Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ANDREA BIONDI
esitatud 16. oktoobril 2025(1)
Kohtuasi
C‑457/23 P
Deutsche Lufthansa AG
versus
Ryanair DAC,
Condor Flugdienst GmbH,
Euroopa Komisjon,
Saksamaa Liitvabariik,
Prantsuse Vabariik
Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Saksamaa lennutranspordi turg – Lennuettevõtjale Saksamaa Liitvabariigi poolt COVID‑19 pandeemia kontekstis antud abi – Riigiabi ajutine raamistik – Deutsche Lufthansa AG rekapitaliseerimine – Euroopa Komisjoni otsus jätta vastuväited esitamata
Sisukord
I.
Sissejuhatus
II.
Sissejuhatavad märkused
A.
Ajutise raamistiku eesmärk, reguleerimisala ja õiguslik olemus
B.
Kohtuliku kontrolli standard
C.
Paindlikkus ajutise raamistiku kohaldamisel
III.
Apellatsioonkaebus
A.
Apellatsioonkaebuse esimene väide
1.
Apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa
2.
Apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa
a)
Esimene väide
b)
Teine väide
c)
Kolmas väide
d)
Neljas väide
e)
Järeldused apellatsioonkaebuse esimese väite teise osa kohta
3.
Apellatsioonkaebuse esimese väite kolmas osa
a)
Esimene väide
b)
Teine väide
c)
Kolmas väide
d)
Neljas väide
e)
Viies väide
f)
Komisjoni ja Saksamaa Liitvabariigi väited, mille kohaselt on rikutud nende õigust õiglasele kohtulikule arutamisele
g)
Ettepanek apellatsioonkaebuse esimese väite kohta
B.
Apellatsioonkaebuse teine väide
1.
Kapitaliosalusega kaasnev alternatiivne mehhanism
a)
Esimene väide
b)
Teine väide
2.
II vaikiva osalusega kaasnev alternatiivne mehhanism
3.
Ettepanek apellatsioonkaebuse teise väite kohta
C.
Apellatsioonkaebuse kolmas väide
D.
Apellatsioonkaebuse neljas väide
1.
Esimene väide, mille kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas, et komisjon pidi märkimisväärse turujõu kindlakstegemisel arvestama täiendavate asjaoludega
2.
Teine väide, mille kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas, et DLHl ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu
E.
Apellatsioonkaebuse viies väide
F.
Apellatsioonkaebuse kuues väide
G.
Ettepanek apellatsioonkaebuse ja kohtukulude kohta
IV.
Ettepanek
I.      Sissejuhatus
1.        Saksamaa Liitvabariik teatas 12. juunil 2020 Euroopa Komisjonile ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b ja teatise „Riigiabi ajutine raamistik majanduse toetamiseks praeguse COVID‑19 puhangu kontekstis“(2) (edaspidi „ajutine raamistik“) alusel kavandatavast individuaalsest abimeetmest Deutsche Lufthansa AG‑le (edaspidi „DLH“), mis seisnes 6 miljardi euro suuruses rekapitaliseerimises (edaspidi „kõnealune meede“).(3) Kõnealune meede, mis oli osa Lufthansa kontserni (edaspidi „LH kontsern“) laiemast toetusmeetmete sarjast, koosnes kolmest osast, nimelt 20% osalus kapitalis ja kaks vaikivat osalust (edaspidi „I vaikiv osalus“ ja „II vaikiv osalus“).
2.        Komisjon võttis 25. juunil 2020 vastu otsuse, milles ta järeldas, et kõnealune meede kujutab endast siseturuga kokkusobivat riigiabi ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b ja ajutise raamistiku alusel (edaspidi „asjasse puutuv otsus“).(4) Ryanair DAC ja Condor Flugdienst GmbH (edaspidi „Condor“) esitasid kumbki selle otsuse suhtes tühistamishagi.(5)
3.        Üldkohus tühistas asjasse puutuva otsuse 10. mai 2023. aasta kohtuotsusega Ryanair ja Condor Flugdienst vs. komisjon (Lufthansa; COVID‑19)(6) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“). Üldkohtu hinnangul oli selles otsuses mitu ajutise raamistiku kohaldamisega seotud viga või eeskirjade eiramist, millest igaüks võib õigustada otsuse tühistamist.(7)
4.        DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, taotleb oma apellatsioonkaebusega selle kohtuotsuse tühistamist.
II.    Sissejuhatavad märkused
5.        Vaatamata käesoleva apellatsioonkaebuse pikkusele ja kõigi poolte esitatud arvukatele konkreetsetele põhjendustele ja argumentidele esitatakse selles sisuliselt kaks küsimust. Esiteks, milline on komisjoni kaalutlusõiguse ja paindlikkuse ulatus ajutise raamistiku kohaldamisel või sellest kõrvalekaldumisel. Teiseks, milline on Üldkohtu poolt kasutatav kohtuliku läbivaatamise standard, kui ta hindab asjasse puutuva otsuse vastavust teatud konkreetsetele kriteeriumidele, mis on sätestatud ajutises raamistikus. On üsna ilmne, et vastus viimasele küsimusele sõltub sellest, kuidas on tegelikult sõnastatud esimene küsimus, mis omakorda sõltub suuresti selle õigusakti eesmärgist, reguleerimisalast ja õiguslikust olemusest. Kuigi ajutine raamistik ei ole enam kohaldatav, on käesoleval kohtuasjal riigiabiõiguse seisukohast horisontaalne tähtsus, arvestades sarnaste õigusaktide levikut ja kasvavat tähtsust aastate jooksul.
A.      Ajutise raamistiku eesmärk, reguleerimisala ja õiguslik olemus
6.        Esiteks, mis puudutab ajutise raamistiku eesmärki ja reguleerimisala, siis tuleb märkida, et selle õiguslik alus on ELTL artikli 107 lõike 3 punktis b,(8) eesmärgiga täiendada teisi olemasolevaid võimalusi, nimelt ELTL artikli 107 lõike 2 punkti b,(9) et tegeleda hädaolukordadega ja toetada liikmesriike nende lahendamisel. Ülemaailmse COVID‑19 pandeemia kontekstis oli aluslepingus sätestatud hädaolukorraga seotud õigusliku aluse kasutamine ilmselt täiesti õigustatud, kuna kõiki liikmesriike mõjutas erineval määral tõsine majandushäire.(10) Seega puudub kahtlus, et ajutise raamistiku peamine eesmärk oli tagada piisava likviidsuse säilimine kõikidele ettevõtetele ja majandustegevuse jätkumine nii COVID‑19 traagilise puhangu ajal kui ka pärast seda. Ajutine raamistik teenis ka muid täiendavaid, kuid sama olulisi eesmärke, nimelt kohaldada riigiabi eeskirju „sihipäraselt ja proportsionaalselt“, et tagada riiklike toetusmeetmete tõhusus mõjutatud ettevõtjate abistamisel COVID‑19 puhangu ajal, ning koondada riiklikud toetusmeetmed riigiabi kontrollisüsteemi, et tagada ELi siseturu killustatuse vältimine ja võrdsete võimaluste säilimine.(11) Ajutine raamistik ei peatanud riigiabi eeskirjade kohaldamist, vaid lihtsalt kohandas neid eriolukorraga.
7.        Unustada ei tohi ka seda, et ajutine raamistik on olnud teatud mõttes elav õigusakt, mida on seitse korda ümber sõnastatud, ajakohastatud ja muudetud.(12) Kuna komisjon sai iga uue versiooni jaoks rohkem kogemusi ja teadmisi COVID‑19 mõjust ELi siseturule, võeti järk-järgult kasutusele konkreetsemad ja üksikasjalikumad kriteeriumid riigisiseste meetmete kokkusobivuse kohta. Näiteid on mitu, kuid ükski neist ei ole sobivam kui ajutise raamistiku kolmandasse versiooni lisatud rekapitaliseerimist käsitlevad sätted.(13) Lisaks sellele, et abisaajate suhtes kehtisid mitmed piirangud, kohustas ajutine raamistik liikmesriike märkimisväärse turujõuga ettevõtjatele antud üle 250 miljoni euro suuruste meetmete puhul esitama tõhusa konkurentsi säilitamiseks lisameetmeid, näiteks struktuurilisi või tegevusega seotud kohustusi.(14) Monopolivastaste tingimuste ja taastavate parandusmeetmete kehtestamine ajutises raamistikus kinnitas kavatsust säilitada võrdsed tingimused ja tagada mittediskrimineeriv avatud juurdepääs turule.
8.        Teiseks, mis puudutab ajutise raamistiku õiguslikku olemust, siis tuleb märkida, et nagu Euroopa Kohus on korduvalt kinnitanud, on komisjonil ELTL artikli 107 lõike 3 alusel abimeetmete siseturuga kokkusobivuse hindamisel ulatuslik kaalutlusõigus ja ta võib selle kaalutlusõiguse teostamisel võtta vastu mittesiduvaid õigusakte, et kehtestada kriteeriumid, mille alusel ta kavatseb selle hindamise läbi viia.(15)
9.        Mõistagi peavad need õigusaktid alati olema kooskõlas aluslepinguga.(16) Nagu Euroopa Kohus on selgitanud, ei saa komisjon seetõttu eirata ELTL artikli 107 lõiget 3 (võttes vastu juhiseid, milles on toime pandud õigusnormi rikkumine või tehtud ilmne hindamisviga) ega neid juhiseid vastu võttes loobuda selle sättega talle antud kaalutlusõiguse kasutamisest.(17)
10.      Sellega, et komisjon võtab vastu selliseid käitumisreegleid, teatisi või muid mittesiduvaid õigusakte ja annab nende avaldamisega teada, et ta kavatseb neid edaspidi nendega hõlmatud juhtumitele kohaldada, piirab ta oma kaalutlusõigust ega saa neist õigusaktidest põhimõtteliselt kõrvale kalduda ilma, et tema suhtes rakendataks sanktsioone selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse.(18)
11.      Seega on nende mittesiduvate õigusaktide eesmärk komisjoni kaalutlusõigust piirata, mitte seda laiendada. Lisaks sellele on need liidu üldpõhimõtete kaudu näitajad, mis suunavad kohtulikku kontrolli komisjoni kaalutlusõiguse kasutamise üle.
12.      Samuti on Euroopa Kohus selgitanud, et käitumisreeglite vastuvõtmine ei vabasta komisjoni kohustusest uurida konkreetseid erandlikke asjaolusid, millele liikmesriik konkreetsel juhul tugineb, et taotleda ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b vahetut kohaldamist.(19) Seega jääb liikmesriikidele õigus teatada komisjonile abikavadest, mis ei vasta neis käitumisreeglites ette nähtud kriteeriumidele.(20) Seda tehes riskivad nad aga sellega, et komisjon võtab nende suhtes vastu otsuse, millega tunnistatakse abi siseturuga kokkusobimatuks, kuna sellistes käitumisreeglites on ette nähtud tingimused, mille eesmärk on tagada, et nende kohaldamisalas antud riigiabi oleks kooskõlas liidu õigusega, ning komisjon võib sellistest tingimustest kõrvale kalduda ainult erandlikel asjaoludel.(21) Seega, kuigi need ei ole liikmesriikidele siduvad,(22) pakuvad mittesiduvad õigusaktid käitumisreegleid, mis piiritlevad ja suunavad liikmesriikide meetmeid.
13.      Neid üldtuntud põhimõtteid kohaldatakse ilmselgelt ajutise raamistiku suhtes, mis on võrdlusraamistik COVID‑19 kontekstis võetud riikliku meetme siseturuga kokkusobivuse hindamiseks. Euroopa Kohus on tõepoolest selgelt leidnud, et selline õigusakt on komisjonile siduv.(23) Seega, kooskõlas eespool viidatud väljakujunenud kohtupraktikaga, kui liikmesriik teatab komisjonile abikavast, mis on ajutise raamistikuga sätestatud kriteeriumidega kooskõlas, on komisjon põhimõtteliselt kohustatud selle abikava heaks kiitma. Teisalt jääb liikmesriikidele õigus teatada komisjonile abikavadest, mis ajutises raamistikus ette nähtud kriteeriumidele ei vasta, ning komisjon võib neid abikavasid erandlike asjaolude esinemisel lubada.(24)
B.      Kohtuliku kontrolli standard
14.      Täitevvõimu kaalutlusõigusel põhineva otsustusprotsessi allutamine kohtulikule kontrollile on tõepoolest iga õigusriigil põhineva õigussüsteemi aluspõhimõte. Kuna see hõlmab keerulisi majanduslikke, tehnilisi ja sotsiaalseid hinnanguid ning poliitilisi valikuid, kehtivad selle kontrolli suhtes piirangud, mille eesmärk on säilitada teatav institutsiooniline tasakaal täidesaatva ja kohtuvõimu vahel ning võtta arvesse mitte spetsialiseerunud kohtusüsteemi tehnilise asjatundlikkuse puudumist.
15.      Selle hindamine, kas abimeetmed sobivad siseturuga kokku, kuulub ELTL artikli 107 lõike 3 alusel komisjoni ainupädevusse,(25) kellel on – nagu eespool rõhutatud – ulatuslik kaalutlusõigus, mille kasutamine hõlmab keerulisi majanduslikke ja sotsiaalseid hinnanguid. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb nende hinnangute kontrollimisel kohtul kontrollida üksnes menetlusnormide järgimist ja põhjendamiskohustuse täitmist, faktiliste asjaolude sisulist õigsust ning et rikutud ei oleks õigusnorme, asjaolude hindamisel ei oleks tehtud ilmselget kaalutlusviga ning tegemist ei oleks võimu kuritarvitamisega.(26) Kohus ei saa asendada komisjoni majanduslikku hinnangut enda omaga.
16.      Sellegipoolest on range kohtulik kontroll, ehkki eespool nimetatud piirides, ülioluline just selleks, et võtta arvesse komisjoni kaalutlusõigust ELTL artikli 107 lõike 3 kohaldamisel. Euroopa Kohus on seda vajadust selgelt väljendanud, sedastades, et „kui [liidu] institutsioonidel on […] kaalutlusõigus, siis on liidu õiguskorraga haldusmenetluste jaoks antud tagatiste järgimine veelgi tähtsam. Muu hulgas kuulub nende tagatiste hulka pädeva institutsiooni kohustus uurida hoolikalt ja erapooletult kõiki üksikjuhtumi olulisi asjaolusid ning puudutatud isiku õigus esitada oma seisukohad ja saada kohaselt põhjendatud otsus. Üksnes nii saab Euroopa Kohus kontrollida, kas faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest kaalutlusõiguse teostamine sõltub, on täidetud“.(27)
17.      Euroopa Kohus on selgelt öelnud, et komisjoni kaalutlusruum keeruliste majanduslike hinnangute tegemisel, eelkõige riigiabi valdkonnas, ei tähenda, et liidu kohus peab hoiduma kontrollimast, kuidas komisjon majandusandmeid on tõlgendanud.(28) Liidu kohtud ei pea mitte ainult muu hulgas kontrollima esitatud tõendite tegelikkusele vastavust, usaldatavust ja omavahelist seotust, vaid ka kontrollima, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid toetavad järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud.(29)
18.      Seega sõltub majanduslike hinnangute kohtuliku kontrolli põhjalikkus tegelikult nii nende keerukuse astmest kui ka asjaolust, et need eeldavad poliitilisi või objektiivseid valikuid. Seetõttu tuleb pöörata erilist tähelepanu sellele, et vältida ohtu, et automaatne tuginemine „keeruliste majanduslike hinnangute“ marginaalse kontrollimise üldisele valemile võib viia olukorrani, kus terved komisjoni läbiviidud hinnangute kategooriad jäävad automaatselt piisavalt põhjaliku kohtuliku kontrolli alt välja.
19.      Lõpuks, minu arvates ei tohiks riigiabi valdkonna mittesiduvate õigusaktide, sealhulgas ajutise raamistiku väga erilist olemust ajada segi Euroopa Liidu kohtute poolt kohaldatava õige kohtuliku kontrolli standardiga. Sellised õigusaktid võivad olla mittesiduvad, kuna need kalduvad kõrvale tavapärasest õigusloomest ja institutsioonilistest nõuetest, konsulteerimisest ja avaldamisest, kuid kui need on vastu võetud, ei ole ühtegi põhjust, miks nende kohaldamise kontrollimine ei peaks olema range, st alluma samale põhjalikkusele (ja piirangutele), mida liidu kohtud kohaldavad liidu siduvate meetmete kohaldamisele.
C.      Paindlikkus ajutise raamistiku kohaldamisel
20.      Ajutine raamistik sisaldab „avatud reegleid“ eelkõige rekapitaliseerimise kohta,(30) mis võimaldavad komisjonil aktsepteerida alternatiivseid lahendusi lisaks ajutise raamistiku sätetes sõnaselgelt ette nähtud lahendustele. Seega tekib küsimus, milline on komisjoni kaalutlusõigus nende normide alusel ajutisest raamistikust kõrvale kalduda.
21.      Nende eeskirjade eesmärk on pakkuda piiratud paindlikkust juhtudel, kui ajutise raamistiku formaalne „jah/ei“ kohaldamine ei ole teostatav, võimaldades komisjonil viia läbi meetme struktuuri ja mõju „üldisema hindamise“.(31) Seda paindlikkust ei saa siiski võrdsustada täieliku kaalutlusõigusega, mida ei piiraks komisjoni enda avaldatud käitumisreeglid. Ajutise raamistiku „avatud reeglite“ kaudu saavutatav paindlikkus ei saa tähendada komisjonile vabadust tegutseda oma äranägemise järgi, kuna komisjon on põhimõtteliselt kohustatud järgima enda vastu võetud eeskirju. Igasugune leebem tõlgendus oleks vastuolus väljakujunenud kohtupraktikaga käitumisreeglite siduva mõju kohta, vähendaks kohtuliku kontrolli tõhusust ja õõnestaks õiguskindlust, lubades komisjonil kasutada ajutise raamistiku avatud sõnastust enda kehtestatud eeskirjadest kõrvalehoidmiseks.
22.      Lisaks tuleks põhimõtteliselt keelata riigisisene meede, mis ei vasta kõigile asjakohaste käitumisreeglite tingimustele – käesoleval juhul ajutisele raamistikule –, välja arvatud juhul, kui on võimalik selgelt tõendada, et erandlikud asjaolud nõuavad selle hindamist otse aluslepingu alusel.(32) Teisisõnu, kui ei sobi ei formaalne „jah/ei“ meetod ega „üldise hindamise“ meetod, võib liikmesriigi meetme ELTL artikli 107 lõike 3 kohaldamise kaudu heaks kiita üksnes erandlikel asjaoludel. Komisjoni käitumisreeglite leebe tõlgendamine, millega tegelikult minnakse mööda komisjoni enda kehtestatud eeskirjadest, on vastuolus kohtupraktikaga, mille eesmärk on eelkõige tagada võrdse kohtlemise üldpõhimõtte järgimine.
23.      Eeltoodud kaalutlustest lähtudes analüüsin nüüd käesolevat apellatsioonkaebust.
III. Apellatsioonkaebus
24.      DLH esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kuus väidet.
A.      Apellatsioonkaebuse esimene väide
25.      Apellatsioonkaebuse esimeses väites vaidlustab DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, vaidlustatud kohtuotsuse punktid 112–138, väites, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c on ekslikult tõlgendatud ja kohaldatud väära kontrollistandardit.
26.      Ajutise raamistiku punktis 49 on sätestatud neli „abikõlblikkuse ja osalemise” tingimust, millele „COVID‑19 rekapitaliseerimismeetmed“(33) peavad vastama. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–138 analüüsis Üldkohus Ryanairi ja Condori etteheiteid, mis põhinesid ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c rikkumisel, mille kohaselt peab abisaajal selleks, et ta vastaks rekapitaliseerimismeetme saamise tingimustele, muu hulgas olema võimatu leida turul vastuvõetavate tingimustega rahastamist, ning nõustus nendega.
