62011CC0267
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JULIANE KOKOTT
esitatud 31. jaanuaril 2013 (
1
)
Kohtuasi C-267/11 P
Euroopa Komisjon
versus
Läti Vabariik
teine menetlusosaline:
Tšehhi Vabariik
„Apellatsioonkaebus — Direktiiv 2003/87/EÜ — Kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem — Läti riiklik saastekvootide jaotuskava ajavahemiku 2008–2012 kohta — Uus jaotuskava — Komisjoni vaikimine”
I. Sissejuhatus
1.
Direktiivi 2003/87 kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise kohta (
2
) selles redaktsioonis, mis on oluline käesoleva apellatsioonkaebuse jaoks, oli liikmesriikidel kohustus töötada välja siseriiklik saastekvootide jaotuskava ja esitada see komisjonile. Komisjon võis kava kolme kuu jooksul täielikult või osaliselt tagasi lükata. Üldkohus lähtus väljakujunenud kohtupraktikas sellest, et kava muutus lõplikuks ja selle suhtes kehtis õiguspärasuse eeldus, mis lubas liikmesriigil kava rakendada juhul, kui komisjon tähtaja jooksul ei vasta. (
3
)
2.
Käesolevas asjas lükkas komisjon kõigepealt õigeaegselt tagasi Läti jaotuskava ajavahemiku 2008–2012 kohta. Hiljem esitas Läti uue kava, milles nähti muu hulgas ette eraldada palju rohkem saastekvoote, kui komisjon oma esimeses otsuses oli lubanud.
3.
Komisjon ei lükanud seda kava tagasi kolme kuu jooksul, vaid tunduvalt hiljem. Üldkohus tuvastas Läti esitatud hagi alusel, et Läti uus jaotuskava oli kolmekuulise tähtaja möödumisel muutunud lõplikuks ja tühistas komisjoni teise, tagasilükkava otsuse. (
4
)
4.
Komisjon vaidlustab selle otsuse. Kindlaks on vaja teha see, kas niisugune teine jaotuskava eelnõu muutub kolm kuud pärast selle esitamist lõplikuks juhul, kui komisjon sellele vastu ei vaidle.
II. Õiguslik raamistik
5.
Direktiiviga 2003/87 võetakse üle rahvusvahelised kokkulepped kliimamuutuste kohta. Tegemist on New Yorgis 9. mail 1992 vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooniga, mis on Euroopa Ühenduse nimel heaks kiidetud otsusega 94/69/EÜ (
5
), ja 11. detsembril 1997 vastu võetud raamkonventsiooni Kyoto protokolliga (otsus 1/CP.3 „[…] raamkonventsiooni Kyoto protokolli vastuvõtmine”), mis on heaks kiidetud otsusega 2002/358/EÜ (
6
).
6.
Direktiivi 2003/87 artikkel 1 näeb ette:
„Käesoleva direktiiviga luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem […], mille eesmärk on vähendada tulemuslikult ja majanduslikult tõhusalt kasvuhoonegaaside heitkoguseid.”
7.
Direktiivi 2003/87 artikkel 9 kõlab järgmiselt:
„1.   Iga artikli 11 lõigetes 1 ja 2 nimetatud ajavahemiku kohta töötab iga liikmesriik välja siseriikliku kava, milles esitatakse nende kvootide üldkogus, mida kavatsetakse kõnealuseks ajavahemikuks eraldada, ja kuidas neid eraldada. Kava peab põhinema objektiivsetel ja läbipaistvatel kriteeriumidel, sealhulgas III lisas loetletud kriteeriumidel, võttes nõuetekohaselt arvesse üldsuse märkusi. Ilma et see piiraks asutamislepingu kohaldamist, töötab komisjon hiljemalt 31. detsembriks 2003 välja juhised III lisas loetletud kriteeriumide rakendamiseks.
Artikli 11 lõikes 1 nimetatud ajavahemikku käsitlev kava avaldatakse ja sellest teatatakse komisjonile ja teistele liikmesriikidele hiljemalt 31. märtsil 2004. Järgnevate ajavahemike puhul avaldatakse kava ja sellest teatatakse komisjonile ja teistele liikmesriikidele vähemalt 18 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust.
