62019CO0364
EUROOPA KOHTU MÄÄRUS (kuues koda)
14. aprill 2021 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 99 – Tarbijakaitse – Ebaõiglased lepingutingimused – Direktiiv 93/13/EMÜ – Artikli 1 lõige 2 – Niisuguste lepingutingimuste väljajätmine selle direktiivi kohaldamisalast, mis põhinevad riigisisese õiguse kohustuslikel sätetel – Artikli 4 lõige 2 – Erand lepingutingimuse ebaõiglase laadi hindamisel – Välisvaluutas nomineeritud laenuleping – Müüjal või teenuste osutajal lasuva teavitamiskohustuse väidetav rikkumine – Liikmesriigi kohtu teostatav kontroll, mida tehakse esmajoones artikli 1 lõike 2 alusel
Kohtuasjas C‑364/19,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Tribunalul Galaţi (Galați üldkohus, Rumeenia) 27. veebruari 2019. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 7. mail 2019, menetluses
XU,
YV,
ZW,
AU,
BZ,
CA,
DB,
EC
versus
SC Credit Europe Ipotecar IFN SA,
Credit Europe Bank NV,
EUROOPA KOHUS (kuues koda),
koosseisus: koja president L. Bay Larsen, kohtunikud C. Toader ja N. Jääskinen (ettekandja),
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Rumeenia valitsus, esindajad: R. I. Haţieganu, A. Rotăreanu ja C.‑R. Canţăr, hiljem E. Gane, R. I. Haţieganu ja A. Rotăreanu,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: N. Ruiz García ja C. Gheorghiu,
arvestades vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 99 pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi põhistatud määrusega,
on teinud järgmise
määruse
1
Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) artikli 1 lõike 2 ja artikli 4 lõike 2 tõlgendamist.
2
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses ühelt poolt XU, YV, ZW, AU, BZ, CA, DB ja EC ning teiselt poolt SC Credit Europe Ipotecar IFN SA (edaspidi „Credit Europe Ipotecar“) ja Credit Europe Bank NV vahelises kohtuvaidluses, mille ese on välisvaluutas nomineeritud laenulepingusse lisatud niisuguse tingimuse väidetav ebaõiglane laad, mille kohaselt tuleb laenusumma tagasi maksta selles valuutas ja mis paneb selle valuuta vahetuskursi kõikumisega kaasneva riski laenuvõtjatele.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 93/13 kolmeteistkümnendas põhjenduses on märgitud:
„eeldatakse, et liikmesriikide […] õigusnormid, millega vahetult või kaudselt määratakse kindlaks tarbijalepingute tingimused, ei sisalda ebaõiglasi tingimusi; seetõttu tundub, et käesoleva direktiiviga ei ole vaja reguleerida tingimusi, mis tulenevad kohustuslikest […] õigusnormidest või rahvusvahelistest konventsioonidest, millega liikmesriigid või ühendus on ühinenud; sõnastus „kohustuslikud […] õigusnormid“ artikli 1 lõikes 2 hõlmab ka lepinguosaliste suhtes seadusega ettenähtud korras kohaldatavaid eeskirju, kui ei ole kokku lepitud teisiti“. [täpsustatud sõnastus]
4
Selle direktiivi artikli 1 lõikes 2 on ette nähtud:
„Lepingutingimused, mis põhinevad kohustuslikel […] õigusnormidel ning nende rahvusvaheliste konventsioonide sätetel või põhimõtetel, millega liikmesriigid või ühendus on ühinenud, eelkõige transpordi valdkonnas, ei kuulu käesoleva direktiivi reguleerimisalasse.“ [täpsustatud sõnastus]
5
Selle direktiivi artikli 4 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Tingimuste õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste[ega hinna ja tasu sobivusega vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest], kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.“ [täpsustatud sõnastus]
Rumeenia õigus
6
Tsiviilseadustiku (Cod Civil) põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsiooni (edaspidi „tsiviilseadustik“) artiklis 1578 oli sätestatud:
„Rahalise laenuga kaasnev kohustus on alati piiratud lepingus sätestatud summaga.