27.      Esiteks leidis Üldkohus, et asjasse puutuva otsuse vastuvõtmisele eelnenud perioodil kuulus LH kontsernile suurem osa tema lennukipargist ning DLH võis kasutada oma lennukeid ja varuosi tagatisena, et hankida raha finantsturgudel. Üldkohtu sõnul ilmnesid need järeldused „selgelt, üheselt ja ühemõtteliselt mitmest […] tõendist“, mille Ryanair oli esitanud(34) ja millele ta oli enne asjasse puutuva otsuse vastuvõtmist juhtinud nii Saksamaa valitsuse kui ka komisjoni tähelepanu(35) (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 118–121). Teiseks täheldas Üldkohus, et asjasse puutuvas otsuses piirdus komisjon kinnitusega, et DLH‑l ei olnud „piisavalt tagatisi“, et saada turgudel rahastamisvahendeid abi „kogusumma ulatuses“, kuid ei põhjendanud seda järeldust. Nimelt ei viidanud miski asjasse puutuvas otsuses sellele, et komisjon oleks uurinud selliste tagatiste võimalikku olemasolu nagu DLH koormamata lennukid, nende väärtus ja selliste laenude tingimused, mida nende tagatiste vastu finantsturgudel on võimalik saada (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 122–124). Sellega seoses ei saa komisjon tugineda eeldustele (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 131). Lõpuks leidis Üldkohus, et asjasse puutuva otsuse punktis 22 esitatud komisjoni kinnitus, millega ta täpsustas, et DLH „tagatised“ ei ole piisavad vajalike vahendite „kogusumma“ katmiseks, põhineb ekslikul eeldusel, et rahastamine, mida võib saada turgudel, peab tingimata katma abisaaja kõik vajadused. Seda seisukohta ei toeta ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c sõnastus, eesmärk ega kontekst. Kuna komisjon tugines sellisele ekslikule eeldusele ja jättis seega kontrollimata, kas DLH oleks saanud hankida märkimisväärse osa vajalikust rahastamisest turgudel, ei võtnud ta arvesse kõiki asjaolusid, mis on asjakohased ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c ette nähtud tingimuse hindamisel. Seda järeldust kinnitab nii ajutise raamistiku punkt 44, mille kohaselt ei tohiks rekapitaliseerimisabi summa ületada abisaaja elujõulisuse tagamiseks vajalikku minimaalset taset, kui ka laiemalt proportsionaalsuse üldpõhimõte (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 125, 127–130 ja 132). Lisaks leidis Üldkohus, et komisjon oli igal juhul rajanud oma väite kõnealuse meetme esemeks olevast summast (6 miljardit eurot, nagu on märgitud asjasse puutuva otsuse põhjenduses 26) suuremale summale (9 miljardit eurot), mis „seab kahtluse alla tema analüüsi aluse enese“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 126).
28.      Apellatsioonkaebuse esimene väide koosneb kolmest osast.
1.      Apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa
29.      DLH väidab, et Üldkohus on moonutanud komisjoni argumente asjasse puutuva otsuse põhjendustes 22 ja 100. Tema arvates ei saanud Üldkohus nendest põhjendustest järeldada, et komisjoni arvates peab eraturgudel rahastamine „tingimata“ alati katma abisaaja kõik vajadused.
30.      Märgin, et asjasse puutuvas otsuses koosneb komisjoni hinnang asjasse puutuva meetme abikõlblikkuse kohta ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c alusel ainult ühest põhjendusest, st põhjendusest 100. Selle põhjenduse esimeses lauses(36) viitab komisjon selle otsuse punkti 2.3 põhjendustele 21–24, milles kirjeldatakse meetme eesmärki. Põhjendustes 22 ja 23 korratakse Saksamaa ametiasutuste argumente abikõlblikkuse kohta vastavalt ajutise raamistiku punkti 49 alapunktile c. Nendes põhjendustes käsitletakse üksnes DLH suutmatust hankida kas võla või omakapitali poolel piisavalt vahendeid, et katta 9 miljardi euro suurune kogusumma, mis oli vajalik kontserni majandustegevuse järjepidevuse säilitamiseks COVID‑19 puhkemise ajal ja pärast seda. Seevastu ei ole üldse analüüsitud DLH suutlikkust leida rahastust ainult osale sellest summast – või asjaomase meetmega kindlaks määratud 6 miljardi euro suurusele summale. Neil asjaoludel tõlgendas Üldkohus asjasse puutuva otsuse põhjendusi 22 ja 100 õigesti, nii et need väljendavad seisukohta, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c kohaselt peab rahastamine, mida võib saada turgudel, tingimata katma abisaaja kõik vajadused. Tuleb märkida, et komisjon ei esita oma kirjalikes seisukohtades nende põhjenduste kohta teistsugust tõlgendust.
31.      Eespool esitatud kaalutlusi arvestades tuleb esimese väite esimene osa minu arvates tagasi lükata.
2.      Apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa
32.      DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, väidab, et Üldkohus eksis, kui ta leidis, et komisjon oli kohustatud ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c ette nähtud abikõlblikkuse analüüsi etapis hindama, kas abisaaja rahastamisvajaduste märkimisväärset osa saab rahastada turgudel. DLH esitab sellega seoses neli väidet.
a)      Esimene väide
33.      DLH väidab, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c sõnastus ei toeta Üldkohtu seisukohta, mis põhineb selle sätte puudulikul ja ekslikul tõlgendamisel.
34.      See väide tuleb minu arvates tagasi lükata.
35.      Vastupidi sellele, mida väidab DLH, on ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c „avatud ja lai“ sõnastus täielikult kooskõlas Üldkohtu pakutud tõlgendusega, mille kohaselt on ettevõtjad ajutise raamistiku alusel rekapitaliseerimismeetmete jaoks abikõlblikud ainult niivõrd, kuivõrd nad ei suuda leida rahastamist turgudel.
36.      On tõsi, nagu väidavad nii DLH kui ka komisjon, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c kogu tekstist võib järeldada, et abikõlblikkuse kindlakstegemisel on määrav kriteerium see, kas abisaaja suudab kindlustada piisava rahastamise, et tagada oma „elujõulisus“.(37)
37.      Selline tõlgendus ei ole siiski vastuolus Üldkohtu tõlgendusega, mille kohaselt juhul, kui abisaaja on võimeline leidma turgudel (märkimisväärse) osa rahastamisest, mis on vajalik elujõulisuse säilitamiseks, ei ole selles sättes ette nähtud tingimus täidetud tema vajaduste koguulatuses.
b)      Teine väide
38.      DLH väidab, et Üldkohus tõlgendas vääralt ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c eesmärki ja tegi vea, kui ta võttis abikõlblikkuse analüüsi üle proportsionaalsuse analüüsis sisalduva põhimõtte „minimaalselt vajalik“. DLH sõnul on ajutise raamistiku punkt 49 teatatud meetme hindamise lähtekoht, mis võimaldab komisjonil kontrollida, kas teatatud meede vastab üldistele ja formaalsematele kriteeriumidele. Seega ei oleks ajutise raamistiku punkti 49 ja eriti alapunktis c sätestatud tingimuse eesmärk viia läbi üksikasjalik analüüs selle kohta, kas avalik sekkumine piirdub minimaalselt vajalikuga, mis on osa ajutise raamistiku punktis 54 sätestatud proportsionaalsuse kontrollist.(38) Nii komisjon kui ka Saksamaa Liitvabariik jagavad DLH seisukohta.
39.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 leidis Üldkohus, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c sätestatud tingimuse eesmärk on „piirata riigi sekkumist ja seega riigi ressursside kasutamist üksnes juhtudega, mil abisaaja ei ole võimeline finantsturgudel leidma vastuvõetavate tingimustega rahastamist“.
40.      Selle sõnastuse põhjal ei saa minu arvates sätte eesmärgi sellist tõlgendust tõsiselt vaidlustada.(39) Nagu DLH ise tunnistab, vastab iga eespool punktis 49 sätestatud tingimus konkreetsele eesmärgile. Ei ole kahtlust, et punkti c eesmärk on takistada liikmesriike tegemast avaliku sektori kulutusi, et aidata ettevõtjaid, kes on võimelised leidma alternatiivseid rahastamisviise. COVID‑19 pandeemia kontekstis oli selliste kulutuste vältimine äärmiselt oluline, kuna mõjutatud oli suur hulk ettevõtjaid kõigis majandussektorites ja liikmesriigid pidid piiratud ressursside jaotamisel tegelema prioriteetsete küsimustega.
41.      Kuna see on selgitatud, tuleb DLH väited minu arvates järgmistel põhjustel tagasi lükata.
42.      Esiteks on tõsi, nagu DLH õigesti märkis, et ajutise raamistiku punkt 49 on sellise õigusakti alusel teatatud meetme hindamise „lähtekoht“. See ei tähenda siiski tingimata, et komisjonil puudub kohustus analüüsida täielikult ja üksikasjalikult kõiki asjakohaseid tegureid, et kontrollida, kas selles punktis sätestatud tingimused on täidetud.
43.      Kokkuvõttes on selliste tingimuste eesmärk sisuliselt välistada rekapitaliseerimismeetmed, mis ei ole ajutise raamistiku taotletavaid eesmärke silmas pidades vajalikud või mis ei vasta ühistele huvidele ja mida ei saa seega pidada siseturuga kokkusobivaks. Kui ettevõtjal on võimalik rahastada oluline või märkimisväärne osa oma rahalistest vajadustest turul vastuvõetavate tingimustega, ei saa rekapitaliseerimismeedet, mille eesmärk on katta kõik need vajadused, pidada „vajalikuks“.(40)
44.      Seetõttu ei saa ma nõustuda seisukohaga, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c raames piisab sellest, kui komisjon võtab aluseks abisaaja kogu rahastamisvajaduse ja hindab, kas seda on võimalik kogu ulatuses saada turgudel. Komisjoni argument, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunkt c on määratluse kohaselt binaarne – mis tähendab, et kui selles punktis sätestatud tingimus ei ole täielikult täidetud, ei ole ettevõtja rekapitaliseerimiseks abikõlblik –, on ekslik. Selline põhjendus annab tõepoolest
suurema kaalu tagasilükatud nõuetele mittevastava meetme potentsiaalsetele negatiivsetele majanduslikele tagajärgedele abisaajale kui meetme enda nõuetekohasele hindamisele.
45.      Kui lähtuda ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c tõlgendusest, mille on välja pakkunud DLH, komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, tooks see kaasa olukorra, kus ajutise raamistiku punkti 3.11 kohast meedet peetakse abikõlblikuks, kuigi abisaajal on võimalik saada rahastamist turul peaaegu kogu abisumma ulatuses, välja arvatud väheolulises osas. Selline tulemus ei oleks kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ja oleks vastuolus ajutise raamistiku punktis 19 sätestatud nõuetega.(41)
46.      Teiseks, mis puudutab väidet, et Üldkohus viis osa ajutise raamistiku punkti 54 kohasest proportsionaalsuse kontrollist üle abikõlblikkuse hindamise etappi, siis tuleb märkida, et selle kriteeriumi esimene osa kohustab komisjoni kontrollima, et COVID‑19 rekapitaliseerimise summa „ei ületa abisaaja elujõulisuse tagamiseks vajalikku minimaalset taset“.
47.      Mulle näib, et selline kontroll erineb põhimõtteliselt hinnangust, mille komisjon peab andma, lähtudes ajutise raamistiku punkti 49 alapunktist c, nii nagu Üldkohus on seda tõlgendanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 127–131. Selle hindamine, kas ja mil määral võib teatatud rekapitaliseerimismeetmest abi saaja leida oma vajaduste katmiseks alternatiivseid rahastamisviise, erineb selle hindamisest, kas meede läheb kaugemale sellest, mis on vajalik abisaaja elujõulisuse tagamiseks. Ajutise raamistiku punkti 54 eesmärk on samuti teistsugune, nimelt tagada, et abisaaja ei saaks rohkem abi, kui on vajalik likviidsuse taastamiseks ja elujõulisuse tagamiseks.
48.      See, et need kaks hindamist on ette nähtud erinevates sätetes, ei põhjusta seega ajutise raamistiku süsteemis vastuolu, olenemata sellest, kas nende mõlema eesmärk on väljendada proportsionaalsuse põhimõtet.(42)
49.      Isegi kui eeldada, et DLH‑l on õigus, kui ta leiab, et Üldkohus on abikõlblikkuse etappi viinud üle hinnangu, mis on osa ajutise raamistiku punkti 54 kohasest hindamisest, on tema argument liiga formalistlik. Eeldades, et komisjon peab ajutise raamistiku alusel teatatud rekapitaliseerimismeetme proportsionaalsuse analüüsimisel kontrollima, kas selline meede hõlmab rohkem kui abisaaja vajadusi, mida viimane ei suuda turul rahuldada, ei ole oluline, millises etapis see kontrollimine toimub. Käesoleval juhul ei ilmne ka, et komisjon on sellise hindamise läbi viinud abi proportsionaalsuse hindamisel ajutise raamistiku punkti 54 alusel.
c)      Kolmas väide
50.      DLH, keda toetab komisjon, väidab, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 150–217 iseendale vastu rääkinud, lükates põhjendamatuse tõttu tagasi kõik Ryanairi ja Condori etteheited abisumma kohta.
51.      Sellega seoses piisab, kui märkida, et kõik väited, mida Üldkohus nendes punktides analüüsis ja mille ta tagasi lükkas, puudutasid ajutise raamistiku punkti 54 tõlgendamist või selle kohaldamist käesolevas asjas. Sisuliselt heidavad Ryanair ja Condor komisjonile ette, et ta arvutas DLH elujõulisuse tagamiseks vajaliku abisumma valesti või ei hinnanud õigesti asjaomase meetmega antud eelise ulatust. Kumbki neist etteheidetest ei puudutanud küsimust, kas abi piirdus summaga, mida DLH ei olnud võimeline turgudel saama.
52.      Järelikult ei ole vaidlustatud kohtuotsuse eespool viidatud punktides esitatud Üldkohtu arutluskäik ja ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c analüüsi aluseks olevad arutluskäigud omavahel vastuolus.(43) Seega tuleb see väide minu arvates tagasi lükata.
d)      Neljas väide
53.      DLH väidab, et vaidlustatud kohtuotsuses ajutise raamistiku punkti 49 alapunktile c antud lai tõlgendus on vastuolus Üldkohtu enda praktikaga 19. mai 2021. aasta kohtuotsuses Ryanair vs. komisjon (Hispaania; Covid‑19)(44) ning Üldkohtu otsuses kohtuasjas Finnair II. Viimati nimetatule viidates esitab DLH täiendava väite, leides, et Üldkohus rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, kohaldades ajutise raamistiku punkti 49 punkti c suhtes rangemat tõlgendamisstandardit, hoolimata asjaolust, et Finnairi ja DLH rekapitaliseerimine puudutas peaaegu identseid olukordi.
54.      Seoses esimese eespool nimetatud kohtuotsusega viitab DLH Üldkohtu põhjenduste osale, millega viimane lükkas tagasi väite, mis toetas alternatiivset kriteeriumi võrreldes nendega, mille asjaomane liikmesriik oli kõnealuse abikava alusel abikõlblikkuse hindamiseks valinud.(45) Nimetatud kohtuotsuse punktis 49 leidis Üldkohus COVID‑19 meetmete hindamise raames, et komisjon „ei pea […] positiivselt tõendama, et ükski muu mõeldav meede, mis on oma olemuselt hüpoteetiline, ei võimalda taotletavat eesmärki paremini tagada“ ega tohi osaleda „normatiivse uurimisülesande täitmisel, selleks et analüüsida kõiki võimalikke alternatiivseid meetmeid“.(46)
55.      Tuletan sellega seoses meelde, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 125–132 leidis Üldkohus, et komisjon ei tõlgendanud õigesti ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c ette nähtud tingimuse ulatust ega tõendanud seega piisavalt, et see tingimus oli teatatud meetme kogusumma puhul täidetud. Seega, vastupidi DLH väidetele ei pannud Üldkohus komisjonile kohustust hinnata kõiki hüpoteetilisi alternatiivseid ja võrdselt õiguspäraseid meetmeid, mida oleks võimalik rakendada teatatud meetme asemel, vaid lihtsalt kindlaks teha, et teatatud meede vastab ajutise raamistiku punkti 49 alapunktile c.
56.      Mis puudutab Üldkohtu otsust kohtuasjas Finnair II, siis väidab DLH, et komisjon ei olnud kohustatud analüüsima seda, kas abisaaja oleks võinud saada märkimisväärse osa rahastamisest turul.(47) Üldkohus oleks seega toetanud ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c tõlgendust, mille kohaselt kõik abisaaja likviidsusvajadused moodustavad abikõlblikkuse analüüsi aluse.
57.      Ma ei jaga Üldkohtu otsuse Finnair II sellist tõlgendust. Nimetatud kohtuotsuse punktidest 50, 51 ja 53 nähtub, et Finnair esitas Soome Vabariigile rekapitaliseerimismeetme taotluse alles pärast seda, kui ta oli kasutanud kõiki kättesaadavaid turulahendusi, ilma et tal oleks õnnestunud saada rahastamist, mis oleks võimaldanud tal katta kõik oma likviidsusvajadused.(48) Selle meetme eesmärk oli seega katta üksnes need likviidsusvajadused, mida Finnair ei suutnud muude vahenditega rahuldada.
58.      Seega on Üldkohus käesolevas asjas ilma endale vastu vaidlemata lükanud tagasi ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c tõlgenduse, mille kohaselt piisab selles punktis ette nähtud tingimuse täitmiseks selle tõendamisest, et abisaaja ei suuda rahuldada kõiki oma likviidsusvajadusi turgudel.
59.      Eeltoodut arvestades tuleb apellatsioonkaebuse esimese väite teise osa neljas väide minu arvates tagasi lükata. Samuti tuleb tagasi lükata DLH täiendav väide võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta, kuna sellel puudub faktiline alus.
e)      Järeldused apellatsioonkaebuse esimese väite teise osa kohta
60.      Esitatud põhjendustest lähtudes tuleb minu arvates tagasi lükata kõik väited, mille DLH esitas oma esimese väite teise osa põhjendamiseks, ning järelikult ka see osa tervikuna.
3.      Apellatsioonkaebuse esimese väite kolmas osa
61.      Apellatsioonkaebuse esimese väite kolmandas osas väidab DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 117 ja 131–135 õigusnormi, kui ta kohustas komisjoni küsima lisateavet, et hinnata ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c järgimist. Samuti väidab ta, et Üldkohus tegi DLH rahastamisvõimaluste kohta oma järeldused, asendades komisjoni hinnangu keeruliste majanduslike asjaolude kohta enda omaga, ilma et ta oleks eelnevalt tõendanud, et see hinnang ei ole usutav. DLH esitab viis väidet.
a)      Esimene väide
62.      DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, väidab, et Üldkohus kohaldas valesti Euroopa Kohtu praktikat, mis käsitleb komisjoni kohustuste ulatust teatatud riigiabimeetme esialgsel uurimisel. DLH viitab eelkõige 2. septembri 2021. aasta kohtuotsusele komisjon vs. Tempus Energy ja Tempus Energy Technology.(49)
63.      Selles kohtuotsuses kordas Euroopa Kohus kooskõlas oma väljakujunenud kohtupraktikaga, et liidu kohus peab esialgse uurimismenetluse lõpus vastuväidete esitamata jätmise otsuse õiguspärasust hindama nii seda informatsiooni arvesse võttes, mis oli komisjoni käsutuses otsuse tegemise hetkel, kui ka selle teabe alusel, mis oleks võinud olla tema käsutuses. Teave, mis „võis“ komisjoni „käsutuses“ olla, hõlmab ka teavet, mis on hinnangu andmiseks vajalik esialgse uurimise etapis(50) ning mida ta oleks võinud haldusmenetluse käigus küsides saada.(51) Küll aga ei pea komisjon omal algatusel ja selle kohta kaudsete tõendite puudumise korral välja selgitama kogu teavet, mis võiks olla seotud talle esitatud asjaga, isegi kui see teave on üldkasutatav.(52)
64.      Olen seisukohal, et käesoleval juhul ei ole Üldkohus valesti tõlgendanud komisjoni kohustuste ulatust, mida ma just kirjeldasin.
65.      Nagu on meenutatud käesoleva ettepaneku punktis 27, leidis Üldkohus sisuliselt, et komisjoni poolt haldusmenetluses läbi viidud uurimine oli ebapiisav või mittetäielik kahel põhjusel. Esiteks ei hinnanud komisjon DLH koormamata lennukite võimalikku olemasolu tagatisena, et saada juurdepääs rahastamisele turgudel vastuvõetavate tingimustega, vaatamata tõenditele, millele Ryanair oli juhtinud tema tähelepanu. Teiseks jättis komisjon kontrollimata, kas sellised tagatised oleks võimaldanud DLH‑l hankida märkimisväärse osa vajalikust rahastamisest turgudel.
