62019CC0002
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MICHALA BOBKA,
predstavljeni 6. februarja 2020 (
1
)
Zadeva C‑2/19
A. P.
proti
Riigiprokuratuur
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Riigikohus (vrhovno sodišče, Estonija))
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Okvirni sklep 2008/947/PNZ – Nadzorstvo nad pogojno kaznijo in alternativnimi sankcijami – Priznanje sodbe, s katero je izrečena pogojna obsodba, niso pa z njo naloženi nikakršni spremljevalni ukrepi, in nadzorstvo nad njo“
I. Uvod
1.
Z Okvirnim sklepom 2008/947 (
2
) (v nadaljevanju: OS 2008/947) je določen poseben mehanizem vzajemnega priznavanja sodb ali pogojnih odločb, s katerimi so naloženi spremljevalni ukrepi ali alternativne sankcije. Z njim je omogočeno, da se odgovornost za nadzorstvo nad spremljevalnimi ukrepi ali alternativnimi sankcijami prenese z države članice, ki je kazen izrekla in naložila take ukrepe, na državo članico, v kateri obsojena oseba prebiva. Člen 1 OS 2008/947 določa, da je namen tega mehanizma „olajšati socialno rehabilitacijo obsojene osebe in izboljšati varstvo žrtev in širše javnosti ter olajšati uporabo primernih spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij v primeru storilcev kaznivih dejanj, ki ne prebivajo v državi izreka obsodbe“.
2.
V obravnavani zadevi so latvijski organi od estonskih organov zahtevali, naj ta mehanizem uporabijo za sodbo, s katero je bila določena kazen zapora treh let, katere izvršitev je bila odložena pod pogojem, da obsojena oseba ne bo storila novega naklepnega kaznivega dejanja v obdobju treh let. Vendar s to sodbo ni bil naložen noben spremljevalni ukrep.
3.
V teh okoliščinah je Sodišče pozvano, naj odloči o (stvarnem) področju uporabe mehanizma vzajemnega priznavanja v OS 2008/947: ali bi se moral ta mehanizem uporabiti tudi za sodbo, s katero je določena le pogojna kazen, ni pa z njo naložen noben spremljevalni ukrep?
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
4.
V uvodni izjavi 8 OS 2008/947 je navedeno, da je „[n]amen vzajemnega priznavanja in nadzorstva nad pogojnimi kaznimi, pogojnimi odložitvami izreka kazni, alternativnimi sankcijami in odločbami o pogojnem odpustu je povečati možnosti za ponovno vključitev obsojene osebe v družbo, tako da se ji omogoči vzdrževanje družinskih, jezikovnih, kulturnih in drugih vezi, pa tudi izboljšati spremljanje izpolnjevanja spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij ter tako preprečiti povratništvo in ustrezno upoštevati varstvo žrtev in širše javnosti“.
5.
V skladu z uvodno izjavo 9 „[o]bstaja več vrst spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij, ki so skupni državam članicam in ki so jih vse države članice načeloma pripravljene nadzorovati. Nadzorstvo nad takimi vrstami ukrepov in sankcij bi moralo biti obvezno, ob upoštevanju nekaterih izjem, predvidenih s tem okvirnim sklepom. Države članice lahko izjavijo, da so poleg tega pripravljene nadzorovati druge vrste spremljevalnih ukrepov in/ali druge oblike alternativnih sankcij“.
6.
Člen 1 OS 2008/947 določa cilje in področje uporabe tega instrumenta:
„1.   Namen tega okvirnega sklepa je olajšati socialno rehabilitacijo obsojene osebe in izboljšati varstvo žrtev in širše javnosti ter olajšati uporabo primernih spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij v primeru storilcev kaznivih dejanj, ki ne prebivajo v državi izreka obsodbe. Da bi dosegli te cilje, ta okvirni sklep določa pravila, po katerih država članica, ki ni država članica, v kateri je bila zadevna oseba obsojena, prizna sodbe in, kjer je to primerno, pogojne odločbe in nadzoruje spremljevalne ukrepe, naložene na podlagi sodbe, ali alternativne sankcije iz take sodbe ter sprejema vse druge odločitve v zvezi s to sodbo, razen če je to v okvirnem sklepu določeno drugače.
2.   Ta okvirni sklep se uporablja le za:
(a)
priznavanje sodb in, kjer je to primerno, pogojnih odločb;
(b)
prenos odgovornosti za nadzorstvo nad spremljevalnimi ukrepi in alternativnimi sankcijami;
(c)
vse druge odločitve, povezane z odločitvami iz točk (a) in (b),
kot je opisano in določeno v tem okvirnemu sklepu.
[…]“
7.
V členu 2 so opredeljeni ti izrazi:
„[…]
1.   ‚sodba‘ pomeni pravnomočno odločbo ali odredbo sodišča države izdajateljice, s katero se ugotavlja, da je fizična oseba storila kaznivo dejanje, in izreka:
(a)
kazen zapora ali vsak ukrep, ki vključuje odvzem prostosti, če je bil pogojni odpust odobren na podlagi te sodbe ali z nadaljnjo pogojno odločbo;
(b)
pogojno kazen;
(c)
pogojno odložitev izreka kazni;
(d)
alternativno sankcijo;
2.   ‚pogojna kazen‘ pomeni izrek kazni zapora ali ukrep, ki vključuje odvzem prostosti, katerega izvršitev je bila delno ali v celoti pogojno odložena ob izreku sodbe z določitvijo enega ali več spremljevalnih ukrepov. Taki ukrepi se lahko vključijo v samo sodbo ali določijo v ločeni pogojni odločbi, ki jo sprejme pristojni organ;
3.   ‚pogojna odložitev izreka kazni‘ pomeni sodbo, s katero je bil izrek kazni pogojno odložen z določitvijo enega ali več spremljevalnih ukrepov, ali s katero se namesto kazni zapora ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti, naloži enega ali več spremljevalnih ukrepov; tovrstni spremljevalni ukrepi se lahko vključijo v samo sodbo ali določijo v ločeni pogojni odločbi, ki jo sprejme pristojni organ;
[…]
5.   ‚pogojna odločba‘ pomeni sodbo ali pravnomočno odločbo pristojnega organa države izdajateljice, sprejeto na podlagi te sodbe,
(a)
s katero je odobren pogojni odpust ali
(b)
so izrečeni spremljevalni ukrepi;
[…]
7.   ‚spremljevalni ukrepi‘ pomenijo obveznosti in navodila, ki jih fizični osebi izreka pristojni organ v skladu z nacionalno zakonodajo države izdajateljice v zvezi s pogojno kaznijo, pogojno odložitvijo izreka kazni ali pogojnim odpustom;
[…]“
8.
V členu 4(1) OS 2008/947 so v točkah od (a) do (k) naštete vrste spremljevalnih ukrepov ali alternativnih sankcij, za katere se uporablja okvirni sklep. V skladu s členom 4(2) vsaka država članica obvesti generalni sekretariat Sveta o spremljevalnih ukrepih in alternativnih sankcijah, razen tistih iz člena 4(1), ki jih je pripravljena nadzirati.
9.
Člen 14 se nanaša na „pristojnost za vse nadaljnje odločitve in pravo, ki se uporablja“:
„1.   Pristojni organ države izvršiteljice je pristojen za vse nadaljnje odločitve glede pogojne kazni, pogojnega odpusta, pogojne odložitve izreka kazni in alternativne sankcije, zlasti v primeru nespoštovanja spremljevalnega ukrepa ali alternativne sankcije ali pa če obsojena oseba zagreši novo kaznivo dejanje.
