. 330/2010 je navedeno, da naj bo „[u]godnost skupinske izjeme, določene s to Uredbo, […] omejena na vertikalne sporazume, za katere je mogoče z zadostno gotovostjo domnevati, da izpolnjujejo pogoje iz člena 101(3) [PDEU]“.
45.
V uvodnih izjavah 6 in 7 te uredbe je pojasnjeno, da lahko določene vrste vertikalnih sporazumov izboljšajo ekonomsko učinkovitost, povzročijo zmanjšanje transakcijskih stroškov ter optimizacijo prodaje in naložb. Iz navedenih uvodnih izjav je razvidno, da lahko taki vplivi izboljšanja učinkovitosti prevladajo nad kakršnimi koli protikonkurenčnimi učinki, če so izpolnjeni pogoji iz te uredbe.
46.
Nazadnje, v uvodni izjavi 10 Uredbe št. 330/2010 je med drugim navedeno, da „[t]a uredba ne izvzema vertikalnih sporazumov, ki vsebujejo omejitve, ki bodo verjetno omejile konkurenco in škodile potrošnikom, ali ki niso nujne za doseganje izboljšanja učinkovitosti“.
47.
Iz navedenega izhaja, da je mogoče šteti, da pogodbe, kakršne so te v obravnavani zadevi, načeloma izpolnjujejo pogoje iz člena 101(3) PDEU. Izjema iz člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 pa ima lahko take učinke izboljšanja učinkovitosti le, če zadevne pogodbenice izpolnjujejo in učinkovito izvajajo pogoje, ki veljajo za to izjemo. Povedano drugače, določen sporazum ali usklajeno ravnanje bo izvzeto iz splošne prepovedi le, če se pogoji, ki jih določa ta uredba, učinkovito izvajajo in če lahko povzročijo nastanek takih učinkov izboljšanja učinkovitosti. Če navedene ugotovitve uporabimo za izjemo iz člena 4(b)(i), je jasno, da bi bilo mogoče ta cilj doseči le, če bi se izključnost in prepoved aktivne prodaje izvajala v povezavi z učinkovitim varstvom izključnih pravic, ki jih prizna dobavitelj.
48.
Glede na namen skupinske izjeme iz Uredbe št. 330/2010, kakor je naveden v uvodnih izjavah te uredbe, je jasno, da je razlog, zaradi katerega se pogoj vzporedne naložitve obveznosti uporablja kot pogoj, posledica dejstva, da se člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 uporablja le za sporazume o izključni distribuciji, ki izključnega distributerja dejansko spodbujajo k vlaganju v dejavnost prodaje na izključnem ozemlju. (
18
)
49.
V takem primeru je treba za zagotovitev te spodbude poskrbeti, da dobavitelj dejansko omeji aktivno prodajo, ki jo na izključnem ozemlju izvajajo vsi drugi kupci v EGP. (
19
)
50.
Razlaga besedila Uredbe št. 330/2010, ki sem jo pravkar podala, je bila navedena v smernicah Komisije iz leta 2010, ki so spremljale to uredbo. V zvezi s tem bi poudarila, da smernice kot instrument mehkega prava za Sodišče sicer niso zavezujoče, vendar to ne spremeni dejstva, da je Komisija avtorica te uredbe in da so zato smernice, ki jo spremljajo, načeloma upoštevne za pravilno razlago tega, kar je zakonodajalec (v tem primeru Komisija) nameraval z njo doseči. Sodišče se je namreč na te smernice že oprlo v podporo razlagi, ki jo je podalo v zvezi s členom 101(1) PDEU. (
20
) Taka razlaga člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 – pri kateri se upoštevajo spremljajoče smernice – je v skladu s cilji te uredbe, ki je skupaj s smernicami namenjena zagotavljanju pravne varnosti in enotne uporabe konkurenčnega prava, zlasti člena 101 PDEU, v Evropski uniji.
51.
V točki 51 smernic iz leta 2010 je namreč pojasnjeno, da sta „[o]zemlje ali skupina odjemalcev […] izključno dodeljena, če se dobavitelj strinja, da bo svoj izdelek prodajal samo enemu distributerju za distribucijo na določenem ozemlju ali določeni skupini odjemalcev in če je izključni distributer po drugi strani zaščiten, tako da na njegovem ozemlju ali njegovi skupini odjemalcev ne morejo aktivno prodajati nobeni drugi kupci dobavitelja znotraj [Evropske] [u]nije, ne glede na prodajo dobavitelja“ (moj poudarek). Iz tega je razvidno, da se na podlagi pojasnila, ki ga je Komisija podala v smernicah, vzpostavlja povezava med izključnostjo in omejitvijo aktivne prodaje na eni strani ter potrebo po zagotavljanju varstva pravic, ki izhajajo iz teh dogovorov, na drugi strani.
52.
Iz navedenih preudarkov izhaja, da je pogoj vzporedne naložitve obveznosti sestavni del ureditve iz člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 in da je namen smernic iz leta 2010 v tem okviru pojasniti, kako bi bilo treba pogoje iz te določbe uporabljati v praksi.
53.
Menim, da tako razlago potrjuje nova uredba, to je Uredba 2022/720, ki je nadomestila Uredbo št. 330/2010 in ki, kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 2 Uredbe 2022/720, izhaja iz na splošno pozitivnih izkušenj z uporabo Uredbe št. 330/2010.
54.