66.      Heites komisjonile ette, et ta ei uurinud, kas DLH‑l oli võimalik leida rahastamist turgudel, kasutades oma lennukiparki tagatisena, ei pannud Üldkohus talle kohustust otsida teavet omal algatusel, kui puuduvad tõendid, mis nõuaksid täiendavat uurimist. Ta nõudis üksnes, et komisjon kasutaks juba tema valduses olevat asjakohast teavet, nimelt 2020. aasta märtsi avaldust,(53) millele Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118 ja mis sisaldas andmeid DLH koormamata lennukite väärtuse kohta, nagu on märgitud samas punktis ning ka kohtuotsuse punktis 134.(54)
67.      Sellega seoses märgin esiteks, et vaevalt on küsitav, kas abisaajale kuuluva vara liik ja väärtus ning selle kasutamine tagatisena on põhimõtteliselt asjakohane teave, et hinnata tema võimet saada turgudel rahastamist ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c alusel.(55) Teiseks näib mulle, et ainuüksi DLH ja komisjoni rõhutatud asjaolu, et 2020. aasta märtsi avaldus tehti rohkem kui kaks kuud enne kõnealusest meetmest teatamist, ei ole iseenesest piisav – isegi pandeemiast tingitud kiirete muutuste kontekstis –, et seada automaatselt kahtluse alla nende andmete täpsus esialgse uurimismenetluse läbiviimise ajal.(56)
68.      Seetõttu minu arvates ei eksinud Üldkohus, kui ta järeldas, et komisjon oli kohustatud seda teavet arvesse võtma ja uurima muu hulgas täiendavate tõendite kogumise teel tingimusi, mille korral oleks DLH saanud eespool nimetatud tagatise alusel rahastamist turgudel.(57)
69.      Lisaks selgub vaidlustatud kohtuotsuse punkti 132 täielikust tõlgendusest selgelt, et väites, et komisjon ei võtnud ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c sätestatud tingimuse analüüsimisel arvesse „kõiki asjakohaseid tõendeid“,(58) viitas Üldkohus sellele, et ei ole hinnatud DLH võimet hankida märkimisväärne osa vajaminevast rahastamisest turgudel. Seega, vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei saa sellest avaldusest järeldada, et Üldkohus pani komisjonile äärmiselt suure kohustuse otsida ja analüüsida teavet, mille olemasolust või asjakohasusest ta ei olnud teadlik.
70.      Lõpuks: DLH, komisjoni ja Saksamaa Liitvabariigi argumendid – millega need pooled seavad kahtluse alla selle, kuidas Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 118 ja 119 hinnanud esitatud tõendite tõenduslikku väärtust – tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on sellise hinnangu andmine põhimõtteliselt üksnes Üldkohtu pädevuses.(59)
71.      Eeltoodust tuleneb, et käesolev väide tuleb minu hinnangul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b)      Teine väide
72.      DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, väidab, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui ta järeldas, et komisjon ei olnud uurinud seda, kas DLH oleks võinud saada turgudel tagatise vastu rahastamist vastuvõetavate tingimustega. Nad viitavad eelkõige asjasse puutuva otsuse põhjendusele 22, milles komisjon märkis, et „DLH‑l ei olnud piisavaid tagatisi, et saada turgudel varaga tagatud võlainstrumente kogu asjaomase summa ulatuses nii praeguse laenusumma ja turuväärtuse suhte kui ka turuväärtuse alusel“.
73.      Sellega seoses rõhutan, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122 tunnistas Üldkohus, et asjasse puutuvas otsuses oli komisjon hinnanud seda, kas DLH‑l oli „piisavalt tagatisi“, et saada turgudel rahastamisvahendeid. Ta leidis siiski, et see väide oli täiesti põhjendamata, et komisjoni viidatud garantiid ei ole kindlaks tehtud ja et asjasse puutuvas otsuses ei viita miski sellele, et DLH koormamata lennukite tagatisena kättesaadavust oleks kontrollitud.(60) Üldkohus täheldas ka seda, et asjasse puutuva otsuse põhjendus 22 viitas sõnaselgelt üksnes DLH võimele leida rahastamist kogu oma vajaduste summa ulatuses [9 miljardit eurot] ning et komisjon ei olnud hinnanud, kas DLH oleks võinud hankida märkimisväärse osa vajalikust rahastamisest turgudel.(61)
74.      DLH, komisjon ega Saksamaa Liitvabariik ei esita asjaolusid, mis võimaldaksid seada need järeldused kahtluse alla.
75.      Esiteks kattub Saksamaa Liitvabariigi väide, et Üldkohus moonutas asjasse puutuva otsuse põhjendust 22, DLH esimese väite esimeses osas esitatud etteheitega. Seetõttu viitan ma käesoleva ettepaneku punktides 29–30 esitatud analüüsile, milles tegin ettepaneku see etteheide tagasi lükata.
76.      Teiseks ei tõenda DLH ulatuslikud viited Saksamaa Liitvabariigi poolt haldusmenetluses esitatud seisukohtadele,(62) et küsimust, kas DLH oleks saanud kasutada oma koormamata lennukeid tagatisena rahastamise saamiseks turgudel, oleks selles menetluses käsitletud, rääkimata selle analüüsimisest.(63) Lisaks viitavad kõik argumendid, mille DLH esitas selleks, et tõendada, selline võimalus ei olnud teostatav, 9 miljardi euro suurusele kogusummale(64) ja seetõttu ei ole need piisavad, et vaidlustada Üldkohtu põhjendusi.
77.      Kolmandaks tõendavad paljud DLH, komisjoni ja Saksamaa Liitvabariigi esitatud argumendid, et on ebatõenäoline, et DLH‑l oleks olnud võimalik rahastada kõiki oma rahastamisvajadusi või märkimisväärset osa neist turgudel. Nende argumentide eesmärk on põhjendada a posteriori seda, et asjasse puutuvas otsuses ei ole antud mingit hinnangut võimalikule osalisele rahastamisele tagatud laenu kaudu, ning need on seega tulemusetud tõendamaks, et komisjon on sellise hindamise tegelikult läbi viinud.
78.      Lõpuks põhineb Saksamaa Liitvabariigi väide, mille kohaselt ei olnud komisjon kohustatud DLH poolt tagatise kasutamise kohta rohkem märkusi esitama, kuna ELTL artikli 108 lõike 3 alusel tehtud otsuses tuleb lihtsalt esitada põhjused, miks teatatud meetme siseturuga kokkusobivuse hindamine ei tekita tõsiseid raskusi, vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendamisel. Selle kohtuotsuse punktides 118–138 leidis Üldkohus, et hinnang, mis anti selleks, et teha kindlaks, kas asjasse puutuv meede oli kooskõlas ajutise raamistiku punkti 49 alapunktiga c, oli ebapiisav ja ebatäielik, mitte aga seda, et komisjon ei olnud selle kohta põhjendusi esitanud.
79.      Eeltoodu põhjal leian, et apellatsioonkaebuse teine väide on samuti põhjendamata ja tuleb tagasi lükata.
c)      Kolmas väide
80.      DLH väidab, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 120 tema menetlusse astuja seisukohti ja ka komisjoni vastust, märkides, et nad ei olnud vaidlustanud andmeid, mille Ryanairi ekspert esitas Oxera I arvamuses ja mida on korratud selle kohtuotsuse punktides 118 ja 119.
81.      Selle väite hindamiseks tuleb märkida, et andmed, mille „täpsust ja usaldusväärsust“ ei ole vaidlustatud, on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 120 esitatud Üldkohtu järelduste kohaselt loetletud selle kohtuotsuse punktides 118 ja 119. Need on seotud LH kontserni lennukipargi ühtsusega, tema koormamata lennukite ja varuosade väärtusega ning DLH võimega hankida nende varade tagatisel 1–3,7 miljardi euro ulatuses laenu.
82.      Üldkohtule esitatud menetlusse astuja seisukohtadest nähtub, et DLH on tegelikult vaidlustanud Ryanairi argumendid, mis tulenevad Oxera I arvamusest ja puudutavad teiste lennuettevõtjate võimet tagada turul alternatiivne rahastamine väärtpaberistatud laenuvahendite abil. Siiski ei ilmne, et DLH oleks seadnud kahtluse alla käesoleva ettepaneku punktis 81 nimetatud andmed varade väärtuse kohta. Mis puudutab DLH võimet kasutada oma lennukiparki tagatisena, siis piirdus ta märkimisega, et tal ei olnud „väärtpaberistatud võlainstrumentide jaoks piisavat tagatist, mis ületaks nõutavat 9 miljardi euro suurust summat“, tunnistades samas, et tema lennukid oleks tagatisena võimaldanud teha rahastamistehinguid, kuid ainult „väga piiratud summas“, ilma et ta oleks seda täiendavalt täpsustanud.
83.      Seega näib, et Üldkohus ei moonutanud DLH menetlusse astuja seisukohti. Sama kehtib komisjoni vastuse kohta, milles keskenduti ka sellele, kui usaldusväärsed on Oxera I arvamuses sisalduvad andmed teiste lennuettevõtjate alternatiivsete rahastamislahenduste kohta.
84.      Seega tuleb käesolev väide minu arvates põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
d)      Neljas väide
85.      DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, väidab, et Üldkohus on DLH rahastamisvõimaluste kohta oma järeldusi tehes esitanud omaenda hinnangu keeruliste majanduslike asjaolude kohta ja asendanud komisjoni hinnangu sellega. Nii toimides riivas Üldkohus komisjoni ulatuslikku kaalutlusõigust keeruliste majanduslike hinnangute andmisel, selle asemel et piirduda selle hinnangu õiguspärasuse kontrollimisega.
86.      Sellega seoses tuleb täheldada, et Üldkohus tunnistas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117, et küsimus, kas DLH ei olnud võimeline turul vastuvõetavate tingimustega rahastamist leida, eeldab keerukaid majanduslikke hinnanguid, mistõttu kontroll selle üle on piiratud. Küll aga tegi ta järelduse, et sellise hinnangu andmisel ei olnud komisjon võtnud arvesse „kõiki asjaolusid(65), mis on asjakohased ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c ette nähtud ajutise raamistiku hindamisel“.(66)
87.      Vastupidi DLH, komisjoni ja Saksamaa Liitvabariigi väidetele ei analüüsinud Üldkohus seega finantsturgu, asendades komisjoni majandusliku hinnangu enda omaga. Ta leidis Ryanairi esitatud tõendite põhjal, et komisjoni analüüs oli ebapiisav või mittetäielik, kuna selles ei käsitletud tagatud laenurahastamise kättesaadavuse küsimust, mille puhul „on tegemist ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c ette nähtud tingimuse olulise aspektiga“.(67)
88.      Nii toimides kohaldas Üldkohus käesoleva ettepaneku punktis 17 meenutatud kohtupraktikat, mille kohaselt on tema ülesanne teha kindlaks, kas esitatud asjaolud kuuluvad kogu asjaomase teabe hulka, mida tuleb keerulise olukorra hindamisel arvestada, ja kas need toetavad tehtud järeldusi.(68)
89.      Oluliste asjaolude arvesse võtmata jätmine kujutab endast ilmset viga faktiliste asjaolude hindamisel,(69) mis iseenesest seab kahtluse alla selle, kui usutav(70) on vaidlustatud akti autori analüüs.(71) Lisaks seab ebapiisava või puuduliku hindamise tuvastamine kahtluse alla sellise otsuse õiguspärasuse, millega otsustati jätta vastuväited esitamata, näiteks asjasse puutuv otsus, kuna see viitab tõsistele raskustele teatatud meetme hindamisel.(72)
90.      Eelpool esitatud kaalutlustel on käesolev väide minu hinnangul põhjendamatu ja tuleb tagasi lükata.
e)      Viies väide
91.      DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, vaidleb vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 126 sisalduvale väitele, mille kohaselt tugines komisjon vääralt oma hinnangus DLH võimele leida rahastamist turgudel suuremas ulatuses kui see, mis oli asjaomase meetme esemeks (6 miljardi euro asemel 9 miljardit eurot).
92.      Nagu juba meenutasin, on kõnealune meede osa LH kontserni laiemast toetusmeetmete sarjast. Nende hulgas oli 3 miljardi euro suurune riigilaen, mida anti Saksamaa riigile kuuluva tugipanga Kreditanstalt für Wiederaufbau (edaspidi „KfW“) kaudu.
93.      On tõsi, et asjasse puutuvas otsuses on märgitud, et DLH‑l oli oma elujõulisuse tagamiseks vaja rahastamist kokku 9 miljardi euro ulatuses.(73) Kõnealune meede, mille puhul tuleb kontrollida ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c sätestatud abikõlblikkuse tingimuse esimest osa, hõlmas aga 6 miljardit eurot. Ülejäänud 3 miljardit eurot kavatseti katta eespool nimetatud laenuga, st horisontaalse meetmega, mille kättesaadavust tuleb hinnata selle tingimuse teise osa alusel. Seega on Üldkohtu väide õige.
94.      DLH, komisjon ja Saksamaa Liitvabariik väidavad, et põhjus, miks asjasse puutuva otsuse põhjenduses 22 mainiti 9 miljardi euro suurust summat, oli see, et KfW nõudis laenu andmise eeltingimusena DLH rekapitaliseerimist. Ma ei välista, et sellise seose olemasolu nende kahe meetme vahel võiks õigustada komisjoni viidet DLH kogu rahastamisvajadusele, isegi kui sellist põhjendust ei leidu asjasse puutuva otsuse selles osas, mis puudutab ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c kohast hindamist.
95.      Igal juhul, isegi kui Euroopa Kohus tunnistab käesoleva väite põhjendatuks, ei piisa sellest, kui seada kahtluse alla Üldkohtu järeldus ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c rikkumise kohta.
f)      Komisjoni ja Saksamaa Liitvabariigi väited, mille kohaselt on rikutud nende õigust õiglasele kohtulikule arutamisele
96.      Komisjon väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 118 ja 119 tegi Üldkohus omal algatusel kindlaks toimiku lisadest pärit konkreetsed asjaolud, kuid ei andnud komisjonile ega menetlusse astujatele võimalust vastata nendele argumentidele, millele ta lõpuks oma hinnangu andmisel olulisel määral tugines. Saksamaa Liitvabariik esitab sisuliselt sama etteheite.
97.      Märgin, et need seisukohad erinevad oma olemuselt(74) DLH kolmandas väites esitatutest – kui nad ei ole neile lausa täiesti vastupidised(75) –, mistõttu nende vastuvõetavus näib olevat küsitav.(76)
98.      Igal juhul tuleb need sisuliselt rahuldamata jätta. Sellega seoses piisab, kui märkida, et Üldkohus ei esitanud omal algatusel ühtegi väidet(77) ega tuginenud andmetele, mis ei olnud kättesaadavad komisjonile ega esimeses kohtuastmes menetlusse astujatele ning mille üle nad ei saanud vaielda ega olla ära kuulatud.(78) Lisaks on Ryanairi argumendid LH kontserni lennukipargi ühtsuse ja väärtuse kohta ning DLH võime kohta katta vähemalt osa oma rahastamisvajadustest turgudel, pakkudes tagatisena oma lennukeid ja varuosi, selgelt esitatud tema kirjalikes seisukohtades Üldkohtule, eelkõige tema vastuses DLH menetlusse astuja seisukohtadele.(79)
g)      Ettepanek apellatsioonkaebuse esimese väite kohta
99.      Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi.
B.      Apellatsioonkaebuse teine väide
100. Oma apellatsioonkaebuse teises väites vaidlustab DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, vaidlustatud kohtuotsuse punktid 242–270, mille kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et ei kapitaliosaluse ega II vaikiva osalusega ei kaasnenud „alternatiivseid mehhanisme“ ajutise raamistiku punktide 62 ja 68 tähenduses.
1.      Kapitaliosalusega kaasnev alternatiivne mehhanism
101. Ajutise raamistiku punkti 61 kohaselt „peab iga rekapitaliseerimismeede sisaldama astmelist mehhanismi, millega suurendatakse riigi võetavat tasu, et ergutada abisaajat riigi kapitalisüste tagasi maksma“.(80) Ajutise raamistiku punktis 62 on sätestatud, et „[k]omisjon võib nõustuda alternatiivsete mehhanismidega, tingimusel et need viivad kokkuvõttes riigi väljumise stiimulite pakkumisel sarnase tulemuseni ja neil on võrreldav üldmõju riigi võetavale tasule“.
102. Käesolevas asjas on selge, et kapitaliosaluse tasustamine ei näe ette astmelist mehhanismi ajutise raamistiku punkti 61 tähenduses. Siiski leidis komisjon asjasse puutuva otsuse põhjendustes 136–142, et asjaomase meetme „üldine struktuur“ kujutab endast alternatiivset mehhanismi kooskõlas ajutise raamistiku punktiga 62 seoses riigi tasuga ja abisaaja motivatsiooniga riigi kapitalisüst tagasi osta. Riigile makstava tasu kohta märkis komisjon, et Saksamaa Liitvabariik omandab DLH aktsiad ajutise raamistiku punktis 60 kindlaks määratud maksimaalsest aktsiahinnast 71,9% madalama hinnaga.(81) Selline hinnaalandus andis Saksamaa Liitvabariigile turule sisenemisel oluliselt suurema omandiõiguse (20% osalus) kui see, mis tal oleks olnud maksimaalse aktsiahinna puhul, isegi pärast kahte ajutise raamistiku punktis 61 ette nähtud astet. Riigi väljumise stiimuleid silmas pidades leidis komisjon, et kõnealuse meetme erinevad komponendid (kapitaliosalus, I vaikiv osalus ja II vaikiv osalus) on tihedalt seotud ning et arvesse tuleks võtta nende kombineeritud mõju seoses väljumisstiimulitega. Seega viitas komisjon asjasse puutuva otsuse põhjendustes 139 ja 141 mitmele asjaolule, mis on loetletud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 248, mis õigustavad seda järeldust.(82)
103. Vaidlustatud kohtuotsuses järeldas Üldkohus, et komisjon rikkus ajutise raamistiku punkte 61 ja 62, kuna ta ei nõudnud, et tasu kapitaliosaluse eest sisaldaks astmelist mehhanismi või sarnast mehhanismi (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 270).
104. DLH esitab selle järelduse suhtes kaks vastuväidet.
a)      Esimene väide
105. Oma esimeses väites väidab DLH, et hinnates, kas kapitaliosaluse suhtes kohaldati ajutise raamistiku punkti 62 alusel alternatiivset mehhanismi, kasutas Üldkohus ekslikku formalistlikku lähenemisviisi, kaotades peaaegu täielikult komisjoni ulatusliku kaalutlusõiguse, ületades kohtuliku kontrolli piire ja tõlgendades vääralt ajutist raamistikku.
106. Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et DLH argumendid rajanevad vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendamisel. Vastupidi sellele, mida väidab DLH, ei leidnud Üldkohus, et komisjon ei saanud analüüsida kõnealuse meetme kombineeritud mõju seoses väljumisstiimulitega, et kinnitada ajutise raamistiku punkti 62 alusel astmelise mehhanismi asemel alternatiivne mehhanism. Pigem tegi Üldkohus pärast komisjoni analüüsi kontrollimist järelduse, et viimati nimetatu ei olnud „õiguslikult piisavalt tõendanud“, et asjasse puutuva meetme „üldine struktuur“ avaldab üldiselt riigi väljumisele ergutavat mõju, mis on võrreldav ergutava mõjuga, mis tuleneb astmelisest mehhanismist või sarnasest mehhanismist ajutise raamistiku punkti 62 tähenduses.(83)
107. Teiseks nähtub käesoleva ettepaneku punktides 15–18 meenutatud põhimõtetest, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 249–262 ei ületanud Üldkohus kohtuliku kontrolli piire seoses hinnangutega, mida komisjon peab andma, et kontrollida vastavust ajutise raamistiku punktile 62.(84) Nendes punktides piirdus Üldkohus komisjoni viidatud asjaolude asjakohasuse ning nende põhjal tehtud järelduste majandusliku ja õigusliku põhjendatuse kontrollimisega. Pelgalt korrates väidet ulatusliku kaalutlusõiguse kohta, mis komisjonil on ajutise raamistiku punkti 62 kohaldamisel, ei ole DLH tõendanud asjasse puutuva otsuse põhjendustes 139–141 esitatud hinnangute keerukust ega põhjendanud oma väidet, et Üldkohus asendas komisjoni hinnangu enda omaga.
