Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PRIITA PIKAMÄEJA,
predstavljeni 29. februarja 2024(1)
Zadeva C‑8/23
FH
proti
Conseil national de l'ordre des médecins,
ob udeležbi
Ministre de la Santé et de la Prévention,
Ministre de l’Économie, des Finances et de la Souveraineté industrielle et numérique
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Conseil d’État (državni svet, Francija))
„Predhodno odločanje – Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Priznavanje poklicnih kvalifikacij – Direktiva 2005/36/ES – Pravica do opravljanja poklica zdravnika – Sistem avtomatičnega priznavanja – Diploma iz osnovnega medicinskega usposabljanja, ki jo je izdala tretja država – Diploma, ki jo priznava država članica izvora – Pridobitev dokazila o specialističnem medicinskem usposabljanju v državi članici izvora – Nepriznavanje tega dokazila v državi članici gostiteljici“
I.      Uvod
1.        Namen tega predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Conseil d'État (državni svet, Francija) na podlagi člena 267 PDEU, je razlaga člena 21 in člena 25(4) ter Priloge V, točki 5.1.1 in 5.1.2, k Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij(2) (v nadaljevanju: Direktiva 2005/36). Predlog je bil vložen v postopku med FH in Conseil national de l’ordre des médecins (nacionalni svet zdravniške zbornice, Francija; v nadaljevanju: CNOM) v zvezi z zavrnitvijo vpisa FH v imenik zdravniške zbornice.
2.        Ta zadeva odpira pomembno in deloma novo pravno vprašanje v okviru Direktive 2005/36 v zvezi z avtomatičnim priznavanjem diplome zdravnika specialista v Evropski uniji in porazdelitvijo odgovornosti za nadzor nad usposabljanjem zdravnikov specialistov in dostopom do tega poklica med države članice v primeru, v katerem je bilo osnovno medicinsko usposabljanje opravljeno zunaj Unije. Sodišče mora zlasti odločiti o učinkih priznanja diplome iz osnovnega medicinskega usposabljanja, pridobljene v tretji državi, s strani države članice, in o morebitni obveznosti drugih držav članic, da prav tako priznajo to diplomo.
3.        Če Direktiva 2005/36 ne vsebuje določb, ki se nanašajo na posebne okoliščine postopka v glavni stvari, bo moralo Sodišče, kolikor je mogoče, navesti praktične rešitve za lažje priznavanje poklicnih kvalifikacij, ki jih je pridobila oseba v zgoraj opisanem položaju. Sodišče bo moralo pri presoji upoštevati cilje, ki jih uresničuje zakonodajalec, in sicer spodbujanje svobode opravljanja storitev in svobode ustanavljanja v Uniji ob hkratnem zagotavljanju strogega spoštovanja javnega zdravja in varnosti ter varstva potrošnikov.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        V uvodnih izjavah 6, 19 in 44 Direktive 2005/36 je navedeno:
„(6)      Olajšanje opravljanja storitev je treba zagotoviti ob strogem spoštovanju javnega zdravja in varnosti ter varstva potrošnikov. Zato je treba predvideti posebne določbe za opravljanje občasnih ali priložnostnih čezmejnih storitev za regulirane poklice, ki vplivajo na javno zdravje ali varnost.
[…]
(19)      Prost pretok in vzajemno priznavanje dokazil o formalnih kvalifikacijah zdravnikov […] mora temeljiti na osnovnem načelu avtomatičnega priznavanja dokazil o formalnih kvalifikacijah na podlagi usklajenih minimalnih pogojev usposobljenosti. Poleg tega je treba v državah članicah dostop do [poklica] […] zdravnika pogojevati z določeno kvalifikacijo in s tem zagotoviti, da je taka oseba opravila usposabljanje, ki izpolnjuje določene minimalne pogoje. […]
[…]
(44)      Ta direktiva ne vpliva na ukrepe, potrebne za zagotovitev visoke ravni zdravja in varstva potrošnikov.“
5.        Člen 1, prvi odstavek, te direktive določa:
„Ta direktiva določa pravila, v skladu s katerimi država članica, ki pogojuje dostop do reguliranih poklicev ali njihovo opravljanje na svojem ozemlju s posebnimi poklicnimi kvalifikacijami (v nadaljnjem besedilu: država članica gostiteljica), priznava poklicne kvalifikacije, pridobljene v eni ali več državah članicah (v nadaljnjem besedilu: država članica izvora), ki omogočajo imetniku navedenih kvalifikacij, da tam opravlja isti poklic, kot zadosten pogoj za dostop do in opravljanje tega poklica.“
6.        Člen 2(2) navedene direktive določa:
„Vsaka država članica lahko dovoli državljanom države članice, ki imajo dokazila o poklicnih kvalifikacijah, ki jih niso pridobili v tej državi članici, da na njenem ozemlju opravljajo reguliran poklic v smislu člena 3(1)(a) v skladu z njenimi pravili. V primeru poklicev, zajetih v poglavju III naslova III, se pri tem začetnem priznavanju spoštuje minimalne pogoje usposobljenosti, določene v omenjenem poglavju.“
7.        Člen 3(1) in (3) iste direktive določa:
„1.      Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
(c)      ‚dokazila o formalnih kvalifikacijah‘: diplome, spričevala in druga dokazila o uspešno dokončanem poklicnem usposabljanju, pridobljenem predvsem v [Uniji], ki jih izda organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi te države članice. Kadar se prvi stavek te opredelitve ne uporablja, se dokazila o formalnih kvalifikacijah, navedena v odstavku 3, obravnavajo kot dokazila o formalnih kvalifikacijah;
[…]
3.      Dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih izda tretja država, se obravnavajo kot dokazila o formalnih kvalifikacijah, če ima imetnik tri leta poklicnih izkušenj v zadevnem poklicu na ozemlju države članice, ki je priznala ta dokazila o formalnih kvalifikacijah v skladu s členom 2(2), kar potrdi ta država članica.“
8.        V skladu s členom 4(1) Direktive 2005/36 priznavanje poklicnih kvalifikacij s strani države članice gostiteljice omogoča upravičencem dostop do tistega poklica v tej državi članici, za katerega so usposobljeni v državi članici izvora, in njegovo opravljanje v državi članici gostiteljici pod enakimi pogoji, kot veljajo za njene državljane.
9.        V poglavju I, naslovljenem „Splošni sistem priznavanja dokazil usposobljenosti“, člen 10 te direktive določa:
„To poglavje se uporablja za vse poklice, ki niso zajeti v poglavjih II in III tega naslova, in v naslednjih primerih, ko prosilec zaradi posebnih in izjemnih razlogov ne izpolnjuje pogojev, določenih v teh poglavjih:
[…]
(d)      brez poseganja v člene 21(1), 23 in 27, za zdravnike, medicinske sestre, zobozdravnike, veterinarje, babice, farmacevte in arhitekte, ki imajo dokazilo o formalnih kvalifikacijah specializacije po opravljenem usposabljanju, na podlagi katerega se pridobi naziv s seznama v točkah 5.1.1, 5.2.2, 5.3.2, 5.4.2, 5.5.2, 5.6.2 in 5.7.1 Priloge V, in izključno za priznavanje te specializacije;
[…]
(g)      za migrante, ki izpolnjujejo zahteve, določene v členu 3(3).“
10.      Člen 21 navedene direktive, naslovljen „Načelo avtomatičnega priznavanja“, določa:
„1.      Vsaka država članica prizna dokazila o formalnih kvalifikacijah za zdravnika, ki omogočajo dostop do poklicnih dejavnosti zdravnika z osnovno usposobljenostjo in zdravnika specialista […], našteta v točkah 5.1.1 [in] 5.1.2 […] Priloge V, ki izpolnjujejo minimalne pogoje usposobljenosti iz členov 24 [in] 25 […], ter za dostop do poklicnih dejavnosti in njihovega opravljanja priznava takim dokazilom enako veljavnost na svojem ozemlju kot dokazilom o formalnih kvalifikacijah, ki jih sama izdaja.