Komisija je na obravnavi pojasnila, da Uredba 2022/720, ki je bila sprejeta zaradi razjasnitve nekaterih elementov, zdaj vsebuje izrecno opredelitev pojma „sistem izključne distribucije“. Nova uredba naj bi torej za to, da bi se bolje pojasnila pravila in zagotovila pravna varnost gospodarskim subjektom, ki uporabljajo uredbo o skupinskih izjemah, v opredelitvi sistema izključne distribucije vključevala pogoj vzporedne naložitve obveznosti. Povedano drugače, ta uredba zdaj vsebuje izrecno opredelitev pogojev, povezanih s tem sistemom distribucije, ki so bili v prejšnji uredbi po mojem mnenju določeni implicitno. Jasno je, da je nova uredba namenjena vzpostavitvi povezave med pogojem vzporedne naložitve obveznosti in izključnostjo. (
21
)
55.
V zvezi s tem je v Smernicah o vertikalnih omejitvah iz leta 2022 (
22
) pojasnjeno, da mora dobavitelj „[d]a bi se ohranile spodbude za naložbe, […] svoje izključne distributerje zaščititi pred aktivnim prodajanjem, vključno s ciljnim spletnim oglaševanjem, na njihovo izključno ozemlje ali njihovi izključni skupini odjemalcev s strani vseh drugih kupcev dobavitelja“.
2. Kako je mogoče izpolniti pogoj vzporedne naložitve obveznosti?
56.
Iz opravljene presoje izhaja, da je treba za to, da bi bil pogoj vzporedne naložitve obveznosti v obravnavani zadevi izpolnjen, najprej dokazati obstoj sporazuma, ki je bil/je sklenjen med dobaviteljem (družbo Cono) in vsemi njegovimi kupci. Iz logike ureditve izjem iz člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 namreč izhaja, da se izjema od „[o]mejit[ev], zaradi katerih se odvzame ugodnost skupinske izjeme – nedopustn[ih] omejit[ev]“, začne uporabljati le, če se pogodbenice (dobavitelj in njegovi kupci) dogovorijo, da bodo delovale v skladu s pogoji iz tega člena.
57.
Glede na smisel člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 se mi zdi, da bi bilo mogoče skladnost s pogojem vzporedne naložitve obveznosti najbolj nedvoumno dokazati z vključitvijo izrecne klavzule v zavezujoče pisne sporazume, sklenjene med dobaviteljem in vsemi drugimi kupci, ki bi omejevala aktivno prodajo. (
23
) Taka rešitev bi bila najprimernejša z vidika načela pravne varnosti. V zvezi s tem ugotavljam, da je bilo v postopku v glavni stvari s sodbo, ki je postala pravnomočna, že odločeno, da izključne pravice, ki so bile priznane družbi Beevers Kaas, nujno predpostavljajo, da ima družba Cono obveznost, da družbo Beevers Kaas zaščiti pred aktivno prodajo, ki jo v Belgiji in Luksemburgu izvajajo vsi drugi kupci. (
24
)
58.
Ker se zdi, da v postopku v glavni stvari ne obstajajo niti tovrstne izrecne klavzule (
25
) niti pisni sporazumi, se glavni vprašanji, ki ju je treba obravnavati v tej zadevi, nanašata na (i) pravno opredelitev razmerja med dobaviteljem (družbo Cono) in njegovimi drugimi kupci; ter (ii) opredelitev posledic, ki jih je treba izpeljati iz tega razmerja.
59.
Ker Uredba št. 330/2010 ne vsebuje nobene natančne navedbe glede načina, na katerega je treba izpolniti pogoj vzporedne naložitve obveznosti, zlasti zato, da bi se dokazalo, da so se pogodbenice strinjale z zahtevami, na katerih temelji ta pogoj, se je treba opreti na pojem „sporazum“ v smislu člena 101(1) PDEU.
60.
Iz tega izhaja – kot v predložitveni odločbi navaja predložitveno sodišče –, da je treba preučiti, ali je hkrati s pogodbo o izključni distribuciji, sklenjeno med družbama Cono in Beevers Kaas, obstajal tudi sporazum, ki je bil v smislu sodne prakse Sodišča sklenjen med dobaviteljem, to je družbo Cono, in njegovimi drugimi kupci in ki je prepovedoval aktivno prodajo na izključnem ozemlju, dodeljenem družbi Beevers Kaas.
61.
V sodni praksi Sodišča je zlasti pojasnjeno, da „za nastanek sporazuma v smislu člena [101(1) PDEU] zadostuje, da je navidezno enostranski akt ali ravnanje izraz soglasne volje vsaj dveh strank, pri čemer oblika tega soglasja sama po sebi ni odločilna“. (
26
)
62.
Poleg tega je v tej sodni praksi izpostavljeno, da lahko„[v]olja strank […] izhaja tako iz določb zadevne zastopniške pogodbe kot iz ravnanja strank in zlasti iz morebitnega obstoja tihe privolitve zastopnikov v poziv proizvajalca“. (
27
) To razlogovanje se uporablja tudi za razmerje med dobaviteljem in njegovimi distributerji/kupci, kakršno je to iz postopka v glavni stvari.
63.
V skladu s sodno prakso, ki izhaja iz sodbe Bayer, (
28
) velja, da tak sporazum ne more temeljiti le na izrazu enostranske politike ene od pogodbenic, ki jo je mogoče izvajati brez pomoči drugih. Da bi se lahko štelo, da je bil sporazum v smislu člena 101(1) PDEU sklenjen na podlagi tihe privolitve, „mora iti pri izjavi volje ene izmed pogodbenih strank, podani s [protikonkurenčnim] ciljem, za izrecno ali molčeče povabilo drugi stranki k skupni uresničitvi tega cilja“. (
29
)
64.