108. Kolmandaks, mis puudutab ajutise raamistiku väidetavat väärtõlgendust, siis tuletan meelde, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel arvesse võtta mitte ainult normi sõnastust, vaid ka selle konteksti ning vastava õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa õigusnorm on.(85) ELi iga õigusnormi tuleb käsitada selle kontekstis ja tõlgendada ELi õigust kui tervikut silmas pidades, arvestades õiguse eesmärke ja arengu taset kuupäeval, mil kõnealust normi tuleb kohaldada.(86) Ka liidu õigusnormi tekkelugu võib anda asjakohast teavet selle normi tõlgendamiseks.(87) Need põhimõtted, millest juhindutakse liidu õiguse sätete tõlgendamisel, on võrdselt kohaldatavad ka siis, kui liidu kohtud peavad tõlgendama komisjoni suuniseid riigiabi valdkonnas, olenemata sellest, et tegemist on mittesiduvate aktidega.(88)
109. Kuigi ajutise raamistiku punkti 62, mis annab komisjonile võimaluse nõustuda alternatiivsete mehhanismidega võrreldes ajutise raamistiku punktis 61 ette nähtud standardse astmelise mehhanismiga, ei tõlgendata sõnaselgelt viimati nimetatu erandina, tuleb selle ulatust minu arvates selle eesmärki arvestades tõlgendada kitsalt.
110. Ajutise raamistiku punkti 62 eesmärk on pakkuda piiratud paindlikkust juhtudel, kui ajutise raamistiku tasustamist ja riigi väljumist käsitlevate normide formaalne „jah/ei“ järgimine ei ole teostatav, võimaldades komisjonil anda analüüsitavale meetmele, selle struktuurile ja mõjule „üldisema hinnangu“.(89) Siiski nõutakse selles endiselt, et alternatiivne mehhanism pakuks sarnast tulemust kui ajutises raamistikus sõnaselgelt loetletud standardne astmeline mehhanism, seda nii väljumisstiimulite kui ka riigile makstava tasu osas. Sellest järeldub, et kui komisjon kaldub kõrvale ajutise raamistiku punktis 61 ette nähtud standardsest astmelisest mehhanismist, peab ta suutma selgelt tõendada, et alternatiivne mehhanism tagab sellise sarnase tulemuse. Selles kontekstis ei saa komisjoni viidatud Finnair II kohtuotsusest mingit kasu olla. Paindlikkuse määr, mida Euroopa Kohus seoses ajutise raamistikuga selles kohtuotsuses tunnistas,(90) ei saa õigustada kõrvalekaldumist selles sätestatud nõuetest, kui liikmesriik ei ole tõendanud erandlikke asjaolusid.(91)
111. Lõpuks põhineb väide, et Üldkohus on välistanud ajutise raamistiku punkti 62 alusel kõigi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 248 loetletud tegurite asjakohasuse, kuna selle aluseks olevaid küsimusi ja sisu reguleerivad eraldi sätted ja nõuded, samuti selle kohtuotsuse osalisel tõlgendamisel.
112. Mis puudutab aktsiate algset ostuhinda, siis on tõsi, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 255 on Üldkohus rõhutanud, et ajutise raamistiku punktides 60 ja 61 on sätestatud kaks eraldi nõuet. Üldkohus ei tuginenud aga kaugeltki sellele üksikule väitele, vaid selgitas, et ajutise raamistiku punktides 61 ja 62 sätestatud mehhanismid kujutavad endast ex post stiimulit riigi osaluse võimalikult kiireks tagasiostmiseks, samas kui aktsiate ostuhinnal on seevastu ex ante mõju abisaaja olukorrale ja selle eesmärk ei ole tingimata seda stiimulit suurendada, „kuna aktsiate hind võib nii tõusta kui ka langeda“.(92) Seda järeldust ei sea kahtluse alla DLH rõhutatud asjaolu, et Saksamaa Liitvabariigile maksimaalse aktsiahinnaga seoses antud suure allahindluse tõttu oli kõnealuse meetme puhul tegemist ajutise raamistiku „liigse järgimisega“. Samuti ei tee seda DLH viidatud asjaolu, et selline allahindlus tagas Saksamaa Liitvabariigile 20% suuruse osaluse ja blokeeriva vähemuse. Ajutine raamistik ei sea astmelise või samaväärse mehhanismi nõuet sõltuvusse riigi ostetud osaluse olulisusest(93) ega selle hinnast.
113. Sarnaseid kaalutlusi võib esitada seoses aktsiate hinnaga nende riigile tagasi müümise ajal, I ja II vaikiva osaluse intressimäära suurenemisega ning DLH poolt võetud tegevusega seotud kohustustega, millele on viidatud vastavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 259, 260 ja 262.
114. Arvestades, et need asjaolud on hõlmatud ajutise raamistiku punktidega 63, 66 ja 72, milles on sätestatud konkreetsed nõuded, leidis Üldkohus õigesti, et komisjon ei saanud tugineda selliste nõuete järgimisele (või liigsele järgimisele), et tuvastada alternatiivse mehhanismi olemasolu ajutise raamistiku punkti 62 tähenduses.(94) Ajutise raamistiku kohaselt tuleks rekapitaliseerimismeetmete suhtes „kohaldada rangeid tingimusi“,(95) mis on sätestatud punktides 3.11.2 ja 3.11.4–3.11.7. Põhjendus, millega komisjon leiab, et üks neist tingimustest on täidetud, tuginedes lihtsalt asjaolule, et kõik ülejäänud tingimused on täidetud, tähendaks kõnealuse tingimuse kohustuslikkuse eiramist ja selle kohaldamisest kõrvalehoidmist.
115. Selliste tegurite esinemise peab kindlaks tegema komisjon, et tagada vastavus ajutise raamistiku punktile 62. Just selle jättis komisjon Üldkohtu sõnul asjasse puutuvas otsuses tegemata.
116. Eeltoodut arvestades tuleb DLH esimene väide minu arvates põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b)      Teine väide
117. Teises väites heidab DLH Üldkohtule ette, et ta esitas faktide kohta ebaõige õigusliku hinnangu ja tegi nende põhjal ekslikud õiguslikud järeldused.
118. Esiteks heidab DLH Üldkohtule ette, et viimane leidis, et erinevaid tegureid, millele komisjon tugines, ei saa arvesse võtta, et tõendada ajutise raamistiku punkti 62 järgimist. See väide kordab sisuliselt samu argumente, mis on esitatud DLH esimese väite põhjendamiseks, milles kritiseeritakse Üldkohtu väidetavat formalistlikku lähenemist. Nagu juba nimetatud, põhinevad need väited vaidlustatud kohtuotsuse ebaõigel tõlgendusel.(96) Üldkohus ei ole selles kohtuotsuses kordagi väitnud, et neid asjaolusid ei saa üldse arvesse võtta. Pigem peeti neid ebapiisavaks, et õigustada astmelise mehhanismi või mõne muu ajutise raamistiku punktis 62 ette nähtud tingimustele vastava mehhanismi puudumist.
119. Teiseks väidab DLH, et Üldkohus moonutas ajutise raamistiku punktide 60–62 eesmärki, kui ta sedastas, et astmelise mehhanismi alternatiivsed mehhanismid peavad alati hõlmama ka aja jooksul suurenevat tasu ja olema riigi õigeaegse väljumise ex post stiimuliks. Ka see etteheide tuleb tagasi lükata. Tõlgendus, mille Üldkohus on andnud ajutise raamistiku punktidele 61 ja 62, on täielikult kooskõlas nende sätete sõnastuse ja eesmärgiga,(97) samuti ajutise raamistiku punktides 55–59 kirjeldatud COVID‑19 rekapitaliseerimise hüvitamise ja tagasiostmise üldpõhimõtetega.(98)
120. Ülejäänud argumentidega väidab DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid. Sellega seoses tuletan meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ainult Üldkohus pädev esiteks faktilisi asjaolusid tuvastama ja teiseks neid hindama.(99) Kui just ei ole tegemist faktiliste asjaolude ja tõendite moonutamisega, ei ole nende hindamine õigusküsimus, mis kuuluks sellisena Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele.(100) Seega, kui apellant väidab, et Üldkohus on tõendeid moonutatud, peab ta tooma välja Üldkohtu hindamisvead, millest see moonutamine tema arvates tulenes. Lisaks peab see ilmselgelt nähtuma toimiku materjalidest, ilma et oleks vaja faktilisi asjaolusid uuesti hinnata.(101) Need nõuded ei ole minu hinnangul käesolevas kohtuasjas täidetud. Korrates lihtsalt Üldkohtule esitatud argumente või esitades uusi fakte ja argumente, mis on apellatsioonimenetluses vastuvõetamatud ja igal juhul ebapiisavalt põhjendatud, soovib DLH sisuliselt, et Euroopa Kohus hindaks uuesti faktilisi asjaolusid.(102)
121. Eespool esitatut silmas pidades tuleb ka käesolev väide tagasi lükata.
2.      II vaikiva osalusega kaasnev alternatiivne mehhanism
122. Vaidlustades Üldkohtu järelduse selle kohta, et puudub II vaikiva osalusega kaasnev alternatiivne mehhanism vastavalt ajutise raamistiku punktile 68,(103) tugineb DLH samadele argumentidele, mida ta esitas, põhjendamaks oma väidet kapitaliosaluse kohta.(104) Seetõttu viitaksin mutatis mutandis eespool välja toodud kaalutlustele, et see väide tagasi lükata.
123. Komisjon esitas iseseisva väite, mille kohaselt tegi Üldkohus otsuse ultra petita, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 270, et komisjon on rikkunud ajutise raamistiku punkti 70.(105) Sellega seoses piirdun väitega, et isegi kui eeldada, et see väide on põhjendatud, ei võimalda see kahtluse alla seada teisi rikkumisi, nimelt ajutise raamistiku punkte 61, 62 ja 68, mille alusel nõustuti Ryanairi etteheitega tasu suurendamise astmelise mehhanismi puudumise kohta. Seega ei aitaks see vaidlustatud kohtuotsuse seda osa tühistada.
3.      Ettepanek apellatsioonkaebuse teise väite kohta
124. Esitatud põhjendustest lähtudes tuleb apellatsioonkaebuse teine väide minu arvates tagasi lükata.
C.      Apellatsioonkaebuse kolmas väide
125. Kolmandas väites vaidlustab DLH vaidlustatud kohtuotsuse punktid 272–288, milles Üldkohus leidis, et komisjon rikkus ajutise raamistiku punkti 67, kui ta nõustus II vaikiva osaluse omakapitaliks konverteerimisel aktsiahinnaga, mis ei järginud selles punktis kirjeldatud metoodikat.
126. Ajutise raamistiku punkti 67 kohaselt konverteeritakse hübriidkapitaliinstrumendid omakapitaliks „5% või rohkem alla konverteerimise ajal kehtinud TERPi (teoreetiline hind märkimisõiguseta)“.
127. Käesoleval juhul koosnes II vaikiv osalus kahest osast (edaspidi „II‑A vaikiv osalus“ ja „II‑B vaikiv osalus“), sõltuvalt sündmusest, mis käivitas konverteerimise omakapitaliks. II‑A vaikiva osaluse võis konverteerida aktsiateks kindlaksmääratud hinnaga 2,56 eurot aktsia kohta,(106) samas kui II‑B vaikiva osaluse võis konverteerida konverteerimisaegse aktsiate turuhinnaga, millest arvatakse maha 10% või 5,25%.(107) Asjasse puutuva otsuse põhjenduses 158 selgitas komisjon ühelt poolt, et „kõik need hinnad on eeldatavasti kooskõlas ajutise raamistiku punktis 67 sätestatud nõudega, kuigi olemas võib olla hind, millest madalamal tasemel ei ole ajutise raamistiku punkti 67 nõue täidetud“. Teiselt poolt rõhutas ta, et Saksamaa Liitvabariik oli kohustunud taotlema nõusolekut konverteerimisvõimaluse kasutamiseks, „kui maksimaalne konverteerimishind, mis arvutati konverteerimise ajal TERP meetodi alusel, millest on lahutatud 5%, on madalam kui konverteerimise ajal II (A või B osa) vaikiva osaluse jaoks kehtestatud konverteerimishinnad“.
128. Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus esiteks, et komisjon ei selgitanud põhjuseid, miks oli II vaikiva osaluse omakapitaliks konverteerimisel õigustatud kehtestada või arvutada aktsiate hinnad, järgimata ajutise raamistiku punktis 67 nõutud meetodit,(108) ega esitanud ühtegi erandlikku asjaolu, mis võiks õigustada selle meetodi järgimata jätmist.(109) Teiseks leidis Üldkohus, et komisjonil ei olnud õigust teha selles punktis ette nähtud reeglist erandit ettekäändel, et asjaomane liikmesriik taotleb enne konverteerimisõiguse kasutamist luba. Sellega seoses rõhutas ta, et ELTL artikli 108 lõikes 3 sätestatud eelneva loa süsteemi kohaselt tuleb abimeede tunnistada siseturuga kokkusobivaks enne selle rakendamist.(110)
129. DLH rajab oma kolmanda väite kahele punktile.
130. Esimeses väites, mida toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, väidab ta, et Üldkohus ei võtnud arvesse ajutise raamistiku punkti 59, mis lubab kasutada alternatiivseid tasustamismeetodeid. Ta väidab, et konverteerimishinnad viivad üldiselt punktis 67 kirjeldatud tulemusega sarnase tulemuseni ning et käesoleval juhul oli vaja teistsugust konverteerimishinna arvutamise meetodit, kuna TERPi ei olnud võimalik arvutada.
131. Kuna sellega vaidlustatakse see, kuidas Üldkohus tõlgendas ja kohaldas ajutise raamistiku punkte 59 ja 67, tõstatab see väide tervikuna õigusküsimuse, mis allub sellisena Euroopa Kohtu kontrollile. Põhjustel, mida ma selgitan, olen siiski arvamusel, et see ei ole sisuliselt põhjendatud.
132. Ajutise raamistiku punkt 59 lubab tõepoolest alternatiivseid lahendusi selles sätestatud tasustamismeetoditele. Komisjon viitas sellele asjaolule asjasse puutuva otsuse põhjenduses 134, kui ta kirjeldas riigi tasustamise ja riigi väljumisega seotud üldpõhimõtteid. Järgmises põhjenduses selgitas komisjon, et ta oleks hinnanud asjaomase meetme vastavust nendele üldpõhimõtetele. Sellest järeldub, et komisjon kaalus kahtlemata võimalust tugineda oma hindamise käigus alternatiivsetele tasustamismeetoditele, sealhulgas seoses hübriidkapitaliinstrumentidega.
133. Märgin siiski esiteks, et ajutise raamistiku punkt 67 on sõnastatud normatiivselt ja erinevalt punktidest 62 ja 68, mis sõnaselgelt lubavad komisjonil aktsepteerida alternatiivseid mehhanisme, ei ole selles sellist võimalust ette nähtud. Minu arvates heidavad need asjaolud mõningasi kahtlusi selle tõlgenduse õigsusele, mille DLH välja pakkus, mille kohaselt võimaldab ajutise raamistiku punkt 59 komisjonil teha erandi ajutise raamistiku punktis 67 sätestatud arvutusmeetodist.
134. Teiseks määratakse viimati nimetatud punktis kindlaks maksimaalne konverteerimishind. Seega tekib küsimus, kas sellise ettekirjutuse puhul on mõistlik kohaldada „sarnase tulemuse“ kriteeriumit. Samamoodi võib tekkida küsimus, kuidas võib eelnevalt kindlaksmääratud konverteerimishind, nagu on sätestatud II‑A vaikiva osaluse puhul, ja konverteerimishinnad, mis on arvutatud alternatiivseid parameetreid kasutades, nagu on sätestatud II‑B vaikiva osaluse puhul, viia selle maksimumhinna prognoositava süstemaatilise järgimiseni. Nagu nähtub vaidlusaluse otsuse põhjenduse 158 sõnastusest, oli komisjonil selgelt meeles (mitte pelgalt teoreetiline) võimalus kalduda kõrvale ajutise raamistiku punktis 67 taotletud tulemusest.
135. Kolmandaks seoses II‑A ja II‑B vaikiva osaluse konverteerimishindadega ei viidanud komisjon vaidlusaluses otsuses ajutise raamistiku punktist 67 kõrvalekaldumise põhjendamisel üldse ajutise raamistiku punktile 59.(111) Samuti ei ole komisjon Üldkohtus sõnaselgelt väitnud,(112) et eespool nimetatud punkti 59 alusel võeti alternatiivne meede. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 282 märkis, ei viidanud komisjon asjasse puutuvas otsuses ega Üldkohtule esitatud kirjalikes märkustes ühelegi ajutise raamistiku lõigule, mõnele muule õigusnormile või erandlikule asjaolule, mis oleks võimaldanud tal ajutise raamistiku punktist 67 erandi teha.(113) Seega näib, et kuigi komisjon kaitses kasutatud tasustamismeetodeid kui selle punktiga kooskõlas olevaid, tugines ta ajutise raamistiku punktile 59 ja alternatiivsetel mehhanismidel põhinevale arutluskäigule esimest korda alles Üldkohtus. See selgitab tõenäoliselt, miks Üldkohus ei maininud sõnaselgelt seda viimast punkti vaidlustatud kohtuotsuse punktides 272–288 ja miks ta leidis, et komisjon ei ole esitanud ühtegi erakorralist asjaolu, mis võiks õigustada ajutise raamistiku punktis 67 sätestatud metoodika järgimata jätmist.(114)
136. Neljandaks, isegi sellistel asjaoludel ei jätnud Üldkohus tähelepanuta komisjoni võimalust tugineda hübriidkapitaliinstrumentide omakapitaliks konverteerimise hinna puhul alternatiivsele tasustamismeetodile. Tegelikult leidis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 279, et komisjon ei olnud põhjendanud kõrvalekaldumist ajutise raamistiku punktis 67 ette nähtud meetodist. Selline põhjendus tähendas siiski, et tõendati, et valitud alternatiivne meetod andis kokkuvõttes selles punktis taotletuga sarnase tulemuse. Mulle näib, et vaevalt saab vaielda selle üle, et sellist tõendamist ei ole toimunud. Vastupidi, komisjon ise tunnistas, et TERPi alusel arvutatud maksimaalset konverteerimishinda ei olnud alati võimalik järgida, nõustudes sellega, et mõnel juhul võis valitud alternatiivne meetod eirata nii ajutise raamistiku punkti 67 kui ka seega punkti 59.
137. Lõpuks, mis puudutab DLH väidet, et käesoleval juhul ei olnud võimalik TERPi arvutada, siis piisab, kui märkida, et mitte üheski vaidlusaluse otsuse punktis ei ilmne sellist võimatust ega tugineta sellele, et õigustada kõrvalekaldumist ajutise raamistiku punktist 67.(115) Lisaks kuulub küsimus, kas see arvutus oli teostatav, faktiliste asjaolude hindamise raamesse, mis on Üldkohtu pädevuses. Sama võib öelda komisjoni argumendi kohta, mille kohaselt oli II vaikiva osaluse konverteerimishindade arvutamise meetod riigile kasulikum kui see, mis tulenes ajutise raamistiku kohaldamisest. Igal juhul näib, et nii DLH kui ka komisjon püüavad a posteriori õigustada kõrvalekaldumist ajutise raamistiku asjakohastest eeskirjadest, selle asemel, et nõuetekohaselt tugineda asjaolude ebapiisavale või väärale hindamisele Üldkohtu poolt.
138. Oma teise väitega väidab DLH, keda toetab komisjon, et ajutise raamistiku punkti 67 rikkumise oht oli pelgalt teoreetiline ning et kavandatud loataotlus komisjonile oli mõeldud selleks, et tagada vastavus, ja seda ei peaks tõlgendama erandina või otsuse edasilükkamisena. Lisaks väidab DLH, et valitud alternatiivne mehhanism tagas punkti 67 ex ante järgimise, kuna asjasse puutuva otsuse põhjenduse 158 kohaselt tuli komisjonilt nõusolekut taotleda ja saada see enne konverteerimist.
