62023CJ0352
EUROOPA KOHTU OTSUS (üheksas koda)
12. september 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Varjupaiga- ja sisserändepoliitika – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Kohaldamisala – Artiklid 1, 4 ja 7 – Direktiiv 2011/95/EL – Kohaldamisala – Artiklid 2 ja 3 – Riigisisene kaitse humanitaarsetel põhjustel – Direktiiv 2008/115/EÜ – Artikkel 14 – Väljasaatmise võimatus – Kinnitus – Ebaseaduslikult riigis viibiva kolmanda riigi kodaniku õigused väljasaatmise edasilükkamise korral – Direktiiv 2013/33/EL – Kohaldamisala – Materiaalsed vastuvõtutingimused
Kohtuasjas C‑352/23 [Changu] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Administrativen sad Sofia-gradi (Sofia linna halduskohus, Bulgaaria) 29. mai 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 7. juunil 2023, menetluses
LF
versus
Zamestnik-predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite,
EUROOPA KOHUS (üheksas koda),
koosseisus: koja president O. Spineanu‑Matei, neljanda koja president C. Lycourgos (ettekandja) üheksanda koja kohtuniku ülesannetes ja kohtunik S. Rodin,
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
LF, esindajad: advokati V. B. Ilareva, M. R. Miteva, V. V. Petkov ja K. Stoyanov,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Azéma, J. Hottiaux, A. Katsimerou ja E. Rousseva,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 1, 4 ja 7, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9), artikli 2 punkti h ja artiklit 3, samuti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98; parandus ELT 2019, L 240, lk 17) artikli 14 lõiget 2.
2
Taotlus on esitatud seoses kohtuvaidluses LFi ja Darzhavna agentsia za bezhantsite (riiklik pagulasamet, Bulgaaria; edaspidi „pagulasamet“) vahel otsuse üle, millega keelduti talle pagulasseisundi ning „humanitaarse seisundi“ andmisest.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2008/115
3
Direktiivi 2008/115 põhjendus 12 on sõnastatud järgmiselt:
„Tuleks lahendada selliste kolmandate riikide kodanike olukord, kes viibivad riigis ebaseaduslikult, kuid keda ei saa veel välja saata. Siseriikliku õiguse kohaselt tuleks määratleda nende toimetulekut tagavad tingimused. Sellistele isikutele tuleks anda kirjalikud kinnitused, et neil oleks halduskontrolli puhul võimalik tõestada oma eriolukorda. Liikmesriikidele peaks jääma valikuvabadus seoses kirjaliku kinnituse vormi ja formaadiga ning neil peaks olema lubatud lisada see käesoleva direktiivi kohaselt vastu võetud tagasisaatmisega seotud otsustele.“
4
Direktiivi artikli 2 lõikes 2 on ette nähtud:
„Liikmesriigid võivad otsustada mitte kohalda käesolevat direktiivi kolmandate riikide kodanike suhtes:
a)
kelle suhtes rakendatakse sissesõidukeeldu vastavalt [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad) (ELT 2006, L 105, lk 1),] artiklile 13 või kelle pädevad asutused on tabanud või kinni pidanud seoses liikmesriigi maismaa‑, mere‑ või õhuvälispiiri ebaseadusliku ületamisega ning kes ei ole hiljem saanud luba või õigust kõnealuses liikmesriigis viibimiseks;
b)
kelle suhtes rakendatakse tagasisaatmist kriminaalkaristusena või kriminaalkaristuse tagajärjena vastavalt siseriiklikule õigusele või kelle suhtes rakendatakse väljaandmismenetlust.“
5
Direktiivi artikli 6 lõikes 4 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad igal ajal otsustada väljastada nende territooriumil ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule kaastundlikel, humanitaar‑ või muudel põhjustel sõltumatu elamisloa või muu loa riigis viibida. Sellisel juhul tagasisaatmisotsust ei väljastata. Kui tagasisaatmisotsus on juba väljastatud, siis see tunnistatakse kehtetuks või peatatakse elamisloa või mõne muu riigisviibimist lubava loa kehtivusajaks.“
6
Sama direktiivi artikli 8 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagasisaatmisotsuse täitmiseks juhul, kui artikli 7 lõike 4 kohast tähtaega vabatahtlikuks lahkumiseks ei ole määratud või kui tagasipöördumiskohustust ei ole artikli 7 kohaselt vabatahtlikuks lahkumiseks määratud tähtaja jooksul täidetud.
2.   Kui liikmesriik on määranud artikli 7 kohase tähtaja vabatahtlikuks lahkumiseks, võib tagasisaatmisotsuse täita üksnes pärast kõnealuse tähtaja lõppu, kui selle tähtaja jooksul ei ilmne artikli 7 lõikes 4 osutatud ohtu.“
7
Direktiivi 2008/115 artikli 9 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid lükkavad väljasaatmise edasi, kui:
a)
see oleks vastuolus mittetagasisaatmise põhimõttega või
b)
kui artikli 13 lõike 2 kohaselt on tehtud peatava mõjuga korraldus.
2.   Liikmesriigid võivad väljasaatmise sobiva ajavahemiku võrra edasi lükata, võttes arvesse iga üksikjuhtumi konkreetseid asjaolusid. Liikmesriigid võtavad eelkõige arvesse:
a)
kolmanda riigi kodaniku füüsilist või vaimset seisundit;
b)
tehnilisi põhjuseid, nagu transpordivõimaluste puudumine või väljasaatmise ebaõnnestumine, kui väljasaadetavat ei ole võimalik kindlaks teha.“.
8
Kõnealuse direktiivi artiklis 14 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad (välja arvatud artiklitega 16 ja 17 hõlmatud olukorra puhul), et artikli 7 kohaselt vabatahtlikuks lahkumiseks võimaldatud tähtaja jooksul ja tähtaegade jooksul, millal väljasaatmine on artikli 9 kohaselt edasi lükatud, võetakse kolmanda riigi kodanike suhtes võimaluste piires arvesse järgmisi põhimõtteid:
a)
säilitatakse perekonna ühtsus nende territooriumil asuvate pereliikmetega;
b)
võimaldatakse esmaabi ja haiguste põhiravi;
c)
alaealistele tagatakse juurdepääs põhiharidussüsteemile olenevalt nende riigisviibimise kestusest;
d)
võetakse arvesse haavatavate isikute erivajadusi.