Kui valuutakurss enne maksetähtpäeva tõuseb või langeb, peab võlgnik tagastama laenatud nominaalse summa ning ta on kohustatud selle tagastama ainult maksmise hetkel kehtivas vääringus.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
7
Neli põhikohtuasja kaebajat, kes on tarbijad, sõlmisid 8. novembril 2007 Rumeenias asutatud äriühinguga Credit Europe Ipotecar Šveitsi frankides (CHF) nomineeritud hüpoteeklaenu lepingu kestusega 30 aastat. Ülejäänud põhikohtuasja kaebajad on selle lepingu pooleks olnud ja 6. aprillil 2014 surnud viienda tarbija õigusjärglased.
8
Nimetatud lepingu artiklis 6.1 oli eelkõige sätestatud, et laen tuleb tagastada välisvaluutas, milles see oli nomineeritud, ning et vahetuskursi kõikumisega seotud riski, st riski, mis on seotud selle välisvaluuta ja Rumeenia leu (RON) vahetuskursi kõikumistega, pidid vajaduse korral kandma laenuvõtjad.
9
31. märtsil 2009 loovutas Credit Europe Ipotecar samast lepingust tuleneva nõude Credit Europe Bankile.
10
3. oktoobril 2011 koostati lepingu poolteks olevate tarbijate esitatud osamaksete kaupa tagasimaksmise taotluse alusel täiendav akt, millega muudeti kõnealuse laenulepingu artiklit 6.1. Samas jäeti kehtima tingimus, et tagasimaksmine pidi toimuma Šveitsi frankides ja et vahetuskursirisk jäi vajaduse korral laenuvõtjate kanda.
11
Põhikohtuasja kaebajad esitasid 16. märtsil 2015 Judecătoria Galațile (Galați esimese astme kohus, Rumeenia) Credit Europe Ipotecari vastu hagi peamise nõudega tuvastada esiteks kõnealuse laenulepingu artiklis 6.1 sätestatud tingimuse ebaõiglus ja tühisus ning teiseks fikseerida selle lepingu sõlmimise kuupäeval kehtinud Šveitsi frangi ja Rumeenia leu vahetuskurss, ning lisaks sellele hüvitada enammakstud summad, mis tasuti Rumeenia leu väärtuse languse tõttu Šveitsi frangi suhtes alates sellest kuupäevast. Oma hagi põhjenduseks väitsid nad, et sõlmisid Šveitsi frankides nomineeritud laenu Credit Europe Ipotecari nõuannete alusel, kes ei teavitanud neid selle valuuta ülehindamise riskist, kuigi selline risk oli sellele laenuandjale ettenähtav, kellel erinevalt tarbijatest olid finantsteadmised.
12
Credit Europe Ipotecar väitis enda kaitseks kõigepealt, et asjaomase laenulepingu artiklit 6.1 puudutavad nõuded on vastuvõetamatud, kuna direktiiv 93/13 ei ole kohaldatav ja kuna Rumeenia õigus ei anna asja lahendavale kohtule võimalust lepingut lisatingimusega täiendada. Seejärel väitis see äriühing, et tal ei ole mingit kohustust teavitada laenuvõtjaid vahetuskursi riskist, kuna valuuta vahetuskursi muutumist ei ole võimalik kindlalt ette teada ning see on üks iga keskmise tarbija jaoks tajutavatest ettenägematutest riskidest. Lõpuks väitis ta, et lepingulise tasakaalustamatuse olemasoluga ei saa nõustuda, kuna „rahalise nominalismi“ reegli kehtestas liikmesriigi seadusandja tsiviilseadustiku artikli 1578 alusel ja kuna põhikohtuasjas esitatud hagi eirab seda sätet osas, milles sellega soovitakse kõrvaldada vahetuskursiriski.
13
Judecătoria Galați (Galați esimese astme kohus) jättis 30. jaanuari 2018. aasta otsusega põhjendamatuse tõttu rahuldamata nõude, mis puudutas kõnealuse laenulepingu artiklis 6.1 sisalduva tingimuse ebaõiglast laadi ja seega tühisust.