2. […]
3.   Komisjon võib kolme kuu jooksul pärast seda, kui liikmesriik on siseriikliku saastekvootide eraldamise kava lõike 1 kohaselt esitanud, kava või selle mõne aspekti tagasi lükata põhjusel, et see ei vasta III lisas loetletud kriteeriumidele või artiklile 10. Liikmesriik teeb artikli 11 lõikele 1 või 2 vastava otsuse üksnes juhul, kui komisjon kavandatavad muudatused heaks kiidab. Komisjon peab tagasilükkamise otsust põhjendama.”
8.
Direktiivi 2003/87 artikli 11 lõige 2 sätestab:
„1. jaanuaril 2008 algava viieaastase ajavahemiku ja iga järgneva viieaastase ajavahemiku puhul otsustab iga liikmesriik selleks ajavahemikuks eraldatavate saastekvootide üldkoguse ja algatab menetluse nende kvootide eraldamiseks iga käitise käitajale. See otsus tehakse vähemalt 12 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust ning see põhineb liikmesriigi artikli 9 kohaselt väljatöötatud siseriiklikul saastekvootide eraldamise kaval ja on kooskõlas artikliga 10, võttes nõuetekohaselt arvesse üldsuse märkusi.”
9.
Direktiivi 2003/87 III lisa loetleb 12 riiklikule jaotuskavale kohaldatavat kriteeriumi. III lisa kriteeriumid 1–3 sätestavad järgmist:
„1.
Asjaomaseks ajavahemikuks eraldatavate saastekvootide üldkogus peab vastama liikmesriigi kohustusele piirata oma heitkoguseid vastavalt otsusele 2002/358/EÜ ja Kyoto protokollile, võttes arvesse ühelt poolt üldiste heitkoguste osa, mida need kvoodid esindavad võrreldes käesolevas direktiivis käsitlemata allikatest pärinevate heitkogustega, ja teiselt poolt iga riigi energiapoliitikat, samuti peavad need olema kooskõlas riikide kliimamuutuste programmidega. Eraldatavate saastekvootide üldkogus ei või olla suurem, kui on tõenäoliselt vaja käesoleva lisa kriteeriumide rangeks kohaldamiseks. Enne aastat 2008 peab kõnealune kogus olema kooskõlas meetmetega, mille kaudu iga liikmesriik püüab saavutada või ületada otsusele 2002/358/EÜ ja Kyoto protokollile vastavat eesmärki.
2.
Eraldatavate saastekvootide üldkogus peab olema kooskõlas otsuse 93/389/EMÜ kohaselt antava hinnanguga, mis käsitleb liikmesriikide tegelikke ja kavandatavaid edusamme ühenduse kohustuste täitmisel.
3.
Eraldatavate kvootide kogused peavad olema kooskõlas käesolevas süsteemis käsitletud tegevusalade potentsiaaliga, sealhulgas tehnoloogilise potentsiaaliga, heitkoguseid vähendada. Liikmesriigid võivad kvootide jaotuse aluseks võtta igast tegevusalast tulenevad kasvuhoonegaaside keskmised heitkogused toote kohta ja igal tegevusalal saavutatavad edusammud.”
III. Vaidluse taust
10.
Läti Vabariik esitas 16. augusti 2006. aasta kirjaga Euroopa Ühenduste Komisjonile kooskõlas direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikega 1 riikliku jaotuskava ajavahemiku 2008–2012 kohta (edaspidi „jaotuskava”). Jaotuskava kohaselt kavatses Läti Vabariik eraldada direktiivi 2003/87 I lisaga hõlmatud siseriiklikule tööstusele keskmise iga-aastase üldkogusena 7,763883 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti.
11.
Komisjon lükkas selle jaotuskava 29. novembril 2006 tagasi. Ta nõudis, et ühenduse süsteemis eraldatavate saastekvootide üldkogust tuleb vähendada 4,480580 miljoni tonni süsinikdioksiidi ekvivalendi võrra 3,283303 miljonile tonnile süsinikdioksiidi ekvivalendile.
12.
Läti Vabariik esitas 29. detsembri 2006. aasta kirjaga komisjonile muudetud jaotuskava, milles nähti ette eraldada iga-aastase keskmise üldkogusena 6,253146 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti.