Te nadaljnje odločitve vključujejo zlasti:
(a)
spremembo obveznosti ali navodil iz spremljevalnega ukrepa ali alternativne sankcije ali spremembo trajanja preizkusne dobe;
(b)
preklic odložitve izvršitve sodbe ali preklic odločbe o pogojnem odpustu in
(c)
izrek kazni zapora ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti, v primeru alternativne sankcije ali pogojne odložitve izreka kazni.
2.   V zvezi z odločitvami, sprejetimi v skladu z odstavkom 1, in vsemi nadaljnjimi posledicami, ki izhajajo iz sodbe, se uporablja pravo države izvršiteljice tudi, če je ustrezno, za izvrševanje in po potrebi prilagoditev kazni zapora ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti.
[…]“
B.
Estonsko pravo
10.
Na podlagi člena 50857 Kriminaalmenetluse seadustik (estonski zakonik o kazenskem postopku) je priznavanje sodb in izvajanje nadzorstva, naloženega na podlagi tega člena, dovoljeno le v zvezi s seznamom spremljevalnih ukrepov ali alternativnih sankcij, ki ustreza seznamu iz člena 4(1) OS 2008/947.
III. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
11.
S sodbo Rīgas pilsētas Latgales priekšpilsētas tiesa (sodišče okrožja Latgales mesta Riga, Latvija) z dne 24. januarja 2017 je bil vlagatelj kasacijske pritožbe v postopku v glavni stvari na podlagi člena 20(4) in člena 195(3) Krimināllikums (latvijski kazenski zakonik) obsojen zaradi pomoči pri pranju nezakonito pridobljenega denarja velike vrednosti (v nadaljevanju: sporna sodba). Vlagatelj kasacijske pritožbe je bil obsojen na kazen zapora treh let, katere izvršitev je bila odložena pod pogojem, da v preizkusni dobi treh let ne bo storil novega naklepnega kaznivega dejanja.
12.
Latvijski organi so organe Republike Estonije zaprosili, naj sporno sodbo priznajo in izvršijo v Estoniji.
13.
S sklepom Harju Maakohus (prvostopenjsko sodišče v Harjuju, Estonija) z dne 16. februarja 2018 je bila sporna sodba razglašena za izvršljivo v Estoniji. Riigiprokurör (državno tožilstvo, Estonija) je menilo, da sporna sodba zaradi neobstoja pravne podlage v Estoniji ne more biti priznana. Vendar je Harju Maakohus (prvostopenjsko sodišče v Harjuju) zavzelo drugačno stališče, in sicer da dejstvo, da ni bil naložen noben spremljevalni ukrep ali alternativna sankcija, ne preprečuje, da se sporna sodba prizna. Sklicevalo se je na člen 14 OS 2008/947, v skladu s katerim naj bi bil pristojni organ države izvršiteljice pristojen za vse nadaljnje odločitve glede pogojne obsodbe, med drugim če obsojena oseba med preizkusno dobo stori novo kaznivo dejanje. Čeprav namreč obsojeni osebi ni bil naložen noben spremljevalni ukrep ali alternativna sankcija, naj bi bila sporna sodba povezana s preizkusno dobo, ki je še tekla.
14.
S sklepom Tallinna Ringkonnakohus (pritožbeno sodišče v Talinu, Estonija) z dne 21. marca 2018 je bil sklep prvostopenjskega sodišča potrjen.
15.
Vlagatelj kasacijske pritožbe v postopku v glavni stvari je zoper ta sklep vložil kasacijsko pritožbo pri Riigikohus (vrhovno sodišče, Estonija), predložitvenem sodišču, za razveljavitev obeh sklepov in nepriznanje sporne sodbe. Meni namreč, da s sporno sodbo ni naložen nobeden od ukrepov iz člena 50857 Kriminamenetluse seadustik (estonski zakonik o kazenskem postopku), ki je taksativen. Če namreč z obsodilno sodbo druge države članice ni naložen noben spremljevalni ukrep ali alternativna sankcija, naj sodbe ne bi bilo mogoče priznati.
16.
Državno tožilstvo se je znova strinjalo s tem stališčem in opozorilo, da ni pravne podlage za priznanje sporne sodbe.
17.
V teh okoliščinah je Riigikohus (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali sta priznanje sodbe države članice in nadzorstvo nad njenim izvrševanjem skladna z [OS 2008/947] tudi, če je bila [s to sodbo osebi izvršitev kazni zapora pogojno odložena], (
3
) ne da bi bile določene dodatne obveznosti, tako da je njena edina obveznost, da med preizkusno dobo ne stori novega naklepnega kaznivega dejanja (gre za pogojno kazen v smislu člena 73 estonskega kazenskega zakonika)?“
18.
Estonska, latvijska in madžarska vlada ter Evropska komisija so predložile pisna stališča. Vse te stranke, vlagatelj kasacijske pritožbe v postopku v glavni stvari in poljska vlada so se udeležili obravnave 14. novembra 2019.
IV. Presoja
19.
Zgradba teh sklepnih predlogov je taka. Začel bom z dopustnostjo predloženega vprašanja (A). Nato bom obravnaval zahtevano raven obveščanja in komunikacije med zadevnimi organi države izdajateljice in države izvršiteljice (B). Nazadnje bom obravnaval ključno vprašanje te zadeve, pri čemer bom pojasnil, zakaj po mojem mnenju sporna sodba ne spada na področje uporabe OS 2008/947 (C).
A.
Dopustnost
20.
Latvijska vlada predlaga, naj se to predhodno vprašanje razglasi za nedopustno, ker po njenem mnenju temelji na napačnem razumevanju področja uporabe sporne sodbe. Ta vlada poudarja, da latvijska zakonodaja omogoča preklic preizkusne dobe ne le, če je storjeno novo naklepno kaznivo dejanje, temveč tudi, če je bilo storjeno katero koli novo kaznivo dejanje. Poleg tega naj bi bile z latvijskim pravom osebam v preizkusni dobi samodejno naložene tudi dodatne obveznosti. Tako naj bi bilo napačno šteti, da je edina obveznost, naložena zadevni obsojeni osebi, da ne stori novega kaznivega dejanja.
21.
Seznanil sem se s pojasnili, ki jih je predložila latvijska vlada. Vendar je dejstvo, da predložitveno sodišče v predložitveni odločbi jasno navaja, da v sporni sodbi ni bil naložen noben spremljevalni ukrep. Enako izhaja iz točke (j)(4) potrdila, katerega vzorec je v Prilogi I k OS 2008/947 (v nadaljevanju: potrdilo iz Priloge I), ki so ga v obravnavani zadevi izpolnili latvijski organi in je del spisa.
22.
V tako jasnih dejanskih okoliščinah se z dodatnimi pojasnili latvijske vlade, s katerimi niti slučajno ni mogoče ovreči trditev predložitvenega sodišča, postavlja drugačno vprašanje, in sicer kakšni bi morali biti raven obveščanja in komunikacije med organi države izdajateljice in države izvršiteljice v okviru OS 2008/947. Ali mora potrdilo iz Priloge I vsebovati vse informacije? Ali je mogoče organom države članice izvršiteljice naložiti, da sami preverijo, ali bi bili lahko spremljevalni ukrepi, ki niso izrecno navedeni v potrdilu iz Priloge I, dejansko naloženi na podlagi same zakonodaje države članice izdajateljice?
23.
Ne glede na to, ali se ta zadeva nanaša le na raven obveščanja in komunikacije, ki jo morajo zagotoviti organi države izdajateljice (B), ali pa se razume tako, da se nanaša na stvarno področje uporabe OS 2008/947 (C), se po mojem mnenju oba primera nedvomno nanašata na razlago OS 2008/947 in je vprašanje za predhodno odločanje torej dopustno.
B.
Raven in jasnost obveščanja in komunikacije
24.