14
Sellega seoses leidis nimetatud kohus eelkõige, et põhikohtuasja kaebajatel oli vabadus valida Rumeenia leudes või muus valuutas nomineeritud laen ning et kuna nad võtsid 30-aastase laenu, mis oli nomineeritud muus valuutas kui see, milles nad saavad palgatulu, nõustusid nad kaudselt võtma raha kõikumise riski, see tähendab lepingu sõlmimise kuupäeval esinenud asjaolude muutumise riski.
15
Lisaks leidis ta, et nimetatud lepingu tingimused, mis kohustavad laenuvõtjaid tagastama laenu Šveitsi frankides, ei tekita olulist tasakaalustamatust poolte õiguste ja kohustuste vahel, kuna laenuandja kannab Šveitsi frangi vahetuskursi languse riski võrreldes väärtusega, mida kohaldati selle valuuta Rumeenia leudesse ümberarvestamisele asjaomase lepingu sõlmimise ajal, samas kui laenuvõtjad kannavad riski, et see kurss tõuseb.
16
Judecătoria Galați (Galați esimese astme kohus) sõnul ei saa eeldada, et laenuandja teadis või nägi kõnealuse vahetuskursi kujunemist ette, kuna ta on finants- ja pangandusvaldkonnas tegutsev ettevõtja. Lisaks on pank küll kohustatud tarbijat teavitama oma laenupakkumise olulistest aspektidest, kuid vahetuskursi volatiilsusest tulenevad riskid on siiski aspektid, mida iga laenuvõtja peab konkreetselt hindama.
17
2018. aasta märtsis esitasid ühelt poolt põhikohtuasja kaebajad ning teiselt poolt Credit Europe Ipotecar ja Credit Europe Bank selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebused Tribunalul Galațile (Galați üldkohus, Rumeenia), korrates peamiselt esimeses kohtuastmes esitatud argumente.
18
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et direktiivi 93/13 käsitlevast Euroopa Kohtu praktikast järeldub, et vastavalt selle direktiivi artikli 1 lõikele 2 ei kuulu see tingimus selle direktiivi kohaldamisalasse juhul, kui lepingutingimus põhineb riigisisese õiguse sätetel, mida kohaldatakse lepingupoolte vahel sõltumata nende valikust või teistsuguse omavahelise kokkuleppe puudumisel.
19
Lisaks märgib ta, et tsiviilseadustiku artikkel 1578, mis on dispositiivset laadi, näeb ette, et laenusaaja on kohustatud maksma laenuandjale tagasi laenulepingus märgitud summa hoolimata nende valuutade väärtuse tõusust või langusest, milles laen on nomineeritud, enne maksekuupäeva, ning et selles õigusnormis on sätestatud „rahalise nominalismi põhimõte“ nii nagu seda on Rumeenia õigusteoorias nimetatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et põhikohtuasjas kõne all oleva lepingulise suhte raames muutus Šveitsi frangi vahetuskurss 204,12% laenusaajate kahjuks kõnealuse laenulepingu sõlmimisest 8. novembril 2007 kuni hagi esitamiseni esimeses kohtuastmes 16. märtsil 2015.
20
Eelotsusetaotlusest nähtub samuti, et pärast 20. septembri 2017. aasta kohtuotsust Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703) on Rumeenia kohtupraktikas asutud enamasti seisukohale, et kui tuginetakse lepingutingimuste ebaõiglusele, peavad riigisisesed kohtud esmajoones kontrollima, kas vaidlusaluste tingimustega võetakse üle selline riigisisene dispositiivne õigusnorm nagu see, mis on ette nähtud tsiviilseadustiku artiklis 1578, ja juhul, kui see on nii, siis jätma need tingimused asjaomase lepingu tingimuste ebaõigluse hindamisest välja vastavalt direktiivi 93/13 artikli 1 lõikele 2. Samas ilmneb, et viimati nimetatud juhul ei ole vaidlust lahendavatel kohtutel õigust hinnata müüja või teenuseosutaja lepingueelset käitumist ja eelkõige seda, kas ta täitis oma kohustust, mis on talle pandud selle direktiivi artikli 4 lõikega 2, tarbijat teavitada.