13.
Komisjon tuvastas 30. märtsi 2007. aasta kirjas, mis oli koostatud inglise keeles, et jaotuskavas sisalduv teave oli ebatäielik, ning palus Läti Vabariigil vastata teatavatele küsimustele ja esitada talle täiendavat teavet. Pärast Läti vastuse saamist võttis komisjon 13. juulil 2007 vastu otsuse K(2007) 3409 muudatuse kohta riiklikus kasvuhoonegaaside jaotuskavas, mille Läti Vabariik on ajavahemiku 2008–2012 kohta esitanud kooskõlas direktiiviga 2003/87 (edaspidi „vaidlustatud komisjoni otsus”). Ta tegi kindlaks, et jaotuskavas kavandatud eraldatavate saastekvootide kogus ületab lubatud üldkogust 2,825030 miljoni tonni süsinikdioksiidi ekvivalendi võrra.
IV. Menetlus Üldkohtus ja poolte nõuded
14.
Läti esitas vaidlustatud komisjoni otsuse peale hagi ja tema nõudeid toetasid Leedu ja Slovakkia. Ühendkuningriik toetas komisjoni nõudeid.
15.
Üldkohus analüüsis neljast väitest ainult esimest, nimelt väidet, et komisjon ei teinud otsust ette nähtud tähtajal. Ta tegi kindlaks, et Läti uus jaotuskava muutus kolme kuu möödumisel kava esitamisest lõplikuks, kuna komisjon ei vaielnud sellele õigeaegselt vastu. Seetõttu tühistas ta vaidlustatud komisjoni otsuse 22. märtsi 2011. aasta otsusega kohtuasjas T-369/07: Läti vs. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”).
16.
Komisjon vaidlustab kohtuotsuse ja palub Euroopa Kohtul:
1.
tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja
2.
mõista kohtukulud välja Läti Vabariigilt.
17.
Läti Vabariik palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
18.
Läti nõudeid toetab Tšehhi Vabariik, kellel Euroopa Kohtu president lubas 29. septembri 2011. aasta määrusega menetlusse astuda.
19.
Pooled osalesid kirjalikus menetluses ja nende kohtukõned – välja arvatud Tšehhi Vabariigi oma – kuulati ära 16. jaanuari 2013. aasta kohtuistungil.
V. Õiguslik hinnang
A. Apellatsioonkaebus
20.
Direktiivi 2003/87 põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni kohaselt töötavad liikmesriigid teatavate ajavahemike, käesolevas asjas ajavahemiku 2008–2012 kohta välja saastekvootide jaotuskavad, niinimetatud siseriiklikud jaotuskavad. Nad esitavad jaotuskavad komisjonile, kes võib need vastavalt direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimesele lausele kolme kuu jooksul tagasi lükata, kui need ei vasta teatavatele kriteeriumitele. Kui komisjon kavasid tagasi ei lükka, on need direktiiviga hõlmatud ettevõtjatele saastekvootide eraldamise aluseks.
21.
Käesolev apellatsioonkaebus puudutab Läti esitatud teise jaotuskava eelnõuga ümberkäimist pärast seda, kui komisjon oli esimese eelnõu tagasi lükanud. Komisjon heidab ette eelkõige seda, et Üldkohus hindas teise jaotuskava kohta käivat vaidlustatud komisjoni otsust samade kriteeriumide alusel kui esimest jaotuskava puudutavat otsust. Seepärast kirjeldan esmalt Üldkohtu praktikat esimese jaotuskava eelnõu kohta vastavalt direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimesele lausele ja seejärel hindan, kas see võib kehtida ka teise jaotuskava eelnõu kohta tehtud otsuse suhtes.
1. Otsus esimese jaotuskava eelnõu kohta
22.
Direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimeses lauses ei ole sõnaselgelt käsitletud sellise olukorra tagajärgi, kui komisjon ei ole kolme kuu jooksul teatanud midagi esitatud jaotuskava kohta.
23.
Esimese esitatud jaotuskavaga seoses leiab Üldkohus aga vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47, tuginedes oma väljakujunenud praktikale, et nimetatud tähtaja jooksul komisjonipoolse tagasilükkamise otsuse puudumisel muutub esitatud jaotuskava lõplikuks ja selle suhtes kehtib õiguspärasuse eeldus, mis võimaldab liikmesriigil kava rakendada.