Taka dokazila o formalnih kvalifikacijah morajo izdati pristojni organi v državah članicah, priložiti pa jim je treba, kadar je to primerno, ustrezna potrdila, našteta v točkah 5.1.1 [in] 5.1.2 […] Priloge V.
Določbe prvega in drugega pododstavka ne vplivajo na pridobljene pravice iz členov 23 [in] 27 […].
[…]
6.      Vsaka država članica zahteva za dostop do in opravljanje poklicnih dejavnosti zdravnikov […] dokazila o formalnih kvalifikacijah iz točk 5.1.1 [in] 5.1.2 […] Priloge V, ki potrjujejo, da je zadevni strokovnjak med usposabljanjem pridobil znanja, veščine in kompetence iz člen[a] 24(3) […].“
11.      Člen 24 iste direktive, ki se nanaša na osnovno medicinsko usposabljanje, določa:
„1.      Za sprejem v osnovno medicinsko usposabljanje se zahteva diploma ali spričevalo, ki omogoča dostop do zadevnega študija na univerzah.
2.      Osnovno medicinsko usposabljanje obsega skupno najmanj petletni študij, ki je lahko izražen tudi z enakovrednimi kreditnimi točkami ECTS [(evropski sistem prenašanja in zbiranja kreditnih točk)], sestavlja pa ga vsaj 5500 ur teoretičnega in praktičnega usposabljanja na univerzi ali pod nadzorom univerze.
[…]
3.      Osnovno medicinsko usposabljanje mora zagotoviti, da oseba pridobi naslednja znanja in veščine [navedeni v točkah od (a) do (d)].“
12.      Člen 25 Direktive 2005/36, naslovljen „Specialistično medicinsko usposabljanje“, določa:
„1.      Za sprejem v specialistično medicinsko usposabljanje se zahteva dokončan in potrjen program osnovnega medicinskega usposabljanja iz člena 24(2), med katerim je udeleženec usposabljanja pridobil ustrezno splošno medicinsko znanje.
[…]
4.      Države članice za izdajo dokazila o specialističnem medicinskem usposabljanju zahtevajo dokazilo o osnovnem medicinskem usposabljanju, navedenem v točki 5.1.1 Priloge V.
[…].“
13.      Člen 50(2) te direktive določa:
„V primeru upravičenega dvoma lahko država članica gostiteljica zahteva od pristojnih organov države članice, da potrdijo verodostojnost potrdil in dokazil o formalnih kvalifikacijah, izdanih v tej državi članici, ter da, kadar je to primerno, potrdijo dejstvo, da upravičenec za poklice iz poglavja III tega naslova izpolnjuje minimalne pogoje usposobljenosti, določene za vsakega od teh poklicev v členih 24, 25, 28, 31, 34, 35, 38, 40, 44 in 46.“
14.      Priloga V navedene direktive ima naslov „Priznavanje na podlagi usklajevanja minimalnih pogojev usposobljenosti“. V razdelku „V.1. Zdravnik“ točka 5.1.1. te priloge določa „[d]okazila o formalnih kvalifikacijah iz osnovnega medicinskega usposabljanja“, in sicer za Zvezno republiko Nemčijo „Zeugnis über die Ärztliche Prüfung“ in „Zeugnis über die Ärztliche Staatsprüfung und Zeugnis über die Vorbereitungszeit als Medizinalassistent, soweit diese nach den deutschen Rechtsvorschriften noch für den Abschluss der ärztlichen Ausbildung vorgesehen war“.
15.      Točka 5.1.2 navedene priloge določa „[d]okazila o formalnih kvalifikacijah za zdravnike specialiste“ držav članic, in sicer za Zvezno republiko Nemčijo „Fachärztliche Anerkennung“.
B.      Francosko pravo
16.      Člen L.4111‑1 code de la santé publique (zakonik o javnem zdravju) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa:
„Nihče ne more opravljati poklica zdravnika […], če ni:
1.      imetnik diplome, spričevala ali drugega dokazila o kvalifikacijah, ki so omenjeni v člen[u] L.4131‑1 […];
[…]
3.      vpisan v imenik zdravniške zbornice […] ob upoštevanju določb členov L. 4112‑6 in L. 4112‑7.
[…].“
17.      Člen L.4111‑2 tega zakonika določa:
„[…]
II.      Pristojni organ lahko na podlagi mnenja komisije, ki jo sestavljajo predvsem strokovnjaki, posamično dovoli opravljanje poklica zdravnika na ustreznem specialističnem področju […] državljanom države članice Evropske unije ali druge države podpisnice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, ki imajo dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih je izdala tretja država in so priznana v državi članici ali podpisnici, ki ni Francija, ter omogočajo zakonito opravljanje poklica v tej državi. Za zdravnike […] se priznavanje nanaša hkrati na dokazilo o osnovnem usposabljanju in dokazilo o specializaciji.
[…].“
18.      Člen L.4131‑1 navedenega zakonika določa:
„Dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki se na podlagi točke 1 prvega odstavka člena L.4111‑1 zahtevajo za opravljanje zdravniškega poklica:
1.      francoska državna diploma doktorja medicine; ali
[…]
2.      če je zadevna oseba državljan države članice Evropske unije ali države podpisnice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru:
(a)      dokazila o formalnih kvalifikacijah za zdravnika, ki so izdana v eni od teh držav v skladu z obveznostmi Skupnosti in navedena na seznamu, določenem z odlokom ministrov, pristojnih za visokošolsko izobraževanje in zdravje;
(b)      dokazila o formalnih kvalifikacijah za zdravnika, ki so izdana v državi članici ali podpisnici v skladu z obveznostmi Skupnosti in niso navedena na seznamu iz točke (a), če jim je priloženo potrdilo te države, ki potrjuje uspešno opravljeno usposabljanje v skladu s temi obveznostmi in ga država obravnava enako kot dokazila o formalnih kvalifikacijah, navedena na tem seznamu;
[…].“
19.      Seznam iz točke 2(a) arrêté du 13 juillet 2009 fixant les listes et les conditions de reconnaissance des titres de formation de médecin et de médecin spécialiste délivrés par les États membres de l’Union européenne ou parties à l’accord sur l’Espace économique européen visées au 2° de l’article L. 4131‑1 du code de la santé publique (odlok z dne 13. julija 2009 o določitvi seznamov in pogojev za priznavanje dokazil o formalnih kvalifikacijah za zdravnika in zdravnika specialista, ki jih izdajo države članice Evropske unije ali države podpisnice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, iz odstavka 2 člena L.4131‑1 zakonika o javnem zdravju) ustreza seznamu iz Priloge V, točki 5.1.1 in 5.1.2, k Direktivi 2005/36.
III. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
20.      FH, francosko‑nemški državljan, ima državno diplomo doktorja medicine, ki jo je univerza v Monastiru (Tunizija) podelila 18. septembra 2012.
21.      Nemški pristojni organi so z odločbo z dne 6. novembra 2015 to diplomo priznali kot diplomo o osnovnem medicinskem usposabljanju in FH dovolili opravljanje zdravniškega poklica. Z odločbo z dne 1. avgusta 2016 so ti organi FH vpisali v imenik zdravniške zbornice Niedersachsen (zvezna dežela Spodnja Saška, Nemčija). FH je 28. januarja 2021 pridobil diplomo specialista anesteziologije, ki jo je podelila Univerza v Hannovru (Nemčija).
22.      FH je 25. marca 2021 pri conseil départemental de Saône-et-Loire de l’ordre des médecins (svet zdravniške zbornice za departma Saône-et-Loire, Francija) vložil prošnjo za vpis v imenik zbornice na podlagi člena L.4111‑1 zakonika o javnem zdravju. Z odločbo z dne 20. maja 2021 je ta departmajski svet to prošnjo zavrnil.
23.      Na podlagi pritožbe, ki jo je FH vložil zoper odločbo ožjega sestava conseil régional de Bourgogne-Franche-Comté de l’ordre des médecins (svet zdravniške zbornice za regijo Burgundija-Franche-Comté, Francija), ki je z odločbo z dne 15. julija 2021 zavrnil njegovo prošnjo za vpis v imenik zbornice, je ožja sestava CNOM z odločbo z dne 17. septembra 2021 ponovno zavrnila vpis FH v imenik zbornice.
24.      FH je nato zoper zadnjenavedeno odločbo vložil tožbo, ki je v postopku pred Conseil d’État (državni svet, Francija).
25.      V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil to vprašanje:
„Ali lahko zdravnik, ki je državljan ene od držav članic Evropske unije in ima dokazilo o specialističnem medicinskem usposabljanju, ki ga je izdala država članica, navedeno v točki 5.1.2 Priloge V k Direktivi [2005/36], samo s tem dokazilom v drugi državi članici zahteva uporabo sistema avtomatičnega priznavanja dokazil o formalnih kvalifikacijah, opredeljenega v členu 21 te direktive, čeprav ima dokazilo o osnovnem medicinskem usposabljanju, ki ga je izdala tretja država ter ki je bilo priznano samo v državi članici, v kateri je pridobil diplomo zdravnika specialista, in ni našteto med dokazili iz točke 5.1.1 Priloge V k [navedeni] direktivi, [člen 25(4)] te direktive pa za izdajo dokazila o specialističnem medicinskem usposabljanju zahteva eno od teh dokazil o osnovnem medicinskem usposabljanju?“
IV.    Postopek pred Sodiščem
26.      Predložitvena odločba z dne 27. decembra 2022 je v sodno tajništvo Sodišča prispela 12. januarja 2023.
27.      FH, CNOM, francoska, italijanska, nizozemska in poljska vlada, Nadzorni organ Efta (Evropsko združenje za prosto trgovino) ter Evropska komisija so v roku, določenem v členu 23 Statuta Sodišča Evropske unije, predložili pisna stališča.
28.      Na obravnavi 11. januarja 2024 so svoja stališča predstavili zastopniki ad litem FH in CNOM, francoska vlada, Nadzorni organ Efta in Komisija.
V.      Pravna analiza
A.      Uvodne opombe
29.      Obravnavana zadeva se nanaša na razlago in uporabo določb Direktive 2005/36, ki opredeljujejo pravice in obveznosti strokovnjakov pri priznavanju dokazil o formalnih kvalifikacijah, pridobljenih v Uniji, in opravljanju poklica v drugi državi članici. V skladu s členom 4(1) Direktive 2005/36 priznavanje poklicnih kvalifikacij s strani države članice gostiteljice omogoča upravičencu dostop „do poklica, za kakršnega je usposobljen v državi članici izvora“, in njegovo opravljanje v državi članici gostiteljici „pod enakimi pogoji, kot veljajo za njene državljane“, kot je Sodišče odločilo v svoji sodni praksi.(3)
30.      Z Direktivo 2005/36 je bila razveljavljena in nadomeščena vrsta sektorskih in splošnih direktiv, ki so urejale priznavanje poklicnih kvalifikacij, ter v bistvu določeni trije alternativni sistemi priznavanja teh kvalifikacij. Najprej, obstaja splošni sistem (poglavje I, členi od 10 do 15), ki se uporablja za vse poklice, ki ne spadajo na področje uporabe drugih dveh sistemov (člen 10). Dalje, obstaja sistem priznavanja na podlagi poklicnih izkušenj (poglavje II, členi od 16 do 20), ki se uporablja za nekatere dejavnosti iz Priloge IV k tej direktivi.
31.      Nazadnje, obstaja sistem avtomatičnega priznavanja (poglavje III, členi od 21 do 49), za katerega je značilna minimalna harmonizacija usposabljanja. Poklic zdravnika je eden od sedmih poklicev, ki spadajo na področje uporabe sistema avtomatičnega priznavanja, skupaj s poklici medicinske sestre, babice, zobozdravnika, farmacevta, arhitekta in veterinarja.(4) Avtomatično priznavanje zahteva izpolnjevanje minimalnih pogojev usposobljenosti iz členov 24 in naslednjih navedene direktive, odvisno od zadevnega poklica. Sodišče je pojasnilo, da države članice ne smejo pogojevati priznanja z drugimi zahtevami, razen s predložitvijo dokazila o ustreznem usposabljanju.(5)
32.      Predložitveno sodišče želi s predlogom za sprejetje predhodne odločbe izvedeti, ali lahko zdravnik, ki je državljan ene od držav članic Unije in ima dokazilo o specialističnem medicinskem usposabljanju, ki ga je izdala država članica, samo s tem dokazilom v drugi državi članici zahteva uporabo sistema avtomatičnega priznavanja dokazil o formalnih kvalifikacijah, čeprav ima dokazilo o osnovnem medicinskem usposabljanju, ki ga je izdala tretja država ter ki je bilo priznano samo v državi članici, v kateri je pridobil diplomo zdravnika specialista.
33.      Kot bom pokazal v svoji analizi, ki temelji na razlagi Direktive 2005/36 in metodah razlage, priznanih v sodni praksi, je treba na to vprašanje odgovoriti nikalno, ker se v obravnavani zadevi ne uporablja sistem avtomatičnega priznavanja. Glede na to se ne bom omejil le na odgovor na vprašanje predložitvenega sodišča, ampak bom pojasnil tudi, katera sredstva so na voljo osebi v zgoraj opisanem položaju, da bi najuspešneje dosegla svoj cilj. Tak pristop je priporočljiv, da se predložitvenemu sodišču zagotovi koristen odgovor v duhu sodelovanja, ki mora prevevati postopek predhodnega odločanja.