21
Seega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks teada, millist metoodikat tuleb vahetuskursi riski puudutava tingimuse analüüsimisel järgida, küsides, kas sellist tingimust tuleb analüüsida, lähtudes kõigepealt artikli 1 lõikes 2 ette nähtud erandist või hoopis lähtudes kõigepealt nimetatud artikli 4 lõikes 2 sätestatud läbipaistvusnõudest.
22
Teiseks soovib see kohus teada, kas juhul, kui asja menetlev kohus analüüsib vaidlustatud lepingutingimust esmajärjekorras direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 seisukohast ja leiab, et asjaomane müüja või teenuste osutaja ei ole täitnud selles sättes kehtestatud eelneva teavitamise kohustust, võib sellest rikkumisest hoolimata kohaldada tema suhtes lepingutingimuste ebaõigluse hindamise erandit, mis tuleneb selle direktiivi artikli 1 lõikest 2.
23
Neil asjaoludel otsustas Tribunalul Galați (Galați üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 ja artikli 4 lõiget 2, nagu neid on tõlgendatud 20. septembri 2017. aasta kohtuotsuses Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703), tuleb tõlgendada nii, et kui leping sisaldab vahetuskursiriskiga seotud lepingutingimust, mis tuleneb riigisisesest õigusnormist, on liikmesriigi kohus kohustatud analüüsima esmajärjekorras [selle] artikli 1 lõikes 2 nimetatud keelu asjakohasust või seda, kas müüja või teenuste osutaja on täitnud [selle] artikli 4 lõikes 2 sätestatud tarbija teavitamise kohustuse, ilma et seda tingimust tuleks enne hinnata [nimetatud] artikli 1 lõike 2 alusel?
2.
Kas direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 ja artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui müüja või teenuste osutaja ei ole enne laenulepingu sõlmimist täitnud tarbija teavitamise kohustust, võib ta tugineda [selle] artikli 1 lõikele 2 selleks, et vahetuskursiriskiga seotud lepingutingimus, mis tuleneb liikmesriigi õigusnormist, jäetaks ebaõigluse kontrollist välja?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
24
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 99 kohaselt võib Euroopa Kohus igal ajal ettekandja‑kohtuniku ettepanekul ja pärast kohtujuristi ärakuulamist lahendada kohtuasja põhistatud määrusega, kui vastuse eelotsuse küsimusele võib selgelt tuletada kohtupraktikast või kui esitatud küsimusele antav vastus ei tekita põhjendatud kahtlust.
25
Käesolevas eelotsusemenetluses tuleb seda sätet kohaldada.
26
Oma kahe küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 ja artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi kohus lahendab vaidlust väidetavalt ebaõiglase lepingutingimuse üle, mis põhineb riigisisesel dispositiivsel õigusnormil, peab ta esmajärjekorras hindama seda, milline mõju on selle lepingutingimuse direktiivi kohaldamisalast välja jätmisel vastavalt selle direktiivi artikli 1 lõikes 2 sätestatule või hoopis seda, milline on mõju nimetatud direktiivi artikli 4 lõikes 2 ette nähtud erandil, mis puudutab lepingutingimuste ebaõigluse hindamist, ja juhul, kui tuleb järgida viimati nimetatud olukorda, siis kas müüja või teenuste osutaja, kes ei ole täitnud nimetatud artikli 4 lõikes 2 kehtestatud läbipaistvuskohustust, võib siiski tugineda nimetatud artikli 1 lõikele 2, et takistada sellise lepingutingimuse ebaõigluse kontrollimist.
27
Sellega seoses tuleb meenutada, et esiteks jätab direktiivi 93/13 artikli 1 lõige 2 direktiivi kohaldamisalast välja lepingutingimused, mis põhinevad „kohustuslikel õigusnormidel“, kusjuures see väljend ei hõlma selle direktiivi kolmeteistkümnenda põhjenduse kohaselt mitte üksnes riigisiseseid sätteid, mida kohaldatakse lepingupoolte vahel sõltumata nende valikust, vaid ka sätteid, mis on oma laadilt dispositiivsed, see tähendab, mida kohaldatakse vaikimisi, kui pooled ei ole teisiti kokku leppinud (vt selle kohta 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, punktid 50–53, ja 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punktid 23–25 ja 28).