24.
See tulemus on esmapilgul üllatav. Liidu õiguses on sarnased sätted ette nähtud vaid erandjuhtudel: riigiabi ja ühinemiste kontrolli puhul. Seal on expressis verbis kindlaks määratud, et teada antud meedet, see tähendab riigiabi või ettevõtjate koondumist peetakse komisjoni poolt heakskiidetuks, kui komisjon ei ole ettenähtud tähtaja jooksul teinud otsust. (
7
) Seevastu direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 puudus niisugune sõnaselge norm. Samas ei tulenenud algselt komisjoni riigiabi esialgse uurimise heakskiitmise fiktsioon ka mitte sõnaselgest normist, vaid Euroopa Kohtu praktikast, mis tugines sellise kontrolli kiireloomulisusele. (
8
)
25.
Üldkohtu praktika direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimese lause kohta põhineb komisjoni piiratud kontrollipädevusel jaotuskava puhul (
9
) ja samuti komisjoni kontrolli teostamise aja piiratud kestusel. (
10
)
26.
Et komisjoni pädevusel on direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimese lause kohaselt kitsad piirid, näitab eelkõige see, et tal on sätte sõnastuse kohaselt õigus ainult lükata jaotuskava kolmekuulise tähtaja jooksul tagasi ja et ta võib seejuures tugineda ainult teatavatele kriteeriumitele. Lisaks peab tagasilükkamise otsust artikli 9 lõike 3 kolmanda lause kohaselt põhjendama. Jaotuskava heakskiitmine ei ole seevastu vajalik.
27.
Tähtaja vajalikkus tuleneb direktiivi 2003/87 ajakavast, mida rõhutasid Läti ja Tšehhi Vabariik. Vastavalt sellele esitatakse jaotuskavad komisjonile vähemalt 18 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust (
11
) ja kavasid rakendatakse vähemalt 12 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust saastekvootide eraldamisega. (
12
)
28.
Kui komisjon oma otsustamistähtaega ületab, võib seega karta, et vastav liikmesriik ei saa järgida talle jaotuskava rakendamiseks ettenähtud tähtaega. Juhul kui kava väljatöötamine viibib märgatavalt – nagu käesolevas kohtuasjas –, võib isegi juhtuda, et programmiperiood algab enne, kui on olemas lõplik kava. Selle olukorra kohta puuduvad direktiivis 2003/87 sõnaselged sätted. Teatud juhul võib neid mõista ka selliselt, et liikmesriigi puudutatud tööstusharud ei tohi kuni kava vastuvõtmise ja rakendamiseni kasvuhoonegaase üldse väljutada.
29.
Seega on Üldkohtu praktikas eeldatav fiktsioon, et esimesena esitatud kava on tähtaja möödumisega heaks kiidetud, põhimõtteliselt veenev. Selle üle, kas see ka kehtima saab jääda, ei pea siiski praegu otsustama. Nimelt ei vaidlusta komisjon seda.
2. Teise jaotuskava eelnõu kohta tehtud otsuse õiguslik alus
30.
Komisjon vaidlustab hoopis Üldkohtu tuvastused vaidlustatud kohtuotsuse punktides 52–57, nimelt et Läti edastas uue kava, mida komisjon peab uuesti – nagu esimesena esitatud kava – direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimese lause kohaselt kontrollima.
31.
Üldkohus lähtub Läti ja Tšehhi Vabariigi heakskiidul sellest, et teise, muudetud kava esitamine ei erine üldjoontes esimese kava esitamisest. Seepärast peab direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimeses lauses ette nähtud tähtaeg kehtima mõlema kava esitamisel ühesuguselt.
32.
Komisjon märgib seevastu, et ta tegi direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 teise lause alusel otsuse, mille tegemiseks ei ole tähtaega kindlaks määratud.
33.
Antud sätte sisu ei ole üheselt mõistetav. Selles on sätestatud, et liikmesriik teeb artikli 11 lõike 1 või 2 kohaselt otsuse ainult siis, kui komisjon kavandatavad muudatused heaks kiidab. Nimetatud liikmesriigi otsuste puhul on silmas peetud kava rakendamist.