2.   Liikmesriigid annavad lõikes 1 osutatud isikutele siseriiklike õigusaktide kohaselt kirjaliku kinnituse, et vabatahtliku lahkumise tähtaega on pikendatud vastavalt artikli 7 lõikele 2 või et tagasisaatmisotsust ei viida ajutiselt täide.“
Direktiiv 2011/95
9
Direktiivi 2011/95 põhjendustes 14 ja 15 on märgitud:
„(14)
Liikmesriikidel peaksid olema volitused kehtestada või säilitada liikmesriigilt rahvusvahelist kaitset taotlevatele kolmandate riikide kodanikele ja kodakondsuseta isikutele käesolevas direktiivis kehtestatud nõuetest soodsamaid sätteid, kui sellise taotluse aluseks leitakse olevat asjaolu, et asjaomane isik on kas pagulane [28. juuli 1951. aasta Genfi pagulasseisundi konventsiooni, mida on täiendatud 31. jaanuari 1967. aasta New Yorgi protokolliga] artikli 1 punkti A tähenduses või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastav isik.
(15)
Need kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud, kellel lubatakse jääda liikmesriikide territooriumile põhjustel, mis ei tulene vajadusest rahvusvahelise kaitse järele, vaid kaastundest lähtuvalt või humanitaarsetel kaalutlustel, jäävad väljapoole käesoleva direktiivi reguleerimisala.“
10
Selle direktiivi artikli 2 punktis h on mõiste „rahvusvahelise kaitse taotlus“ direktiivi tähenduses määratletud kui „kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku selline taotlus kaitse saamiseks liikmesriigilt, mida võib käsitada pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi taotlemisena, kusjuures ei taotleta sõnaselgelt väljapoole käesoleva direktiivi reguleerimisala jäävat muud liiki kaitset, mida saab taotleda eraldi“.
11
Sama direktiivi artiklis 3 on ette nähtud:
„Liikmesriigid võivad kehtestada või säilitada soodsamaid norme, et otsustada, kes kvalifitseerub pagulaseks või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavaks isikuks, ning et määrata kindlaks rahvusvahelise kaitse sisu, kui need normid on kooskõlas käesoleva direktiiviga.“
Direktiiv 2013/32/EL
12
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60) artikli 2 punktid f ja q on sõnastatud nii:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
f)
„menetlev ametiasutus“ – liikmesriigi kohtulaadne ametiasutus või haldusorgan, kes vastutab rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest ning on pädev võtma sellistes juhtumites vastu esimese astme otsuseid;
[…]
q)
„korduv taotlus“ – täiendav rahvusvahelise kaitse taotlus, mis esitatakse pärast eelmise taotluse kohta lõpliku otsuse tegemist, sealhulgas juhud, mil taotleja on oma taotluse selgesõnaliselt tagasi võtnud, ja juhud, mil menetlev ametiasutus on taotluse pärast selle artikli 28 lõike 1 kohast kaudset tagasivõtmist tagasi lükanud.“
13
Selle direktiivi artikli 9 lõikes 1 on sätestatud:
„Taotlejal lubatakse jääda liikmesriiki üksnes menetluse eesmärgil seni, kuni menetlev ametiasutus on vastu võtnud otsuse vastavalt III peatükis sätestatud esimese astme menetlusele. Kõnealune õigus riiki jääda ei anna õigust saada elamisluba.“
14
Selle direktiivi artikli 41 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad teha erandi õigusest jääda liikmesriigi territooriumile, kui isik:
a)
on esitanud esimese korduva taotluse, mida vastavalt artikli 40 lõikele 5 uuesti läbi ei vaadata, üksnes eesmärgiga lükata edasi või nurjata tema vältimatut tagasisaatmist käsitleva otsuse täideviimist, või
b)
esitab teise taotluse pärast seda, kui on tehtud lõplik otsus pidada esimest korduvat taotlust vastuvõetamatuks kooskõlas artikli 40 lõikega 5, või pärast seda, kui on tehtud lõplik otsus lükata see taotlus tagasi, sest see osutus põhjendamatuks[.]
Liikmesriigid võivad sellise erandi teha üksnes juhul, kui menetlev ametiasutus leiab, et tagasisaatmisotsusega ei kaasne otsene ega kaudne tagasi‑ või väljasaatmine, millega rikutakse asjaomase liikmesriigi rahvusvahelisest ja liidu õigusest tulenevaid kohustusi.“
15
Sama direktiivi artikli 46 lõigetes 5 ja 6 on ette nähtud:
„5.   Ilma et see piiraks lõike 6 kohaldamist, [lubavad liikmesriigid taotlejatel jääda oma territooriumile kuni selle tähtaja lõppemiseni, mis on ette nähtud selleks, et kasutada oma õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, ja kui seda õigust on kasutatud ette nähtud tähtaja jooksul, siis] õiguskaitsevahendi üle otsuse tegemiseni.
6.   Kui on tegemist otsusega:
a)
pidada taotlust selgelt põhjendamatuks vastavalt artikli 32 lõikele 2 või põhjendamatuks pärast läbivaatamist vastavalt artikli 31 lõikele 8, välja arvatud juhtudel, kui need otsused põhinevad artikli 31 lõike 8 punktis h osutatud asjaoludel;
[…]
on kohtu pädevuses asjaomase taotleja taotlusel või omal algatusel otsustada, kas taotleja võib jääda liikmesriigi territooriumile, kui otsuse tulemuseks on võtta taotlejalt ära õigus jääda liikmesriiki ning kui õigust jääda õiguskaitsevahendi üle otsuse tegemiseni liikmesriiki ei ole siseriiklikus õiguses selliste juhtumite puhul ette nähtud.“ [täpsustatud sõnastus]
Direktiiv 2013/33
16
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (ELT 2013, L 180, lk 96), artikli 20 lõigetes 1 ja 5 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võivad materiaalseid vastuvõtutingimusi kitsendada või erakorralistel ja nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel tühistada, kui taotleja
[…]
c)
on esitanud korduva taotluse, nagu see on määratletud direktiivi [2013/32] artikli 2 punktis q.