Kot v drugih instrumentih prava EU na področju pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah v potrdilu iz Priloge I k OS 2008/947 ne manjka črt in polj, ki jih morajo izpolniti organi države izdajateljice. Med njimi je točka (j), naslovljena „Podatki o trajanju in vrsti spremljevalnega(‑ih) ukrepa(‑ov) ali alternativne(‑ih) sankcije (sankcij)“. V točki (j)(1) se sprašuje po „Celotn[em] trajanj[u] nadzorstva nad spremljevalnim(‑i) ukrepom(‑i) ali alternativno(‑imi) sankcijo(‑ami)“. Točka (j)(4) se nanaša na „Vrst[o] spremljevalnega(‑ih) ukrepa(‑ov) ali alternativne(‑ih) sankcije (sankcij)“ in vsebuje seznam dvanajstih polj, ki jih je mogoče označiti, s katerim je v bistvu povzet seznam iz člena 4(1) OS 2008/947, dodano pa je polje, ki ustreza členu 4(2). Pristojni organ države članice izdajateljice mora označiti enega ali več od dvanajstih polj glede na vrsto naloženega spremljevalnega ukrepa ali alternativne sankcije (pri čemer je izrecno navedeno, da je mogoče označiti več polj).
25.
Iz spisa v tej zadevi je razvidno, da pristojni organ odreditvene države članice ni označil nobenega polja v točki (j)(4) potrdila iz Priloge I, pri čemer je v točki (j)(1) navedel, da je trajanje nadzorstva spremljevalnega ukrepa tri leta.
26.
Latvijska vlada je na obravnavi pojasnila, da način, kako je v obravnavani zadevi ravnal njen pristojni organ, ustreza nacionalni praksi, v skladu s katero naloženi spremljevalni ukrepi dejansko niso zajeti v sodbi, temveč se naložijo po samem zakonu. (
4
)
27.
Splošno vprašanje, ki se postavlja v teh okoliščinah, je, ali je mogoče zadevni spremljevalni ukrep ali alternativno sankcijo naložiti drugje kot v sodbi ali pogojni odločbi. Menim, da ima to vprašanje dve plasti.
28.
Po eni strani lahko vsekakor vsaka država članica oblikuje svoj sistem nalaganja spremljevalnih ukrepov. Na nacionalni ravni se lahko ti ukrepi opredelijo v sami sodbi, v pogojni odločbi na podlagi sodbe ali celo v sodbi, ki le napotuje na določeno zakonsko določbo, ki opredeljuje ustrezne spremljevalne ukrepe.
29.
Po drugi strani je iz operativnih in praktičnih razlogov ta svoboda nekoliko omejena, če se zahteva priznanje in nadzorstvo spremljevalnih ukrepov na evropski ravni. Kadar se priznanje na podlagi OS 2008/947 zahteva v drugi državi članici, mora biti iz predloženih dokumentov (zlasti iz potrdila iz Priloge I) (
5
) jasno razvidno, kateri konkretni spremljevalni ukrepi ali alternativne sankcije se nadzirajo.
30.
Nedvoumno želim poudariti to: vse potrebne informacije morajo biti v potrdilu iz Priloge I. Pravosodno sodelovanje med državami članicami temelji na standardizirani in s tem poenostavljeni komunikaciji. Ni namreč delo organov države članice izvršiteljice, da začnejo preiskovati delovanje nacionalnega prava države članice izdajateljice, da bi ugotovili ali preverili konkretne obveznosti, ki bi lahko bile osebi, ki je bila obsojena, naložene na podlagi nacionalnega prava, ki pa jih organ države izdajateljice ni navedel.
31.
V tem pravnem okviru in ob ustreznem upoštevanju pojasnil, ki jih je v zvezi s svojo zakonodajo podala latvijska vlada, ni mogoče spregledati, da so se estonski organi glede vprašanja, kateri spremljevalni ukrep morajo nadzirati, znašli v nekakšnem informacijskem vakuumu. Kot je bilo ugotovljeno zgoraj, v točki (j)(4) potrdila iz Priloge I ni bilo označeno nobeno polje, kar verjetno ustreza dejstvu, da v sporni sodbi ni bil naložen noben spremljevalni ukrep.
32.
Latvijska vlada se v odgovor na to vprašanje sklicuje na člen 15 OS 2008/947, ki določa, da „[č]e in kadar koli se pristojnim organom države izdajateljice in države izvršiteljice zdi ustrezno, se lahko posvetujejo z namenom lažje in učinkovitejše uporabe tega okvirnega sklepa.“ Latvijska vlada predlaga, da bi morali, če ni informacij o spremljevalnih ukrepih, organi države izvršiteljice uporabiti to določbo. Obrniti bi se morali na organe države izdajateljice, da bi izvedeli, kateri spremljevalni ukrepi se morajo uporabiti za obsojeno osebo.
33.
Kot pri podobnih določbah v drugih instrumentih pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah (
6
), je komunikacija med pristojnimi organi gotovo ključna. (
7
) Vendar bi bilo treba veljavna pravila v posameznih instrumentih in zlasti zahtevano raven informacij, ki jih je treba predložiti, razlagati tako, da se čim bolj zmanjša potreba po vsakršni taki dodatni komunikaciji. Potreba po tem, da se zahtevajo dodatne informacije, bi morala ostati izjema in ne bi smela postati pravilo. (
8
)
34.
Organom države izvršiteljice bi zato moralo biti omogočeno, da se zanesejo na informacije, navedene v potrdilu iz Priloge I, da bi vedeli, katere ukrepe je treba nadzirati. Ni namreč njihova naloga, da začnejo poglobljeno razpravo z organi države izdajateljice, da bi zapolnili (znatno) vrzel v predloženih informacijah, (
9
) saj so te informacije dejansko v samem središču izvajanja Okvirnega sklepa.
35.
Ob upoštevanju teh elementov je mogoče ugotoviti le, da v pristopu latvijskih organov k postopku medsebojnega priznavanja in zlasti k „izpolnjevanju“ potrdila iz Priloge I obstajajo praznine. Zdi se, da je latvijska vlada to na obravnavi priznala.
36.
Medtem ko bi tako lahko za obravnavano zadevo na neki ravni dejansko šteli, da se nanaša na zadostno raven obveščanja in komunikacije v okviru OS 2008/947, pa so dejstva v obravnavani zadevi taka, kot jih navaja predložitveno sodišče. To sodišče je soočeno z zahtevo za priznanje pogojne obsodbe, ne da bi bil v predloženi dokumentaciji naveden kakršen koli spremljevalni ukrep. Vprašanje, ki se mu bom zdaj posvetil, je, ali je to sodišče v teh okoliščinah še vedno dolžno priznati sporno sodbo.
C.
Ali je pogojna kazen spremljevalni ukrep?
37.
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali bi bilo treba OS 2008/947 uporabiti za sodbo, s katero ni določen noben spremljevalni ukrep in v kateri je edina obveznost obsojene osebe, da med preizkusno dobo treh let ne stori novega kaznivega dejanja.
38.
Za ugotovitev, ali mora biti taka sodba, ki jo bom zaradi enostavnejšega sklicevanja imenoval pogojna obsodba, s katero niso naloženi drugi ukrepi, priznana v okviru OS 2008/947, bom preučil besedilo (1), okvir (2) in namen (3) tega instrumenta.
1. Besedilo
39.
Najprej, iz naslova OS 2008/947 je jasno razvidno, da ta instrument uvaja mehanizem priznavanja z namenom nadzora nad spremljevalnimi ukrepi in alternativnimi sankcijami. Ne gre za ukrep splošnega priznavanja vseh sodb.
40.
V različnih uvodnih določbah OS 2008/947 je na enak način jasno opredeljeno področje njihove uporabe. Vse povezujejo priznanje sodbe ali pogojnih odločb s tem, da mora biti s tako sodbo ali odločbo naložen spremljevalni ukrep ali alternativna sankcija.