34.
Direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 teise lause sõnastuse alusel võib eraldi vaadatuna mõelda, et kava saab rakendada ainult juhul, kui – esiteks – kavandatavad muudatused on esitatud, ja – teiseks – kui komisjon need heaks kiidab. Sellisel tõlgendusel aga puudub mõte. Miks peaks iga kava kohustuslikult ja komisjoni heakskiidul muutma selleks, et seda rakendada? Kava, mida ei pea muutma, saab loomulikult kohe rakendada.
35.
Antud sätte tähendus selgub hoopis kontekstist, eelkõige koostoimest direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimese lausega. Tegemist saab olla vaid kavade muutmisega selle sätte tähenduses. Mõeldavad on kaks kohaldamise võimalust: nimelt kavade muutmine, mille komisjon on tagasi lükanud, ja kavade muutmine, mida komisjon ei ole tagasi lükanud.
36.
Viimati nimetatud juhtum on lihtne. On selge, et liikmesriigid ei tohi kavasid, mida komisjon ei ole tagasi lükanud, ilma komisjoni osaluseta muuta. Vastasel juhul võivad nad rikkuda direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimest lauset. Muudatusi tohib seega rakendada vaid pärast seda, kui komisjon on need heaks kiitnud.
37.
Sellisel juhul ei põhjusta tähtaja puudumine direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 teises lauses suuri probleeme, kuna komisjon ja liikmesriik on juba põhimõtteliselt jõudnud kava osas kokkuleppele. Kui vaja, võib liikmesriik esmalt seda rakendada ja võimalikke muudatusi arvestada hiljem täiendavalt, kui komisjon on need heaks kiitnud. Järelikult peaks piisama sellest, kui komisjon viib menetluse läbi asjatu viivitamiseta.
38.
Komisjoni tagasilükatud kava muutmine on hoopis teistsuguse olemusega. See on vajalik selleks, et üle saada komisjoni vastuväidetest. Siin on asi võrreldes algse jaotuskava eelnõu kohta tehtava otsusega samas oluliselt kiireloomulisem: algse kava on komisjon juba tagasi lükanud. Järelikult on keelatud seda ajutiselt rakendada. Ja kava rakendamise alguseni jäänud aeg on ise palju lühem kui esimese kava esitamisel.
39.
Üldkohus kohaldab seega vaidlustatud kohtuotsuse punktides 52–57 direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimeses lauses ette nähtud tähtaega ja kui sellest pole otsuse tegemisel kinni peetud, vastavat tagajärge artikli 9 lõike 3 teise lause kohaselt: iga esitamise puhul, kas siis jaotuskava eelnõu või muudatuste esitamisel, algab tähtaeg uuesti. Kui komisjon ei teata midagi tähtaja jooksul, muutuvad ka muudatused lõplikuks.
40.
Üldkohus ei ole aga vaidlustatud kohtuotsuse punktides 52 ja 53 märganud seda, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimese ja teise lause sõnastuse kohaselt toovad jaotuskava esitamine ja muudatuste esitamine kaasa erinevad õiguslikud tagajärjed. Kava saab komisjon ainult tagasi lükata, muudatuse peab ta aga enne seda, kui muudatust tohib rakendada, heaks kiitma.
41.
Need erinevused õigusnormis põhinevad tähtsal erinevusel jaotuskava esmakordse esitamise ja muudatuste esitamise vahel. See seisneb komisjoni otsuses esimese jaotuskava eelnõu kohta.
42.
Selle otsuse põhjendustes on komisjon oma seisukoha juba teada andnud. Käesolevas asjas nõudis ta eelkõige seda, et ühenduse süsteemis eraldatavate saastekvootide üldkogust tuleb esimeses kavas nimetatud 7,763883 miljonilt tonnilt süsinikdioksiidi ekvivalendilt aastas vähendada 4,480580 miljonile tonnile ja aastas eraldatavat keskmist saastekvootide üldarvu tuleb piirata 3,283303 miljonile tonnile süsinikdioksiidi ekvivalendile.
43.
