62020CJ0348_RES
Zadeva C‑348/20 P
Nord Stream 2 AG
proti
Evropskemu parlamentuinSvetu Evropske unije
Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 12. julija 2022
„Pritožba – Energija – Notranji trg z zemeljskim plinom – Direktiva 2009/73/ES – Direktiva (EU) 2019/692 – Razširitev področja uporabe Direktive 2009/73 na plinovode med državami članicami in tretjimi državami – Člen 263, četrti odstavek, PDEU – Ničnostna tožba – Pogoj, v skladu s katerim se mora ukrep, ki je predmet tožbe tožeče stranke, neposredno nanašati nanjo – Neobstoj proste presoje glede obveznosti, naloženih pritožnici – Pogoj, v skladu s katerim se mora ukrep, ki je predmet tožbe tožeče stranke, posamično nanašati nanjo – Prilagoditev odstopanj, ki pritožnico kot edinega operaterja izključujejo iz upravičenosti do teh odstopanj – Predlog za izločitev dokumentov iz spisa – Pravila na področju predložitve dokazov pred sodiščem Evropske unije – Interni dokumenti institucij Unije“
Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo – Neposredno nanašanje – Merila – Direktiva o spremembi, ki določa načelno uporabo pravil za notranji trg z zemeljskim plinom za del prenosnih plinovodov, ki je med državo članico in tretjo državo – Neposredno nanašanje na lastnika plinovoda, ki je lahko zajet z razširitvijo področja uporabe pravil prava Unije – Pogoji – Direktiva, ki ima neposredne učinke na pravni položaj lastnika – Neobstoj proste presoje držav članic glede izvedbe direktive v zvezi z njim
(člen 263, četrti odstavek, PDEU; direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2009/73, členi 2, točka 17, 9, 32, 36 in 49a, in 2019/692, člen 1)
(Glej točke 43, 44, od 62 do 70, od 74 do 77, 95, od 97 do 112, 114 in 164.)
Sodni postopek – Procesno vprašanje – Predlog za izločitev dokumentov iz spisa – Merila presoje – Interni dokumenti institucij Unije – Obveznost sodišča Unije, da tehta interese strank glede na njihovo pravico do poštenega sojenja – Obseg
(člen 15(3), prvi pododstavek, PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 42 in 47; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člen 4(1))
(Glej točke od 128 do 134 in od 136 do 148.)
Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo – Posamično nanašanje – Merila – Direktiva o spremembi, ki določa načelno uporabo pravil za notranji trg z zemeljskim plinom za del prenosnih plinovodov, ki je med državo članico in tretjo državo – Tožba lastnika plinovoda, ki je lahko zajet z razširitvijo področja uporabe pravil prava Unije – Direktiva, ki dopušča, da nacionalni regulativni organi odobrijo odstopanja – Posamično nanašanje na lastnika kot edini gospodarski subjekt, ki ga direktiva izključuje iz možnosti pridobitve navedenih odstopanj – Dopustnost
(člen 263, četrti odstavek, PDEU; direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2009/73, členi 2, točka 17, 36 in 49a, in 2019/692, člen 1)
(Glej točke od 156 do 163.)
Povzetek
Tožeča stranka, Nord Stream 2 AG, je družba švicarskega prava, katere edini delničar je ruska javna delniška družba Gazprom. Odgovorna je za načrtovanje, gradnjo in upravljanje morskega plinovoda Nord Stream 2, namenjenega zagotovitvi prenosa plina med Viborgom (Rusija) in Lubminom (Nemčija). Gradbena dela so se začela januarja 2017.
Evropski parlament in Svet Evropske unije sta 17. aprila 2019 sprejela Direktivo 2019/692 (
1
) o spremembi Direktive 2009/73 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom. Namen Direktive 2019/692, ki je začela veljati 23. maja 2019, je zagotoviti, da bi se pravila, ki se uporabljajo za prenosne plinovode, ki povezujejo dve ali več držav članic, uporabljala tudi znotraj Evropske unije za prenosne plinovode v tretje države in iz njih, kot je plinovod Nord Stream 2. Tako od začetka veljavnosti te direktive za lastnike plinovodov med državo članico in tretjo državo, kot je pritožnica, načeloma veljajo obveznosti iz Direktive 2009/73 za del njihovih prenosnih plinovodov na ozemlju držav članic, v konkretnem primeru za del plinovoda Nord Stream 2, ki je na ozemlju Zvezne Republike Nemčije. To za te operaterje med drugim pomeni obveznost ločevanja prenosnih sistemov in operaterjev prenosnih sistemov od struktur proizvodnje in dobave (
2
) ter uvedbo sistema nediskriminatornega dostopa tretjih strani do prenosnih plinovodov na podlagi objavljenih in odobrenih tarif (
3
).