41.
V členu 1(1) je navedeno, da „določa pravila, po katerih država članica, ki ni država članica, v kateri je bila zadevna oseba obsojena, prizna sodbe in, kjer je to primerno, pogojne odločbe in nadzoruje spremljevalne ukrepe, naložene na podlagi sodbe, ali alternativne sankcije iz take sodbe ter sprejema vse druge odločitve v zvezi s to sodbo, razen če je to v okvirnem sklepu določeno drugače […]“. (
10
)
42.
Enako je potrjeno z besedilom členov 2 in 4 OS 2008/947.
43.
Tako opredelitev „pogojne“ kazni kot tudi opredelitev „pogojne odložitve izreka“ kazni v smislu člena 2(2) in člena 2(3) OS 2008/947 predpostavljata, da se hkrati sprejme en ali več spremljevalnih ukrepov, ki „se lahko vključijo v samo sodbo ali določijo v ločeni pogojni odločbi, ki jo sprejme pristojni organ“.
44.
V skladu s členom 2(7) izraz „spremljevalni ukrepi“ pomeni obveznosti in navodila, ki jih fizični osebi določi pristojni organ v skladu z nacionalno zakonodajo države izdajateljice v zvezi s pogojno kaznijo, pogojno odložitvijo izreka kazni ali pogojnim odpustom.
45.
Poleg tega člen 4(1) vsebuje seznam spremljevalnih ukrepov, za katere se uporablja OS 2008/947. Seznam iz člena 4(1) se lahko razširi na podlagi člena 4(2), v skladu s katerim morajo države članice uradno obvestiti generalni sekretariat Sveta o spremljevalnih ukrepih in alternativnih sankcijah, razen tistih iz člena 4(1), ki so jih pripravljene nadzirati. (
11
) Ker pa Estonija ni poslala takega obvestila, se analiza v tej zadevi osredotoča na seznam iz člena 4(1).
46.
Iz besedila vseh zgoraj navedenih določb je zelo jasno to: da mora za to, da se uporabi OS 2008/947, obstajati bodisi sodba bodisi pogojna odločba, s katero se obenem nalaga spremljevalni ukrep ali alternativna sankcija. Medtem ko je logično razmerje v prvem primeru (sodba ali pogojna odločba) in drugem primeru (spremljevalni ukrep ali alternativna sankcija) izraženo z veznikom ali (disjunkcija), je skupno razmerje med obema primeroma izraženo z veznikom in (konjunkcija): da bi bila celotna trditev resnična, morata biti resnični obe posamezni trditvi. Tako se na podlagi besedila OS 2008/947 ta okvirni sklep očitno ne uporablja za sodbo, s katero je izrečena pogojna obsodba in s katero niso naloženi drugi ukrepi, ker taka sodba ne vsebuje niti spremljevalnega ukrepa niti alternativne sankcije.
47.
S tem vmesnim predlogom se postavlja naslednje vprašanje: ali je mogoče obveznost, da ni storjeno novo kaznivo dejanje, samo po sebi šteti za „spremljevalni ukrep“ v smislu OS 2008/947, kot je zlasti trdila Komisija?
48.
Menim, da je ta teza težko sprejemljiva iz vsaj treh razlogov.
49.
Prvič, obveznost, da ni storjeno novo kaznivo dejanje, ni navedena na seznamu iz člena 4(1) OS 2008/947. Izrek pogojne obsodbe, s katero niso naloženi drugi ukrepi, pa je dokaj pogost pojav v več državah članicah, zlasti v primeru lažjih kaznivih dejanj, katerih storilci so osebe, ki prvič storijo kaznivo dejanje. Hkrati je iz uvodne izjave 9 OS 2008/947 razvidno, da so vrste spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij, ki so navedeni v členu 4(1), ravno „skupne državam članicam“ in da so „jih vse države članice načeloma pripravljene nadzorovati“. Že to je presenetljivo: če se pogoj, da v določenem roku ni storjeno novo kaznivo dejanje, šteje za spremljevalni ukrep, ki je „skupen državam članicam“, ali je mogoče, da je zakonodajalec Unije spregledal njegov obstoj in ga ni vključil na seznam iz člena 4(1)?
50.
Drugič, Komisija predlaga, da bi zadevni položaj lahko spadal v pododstavek (d) člena 4(1), ki se nanaša na „navodila glede vedenja, prebivanja, izobraževanja in usposabljanja, preživljanja prostega časa, ali ki vsebujejo omejitve ali načine opravljanja poklicne dejavnosti“. (
12
)
51.
Ta predlog me ne prepriča. Tako splošna in generična obveznost, da ni storjeno novo kaznivo dejanje, je v nasprotju s precej specifično in konkretno naravo morebitnih obveznosti, ki so naštete v pododstavku (d) člena 4(1) (prebivanje, prosti čas, usposabljanje …). To nasprotje je še dodatno poudarjeno z uvodno izjavo 10 OS 2008/947, v kateri je navedeno, da „[s]premljevalni ukrepi in alternativne sankcije, ki jih je načeloma treba nadzorovati, med drugim vključujejo obveznosti, ki zadevajo vedenje (kot je obvezna prekinitev uživanja alkohola), prebivanje (kot je obvezna sprememba prebivališča zaradi nasilja v družini), izobraževanje in usposabljanje (kot je obvezen tečaj varne vožnje), preživljanje prostega časa (kot je obveznost opustitve določenih športnih aktivnosti ali prenehanje udeležbe na njih) in omejitve ali načine opravljanja poklicne dejavnosti (kot je obveznost, da se poklicna dejavnost poišče v drugem delovnem okolju)“. (
13
)
52.
Poleg tega se mi zdi problematična splošna logika trditev Komisije. Na določeni ravni se obveznost, da ni storjeno novo kaznivo dejanje, sicer na splošno nanaša na določeno vedenje. Vendar bi bilo na podlagi te logike kar koli lahko zajeto s katerim koli izrazom iz člena 4(1), če bi bilo izvzeto iz te določbe in njenega sobesedila. Zakaj se ne bi potem izbral izraz „obveznost“ in zajela „obveznost, da v določenem obdobju ni storjeno novo kaznivo dejanje“ v vsak pododstavek člena 4(1), ki vsebuje izraz „obveznost“?
53.
Tretjič, ugotavljam, da je v skladu s členom 14(1) OS 2008/947 „[p]ristojni organ države izvršiteljice […] pristojen za vse nadaljnje odločitve glede pogojne kazni, pogojnega odpusta, pogojne odložitve izreka kazni in alternativne sankcije, zlasti v primeru nespoštovanja spremljevalnega ukrepa ali alternativne sankcije ali pa če obsojena oseba zagreši novo kaznivo dejanje“. (
14
)
54.
S to določbo se tako jasno razlikuje med nespoštovanjem spremljevalnega ukrepa po eni strani in storitvijo novega kaznivega dejanja po drugi strani. S to ubeseditvijo je jasno predstavljena dodatna možnost, ki se razlikuje od nespoštovanja spremljevalnega ukrepa. Povedano drugače, če bi bila obveznost, da ni storjeno novo kaznivo dejanje, sama po sebi spremljevalni ukrep, bi bilo razlikovanje med nespoštovanjem spremljevalnega ukrepa in storitvijo novega kaznivega dejanja odveč.
55.
Ob upoštevanju besedilnih elementov, ki sem jih preučil zgoraj, moram ugotoviti, da se OS 2008/947 ne uporablja za sodbo, s katero je izrečena le pogojna obsodba in s katero ni naložen tudi spremljevaln ukrep. Obveznost, da se v obdobju odložitve kršitev ne ponovi, namreč sama po sebi ni spremljevalni ukrep.
56.
Ta ugotovitev je potrjena tudi s preučitvijo notranjega in zunanjega okvira ter logike zadevnega instrumenta.