B.      Možnost tožeče stranke v postopku v glavni stvari, da zahteva uporabo sistema avtomatičnega priznavanja
1.      Neločljiva povezava med specializacijo iz medicine in osnovno usposobljenostjo
34.      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi določb prava Unije upoštevati ne le njihovo besedilo, ampak tudi njihov kontekst in cilje, ki jim
sledi ureditev, katere del so.(6)
35.      Člen 21(1) Direktive 2005/36 določa, da vsaka država članica prizna med drugim dokazila o formalnih kvalifikacijah za zdravnika, ki omogočajo dostop do poklicnih dejavnosti zdravnika z osnovno usposobljenostjo in zdravnika specialista, našteta v Prilogi V, točki 5.1.1 in 5.1.2, ki izpolnjujejo minimalne pogoje usposobljenosti iz členov 24 in 25, ter za dostop do poklicnih dejavnosti in njihovega opravljanja priznava takim dokazilom enako veljavnost na svojem ozemlju kot dokazilom o formalnih kvalifikacijah, ki jih sama izdaja.
36.      Če ima državljan države članice, kot v obravnavanem primeru, dokazilo o specialističnem medicinskem usposabljanju iz Priloge V, točka 5.1.2, mora načeloma v državi članici gostiteljici na podlagi člena 21(1) pridobiti avtomatično priznanje teh dokazil, da lahko v njej opravlja poklic zdravnika z zadevno specializacijo. Kljub temu se postavlja vprašanje, ali dejstvo, da zadevna oseba nima tudi dokazila o osnovnem medicinskem usposabljanju, izdanega v državi članici, predstavlja oviro za tako avtomatično priznavanje.
37.      V zvezi s tem je treba navesti, da navedeni člen 21(1) zahteva, da morajo dokazila o formalnih kvalifikacijah za zdravnika „izpolnjevati minimalne pogoje usposobljenosti [med drugim iz člena] 25 [navedene direktive]“. Iz člena 25(4) izhaja, da „[d]ržave članice za izdajo dokazila o specialističnem medicinskem usposabljanju zahtevajo dokazilo o osnovnem medicinskem usposabljanju, navedenem v točki 5.1.1 Priloge V“. V zvezi z Zvezno republiko Nemčijo sta v točki 5.1.1 navedeni dve vrsti nemških dokazil o osnovnem medicinskem usposabljanju.(7)
38.      Zdi se, da dobesedna razlaga tega člena 25(4) pomeni, da je avtomatično priznavanje dokazil o specialističnem medicinskem usposabljanju iz Priloge V, točka 5.1.2, k tej direktivi neločljivo povezano s priznavanjem dokazila o osnovnem medicinskem usposabljanju iz točke 5.1.1 te priloge in da bi bilo treba predhodno pridobiti tako dokazilo.
39.      Navesti je treba namreč, da se določbe člena 21 Direktive 2005/36 vedno skupaj nanašajo na dokazila o osnovnem in specialističnem medicinskem usposabljanju. Natančneje, te določbe se nikoli ne sklicujejo ločeno na Prilogo V, točka 5.1.2, k tej direktivi, ki se nanaša na dokazila o dokazila o specialističnem medicinskem usposabljanju, ampak se vedno skupaj sklicujejo na točko 5.1.1 navedene priloge, ki se nanaša na dokazila o osnovnem medicinskem usposabljanju.
40.      Tako se navedeni člen 21(1) nanaša na „dokazila o formalnih kvalifikacijah za zdravnika“ v celoti in določa, da omogočajo dostop do poklicnih dejavnosti zdravnika z osnovno usposobljenostjo in zdravnika specialista. Poleg tega so ta dokazila, čeprav so predmet dveh ločenih točk v tej Prilogi V, združena pod istim naslovom „V.1. Zdravnik“, v katerem so najprej navedena dokazila o osnovnem medicinskem usposabljanju, nato pa še dokazila o specialističnem medicinskem usposabljanju.
41.      Poleg tega je že iz naslova člena 24 Direktive 2005/36 („Osnovno medicinsko usposabljanje“ (moj poudarek)) razvidno, da je osnovno medicinsko usposabljanje bistveno za zagotovitev pridobitve minimalnih znanj in veščin, potrebnih za opravljanje poklica zdravnika. V skladu z odstavkom 2 navedenega člena to osnovno usposabljanje traja najmanj pet let, kar je dlje od minimalnega trajanja vseh specialističnih usposabljanj.
42.      Znanja in veščine, pridobljeni med osnovnim medicinskim usposabljanjem, kot je opisano v členu 24(3) Direktive 2005/36, so torej temelj, ki se ne poučuje v okviru specialističnega medicinskega usposabljanja, kot je opisano v členu 25 te direktive, in ki je kljub temu nujen za opravljanje poklicnih dejavnosti zdravnika specialista, ne glede na zadevno specialistično področje.
43.      V okviru kontekstualne razlage členov 21(1) in 25(4) Direktive 2005/36 je treba opozoriti na člen 21(6) te direktive, ki določa, da „[v]saka država članica zahteva za dostop do in opravljanje poklicnih dejavnosti zdravnikov […] dokazila o formalnih kvalifikacijah iz točk 5.1.1 [in] 5.1.2 […] Priloge V, ki potrjujejo, da je zadevni strokovnjak med usposabljanjem pridobil znanja, veščine in kompetence iz člen[a] 24(3) […]“. Iz te določbe jasno izhaja, da dokazilo o specialističnem medicinskem usposabljanju samo po sebi ni jamstvo, da je zadevna oseba pridobila taka znanja in veščine, in da mora biti zato avtomatično priznavanje tega dokazila neločljivo povezano s priznavanjem dokazila o osnovnem usposabljanju.
44.      Nazadnje je treba opozoriti, da se avtomatično priznavanje uporablja le za dokazila o medicinskem usposabljanju iz Priloge V, točki 5.1.1 in 5.1.2, za katere države članice menijo, da zagotavljajo izpolnjevanje minimalnih pogojev usposobljenosti. To velja tudi za nemška dokazila o formalnih kvalifikacijah iz točke 5.1.1, ki jih tožeča stranka nima. Zato dokazilo o formalnih kvalifikacijah, pridobljeno v tretji državi, ne more biti predmet avtomatičnega priznavanja, ne glede na to, da ga je država članica v skladu s členom 2(2) Direktive 2005/36 enostransko priznala na podlagi svojega nacionalnega prava.
45.      Ta zadnji vidik zahteva nekaj mojih dodatnih pripomb, zlasti ker je več držav članic, ki so intervenirale v tej zadevi, izrazilo dvom glede morebitnih pravnih posledic priznavanja takih dokazil o formalnih kvalifikacijah, pridobljenih v tretji državi, s strani države članice.
2.      Pravne posledice enostranskega priznavanja dokazila o formalnih kvalifikacijah s strani države članice na podlagi člena 2(2) Direktive 2005/36
46.      Glede na to, kje so bile poklicne kvalifikacije pridobljene, se uporabljajo različna pravila. Poklicne kvalifikacije, ki jih je podelila država članica Unije in potrjujejo uspešno opravljeno usposabljanje, ki je večinoma potekalo v Uniji, bodo lažje priznane kot diploma, ki jo je podelila tretja država. Člen 1 Direktive 2005/36 namreč določa, da država članica „priznava poklicne kvalifikacije, pridobljene v eni ali več državah članicah“.(8) Člen 3(1)(c) te direktive določa tudi, da so dokazila o formalnih kvalifikacijah „diplome, spričevala in druga dokazila o uspešno dokončanem poklicnem usposabljanju, pridobljenem predvsem v [Uniji]“.(9) V primeru poklicnih kvalifikacij, pridobljenih v tretji državi, pravo Unije predvideva priznavanje le, če je izrečeno v državi članici Unije v skladu z njenim nacionalnim pravom.