Komisjon teatas juba oma esimese otsuse artiklis 2 ja artikli 3 lõikes 2, et ta ei esita vastavatele muudatustele vastuväiteid. Seoses teiste kavandatavate muudatustega meenutas ta artikli 3 lõikes 3 siiski seda, et need vajavad eelnevat heakskiitu.
44.
Muudetud kavas oli ette nähtud eraldada peaaegu kahekordne kogus saastekvoote võrreldes sellega, mida komisjon lubatavaks pidas, nimelt keskmiselt 6,253146 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti aastas. Seega ei olnud võimalik eeldada, et komisjon selle jaotuskava ilma pikemata heaks kiidaks.
45.
Vastupidi Üldkohtu seisukohale vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54 ja 55 ei too õiguskindluse arvestamine kaasa teistsugust tulemust. Õiguskindlusega kooskõlas on pigem see, kui järgida komisjoni esimeses otsuses tuvastatut, mida Läti ei vaidlustanud.
46.
Varasema otsusega vastuolus oleva heakskiidu fiktsiooni ei saa õigustada ka teise kava kohta otsuse tegemise kiireloomulisusega. Üldkohus rõhutab küll õigusega vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54 ja 55 liikmesriikide huvi selle vastu, et komisjon teeks otsuse kiiresti. Kui aga liikmesriik loobub esimese tagasilükkava otsuse vaidlustamisest ja seejärel esitab uue jaotuskava eelnõu, mis ei ole ilmselgelt komisjoni otsusega kooskõlas, siis ei saa ta heauskselt oodata, et komisjon kiidab sellise eelnõu vastuväideteta heaks.
47.
Lisaks sellele võib kolmekuuline tähtaeg olenevalt asjaoludest osutuda isegi liiga lühikeseks. Kui liikmesriik ja komisjon ei jõua pika aja jooksul kokkuleppele, võib isegi olla hädavajalik reageerida oluliselt lühemate tähtaegade jooksul.
48.
Näib väga kaheldav, kas komisjon tegutses käesolevas asjas vajaliku kiirusega. Siiski ei saa selle tagajärjena eeldada heakskiitu, mis on vastuolus komisjoni varasema otsusega. Pigem oleks Läti võinud kasutada ELTL artiklis 265 sätestatud tegevusetusehagi, taotledes teatud tingimustel ka esialgse õiguskaitse kohaldamist.
49.
Järelikult on Üldkohtu otsuses tehtud viga osas, milles punktis 60 on tuvastatud, et Läti esitatud teine jaotuskava muutus kolmekuulise tähtaja möödudes lõplikuks.
50.
Vastavalt sellele ei tohtinud Euroopa Kohus selle Läti väitega nõustuda ja vaidlustatud kohtuotsus tuleb tühistada.
B. Hagi Üldkohtus
51.
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teise lause kohaselt võib Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse tühistamise korral teha asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
52.
Nii oleks see kahtlemata juhul, kui Läti oleks oma hagis väitnud, et komisjon on ületanud talle direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 alusel antud pädevust. Euroopa Kohus on juba nimelt Eesti ja Poolaga seoses otsustanud, et komisjonil ei ole pädevust, nagu käesolevas kohtuasjas, kehtestada oma mudelarvutuste alusel saastekvootide maksimumkogust. (
13
) Kuna aga Läti jättis selle väite kasutamata, on ta selle poolest samasuguses olukorras nagu ülejäänud 24 liikmesriiki, kes komisjoni otsuseid oma ajavahemiku 2008–2012 kohta tehtud jaotuskavade suhtes kahtluse alla ei seadnud, kuigi võib eeldada, et ka nendes otsustes olid sarnased õiguslikud vead.
53.
Hagi põhjendamiseks esitas Läti Üldkohtule seevastu neli teist väidet, mille kohaselt on esiteks rikutud EÜ asutamislepingus kindlaks määratud volitusi energiapoliitika valdkonnas, teiseks on rikutud diskrimineerimiskeelu põhimõtet, kolmandaks ei ole arvesse võetud Kyoto protokollist tulenevaid kohustusi ning neljandaks ei ole kinni peetud direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud kolmekuulisest tähtajast.
54.
