62024CJ0488_RES
Kohtuasi C‑488/24
D. V.
versus
MB „Kigas“
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos Aukščiausiasis Teismas)
Euroopa Kohtu (neljas koda) 13. mai 2026. aasta kohtuotsus
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 2011/83/EL – Artikli 5 lõike 1 punktid a ja c – Teavitamisnõue muude kui kauglepingute või väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute korral – Kaupleja kohustus teavitada tarbijat teenuse põhiomadustest – Tollimaks – Kaupleja kohustus teavitada tarbijat teenuse koguhinnast – Täiendavad kulud – Tarbijale esitatava teabe sisu – Rahvusvaheline kaupade autoveolepingu konventsioon (CMR) – Artiklid 6 ja 11
Tarbijakaitse – Tarbijalepingud – Direktiiv 2011/83 – Teavitamisnõue muude kui kauglepingute või väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute korral – Rahvusvaheline kaupade autoveoleping – Kaupleja kohustus teavitada tarbijat kauba või teenuse põhiomadustest ja koguhinnast – Ulatus – Kohustus teavitada saatjast tarbijat võimalikest tolliformaalsuste ja tollimaksude nõuetest – Hõlmamine – Kohustus esitada üksikasjalik teave tollile esitatavate dokumentide ning kohaldatavate tollimaksumäärade ja ‑summade kohta – Väljaarvamine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/83, artikli 5 lõike 1 punktid a ja c)
(vt punktid 43–50, 52 ja 54–58 ning resolutsioon)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus, kellele Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Leedu kõrgeim kohus) esitas eelotsusetaotluse, tegi esimest korda otsuse kaupleja kohustuse kohta teavitada rahvusvahelise kaupade autoveolepingu raames tarbijaid direktiivi 2011/83 (
1
) artikli 5 tähenduses.
Tarbija D. V. sõlmis äriühinguga Kigas telefoni teel lepingu talle kuuluva kauba vedamiseks Norrast Leetu. Vastuseks selle äriühingu küsimusele märkis D. V., et veetav kaup oli mõeldud tema isiklikuks kasutamiseks, mistõttu tollideklaratsiooni esitamine ei olnud vajalik. Liidu territooriumile sisenemisel tehtud piirikontrolli käigus leidis toll siiski, et need kaubad tuli tollile deklareerida, ja määras kindlaks tollimaksu summa, mille Kigas tasus.
Kigas esitas seega D. V‑le arve, mis sisaldas kaubaveoteenuse eest kokku lepitud summat ja tollimakse. Lisaks toimetas ta kohale kõik talle usaldatud kaubad, välja arvatud ühe, millest ta pidas kinni kuni arve tasumiseni.
D. V. esitas seejärel hagi kohtusse, samas kui Kigas esitas vastuhagi. Nii esimese astme kohus kui ka apellatsioonikohus kohaldasid rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsiooni (
2
) ja kohustasid D. V‑d maksma Kigasile nõutud summad, kohustades viimast tagastama kinnipeetud vara.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellele esitati kassatsioonkaebus, küsis Euroopa Kohtult sisuliselt, kas kaupade rahvusvahelise autoveolepingu sõlmimise korral on kaupleja kohustatud vastavalt direktiivi 2011/83 artikli 5 lõike 1 punktidele a ja c teavitama tarbijat tolliformaalsustest ja tollimaksudest, mida võidakse nõuda.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks märkis Euroopa Kohus, et rahvusvahelise kaupade veolepingu raames tuleb selle teabe ulatust, mille kaupleja peab eelnevalt edastama, hinnata eelkõige teenuse laadi alusel. Sellega seoses nentis ta, et arvestades rahvusvaheliste kaupade autoveolepingute piiriülest laadi ja asjaolu, et kolmandast riigist imporditava kauba suhtes kohaldatakse tavaliselt tollimakse, on tollimaksud seda liiki lepingute üks tunnustest, millest peab tarbijat enne lepingu sõlmimist teavitama.
Seega on kutseline vedaja kohustatud tarbijat teavitama, et veetava kauba import võib nõuda tolliformaalsuste täitmist. Siiski juhul, kui ta tegeleb üksnes kaubaveoga, osutamata seejuures tollimaakleriteenust, ei saa ta olla kohustatud esitama üksikasjalikku teavet tollile esitatavate dokumentide kohta, mida kinnitab ka rahvusvaheline kaupade autoveolepingu konventsiooni artikli 11 lõige 2.
Teiseks, mis puudutab kaupleja kohustust anda tarbijale teavet teenuse hinna kohta, siis märkis Euroopa Kohus, et olenemata koguhinna märkimisest või selle hinna arvutamise viisist tuleb võtta arvesse täiendavaid kulusid, mis võivad lisanduda teenuse koguhinnale ja mille puhul tuleb juhul, kui neid kulusid ei ole võimalik eelnevalt arvutada, tarbijat teavitada sellest, et võidakse nõuda nende tasumist.
Nii leidis Euroopa Kohus, et rahvusvahelise kaupade veolepingu raames on tollimaksud täiendavad kulud, mis lisanduvad veoteenuse koguhinnale, kuna neid ei tule tasuda mitte veoteenuse osutamise kui sellise, vaid veetava kauba liidu tolliterritooriumile toomise tõttu. Seda tüüpi lepingu puhul ei ole kauplejal alati võimalik enne veolepingu sõlmimist arvutada teenuse koguhinda „koos maksudega“, eelkõige kuna tollimaksu täpne summa võib sõltuda teatavatest asjaoludest, mis ei pruugi olla ette teada.
Seega ei ole kaupleja kohustatud tarbijat teavitama asjaolust, et tasumisele võivad kuuluda tollimaksud, mis kujutavad endast tarbija jaoks täiendavaid kulusid, mida ei ole põhjendatult võimalik ette arvutada ja mis sisalduvad veoteenuse hinnas.
Eeltoodut arvestades järeldas Euroopa Kohus, et juhul, kui on sõlmitud rahvusvaheline kaupade autoveoleping, mille lähtepunkt on kolmandas riigis ja sihtpunkt liidu liikmesriigis, tähendab kauplejal direktiivi 2011/83 artikli 5 lõike 1 punktide a ja c alusel olev teavitamiskohustus seda, et saatjast tarbijat teavitatakse sellest, et kauba liidu territooriumile importimisel võib olla vaja täita tolliformaalsusi ja et tarbijalt võidakse nõuda tollimaksu tasumist. Seevastu ei ole kaupleja kohustatud esitama üksikasjalikku teavet tollile esitatavate dokumentide kohta ega märkima kohaldatavaid tollimaksumäärasid ja -summasid.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiv 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ (ELT 2011, L 304, lk 64).
(
2
)	Genfis 19. mail 1956 allkirjastatud rahvusvaheline kaupade autoveolepingu konventsioon, mida on muudetud 5. juulil 1978 Genfis allkirjastatud protokolliga.