[…]
5.   Otsused materiaalsete vastuvõtutingimuste kitsendamise või tühistamise kohta või käesoleva artikli lõigetes 1, 2, 3 ja 4 osutatud karistuste kohta tehakse iga juhtumi puhul eraldi, objektiivselt ja erapooletult ning neid põhjendatakse. Neid tehakse asjaomase isiku eriolukorda arvesse võttes, eriti artikliga 21 hõlmatud isikute puhul, pidades kinni proportsionaalsuse põhimõttest. Liikmesriigid tagavad igal juhul juurdepääsu vältimatu abi teenustele kooskõlas artikliga 19 ning tagavad kõikidele taotlejatele inimväärse elatustaseme“.
Bulgaaria õigus
Varjupaiga‑ ja pagulasseadus
17
Varjupaiga‑ ja pagulasseaduse (Zakon za ubezhichteto i bezhantsite, edaspidi „ZUB“) artikli 8 lõikes 1 on sätestatud:
„Pagulasseisund Bulgaaria Vabariigis antakse välismaalasele, kes põhjendatud kartuse tõttu rassilise, usulise, rahvusel, poliitilistel vaadetel või teatavasse sotsiaalsesse gruppi kuulumisel põhineva tagakiusamise ees viibib väljaspool oma päritoluriiki ja nende põhjuste tõttu ei saa või ei taha nimetatud riigi kaitset või sinna tagasi pöörduda.“
18
Selle seaduse artiklis 9 on ette nähtud:
„1.   Humanitaarne seisund antakse välismaalasele, kes ei vasta pagulasseisundi andmise tingimustele ja kes ei saa või ei soovi saada oma päritoluriigi kaitset, sest teda võib ähvardada reaalne oht kannatada tõsist kahju, näiteks:
1)
surmanuhtlus või hukkamine või
2)
piinamine, ebainimlik või alandav karistamine või kohtlemine või
3)
tõsine oht tsiviilisiku elule või puutumatusele rahvusvahelise või riigisisese relvastatud konflikti raames toime pandud valimatu vägivalla tõttu.
[…]
8.   Humanitaarse seisundi võib anda ka muudel humanitaarsetel põhjustel ning ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti täitevkomitee järeldustes nimetatud põhjustel.“
Välismaalaste seadus
19
Bulgaaria Vabariigi välismaalaste seaduse (Zakon za chuzhdentsite v Republika Bulgaria, edaspidi „ZChRB“) artiklis 44b on sätestatud:
„1.   Kui välismaalase väljasaatmine või viivitamatu tagasipöördumine ei ole võimalik või kui nende meetmete täitmist tuleb õiguslikel või tehnilistel põhjustel edasi lükata, peatab haldussunnimeetme võtnud asutus selle täitmise seniks, kuni on kõrvaldatud takistused meetme täitmisele pööramisel.
2.   Kui [ZUBs] sätestatud ajutise kaitse tähtaja möödumisel ei ole välismaalase väljasaatmine või tema tagasipöördumine võimalik või kui nende meetmete täitmist tuleb tervislikel või humanitaarsetel põhjustel edasi lükata, peatab haldussunnimeetme võtnud asutus selle täitmise seniks, kuni on kõrvaldatud takistused meetme täitmisele pööramisel.“
20
ZChRB lisasätete lõike 1 punkti 16 kohaselt esinevad „humanitaarsed põhjused“, kui välismaalase Bulgaaria Vabariigi territooriumile mittelubamine või tema sealt lahkumine kujutaks endast tõsist ohtu tema tervisele või elule objektiivsete asjaolude tõttu või ka tema perekonna terviklikkusele või kui perekonna või lapse parimad huvid nõuavad, et ta lubataks riigi territooriumile või jääks sinna.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
21
LF on täisealine kolmanda riigi kodanik, kes elab Bulgaarias alates 1996. aastast. Ta esitas edutult mitu rahvusvahelise kaitse taotlust ja tema suhtes on tehtud mitu tagasisaatmisotsust, mida ei ole kunagi täide viidud.
22
LF esitas 13. aprillil 2021 üheteistkümnenda rahvusvahelise kaitse taotluse, väites muu hulgas, et ta on veetnud suure osa oma elust Bulgaarias ning et õigusliku lünga tõttu, mis on seotud tema Bulgaarias viibimisega, ei ole tal olnud võimalik saada ravikindlustust ega käia tervisekontrollis. Ta märkis ka, et tema eriti halvenenud tervislik seisund takistas tal normaalselt reisida ning et pikad reisid võivad tema elu ohtu seada.
23
Bulgaaria menetlev ametiasutus, pagulasamet, lükkas 29. aprilli 2021. aasta otsusega LFi taotluse tagasi. Ta otsustas, et LFi tagasipöördumise päritoluriiki tagavad riiklik pädev tagasisaatmisasutus või Rahvusvaheline Migratsiooniorganisatsioon.
24
See otsus tühistati 25. novembri 2021. aasta jõustunud kohtuotsusega ühelt poolt seetõttu, et LF tugines enda suhtes kohaldunud tagasi‑ ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttele, lähtudes sellest, et pikad reisid ohustavad tema elu, ning teiselt poolt seetõttu, et selle põhimõtte rikkumine on ZUB artikli 9 lõike 1 punktis 2 ette nähtud humanitaarse seisundi andmise põhjus.
25
Pärast kõnealuse otsuse tühistamist registreeriti LFi rahvusvahelise kaitse taotlus 30. detsembril 2021. LF väljendas soovi, et teda majutataks pagulasameti esmase vastuvõtu keskuses, sest ta ei olnud võimeline enda elutähtsaid põhivajadusi rahuldama.
26
Pagulasamet tegi 10. augustil 2022 vaidlustatud otsuse, millega ta keeldus andmast LFile pagulasseisundit ja humanitaarset seisundit.
27
See asutus leidis, et põhjused, millele LF tugines, ei anna ühelt poolt alust põhjendatud kartuseks tagakiusamise ees või tõsise kahju kannatamise reaalseks ohuks ZUB artikli 8 lõike 1 ja artikli 9 lõike 1 tähenduses, ning teiselt poolt ei saa need olla humanitaarse seisundi saamise põhjuseks sama seaduse artikli 9 lõike 8 nimetatud alustel. Peale selle märkis pagulasamet, et tõik, et LFi on mitu korda kriminaalkorras süüdi mõistetud, annab tunnistust sellest, et ta ei ole Bulgaaria ühiskonda lõimunud, ja tõendab tema retsidiivset käitumist. Viimasena leidis see asutus, et LFi pikaajaline viibimine Bulgaarias ja võimatus pöörduda tagasi oma päritoluriiki ei kujuta endast ZUBst tulenevat kaitse alust, vaid niisugustel põhjustel võib esitada üksnes haldusasutuse antava kaitse seisundi taotluse ZChRB alusel.