28
Euroopa Kohus on direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 nii tõlgendanud sõltumata asjaolust, mille tõi välja ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selle sätte sõnastus on direktiivi 93/13 prantsus- ja rumeeniakeelses versioonis erinev (vt selle kohta 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punktid 32–34).
29
Selles sättes ette nähtud väljajätmine direktiivi 93/13 korra kohaldamisalast on põhjendatud asjaoluga, et on õiguspärane eeldada, et liikmesriigi seadusandja on loonud teatavate lepingute poolte kõikide õiguste ja kohustuste vahel tasakaalu, mida liidu seadusandja on sõnaselgelt soovinud säilitada (vt selle kohta 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, punkt 54, ja 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkt 26).
30
Teiseks nähakse selle direktiivi artikli 4 lõikega 2 ette erand sellisest ebaõiglaste tingimuste sisulise kontrolli mehhanismist, nagu on ette nähtud direktiiviga rakendatud tarbijakaitsesüsteemi raames, kusjuures seda erandit kohaldatakse lepingutingimuste suhtes, mis kuuluvad ühte kahest selles lõikes 2 nimetatud kategooriast, kui asjaomane tingimus on koostatud selges ja arusaadavas keeles vastavalt sellest sättest tulenevale läbipaistvusnõudele (vt selle kohta 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt, C‑186/16, EU:C:2017:703, punktid 34, 35, 43 ja 44, ning 3. septembri 2020. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska, C‑84/19, C‑222/19 ja C‑252/19, EU:C:2020:631, punktid 65 ja 66).
31
Mis puudutab küsimust, kuidas suhestuvad omavahel direktiivi 93/13 artikli 1 lõige 2 ja artikli 4 lõige 2, siis nii nagu Rumeenia valitsus ja Euroopa Komisjon seda üksmeelselt väidavad, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastata nii, et sellist vaidlust lahendav kohus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, peab eelistama analüüsi, mis põhineb direktiivi 93/13 kohaldamisalast väljajätmisel, mis on ette nähtud selle direktiivi artikli 1 lõikes 2, võrreldes analüüsiga, mis põhineb selle direktiivi artikli 4 lõikes 2 ette nähtud erandil lepingutingimuste ebaõigluse kontrollist.
32
Selline lähenemine on nimelt oluline, kuna on ilmne, et mis tahes liidu õiguse instrument on konkreetsele olukorrale kohaldatav üksnes siis, kui see olukord kuulub selle instrumendi kohaldamisalasse (vt selle kohta 18. oktoobri 1990. aasta kohtuotsus Dodzi, C‑297/88 ja C‑197/89, EU:C:1990:360, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 3. juuli 2014. aasta kohtumäärus Tudoran, C‑92/14, EU:C:2014:2051, punktid 28–32).
33
Lisaks nähtub konkreetsemalt direktiivi 93/13 ülesehitusest endast selgelt, et lepingutingimuse ebaõigluse võimalik hindamine direktiivi sätete ja eelkõige selle artikli 4 alusel nõuab, et enne tuleb kindlaks teha, kas asjaomane lepingutingimus kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse, eelkõige arvestades selle kohaldamisalast väljajätmist, mis on sätestatud direktiivi artikli 1 lõikes 2.
34
Seetõttu märkiski Euroopa Kohus 20. septembri 2017. aasta kohtuotsuses Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punktid 30–32), et asja menetlev liikmesriigi kohus peab asjaomaste laenulepingute laadi, ülesehitust ja sätteid ning nende õiguslikku ja faktilist konteksti arvestades hindama, kas põhikohtuasjas kõne all olev tingimus, mille kohaselt tuleb laen tagastada samas valuutas, milles see anti, põhineb riigisisestel kohustuslikel õigusnormidel direktiivi 93/13 artikli 1 lõike 2 tähenduses ja seejärel üksnes juhul, kui see kohus tuvastab, et kõnealune tingimus ei kuulu selles sättes ette nähtud väljajätmise kohaldamisalasse, kaaluma selle direktiivi artikli 4 lõike 2 kohaldamist.
35
Käesolevas menetluses on Rumeenia valitsus ja komisjon väljendanud reservatsioone seoses asjaoluga, et selline tingimus, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille sisu on mainitud käesoleva kohtumääruse punktis 8, kuulub tõepoolest direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 2 sätestatud erandi alla.