139. Ka see väide tuleb minu arvates tagasi lükata.
140. Esitades pärast vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist oma lõpliku hinnangu ajutise raamistiku ühe nõude täitmise kohta, loobus komisjon asjaomase meetme siseturuga kokkusobivuse täielikust ex ante hindamisest, nagu on nõutud ELTL artikli 108 lõikes 3. Nagu Üldkohus õigesti märkis, ei ole komisjonil õigust siseturuga kokkusobivuse otsuse tegemise ajal lubada kõrvalekaldumist oma suunistes sätestatud eeskirjadest üksnes sel põhjusel, et asjaomane liikmesriik kohustub taotlema uut luba.(116)
141. Vastupidi sellele, mida väidab DLH, ei näe asjasse puutuva otsuse põhjendus 158 ette „täiendavat tagatist“, mis tagaks ajutise raamistiku „maksimaalse järgimise“. Pigem lubab see kõrvale kalduda selles õigusaktis sätestatud eeskirjadest, asendades ajutise raamistiku kohase nõuetele mittevastavuse ex ante hindamise tagantjärele menetlusnõudega ja nõusolekuga jätkata. Lisaks nähtub asjasse puutuva otsuse põhjenduse 158 sõnastusest, et kuigi Saksamaa Liitvabariik kohustus enne konverteerimisõiguse kasutamist taotlema komisjoni nõusolekut (ja selle saama), ei kohustunud ta tagama, et II vaikiva osaluse konverteerimishind vastaks ajutise raamistiku punkti 67 nõuetele.(117) Selles küsimuses ei saa Üldkohtule ette heita asjasse puutuva otsuse ebaõiget tõlgendamist.(118)
142. Asjasse puutuva otsuse põhjendusega 158 mitte ainult ei lükanud otsust konverteerimishinna sobivuse kohta edasi kuupäevani, mil see konverteerimine toimub. Selles nõustuti ilma igasuguse põhjenduseta metoodikaga, mis tunnistati eelnevalt sobimatuks, et tagada punktiga 67 taotletav tulemus, ja jäeti samas avatuks võimalus sellest punktist tagantjärele, nimelt selle rakendamise etapis, kõrvale kalduda.
143. Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata apellatsioonkaebuse kolmas väide tagasi.
D.      Apellatsioonkaebuse neljas väide
144. Neljandas väites vaidlustab DLH vaidlustatud kohtuotsuse punktid 373–412. DLH esitab kaks väidet. Esiteks väidab ta, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja ületas oma kohtuliku kontrolli piire, kui ta leidis, et komisjon pidi ajutise raamistiku punkti 72 kohaldamisel võtma märkimisväärse turujõu olemasolu hindamisel arvesse täiendavaid asjaolusid. Teiseks väidab DLH, et Üldkohus järeldas ekslikult, et komisjon ei saanud õigesti järeldada, et DLH‑l ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu „vähemalt“ IATA 2019. aasta suvehooajal.
145. Ajutise raamistiku punktist 72 nähtub, et kui üle 250 miljoni euro suurusest COVID‑19 rekapitaliseerimismeetmest abi saav ettevõtja on märkimisväärse turujõuga ettevõtja vähemalt ühel asjaomasel turul, kus ta tegutseb, peavad liikmesriigid kavandama täiendavad meetmed, et säilitada nendel turgudel tõhus konkurents ja eelkõige näha ette parandusmeetmete teatises nimetatud struktuurilisi või tegevusega seotud kohustusi.
1.      Esimene väide, mille kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas, et komisjon pidi märkimisväärse turujõu kindlakstegemisel arvestama täiendavate asjaoludega
146. Kõne all olevas otsuses leidis komisjon, et turud, kus abisaaja tegutseb, mis on asjasse puutuva meetme konkurentsi moonutava mõju hindamisel asjakohased, olid reisijate lennutranspordi teenuste turud lähte- ja sihtkohaga DLH teenindatavates lennujaamades. Komisjon hindas seda, kas LH kontsernil on asjaomastes lennujaamades märkimisväärne turujõud,(119) analüüsides kolme kriteeriumi, nimelt selle kontserni teenindusaegade osakaalu nendes lennujaamades, ülekoormuse taset nendes lennujaamades ning konkurentide teenindusaegade arvu.(120) Nende tegurite põhjal järeldas komisjon, et LH kontsernil oli märkimisväärne turujõud ainult Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas IATA 2019. aasta suvehooajal ja 2019/2020. aasta talvehooajal.
147. Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus, et uurides üksnes tegureid, mis on sisuliselt seotud lennujaama läbilaskevõimega seotud sisenemis- ja laienemistõketega, ei võtnud komisjon arvesse kõiki märkimisväärse turujõu olemasolu analüüsimisel tähtsust omavaid tegureid. Üldkohtu sõnul jättis komisjon tähelepanuta nende teenuste osutamisega otseselt seotud tegurid, nagu teostatud lendude arv või eraldatud teenindusaegades pakutud istekohtade arv, mis võivad anda otsest teavet DLH ja tema konkurentide turuosade kohta sellel turul.(121) Kuna komisjon ei võtnud neid tegureid arvesse, kuigi turuosad on märkimisväärse turujõu näitajana olulised,(122) tegi ta ilmse hindamisvea, mis muudab nii kõnealuse otsuse kui ka parandusotsuse õigusvastaseks.
148. DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, väidab, et Üldkohus ei ole tuvastanud ilmset hindamisviga, on ületanud kohtuliku kontrolli piire, asendades komisjoni põhjendused enda omadega, ning on tõendeid ilmselgelt vääralt hinnanud. Nende arvates olid asjasse puutuvas otsuses uuritud kriteeriumid täpsed ja piisavad näitajad DLH turupositsiooni kohta asjaomastes lennujaamades ning Üldkohtu tuvastatud teguritel ei olnud olulist märkimisväärset täiendavat tõendusjõudu. Lisaks ei esitanud Üldkohus piisavalt põhjust, miks komisjon oli kohustatud neid tegureid arvesse võtma, vaid piirdus liiga ebamäärase viitega „kõigile asjakohastele teguritele“.
149. Märgin esiteks, et kontrollides, kas komisjon valis märkimisväärse turujõu kindlakstegemiseks asjakohased kriteeriumid, kohaldas Üldkohus ilmse hindamisvea kriteeriumit, täpsustades, et tema kontrolli ulatus on selles osas piiratud.(123) Seega tuleb DLH väide tagasi lükata osas, milles väidetakse, et Üldkohus ei tunnustanud komisjoni ulatuslikku kaalutlusruumi selles valdkonnas.
150. Teiseks, vastupidi sellele, mida väidab DLH, tuginedes vaidlustatud kohtuotsuse osalisele ja väärale tõlgendusele, märkis Üldkohus täpselt, milliseid tegureid komisjon arvesse ei võtnud ja miks olid need tegurid käesolevas asjas asjakohased.(124) Üldkohus esitas piisavad põhjused, miks komisjon oli kohustatud neid arvesse võtma.
151. Kolmandaks olen juba meelde tuletanud, et Üldkohtu ülesanne on kontrollida, kas esitatud asjaolud kuuluvad kogu asjaomase teabe hulka, mida tuleb keerulise olukorra hindamisel arvestada, ja kas need toetavad tehtud järeldusi.(125) Lisaks on samuti meelde tuletatud, et oluliste asjaolude arvesse võtmata jätmine kujutab endast ilmset viga faktiliste asjaolude hindamisel, mis iseenesest seab kahtluse alla vaidlustatud akti autori analüüsi usutavuse.(126) Seega võis Üldkohus oma kontrolli ulatust ületamata või komisjoni hinnangut (või põhjenduskäiku) enda omaga asendamata asuda seisukohale, et komisjon tegi sellise vea, kui ta jättis arvesse võtmata asjaolud,(127) millel võib olla oluline mõju, et hinnata DLH turujõudu ajutise raamistiku punkti 72 tähenduses.
152. Neljandaks piirdus Üldkohus sellega, et kinnitas selliste tegurite asjakohasust ja komisjoni analüüsitud kriteeriumide ebapiisavust, jättes samas sõnaselgelt hindamata esimesena nimetatu mõju ja selle seose viimati nimetatuga, mis oleks tähendanud komisjoni majandusliku hinnangu asendamist enda omaga.(128) Vaidlusaluse otsuse tühistamisega ei esitanud Üldkohus alternatiivset hinnangut, vaid jättis selle hindamise kõiki asjakohaseid tegureid arvestades komisjoni ülesandeks.
153. Viiendaks ei seadnud Üldkohus kahtluse alla komisjoni kasutatud näitajate asjakohasust. Vastupidi, komisjon tunnistas nende asjakohasust turule sisenemise ja seal laienemise tõkete näitajatena. Küll aga leidis ta, et nad ei olnud piisavad, kuna ei andnud teavet DLH ja tema konkurentide turuosade kohta asjasse puutuval turul. Selleks et põhjendada oma järeldust selle kohta, kui oluline on võtta arvesse reisijate lennutranspordi teenuste osutamise turuga seotud tegureid, tugines Üldkohus toimikus sisalduvatele andmetele, mida ei ole Üldkohtus vaidlustatud ja mille kohaselt ületasid DLH turuosad, mida väljendati asjaomastesse lennujaamadesse suunduvate ja sealt väljuvate lendude sageduse (lendude arv) ja istekohtade arvuna, mõnikord märkimisväärselt vaidlusaluses otsuses kindlaks määratud teenindusaegade osakaalu.(129) DLH ei ole sellega seoses väitnud, et tõendeid on moonutatud.
154. Kuuendaks ei veena mind komisjoni argument, mille kohaselt sageduse ja istekohtadega seotud turuosad kas kattuvad tingimata vaidlusaluses otsuses kasutatud näitajatega (ja neid saab nendest tuletada) või on need ka lennujaama läbilaskevõime näitajad. Kuigi vastab tõele, et määruse nr 95/93(130) kohaselt annab teenindusaeg õiguse ainult ühele maandumisele või õhkutõusmisele konkreetsel ajal,(131) on lennuettevõtjatel siiski kaalutlusruum oma lendude sageduse üle otsustamisel, kusjuures reegel „võta või jäta“ on kohaldatav kuni 80% igale lennuettevõtjale määratud teenindusaegadest.(132) Lisaks näib see argument olevat vastuolus vaidlustamata andmetega, millele Üldkohus tugines.
155. Lõpuks väidab DLH, keda toetab komisjon, et vaidlusaluses otsuses järgitud kriteeriumid on kooskõlas praktika ja kohtupraktikaga koondumisasjades. Juhtumid, millele DLH ja komisjon tuginevad, puudutasid siiski teenindusaegade omandamist lennuettevõtjatelt, kes olid tegevuse lõpetanud ega tegutsenud enam reisijate lennutranspordi teenuste osutamise turul,(133) samas kui asjasse puutuva meetme eesmärk on võimaldada DLH‑l sellel turul tegevust jätkata. Seega, kui turuosa sageduse ja istekohtade seisukohast ei oma esimesel juhul mingit tähendust, võivad need olla teisel juhul turujõu asjakohased näitajad, nagu näitavad andmed, millele Üldkohus tugines. Asjaolu, et Üldkohus leidis asjasse puutuvate turgude määratluse läbivaatamisel, et sellisel rekapitaliseerimismeetmel nagu kõnealune meede on teenindusaegade koondumisega sarnane mõju,(134) ei sea automaatselt kahtluse alla turuosade asjakohasust lennutranspordi teenuste osutamisel asjaomastes lennujaamades märkimisväärse turujõu hindamisel.
2.      Teine väide, mille kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas, et DLH‑l ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu
156. DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, väidab, et Üldkohus ei tõendanud, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui ta järeldas, et DLH‑l ei olnud märkimisväärset turujõudu Düsseldorfi ja Viini lennujaamas. See väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 388–412 vastu.
157. Nii Düsseldorfi kui ka Viini lennujaama suhtes leidis Üldkohus, et komisjoni poolt arvesse võetud kriteeriumide igakülgne hindamine näitab Lufthansa kontserni väga suurt teenindusaegade osakaalu, sealhulgas tipptundidel,(135) väga suurt ülekoormuse taset, ja selle kontserni konkurentide nõrka positsiooni. Ta järeldas, et seega ei saanud komisjon ainult nende kriteeriumide põhjal õigesti järeldada, et LH kontsernil ei olnud Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu vähemalt IATA 2019. aasta suvehooajal.(136) Lisaks täheldas Üldkohus, et kriteeriumid, mille alusel komisjon järeldas, et LH kontsernil oli märkimisväärne turujõud Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas, ei erinenud sisuliselt andmetest, mis puudutasid Düsseldorfi ja Viini lennujaama, vähemalt IATA 2019. aasta suvehooaja osas.(137)
158. Esialgse märkusena toon esile, et juhul, kui kohus peaks minu ettepaneku kohaselt tagasi lükkama käesoleva apellatsioonkaebuse esimese väite, kinnitaks see Üldkohtu tuvastatud hindamisviga seoses kriteeriumidega, mille komisjon valis selleks, et hinnata, kas LH kontsernil oli märkimisväärne turujõud, ka Düsseldorfi ja Viini lennujaama puhul. Sellisel juhul oleks käesolev väide tulemusetu.(138) Sellegipoolest käsitlen seda lühidalt.
159. DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, väidab esiteks, et Üldkohus ületas oma kohtuliku kontrolli piire, sekkudes komisjoni kaalutlusruumi ja asendades komisjoni turuanalüüsi enda omaga.
160. Selles osas märgin, et DLH tugineb taas kord liidu kohtute teostatava keeruliste majanduslike hinnangute kohtuliku kontrolli piiride kitsale tõlgendamisele, mida ma juba esitatud põhjustel ei jaga. Käesoleval juhul nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 396–407, et Üldkohus piirdus tõdemusega, et andmed, millele komisjon tugines, ei võimaldanud iseenesest kinnitada järeldust, et LH kontsernil ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu. Ülejäänud osas hoidus Üldkohus sõnaselgelt asendamast komisjoni majanduslikku hinnangut enda omaga.(139)
161. DLH väidab samuti, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on liiga ebamäärased ja ebapiisavad, et tuvastada ilmne hindamisviga, ning et Üldkohus ei ole esitanud piisavaid põhjendusi.
162. See väide tuleb tagasi lükata. Üldkohus tugines oma põhjendustes andmetele, mida komisjon arvesse võttis, ja tõi selgelt välja põhjused, miks need andmed ei saanud iseenesest viia selleni, et komisjon välistas DLH märkimisväärse turujõu Düsseldorfi ja Viini lennujaama puhul. Punktid 396–407 on selles osas piisavalt põhjendatud.
163. Viimaks järeldas komisjon DLH sõnul õigesti, et DLH‑l ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu. Ühelt poolt erinesid märkimisväärse turujõu näitajad Düsseldorfi ja Viini lennujaama puhul oluliselt Frankfurdi ja Müncheni lennujaama näitajatest, kuna DLH osakaal teenindusaegades oli viimati nimetatud lennujaamades oluliselt suurem kui esimesena nimetatud lennujaamades. Lisaks ei ole vastupidi Üldkohtu eeldustele keskmine turuosa 44% või 46% piisav, et eeldada turgu valitsevat seisundit vastavalt kohtupraktikale ja komisjoni järjepidevale praktikale ühinemiste kontrolliga seotud juhtumites. Teiselt poolt on IATA 2019. aasta suvehooaja andmete võrdlemine IATA 2019/2020. aasta talvehooaja andmetega, nagu seda tegi Üldkohus, ebaõige, kuna lennundussektoris on suve- ja talvehooaeg täiesti erinevad ajavahemikud.
164. Vastupidi sellele, mida väidab Condor, ei ole see väide puhtalt faktiline, vaid seab kahtluse alla faktiliste asjaolude õigusliku kvalifitseerimise Üldkohtu poolt ja on seega vastuvõetav. Seda arvestades tuleb see minu arvates tagasi lükata.
165. Esiteks, vastupidi DLH ja komisjoni eeldusele, ei tuginenud Üldkohus eeldusele, et keskmine teenindusaegade osakaal, mis ületab 40% künnise, viitab turgu valitsevale seisundile ja seega märkimisväärsele turujõule. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 397 kinnitas Üldkohus, viidates analoogia alusel turgu valitseva seisundi hindamist käsitlevale kohtupraktikale,(140) sõnaselgelt seda, et märkimisväärse turujõu hindamisel on 40% ületav turuosa „esimene tegur, mida tuleb teiste hulgas arvesse võtta“, olemata aga iseenesest määrav asjaolu.(141) Sellega seoses tuleb meenutada, et Üldkohus ei otsustanud, et LH kontsernil oli Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärne turujõud. Ta jõudis lihtsalt järeldusele, et kriteeriumid, millele komisjon tugines, ei olnud piisavad selle välistamiseks, ning et nendest tehtud järeldused olid ebajärjekindlad.
166. Mis puudutab argumenti, mille kohaselt tegi Üldkohus vea, kui ta võrdles ühelt poolt Düsseldorfi ja Viini lennujaama teenindusaegade osakaalu ja koormuse määra IATA 2019. aasta suvehooajal ning teiselt poolt Müncheni ja Frankfurdi lennujaama teenindusaegade osakaalu ja koormuse määra IATA 2019/2020. aasta talvehooajal, siis kaldun nõustuma Ryanairiga, et see võrdlus ei ole iseenesest ekslik, kuna osakaalu omamine on suhteline meede. Kuivõrd komisjon ei ole leidnud, et suvehooajal on märkimisväärse turujõu hindamiseks vaja suuremat osakaalu kui talvehooajal, on selline võrdlus asjakohane.
167. Järeldus, et komisjon ei saanud üksnes asjasse puutuvas otsuses esitatud andmete põhjal järeldada, et LH kontsernil ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu, on igatahes teistest sõltumatu. Seda, et selline järeldus on ka vastuoluline, leidis Üldkohus alles teise võimalusena, kuna kriteeriumid, mille alusel komisjon järeldas, et LH kontsernil oli märkimisväärne turujõud Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas, ei erinenud sisuliselt andmetest, mis puudutasid Düsseldorfi ja Viini lennujaama.(142) Kuna DLH väidab, et need kriteeriumid erinevad, esitab ta faktilise argumendi, mis ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse.
168. Kõiki eeltoodud asjaolusid arvestades leian, et apellatsioonkaebuse neljas väide tuleb tervikuna tagasi lükata.
E.      Apellatsioonkaebuse viies väide
169. Viiendas väites, millega vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktid 467–480, väidab DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja asendas ajutise raamistiku punkti 72 alusel võetud struktuurilisi kohustusi kontrollides komisjoni hinnangu enda omaga. Lisaks väidavad DLH ja komisjon, et Üldkohus tugines vastuolulistele põhjendustele.
170. Kõnealune meede oli seotud Saksamaa Liitvabariigi kohustusega, mille kohaselt loovutab DLH teenindusaegu ja täiendavaid varasid ühe lennuettevõtja kasuks Frankfurdi lennujaamas FRA ja ühe lennuettevõtja kasuks Müncheni lennujaamas.(143) Teenindusaegade loovutamise menetlus oli kavandatud kahes etapis.(144) Esiteks pakutakse teenindusaegu „üksnes uutele osalejatele“, see tähendab lennuettevõtjatele, kellel ei ole Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas baasi, eelkõige tingimusel, et nad kohustuvad seal looma vähemalt nelja lennukiga baasi. Teiseks, kui pärast „teenindusaegade võta-või-jäta reegli“ täielikku taastamist ei ole IATA kolme hooaja järel teenindusaegu „uuele osalejale“ loovutatud, tehakse need kättesaadavaks lennuettevõtjale, kellel juba on nendes kahes lennujaamas baas („baasiga lennuettevõtjad“), et oma olemasolevat baasi laiendada.(145) Sellest järeldub, et LH kontserni konkurendid, kellel juba oli baas Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas, olid menetluse esimeses etapis loovutatava teenindusaegade varu omandamiseks kõlbmatud.