Mainitud kaalutluste tõttu ei saa neljanda väitega nõustuda. Teisi väiteid ei ole ei Üldkohus ega ka Euroopa Kohus analüüsinud. Minu arvates võib kolmanda väite tagasi lükata, aga esimese ja teise väite puhul ei luba menetlusstaadium asjas otsust teha. Järgnevalt käsitlen seda üksikasjalikult.
1. Esimene väide
55.
Esimeses väites leiab Läti, et komisjoni otsus rikub EÜ asutamislepingu artikli 175 lõike 2 punktis c (nüüd ELTL artikli 192 lõike 2 punkt c) liikmesriikidele jäetud volitusi energiapoliitika valdkonnas. Vastavalt sellele tohib keskkonnapoliitilisi meetmeid, mis mõjutavad oluliselt liikmesriigi valikut erinevate energiaallikate vahel ning tema energiavarustuse üldstruktuuri, võtta nõukogu ühehäälse otsusega pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga. Seevastu on direktiivi 2003/87 õiguslikus aluses, EÜ asutamislepingu artikli 175 lõikes 1 (nüüd ELTL artikli 192 lõige 1) ette nähtud kaasotsustamismenetlus, mis praegu vastab seadusandlikule tavamenetlusele.
56.
Komisjon väidab sellele argumendile õigusega vastu, et tema otsus tugineb ainult direktiivil 2003/87. Läti argumenti tuleb siiski mõista selliselt, et komisjon on direktiivi selliselt tõlgendanud ja kohaldanud, et selle oleks pidanud vastu võtma teise õigusliku aluse kohaselt ja nimelt ELTL artikli 192 lõike 2 punkti c alusel.
57.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab liidu õigusakti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad õigusakti eesmärk ja sisu. Kui meede taotleb kahte eesmärki või see koosneb kahest osast ning üks neist eesmärkidest või osadest on määratletav peamisena, samas kui teine on kõrvalise tähtsusega, peab õigusaktil olema üksainus õiguslik alus, see tähendab peamisest eesmärgist või osast tulenev õiguslik alus. (
14
)
58.
Järelikult ei tohtinud komisjon vaidlustatud komisjoni otsuses direktiivi 2003/87 nii tõlgendada või kohaldada, et direktiivi peamine ülesanne oleks oluliselt mõjutada liikmesriigi valikut erinevate energiaallikate vahel ning tema energiavarustuse üldstruktuuri. Direktiivi õiguslikku alust ei sea seevastu kahtluse alla see, kui direktiiv mõjutaks – isegi kui oluliselt – ainult kõrvalise tähtsusega osa või eesmärki, seega teatud mõttes kõrvaltoimena.
59.
Seda, kas komisjon on vaidlustatud otsuses võtnud aluseks direktiivi 2003/87 tõlgenduse, mis ei ole kooskõlas õigusliku alusega, ei saa otsustada ilma komisjoni teise kaitseargumendita. Komisjon on nimelt seisukohal, et vaidlustatud komisjoni otsus ei mõjuta oluliselt Läti valikut erinevate energiaallikate vahel ning tema energiavarustuse üldstruktuuri.
60.
Selle argumendi analüüsimiseks peaks Euroopa Kohus hindama poolte tegelikke väiteid. Kuna see on Üldkohtu ülesanne, ei võimalda menetlusstaadium selle väite suhtes otsust teha. (
15
)
2. Teine väide
61.
Teises väites leiab Läti seda, et komisjoni hindamismeetod seab halvemasse olukorda väiksema heitekogusega liikmesriigid. Komisjon vaidleb sellele argumendile vastu.
62.
Kuna ka see väide vajab poolte tegelike väidete analüüsimist, ei võimalda menetlusstaadium väite suhtes otsust teha.
3. Kolmas väide
63.
Viimaks tugineb Läti sellele, et ta on täitnud oma Kyoto protokollist tulenevad kohustused. Komisjon nõuab kasvuhoonegaaside heitkoguste ulatuslikumat piiramist. See ei ole Läti arvates kooskõlas direktiivi 2003/87 III lisa punktiga 1, mille kohaselt peab jaotuskava vastama protokollist tulenevatele kohustustele.
64.