28
LF esitas selle otsuse peale kaebuse Administrativen sad Sofia-gradile (Sofia linna halduskohus, Bulgaaria), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
29
Esimesena leiab nimetatud kohus, et LFi puhul ei ole täidetud tingimused, et saada ZUB artikli 8 lõike 1 alusel pagulasseisund või saada sama seaduse artikli 9 lõike 1 alusel humanitaarne seisund. Samas, võttes arvesse, et LF viibis Bulgaarias märkimisväärselt kaua ehk üle 26 aasta – mille jooksul tal ei olnud ühtegi isikut tõendavat dokumenti ja talt võeti direktiivi 2008/115 artiklit 14 rikkudes sageli ära inimväärse elatustaseme jaoks vajalikud tagatised –, leiab see kohus, et LFi olukord on võrreldav olukordadega, mis on kõne all 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218) ning 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses Ibrahim jt (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219), samuti Euroopa Inimõiguste Kohtu 21. jaanuari 2011. aasta otsuses M.S.S. vs. Belgia ja Kreeka (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609).
30
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib täpsemalt, et Bulgaaria ametiasutused ei ole täitnud direktiivi 2008/115 artiklist 8 tulenevat kohustust saata LF välja võimalikult kiiresti.
31
See kohus soovib teada, kas – juhul, kui puudub ZChRB säte, mis võimaldaks anda LFile elamisloa humanitaarsetel põhjustel ja kuivõrd liikmesriigid ei ole kohustatud sellist sätet direktiivi 2008/115 artikli 6 lõike 4 alusel kehtestama –, kuulub asjaolu, et Bulgaaria ametiasutused ei ole LFi konkreetset olukorda tunnustanud ning eeldusel, et see kujutab endast harta artiklite 1, 4 ja 7 rikkumist, „kaalukate humanitaarsete põhjuste“ hulka, mille alusel on põhjendatud tõlgendada ZUB artikli 9 lõiget 8 kooskõlas direktiivi 2011/95 põhjendusega 15 ja artikli 2 punktiga h.
32
Jaatava vastuse korral soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus veel teada, kas ZUB artikli 9 lõike 8 alusel tuleks anda täiendav kaitse direktiivi 2011/95 tähenduses või õigus viibida riigis humanitaarsetel põhjustel direktiivi 2008/115 artikli 6 lõike 4 tähenduses.
33
Teisena rõhutab see kohus, et ükski ZChRB säte ei näe ette LFi õigust saada oma olukorra kohta kirjalik kinnitus – vastupidi direktiivi 2008/115 põhjenduses 12 ja artikli 14 lõikes 2 sätestatule.
34
Käesoleval juhul piirdus ZChRB ja direktiivi 2008/115 kohaldamine LFi suhtes kahe, 26. septembri 2005. aasta ja 9. augusti 2017. aasta tagasisaatmisotsuse vastuvõtmisega, mida ei ole täide viidud. Miski ei viitavat sellele, et nende otsuste täitmata jätmine on seletatav takistustega nende täitmisel või tervislike või humanitaarsete põhjustega.
35
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et direktiivis 2008/115 ei ole kindlaks määratud tagajärgi, et mis saab siis, kui väljasaatmisotsuse täitmine rikub kolmanda riigi kodaniku õigust eraelu puutumatusele. Järelikult ei saa kõnealuse direktiivi artikli 14 lõike 2 rikkumine – arvestades selle põhjendust 12 – seetõttu, et sama direktiivi artikli 6 lõike 4 alusel ei ole võetud vastu riigisisest humanitaarset sätet, tuua kaasa seda, et liikmesriigile pannakse kohustus anda kolmanda riigi kodanikule riigis elamise õigus.
36
Kolmandana leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ainult ZUB artikli 9 lõige 8 reguleerib kolmanda riigi kodanikule humanitaarsetel põhjustel elamisloa andmist. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on siiski kahtlusi, kuidas tõlgendada seda sätet liidu õiguse seisukohast, sest Bulgaaria seadusandja oli ekslikult seisukohal, et elamisloa andmist „humanitaarsetel põhjustel“ peab reguleerima ZUB, mille peamine eesmärk oli võtta Bulgaaria õigusesse üle direktiiv 2011/95.
37
Nimelt leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt, et kuigi Bulgaaria õiguses on täiendav kaitse tähistatud ühtlasi ka väljendiga „humanitaarne seisund“, ei tundu ZUB artikli 9 lõikes 8 nimetatud „humanitaarsed põhjused“ olevat asjakohased hindamaks, kas anda täiendav kaitse, nagu see on sätestatud direktiivi 2011/95 artiklis 15 ja ZUB artikli 9 lõikes 1. Teiselt poolt ei kuulu kõnealuse direktiivi põhjenduse 12 ja artikli 2 punkti h kohaselt elamisloa andmine niisugustel humanitaarsetel kaalutlustel selle direktiivi kohaldamisalasse.
38
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et LFi olukorra puhul on vaja tõlgendada laialt ainsat riigisiseses õiguses olemasolevat võimalust „humanitaarse sätte“ kohaldamiseks kooskõlas harta artiklites 1, 4 ja 7 nimetatud põhiõigustega.
39
Kui ZUB artikli 9 lõiget 8 tõlgendada nii, et see ei kuulu direktiivi 2011/95 kohaldamisalasse, saaks LFi õiguslikku olukorda hinnata mitte tema võimaliku tagasipöördumise seisukohast tema päritoluriiki, vaid tema olukorra alusel Bulgaarias, võttes sealhulgas arvesse tema selles liikmesriigis viibimise kestust ja tema põhiõiguste austamise vajadust.
40
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on seega tekkinud küsimus, kas vaatamata direktiivi 2011/95 artiklis 3 sisalduvale reservatsioonile, mis käsitleb soodsamate normide kehtestamist liikmesriikide poolt, võimaldab selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkt h anda kaitse – mis ei ole seotud selle direktiivi laadi ja põhjendustega – „kaalukatel humanitaarsetel kaalutlustel“ kolmanda riigi kodanikule, kes, nagu LF, on elanud liikmesriigis kauem kui 26 aastat, ilma et tal oleks võimalik saada elamisluba „humanitaarsetel põhjustel“.