Za priznanje obstoja sporazuma v smislu člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 in izjeme, določene v tem členu, se je treba opreti na navedeno sodno prakso, iz katere izhaja, da je treba ugotoviti obstoj (i) poziva dobavitelja k uporabi te izjeme in (ii) vsaj tihega strinjanja njegovih kupcev s tem pozivom.
65.
Upoštevna sodna praksa je navedena tudi v smernicah Komisije iz leta 2010. (
30
) Iz teh smernic izhaja, da je treba, če namera ni razvidna iz izrecnega sporazuma, dokazati, da je ena pogodbenica privolila v enostransko strategijo druge pogodbenice. Tiha privolitev je podana, če obstaja izrecen ali impliciten poziv, s katerim ena pogodbenica povabi drugo pogodbenico, naj sodeluje pri izvajanju te enostranske strategije, ta pa nato privoli tako, da to strategijo dejansko izvaja.
66.
Navedena sodna praksa je bila pojasnjena in kodificirana v nedavni sodbi Super Bock. (
31
) Iz te sodbe je mogoče sklepati, da je treba za uporabo pogoja vzporedne naložitve obveznosti (to je za ugotovitev obstoja sporazuma med dobaviteljem in drugimi kupci) preučiti, ali je obstajal izraz soglasne volje strank, ki lahko izhaja tako iz določb zadevne distribucijske pogodbe kot tudi iz ravnanja strank, zlasti pa iz morebitne izrecne ali tihe privolitve distributerjev. (
32
)
67.
V tej sodbi, (
33
) ki je bila izdana v zadevi, v kateri je dobavitelj svojim distributerjem določil nekatere omejitve, zlasti najnižje cene za nadaljnjo prodajo, je pojasnjeno, da „za ‚sporazum‘ v smislu člena 101(1) PDEU zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu delovala na določen način“.
68.
Dalje, Sodišče je v tej sodbi (
34
) opozorilo, da „[s]porazum torej ne more temeljiti na izrazu povsem enostranske politike ene stranke distribucijske pogodbe“.
69.
Vendar je Sodišče v isti sodbi (
35
) navedlo, da „očitno enostranski akt ali ravnanje pomeni sporazum v smislu člena 101(1) PDEU, če je izraz soglasne volje vsaj dveh strank, pri čemer oblika tega soglasja sama po sebi ni odločilna“.
70.
Zato lahko ta soglasna volja strank izhaja iz „določb zadevne distribucijske pogodbe […] [in] zlasti iz morebitne izrecne ali tihe privolitve distributerjev k pozivu k spoštovanju [zadevnega pogoja]“. (
36
)
71.
Iz tega izhaja, da je mogoče za to, da bi se v obravnavani zadevi dokazalo, da je pogoj vzporedne naložitve obveznosti, ki se nanaša na distributerje/kupce družbe Cono, izpolnjen, uporabiti več možnosti, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da so pogoji iz člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 izpolnjeni.
72.
Prvič, prepoved aktivne prodaje je lahko izrecno določena v sporazumu o distribuciji, sklenjenem z vsakim distributerjem/kupcem, pri čemer pa se zdi, da v postopku v glavni stvari ni tako.
73.
Drugič, o izrecni privolitvi drugih kupcev, razen družbe Beevers Kaas, bi bilo mogoče v nekaterih okoliščinah sklepati iz pristojnosti, ki so pogodbenicam dodeljene na podlagi sporazuma, ki ga sklenejo. (
37
) To bi bilo mogoče storiti, če bi imela družba Cono na podlagi sporazumov, ki jih je sklenila z drugimi kupci, pristojnost za uvedbo prepovedi aktivne prodaje na ozemljih, ki jih je dodelila ali jih namerava dodeliti izključno določenemu kupcu ali kupcem.
74.
Tretjič, za ugotovitev, da je treba v primeru neobstoja izrecne privolitve dokazati obstoj tihe privolitve, se je mogoče opreti na sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 25 smernic iz leta 2010. Za to je treba dokazati, da ena pogodbenica za izvedbo svoje enostranske strategije potrebuje izrecno ali implicitno sodelovanje druge pogodbenice in da je druga pogodbenica navedeno zahtevo izpolnila tako, da je navedeno enostransko strategijo dejansko izvajala.
75.
Poleg tega je v točki 57 sodbe Super Bock naveden še en upoštevni element, saj „je mogoče obstoj ‚sporazuma‘ v smislu člena 101(1) PDEU […] dokazati ne le z neposrednimi dokazi, ampak tudi na podlagi naključij in skladnih indicev, če je iz tega mogoče sklepati, da je dobavitelj svoje distributerje pozval, naj [sledijo določeni zahtevi], in da so ti distributerji v praksi spoštovali [zahtevo], ki [jo] je navedel dobavitelj“ (moj poudarek).
76.
Iz tega izhaja, da je treba v obravnavani zadevi – v kateri se zdi, da ni nobenih neposrednih ali izrecnih pogodbenih pogojev ali neposrednih dokazov o sporazumu med družbo Cono in njenimi kupci – preučiti, kateri elementi bi lahko pomenili „naključja in skladne indice“, na podlagi katerih bi bilo mogoče v primeru prepovedi aktivne prodaje na izključnem ozemlju sklepati, da je dobavitelj (družba Cono) svoje druge distributerje/kupce pozval k upoštevanju take prepovedi in da so ti to prepoved v praksi tudi spoštovali.
77.