171. Vaidlustatud kohtuotsuses järeldas Üldkohus, et jättes teenindusaegade loovutamise menetluse esimeses etapis välja baasiga lennuettevõtjad, ei uurinud komisjon kõiki väljapakutud kohustusega seotud olulisi asjaolusid, mida hinnatakse asjaomaste turgude struktuuri ja eripära alusel, sealhulgas abisaaja ja tema konkurentide positsiooni alusel nendel turgudel, ning tegi seega ilmse hindamisvea.(146)
172. Esiteks väidab DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, et kui Üldkohus kiitis ajutise raamistiku punkti 72 alusel heaks struktuurilised kohustused, sekkus ta vääralt komisjoni avarasse kaalutlusruumi, asendas komisjoni analüüsi enda omaga ja läks vastuollu omaenda kohtupraktikaga kohtuotsuses Niki Luftfahrt vs. komisjon.(147)
173. Nagu ka asjasse puutuva otsuse muude eespool käsitletud aspektide puhul, õigustavad keerulised majanduslikud hinnangud, mille komisjon peab kohustuste analüüsimisel andma, seda, et tal on nende sobivuse ja piisavuse hindamisel üsna ulatuslik kaalutlusõigus. See mõjutab vältimatult liidu kohtu pädevust võetud kohustuste kohtuliku kontrolli raames, nagu on üksikasjalikult kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktides 15–18 ja nagu Üldkohus ise vaidlustatud kohtuotsuses meenutas.(148) Selline kaalutlusõigus ei ole siiski piiramatu. Eelkõige ei vabasta see komisjoni esitatud tõendite piisavuse ja nendest tehtud järelduste põhjendatuse kohtulikust kontrollist. Samuti ei vabasta see komisjoni kohustusest kontrollida, kuidas ta on tõlgendanud majandusandmeid ja järginud piiranguid, mille ta on endale kehtestanud suuniste vastuvõtmisel.(149) Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses õigesti täpsustas,(150) ei pea ajutise raamistiku punkti 72 alusel võetud kohustused vastama mitte ainult ajutisele raamistikule, vaid ka tingimustele, mis on ette nähtud teatises parandusmeetmete kohta, millele selles punktis sõnaselgelt viidatakse. Seega on nii ajutises raamistikus kui ka parandusmeetmete teatises kirjeldatud ja piiratud komisjoni kaalutlusõiguse ulatust eespool nimetatud punkti kohaste kohustuste hindamisel.
174. Vastupidi sellele, mida väidavad DLH, komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, ei asendanud Üldkohus minu arvates komisjoni hinnangut ega pakkunud välja alternatiivset kohustuste struktuuri. Ta lihtsalt vaatas läbi komisjoni analüüsi ja leidis, et komisjon ei võtnud arvesse kõiki kavandatava hindamisega seotud asjakohaseid tegureid, nagu on konkreetselt nõutud parandusmeetmete teatise punktis 12.(151) Ta leidis, et komisjon ei olnud uurinud, kas olemasolevate konkurentide välistamine teenindusaegade loovutamise menetluse esimeses etapis oli asjakohane ja vajalik tõhusa konkurentsi säilitamiseks vastavalt ajutise raamistiku punktile 72,(152) selgitades samas põhjuseid, miks selline uurimine oli käesolevas asjas vajalik.(153) Eelkõige väljendas Üldkohus kahtlusi komisjoni hindamise suhtes, kuna ta ei analüüsinud, kas baasi omavate lennuettevõtjate väljajätmine võib nendes lennujaamades konkurentsi veelgi killustada.(154)
175. Osutades komisjoni hinnangu puudujääkidele, tuues selgeid näiteid oma kahtluste illustreerimiseks ja leides lõpuks, et analüüs on ilmselgelt ebatäielik ega ole kooskõlas komisjoni kaalutlusõiguse teostamise eeskirjadega, ei läinud Üldkohus kaugemale keeruka majandusliku hinnangu kontrollimise ulatusest, nagu on kirjeldatud Euroopa Kohtu praktikas.
176. Komisjon väidab oma kirjalikes seisukohtades lühidalt, et parandusmeetmete teatise punkt 12, st konkreetne nõue võtta arvesse „turu struktuuri ja eripära, sh koondumise osaliste ja teiste turuosaliste seisundit“, on „üldist laadi“ säte, mis ei kohusta teda nende kriteeriumide alusel konkreetselt hindama kavandatavate kohustuste iga aspekti“.
177. Komisjoni argument ei ole veenev, arvestades eelkõige ajutise raamistiku eripära, mida tuleb tingimata arvesse võtta sellise õigusakti punkti 72 alusel kehtestatud kohustuste nõuetekohasuse ja piisavuse hindamisel. Neid asjaolusid arvestades peavad sellised kohustused olema koostatud nii, et nad tagaksid, et abisaaja ei muutuks pärast abi saamist turul võimsamaks, kui ta oli enne COVID‑19 puhkemist, ja et asjaomastel turgudel säiliks tõhus konkurents, nagu Üldkohus on õigesti täheldanud.(155) Seega, võttes arvesse turu struktuuri ja eripära, sealhulgas abisaaja olemasolevate konkurentide seisundit, nagu on nõutud parandusmeetmete teatise punktis 12, on see ilmselgelt asjakohane ajutise raamistiku punkti 72 tähenduses. See on veelgi ilmsem, kui pidada silmas, et nagu on rõhutatud ajutise raamistiku punktis 45, moonutab omakapitali- ja/või hübriidkapitaliinstrumendi vormis antav abi oluliselt konkurentsi.
178. Selles kontekstis võib konkurentsi edasise killustumisega seotud probleemide käsitlemata jätmine tema hinnangus kujutada endast komisjoni ilmset hindamisviga, mille olemasolu oli Üldkohtul õigus kindlaks teha.(156) See kehtib eriti olukorras, kus komisjon ise oli märkimisväärse turujõu olemasolu hindamisel tunnistanud, et LH kontserni konkurents Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas oli nõrk ja killustunud.(157) Sama võib öelda abisaaja ja tema lähimate konkurentide vahel valitseva kaaluerinevuse kohta.
179. Eeltoodut arvestades olen seisukohal, et Üldkohus ei asendanud komisjoni hinnangut enda omaga ega rikkunud oma kohtupraktikat, kui ta järeldas, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui ta ei analüüsinud vaidlusaluses otsuses, kas on asjakohane jätta loovutamise menetluse esimeses etapis välja konkurendid, kes juba omavad baasi Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas.
180. Teiseks väidab DLH, keda toetab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 473, 474 ja 476 esitatud põhjendused on otseses vastuolus järeldustega, mille Üldkohus tegi vastavalt sama kohtuotsuse punktides 452 ja 463.
181. Ma ei leia selliseid vastuolusid.
182. Esiteks järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 452, et loovutatavate teenindusaegade arv oleks võimaldanud turule siseneda uuel konkurendil, kes on turul juba tegutsevate konkurentidega sarnase suurusega, tekitades konkurentsisurve, mis on võrreldav olemasolevate konkurentide avaldatava konkurentsisurvega.
183. Selle järeldusega ei ole vastuolus punkt 473, milles Üldkohus rõhutas LH kontserni suuremat kaalu võrreldes tema lähimate konkurentidega, eelkõige mis puudutab Müncheni ja Frankfurdi lennujaamas baseeruvate lennukite arvu. Selline tasakaalustamatus oleks püsinud ka pärast loovutamist, kuna uue konkurendi suurus oleks olnud võrreldav nendes lennujaamades juba tegutsevate konkurentide suurusega. Vastuolu ei esine ka vaidlustatud kohtuotsuse punkti 474 osas. Tegelikult kordab selle punkti esimene lause peaaegu sõna-sõnalt punkti 452 esimest lauset, mis käsitleb uue turuletulija suurust, mis on võrreldav olemasolevate konkurentide suurusega.(158) Punktis 474 käsitletakse siiski küsimust, kuidas mõjutab Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas juba baseeruvate konkurentide välistamine teenindusaegade loovutamise menetluse esimeses etapis konkurentsi killustatuse taset nendes lennujaamades. Punktiga 452, milles käsitletakse teist küsimust seoses loovutatavate teenindusaegade arvu piisavusega, ei ole mingit vastuolu.
184. Teiseks põhineb väide, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 476 on vastuolus selle kohtuotsuse punktiga 463, samuti vaidlustatud kohtuotsuse poolikul tõlgendamisel. Üldkohtu järeldus, et konkurendid, kes omasid juba baasi Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas, võivad olla paremas olukorras, et suurendada konkurentsisurvet DLH‑le, kuna nad kannaksid vähem kulusid, ei ole vastuolus sellega, et lükati tagasi Ryanairi väide, et uutele turuletulijatele pandud kohustus luua baas oli ebaproportsionaalne, kuna see suurendas sisenemiskulusid. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 463 tühistas Üldkohus selle nõude pärast seda, kui ta oli kaalunud uutele turule sisenejatele kehtestatud täiendavaid sisenemiskulusid ja kasu, mis tulenes tugevamast konkurentsisurvest DLH‑le. Kui Üldkohus kontrollis olemasolevate konkurentide kõrvaldamise asjakohasust loovutamise menetluse esimeses etapis, vaatles ta uute turuletulijate suuri sisenemiskulusid teistsugusest vaatenurgast, nimelt selle mõju loovutamise menetluse tõhususele.(159)
185. Lõpuks esitas Saksamaa Liitvabariik iseseisva väite, mille kohaselt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 472 jj Üldkohtu kasutatud „ulatuslik lähenemisviis“ ning ajutise raamistiku punktis 72 täiendavatele struktuurilistele kohustustele kehtestatud ülemäärased nõuded toovad sisuliselt kaasa ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b kohaldamisala piiramise. Ajutise raamistiku punkti 72 eesmärk on täiendavalt leevendada abi konkurentsipiiranguid, mida on aluslepingu sellise sätte alusel juba peetud proportsionaalseks. Seega ei võtnud Üldkohus arvesse ajutise raamistiku ja esmase õiguse koostoimet.
186. See väide, mis tekitab kahtlusi seoses selle vastuvõetavusega,(160) on igal juhul ilmselgelt põhjendamatu. Saksamaa Liitvabariik ei sea kahtluse alla ajutise raamistiku punkti 72 vastavust artikli 107 lõike 3 punktile b, kuna ta nõuab, et teatavat künnist ületavate rekapitaliseerimismeetmete puhul võetakse täiendavaid meetmeid, mille eesmärk on säilitada konkurents turgudel, kus abisaajal on märkimisväärne turujõud ja mille puhul võib abi pidada siseturuga kokkusobivaks. Ta vaidleb vastu üksnes sellele, kuidas Üldkohus neid meetmeid käesoleval juhul kontrollis. Kohustused, mis on võetud seoses ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b ja ajutise raamistiku punkti 72 kohaste meetmetega, ei ole siiski vabastatud nende asjakohasuse ja piisavuse nõuetekohasest hindamisest, et tagada nende meetmete kokkusobivus.
187. Sellega seoses on kasulik meelde tuletada, et ajutise raamistiku punkti 72 ja parandusmeetmete teatise kohaste kohustuste eesmärk on täielikult kõrvaldada kahtlus, et kõnealune rekapitaliseerimismeede võib märkimisväärselt takistada tõhusat konkurentsi turgudel, kus abisaajal on märkimisväärne turujõud, ning hajutada kahtlused sellise meetme siseturuga kokkusobivuse kohta.(161) Seepärast on komisjoni ülesanne tagada, et võetud kohustusi rakendatakse piisavalt tõenäoliselt tõhusalt ja õigeaegselt, isegi parandusmeetme atraktiivsuse suurendamise teel.(162) Euroopa Liidu Kohtu ülesanne on omakorda komisjoni hinnang juba kirjeldatud piirides läbi vaadata. Eespool selgitatud põhjustel ei ole neid piire käesoleval juhul ületatud. Seega tuleb Saksamaa Liitvabariigi esitatud väide tagasi lükata.
188. Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata apellatsioonkaebuse viies väide tagasi.
F.      Apellatsioonkaebuse kuues väide
189. Kuuendas väites, millega vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktid 496–502, väidab DLH, keda toetavad komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon ei ole piisavalt põhjendanud vaidlusaluste teenindusaegade loovutamise eest tasu nõudmist.
190. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 296 ette nähtud põhjendamiskohustus oluline menetlusnõue, mida tuleb eristada põhistuse põhjendatusest, mis on vaidlusaluse akti sisulise õiguspärasuse küsimus. Selles artiklis nõutud põhjendamine peab olema kooskõlas asjaomase akti tüübiga ning sellest peavad selgelt ja ühemõtteliselt nähtuma institutsiooni – akti vastuvõtja – kaalutlused, võimaldamaks huvitatud isikutel teada võetud meetme põhjusi ja pädeval kohtul teostada oma kontrolli. Seoses sellega ei ole nõutud, et põhjenduses oleks toodud kõik asjasse puutuvad faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna kontrollides akti põhjenduse vastavust nimetatud artikli nõuetele tuleb lisaks akti sõnastusele arvestada akti konteksti ja kõiki asjasse puutuvaid õigusnorme.(163)
191. Kui tegemist on täpsemalt – nagu käesolevas asjas – ELTL artikli 108 lõike 3 alusel vastu võetud otsusega jätta vastuväited esitamata, on Euroopa Kohus leidnud, et sellises otsuses, mis on vastu võetud lühikese tähtaja jooksul, peavad olema ära näidatud üksnes põhjused, millest lähtudes komisjon on järeldanud, et tal ei ole käsitletava abi ühisturuga kokkusobivuse hindamisel tõsiseid raskusi, ning ka niisuguse otsuse lühidalt esitatud põhjendust tuleb pidada ELTL artiklis 296 sätestatud põhjendamisnõuet arvestades piisavaks, kui sellest nähtuvad selgelt ja ühemõtteliselt need põhjused, millest lähtudes komisjon leidis, et tal ei ole käsitletava abikava ühisturuga kokkusobivuse hindamisel tõsiseid raskusi.(164) Käesolevas kohtupraktikas sätestatud tasakaal põhjendamiskohustuse ja tõhususe vajaduse vahel on äärmiselt oluline selliste kriiside ajal nagu COVID‑19, mil komisjon seisab silmitsi erakordselt suure hulga teadetega.(165) Kontekst, milles teatatud abimeede võetakse, ei võimalda siiski liidu institutsioonidel vähendada põhjendamisstandardit, mis kehtib liidu institutsioonidele ELTL artikli 296 alusel, mida on tõlgendatud eespool viidatud kohtupraktikas.(166)
192. Käesolevas kohtuasjas kinnitas Üldkohus, et komisjoni põhjendused on enamiku vaidlusaluse otsuse aspektide osas piisavad, isegi kui need näivad olevat eriti kokkuvõtlikud.(167) Ta tuvastas põhjenduse puudumise üksnes seoses nõudega, mille kohaselt peab teenindusaegade loovutamine toimuma tasu eest.
193. Selline järeldus on minu arvates kooskõlas eespool viidatud kohtupraktikaga ning sel puuduvad DLH, komisjoni ja Saksamaa Liitvabariigi väidetud vead.
194. Esiteks märkis Üldkohus õigesti, et vaidlusaluses otsuses ei ole ühtegi viidet, mis selgitaks, miks pidas komisjon asjakohaseks, et teenindusaegade loovutamise eest tuleb maksta tasu.(168) Vastupidi sellele, mida väidavad DLH, komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, on selle otsuse põhjendustes 71 ja 74 – mis asuvad 2. jaos „Meetme kirjeldus“ – esitatud üksnes kavandatud kohustuste ja teenindusaegade jaotamise menetluse sisu, kuid ei ole esitatud mingeid põhjendusi tasu nõudmise kohta.
195. Teiseks ei jätnud Üldkohus tähelepanuta asjaolu, et pakutud kohustused ei hõlmanud mitte ainult teenindusaegade loovutamist, vaid ka muu vara loovutamist, mida uus turuletulija vajas baasi loomiseks, mida ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 497 sõnaselgelt mainis. Siiski eraldas ta teenindusaegade loovutamise eest makstava tasu õigesti täiendava vara eest makstavast tasust, keskendudes täiendava vara eest makstavale tasule, nagu ilmneb selgelt eespool nimetatud punkti 497 viimasest lausest ja järgnevatest punktidest 498–501.
196. Kolmandaks põhjendas Üldkohus õigesti, miks oli käesoleval juhul otsustava tähtsusega põhjendada teenindusaegade loovutamise eest tasu maksmise nõuet. Ta rõhutas, et selline nõue võib vähendada sellega seotud kohustuste tõhusust.(169) Vastupidi Saksamaa Liitvabariigi väidetele peavad ajutise raamistiku punkti 72 kohased kohustused olema kavandatud nii, et need oleksid võimalikult tõhusad. Selleks et täita ajutise raamistiku selle sättega taotletavat eesmärki säilitada tõhus konkurents turgudel, kus abisaajal on märkimisväärne turujõud, peab neid olema võimalik rakendada tõhusalt ja lühikese aja jooksul.(170)
197. Neljandaks väidab DLH ekslikult, et Üldkohus nõustus Condori argumendiga, et kõnealune teenindusaegade loovutamine kuulub määruse nr 95/93 artikli 8b kohaldamisalasse,(171) kuigi see põhines sõnaselgelt selle määruse artikli 8a lõike 1 punkti b alapunktil iii.(172) Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et vaidlusaluses otsuses ei ole komisjon kordagi kinnitanud, et teenindusaegade loovutamine põhines (rääkimata sellest, et õigesti) viimati nimetatud sättel. Ainuüksi asjaolu, et nimetatud otsuse punktides 71 ja 74 on Saksamaa Liitvabariigi välja pakutud loovutamiskohustuste sisu tutvustades osaliselt korratud eespool viidatud artikli 8a lõike 1 punkti b alapunkti iii sõnastust, ei saa pidada komisjoni seisukohavõtuks kõnealuse teenindusaegade loovutamise (õige) õigusliku aluse kohta määruse nr 95/93 alusel. Teiseks tuleb meenutada, et vastupidi DLH väidetele ei käsitlenud Üldkohus ka seda küsimust ega kohaldanud selle määruse artiklit 8b riigiabi juhtumite suhtes. Ta rõhutas üksnes seda, et kuna teenindusaegade loovutamist nõudis ametiasutus oma pädevuse teostamisel ja määrus nr 95/93 sisaldab selle kohta erinorme, mis välistavad rahalise hüvitise maksmise, on seda olulisem käsitleda küsimust, kas tasu maksmise nõue on selle määrusega kooskõlas. Seetõttu leidis ta, et ka asjasse puutuv otsus ei ole selles küsimuses põhjendatud.
198. Lõpuks, mis puudutab etteheidet, et Üldkohus tegi nõutava põhjendamise taseme hindamisel vea, siis piisab, kui märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 499–501 ei leidnud Üldkohus, et põhjendus oli ebapiisav, et vastata ELTL artikli 108 lõike 3 alusel tehtud otsustele või keerulistele majanduslikele hinnangutele kohaldatavale õiguslikule standardile. Ta leidis, et asjasse puutuv otsus ei sisaldanud mingisugust põhjendust otsustava tähtsusega küsimuste kohta.
199. Eeltoodut arvestades olen seisukohal, et kuues väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
G.      Ettepanek apellatsioonkaebuse ja kohtukulude kohta
200. Kõiki neid lõputuid kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku mõista Ryanairi ja Condori kohtukulud seoses käesoleva apellatsioonkaebusega välja DLH‑lt ning jätta Saksamaa Liitvabariigi ja komisjoni kohtukulud nende endi kanda vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1 ja artikli 140 lõikele 1, mida kohaldatakse apellatsioonimenetluses vastavalt kodukorra artikli 184 lõikele 1.
IV.    Ettepanek
201. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, mõista Ryanair DACi ja Condor Flugdienst GmbH kohtukulud välja Deutsche Lufthansa AG-lt ning jätta Saksamaa Liitvabariigi ja komisjoni kohtukulud nende endi kanda.
1      Algkeel: inglise.
2      Komisjoni 19. märtsi 2020. aasta teatis (ELT 2020, C 91 I, lk 1), mida on muudetud 3. aprillil 2020 (ELT 2020, C 112 I, lk 1) ja 8. mail 2020 (ELT 2020, C 164, lk 3). Komisjon teatas 2022. aasta mais ajutise raamistiku järkjärgulisest lõpetamisest. Enamiku pakutavate vahendite kehtivusaeg lõppes 30. juunil 2022. Siiski lubati liikmesriikidel kehtestada investeeringute ja maksevõime toetusmeetmed vastavalt kuni 31. detsembrini 2022 ja 31. detsembrini 2023. Lisaks oli kuni 30. juunini 2023 võimalik võlakirjade, näiteks laenude ja tagatiste ümberkujundamine ja restruktureerimine muudeks abivormideks, näiteks otsetoetusteks.
3      DLH on Lufthansa kontserni emaettevõtja; kontserni kuuluvad muu hulgas lennuettevõtjad Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd ja Edelweiss Air AG.
4      Komisjoni 25. juuni 2020. aasta otsus C(2020) 4372 (final) riigiabi SA.57153 (2020/N) kohta – Saksamaa – COVID‑19: Abi Lufthansale. Teave selle otsuse kohta avaldati 20. novembril 2020 (ELT 2020, C 397, lk 2). Komisjon võttis 14. detsembril 2021 vastu otsuse C (2021) 9606 (final), millega parandati asjasse puutuvat otsust (edaspidi „parandusotsus“).