41
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on õigustega inimväärikuse austamisele, elule, isikupuutumatusele ja tervisele, mis on sätestatud vastavalt harta artiklites 1, 2, 3 ja 35, ning harta artiklis 4 sätestatud ebainimliku või alandava kohtlemise keeluga vastuolus see, kui niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, jäetakse ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kelle väljasaatmine on tema kaebuse läbivaatamise tõttu faktiliselt peatatud, ilma võimalusest rahuldada oma kõige esmasemaid vajadusi.
42
Neil asjaoludel otsustas Administrativen sad Sofia-grad (Sofia linna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 2011/95 põhjendust 15, artikli 2 punkti h ja artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et need lubavad liikmesriigil kehtestada riigisiseseid nõudeid rahvusvahelise kaitse andmiseks kaastundest lähtuvalt või humanitaarsetel kaalutlustel, mis ei ole seotud selle direktiivi loogika ja mõttega vastavalt direktiivi 2011/95 põhjendusele 15 ja artikli 2 punktile h (muud liiki kaitse), või peab ka sellisel juhul riigisiseses õiguses ette nähtud võimalus anda kaitset „humanitaarsetel põhjustel“ vastavalt sama direktiivi artiklile 3 olema kooskõlas rahvusvahelise kaitse normidega?
2.
Kas direktiivi 2008/115 põhjendus 12 ja artikli 14 lõige 2 koostoimes harta artiklitega 1 ja 4 kohustavad liikmesriiki väljastama kolmandate riikide kodanikele kirjaliku kinnituse selle kohta, et nad viibivad riigis ebaseaduslikult, kuid neid ei saa veel tagasi saata?
3.
Kas niisuguses riigisiseses õiguslikus raamistikus, mille ainus säte, mis reguleerib kolmanda riigi kodaniku staatust „humanitaarsetel põhjustel“, sisaldub ZUB artikli 9 lõikes 8, on selle riigisisese sätte tõlgendus, mis ei ole seotud direktiivi 2011/95 olemuse ja põhjendustega, kooskõlas direktiivi 2011/95 põhjendusega 15 ning artikli 2 punktiga h ja artikliga 3?
4.
Kas tulenevalt harta artiklitest 1, 4 ja 7 on direktiivi 2011/95 kohaldamisel nõutav kontrollida, kas kolmanda riigi kodaniku pikaajaline viibimine liikmesriigis ilma seadustatud staatuseta kujutab endast iseseisvat rahvusvahelise kaitse andmise alust, mis põhineb „kaalukatel humanitaarsetel põhjustel“?
5.
Kas liikmesriigi positiivne kohustus tagada harta artiklite 1 ja 4 järgimine võimaldab riigisisest meedet, nimelt ZUB artikli 9 lõiget 8 […] tõlgendada laialt, minnes kaugemale direktiivis 2011/95 ette nähtud rahvusvahelise kaitse loogikast ja normidest, ning kas seda tuleb tõlgendada ainult harta [neis] artiklites […] sätestatud absoluutsete põhiõiguste tagamist silmas pidades?
6.
Kas [põhikohtuasja] kaebaja [olukorras olevale] kolmanda riigi kodanikule […] ZUB artikli 9 lõike 8 alusel kaitse andmata jätmine võib viia selleni, et liikmesriik ei täida oma kohustusi, mis tulenevad harta artiklitest 1, 4 ja 7?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene, kolmas ja viies küsimus
43
Esimese, kolmanda ja viienda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2011/95 artikli 2 punkti h koostoimes selle direktiivi põhjendusega 15 ja artikliga 3 ning harta artiklitega 1 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik annab kolmanda riigi kodanikule riigis elamise õiguse humanitaarsetel põhjustel, millel ei ole mingit seost kõnealuses direktiivis silmas peetud rahvusvahelise kaitse laadi, aluste ja eesmärkidega.
44
Esiteks tuleb meelde tuletada, et vastavalt direktiivi 2011/95 artiklile 3 koostoimes selle põhjendusega 14 võivad liikmesriigid kehtestada või säilitada normid, millega pehmendatakse tingimusi, mis kehtivad kolmanda riigi kodanikule või kodakondsuseta isikule pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi andmise suhtes, tingimusel et need normid on direktiiviga kooskõlas. Järelikult ei tohi need normid kahjustada nimetatud direktiivi üldist ülesehitust ega eesmärke. Täpsemalt on keelatud normid, mille kohaselt võib pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi anda kolmandate riikide kodanikele või kodakondsuseta isikutele, kes on olukorras, millel ei ole mingit seost rahvusvahelise kaitse loogikaga (vt selle kohta 9. novembri 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (perekonna ühtsuse säilitamine) (C‑91/20, EU:C:2021:898, punktid 39 ja 40).
45
Nii on Euroopa Kohus juba otsustanud seoses nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (ELT 2004, L 304, lk 12; ELT eriväljaanne 19/07, lk 96) artikliga 3 – mille sõnastus oli identne direktiivi 2011/95 artikli 3 sõnastusega –, et kõnealuse sättega oli vastuolus see, kui liikmesriik annab pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi kolmanda riigi kodanikule või kodakondsuseta isikule ebainimliku või alandava kohtlemise tõttu harta artikli 4 tähenduses, mis toimub selle liikmesriigi territooriumil, sest niisugusel olukorral ei ole seost rahvusvahelise kaitse loogikaga (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus M’Bodj, C‑542/13, EU:C:2014:2452, punktid 33, 43 ja 44).
46
Seega ei saa kolmanda riigi kodanikule riigis elamise õiguse andmine põhineda direktiivi 2011/95 sätetel, kui selline elamisõigus on põhjendatud materiaalse puudusega, mis sellel kodanikul vastuvõtva liikmesriigi territooriumil on, isegi kui see olukord on nii raske, et seda võib samastada ebainimliku või alandava kohtlemisega harta artikli 4 tähenduses.