Zato bo moralo predložitveno sodišče preučiti dejanske okoliščine, ki se nanašajo na medsebojno povezana in kumulativna elementa, saj ta elementa, če sta podana, skupaj kažeta na obstoj soglasne volje in posledično na obstoj sporazuma v smislu člena 101(1) PDEU.
78.
Prvi element se nanaša na „poziv“, to je na vprašanje, ali je dobavitelj (družba Cono) druge kupce izrecno ali implicitno pozval, naj na izključnem ozemlju ne izvajajo aktivne prodaje. Tak poziv se lahko poda v različnih oblikah. Lahko bi bil na primer izdan v obliki posebnega sporočila (poslanega po elektronski pošti, v dopisih, pogodbenih klavzulah ali uradnih obvestilih ter v obliki povračilnih ukrepov ali drugih podobnih dejanj), s katerim bi družba Cono te druge kupce pozvala, naj spoštujejo izključno ozemlje in prepoved aktivne prodaje, sicer bo sprejela povračilne ukrepe. Poziv je mogoče posredovati tudi drugače, in sicer z vključitvijo posebnih navedb ali pogojev v splošne pogoje dobavitelja, ki so lahko na primer priloženi računu, izdanemu njegovim distributerjem/kupcem, ali pa so dostopni na kak drug način.
79.
Menim, da je mogoče v zvezi s tem vidikom potegniti vzporednico s točko 52 sodbe Super Bock, iz katere nedvomno izhaja, da mora dobavitelj svoje distributerje/kupce proaktivno in jasno obveščati o uporabi sistema izključne distribucije in prepovedi aktivne prodaje ter spremljati, ali delujejo skladno s tem sistemom. (
38
) Dobavitelj bi moral na primer tako sporočilo vsem svojim kupcem posredovati tako ob priznanju izključnih pravic kot tudi ob imenovanju vseh novih distributerjev/kupcev ter jim pojasniti, da mora ta sistem spoštovati vsak izmed njih.
80.
Iz navedenega izhaja, da je treba za to, da bi se ugotovil obstoj „poziva“, v okviru presoje dokazati, da je nameravala družba Cono na izključnem ozemlju nedvomno zaščititi družbo Beevers Kaas, in navesti posebna ravnanja, ki jih je družba Cono pričakovala od svojih drugih kupcev.
81.
Drugi element se nanaša na „strinjanje“ drugih kupcev z navedeno prepovedjo aktivne prodaje oziroma na njihovo privolitev v tako prepoved. Ta lahko ravno tako izhaja iz različnih elementov, kot je izrecna potrditev te prepovedi (z izmenjavo dopisov ali v internih zaznamkih, pripravljenih v okviru pogodbenih pogajanj) ali implicitna oblika potrditve. Implicitna potrditev se lahko na primer odraža v tem, da drugi kupci prenehajo z izvajanjem aktivne prodaje na izključnem ozemlju oziroma da take prodaje sploh ne izvajajo ali da po prejemu obvestila dobavitelja opustijo namero po nadaljnjem izvajanju aktivne prodaje. Prav tako je lahko razvidna iz dejstva, da ti kupci ne ugovarjajo prepovedi aktivne prodaje na tem ozemlju ali da sprejmejo splošne pogoje, ki se nanašajo na to prepoved.
82.
Obstoj implicitne potrditve je mogoče ugotoviti le, če navedeni „naključja in skladni indici“ nedvoumno izkazujejo voljo drugih distributerjev/kupcev, da sprejmejo poziv dobavitelja, naj spoštujejo sistem izključne distribucije in ravnajo v skladu s tem sistemom. Tako bi bilo v položaju, v katerem so bili distributerji/kupci o takem sistemu obveščeni, vendar so se odločili, da mu ne bodo nasprotovali, s čimer so privolili v njegovo izvajanje.
83.
Iz predložitvene odločbe ni razvidno, da bi prepoved aktivne prodaje kršil ali ji ugovarjal kateri koli drug kupec (razen družb Albert Heijn). Predložitveno sodišče sprašuje, ali ta okoliščina sama po sebi zadostuje za to, da se dokaže obstoj privolitve drugih kupcev v morebitni poziv družbe Cono.
84.
V zvezi s tem je treba navesti, kot je izpostavila Komisija, da je okoliščina – ki je razvidna iz spisa, predloženega Sodišču –, da aktivne prodaje sira beemster v Belgiji ni izvajal noben drug kupec družbe Cono, pomemben dejavnik, ki bi ga predložitveno sodišče v okviru presoje morda moralo upoštevati kot enega od naključij in indicev.
85.
Vendar taka okoliščina sama po sebi ni zadostna ali nujna za ta namen. (
39
) Ugotovitev nedejavnosti drugih kupcev namreč ne zadostuje kot dokaz za obstoj sporazuma v smislu člena 101(1) PDEU. Dokazati je treba voljo kupcev, da privolijo v tako ravnanje. V zvezi s tem bi bilo mogoče v okviru presoje obravnavati tudi vprašanje, ali lahko distributer/kupec dejansko vstopi na trg, ki ga zajema izključno ozemlje.
86.
Lahko bi se na primer presojalo, ali so se drugi kupci dobavitelja pritožili nad prepovedjo aktivne prodaje na izključnem ozemlju ali ji ugovarjali (
40
) in ali so zaradi tega prilagodili svoje ravnanje. Tudi če bi se eden ali več kupcev pritožilo nad to prepovedjo ali ji ugovarjalo, pa to samo po sebi ne bi kazalo na neobstoj tihe privolitve, če bi ti kupci še naprej spoštovali prepoved aktivne prodaje. (
41
)
87.