47.      V skladu s členom 2(2) Direktive 2005/36 lahko namreč „[v]saka država članica […] dovoli državljanom države članice, ki imajo dokazila o poklicnih kvalifikacijah, ki jih niso pridobili v tej državi članici, da na njenem ozemlju opravljajo reguliran poklic v smislu člena 3(1)(a) v skladu z njenimi pravili“.(10) Ta določba državam članicam omogoča, da s tretjimi državami sklenejo dvostranske sporazume o vzajemnem priznavanju poklicnih kvalifikacij. Tako lahko države članice prosto določijo pogoje za tako priznavanje, če so izpolnjeni minimalni pogoji usposobljenosti, ki se zahtevajo za sektorske poklice, zajete v naslovu III, poglavje III, te direktive. Vendar je iz besedila te določbe jasno razvidno, da so pravni učinki takega priznavanja na podlagi nacionalnih predpisov omejeni na ozemlje zadevne države članice in ne morejo ustvarjati obveznosti za druge države članice.
48.      To razlago podpira tudi sodba Haim,(11) v kateri je Sodišče razlagalo člen 1(4) Direktive Sveta 78/687/EGS z dne 25. julija 1978 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zobozdravniški dejavnosti,(12) ki je bil oblikovan podobno kot člen 2(2) Direktive 2005/36,(13) v smislu, da priznavanje dokazil o formalnih kvalifikacijah, ki so jih izdale tretje države, s strani države članice, tudi če so bila priznana kot enakovredna v eni ali več državah članicah, ni zavezujoče za druge države članice. V obravnavani zadevi to pomeni, da člen 2(2) nasprotuje temu, da bi se tožeča stranka v postopku v glavni stvari lahko sklicevala na to, da so nemški organi priznali njene poklicne kvalifikacije, pridobljene v Tuniziji, da bi bili francoski organi obvezani, da jih v skladu s sistemom avtomatičnega priznavanja priznajo tudi sami.
49.      Ne glede na uporabo te določbe je treba navesti, da člen 21(6) Direktive 2005/36 določa, da morajo biti znanja in veščine, ki ustrezajo osnovnemu medicinskemu usposabljanju, „[pridobljeni] med usposabljanjem“,(14) kar načeloma izključuje vsako odločitev nacionalnih organov, katere posledica bi bila obravnavanje usposabljanja, pridobljenega v tretji državi, kot usposabljanje, pridobljeno v državi članici. Drugače povedano, ta določba predpostavlja učni proces kot del akademskega učnega načrta. Zato lahko le medicinsko usposabljanje, „pridobljeno“ v Uniji, zagotavlja znanja in veščine, potrebne za avtomatično priznavanje na podlagi člena 21(1) te direktive.
3.      Možnost priznavanja dokazila o formalnih kvalifikacijah, izdanega v tretji državi, na podlagi člena 3(3) Direktive 2005/36
50.      Vendar to ne pomeni, da je oseba v položaju tožeče stranke v postopku v glavni stvari, ki je dokazila o formalnih kvalifikacijah v smislu člena 3(1)(c) Direktive 2005/36 pridobila v tretji državi, prikrajšana za možnost opravljanja svojega poklica v drugi državi članici. Nasprotno, člen 3(3) te direktive določa, da se „[d]okazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih izda tretja država, […] obravnavajo kot dokazila o formalnih kvalifikacijah, če ima imetnik tri leta poklicnih izkušenj v zadevnem poklicu na ozemlju države članice, ki je priznala ta dokazila o formalnih kvalifikacijah v skladu s členom 2(2), kar potrdi ta država članica“.(15)
51.      Priznavanje poklicnih kvalifikacij, pridobljenih v tretjih državah, torej urejajo precej stroge določbe. Državljan Unije, ki ima take poklicne kvalifikacije, se lahko sklicuje na člen 3(3) Direktive 2005/36 le pod dvema pogojema: prvič, diplomo mora priznati država članica Unije v skladu s svojim nacionalnim pravom, in drugič, imetnik poklicne kvalifikacije mora imeti tri leta poklicne prakse v prvi državi članici priznanja. Namen tega zadnjega pogoja je seveda preprečiti, da bi državljani zlorabili sistem te direktive ali poskušali zaobiti njena pravila s „priznavanjem priznavanja“.(16)
52.      Vendar pa za načine tega „priznavanja priznavanja“ veljajo posebna pravila. Najprej, za to priznavanje velja izključno splošni sistem iz naslova III, poglavje I, Direktive 2005/36.(17) Vsaka država članica mora torej priznati kvalifikacije iz tretje države, ki so že bile priznane v Uniji, vendar ni dolžna zagotoviti avtomatičnega priznavanja. Učinek tega pravila je predvsem ta, da se drugi državi članici dovoli, da z dopolnilnimi ukrepi zagotovi, da imetnik kvalifikacij iz tretje države poleg minimalne ravni usposabljanja, ki jo določa ta direktiva, doseže tudi raven usposabljanja, ki presega minimalno raven Unije in za katero se je zadevna država odločila, da jo bo zahtevala od svojih državljanov. Dalje, drugi državi članici priznanja ni treba ponuditi izbire med dvema dopolnilnima ukrepoma, če je ugotovila bistvene razlike v usposabljanju. V skladu s členom 14 navedene direktive lahko izbere vrsto dopolnilnega ukrepa, to je bodisi preizkus poklicne usposobljenosti bodisi prilagoditveno obdobje.
53.      Pri preučitvi vprašanja za predhodno odločanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, je treba ugotoviti, da so nemški organi priznali tunizijsko dokazilo o formalnih kvalifikacijah tožeče stranke v postopku v glavni stvari v skladu s členom 2(2) Direktive 2005/36, stališča strank v postopku v glavni stvari pa se razlikujejo glede tega, ali je tožeča stranka v postopku v glavni stvari dejansko pridobila tri leta delovnih izkušenj na nemškem ozemlju. Zaradi tega je treba, ker ni natančnejših podatkov, predpostavljati, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari ne izpolnjuje enega od dveh pogojev iz člena 3(3) te direktive.
C.      Možnost tožeče stranke v postopku v glavni stvari, da zahteva uporabo splošnega sistema priznavanja
54.      Postavlja se torej vprašanje, ali lahko državljan Unije v položaju, opisanem v vprašanju za predhodno odločanje, kljub temu zahteva uporabo splošnega sistema priznavanja dokazil o formalnih kvalifikacijah. Kot izhaja iz člena 10 Direktive 2005/36, je ta sistem subsidiarne narave, saj se uporablja „za vse poklice, ki niso zajeti v poglavjih II in III tega naslova, in v […] primerih, ko prosilec zaradi posebnih in izjemnih razlogov ne izpolnjuje pogojev, določenih v teh poglavjih“.