47
Teiseks tuleb siiski rõhutada, et direktiivi 2011/95 artikli 2 punktis h on „rahvusvahelise kaitse taotlus“ määratletud kui kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku selline taotlus kaitse saamiseks liikmesriigilt, mida võib käsitada pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi taotlemisena, kusjuures ei taotleta sõnaselgelt muud liiki kaitset. Seda sätet tuleb tõlgendada koostoimes sama direktiivi põhjendusega 15, milles on täpsustatud, et need kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud, kellel lubatakse jääda liikmesriikide territooriumile põhjustel, mis ei tulene vajadusest rahvusvahelise kaitse järele, vaid kaastundest lähtuvalt või humanitaarsetel kaalutlustel, jäävad väljapoole käesoleva direktiivi reguleerimisala.
48
Sellest järeldub, et vaatamata direktiivi 2011/95 artiklile 3 ei keela see direktiiv liikmesriikidel anda riigisisest kaitset koos õigustega, mis võimaldavad pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundita isikutel viibida asjaomase liikmesriigi territooriumil, arvestades, et sellise kaitse andmine ei kuulu kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse (vt selle kohta 9. novembri 2010. aasta kohtuotsus B ja D, C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661, punktid 116–118, ning 23. mai 2019. aasta kohtuotsus Bilali, C‑720/17, EU:C:2019:448, punkt 61). Niisiis võib liikmesriik anda üksnes oma riigisisese õiguse alusel humanitaarsetel põhjustel riigis elamise õiguse kolmandate riikide kodanikele, kes on tema territooriumil äärmuslikus materiaalses puuduses.
49
Selleks et mitte rikkuda direktiiviga 2011/95 kehtestatud korda, ei tohi kõnealust riigisisest kaitset siiski segi ajada pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundiga selle direktiivi tähenduses. Seega tuleb asuda seisukohale, et seda riigisisest kaitset andvad normid võimaldavad selgelt eristada kõnealust kaitset nimetatud direktiiviga antud kaitsest (vt analoogia alusel 9. novembri 2010. aasta kohtuotsus B ja D, C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661, punktid 119 ja 120).
50
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kindlaks teha, kas riigisisesed õigusnormid – mille alusel võidakse olenevalt olukorrast anda humanitaarsetel põhjustel riigis elamise õigus kolmanda riigi kodanikule, kes on niisuguses olukorras nagu põhikohtuasja kaebaja – võimaldavad selgelt eristada sellisest riigis elamise õigusest tulenevat seisundit direktiiviga 2011/95 antud seisundist.
51
Ainuüksi asjaolu, et riigisiseses õiguses on samamoodi kvalifitseeritud ühelt poolt täiendava kaitse andmise kord ja teiselt poolt riigisisesest kaitsest tulenev kord, ei võimalda asuda seisukohale, et neid kahte korda ei ole võimalik piisavalt eristada (vt analoogia alusel 9. novembri 2010. aasta kohtuotsus B ja D, C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661, punktid 119 ja 120). Samuti ei võimalda asjaolu, et neid kordi ei saa piisavalt selgelt eristada, asuda seisukohale, et niisugust riigisisest kaitset käsitlevad õigusnormid kuuluvad nende riigisiseste õigusnormide hulka, mis käsitlevad põhimõtteliselt direktiivist 2011/95 tulenevat kaitset.
52
Kui aga riigisisesest kaitsest tulenev kord – nagu näib olevat käesoleval juhul – on nähtud ette samades õigusaktides kui need, millega võeti üle direktiiv 2011/95, ja kui liikmesriigi seadusandja on lisaks kvalifitseerinud selle korra samamoodi nagu täiendava kaitse andmise korra, ei saa niisugust riigisisest kaitset andvaid õigusnorme pidada õigusnormideks, mis võimaldavad selgelt eristada seda kaitset kõnealuse direktiivi alusel antud kaitsest, kui sellest riigisisesest korrast tulenev seisund on pealegi sisuliselt samasugune kui täiendava kaitse seisund, nagu see on kehtestatud direktiiviga 2011/95.
53
Lõpuks tuleb rõhutada, et direktiivi 2011/95 artikli 2 punktis h on üksnes ette nähtud, et taotlus, millega kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik taotleb sõnaselgelt muud liiki kaitset, ei kujuta endast rahvusvahelise kaitse taotlust, kui riigisisese õiguse kohaselt on seda muud liiki kaitset võimalik taotleda eraldi taotlusega. Vastupidi sellele, mida väidab Euroopa Komisjon, ei takista nimetatud säte seevastu kuidagi seda, et liikmesriigi asutus annab pärast rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamist riigis elamise õiguse kaitse alusel, mis tuleneb üksnes riigisisesest õigusest.
54
Eeltoodut arvestades tuleb esimesele, kolmandale ja viiendale küsimusele vastata, et direktiivi 2011/95 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik annab kolmanda riigi kodanikule riigis elamise õiguse põhjustel, millel ei ole mingit seost selle direktiivi üldise ülesehituse ja eesmärkidega, tingimusel et seda riigis elamise õigust saab selgelt eristada kõnealuse direktiivi alusel antud rahvusvahelisest kaitsest.
Teine küsimus
55
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/115 artikli 14 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi põhjendusega 12 ning harta artiklitega 1 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik, kes ei saa kolmanda riigi kodanikku vastavalt selle direktiivi artiklile 8 kindlaks määratud tähtaja jooksul välja saata, peab andma sellele kodanikule kirjaliku kinnituse, et kuigi ta viibib selle liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, ei viida teda puudutavat tagasisaatmisotsust ajutiselt täide.
56
Esiteks olgu üle korratud, et arvestades direktiivi 2008/115 artikli 2 lõikes 2 ette nähtud erandeid, on direktiiv kohaldatav iga kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes viibib liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult. Lisaks, kui direktiiv kuulub kolmanda riigi kodaniku suhtes kohaldamisele, peab üldjuhul rakendama tema tagasisaatmise suhtes seni, kuni tema riigis viibimine ei ole – olenevalt olukorrast – seaduslik, direktiivis ette nähtud ühiseid nõudeid ja korda (22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
57
Seega, kui kolmanda riigi kodaniku suhtes on direktiiviga 2008/115 kehtestatud materiaalõiguslikke ja menetluslikke tagatisi järgides tehtud tagasisaatmisotsus, on asjaomane liikmesriik direktiivi artikli 8 alusel kohustatud kolmanda riigi kodaniku välja saatma (vt selle kohta 14. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (saatjata alaealise tagasisaatmine), C‑441/19, EU:C:2021:9, punktid 79 ja 80, ning 22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
58
Teiseks olgu märgitud, et erandina kohustusest saata välja kolmanda riigi kodanik, kelle suhtes on tehtud tagasisaatmisotsus direktiivi 2008/115 artikli 8 alusel määratud tähtaja jooksul, kohustab selle direktiivi artikkel 9 asjaomasel liikmesriigil väljasaatmist teatud juhtudel edasi lükata või lubab seda teha.