Komisjon väidab sellele õigesti vastu, et direktiivi 2003/87 III lisa sisaldab selliseid nõudeid jaotuskavale, mis ületavad protokollis nõutu. Eelkõige on III lisa punktides 2 ja 3 nõutud, et eraldamine toimuks heitekoguste vähendamisel saavutatavate edusammude alusel. Järelikult ei piira vähendamist Kyoto protokollist tulenevad kohustused.
65.
Seega ei ole käesolev väide põhjendatud ja tuleb tagasi lükata.
4. Järeldus
66.
Seega tuleb kohtuasi saata Läti kahe esimese väite kohta otsuse tegemiseks tagasi Üldkohtusse.
VI. Kulud
67.
Kuna kohtuasjad suunatakse tagasi Üldkohtusse, tehakse otsus käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude kohta hiljem. (
16
)
VII. Ettepanek
68.
Eeltoodust tulenevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 22. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas T-369/07: Läti vs. komisjon.
2.
Saata kohtuasi otsuse tegemiseks Läti kahe esimese väite kohta tagasi Euroopa Liidu Üldkohtusse.
3.
Otsus kohtukulude kohta tehakse hiljem.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiiv 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ (ELT L 275, lk 32; ELT eriväljaanne 15/07, lk 631), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. oktoobri 2004. aasta direktiiviga 2004/101/EÜ (ELT L 338, lk 18) muudetud redaktsioonis. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/29/EÜ, millega muudetakse direktiivi 2003/87/EÜ, et täiustada ja laiendada ühenduse kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteemi (ELT L 140, lk 63), kaotas käesolevas asjas analüüsitava menetluse ja andis komisjonile ulatuslikuma pädevuse.
(
3
)	23. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T-178/05: Ühendkuningriik vs. komisjon (EKL 2005, lk II-4807, punkt 55), ja 22. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas T-369/07: Läti vs. komisjon (EKL 2011, lk II-1039, punkt 47), ning 30. aprilli 2007. aasta määrus kohtuasjas T-387/04: EnBW Energie Baden-Württemberg vs. komisjon (EKL 2007, lk II-1195, punkt 115).
(
4
)	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Läti vs. komisjon.
(
5
)	Nõukogu 15. detsembri 1993. aasta otsus 94/69/EÜ Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni sõlmimise kohta (EÜT 1994, L 33, lk 11; ELT eriväljaanne 11/19, lk 167).
(
6
)	Nõukogu 25. aprilli 2002. aasta otsus 2002/358/EÜ, mis käsitleb Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokolli heakskiitmist Euroopa Ühenduse nimel ja sellega võetavate ühiste kohustuste täitmist (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 11/42, lk 24).
(
7
)	Vt nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 4 lõige 6 ja nõukogu 20. jaanuari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 139/2004 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (ELT L 24, lk 1; ELT eriväljaanne 08/03, lk 40), artikli 10 lõige 6.
(
8
)	11. detsembri 1973. aasta otsus kohtuasjas 120/73: Lorenz (EKL 1973, lk 1471, punkt. 4).
(
9
)	Üldkohtu poolt tuvastatud komisjoni kontrollipädevuse piirid leidsid põhimõtteliselt kinnitust 29. märtsi 2012. aasta otsustes kohtuasjas C-504/09 P: komisjon vs. Poola ja kohtuasjas C-505/09 P: komisjon vs. Eesti.
(
10
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 54.
(
11
)	Direktiivi 2003/87 artikli 9 lõige 1.
(
12
)	Direktiivi 2003/87 artikli 11 lõige 2.
(
13
)	Vt eespool 9. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused komisjon vs. Poola, punkt 76 jj, ja komisjon vs. Eesti, punkt 78 jj.
(
14
)	30. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C-36/98: Hispaania vs. nõukogu (EKL 2001, lk I-779, punkt 58 jj), ja 19. juuli 2012. aasta otsus kohtuasjas C-130/10: parlament vs. nõukogu (punkt 42 jj).
(
15
)	Vt 24. mai 2012. aasta otsus kohtuasjas C-196/11 P: Formula One Licensing vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (punkt 57).
(
16
)	13. oktoobri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-463/10 P ja C-475/10 P: Deutsche Post vs. komisjon (EKL 2011, lk I-9639, punkt 83).