2. Notranji in zunanji okvir ter logika
57.
OS 2008/947 je nadomestil ustrezne določbe Konvencije Sveta Evrope z dne 30. novembra 1964 o nadzorstvu nad pogojno obsojenimi ali pogojno oproščenimi osebami. (
15
) Natančna povezava med instrumentoma je pojasnjena zgolj s trditvama, da, prvič, je prejšnjo konvencijo „ratificiralo le 12 držav članic, v nekaterih primerih s številnimi pridržki“, in, drugič, OS 2008/947 „predstavlja učinkovitejši instrument, saj temelji na načelu vzajemnega priznavanja, v njem pa sodelujejo vse države članice“. (
16
)
58.
Tako se za razlago področja uporabe OS 2008/947 ni mogoče veliko sklicevati na prejšnjo konvencijo in njeno področje uporabe. Zato je treba najti usmeritve v notranji logiki OS 2008/947 (a) in zunanjem okviru, in sicer drugih zakonodajnih instrumentih Evropske unije na področju sodelovanja v kazenskih zadevah (b).
a) Notranja logika
59.
Kot v bistvu navaja poljska vlada, OS 2008/947 temelji na zamisli, da bo imela oseba s tem, da se ne izreče kazen zapora ali ukrep, ki vključuje odvzem prostosti, in s tem, da se namesto tega izreče pogojna kazen (ali pogojna odložitev izreka kazni) s spremljevalnim ukrepom (ali alternativno sankcijo), boljšo možnost za ponovno vključitev v družbo (kar prispeva k preprečevanju povratništva in varstvu družbe pred kriminalnimi dejavnostmi). Prav tako bo imela ta oseba priložnost, da se preseli v drugo državo članico, pri čemer bo spoštovanje pogojev, ki so določeni z obsodbo, zagotavljala ta država. Ta država bo država članica prebivališča ali, pod dodatnimi pogoji, druga država članica, na primer, če je tej osebi v tej državi članici ponujena pogodba o zaposlitvi, če je družinski član osebe z zakonitim in običajnim prebivališčem v tej državi članici ali če namerava v tej državi članici nadaljevati šolanje ali izobraževanje. (
17
)
60.
Na kratko, zdi se, da je logika v tem, da se osebi omogoči, da se preseli, tudi če so prisotni določeni pogoji. V takem primeru morajo ti pogoji slediti osebi. Toda kaj je tisto, kar lahko sledi, če ni točno določenih pogojev? Če ni nobenega spremljevalnega ukrepa, ki bi sledil v drugo državo članico, potem bi to, da bi oseba spadala v okvir OS 2008/947 v državi članici izvršiteljici, pomenilo, da se ustvarijo pogoji, ki prej niso obstajali.
61.
To je povezano z dodatnim strukturnim argumentom. V okviru uporabe OS 2008/947 komunikacijo in nadzorstvo zagotavljajo organi, ki jih države članice določijo na podlagi člena 3 tega okvirnega sklepa. Ti posebej določeni organi ne le komunicirajo drug z drugim, temveč tudi zagotavljajo povezavo s specializiranimi in namenskimi strukturami institucij v državi članici, ki imajo zmogljivosti in strokovno znanje za nadzor nad spoštovanjem (izčrpnega seznama) spremljevalnih ukrepov, določenih v členu 4(1) OS 2008/947 (oziroma priglašenih v skladu s členom 4(2)).
62.
Nasprotno, kdo bi nadzoroval, ali obsojena oseba ne stori novega kaznivega dejanja, in kako? To je navadno naloga vseh organov pregona, ki so zadolženi za preprečevanje, preiskovanje in pregon kriminalne dejavnosti v državi članici. Tako naj bi bilo „nadzorstvo“ takega ukrepa že po svoji naravi razpršeno in splošno, dolžnost vseh organov pregona države članice, in ne nujno ali samo namenske mreže organov, pristojnih za pogojne obsodbe.
63.
S tem institucionalnim nasprotjem je dodatno poudarjena razlika med naravo in logiko določenega spremljevalnega ukrepa po eni strani in generično prepovedjo storitve novega kaznivega dejanja, ki je določena s pogojno obsodbo, po drugi strani.
b) Zunanji okvir
64.
Načelo vzajemnega priznavanja, „temeljni kamen“ pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah v Evropski uniji, (
18
) je bilo na ravni Unije uvedeno za izbrane vidike izvajanja kazenskega prava. V okviru te zadeve sta za razlago OS 2008/947 upoštevna še dva instrumenta: Okvirni sklep 2008/675 o upoštevanju obsodb med državami članicami Evropske unije v novem kazenskem postopku (
19
) (v nadaljevanju: OS 2008/675) in Okvirni sklep 2008/909 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji (
20
) (v nadaljevanju: OS 2008/909).
65.
Namen OS 2008/909 in OS 2008/947 je, da se načelo vzajemnega priznavanja po eni strani uporablja za kazenske sodbe, s katerimi je izrečena kazen odvzema prostosti, in po drugi strani za sodbe, s katerimi so naloženi spremljevalni ukrepi ali alternativne sankcije. Medtem ko se prvi instrument torej nanaša na položaje, v katerih je obsojenim osebam odvzeta prostost, se drugi nanaša na položaje, v katerih jim ni odvzeta prostost, temveč so jim naloženi dodatni ukrepi, bodisi spremljevalni ukrep bodisi alternativne sankcije.
66.
OS 2008/675 je le še eno orodje, ki pa se po svoji naravi in funkciji razlikuje od drugih, kot je Komisija navedla na obravnavi. Ne uvaja mehanizma za priznavanje, ki bi bil podoben tistemu, ki je bil uveden z drugima okvirnima sklepoma. Ne izvaja prenosa pristojnosti za zadevno osebo ali obsodbo iz ene države članice v drugo. Ključna določba OS 2008/675, to je člen 3(1), državam članicam nalaga, da iz prejšnjih obsodb, izrečenih v drugih državah članicah, izpeljejo enakovredne posledice, kot so tiste, izpeljane iz prejšnjih domačih obsodb. Pri tem se s tem instrumentom ne razlikuje med kaznimi, ki vključujejo odvzem prostosti ali takega odvzema ne vključujejo, in med kaznimi, katerih izvršitev je bila odložena ali ni bila odložena. Zajete so vse kazenske obsodbe.
67.
V nasprotju z zadnjenavedenim okvirnim sklepom je z OS 2008/947 prenesena pristojnost za izvršitev kazni, ki je bila izrečena v drugi državi članici. OS 2008/947 omogoča – zlasti pod pogoji v njegovem členu 14 – da organi države članice izvršiteljice spremenijo način obsodbe: država članica je upravičena spremeniti ali prilagoditi pravnomočno kazensko obsodbo druge države članice. To pa pomeni izjemo glede na skupno in splošno privzeto stališče teritorialnosti kazenske zakonodaje. To je očitno potrjeno ob primerjavi s členom 3(3) OS 2008/675, v skladu s katerim se „[z] upoštevanjem prejšnjih obsodb, izrečenih v drugih državah članicah, […] ne posega v prejšnje obsodbe ali kakršne koli odločitve, povezane z njihovim izvrševanjem v državi, v kateri poteka nov postopek, niti se jih ne razveljavlja ali revidira“.
68.
V sodbi Beshkov je Sodišče upoštevalo to dejstvo s tem, da je navedlo, da je „[…] s to določbo izključeno vsakršno revidiranje navedenih [prejšnjih] obsodilnih odločb, ki jih je treba torej upoštevati tako, kot so bile izrečene.“ (
21
) Z OS 2008/675 je tako državi članici preprečeno, da ob upoštevanju prejšnjih obsodb spremeni način izvršitve obsodbe, izrečene v drugi državi članici. (
22
)
69.