5      Saksamaa Liitvabariik ja Prantsuse Vabariik astusid kohtuasjas T‑34/21 menetlusse komisjoni toetuseks.
6      T‑34/21 ja T‑87/21, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2023:248.
7      Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 504 ja 505.
8      ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b võimaldab komisjonil lubada abi, et kõrvaldada tõsine häire liikmesriigi majanduses.
9      ELTL artikli 107 lõike 2 punkt b kohustab komisjoni de jure kuulutama „loodusõnnetuste ja erakorraliste sündmuste tekitatud kahju korvamiseks antava“ abi siseturuga kokkusobivaks.
10      Nagu 2008. aasta finantskriisi puhul, vt kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas Kotnik jt (C‑526/14, EU:C:2016:102, punkt 56) ja 30. septembri 2003. aasta kohtuotsus Freistaat Sachsen jt vs. komisjon (C‑57/00 P ja C‑61/00 P, EU:C:2003:510, punktid 97 ja 98).
11      Vt ajutine raamistik, punkt 10.
12      Komisjonil on pärast läbivaatamist ja konsulteerimist kaalutlusõigus oma suuniseid igal ajal muuta (või need isegi kehtetuks tunnistada) ja kehtestada neile tähtaeg. Tegelikult on komisjon kohustatud oma suuniseid pidevalt kontrollima, et ennetada olulisi arenguid, mida need meetmed ei hõlma, vt 8. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, punkt 71).
13      ELT 2020, C 164, lk 3.
14      Vt ajutine raamistik, punkt 72. Neid kohustusi tuli kohaldada kooskõlas komisjoni teatisega nõukogu määruse (EÜ) nr 139/2004 ja komisjoni määruse (EÜ) nr 802/2004 seisukohalt vastuvõetavate parandusmeetmete kohta (ELT 2008, C 267, lk 1; edaspidi „parandusmeetmete teatis“).
15      Vt muu hulgas 19. juuli 2016. aasta kohtuotsus Kotnik jt (C‑526/14, EU:C:2016:570, edaspidi „kohtuotsus Kotnik“, punktid 38 ja 39).
16      Vt muu hulgas 11. septembri 2008. aasta kohtuotsus Saksamaa jt vs. Kronofrance (C‑75/05 P ja C‑80/05 P, EU:C:2008:482, punkt 65) ja 2. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Holland Malt vs. komisjon (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
17      Vt 8. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, punkt 71).
18      Vt 7. novembri 2024. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon (C‑588/22 P, EU:C:2024:935, edaspidi „kohtuotsus Finnair II“, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
19      Vt kohtuotsus Kotnik, punkt 41, ja 31. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Braesch jt (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, punkt 93).
20      Vt kohtuotsus Kotnik, punkt 43.
21      Vt selle kohta 31. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Braesch jt (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, punktid 92 ja 95).
22      Vt selle kohta kohtuotsus Kotnik, punkt 44.
23      Vt kohtuotsus Finnair II, punkt 59.
24      Vt analoogia alusel kohtuotsus Kotnik, punkt 43.
25      Vt muu hulgas kohtuotsus Kotnik, punkt 37.
26      Vastavalt 11. juuli 1985. aasta kohtuotsuses Remia jt vs. komisjon (42/84, EU:C:1985:327, punkt 34) kasutatud tuntud valemile, mille Euroopa Kohus lõi liidu konkurentsiõiguse kontekstis ja mis on üle võetud muu hulgas riigiabi valdkonnas. Vt 26. septembri 2002. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon (C‑351/98, EU:C:2002:530, punkt 74) ja 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus E. Breuninger vs. komisjon (C‑124/23 P, EU:C:2024:860, punkt 30).
27      Vt 21. novembri 1991. aasta kohtuotsus Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, punkt 14).
28      Vt 2. septembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, punkt 64).
29      Vt koondumiste valdkonnas 15. veebruari 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, punkt 39), riigiabi valdkonnas 2. septembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, punkt 64) ja 20. septembri 2018. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, punkt 104).
30      Vt nt ajutise raamistiku punktid 62 ja 68.
31      Vaheteo ajutise raamistiku formaalse „jah/ei“ kohaldamise ja „üldise hindamise“ kaudu kohaldamise vahel tõi kohtuistungil esile komisjon ise.
32      Vt käesoleva ettepaneku punktid 12 ja 13.
33      See määratlus viitab mittefinantsettevõtjatele ette nähtud liikmesriikide rekapitaliseerimiskavadele ja üksikutele rekapitaliseerimismeetmetele, mis kuuluvad ajutise raamistiku kohaldamisalasse, kuid ei ole hõlmatud selle õigusakti jaotisega 3.1, vt ajutise raamistiku punkt 46.
34      Nimelt DLH enda finantsjuhi 19. märtsi 2020. aasta avaldus (edaspidi „2020. aasta märtsi avaldus“), 21. jaanuari 2021. aasta aruanne „Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH“ („Komisjoni analüüsi DLH-le antud abi proportsionaalsuse kohta hindamine“), mille koostas Oxera (edaspidi „Oxera I arvamus“) ja 17. märtsi 2020. aasta arvamus „Rating Action: Moody’s downgrades Lufthansa to Ba1, ratings placed on review for downgrade“ („Reitingute andmine: Moody’s vähendas Lufthansa reitingut Ba1‑le, reitingute läbivaatamine kavatsusega neid langetada“), mille koostas Moody’s (edaspidi „Moody’se arvamus“).
35      Üldkohus viitab kahele kirjale, mille Ryanair saatis 1. aprillil 2020 ja 3. aprillil 2020 vastavalt Saksamaa valitsusele ja komisjonile.
36      Vaidlusaluse otsuse põhjenduse 100 teine lause puudutas horisontaalmeetmete kättesaadavust DLH‑le Saksamaa Liitvabariigis.
37      Olgu selleks hankida rahastamist turgudel vastuvõetavate tingimustega või asjaomases liikmesriigis kehtivate horisontaalsete likviidsusmeetmete kaudu või neid mõlemaid kombineerides.
38      Ajutise raamistiku punktis 54 on sätestatud: „[s]elleks et oleks tagatud abi proportsionaalsus, ei tohiks COVID‑19 rekapitaliseerimisabi summa ületada abisaaja elujõulisuse tagamiseks vajalikku minimaalset taset ja peaks piirduma abisaaja COVID‑19 puhangu, s.t 31. detsembri 2019. aasta eelse kapitali struktuuri taastamisega“.
39      Näib, et DLH ei sea kahtluse alla Üldkohtu tõlgendust ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c eesmärgi kohta (või igal juhul ei põhjenda seda väidet), samuti ei tee seda komisjon.
40      Vt selle kohta 22. juuni 2022. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon (Finnair II; COVID‑19) (T‑657/20, EU:T:2022:390, edaspidi „Üldkohtu otsus kohtuasjas Finnair II“, punktid 53 ja 54). Selle kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebus jäeti kohtuotsusega Finnair II rahuldamata.
41      Ajutise raamistiku punkti 19 kohaselt peavad liikmesriigid näitama, et käesoleva teatise kohaselt komisjonile teatatud riigiabi meetmed on liikmesriigi majanduses tõsise häire kõrvaldamiseks vajalikud, asjakohased ja proportsionaalsed.
42      Tasub märkida, et Condor vaidlustas Üldkohtus DLH hinnangu turgudel rahastamise leidmise võimaluse kohta osana oma väitest, mille kohaselt „abi proportsionaalsuse analüüs on ebapiisav ja mittetäielik“. Ryanairi ja Condori väidete ümberkorraldamisel järgis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 71 ajutise raamistiku ülesehitust, eraldades DLH abikõlblikkuse analüüsi punkti 49 alapunkti c alusel (selle kohtuotsuse punktid 112–138) abisumma analüüsist punkti 54 alusel (sama kohtuotsuse punktid 150–217).
43      Sama kehtib vaidlustatud kohtuotsuse punktide 186–189 suhtes, millele komisjon viitab. Nendes punktides märkis Üldkohus, et komisjon ei ole teinud ilmset hindamisviga, kui ta kasutas võrdlusalusena BBB krediidireitingut, kuna ei ole vaidlustatud, et selline reiting võimaldab rahastamist vastuvõetavate tingimustega. Vastupidi sellele, mida komisjon näib väitvat, ei analüüsinud ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 125–132 käsitletud küsimust, kas DLH oli võimeline leidma turgudel vastuvõetavate tingimustega rahastamist vähemalt oma vajaduste märkimisväärse osa suhtes, arvestades tagatisi, mida ta sai pakkuda.
44      T‑628/20, EU:T:2021:285.
45      Märgin, et sarnane arutluskäik on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 146 ja 147, kus Üldkohus lükkas tagasi ajutise raamistiku punkti 53 rikkumisest tuleneva väite, tuginedes samale kohtupraktikale, mis on esitatud 19. mai 2021. aasta kohtuotsuse Ryanair vs. komisjon (Hispaania; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285) punktis 49.
46      Vt 19. mai 2021. aasta kohtuotsuse Ryanair vs. komisjon (Hispaania; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285) punkt 49.
47      DLH viitab Üldkohtu otsuse kohtuasjas Finnair II punktile 53, väites, et selles punktis leidis Üldkohus, et Finnairil oli õigus saada rekapitaliseerimisabi, kuna tal ei õnnestunud hankida turgudel rahastamist, mis oleks võimaldanud tal katta kõik oma likviidsusvajadused.
48      Finnair oli üritanud saada rahastamist krediiditurgudel ja tal oli õnnestunud saada krediidiliin ja pidada läbirääkimisi oma koormamata õhusõidukite müügi- ja tagastamisvõimaluse üle, et saada lisavahendeid (Üldkohtu otsuse Finnair II punkt 50). Hoolimata nendest meetmetest oli oodata, et tema omakapital väheneb märkimisväärselt võrreldes olukorraga enne COVID‑19 pandeemiat (Üldkohtu otsuse Finnair II punkt 51).
49      Vt 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tempus Energy ja Tempus Energy Technology (C‑57/19 P, EU:C:2021:663, edaspidi „kohtuotsus Tempus“).
50      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt sõltub esialgse uurimise etapis vastuväidete esitamata jätmise otsuse seaduslikkus vastusest küsimusele, kas komisjoni kasutuses olnud teabe ja asjaolude hindamine oleks objektiivselt pidanud tekitama kahtlusi teatatud meetme siseturuga kokkusobivuses, arvestades, et sellised kahtlused peavad viima ametliku uurimismenetluse algatamiseni. Vt kohtuotsus Tempus, punkt 38.
51      Vt kohtuotsus Tempus, punktid 42 ja 43 ning seal viidatud kohtupraktika.
52      Vt kohtuotsus Tempus, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika.
53      Vt käesoleva ettepaneku joonealune märkus 34.
54      Komisjon ei vaidle vastu sellele, et ta oli sellisest avaldusest teadlik.
55      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 124.
56      Samuti ei ole DLH argumendid, mille eesmärk on kritiseerida 2020. aasta märtsi avalduses sisalduvaid andmeid DLH kasutuses oleva tagatise mõistliku arvutamise alusena, arvestades pandeemia ajal valitsenud turukeskkonda, sellised, mis võtaksid neilt andmetelt asjakohasuse.
57      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 134. Tuleb märkida, et Üldkohtu põhjenduste kohaselt oleks komisjon pidanud 2020. aasta märtsi avalduses sisalduva teabe põhjal uurima võimalust, et DLH rahastaks vähemalt osa oma vajadustest turgudel, pakkudes tagatisena oma lennukeid. Oxera I arvamus ja Moody’se arvamus olid mõeldud üksnes selles avalduses sisalduvate andmete põhjendamiseks.
58      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkti 132 teine lause. Sellega seoses väärib märkimist, et sõna evidence on – minu arvates ebaõige – tõlge sõnast éléments, mis esineb vaidlustatud otsuse prantsuskeelses versioonis. Väljend tous les éléments pertinents viitab hindamise erinevatele osadele, mida komisjon pidi läbi viima, mitte tõenditele, millele ta oleks pidanud tuginema.
59      Vt 10. septembri 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa jt (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punkt 247 ning seal viidatud kohtupraktika).
60      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 123 ja 125.
61      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 125 ja 132.
62      DLH viitab oma 8. juuni 2020. aasta vastusele komisjoni 19. mail 2020 esitatud küsimustele (edaspidi „8. juuni 2020. aasta vastus“). Ta viitab ka kahele tõendile, mis on esitatud selle vastuse lisas A.2, nimelt Deutsche Banki esitlusele DLH‑le kättesaadavate rahastamisvõimaluste puudumise kohta ja ebaõnnestunud katsele hankida raha lihtveksli abil. Need tõendid kinnitasid tema arvates raskusi, millega ta puutus kokku, otsides pandeemia ajal rahastamist riigi eelneva toetuseta.
63      DLH väide, et komisjon oli „kontrollinud, et lennukid oleks tagatisena võimaldanud rahastamist vaid väga piiratud ulatuses, eelkõige seetõttu, et lennukite rahastamistehingud seiskusid täielikult, kuna DLH potentsiaalsed laenuandjad olid oma tegevuse pärast COVID‑19 puhangut täielikult peatanud“, ei ole mingil moel või vähemalt piisavalt põhjendatud.
64      8. juuni 2020. aasta vastusest nähtub, et komisjon palus muu hulgas DLH-l selgitada, miks tal ei olnud võimalik alates COVID‑19 pandeemia puhkemisest leida vastuvõetavatel tingimustel rahastamist turgudel, ja põhjendada oma argumente tõenditega. DLH vastus sellele küsimusele keskendus DLH 9 miljardi euro suurusele rahastamise koguvajadusele ja sellele, et kogu seda summat ei ole võimalik kaasata võlakapitaliturgudel. Lisaks sellele puudutasid DLH esitatud tõendid peamiselt tagatiseta rahastamist.
65      Vt käesoleva ettepaneku joonealune märkus 58.
66      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 132.
67      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 124. Komisjoni poolt esitatud argumendid, millega vaidlustatakse Üldkohtu seisukoht, mille kohaselt on oluline hinnata võimalikku rahastamist tagatise kaudu, piirduvad üldiste väidetega, millega ei saa seada kahtluse alla selle seisukoha põhjendatust. Sellega seoses märgin, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c ei tehta vahet laenurahastamisel ja kapitali rahastamisel. Ka komisjon tunnistab, et „piisav laenu- ja omakapitaliinstrumentide kombinatsioon võib tõhusalt pakkuda ettevõtjale vajalikku üldist toetust“. Kindlasti selgitab ta kohe pärast seda, et „ei ole sugugi kindel, et laenukomponent (ja a fortiori tagatud laenurahastamine) võiks sageli moodustada selle kogurahastamise märkimisväärse osa või peaks seda tegema“ (vt komisjoni vastuse punkt 26). See on aga just see analüüs, mille komisjon oli Üldkohtu sõnul kohustatud läbi viima ja mida ta ei teinud.
68      Vt ka vaidlustatud kohtuotsuse punktid 77 ja 117.
69      Vt selle kohta 28. novembri 2024. aasta kohtuotsus Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics ja Jushi Egypt for Fiberglass Industry versus komisjon (C‑269/23 P ja C‑272/23 P, EU:C:2024:984, punkt 126 ja seal viidatud kohtupraktika).
70      Sellega seoses märgin, et Euroopa Kohus on küll sedastanud, et ilmset viga võib tõendada asjaoludega, mis muudavad komisjoni otsuses tema poolt faktidele antud hinnangu ebausutavaks, kuid ta ei ole mingil juhul kitsendanud laia mõistet „ilmne hindamisviga“ sellele ainulaadsele hüpoteesile. Vt 7. mai 2020. aasta kohtuotsus BTB Holding Investments ja Duferco Participations Holding vs. komisjon (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, punkt 72).
71      Loomulikult võib asjakohaste faktide kindlakstegemine majandusliku hinnangu andmiseks iseenesest tähendada kaalutlusõiguse kasutamist, nagu komisjon rõhutab. Siiski saab Üldkohus komisjoni hinnangute paikapidavust sisuliselt kontrollida üksnes siis, kui ta kontrollib nende asjakohasust. Seetõttu peavad liidu kohtud käesoleva ettepaneku punktides 15–17 viidatud kohtupraktika kohaselt kontrollima nende faktiliste asjaolude asjakohasust ja täielikkust.
72      Vt muu hulgas kohtuotsus Tempus, punkt 41.
73      Vt asjasse puutuva otsuse põhjendus 6 ja märkus 6.
74      DLH väidab, et tema Üldkohtule esitatud kirjalikke seisukohti on valesti tõlgendatud, samas kui komisjon ja Saksamaa Liitvabariik väidavad, et rikutud on nende õigust õiglasele kohtulikule arutamisele.
75      DLH väidab, et nii tema ise kui ka komisjon on vaidlustanud andmed, millele Üldkohus tugines, samas kui komisjon ja Saksamaa Liitvabariik väidavad, et neil ei olnud võimalust nende kohta arvamust avaldada.
76      Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleneb Euroopa Kohtu kodukorra artiklitest 172, 174, 176 ja 178 nende koostoimes, et apellatsioonkaebuse vastuses ei saa nõuda Euroopa Kohtu otsuse tühistamist apellatsioonkaebuses esitatud põhjendustest eraldiseisvate ja sõltumatute põhjenduste alusel, kuna need põhjendused saab esitada üksnes vastuapellatsioonkaebuse raames (vt 30. mai 2017. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, punkt 20) ja 3. septembri 2020. aasta kohtuotsus Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland jt vs. komisjon (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, punkt 47).
77      2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Iirimaa jt (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, punkt 56), millele komisjon tugineb, ei ole seega asjakohane.
78      Kõik need andmed sisaldusid Ryanairi kirjalike seisukohtade lisades ja kuulusid Üldkohtu toimikusse.
79      Olenemata asjaolust, et nagu komisjon märkis, ei viidatud Ryanairi Üldkohtule esitatud kirjalikes seisukohtades konkreetselt Oxera I arvamuse sellele osale, mida on mainitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119.
80      Tasu suurendamine võib toimuda riigile täiendavate aktsiate andmisega või muude mehhanismide kaudu ning see peab vastama riigi tasu suurenemisele vähemalt 10% neli aastat pärast kapitalisüsti, kui riik ei ole müünud vähemalt 40% selle kapitalisüstiga saadud kapitaliosalusest, ja kuus aastat pärast kapitalisüsti, kui riik ei ole müünud oma osalust täies ulatuses.
81      Ajutise raamistiku punktis 60 nimetatud maksimaalne aktsiahind vastab aktsiate keskmisele hinnale 15 päeva jooksul enne kapitalisüsti taotluse esitamist. DLH puhul oli see hind 9,12 eurot aktsia kohta. Kõnealuse meetmega nähti ette hind 2,56 eurot aktsia kohta.
82      Need tegurid on järgmised: i) suur väärtuskärbe, millega Saksamaa Liitvabariik oli DLH aktsiad omandanud; ii) asjaolu, et riigi osalus DLH‑s oli abisaaja jaoks soovimatu; iii) asjaolu, et I ja II vaikiva osaluse puhul oli ette nähtud suurenevad intressimäärad; iv) II vaikivast osalusest osa omakapitaliks konverteerimise tõenäosus kasvas aja jooksul, mis põhjustas olemasolevate osaluste lahjenemise riigi kasuks ja v) tegevusega seotud kohustused, sh keeld maksta dividende, mis jäid jõusse kuni abi täieliku tagasimaksmiseni.
83      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 263.
84      Nagu DLH möönis, tuletas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–78 õigesti meelde väljakujunenud kohtupraktikat, mis käsitleb ulatuslikku kaalutlusõigust, mis komisjonil on keeruliste majanduslike hinnangute andmisel, ja seega liidu kohtute poolt nende hinnangute üle teostatava kontrolli piiratud ulatust.
85      Vt 17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck (292/82, EU:C:1983:335, punkt 12) ja 10. juuli 2025. aasta kohtuotsus Sánchez Romero Carvajal Jabugo (C‑322/24, EU:C:2025:556, punkt 35).
86      Vt 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Cilfit jt (283/81, EU:C:1982:335, punkt 20) ja 3. septembri 2024. aasta kohtuotsus Illumina ja Grail vs. komisjon (C‑611/22 P ja C‑625/22 P, EU:C:2024:677, punkt 127).