Povedano drugače, menim, da zgolj to, da drugi kupci na izključnem ozemlju niso izvajali prodaje, ne zadostuje za ugotovitev obstoja privolitve teh kupcev v poziv družbe Cono.
88.
Iz navedenih preudarkov izhaja, da je pogoj vzporedne naložitve obveznosti izpolnjen, če je mogoče dokazati obstoj sporazuma med dobaviteljem in njegovimi drugimi kupci oziroma če je mogoče dokazati, prvič, da je dobavitelj te druge kupce izrecno ali implicitno pozval, naj privolijo v prepoved aktivne prodaje na izključnem ozemlju, in, drugič, da so drugi kupci vsaj tiho izrazili voljo, da privolijo v to prepoved, kar je treba dokazati na podlagi skladnih naključij ali indicev.
3. Odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje
89.
Iz tega sledi, da je treba člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 razlagati tako, da je pogoj vzporedne naložitve obveznosti sestavni del tega člena in da zgolj ugotovitev, da drugi kupci ne izvajajo aktivne prodaje na ozemlju, ki je bilo dodeljeno izključno določenemu kupcu, ne more zadostovati za dokaz obstoja sporazuma med dobaviteljem in njegovimi kupci o prepovedi aktivne prodaje na tem ozemlju. Obstoj takega sporazuma je mogoče ugotoviti le, če se dokaže, prvič, da je dobavitelj te druge kupce izrecno ali implicitno pozval, naj na trgu ravnajo na določen, jasno opredeljen način, to je naj ne izvajajo aktivne prodaje na izključnem ozemlju, in, drugič, da so kupci vsaj tiho izrazili voljo, da privolijo v to prepoved, kar je treba dokazati na podlagi skladnih naključij in indicev.
B.
Drugo vprašanje za predhodno odločanje
1. Obravnava drugega vprašanja za predhodno odločanje
90.
Drugo vprašanje se nanaša na upoštevni
trenutek, v katerem morajo drugi kupci podati svojo privolitev in ki ga je treba obravnavati ob upoštevanju sodne prakse, ki jo je Sodišče izoblikovalo v zvezi s pojmom „sporazum“ v smislu člena 101(1) PDEU. Natančneje, predložitveno sodišče želi izvedeti, ali zadostuje, da dobavitelj dokaže, da so drugi kupci privolili v prepoved aktivne prodaje, le če in ko ti kupci izkažejo namero po izvajanju aktivne prodaje na izključnem ozemlju.
91.
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se to vprašanje postavlja v okoliščinah, v katerih se zdi, da se drugi distributerji/kupci družbe Cono, razen družb Albert Heijn, sploh niso pripravljali na izvajanje aktivne prodaje v Belgiji. Predložitveno sodišče se sprašuje, ali za namene uporabe člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 zadostuje, da družba Cono zaščiti družbo Beevers Kaas pred aktivno prodajo s strani teh distributerjev/kupcev, če in kolikor se ti pripravljajo na začetek take prodaje, ali pa je treba to zaščito zagotavljati od trenutka, v katerem je družba Cono sklenila sporazum s temi drugimi distributerji/kupci.
92.
V točki 51 teh sklepnih predlogov je pojasnjeno, da je treba v skladu s pogojem vzporedne naložitve obveznosti zagotoviti, da je izključni distributer zaščiten tako, da na njegovem ozemlju ne smejo aktivno prodajati nobeni drugi kupci dobavitelja znotraj Evropske unije.
93.
Iz predlaganega odgovora na prvo vprašanje za predhodno odločanje izhaja, da je ta pogoj izpolnjen le, če drugi kupci izrecno ali tiho privolijo v prepoved aktivne prodaje na izključnem ozemlju. Zaradi predvidljivosti in upoštevanja načela pravne varnosti mora trenutek, v katerem dobavitelj vzpostavi prepoved aktivne prodaje, v zadostni meri sovpadati s trenutkom, v katerem drugi kupci privolijo v to prepoved.
94.
V ta namen je treba na podlagi vseh dokazov (kot je navedeno v točkah od 76 do 83 teh sklepnih predlogov) dokazati obstoj sporazuma o prepovedi aktivne prodaje. Kot sem pojasnila v točki 34 teh sklepnih predlogov, člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 določa izjemo (od izjeme), zaradi česar ga je treba razlagati ozko. Poleg tega pretirano prizanesljiv pristop k pogoju vzporedne naložitve obveznosti in prepovedi aktivne prodaje ni upravičen glede na to, da ta vidika sicer predstavljata nedopustno omejitev konkurenčnega prava Unije.
95.
Iz navedenega izhaja, da za izpolnitev pogoja vzporedne naložitve obveznosti ne zadostuje – za ugotovitev obstoja sporazuma v smislu člena 101(1) PDEU –, da lahko dobavitelj dokaže, da so njegovi drugi kupci privolili v prepoved aktivne prodaje, le če in ko se pripravljajo na skorajšnji začetek take prodaje na izključnem ozemlju.
96.
Dokler torej dobavitelj od drugih kupcev ne pridobi take privolitve, velja, da pogoji iz člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010, ki jih je treba izpolniti, da bi sporazum spadal na področje uporabe skupinske izjeme, niso izpolnjeni.
97.