Na podlagi tega zakonodajnega okvira ugotavljam dvoje.
70.
Prvič, če bi bilo ugotovljeno, da se OS 2008/947 ne uporablja za pogojno obsodbo, s katero niso naloženi drugi ukrepi, to seveda ne bi pomenilo, da take sodne odločbe ni mogoče upoštevati v drugi državi članici. To bi se zgolj zgodilo na podlagi instrumenta, ki ni OS 2008/947. Kot v bistvu ugotavljajo Komisija ter madžarska in poljska vlada, je zadevni scenarij še naprej zajet z OS 2008/675. Povedano drugače, če bi zadevna oseba storila novo kaznivo dejanje v drugi državi članici (v primeru vlagatelja kasacijske pritožbe v drugi državi kot v Latviji), bi lahko zadevni organi pod pogoji, opredeljenimi v OS 2008/675, upoštevali prejšnjo obsodbo, ki je bila določena s sporno sodbo.
71.
Drugič, iz zakonodajnega okvira na tem pravnem področju izhaja, da je s sistematiko OS 2008/947, zlasti njegovim členom 14, določena izjema od sicer veljavne ureditve. Vendar ali ne bi bilo treba, kot pri vsaki izjemi, področja uporabe izjeme razlagati ozko? Ali ne bi smelo do takih prenosov pristojnosti v kazenskih zadevah priti le v primerih, ki jih je jasno in nedvoumno določil zakonodajalec Unije? Medsebojno razmerje med OS 2008/675 in OS 2008/947 po mojem mnenju pomeni še dodaten razlog za to, da se zadnjenavedeni instrument razlaga pazljivo in restriktivno.
72.
Seveda priznavam, da so posledice, ki izhajajo iz OS 2008/675, potencialno manj „normativno intenzivne“ kot posledice, ki izhajajo iz OS 2008/947. Kot je Sodišče v bistvu ugotovilo v sodbi Beshkov, se sicer z „upoštevanjem“ prejšnje obsodbe ne sme vplivati na način izvršitve sankcije, ki je bila predhodno izrečena v drugi državi članici, in ga spreminjati. (
23
) Priznavam tudi, da ugotovitev, da se za pogojno obsodbo, s katero niso naloženi drugi ukrepi, ne uporabi OS 2008/947, pomeni, da se nobene pristojnosti glede izvršitve obsodbe ne sme prenesti v državo prebivališča osebe, ki jo zadeva ta obsodba. Vendar taka posledica jasno izhaja iz trenutno veljavne zakonodajne ureditve Unije, vsaj kar zadeva – po mojem mnenju – besedilo in sobesedilo teh ukrepov. Zadnji preostali element je element namena: ali bi bilo s široko razlago področja uporabe OS 2008/947 omogočeno, da se njen namen na nek način postavi v ospredje?
3. Namen
73.
V skladu s členom 1(1) je namen OS 2008/947 (i) „olajšati socialno rehabilitacijo obsojene osebe“, (ii) „izboljšati varstvo žrtev in širše javnosti“ ter (iii) „olajšati uporabo primernih spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij v primeru storilcev kaznivih dejanj, ki ne prebivajo v državi izreka obsodbe“.
74.
V uvodni izjavi 8 je cilj (i) dopolnjen s tem, da se z OS 2008/947 „poveča[ajo] možnosti za ponovno vključitev obsojene osebe v družbo, tako da se ji omogoči vzdrževanje družinskih, jezikovnih, kulturnih in drugih vezi“.
75.
Kar zadeva cilj (ii), je v isti uvodni izjavi načeloma navedeno, da se z „izboljša[njem] spremljanj[a] izpolnjevanja spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij ter tako prepreč[evanjem] povratništv[a][, tako tudi] […] ustrezno [upošteva] varstvo žrtev in širše javnosti“.
76.
Kar zadeva cilj (iii), naj bi v skladu s poročilom Komisije o izvajanju „pravilno izvajanje [OS 2008/947] spodbudilo sodnike, ki se bodo lahko zanesli na to, da bo oseba pravilno nadzorovana v drugi državi članici, da namesto zaporne kazni izrečejo alternativno sankcijo, ki se izvrši v tujini“. (
24
) Dolgoročno gledano bo, „ker morajo države članice vseeno zagotoviti vsaj spremljevalne ukrepe in alternativne sankcije, kot je navedeno v členu 4(1) [OS 2008/947], […] pozitiven stranski učinek tega spodbujanje in približevanje alternativ na področju pripora v različnih državah članicah“. (
25
)
77.
Ali bi bilo mogoče tri cilje, navedene zgoraj, kakor koli postaviti v ospredje s široko razlago področja uporabe OS 2008/947, kot predlagata Komisija in estonska vlada?
78.
To bi težko veljalo za prvi cilj, ki se nanaša na ponovno vključitev obsojenih oseb v družbo. Zaradi priznanja sporne sodbe ne bi prišlo do nastanka aktivne obveznosti nadzorovanja vlagatelja kasacijske pritožbe, kot priznava estonska vlada in kot je navedeno tudi v predložitveni odločbi. (
26
) Položaj, ki iz tega izhaja, nikakor ne bi prispeval k ponovni vključitvi vlagatelja kasacijske pritožbe v družbo. Njegov položaj bi bil v tem pogledu popolnoma enak, kot bi bil, če sporna sodba ne bi bila priznana, saj iz spisa ni razvidno, da bi bila s sporno sodbo na kakršen koli način omejena njegova možnost, da zapusti Latvijo.
79.
S široko razlago OS 2008/947 se prav tako ne prispeva k tretjemu cilju, ki je „olajšati uporabo primernih spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij“, saj taki ukrepi v obravnavanem primeru niso bili naloženi. Če bi se pogojna obsodba, s katero niso naloženi drugi ukrepi, štela za „spremljevalni ukrep“, ne razumem, kako bi bil sodnik v položaju, v katerem ni nameraval naložiti drugih omejitev glede ravnanja obsojene osebe v obliki posebnih spremljevalnih ukrepov, bolj naklonjen temu, da izreče pogojno obsodbo, s katero niso naloženi drugi ukrepi, namesto kazni odvzema prostosti.
80.
Položaj je nesporno manj jasen v zvezi z drugim ciljem, ki se nanaša na „izboljša[nje] varstv[a] žrtev in širše javnosti“. Dejansko bi bilo mogoče domnevati, da bi priznanje sporne sodbe estonskim organom omogočilo, da prekličejo odložitev iz sporne sodbe, če bi vlagatelj kasacijske pritožbe storil novo kaznivo dejanje, nato pa takoj združijo prej določeno kazen s kaznijo, ki jo je treba določiti za novo kaznivo dejanje. To bi se lahko štelo za ukrep varstva žrtev in širše javnosti, ker bi bila vlagatelju kasacijske pritožbe odvzeta prostost, in to verjetno za dlje časa, kot če izrek enotne kazni ne bi bil mogoč.
81.
Gotovo obstajajo različna stališča o vlogi sankcioniranja kaznivih dejanj v družbi in o tem, kako se lahko družba kot celota bolje zavaruje pred kriminalno dejavnostjo. Vendar je z zamislijo, da bi se preprosto uporabljale ostrejše sankcije, ne da bi se upošteval interes za izboljšanje ponovne vključitve zadevnih oseb v družbo, jasno potrjen vidik kazni, ki ima takojšne posledice za obsojeno osebo in takojšnje (čeprav kratkoročno) varstvo družbe, škoduje pa ponovni vključitvi v družbo, s katero se daje prednost dolgoročnim učinkom tako za obsojeno osebo kot tudi za druge člane družbe. (
27
)
82.