59
Nagu on kinnitatud direktiivi 2008/115 põhjenduses 12, kuulub ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kelle väljasaatmine viibib, seega jätkuvalt selle direktiivi kohaldamisalasse. Peale selle ilmneb sama direktiivi artiklist 14, et väljasaatmise oodates on sellel kodanikul teatavad õigused.
60
Sellega seoses kohustab direktiivi 2008/115 artikli 14 lõige 2 liikmesriiki, kelle territooriumil see kodanik ebaseaduslikult viibib, andma talle riigisiseste õigusaktide kohaselt kirjaliku kinnituse, et tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsust ei viida ajutiselt täide.
61
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2008/115 artikli 14 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik, kes ei saa kolmanda riigi kodanikku vastavalt selle direktiivi artiklile 8 kindlaksmääratud tähtaja jooksul välja saata, peab andma sellele kodanikule kirjaliku kinnituse, et kuigi ta viibib selle liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, ei viida teda puudutavat tagasisaatmisotsust ajutiselt täide.
Neljas ja kuues küsimus
62
Neljanda ja kuuenda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas harta artikleid 1, 4 ja 7 koostoimes direktiiviga 2008/115 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib olla kohustatud andma riigis elamise õiguse kaalukatel humanitaarsetel põhjustel – olenevalt olukorrast rahvusvahelise kaitse alusel – kolmanda riigi kodanikule, kes on tema territooriumil pikaajaliselt elanud ilma seadustatud staatuseta ja viibib seal ebaseaduslikult praegugi.
63
Esiteks tuleb selles kontekstis sedastada, et harta kohaldamisala on liikmesriikide tegevuse osas määratletud harta artikli 51 lõikes 1, mille kohaselt on harta sätted liikmesriikidele ette nähtud üksnes liidu õiguse kohaldamise korral, kusjuures see säte kinnitab Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt on liidu õiguskorras tagatud põhiõigused kohaldatavad kõikides liidu õigusega reguleeritud olukordades, ent mitte väljaspool neid. Kui aga õiguslik olukord ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse, siis puudub Euroopa Kohtul selle suhtes pädevus ning ainuüksi harta sätted, millele võidakse tugineda, ei saa olla selle pädevuse aluseks (19. novembri 2019. aasta kohtuotsusA. K. jt (kõrgeima kohtu distsiplinaarkolleegiumi sõltumatus), C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18, EU:C:2019:982, punkt 78, ning 25. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova jt, C‑58/22, EU:C:2024:70, punkt 40).
64
Seega tuleb esmalt analüüsida, mil määral võib niisuguse kolmanda riigi kodaniku olukord, nagu on põhikohtuasja kaebaja, kuuluda liidu õiguse kohaldamisalasse harta artikli 51 lõike 1 tähenduses, ning seejärel kindlaks teha, kas selline olukord viitab harta artiklite 1, 4 või 7 alusel sellele, et kõnealusele kolmanda riigi kodanikule antakse riigis elamise õigus.
65
Esimesena olgu märgitud selles kontekstis, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabest nähtub, et põhikohtuasja kaebaja puhul ei ole täidetud rahvusvahelise kaitse saamise tingimused direktiivi 2011/95 tähenduses, mistõttu ei ole antud direktiiv tema olukorra suhtes kohaldatav.
66
Teisena olgu tõdetud, et põhikohtuasja kaebaja kuulub – välja arvatud juhul, kui ta saab tugineda muule Bulgaaria territooriumil viibimise loale – seevastu direktiivi 2008/115 kohaldamisalasse, sest ta viibib sellel territooriumil ebaseaduslikult alates hetkest, mil võeti vastu tema rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsus, mille peale ta esitas kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule (vt selle kohta 14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punktid 209 ja 210). Sellest järeldub, et põhikohtuasja kaebaja olukord kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse.
67
Samas ei saa ühtegi direktiivi 2008/115 sätet tõlgendada nii, et neis oleks nõutud, et liikmesriik peab tema territooriumil ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule andma riigis elamise loa. Mis puudutab eeskätt selle direktiivi artikli 6 lõiget 4, siis piirdub see säte sellega, et lubab liikmesriikidel anda nende territooriumil ebaseaduslikult viibivatele kolmandate riikide kodanikele kaastundlikel või humanitaarpõhjustel elamisõiguse oma riigisisese õiguse, mitte liidu õiguse alusel (vt selle kohta 22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punktid 85 ja 86).
68
Harta artikli 51 lõike 2 kohaselt ei laienda harta sätted liidu õiguse reguleerimisala. Järelikult ei saa asuda seisukohale, et liikmesriik võib harta artikli 1, 4 või 7 alusel olla kohustatud andma elamisõiguse kolmanda riigi kodanikule, kes kuulub direktiivi 2008/115 kohaldamisalasse (22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 87). Seejuures ei ole oluline, kui kaua või kui lühidalt kodanik asjaomase liikmesriigi territooriumil viibib.
69
Kolmandana olgu lisatud, et isegi kui kolmanda riigi kodanik, kes on niisuguses olukorras nagu põhikohtuasja kaebaja, viibib asjaomase liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, kuulub ta ka direktiivide 2013/32 ja 2013/33 kohaldamisalasse, kuni eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole teinud otsust kaebuse kohta, mille põhikohtuasja kaebaja esitas oma rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise peale (vt selle kohta 14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punktid 207 ja 208).
70
Direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 5 kohaselt võivad rahvusvahelise kaitse taotlejad aga – välja arvatud selle direktiivi artikli 41 lõikes 1 ja artikli 46 lõikes 6 ette nähtud juhtudel – jääda asjaomase liikmesriigi territooriumile kuni nende taotluse tagasilükkamise peale esitatud kaebuse üle otsuse tegemiseni (vt selle kohta 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmine), C‑808/18, EU:C:2020:1029, punkt 282).