To z drugimi besedami pomeni, kot je izpostavila Komisija, da bodo ti pogoji izpolnjeni le, če in ko bodo drugi kupci privolili v prepoved aktivne prodaje na izključnem ozemlju, ne pa tudi pred tem trenutkom. Če torej dobavitelj tako privolitev pridobi šele v trenutku „X“, v katerem se podjetje pripravlja na začetek aktivne prodaje na izključnem ozemlju, se ugodnost skupinske izjeme iz Uredbe št. 330/2010 v obdobju pred nastopom tega trenutka X ne uporablja.
98.
V zvezi s tem je treba razlikovati med obstojem take privolitve na eni strani in elementi, ki so potrebni dokazovanje takega obstoja na drugi strani.
99.
Pri zadnjenavedenem vidiku gre za dejansko vprašanje, ki ga je treba preučiti za vsak primer posebej in glede na vse upoštevne okoliščine.
100.
Dobavitelj mora torej dokazati, da je ta pogoj v zvezi z vsemi drugimi kupci načeloma izpolnjen v celotnem obdobju, za katero uveljavlja ugodnost skupinske izjeme iz Uredbe št. 330/2010. (
42
)
2. Odgovor na drugo vprašanje za predhodno odločanje
101.
Iz navedenega izhaja, da je treba člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 razlagati tako, da za uporabo navedene določbe v primeru, v katerem je dobavitelj ozemlje dodelil izključno določenemu kupcu, ne zadostuje, da lahko dobavitelj dokaže, da so njegovi drugi kupci privolili v omejitev aktivne prodaje na izključno dodeljenem ozemlju, le če in ko se ti kupci pripravljajo na začetek aktivne prodaje na tem ozemlju. Dobavitelj mora namreč za uporabo navedene določbe dokazati, da je pogoj vzporedne naložitve obveznosti v zvezi z vsemi drugimi kupci v EGP izpolnjen v celotnem obdobju, za katero uveljavlja ugodnost skupinske izjeme iz Uredbe št. 330/2010.
C.
Končne ugotovitve
102.
Zaradi izčrpnosti naj podam nekaj končnih ugotovitev.
103.
Le predložitveno sodišče je pristojno, da ob upoštevanju vseh navedenih pojasnil ugotovi, kakšna je pravna opredelitev sporazumov v postopku v glavni stvari.
104.
Dalje, če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da se člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 v obravnavani zadevi ne uporablja, bi moralo presoditi, ali pogodba o izključni distribuciji omejuje konkurenco v smislu člena 101(1) PDEU, in, če je tako, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo izjeme, določene v členu 101(3) PDEU. (
43
)
105.
Prvič, predložitveno sodišče bi moralo opraviti posamično presojo zadevnega vertikalnega sporazuma, da bi ugotovilo, ali spada na področje uporabe člena 101(1) PDEU, in, če je tako, ob upoštevanju meril, ki jih je Sodišče izoblikovalo v sodni praksi, preveriti, ali ta sporazum omejuje konkurenco zaradi cilja oziroma zaradi posledice. (
44
)
106.
Drugič, če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da sporazum omejuje konkurenco v smislu člena 101(1) PDEU, bi bil lahko ta sporazum vseeno združljiv s členom 101 PDEU, če stranke dokažejo, da izpolnjuje štiri kumulativne pogoje iz člena 101(3) PDEU. (
45
)
107.
Kot je poudarila Komisija, bi moralo predložitveno sodišče nato v tem posebnem okviru presoje, ki temelji na členu 101(3) PDEU, pretehtati vidike, ki spodbujajo konkurenco, in tiste, ki jo omejujejo, pri tem pa upoštevati vse upoštevne okoliščine.
108.
Predložitveno sodišče bi moralo med drugim preučiti položaj konkurentov družbe Cono, kupno moč, dinamiko trga, naravo izdelka in raven poslovnih odnosov, na kateri poslujejo stranke. Prav tako bi moralo presoditi, ali sporazum, ki nekaterim distributerjem prepoveduje aktivno prodajo na ozemlju, ki je dodeljeno izključno drugemu distributerju (družbi Beevers Kaas), privede do večje učinkovitosti, zaradi česar mora zadnjenavedeni distributer vlagati (na primer v posebno opremo, spretnosti ali strokovno znanje in izkušnje), da bi omogočil razvoj prodaje izdelka, ki se distribuira na tem ozemlju, in ali je zaščita pred aktivno prodajo, ki jo na tem ozemlju izvajajo drugi distributerji, nujna za spodbuditev takih naložb.
V. Predlog
109.
Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo hof van beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu, Belgija), odgovori:
1.
Člen 4(b)(i) Uredbe Komisije (EU) št. 330/2010 z dne 20. aprila 2010 o uporabi člena 101(3) [PDEU] za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj
je treba razlagati tako, da
je pogoj vzporedne naložitve obveznosti sestavni del tega člena in da zgolj ugotovitev, da drugi kupci ne izvajajo aktivne prodaje na ozemlju, ki je bilo dodeljeno izključno določenemu kupcu, ne more zadostovati za dokaz obstoja sporazuma med dobaviteljem in njegovimi kupci o prepovedi aktivne prodaje na tem ozemlju. Obstoj takega sporazuma je mogoče ugotoviti le, če se dokaže, prvič, da je dobavitelj te druge kupce izrecno ali implicitno pozval, naj na trgu ravnajo na določen, jasno opredeljen način, to je naj ne izvajajo aktivne prodaje na izključnem ozemlju, in, drugič, da so kupci vsaj tiho izrazili voljo, da privolijo v to prepoved, kar je treba dokazati na podlagi skladnih naključij in indicev.
2.
Člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010
je treba razlagati tako, da
za uporabo navedene določbe v primeru, v katerem je dobavitelj ozemlje dodelil izključno določenemu kupcu, ne zadostuje, da lahko dobavitelj dokaže, da so njegovi drugi kupci privolili v omejitev aktivne prodaje na izključno dodeljenem ozemlju, le če in ko se ti kupci pripravljajo na začetek aktivne prodaje na tem ozemlju. Dobavitelj mora namreč za uporabo navedene določbe dokazati, da je pogoj vzporedne naložitve obveznosti v zvezi z vsemi drugimi kupci v Evropskem gospodarskem prostoru izpolnjen v celotnem obdobju, za katerega uveljavlja ugodnost skupinske izjeme iz Uredbe št. 330/2010.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Uredba z dne 20. aprila 2010 o uporabi člena 101(3) [PDEU] za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj (UL 2010, L 102, str. 1).
(
3
)	Sir beemster je trdi sir iz kravjega mleka. Značilen okus mu dajejo njegove sestavine (mleko proizvajajo krave, ki se pasejo na travi, zrasli na morskih ilovnatih tleh nizozemskih polderjev, ki ležijo štiri metre pod morsko gladino) ter dejstvo, da se del proizvodnega postopka (mešanje sirnine) izvaja ročno in da zorenje sirov poteka v spremenljivih pogojih.
(
4
)	Uredba z dne z dne 22. decembra 1999 o uporabi člena 81(3) [ES] za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 346).
(
5
)	Uredba z dne 10. maja 2022 o uporabi člena 101(3) Pogodbe o delovanju Evropske unije za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj (UL 2022, L 134, str. 4).
(
6
)	(UL 2010, C 130, str. 1, v nadaljevanju: smernice iz leta 2010).
(
7
)	Načeloma velja, da „kupec“ svoje proizvode ponuja neposredno potrošnikom, medtem ko „distributer“ svoje proizvode ponuja drugim podjetjem. Navedena izraza bom uporabljala kot sopomenki, saj odločitev v obravnavani zadevi ni odvisna od razlik med tema izrazoma.
(
8
)	Sodba z dne 8. decembra 2005, Jyske Finans (C-280/04, EU:C:2005:753, točka 34). V zvezi s tem glej Lenaerts, K., Interpretation and the Court of Justice: A basis for comparative reflection, International Lawyer, zvezek 41, številka 4, 2007, str. 1011.
(
9
)	Glej sodbo z dne 4. marca 2020, Marine Harvest/Komisija (C-10/18 P, EU:C:2020:149, točka 58). Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 9. julija 2020, Land Hessen (C-272/19, EU:C:2020:535, točka 68).
(
10
)	„Aktivna prodaja“ je pojasnjena v točki 9 teh sklepnih predlogov. Primerjati jo je treba s „pasivno prodajo“, ki je odzivanje na nenaročene zahteve posameznih odjemalcev, vključno z dostavo blaga ali storitev takim odjemalcem.
(
11
)	S tako prepovedjo pa se ne sme omejevati prodaja, ki jo odjemalci izključnega kupca izvajajo na izključnem ozemlju.
(
12
)	Glej točko 27 teh sklepnih predlogov.
(
13
)	Evropska komisija, Wijckmans, F., in Jaques, S., Expert report on the review of the Vertical Block Exemption Regulation – Active sales restrictions in different distribution models and combinations of distribution models – Final report, Urad za publikacije Evropske unije, 2021, str. 27, (strokovno mnenje, moj poudarek).
(
14
)	Glej točko 51 smernic iz leta 2010.
(
15
)	To razlago je mogoče izpeljati tudi iz strokovnega mnenja, opomba 13, op.. cit., str. 27 in 28.
(
16
)	To z drugimi besedami pomeni, da ne zadostuje, da se izključno ozemlje zgolj dodeli posameznemu distributerju/kupcu, kakršen je družba Beevers Kaas, ampak da je treba temu distributerju/kupcu zagotoviti tudi zaščito pred aktivno prodajo, ki jo na tem ozemlju izvajajo drugi kupci. Izključnega ozemlja brez take zaščite dejansko ne bi bilo mogoče dodeliti, saj ozemlje, na katerem se ne bi izvajala prepoved aktivne prodaje, ki velja za druge kupce, in na katerem ti kupci ne bi upoštevali te prepovedi, ne bi imelo nikakršne izključnosti.
(
17
)	Sodba z dne 24. februarja 2000, Komisija/Francija (C-434/97, EU:C:2000:98, točka 21).
(
18
)	Glej točko 164 smernic iz leta 2010. „Izključna distribucija lahko povzroči izboljšanje učinkovitosti, zlasti če so potrebne naložbe distributerjev za zaščito ali oblikovanje podobe blagovne znamke. Na splošno je argument o izboljšanju učinkovitosti najbolj prepričljiv pri novih izdelkih, pri zapletenih izdelkih, pri izdelkih, katerih kakovost je težko oceniti pred nakupom ([…] izdelkih, ki jih lahko ocenimo šele na podlagi izkušenj) ali pri izdelkih, pri katerih je težko oceniti kakovost tudi po nakupu ([…] izdelki, pri katerih je pomembna kakovost zaupanja).“
(
19
)	Tukaj se sklicujem na vse druge kupce „v EGP“, in ne „v EU“, saj se predložitvena odločba sklicuje na „[…] aktivno prodajo vseh svojih kupcev v [EGP] na izključno dodeljenem ozemlju“ (moj poudarek).