Zdi se, da Komisija člen 14(1) OS 2008/947 razlaga v korist izvrševanja, pri čemer pojasnjuje, da bi bilo nerazumno, če storitev novega kaznivega dejanja ne bi vodila do preklica odložitve.
83.
Priznam, da se na prvi pogled zdi, da to, da je mehanizem iz člena 14, ker se z njim podeljuje pristojnost državi izvršiteljici, primeren za obravnavani položaj. Povedano drugače, če bi bilo treba ugotoviti, da se obveznost, da ni storjeno novo kaznivo dejanje, lahko opredeli kot spremljevalni ukrep, mehanizem iz člen 14 organom države izvršiteljice zagotavlja instrument, ki je potreben, da se odzovejo, če bi bila ta obveznost kršena.
84.
Vendar je ta trditev nenavaden primer vzvratnega razlogovanja, s katerim sta postavljena v neravnovesje splošni namen in logika OS 2008/947.
85.
Prvič, mogoče bi bilo navesti, da tako razlogovanje izhaja iz morebitne negativne posledice, ki se v obravnavanem primeru še ni uresničila: če obsojena oseba ponovno stori kaznivo dejanje. V spisu ni nobenega dokaza, da je vlagatelj kasacijske pritožbe ponovno storil kaznivo dejanje. Poleg tega se vse trditve na splošno opirajo na domnevo, da osebe, ko so enkrat obsojene, verjetno postanejo povratniki. Ne bom se ukvarjal s stopnjo moralne spodbude in podpore, ki je s tako trditvijo dana osebam, ki jim je bila določena pogojna kazen ali pogojna odložitev izreka kazni, in bom namesto tega opozoril, da s tem ni izraženo veliko zaupanje v zmožnost zadevnih instrumentov Unije, da učinkovito prispevajo k cilju socialne rehabilitacije in ponovne vključitve v družbo.
86.
Drugič, področje uporabe akta Unije bi navadno moralo biti določeno z upoštevno določbo, ki opredeljuje to področje uporabe, in ne s tem, da bi se lahko del mehanizma, ki je bil vzpostavljen s tem instrumentom, uporabljal tudi za nekaj drugega.
87.
Tretjič, storitev novega kaznivega dejanja ima lahko posledice za osebe v preizkusni dobi, tudi če določen spremljevalni ukrep, kot je prepoved uživanja alkohola, ni bil kršen. Obsojene osebe v preizkusni dobi, ki jim je bil naložen določen spremljevalni ukrep, so namreč verjetno zavezane, da ne storijo novega kaznivega dejanja v zadevni državi članici in v tujini. Če to storijo, se lahko, odvisno od zadevnega pravnega reda in okoliščin posameznega primera, prekliče njihova pogojna obsodba.
88.
Četrtič, s široko razlago OS 2008/947, kot jo predlaga Komisija, bi se lahko domnevno spodbujal „povračilni“ cilj kazenske sankcije. Vendar se pri tem ne upoštevajo drugi vidiki, ki so še posebej medsebojno uravnoteženi s trojnim namenom OS 2008/947, navedenim v členu 1(1) in točki 73 teh sklepnih predlogov. Namen Okvirnega sklepa je spodbujanje uporabe spremljevalnih ukrepov ali alternativnih sankcij, saj ti pripomorejo k temu, da se ne izreče kazen odvzema prostosti, s čimer se izboljšajo možnosti, da se obsojene osebe ponovno vključijo v družbo.
89.
Tri cilje, ki se uresničujejo z OS 2008/947, kot so navedeni v členu 1(1), je treba tako upoštevati skupaj. Namen OS 2008/947 je vzpostaviti ravnovesje med njimi. Ne vidim prepričljivih razlogov, zakaj bi bilo treba pripisati večjo težo samo enemu od teh ciljev ali celo samo enemu elementu enega od teh ciljev, da bi se omogočila široka razlaga instrumenta zakonodaje Unije, s katerim se uresničujejo vsi ti cilji.
90.
Skratka, ne vidim nobenega razloga za to, da bi predlagal preširoko razlago področja uporabe OS 2008/947, ki je v nasprotju z jasnim besedilom, logiko in sistematiko tega instrumenta, s čimer bi želel dati prednost samo enemu zelo specifičnemu elementu enega od njegovih ciljev na račun (ali celo na škodo) njegovih drugih ciljev.
91.
Na koncu naj navedem, da sem večkrat ponovil, da je tudi v pravu Unije, kadar je obravnavano besedilo jasno, potreba po oceni ciljev obravnavanega akta manjša. (
28
) Dodal bi samo še, da bi enako moralo veljati a fortiori v primerih, ki se nanašajo na področje kazenskega prava v širšem smislu, v katerih bi imela široka ali ozka razlaga zadevnega instrumenta kazenskopravne posledice za položaj zadevnih oseb.
92.
V teh okoliščinah ni mogoče zanikati, da bi se lahko s široko razlago področja uporabe OS 2008/947 položaj obsojene osebe v obravnavani zadevi (ki ni ponovno storila kaznivega dejanja) poslabšal. Ustrezno bom upošteval koristna pojasnila predložitvenega sodišča, ki so povezana z vprašanjem sorazmernosti sankcij, ki je na podlagi prava Unije izraženo v členu 49(3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). V skladu s pojasnili, navedenimi v predložitveni odločbi, bi priznanje sporne sodbe omogočilo, da se prej določena sankcija združi s katero koli novo sankcijo. Brez priznavanja združitev, nasprotno, ni mogoča. Razumem, da bi morala zadevna obsojena oseba potem zaporedoma prestati dve kazni: tisto, ki je izrečena za novo kaznivo dejanje, hipotetično storjeno v Estoniji, in tisto, ki je bila prej izrečena v Latviji.
93.
Težava v zvezi s to trditvijo, kot tudi s tisto, ki jo navaja Komisija, (
29
) je njena hipotetičnost v okoliščinah obravnavane zadeve. Ponavljam, da vlagatelj kasacijske pritožbe ni storil novega kaznivega dejanja. Menim, da s hvalevredno željo, da se prepreči izrek kazni, za katero bi neka država menila, da je pretirana, ni mogoče spremeniti in razširiti področja uporabe OS 2008/947, katerega cilji se ne nanašajo na vprašanje obsodbe v primeru povratništva.
94.
Zato ni mogoče trditi, da bi bilo treba položaj osebe, ki ni storila novega kaznivega dejanja, spremeniti na podlagi tega, da bi bila oseba, ki je storila novo kaznivo dejanje, morda v ugodnejšem položaju, če bi se za njen položaj uporabil člen 14 OS 2008/947. Položaj obsojene osebe v obravnavani zadevi, ki ni storila novega kaznivega dejanja, bi se lahko poslabšal zgolj zaradi priznanja pogojne obsodbe v Estoniji, s čimer bi za to osebo veljala ureditev, ki se zanjo navadno ne bi uporabljala. Tako bi zanjo potencialno veljale obveznosti, ki jih je treba morda uporabiti v tej državi, in bi bila v tej državi vpisana v kazensko evidenco, kar se sicer ne bi zgodilo. Predpostavljam, da je prav zaradi tega vlagatelj kasacijske pritožbe v tej zadevi pred tremi estonskimi sodišči izpodbijal to, da se njegova pogojna obsodba, s katero niso naloženi drugi ukrepi, vključi v mehanizem iz OS 2008/947.
95.
Potem ko sem pojasnil ta element, opozarjam zgolj še na to, da bi morala biti razlaga ukrepov kazenskega prava urejena z načelom zakonitosti, ki je v pravu Unije določeno v členu 49(1) Listine. S tem ne mislim na ozko razumevanje zakonitosti kazenskih sankcij (nullum crimen, nulla poena sine lege), temveč na širše vprašanje gotovosti in predvidljivosti posledic, ki izhajajo iz kazenske obsodbe. (
30
) Povedano drugače, zdi se, da se bo, če se za sporno sodbo prizna, da spada na področje uporabe OS 2008/947, področje uporabe kazenskega prava razširilo v škodo obsojene osebe. To pa je že samo po sebi še en argument proti široki razlagi OS 2008/947.