87      Vt 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 50) ja 8. mai 2025. aasta kohtuotsus KG ja WA (C‑236/24, EU:C:2025:321, punkt 21).
88      Vt 12. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus Est Wind Power (C‑11/22, EU:C:2023:765, punkt 46).
89      Vt käesoleva ettepaneku punkt 21.
90      Kohtuotsuses Finnair II leidis Euroopa Kohus, et „Üldkohus kohaldas kohtupraktikat õigesti, kui ta analüüsis, kas komisjonil oli õigus järeldada, et esinesid erilised erandlikud asjaolud […], mis võivad konkreetsel juhul võimaldada tal lubada abimeedet ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b alusel, kuigi see meede ei vasta kõigile ajutise raamistiku nõuetele“. Käesoleval juhul sellist hindamist läbi ei viidud.
91      Märgin, et Saksamaa Liitvabariik ei ole tuginenud ajutise raamistiku kohaldamata jätmisel erandlikele asjaoludele.
92      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 256.
93      Märgin muu hulgas, et asjasse puutuv otsus ei põhine sellisel konkreetsel alusel. Igal juhul peetakse ajutise raamistiku kohaselt astmelist mehhanismi kohaldatavaks isegi olukordades, kus riigi osalus abisaajas, mis tuleneb kapitalisüstist, ületab käesoleval juhul Saksamaa Liitvabariigi omandatud taseme (vt näide ajutise raamistiku 49. joonealuses märkuses).
94      Vt ka vaidlustatud kohtuotsuse punkt 267.
95      Vt ajutise raamistiku punkt 45.
96      Vt käesoleva ettepaneku punkt 106.
97      Nagu näha, nõutakse ajutise raamistiku punktis 61 „riigi võetava tasu suurendamist“, et ergutada abisaajat riigi kapitalisüste tagasi maksma. Ajutise raamistiku punkt 62 nõuab, et mis tahes „alternatiivsel mehhanismil“ oleks „sarnane tulemus“, mis tähendab vastupidi DLH väidetule, et kõrvalekaldumine punktist 61 peab igal juhul tagama sama mõju: riigi osaluse aja jooksul koormavamaks muutumise.
98      Ajutise raamistiku punkti 55 kohaselt peavad liikmesriigid „kehtestama järkjärgulise mehhanismi tagasimaksmise stimuleerimiseks“ ja ajutise raamistiku punktis 58 on sätestatud, et „rekapitaliseerimismeetmed [peavad] hõlmama asjakohaseid stiimuleid, nõudes antud rekapitaliseerimisabi eest piisavalt suurt tasu, et ettevõtjad maksaksid abi tagasi ja leiaksid muu kapitali, kui turutingimused seda võimaldavad“. Need sätted sisaldavad minu arvates selget viidet stiimulitele, mis peaksid toimima ex post. Ajutise raamistiku punkt 59 ei ole midagi muud kui punkti 62 parafraseering.
99      Vt 1. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punkt 16) ja 9. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Groupe Canal + vs. komisjon (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, punkt 68).
100      Vt 18. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Les Éditions Albert René vs. OHIM (C‑16/06 P, EU:C:2008:739, punkt 80) ja 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus García Fernández jt vs. komisjon ja Ühtne Kriisilahendusnõukogu (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, punkt 211).
101      Vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus SatCen vs. KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:492, punkt 105 ja seal viidatud kohtupraktika) ja 3. juuli 2025. aasta kohtuotsus Glonatech vs. REA (C‑114/24 P, EU:C:2025:520, punkt 108).
102      DLH, keda toetab Saksamaa Liitvabariik, väidab, et osas, mis puudutab Saksamaa riigi kapitaliosalust, oleks ajutise raamistiku punktis 61 ette nähtud astmeline mehhanism Saksa aktsiaseltsiseadusega (Aktiengesetz) ja liidu teisese õigusega vastuolus. Neid väidetavaid õiguslikke piiranguid Üldkohtus ei esitatud ja seega kujutavad need endast uusi faktilisi väiteid, mis on selles menetlusstaadiumis vastuvõetamatud. Lisaks piirduvad DLH ja Saksamaa Liitvabariik viitega võimalikele vastuoludele, põhjendamata, kuidas ja miks need takistaksid astmelise mehhanismi kasutamist.
103      Ajutise raamistiku punkt 68 sisaldab sätteid, mis sarnanevad selle instrumendi punktide 61 ja 62 sätetega hübriidkapitaliinstrumentide kohta pärast nende konverteerimist omakapitaliks.
104      Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 265 tugines Üldkohus samadele põhjendustele, mis on esitatud selle kohtuotsuse punktides 252–257 kapitaliosaluse kohta.
105      Ajutise raamistiku punktis 70 on sätestatud, et „[k]una hübriidkapitaliinstrumentide olemus võib olla väga erinev, ei anna komisjon suuniseid igat liiki instrumentide kohta. Igal juhul peavad hübriidkapitaliinstrumendid vastama eespool nimetatud põhimõtetele ja nende eest võetav tasu peab olema tasakaalus konkreetsete instrumentidega seotud riskiga.“
106      II‑A vaikiva osaluse konverteerimine oli võimalik ainult ülevõtmispakkumise või kontrolli omandamise korral (asjasse puutuva otsuse punkt 2.10.1.3.1).
107      Olenevalt käivitavast sündmusest (10%, kui kasutatakse konverteerimisõigust eesmärgiga kaitsta riiki väärtuse vähenemise eest, ja 5,25%, kui konverteerimisõiguse kasutamine on tingitud maksmata jätmisest, vaidlusaluse otsuse punkt 2.10.1.3.2).
108      Üldkohus märkis, et II‑A vaikivale osalusele määratud hind ei olnud üldse seotud ajutise raamistiku punktis 67 nõutud metoodikaga ning erinevalt II‑B vaikiva osaluse hinnast ei kattu TERP aga aktsiate konverteerimisaegse tegeliku turuhinnaga.
109      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 277–279.
110      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 283.
111      Märgin möödaminnes, et asjasse puutuva otsuse põhjenduses 158 kasutatud terminoloogia näib mulle vaevalt olevat kooskõlas „rohelise tulega“ alternatiivse tasustamismeetodi kasutamisele ajutise raamistiku punkti 59 tähenduses.
112      Vähemalt kirjaliku menetluse ajal.
113      Seda järeldust ei ole Euroopa Kohtus vaidlustatud.
114      Nagu DLH õigesti märkis, ei pea komisjon kehtiva alternatiivse mehhanismi olemasolu korral tõendama, et esinevad erandlikud asjaolud, mis õigustaksid ajutise raamistiku kõrvalejätmist ja pöördumist tagasi aluslepingu kohase otsese hindamise juurde.
115      Sellega seoses märgin, et Saksamaa Liitvabariik kohustus taotlema komisjonilt luba juhul, kui konverteerimishind ületab hinda, mis oleks saadud TERP meetodi abil konverteerimise ajal miinus 5%, mis viitab sellele, et TERP arvutamine oli tegelikult võimalik.
116      Eelkõige juhul, kui komisjon on tunnistanud kohaldatavate eeskirjade võimalikku rikkumist, nagu ta seda tegi asjasse puutuva otsuse põhjenduses 158. Märgin, et käesolev kohtuasi erineb kohtuasjast, milles tehti 28. septembri 2023. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon (C‑320/21 P, EU:C:2023:712, punktid 63 ja 64), kus Euroopa Kohus leidis, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta nõustus, et komisjon võis tugineda Rootsi ametiasutuste võetud kohustusele esitada üksikasjalik arvutusmeetod, mida kasutatakse abisaajale tekitatud kahju suuruse tagantjärele kindlaksmääramiseks. Selles kohtuasjas järeldas Üldkohus, et komisjoni otsus sisaldas piisavalt täpset ülevaadet selle kahju arvutamise meetodist ELTL artikli 107 lõike 2 punkti b tähenduses, nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud, ning lükkas seega tagasi Ryanairi väite, et Üldkohus eiras oma kohustust hinnata vaidlusaluse meetme kokkusobivust siseturuga.
117      Vt ka asjasse puutuva otsuse põhjendused 36 ja 40.
118      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 284.
119      Üheksa lennuoperatsioone koordineerivat lennujaama (st suure ülekoormusega lennujaamad, vt asjasse puutuva otsuse põhjendus 181), nimelt Berliin Tegeli, Brüsseli, Düsseldorfi, Frankfurdi, Hamburgi, Müncheni, Palma de Mallorca, Stuttgarti ja Viini lennujaam ning parandusotsuses ka Hannoveri lennujaam.
120      Vt asjasse puutuva otsuse põhjendus 179. Nagu Üldkohus meelde tuletas, võttis komisjon arvesse ka teatud asjaomastes lennujaamades baseeruvate lennukite arvu, mida käitavad nimetatud kontsern ja tema konkurendid (vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 373).
121      Vt punktid 376–382.
122      Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 368 leidis Üldkohus, et mõistet „märkimisväärne turujõud“ ajutise raamistiku punkti 72 tähenduses tuleb pidada samaväärseks turgu valitseva seisundi mõistega konkurentsiõiguses. Punktides 383 ja 384 tugines ta analoogia alusel kohtupraktikale, mis käsitleb turgu valitseva seisundi hindamist.
123      Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 386.
124      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 378–382 täheldas Üldkohus, et asjasse puutuvas otsuses kohaldatud kriteeriumid puudutasid peamiselt lennujaama läbilaskevõimet ja et olles määratlenud asjaomased turud reisijate lennutranspordi teenuste turgudena, ei saanud komisjonile olla teadmata tegurid, mis otseselt puudutavad nende teenuste osutamist, nimelt lennusagedus ja pakutud istekohtade arv.
125      Käesoleva ettepaneku punkt 17.
126      Käesoleva ettepaneku punkt 89.
127      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkti 379 lõpus.
128      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 394.
129      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 380. Vt samuti selle kohtuotsuse punktid 392 ja 393.
130      Nõukogu 18. jaanuari 1993. aasta määrus ühenduse lennujaamades teenindusaegade jaotamise ühiste eeskirjade kohta (EÜT 1993, L 14, lk 1; ELT eriväljaanne 07/02, lk 3), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. mai 2002. aasta määrusega (EÜ) nr 894/2002, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuli 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1554/2003, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 793/2004, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuni 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 545/2009 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. märtsi 2020. aasta määrusega (EL) 2020/459.
131      Vt määruse nr 95/93 artikli 2 punkt a.
132      Määrus nr 95/93 (artikli 10 lõige 2). Komisjoni argument, et see tegur ei ole kuigi oluline ülekoormatud lennujaama jaoks, kus DLH‑l võis olla turujõud, nõuab faktiliste asjaolude hindamist, mida peab tegema üksnes Üldkohus.
133      Vt 20. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Polskie Linie Lotnicze „LOT“ vs. komisjon (T‑240/18, EU:T:2021:723, punkt 57) ja 20. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Polskie Linie Lotnicze „LOT“ vs. komisjon (T‑296/18, EU:T:2021:724, punkt 80), millele DLH ja komisjon viitavad.
134      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 319, milles Üldkohus viitas 20. oktoobri 2021. aasta kohtuotsusele Polskie Linie Lotnicze „LOT“ vs. komisjon (T‑240/18, EU:T:2021:723, punkt 57) ja 20. oktoobri 2021. aasta kohtuotsusele Polskie Linie Lotnicze „LOT“ vs. komisjon (T‑296/18, EU:T:2021:724, punkt 80). Üldkohtu paralleel tugines asjaolule, et DLH‑le eraldatud vahendeid ei eraldatud teatud lennuliinide jaoks ja neid võib kasutada ükskõik millise mõnest lennujaamast väljuva lähte- ja sihtkoha liini teenindamiseks.
135      Düsseldorfi lennujaama puhul 40–50% (tipptundidel 50–60% kuni 55–65%) ja Viini lennujaama puhul 35–45% (tipptundidel 50–60%). Need andmed puudutasid IATA 2019. aasta suvehooaega (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 397).
136      Vt Düsseldorfi lennujaamaga seoses vaidlustatud kohtuotsuse punktid 396–401 ja Viini lennujaamaga seoses punktid 403–407.
137      Üldkohus leidis, et asjasse puutuvas otsuses esitatud arvud Düsseldorfi ja Viini lennujaama kohta on sisuliselt võrreldavad arvudega või isegi suuremad arvudest, mis iseloomustavad IATA 2019/2020. aasta talvehooajal konkurentsiolukorda Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas, mille kohta komisjon järeldas, et Lufthansa kontsernil oli märkimisväärne turujõud (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 402 ja 409).
138      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 411.
139      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 394.
140      Vt 3. juuli 1991. aasta kohtuotsus AKZO vs. komisjon (C‑62/86, EU:C:1991:286, punkt 60) ja 14. veebruari 1978. aasta kohtuotsus United Brands ja United Brands Continentaal vs. komisjon (27/76, EU:C:1978:22, punktid 107–113).
141      DLH viited kohtupraktikale ja otsuste tegemise tavale seoses turgu valitseva seisundiga tuleb seetõttu kõrvale jätta kui asjakohatud.
142      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 401–402 ja 408–409.
143      Asjasse puutuva otsuse põhjendus 70.
144      Asjasse puutuva otsuse põhjendus 231.
145      Asjasse puutuva otsuse põhjendused 72 ja 231.
146      Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 479. Üldkohus tegi kindlaks viis põhjust, miks komisjoni analüüs oli puudulik / puudus: i) LH kontserni mitu korda suurem osakaal võrreldes kõige lähemate konkurentide omaga; ii) puudub analüüs selle kohta, kas uute osalejate ilmumise ja juba baseeruvate konkurentide väljajätmise tagajärjel „oleks konkurents neis lennujaamades veelgi killustunum“; iii) baasiga lennuettevõtjate väljajätmine menetluse esimesest etapist muutis Lufthansa kontserni lähimad konkurendid selles esimeses etapis de facto kõlbmatuks; iv) konkurendid, kellel juba on baas kahes lennujaamas, oleks erinevalt uutest sisenejatest kandnud teenindusaegade omandamisega väiksemaid kulusid ja nad võivad „olla paremal positsioonil […] teenindusaegade […] omandamiseks ja selleks, et suurendada konkurentsisurvet“; v) lennuettevõtjate kõlblikkus sõltub esimese etapi ebaõnnestumisest ja jääb seega ebakindlaks (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 473–477).
147      13. mai 2015. aasta kohtuotsus Niki Luftfahrt vs. komisjon (T‑162/10, EU:T:2015:283, punkt 295), milles Üldkohus leidis koondumiste kontrollimise kontekstis, et „asjaolu, et ka teiste kohustustega oleks võidud samuti nõustuda, isegi kui nad oleksid olnud konkurentsi suhtes soodsamad, ei saa endaga kaasa tuua kõnealuse otsuse tühistamist, seni kuni komisjon võis mõistlikult eeldada, et otsuses sätestatud kohustused võivad hajutada tõsiseid kahtlusi“. See arutluskäik on tõepoolest olemas koondumisi käsitlevas Üldkohtu praktikas ja seda juba mõnda aega (vt nt 4. juuli 2006. aasta kohtuotsus easyJet vs. komisjon, T‑177/04, EU:T:2006:187, punkt 128; ja 13. novembri 2024. aasta kohtuotsus Iliad Italia vs. komisjon, T‑692/20, EU:T:2024:825, punkt 59). Euroopa Kohus ei ole seda siiski kunagi selgelt kinnitanud. Igal juhul, nagu ma allpool näitan, ei arva ma, et Üldkohus oleks oma kohtupraktikaga vastuollu läinud.
148      Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 422–423.
149      Vt käesoleva ettepaneku punktid 17 ja 21.
150      Vt Üldkohtu sissejuhatavad kaalutlused, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 415–423.
151      Parandusmeetmete teatise punkti 12 kohaselt peab komisjon kaaluma „kõiki kavandatud parandusmeetme endaga seotud asjaolusid“, eelkõige nende „liiki ja ulatust, võttes seejuures arvesse selle turu struktuuri ja eripära, kus konkurentsiprobleemid tekivad, sh koondumise osaliste ja teiste turuosaliste seisundit“. Kuigi Üldkohus ei maininud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 478 ja 479 sõnaselgelt komisjoni parandusmeetmete teatist, viitas ta selgelt selle teatise punktile 12, mille sisu on esitatud punktis 418.
152      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 478 ja 479. Kuigi Üldkohus ei maininud nendes punktides sõnaselgelt komisjoni parandusmeetmete teatist, viitas ta selgelt selle teatise punktile 12, mille sisu on esitatud sissejuhatavate kaalutluste raames nimetatud kohtuotsuse punktis 418.
153      Vt käesoleva ettepaneku 146. joonealune märkus.
154      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 474.
155      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 421.
156      Järelikult ei ole võimalik tuvastada vastuolu 13. mai 2015. aasta kohtuotsusega Niki Luftfahrt vs. komisjon (T‑162/10, EU:T:2015:283, punkt 295).
157      Asjasse puutuva otsuse põhjendused 190 ja 197.
158      Punkti 474 kohaselt „[…] tooks uute osalejate eelistamine kaasa sellise uue konkurendi turuletuleku, kelle seisund on sarnane nendes lennujaamades juba baseeruvate konkurentide seisundiga, tulenevalt teenindusaegade ja lennukite arvust, mis peavad nendes lennujaamades loodavas baasis olema, st neli lennukit, kusjuures nendes lennujaamades juba baseeruvate konkurentide lennukite arv jääb kahe ja kümne vahele“.
159      Sellega seoses märgin, et turul juba tegutsevate konkurentide välistamine menetluse esimeses etapis võib oluliselt vähendada võimalusi, et loovutamine tegelikult toimub, muutes kohustuse potentsiaalselt kokkusobimatuks parandusmeetmete teatise punktidega 10 (vajalik kindlus, et loovutamine on võimalik) ja 47 (ettevõtte potentsiaal sobiva ostja ligimeelitamiseks).
160      Vt käesoleva ettepaneku joonealune märkus 76.
161      Vt analoogia alusel 16. märtsi 2023. aasta kohtuotsus American Airlines vs. komisjon (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, punktid 79 ja 87).
162      Vt analoogia alusel 16. märtsi 2023. aasta kohtuotsus American Airlines vs. komisjon (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, punktid 93 ja 95).
163      Vt 11. septembri 2025. aasta kohtuotsus Austria vs. komisjon (Centrale nucléaire Paks II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:686, punkt 101 ja seal viidatud kohtupraktika).
164      Vt 23. novembri 2023. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon (C‑210/21 P, EU:C:2023:908, punkt 106 ja seal viidatud kohtupraktika).
165      Vt eelkõige 23. jaanuari 2025. aasta kohtuotsus Neos vs. Ryanair ja komisjon (C‑490/23 P, EU:C:2025:32, punktid 58 ja 59), mis puudutab komisjoni kohustust põhjendada seda, miks ta ei analüüsinud sõnaselgelt abimeetme kokkusobivust liidu õiguse sätete või põhimõtete alusel, mis ei ole riigiabi käsitlevad eeskirjad. Selle kohtuotsuse eripära kohta vt kohtujurist Medina ettepanek kohtuasjas Austria vs. komisjon (Centrale nucléaire Paks II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:125, 66. joonealune märkus).
166      Vt kohtujurist Pitruzzella ettepanek kohtuasjas Ryanair vs. komisjon (C‑320/21 P, EU:C:2023:54, punkt 98).
167      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 207, 293, 431 ja 459.
168      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 498.
169      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 498 ja 500.
170      Vt parandusmeetmete teatise punkt 9 ning 161. ja 162. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
171      Määruse nr 95/93 artikli 8b teise ja kolmanda lause kohaselt „[k]äesolev määrus ei mõjuta ametivõimude õigust nõuda teenindusaegade vahetamist lennuettevõtjate vahel ning suunata kooskõlas riiklike konkurentsiseadustega või asutamislepingu artiklitega 81 või 82 või nõukogu 21. detsembri 1989. aasta määrusega (EMÜ) nr 4064/89 (kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle) seda, kuidas neid jagatakse. Need ülekandmised saavad olla ainult ilma rahalise hüvituseta.“
172      Määruse nr 95/93 artikli 8a lõike 1 punkti b alapunkti iii kohaselt „Teenindusaegu võib […] üle kanda […] [t]äieliku või osalise ülevõtmise korral, kui teenindusajad on otseselt seotud ülevõetud lennuettevõtjaga“.