62017CJ0556_RES
Kohtuasi C‑556/17
Alekszij Torubarov
versus
Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal
(eelotsusetaotlus, mille on esitanudPécsi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság)
Euroopa Kohtu (suurkoda) 29. juuli 2019. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Ühine varjupaiga- ja täiendava kaitse poliitika – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise menetluse ühised nõuded – Direktiiv 2013/32/EL – Artikli 46 lõige 3 – Täielik ja ex nunc läbivaatamine – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47 – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – Esimese astme kohtu pädevuse ulatus – Muutmise pädevuse puudumine – Pädeva haldusorgani või kohtulaadse ametiasutuse keeldumine järgida selle kohtu otsust
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Direktiiv 2013/32 – Ratione temporis kohaldamisala – Rahvusvahelise kaitse taotlus, mis esitati enne 20. juulit 2015 – Liikmesriigi kohtu poolt direktiivi ülevõtvate riigisiseste õigusnormide kohaldamine sellist taotlust käsitleva poolelioleva menetluse suhtes – Lubatavus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/32, artikli 52 esimene lõik)
(vt punktid 39–46)
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Pagulasseisund või täiendava kaitse seisund – Direktiiv 2011/95 – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Direktiiv 2013/32 – Rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsuse peale esitatud kaebus– Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – Kohustus analüüsida faktilisi ja õiguslikke asjaolusid – Ulatus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/95 ja direktiiv 2013/32, artikli 46 lõiked 1 ja 3)
(vt punktid 51–53)
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Direktiiv 2013/32 – Rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsuse peale esitatud kaebus – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – Esialgse otsuse tühistamine– Pädeva riigisisese organi või asutuse keeldumine järgida selle kohtu otsust, kuhu pöörduti – Kõnealuse kohtu kohustus muuta rahuldamata jätmise otsust – Sellist muutmist keelavate riigisiseste õigusnormide kohaldamata jätmine
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/95, artiklid 13, 14, 18 ja 19 ning direktiiv 2013/32, artikli 46 lõige 3)
(vt punktid 54–59, 64–66, 69, 72–78 ja resolutsioon)
Kokkuvõte
Euroopa Kohtu suurkoda tõlgendas 29. juuli 2019. aasta kohtuotsuses Torubarov (C‑556/17) direktiivi 2013/32 (
1
) sätet, milles on määratletud ulatus, mis on õigusel tõhusale õiguskaitsevahendile, mis peab olema tagatud rahvusvahelise kaitse (pagulasseisund või täiendava kaitse seisund) taotlejatele eeskätt seoses otsustega, millega jäetakse nende taotlus rahuldamata (
2
). Euroopa Kohus otsustas, et kui kohus on pärast rahvusvahelise kaitse taotleja poolt esitatud kõigi asjakohaste faktiliste ja õiguslike asjaolude täielikku ja ex nunc läbivaatamist tuvastanud, et direktiivis 2011/95/EL (
3
) sätestatud kriteeriumide alusel tuleb sellele taotlejale kõnealune kaitse anda põhjusel, millele ta oma taotluse põhistamiseks tugineb, kuid haldusorgan või kohtulaadne ametiasutus teeb hiljem vastupidise otsuse, ilma et ta tõendaks sellega seoses, et on ilmnenud uued asjaolud, mis õigustavad taotleja rahvusvahelise kaitse vajaduste uuesti hindamist, peab kohus muutma viimati nimetatud otsust, mis ei ole kooskõlas tema eelneva lahendiga, ja asendama selle omaenda otsusega rahvusvahelise kaitse taotluse kohta, jättes vajadusel kohaldamata riigisisesed õigusnormid, mis keelavad tal seda teha.