71
Seega ei ole käesoleval juhul välistatud, et vaatamata sellele, et põhikohtuasja kaebaja rahvusvahelise kaitse taotlus kujutab endast korduvat taotlust, on tal õigus jääda Bulgaaria territooriumile kuni eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva kaebuse üle otsuse tegemiseni.
72
Sellegipoolest – nagu on sõnaselgelt täpsustatud direktiivi 2013/32 artikli 9 lõikes 1 – ei kujuta niisugune õigus jääda asjaomase liikmesriigi territooriumile endast õigust elamisloale. Seetõttu ja käesoleva kohtuotsuse punktis 68 nimetatutega analoogsetel põhjustel ei saa ükski harta säte kohustada liikmesriiki andma riigis elamise õigust rahvusvahelise kaitse taotlejale, kes jääb riigi territooriumile kauemaks, kui seda lubab selle direktiivi artikli 46 lõige 5.
73
Teiseks tuleb siiski lisada kõigepealt, et direktiivi 2008/115 artikli 14 lõike 1 punktide b ja d kohaselt peavad liikmesriigid võimaluste piires tagama, et niikaua, kui asjaomase kolmanda riigi kodaniku väljasaatmist edasi lükatakse, tagatakse esmaabi ja haiguste põhiravi ning võetakse arvesse haavatavate isikute erivajadusi.
74
Lisaks peavad liikmesriigid direktiivi 2008/115 rakendamisel järgima ebainimliku ja alandava kohtlemise keeldu, nagu see on tagatud harta artikliga 4. Sellest järeldub, et liikmesriigid peavad ka hoolitsema selle eest, et nende territooriumil ebaseaduslikult viibiv kolmanda riigi kodanik ei ole seni, kuni teda ei ole sellelt territooriumilt välja saadetud, harta artikliga 4 keelatud olukorras.
75
Euroopa Kohus on aga juba asunud seisukohale, et nimetatud artiklit 4 rikutakse juhul, kui liikmesriigi asutuste ükskõiksuse tagajärjel satuks täielikult riigi abist sõltuv isik olenemata oma tahtest ja isiklikest valikutest nii äärmuslikku materiaalsesse puudusse, et tal ei oleks võimalik rahuldada oma kõige esmasemaid vajadusi, nagu eelkõige enda toitmine, pesemine ja majutamine, ning mis kahjustaks tema füüsilist või vaimset tervist või asetaks ta alandavasse olukorda, mis rikub inimväärikust (vt selle kohta 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, punkt 92, ja 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus Addis, C‑517/17, EU:C:2020:579, punkt 51).
76
Seejärel olgu sedastatud, et rahvusvahelise kaitse taotlejale kehtivad direktiivis 2013/33 ette nähtud vastuvõtutingimused niikaua, kuni tal on lubatud asjaomase liikmesriigi territooriumile taotlejana jääda ning kuni tema taotluse kohta ei ole tehtud lõplikku otsust (vt selle kohta 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmine), C‑808/18, EU:C:2020:1029, punktid 284–286).
77
Käesolevas olukorras ja juhul, kui LFil oleks niisugune õigus jääda Bulgaaria territooriumile kuni eelotsusetaotluse esitanud kohtus tema kaebuse kohta otsuse tegemiseni – mida sama kohus peab kontrollima –, peavad talle seega laienema ka kõnealuses direktiivis ette nähtud vastuvõtutingimused, kuni selle kaebuse kohta ei ole tehtud lõplikku otsust.
78
Lisaks, isegi kui materiaalseid vastuvõtutingimusi kitsendatakse või tunnistatakse kehtetuks selle direktiivi artikli 20 lõike 1 punkti c alusel seetõttu, et põhikohtuasja aluseks olev rahvusvahelise kaitse taotlus on korduv taotlus, on sama direktiivi artikli 20 lõike 5 alusel igal juhul tagatud taotlejale minimaalsed vastuvõtutingimused, mis võimaldavad tal elada inimväärset elu.
79
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale ja kuuendale küsimusele vastata, et harta artikleid 1, 4 ja 7 koostoimes direktiiviga 2008/115 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik ei ole kohustatud andma riigis elamise õigust kaalukatel humanitaarsetel põhjustel kolmanda riigi kodanikule, kes viibib hetkel tema territooriumil ebaseaduslikult, olenemata selle kodaniku sellel territooriumil viibimise kestusest. Seni, kuni seda kodanikku ei ole välja saadetud, võib ta siiski tugineda õigustele, mis on talle tagatud nii hartaga kui ka kõnealuse direktiivi artikli 14 lõikega 1. Peale selle, kui kõnealune kodanik on ühtlasi rahvusvahelise kaitse taotleja, kellel on lubatud jääda selle liikmesriigi territooriumile, võib ta tugineda ka direktiivis 2013/33 sätestatud õigustele.
Kohtukulud
80
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule,
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik annab kolmanda riigi kodanikule riigis elamise õiguse põhjustel, millel ei ole mingit seost selle direktiivi üldise ülesehituse ja eesmärkidega, tingimusel et seda riigis elamise õigust saab selgelt eristada kõnealuse direktiivi alusel antud rahvusvahelisest kaitsest.
2.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel artikli 14 lõiget 2
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriik, kes ei saa kolmanda riigi kodanikku vastavalt selle direktiivi artiklile 8 kindlaksmääratud tähtaja jooksul välja saata, peab andma sellele kodanikule kirjaliku kinnituse, et kuigi ta viibib selle liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, ei viida teda puudutavat tagasisaatmisotsust ajutiselt täide.
3.
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 1, 4 ja 7 koostoimes direktiiviga 2008/115 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik ei ole kohustatud andma riigis elamise õigust kaalukatel humanitaarsetel põhjustel kolmanda riigi kodanikule, kes viibib hetkel tema territooriumil ebaseaduslikult, olenemata selle kodaniku sellel territooriumil viibimise kestusest. Seni, kuni seda kodanikku ei ole välja saadetud, võib ta siiski tugineda õigustele, mis on talle tagatud nii Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga kui ka kõnealuse direktiivi artikli 14 lõikega 1. Peale selle, kui kõnealune kodanik on ühtlasi rahvusvahelise kaitse taotleja, kellel on lubatud jääda selle liikmesriigi territooriumile, võib ta tugineda ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivis 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded, sätestatud õigustele.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.
(
i
)	Käesoleval kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.