(
20
)	Glej sodbo z dne 26. oktobra 2023, EDP – Energias de Portugal in drugi (C-331/21, EU:C:2023:812, točka 82 in naslednje). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi Coty Germany (C-230/16, EU:C:2017:603, točka 57), v katerih je – v zvezi z isto uredbo in istimi smernicami, kot so obravnavane v tej zadevi – navedeno, da „ni mogoče izključiti, da lahko Sodišče v okviru svoje naloge razlagati pravo Unije prevzame pravne usmeritve in presoje, navedene v teh smernicah“. Glej tudi sodbo z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija (C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, EU:C:2005:408, točka 210 in naslednje) (v kateri je Sodišče poudarilo, da so obvestila Komisije, kakršne so smernice, ki zadevajo gospodarske subjekte in imajo učinke tudi navzven, splošno veljavna in lahko imajo pravne učinke).
(
21
)	Člen 1(h) Uredbe 2022/720 določa, da „‚sistem izključne distribucije‘ pomeni distribucijski sistem, v katerem dobavitelj dodeli ozemlje ali skupino odjemalcev izključno sebi ali največ petim kupcem, vsem svojim drugim kupcem pa omeji aktivno prodajanje na izključno ozemlje ali izključni skupini odjemalcev“ (moj poudarek).
(
22
)	UL 2022, C 248, str. 1, točka 219 (v nadaljevanju: smernice iz leta 2022).
(
23
)	Glej tudi Wijckmans, F., in Tuytschaever, F., „Active Sales Restrictions Revisited“, European Competition Law Review, zvezek 25(2), 2004__ str. 110.
(
24
)	Glej predložitveno odločbo (izvirna jezikovna različica), str. 19 in 20, točka 2, druga alinea.
(
25
)	V strokovnem mnenju, opomba 13, op. cit., str. 37, je naveden splošen primer klavzule o prepovedi aktivne prodaje: „[Kupec] bo svoje dejavnosti opravljal na [ozemljih]. [Kupec] ne bo izvajal aktivne prodaje na ozemljih, ki so rezervirana izključno za [dobavitelja], ali na katerem koli ozemlju, ki je izključno dodeljeno drugemu kupcu, ki ga imenuje dobavitelj.“
(
26
)	Sodba z dne 13. julija 2006, Komisija/Volkswagen (C-74/04 P, EU:C:2006:460, točka 37).
(
27
)	Prav tam (točka 39 in navedena sodna praksa).
(
28
)	Sodba z dne 6. januarja 2004, BAI in Komisija/Bayer (C-2/01 P in C-3/01 P, EU:C:2004:2, točke od 100 do 102).
(
29
)	Prav tam (točka 102).
(
30
)	Glej točko 25 smernic iz leta 2010.
(
31
)	Sodba z dne 29. junija 2023, Super Bock Bebidas (C-211/22, EU:C:2023:529), v nadaljevanju: sodba Super Bock).
(
32
)	Glej sodbo Super Bock (točke od 47 do 50).
(
33
)	Prav tam, točka 47.
(
34
)	Prav tam, točka 48.
(
35
)	Prav tam, točka 49.
(
36
)	Prav tam, točka 50.
(
37
)	Glej točko 25(a) smernic iz leta 2010.
(
38
)	Sodišče je poudarilo, da dejstvo, da dobavitelj distributerjem redno pošilja sezname, na katerih so navedene najnižje cene za nadaljnjo prodajo, ki jih je določil, ter da od njih zahteva spoštovanje teh cen tako, da jih spremlja, sicer se sprejmejo povračilni ukrepi, in da lahko v primeru nespoštovanja uporabi negativne distribucijske marže, ne izraža enostranskega ravnanja, če so distributerji te cene spoštovali. Sodišče je prav tako navedlo, da okoliščine, da distributerji v praksi uporabljajo te cene ali da ti informacijo o teh cenah zahtevajo, pri čemer ti distributerji kljub temu, da se pri dobavitelju pritožijo nad navedenimi cenami, na lastno pobudo drugih cen ne uporabijo, lahko odražajo privolitev distributerjev v to, da dobavitelj določi najnižje cene za nadaljnjo prodajo.
(
39
)	Glej sodbo z dne 10. februarja 2011, Activision Blizzard Germany/Komisija (C-260/09 P, EU:C:2011:62, točka 82).
(
40
)	Glej sodbo z dne 11. januarja 1990, Sandoz Prodotti Farmaceutici/Komisija (C-277/87, EU:C:1990:6, točka 11).
(
41
)	Glej sodbo Super Bock (točka 52).
(
42
)	Vendar je treba poudariti, da v skladu s smernicami iz leta 2022 (točka 122) velja, da se lahko, „[k]adar izključno ozemlje ali skupina odjemalcev iz praktičnih razlogov in ne z namenom preprečevanja vzporednega trgovanja začasno ni zaščitena pred aktivno prodajo s strani določenih kupcev, na primer kadar dobavitelj spremeni sistem izključne distribucije in potrebuje čas za ponovno pogajanje o omejitvah aktivne prodaje z nekaterimi kupci, […] za sistem izključne distribucije še vedno uporablja ugodnost izvzetja iz člena 2(1) Uredbe 2022/720.“ Iz navedene točke smernic iz leta 2022 izhaja, da je zadevno obdobje omejeno na čas, ki je potreben za izpolnitev pogoja vzporedne naložitve obveznosti.
(
43
)	Glej točko 47 smernic iz leta 2010.
(
44
)	Glej sodbo Super Bock (točke od 37 do 42) in sodbo z dne 18. novembra 2021, Visma Enterprise (C-306/20, EU:C:2021:935, točke od 54 do 82).
(
45
)	Glej smernice iz leta 2022, točke od 125 do 140.