55.      Zdi se mi, da je ta prvi pogoj v obravnavani zadevi a priori izpolnjen, saj medicinsko usposabljanje, pridobljeno v tretji državi, ni zajeto v naslovu III, poglavji II in III, Direktive 2005/36 o svobodi ustanavljanja. Natančneje, kot sem pojasnil v svoji analizi, se v obravnavani zadevi ne uporablja sistem avtomatičnega priznavanja, ker tožeča stranka v postopku v glavni stvari nima nobenega od dokazil o osnovnem medicinskem usposabljanju iz Priloge V, točka 5.1.1, k tej direktivi. Drugače povedano, priznanje tunizijske diplome tožeče stranke v postopku v glavni stvari s strani nemških organov v skladu s členom 2(2) navedene direktive ne pomeni, da se ta diploma spremeni v eno od nemških diplom, navedenih v tej točki.
56.      Glede na navedeno je treba opozoriti na dejstvo, da ima člen 10 Direktive 2005/36 določene posebnosti, saj določa uporabo splošnega sistema priznavanja dokazil o formalnih kvalifikacijah le v „posebnih in izjemnih“ primerih, ki so izrecno navedeni v tej določbi.(18) Gre za drugega od dveh kumulativnih pogojev. Primer iz člena 10(d) bi bil lahko pomemben v obravnavani zadevi, ker se nanaša na zdravnika, ki „[je moral opraviti] usposabljanj[e], na podlagi katerega se pridobi naziv s seznama v [točki 5.1.1 Priloge V k tej direktivi]“. Vendar je treba opozoriti, da ta določba vsebuje pomembno pojasnilo, in sicer, da se splošni sistem uporablja „izključno za priznavanje te specializacije“.
57.      Dvomim, da je ta pogoj v obravnavanem primeru izpolnjen, saj tožeča stranka ne zahteva le priznanja svoje specializacije anesteziologa, pridobljene v državi članici, temveč tudi svojega osnovnega medicinskega usposabljanja, pridobljenega v tretji državi. Zato se mi zdi, da že besedilo te določbe preprečuje njeno uporabo v obravnavani zadevi. Poleg tega iz navedb tožeče stranke v postopku v glavni stvari ni razvidno, da bi zatrjevala in dokazovala obstoj „posebnih in izjemnih“ razlogov v smislu člena 10 Direktive 2005/36, ki utemeljujejo uporabo splošnega sistema priznavanja.
58.      Menim, da obstajajo tudi premisleki, ki temeljijo na kontekstualni razlagi in nasprotujejo uporabi člena 10(d) Direktive 2005/36. Kot sem pojasnil v prejšnjih točkah, člen 3(3) te direktive določa poseben postopek priznavanja poklicnih kvalifikacij iz tretjih držav, ki zahteva, da zadevna oseba vsaj tri leta opravlja zadevni poklic na ozemlju države članice, v kateri je pridobila začetno priznanje v skladu s členom 2(2) navedene direktive. Če je ta pogoj izpolnjen, bodo njene kvalifikacije priznane v skladu s splošnim sistemom. Glede na navedeno je težko razumeti, zakaj bi Direktiva 2005/36 določala vzporedno, veliko manj omejevalno pot, ki bi omogočala dostop do istega sistema priznavanja. Zdi se mi, da bi alternativna uporaba člena 10(d) za omogočanje priznavanja poklicnih kvalifikacij, pridobljenih v tretjih državah, v položaju, kot je ta v obravnavanem primeru, navedenemu členu 3(3) odvzela polni učinek.
59.      Poleg tega je treba upoštevati, da je treba člen 10 kot izjemo razlagati ozko.(19) Iz pripravljalnega gradiva je namreč razvidno, da prvotni predlog Komisije ni omenjal pojma „posebni in izjemni razlogi“ ali člena 10(a) do (g) Direktive 2005/36.(20) Ta pojem in te določbe so bili dodani na pobudo Sveta. Iz obrazložitvenega memoranduma Sveta izhaja, da je menil, da je bil prvotni predlog Komisije za člen 10 te direktive preširok.(21)
60.      V zvezi s tem je treba opozoriti na sodbo Angerer,(22) v kateri je Sodišče ugotovilo, da sistematika, cilj in zgodovina nastanka Direktive 2005/36 nasprotujejo široki razlagi pojma „posebni in izjemni razlogi“.(23) Poleg tega, da v obravnavanem primeru očitno niso izpolnjeni drugi pogoji za uporabo člena 10(d) te direktive, se lahko le strinjam s stališčem Sodišča. Ne vidim, kako bi bilo mogoče to določbo razlagati tako, da bi njeno področje uporabe zajemalo okoliščine obravnavanega primera.
61.      Iz zgoraj navedenih razlogov menim, da se člen 10(d) Direktive 2005/36 v okoliščinah obravnavane zadeve ne uporablja.
62.      Ob upoštevanju zgornjih premislekov je treba na tej stopnji analize vmesno ugotoviti, da se v obravnavanem primeru ne uporablja niti sistem avtomatičnega priznavanja niti splošni sistem priznavanja.
63.      Dejstvo, da nobena določba Direktive 2005/36 ne zajema položaja, kot ga je opisalo predložitveno sodišče, načeloma odpira možnost neposrednega sklicevanja na določbe primarnega prava, natančneje na člena 45 in 49 PDEU, ki urejata prosto gibanje delavcev in pravico do ustanavljanja,(24) kar bom podrobno obravnaval v nadaljevanju teh sklepnih predlogov.