Käesoleval juhul esitas Vene kodanik, kelle suhtes oli algatatud tema päritoluriigis kriminaalmenetlus ja kes oli esitanud Ungaris rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendusel, et ta kardab Venemaal tagakiusamist oma poliitiliste vaadete tõttu või seal suure kahju saamist, eelotsusetaotluse esitanud kohtule kolmandat korda samas asjas kaebuse. Nimelt jättis tema taotluse läbivaatamise eest vastutav Ungari ametiasutus selle kolm korda rahuldamata vaatamata sellele, et eelotsusetaotluse esitanud kohus oli tühistanud tema rahuldamata jätmise otsused ning et see kohus oli huvitatud isiku esitatud teise kaebuse menetluses pärast toimiku kõigi dokumentide hindamist sedastanud, et tema rahvusvahelise kaitse taotlus on põhjendatud. Neil asjaoludel palus huvitatud isik oma kolmandas kaebuses eelotsusetaotluse esitanud kohtul asendada vaidlusalused otsused omaenda otsusega rahvusvahelise kaitse kohta, mis tuleb talle anda. Ent 2015. aastal kehtestatud massiimmigratsiooni ohjamist käsitleva seadusega kaotati kohtute õigus muuta rahvusvahelise kaitse andmist käsitlevaid haldusotsuseid.
Tuginedes kohtuotsusele Alheto (
4
), märkis Euroopa Kohus kõigepealt, et direktiivi 2013/32 eesmärk ei ole ühtlustada menetlusnorme, mida liikmesriikides tuleb kohaldada rahvusvahelise kaitse taotluse kohta uue otsuse tegemisel olukorras, kus on tühistatud esialgne haldusotsus, millega selline taotlus jäeti rahuldamata. Direktiivi eesmärgist tagada selliste taotluste võimalikult kiire menetlemine, kohustusest tagada direktiivi nimetatud sätte soovitav toime ja Euroopa Liidu inimõiguste harta artiklist 47 tulenevast vajadusest tagada õiguskaitsevahendi tõhusus tuleneb siiski, et iga liikmesriik peab korraldama oma riigisisese õiguse nii, et pärast esialgse otsuse tühistamist – kui asi saadetakse tagasi kohtulaadsele ametiasutusele või haldusorganile – tehakse kiiresti uus otsus, mis on kooskõlas tühistamisotsuses sisalduva hinnanguga.
Euroopa Kohus rõhutas eeskätt, et kui liidu seadusandja nägi ette, et rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale esitatud kaebuse lahendamiseks pädev kohus peab vajaduse korral läbi vaatama taotleja „rahvusvahelise kaitse vajadused“, soovis ta anda sellele kohtule olukorras, kus viimane leiab, et talle on teada kõik selleks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud, pädevuse teha nende asjaolude täieliku ja ex nunc, see tähendab ammendava ja ajakohastatud läbivaatamise tulemusel siduv otsus küsimuses, kas asjaomane taotleja vastab direktiivis 2011/95 rahvusvahelise kaitse andmiseks ette nähtud tingimustele. Kui see kohus jõuab sellises olukorras veendumusele, et rahvusvahelise kaitse taotlus tuleb rahuldada, ja ta tühistab pädeva organi või ametiasutuse otsuse, millega see taotlus jäeti rahuldamata, ning saadab asja organile või asutusele tagasi, siis ei ole asjaomasel organil või ametiasutusel enam kaalutlusõigust selle üle otsustamisel, kas anda taotletud kaitse samade põhjuste alusel, mis esitati kohtule, kui just ei ilmne faktilisi või õiguslikke asjaolusid, mis objektiivselt tingivad uue ajakohastatud hindamise vajaduse.
Riigisisesed õigusnormid, mis tingivad sellise olukorra, kus liikmesriigi kohtul ei ole mingeid vahendeid selleks, et sundida oma lahendit järgima, võivad seega jätta rahvusvahelise kaitse taotleja tegelikult ilma tõhusast õiguskaitsevahendist, sest temaga seoses tehtud jõustunud ja siduv kohtuotsus võib jääda toimetuks.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60).
(
2
)	Artikli 46 lõige 3.
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9).
(
4
)	25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584).