96.
Iz tega sklepam, da zgornja sistematična in teleološka analiza ne vpliva na ugotovitev, do katere sem prišel že s preučitvijo besedila, logike in sistematike OS 2008/947. Ta instrument se ne uporablja za sodbo, s katero je izrečena pogojna obsodba in s katero niso naloženi drugi ukrepi, ne da bi bil opredeljen kakršen koli spremljevalni ukrep v smislu OS 2008/947, ter pri kateri je edina obveznost zadevne obsojene osebe, da med preizkusno dobo ne stori novega kaznivega dejanja.
V. Predlog
97.
Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je postavilo Riigikohus (vrhovno sodišče, Estonija), odgovori:
Okvirni sklep Sveta 2008/947/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb in pogojnih odločb zaradi zagotavljanja nadzorstva nad spremljevalnimi ukrepi in alternativnimi sankcijami se ne uporablja za sodbo, s katero je izrečena pogojna kazen, ne da bi bil naložen kakršen koli spremljevalni ukrep v smislu tega okvirnega sklepa, in pri kateri je edina obveznost obsojene osebe, da med preizkusno dobo ne stori novega kaznivega dejanja.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Okvirni sklep Sveta 2008/947/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb in pogojnih odločb zaradi zagotavljanja nadzorstva nad spremljevalnimi ukrepi in alternativnimi sankcijami (UL 2008, L 337, str. 102), kakor je bil spremenjen.
(
3
)	Moj popravek angleškega prevoda vprašanja za predhodno odločanje, ki je bil objavljen v Uradnem listu (UL 2019, C 93, str. 34).
(
4
)	Latvijska vlada se v zvezi s tem sklicuje na odstavke 1, 2 in 9 člena 55 Krimināllikums (latvijski kazenski zakonik) ter na člen 155 Latvijas Sodu izpildes kodekss (latvijski zakonik o izvrševanju kazenskih sankcij).
(
5
)	Člen 6(1) OS 2008/947 določa, da kadar se pristojni organ države članice izdajateljice odloči, da bo uporabil mehanizem, vzpostavljen s tem okvirnim sklepom, mora pristojnemu organu države članice izvršiteljice posredovati zadevno sodbo ali pogojno odločbo in potrdilo iz Priloge I.
(
6
)	Zlasti člen 15(2) Okvirnega sklepa Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (2002/584/PNZ) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34, in popravek v UL 2018, L 25, str. 88), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 o spremembi okvirnih sklepov 2002/584/PNZ, 2005/214/PNZ, 2006/783/PNZ, 2008/909/PNZ in 2008/947/PNZ zaradi krepitve procesnih pravic oseb ter spodbujanja uporabe načela vzajemnega priznavanja odločb, izdanih na sojenju v odsotnosti zadevne osebe (UL 2009, L 81, str. 24).
(
7
)	Glede pooblastila pravosodnega organa države izvršiteljice v zvezi s tem glej sodbi z dne 10. avgusta 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, točka 91), in z dne 10. avgusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, točka 103).
(
8
)	Glej po analogiji sodbo z dne 23. januarja 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, točka 61), in moje sklepne predloge v zadevi X (Evropski nalog za prijetje zoper pevca) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, točka 80).
(
9
)	Ob tem je mogoče dodati, da določbe nacionalnega prava, na katere se sklicuje latvijska vlada (navedene v opombi 4) in iz katerih naj bi na podlagi nacionalne zakonodaje jasno izhajali spremljevalni ukrepi, še nekoliko pripomorejo k tej negotovosti. V členu 155 Latvijas Sodu izpildes kodekss (latvijski zakonik o izvrševanju kazenskih sankcij) je naštetih šest različnih spremljevalnih ukrepov. Vendar je več od njih precej nezamejenih in splošnih. Da bi se uporabili za obsojeno osebo, bi bila potrebna odločba sodnika ali svetovalca za pogojni odpust, da bi se ti ukrepi prilagodili določenemu primeru. Če pa takega sklepa v zvezi z naravo ter morebiti trajanjem ukrepa in njegovega nadzorstva ni, ali bi moralo sodišče v državi članici izvršiteljici enostavno izbrati ukrep s tega seznama?
(
10
)	Moj poudarek na veznikih.
(
11
)	Člen 6(4) OS 2008/947 določa, da „[p]oleg ukrepov in sankcij iz člena 4(1) potrdilo iz odstavka 1 tega člena vsebuje le ukrepe ali sankcije, o katerih je država izvršiteljica v skladu s členom 4(2) obvestila generalni sekretariat Sveta.“
(
12
)	Moj poudarek.
(
13
)	Moj poudarek.
(
14
)	Moj poudarek.
(
15
)	Glej člen 23(1) OS 2008/947.
(
16
)	Uvodna izjava 4 OS 2008/947.
(
17
)	Glej uvodno izjavo 14 in člen 5(2) OS 2008/947.
(
18
)	Glej na primer uvodno izjavo 2 OS 2008/947 in sodbo z dne 11. januarja 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, točka 41 in navedena sodna praksa).
(
19
)	Okvirni sklep Sveta 2008/675/PNZ z dne 24. julija 2008 (UL 2008, L 220, str. 32).
(
20
)	Okvirni sklep Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 (UL 2008, L 327, str. 27).
(
21
)	Glej sodbo z dne 21. septembra 2017, Beshkov (C‑171/16, EU:C:2017:710, točka 44).
(
22
)	Glede na to je mogoče razpravljati, koliko so ugotovitve, do katerih je prišlo Sodišče v tej sodbi, temeljile na dejanski okoliščini, da je obsojena oseba v celoti prestala kazensko sankcijo iz prve obsodbe, preden je zaprosila za njeno združitev s sankcijo iz druge obsodbe. Glej sodbo z dne 21. septembra 2017, Beshkov (C‑171/16, EU:C:2017:710, zlasti primerjaj točki 46 in 47).
(
23
)	Glej točki 67 in 68 zgoraj.
(
24
)	Poročilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu o izvajanju okvirnih sklepov 2008/909/PNZ, 2008/947/PNZ in 2009/829/PNZ s strani držav članic, in sicer o vzajemnem priznavanju sodnih odločb, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, o pogojnih odločbah in alternativnih sankcijah ter o nadzornih ukrepih kot alternativi začasnemu priporu (COM(2014) 57 final), str. 4.
(
25
)	Prav tam, str. 7.
(
26
)	Predložitveno sodišče pojasnjuje, da estonski organi ne izvajajo aktivnega nadzorstva nad izvrševanjem obveznosti obsojene osebe na podlagi člena 73(1) Karistusseadustik (estonski kazenski zakonik), ki se nanaša na izrek pogojne kazni brez naložitve nadzornih ukrepov. Odziv države na nespoštovanje obveznosti, da ni storjeno novo kaznivo dejanje, naj bi bil le zagotoviti, da se izreče sankcija za novo kaznivo dejanje.
(
27
)	V zvezi s kaznovalnim pravom bolj na splošno glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Beshkov (C‑171/16, EU:C:2017:386, točka 46 in naslednje).
(
28
)	Glej v tem smislu na primer moje sklepne predloge v zadevi Komisija/Nemčija (C‑220/15, EU:C:2016:534, točka 35).
(
29
)	Točke od 82 do 90 teh sklepnih predlogov zgoraj.
(
30
)	V zvezi s tem glej moje sklepne predloge v zadevi X (Evropski nalog za prijetje zoper pevca) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, točke od 92 do 94 in navedena sodna praksa).