D.      Možnost tožeče stranke v postopku v glavni stvari, da se sklicuje na temeljne svoboščine
64.      Iz zgornje analize izhaja, da se Direktiva 2005/36 ne uporablja, če želi strokovnjak, ki je državljan Unije, delati v drugi državi članici, ne da bi lahko dokazal tri leta delovnih izkušenj v državi članici, ki je priznala kvalifikacije iz tretje države, kot to zahteva člen 3(3) te direktive.(25)
65.      Ob tem je treba upoštevati, da namen Direktive 2005/36 ni otežiti priznavanje poklicnih kvalifikacij v primerih, ki ne spadajo na njeno področje uporabe, in ne more imeti takega učinka.(26) Sistem avtomatičnega priznavanja, ki ga določa ta direktiva, namreč dopolnjuje pravice, zagotovljene s temeljnimi svoboščinami, vendar ne nadomešča presoje na podlagi teh določb. Posledično se lahko strokovnjak zunaj področja uporabe navedene direktive,(27) tudi kadar niso izpolnjeni pogoji za priznavanje poklicnih kvalifikacij,(28)sklicuje na temeljne svoboščine.(29)
66.      Kot je Sodišče odločilo v sodbi Vlassopoulou,(30) lahko nacionalni pogoji za kvalifikacije, tudi če se uporabljajo brez diskriminacije na podlagi državljanstva, ovirajo državljane drugih držav članic Unije pri uveljavljanju njihove pravice do ustanavljanja,(31) v poznejši sodni praksi pa je prišlo do enakih zaključkov v zvezi s prostim pretokom delavcev.(32) Zato mora država članica Unije ob prejemu prošnje za dovoljenje za opravljanje poklica, za dostop do katerega so v skladu z nacionalno zakonodajo potrebne diploma ali poklicne kvalifikacije, upoštevati diplome, spričevala, druga dokazila o formalnih kvalifikacijah in upoštevne izkušnje, nato pa kompetence, ki jih ta dokazila in izkušnje potrjujejo, primerjati z znanjem in kvalifikacijami, ki se zahtevajo na podlagi nacionalnih pravil.(33)
67.      V sodbi Hocsman(34) je Sodišče odločilo, da se načela priznavanja, določena v zadevi Vlassopoulou, uporabljajo tudi za kvalifikacije, pridobljene v tretji državi. Sodba Hocsman se je nanašala na zdravnika, čigar argentinska diploma iz osnovne medicine je bila priznana kot enakovredna nacionalni diplomi v državi članici, kar mu je omogočilo specialistični študij v isti državi in pridobitev specialistične diplome, ki bi bila v skladu s pravom Unije priznana kot enakovredna, če bi bila tudi osnovna diploma podeljena v državi članici. V tem okviru je treba navesti, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Haim ponovno potrdilo veljavnost načel, razvitih v tej sodni praksi, ne glede na ugotovitev, da enostransko priznavanje kvalifikacij, ki jih izdajo tretje države, s strani države članice ne more zavezovati drugih držav članic Unije.(35)
68.      Posledica te sodne prakse je, da mora država članica gostiteljica pri ocenjevanju znanja in kvalifikacij strokovnjaka v primerih, ki ne spadajo na področje uporabe Direktive 2005/36, upoštevati vso ustrezno dokumentacijo o znanju in kvalifikacijah, ki so jo izdale druge države članice Unije,(36) zlasti dokumentacijo v zvezi z enakovrednostjo, ne glede na to, kje je bilo usposabljanje opravljeno, tudi v tretjih državah, in ne glede na poimenovanje tega usposabljanja v drugi državi članici ali v tretji državi, država članica gostiteljica pa mora upoštevati tudi vse ustrezne poklicne izkušnje, zlasti tiste, pridobljene v okviru specialističnega usposabljanja.(37)
69.      Če se na podlagi tega primerjalnega preizkusa ugotovi, da znanje in kvalifikacije ustrezajo tistim, ki jih zahtevajo nacionalne določbe, mora država članica priznati, da kvalifikacije izpolnjujejo pogoje iz teh določb.(38) Pri primerjalnem preizkusu se lahko upoštevajo le objektivne razlike.(39) Če znanje in kvalifikacije prosilca, kot jih dokazujejo diploma in ustrezne izkušnje, niso enakovredni ali če le delno ustrezajo tistim, ki jih zahteva država članica gostiteljica, mora ta navesti manjkajoče usposabljanje, da se prosilcu omogoči dokončanje usposabljanja ali novo usposabljanje.(40) Dopolnilni ukrepi, ki jih določi država članica gostiteljica, ne smejo biti nesorazmerni.(41)
70.      Menim, da drugačna razlaga ne bi olajšala učinkovitega uveljavljanja temeljnih svoboščin, zagotovljenih s PDEU. V zvezi s tem je treba opozoriti, da pravo Unije nalaga obveznost obrazložitve nacionalnih odločitev, ki vplivajo na uresničevanje temeljne pravice, ki jo posameznikom podeljuje Pogodba.(42) Zato mora imeti prosilec, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, možnost, da se seznani z razlogi, na katerih temelji zavrnitev, zlasti z usposabljanjem, ki mu manjka.(43)
71.      V skladu ustaljeno sodno prakso lahko nepriznavanje znanja in kvalifikacij, pridobljenih v drugi državi članici Unije, ovira prosti pretok in ustanavljanje strokovnjakov, tudi če se nacionalni predpisi uporabljajo brez diskriminacije na podlagi državljanstva.(44) Država članica gostiteljica torej ne sme zanemariti znanja in kvalifikacij, pridobljenih v drugi državi članici Unije. Menim, da mora enako veljati za nepriznavanje znanja in kvalifikacij, pridobljenih v tretji državi, ki jih druga država članica priznava kot enakovredne, in da zato država članica gostiteljica ne more zanemariti teh kvalifikacij.
Natančneje, nacionalne določbe, sprejete v zvezi s tem, ne smejo neupravičeno ovirati učinkovitega uresničevanja temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja pravo Unije.(45)
72.      Menim, da je v položaju, kot je ta v obravnavanem primeru, v katerem specialistično medicinsko usposabljanje, ki ga je opravil strokovnjak, ki je državljan Unije, samo po sebi izpolnjuje pogoje za avtomatično priznavanje na podlagi Direktive 2005/36, in v katerem je osnovno usposabljanje, opravljeno v tretji državi, druga država članica priznala kot enakovredno, manevrski prostor za upravičeno omejevanje temeljnih svoboščin omejen. To velja še toliko bolj, ker morajo države članice v skladu s členom 2(2) te direktive pri enostranskem priznavanju poklicnih kvalifikacij, pridobljenih v tretjih državah, spoštovati „minimalne pogoje usposobljenosti“, določene za poklic zdravnika, kar načeloma pomeni, da varovanje javnega zdravja in javna varnost v Uniji ne smeta biti ogrožena. S tega vidika se resno sprašujem, ali ne bi bilo pravično in primerno šteti, da v takih okoliščinah obstaja domneva o enakovrednosti osnovnega usposabljanja v državi članici gostiteljici.(46) V zvezi s tem ugotavljam, da nobena od zainteresiranih strank ni predložila prepričljivih argumentov, s katerimi bi se lahko podvomilo o taki razlagi.
73.      Vsekakor se država članica gostiteljica ne more sklicevati na praktične ali upravne težave, da bi upravičila neizvedbo presoje, ki jo mora opraviti v skladu s sodbo Vlassopoulou.(47) Temeljni svoboščini prostega gibanja delavcev in svobode ustanavljanja je treba razlagati tako, da od države članice gostiteljice zahtevata, da opravi presojo znanja in usposabljanja, ki ju dokazujejo poklicne kvalifikacije prosilca. Pri tem mora država članica gostiteljica, kot sem že navedel v teh sklepnih predlogih, upoštevati vse diplome, spričevala in druga dokazila o formalnih kvalifikacijah ter ustrezne izkušnje. Zavrnitev take presoje zaradi praktičnih ali upravnih težav bi sama po sebi pomenila neupravičeno omejevanje zgoraj navedenih svoboščin.
VI.    Predlog
74.      Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavil Conseil d’État (državni svet, Francija), odgovori:
Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij
je treba razlagati tako, da:
morajo pristojni organi države članice v okviru sistema avtomatičnega priznavanja iz člena 21 te direktive priznati dokazilo o specialističnem medicinskem usposabljanju, izdano v drugi državi članici in navedeno v Prilogi V, točka 5.1.2, k tej direktivi, le takrat, kadar ima zdravnik, ki je imetnik tega dokazila, tudi dokazilo o osnovnem medicinskem usposabljanju, izdano v državi članici in navedeno v Prilogi V, točka 5.1.1, k tej direktivi. Ta razlaga ne posega v možnost, da se dokazilo o specialističnem medicinskem usposabljanju, če takega dokazila o osnovnem medicinskem usposabljanju ni, prizna na podlagi splošnega sistema priznavanja dokazil o formalnih kvalifikacijah iz naslova III poglavje I, Direktive 2005/36 ali po potrebi na podlagi člena 45 ali 49 PDEU.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      UL 2005, L 255, str. 22.