36
Eelotsust taotleva kohtu esitatud teabest nähtub siiski, et see kohus leiab esiteks, et selline tingimus põhineb tsiviilseadustiku artiklis 1578 sätestatud rahalise nominalismi põhimõttel, ja et teiseks kujutab see artikkel endast dispositiivset õigusnormi käesoleva kohtumääruse punktis 27 viidatud kohtupraktika tähenduses, see tähendab sätet, mida kohaldatakse lepingu suhtes siis, kui lepingupooled ei ole omavahel teisiti kokku leppinud.
37
Sellega seoses tuleb märkida, et analoogses kontekstis, mis puudutab sama riigisisest õigusnormi nagu see, mis on kõne all põhikohtuasjas, lähtus samast käsitlusest Rumeenia kohus, kes esitas Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse kohtuasjas, milles tehti 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532, punkt 30).
38
Sellest õiguslikust kvalifikatsioonist, mille andmine on üksnes liikmesriigi kohtute ülesanne, tuleneb, et lepingutingimus, mille ebaõiglast laadi põhikohtuasja kaebajad väidavad, põhineb riigisisesel õigusnormil, mis on dispositiivne, mistõttu kuulub see tingimus direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 2 ette nähtud väljajätmise alla ega kuulu seega selle direktiivi kohaldamisalasse (vt analoogia alusel 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punktid 31 ja 37).
39
Lisaks tuleb esiteks täpsustada, et asjaolul, et lepingupooltel on võimalus kalduda kõrvale riigisisesest dispositiivsest õigusnormist, nagu see Rumeenia valitsuse ja komisjoni arvates käesoleval juhul on, ei ole tähtsust selle kindlakstegemisel, kas sellisel sättel põhinev lepingutingimus on direktiivi 93/13 artikli 1 lõike 2 alusel selle kohaldamisalast välja jäetud (vt selle kohta 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkt 35).
40
Teiseks ei mõjuta asjaolu, et lepingutingimust, mis põhineb ühel selle artikli 1 lõikes 2 viidatud riigisisese õiguse sättel, ei ole eraldi kokku lepitud, nagu see käesoleval juhul Rumeenia valitsuse sõnul on, selle kõnealuse direktiivi kohaldamisalast välja jätmist (vt selle kohta 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkt 36).
41
Lõpuks, mis puudutab direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 kehtestatud läbipaistvusnõude võimalikku mõju, millele on viidatud eelkõige teises eelotsuse küsimuses, siis selle kohta ei ole Euroopa Kohtul vaja otsust teha, sest kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et põhikohtuasjas kõne all olev tingimus põhineb riigisisesel õigusnormil, mis on kvalifitseeritud dispositiivseks, ei kuulu selle direktiivi sätted selle artikli 1 lõike 2 kohaselt kõnealuse tingimuse suhtes kohaldamisele (vt selle kohta 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkt 38).
42
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 ja artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi kohus lahendab vaidlust väidetavalt ebaõiglase lepingutingimuse üle, mis põhineb riigisisesel dispositiivsel õigusnormil, peab ta esmajärjekorras hindama seda, milline mõju on selle lepingutingimuse direktiivi kohaldamisalast välja jätmisel vastavalt selle direktiivi artikli 1 lõikes 2 sätestatule, mitte aga seda, milline mõju on nimetatud direktiivi artikli 4 lõikes 2 ette nähtud erandil, mis puudutab lepingutingimuste ebaõigluse hindamist.
Kohtukulud
43
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 1 lõiget 2 ja artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi kohus lahendab vaidlust väidetavalt ebaõiglase lepingutingimuse üle, mis põhineb riigisisesel dispositiivsel õigusnormil, peab ta esmajärjekorras hindama seda, milline mõju on selle lepingutingimuse direktiivi kohaldamisalast välja jätmisel vastavalt selle direktiivi artikli 1 lõikes 2 sätestatule, mitte aga seda, milline mõju on nimetatud direktiivi artikli 4 lõikes 2 ette nähtud erandil, mis puudutab lepingutingimuste ebaõigluse hindamist.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: rumeenia.