Splošno sodišče je s sklepom z dne 20. maja 2020 (
4
) kot nedopustno zavrglo tožbo, ki jo je vložila pritožnica in s katero je ta predlagala razglasitev ničnosti sporne direktive, ker se ta nanjo ne nanaša neposredno. Med drugim je menilo, da direktiva sama po sebi ne more ustvarjati obveznosti za posameznika brez predhodnega sprejetja ukrepov za prenos. V teh okoliščinah Splošno sodišče ni preučilo dopustnosti tožbe glede posamičnega nanašanja na pritožnico. Splošno sodišče je ob vložitvi tožbe odredilo tudi, naj se iz spisa izločijo nekateri interni dokumenti, ki jih je pritožnica brez dovoljenja zadevnih institucij predložila v okviru svoje tožbe.
Na podlagi pritožbe, ki jo je vložila pritožnica, je veliki senat Sodišča razveljavil sklep Splošnega sodišča in tožbo razglasil za dopustno. Ob tej priložnosti je Sodišče pojasnilo svojo sodno prakso v zvezi z dopustnostjo direktnih tožb, ki jih posamezniki vložijo zoper direktive. Pojasnilo je tudi vlogo Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov (
5
) v zvezi s preučitvijo predlogov za izločitev internih dokumentov iz sodnega spisa.
Presoja Sodišča
Sodišče je najprej opozorilo, da lahko v skladu s členom 263, četrti odstavek, drugi del stavka, PDEU fizične ali pravne osebe vložijo tožbe zoper akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo. Da bi se zadevni akt neposredno nanašal na posameznika, morata biti kumulativno izpolnjena dva pogoja. Prvič, izpodbijani ukrep mora imeti neposredne učinke na pravni položaj posameznika in, drugič, naslovnikom, ki so zadolženi za njegovo izvedbo, ne pušča nobene proste presoje.
V zvezi s prvim pogojem, ki se nanaša na povzročitev neposrednih učinkov na pravni položaj posameznika, je Sodišče poudarilo, da zmožnosti nekega akta, da ustvarja take učinke, ni mogoče presojati zgolj glede na njegovo obliko in da se je treba navezati na vsebino tega akta. Iz tega sledi, da ima lahko vsak akt načeloma neposredne učinke na pravni položaj posameznika, in to ne glede na to, ali ta akt potrebuje izvedbene ukrepe, vključno z ukrepi za prenos, kar zadeva direktivo. Zaradi teh ukrepov namreč ni vprašljiva neposrednost povezave med to direktivo in temi učinki, če navedena direktiva državam članicam ne pušča nobene proste presoje glede naložitve navedenih učinkov temu posamezniku.
V obravnavanem primeru je posledica sporne direktive to, da so s tem, ko je področje uporabe Direktive 2009/73 s sporno direktivo razširjeno na plinovode med državami članicami in tretjimi državami, pritožnici kot lastnici takega plinovoda naložene obveznosti, ki iz te razširitve izhajajo. V zvezi s tem nujnost, da zadevna država članica, v tem primeru Zvezna republika Nemčija, sprejme ukrepe za prenos zaradi izvajanja teh obveznosti, nima vpliva, ker ta država članica nima proste presoje, ki bi lahko preprečila naložitev teh obveznosti pritožnici.
Zato je Sodišče ugotovilo, da je Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da sporna direktiva nima neposrednih učinkov na pravni položaj pritožnice, napačno uporabilo pravo.
Glede drugega pogoja v zvezi s poljem proste presoje, ki je prepuščeno naslovnikom akta za njegovo izvajanje, je Sodišče pojasnilo, da je treba obstoj take proste presoje ravno tako preučiti ob upoštevanju vsebine tega akta in ga je treba poleg tega nujno presojati glede na konkretne pravne učinke, na katere se nanaša tožba in ki lahko dejansko nastanejo za pravni položaj zadevne osebe.