3      Glej sodbi z dne 8. julija 2021, Lietuvos Respublikos zdravotní apsaugos ministerija (C‑166/20, EU:C:2021:554, točka 25), in z dne 3. marca 2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Osnovno medicinsko usposabljanje) (C‑634/20, EU:C:2022:149, točka 34).
4      Von Lewinski, K., Europarecht (Schulze/Janssen/Kadelbach), 4. izdaja, Baden-Baden 2020, točka 72.
5      Glej sodbo z dne 30. aprila 2014, Ordre des architectes (C‑365/13, EU:C:2014:280, točki 21 in 22).
6      Glej sodbi z dne 2. septembra 2021, LG in MH (Lastno pranje denarja) (C‑790/19, EU:C:2021:661, točka 47), in z dne 16. marca 2023, Colt Technology Services in drugi (C‑339/21, EU:C:2023:214, točka 39).
7      Kot sem navedel v točki 14 teh sklepnih predlogov, gre za „Zeugnis über die Ärztliche Prüfung“ in „Zeugnis über die Ärztliche Staatsprüfung und Zeugnis über die Vorbereitungszeit als Medizinalassistent, soweit diese nach den deutschen Rechtsvorschriften noch für den Abschluss der ärztlichen Ausbildung vorgesehen war“.
8      Moj poudarek.
9      Moj poudarek.
10      Moj poudarek.
11      Sodba z dne 9. februarja 1994 (C‑319/92, EU:C:1994:47, točki 20 in 21).
12      UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 76.
13      Člen 1(4) Direktive 78/687 je določal: „Nobena določba iz te direktive ne vpliva na olajšave, ki jih lahko priznajo države članice v skladu s svojimi lastnimi pravili na svojem ozemlju imetnikom diplom, spričeval ali drugih dokazil o formalni izobrazbi, ki niso bila pridobljena v državi članici, da jim dovolijo začetek ali opravljanje zobozdravniške dejavnosti“ (moj poudarek).
14      Moj poudarek.
15      Moj poudarek.
16      Glej v zvezi s tem Bethourd, F., „La reconnaissance des qualifications professionnelles“, Dossiers de droit européen, št. 30, Ženeva, 2016, str. 104 in naslednje.
17      Glej v tem smislu Navodila za uporabnike – Direktiva 2005/36/ES – Vse, kar vas zanima o priznavanju poklicnih kvalifikacij, str. 25.
18      Glej sodbo sodišča Efta z dne 25. marca 2021, Lindberg (E‑3/20, EFTA Court Report 2021, točka 60).
19      Glej sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Komisija/Združeno kraljestvo (C‑346/08, EU:C:2009:772, točka 15).
20      Predlog Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o priznavanju poklicnih kvalifikacij (COM(2002) 119 final) (UL 2002, C 181 E, str. 183).
21      Skupno stališče (ES) št. 10/2005 z dne 21. decembra 2004 z namenom sprejetja Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o priznavanju poklicnih kvalifikacij v skladu s postopkom, določenim v členu 251 Pogodbe (UL 2005, C 58 E, str. 1 in 119).
22      Sodba z dne 16. aprila 2015 (C‑477/13, EU:C:2015:239).
23      Sodba z dne 16. aprila 2015, Angerer (C‑477/13, EU:C:2015:239, točka 27 in naslednje).
24      Glej sodbo z dne 2. marca 2023, A (Vzgojitelj predšolskih otrok) (C‑270/21, EU:C:2023:147, točka 66).
25      Glej v tem smislu Navodila za uporabnike – Direktiva 2005/36/ES – Vse, kar vas zanima o priznavanju poklicnih kvalifikacij, str. 8, 25 in 28.
26      Glej sodbo z dne 22. januarja 2002, Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35, točka 26).
27      Glej sodbo z dne 6. oktobra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, točka 46).
28      Glej sodbo z dne 22. januarja 2002, Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35, točka 31).
29      Glej v tem smislu Zaglmayer, B., Anerkennung von Gesundheitsberufen in Europa, Dunaj, 2016, str. 184 in naslednje; glej tudi sodbi sodišča Efta z dne 25. marca 2021, Lindberg (E‑3/20, EFTA Court Report 2021, točki 60 in 61) in Martinez Haugland (E-4/20, EFTA Court Report 2021, točka 83).
30      Sodba z dne 7. maja 1991 (C‑340/89, EU:C:1991:193; v nadaljevanju: sodba Vlassopoulou).
31      Sodba Vlassopoulou (točka 15), in sodba z dne 8. maja 2008, Komisija/Španija (C‑39/07, EU:C:2008:265, točka 37).
32      Glej sodbo z dne 6. oktobra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, točka 52).
33      Glej sodbo Vlassopoulou (točka 16).
34      Sodba z dne 14. septembra 2000 (C‑238/98, EU:C:2000:440).
35      Sodba z dne 9. februarja 1994, Haim (C‑319/92, EU:C:1994:47, točka 26).
36      Glej sodbo z dne 6. oktobra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, točka 54).
37      Glej v zvezi s tem Peeters, M., „Free Movement of Medical Doctors: The New Directive 2005/36/EC on the Recognition of Professional Qualifications“, European Journal of Health Law, zv. 12, št. 4, oktober 2005, str. 377 in naslednje, ki trdi, da država članica ne more preprosto zavrniti priznanja diplome, pridobljene v tretji državi.
38      Glej sodbi z dne 6. oktobra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, točka 57), in z dne 3. marca 2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Osnovno medicinsko usposabljanje) (C‑634/20, EU:C:2022:149, točka 43).
39      Glej sodbo z dne 6. oktobra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, točka 56).
40      Glej sodbo sodišča Efta z dne 25. marca 2021, Lindberg (E-3/20, EFTA Court Report 2021, točka 70).
41      Glej sodbo z dne 3. marca 2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Osnovno medicinsko usposabljanje) (C‑634/20, EU:C:2022:149, točka 45).
42      Glej sodbo z dne 15. oktobra 1987, Heylens in drugi (222/86, EU:C:1987:442, točka 17), sodbo Vlassopoulou (točka 22), in sodbo z dne 2. aprila 1998, Norbrook Laboratories (C‑127/95, EU:C:1998:151, točka 103).
43      Glej sodbo sodišča Efta z dne 25. marca 2021, Lindberg (E‑3/20, EFTA Court Report 2021, točka 69).
44      Glej sodbo z dne 6. oktobra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, točka 53).
45      Glej sodbo z dne 6. oktobra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, točka 52).
46      Glej po analogiji sodbo sodišča Efta z dne 25. marca 2021, Martinez Haugland (E‑4/20, EFTA Court Report 2021, točka 51).
47      Glej zlasti sodbe z dne 16. decembra 1986, Komisija/Grčija (124/85, EU:C:1986:490, točka 12); z dne 12. julija 1990, Komisija/Italija (C‑128/89, EU:C:1990:311, točka 22); z dne 27. novembra 2008, Papillon (C‑418/07, EU:C:2008:659, točka 54), in z dne 3. julija 2019, Delfarma (C‑387/18, EU:C:2019:556, točka 30).