Čeprav imajo v obravnavanem primeru države članice, na katere je naslovljena sporna direktiva, določeno polje proste presoje glede konkretizacije obveznosti, ki jih ta direktiva nalaga, zadevna država članica nima nobene proste presoje glede naložitve teh obveznosti pritožnici. Zlasti ni možnosti, da ji odobri eno od odstopanj iz Direktive 2009/73. (
6
) Ne glede na polje proste presoje držav članic v zvezi z odobritvijo odstopanj, ki so določena v Direktivi 2009/73, plinskim podjetjem, ki izpolnjujejo pogoje za njihovo odobritev, namreč nobenega od teh odstopanj ni mogoče uporabiti za položaj pritožnice, ki teh pogojev ne izpolnjuje. Tako obstaja neposredna povezava med začetkom veljavnosti sporne direktive in naložitvijo obveznosti, ki so v njej navedene, pritožnici.
Zato je Sodišče ocenilo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je menilo, da sporna direktiva državam članicam pušča polje proste presoje, ne da bi upoštevalo položaj pritožnice in dejstvo, da je bila neposredna posledica začetka veljavnosti sporne direktive to, da so za pritožnico začele veljati obveznosti, ki se jim ne more izogniti.
Glede na te preudarke je Sodišče ugotovilo, da se sporna direktiva na pritožnico neposredno nanaša.
Dalje, Sodišče je obravnavalo predlog Sveta, naj se iz spisa izločijo nekateri interni dokumenti, ki jih je pritožnica v postopku nezakonito predložila. Natančneje, šlo je za priporočilo Evropske komisije Svetu o začetku pogajanj med Unijo in tretjo državo za sklenitev mednarodnega sporazuma, mnenje pravne službe Sveta v zvezi s tem priporočilom in stališča Zvezne republike Nemčije, podana v okviru zakonodajnega postopka sprejemanja sporne direktive.
Sodišče je najprej ugotovilo, da je dopustnost nezakonito predloženih dokazov, kot so interni dokumenti institucij Unije, katerih predložitev ni bila dovoljena, odvisna od tehtanja interesov strank, zlasti glede na cilj zagotavljanja njihove pravice do poštenega sojenja. Čeprav ima Uredba št. 1049/2001 v zvezi s tem določeno indikativno vrednost pri tehtanju teh interesov, pa ga ne ureja izčrpno.
Tako je Sodišče v zvezi z mnenjem pravne službe Sveta tako kot Splošno sodišče menilo, da se tehtanje nagiba k varstvu interesov Sveta – med katerimi sta pravica do poštenega sojenja ter njegov interes, da prejme odkrita, objektivna in celovita mnenja – v katere bi bilo poseženo z ohranitvijo navedenega mnenja v sodnem spisu, ne da bi edini interes tožeče stranke, da svoje trditve podpre s tem mnenjem, v obravnavanem primeru zadoščal za utemeljitev take ohranitve, in to še toliko bolj, ker utemeljenost teh trditev nikakor ni odvisna od predložitve takega mnenja. Sodišče pa je, nasprotno, v zvezi s priporočilom Komisije in stališči Zvezne republike Nemčije ugotovilo, da je Splošno sodišče dejansko uporabilo izključno določbe Uredbe št. 1049/2001, ne da bi pretehtalo zadevne interese in ne da bi v tem okviru preučilo, ali bi ohranitev istih dokumentov v spisu lahko konkretno in dejansko škodovala interesu, navedenemu za utemeljitev njihovega umika, to je javnemu interesu, kar zadeva mednarodne odnose. (
7
)
Sodišče je po tem, ko je ugodilo pritožbi, ob uporabi svoje pristojnosti za prevzem zadeve na koncu odločilo o posamičnem nanašanju sporne direktive na pritožnico. V zvezi s tem je ugotovilo, da se pogoji za odstopanje, ki so določeni v sporni direktivi, na pritožnico posamično nanašajo, ker je ta edini gospodarski subjekt, ki je in bi lahko bil v položaju, da teh odstopanj ne bi mogel pridobiti.
Glede na prej navedeno je Sodišče ničnostno tožbo pritožnice razglasilo za dopustno in zadevo vrnilo v meritorno odločanje Splošnemu sodišču.
(
1
)	Direktiva (EU) 2019/692 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o spremembi Direktive 2009/73/ES o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom (UL 2019, L 117, str. 1, v nadaljevanju: sporna direktiva).
(
2
)	Člen 9 Direktive 2009/73.
(
3
)	Člen 32 Direktive 2009/73.
(
4
)	Sklep z dne 20. maja 2020, Nord Stream 2/Parlament in Svet (T‑526/19, EU:T:2020:210).
(
5
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331). Navesti je treba, da se ta uredba v obravnavanem primeru ne uporablja.
(
6
)	Člena 36 in 49a Direktive 2009/73.
(
7
)	Člen 4(1) Uredbe št. 1049/2001.