Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
TAMARA ĆAPETA
esitatud 5. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑194/24
Itaalia Vabariik
versus
Euroopa Parlament
Euroopa Liidu Nõukogu
Tühistamishagi – Ühine kalanduspoliitika – Lossimiskohustuse täitmise kontroll – Määrus (EL) 2023/2842 – Valvekaamerate paigaldamine kalalaevadele – Põhiõiguste harta artiklite 7, 8 ja 31 rikkumine – Proportsionaalsuse põhimõte – Kontrolli ulatus
I.      Sissejuhatus
1.        Traditsiooniliselt on soovimatu või (kaubanduslikult) kasutu saak tagasi merre heidetud.(2) Selleks ajaks aga olid kalad või mereloomad tõenäoliselt juba surnud või suremas.(3)
2.        Lossimiskohustus kehtestati ühise kalanduspoliitika (edaspidi „ÜKP“) määrusega(4), et vähendada tööstuslikus kalapüügis aastakümneid valitsenud raiskamist ja aidata kaasa säästvama kalanduspoliitika elluviimisele. Sisuliselt nõutakse selle aktiga, et kogu saaki tuleb hoida ja see dokumenteerida asjaomaste kalalaevade pardal ning seejärel lossida.(5) Sel põhjusel on lossimiskohustust kirjeldatud kui „väga olulist muutust kalavarude majandamises“ ja „tavapärase kalavarude majandamise pea peale pööramist“.(6)
3.        Käesolev kohtuasi puudutab kõnealuse lossimiskohustuse täitmise kontrollimist. Selle nõude tõhusa täitmise tagamiseks kehtestati määrusega (EL) 2023/2842(7) (edaspidi „vaidlustatud määrus“) nõue, mille kohaselt peavad teatud kalalaevad olema varustatud elektroonilise kaugseiresüsteemiga (REM), mis hõlmab videovalvekaameraid (edaspidi „CCTV-kaamerad“).
4.        Itaalia Vabariik leiab, et selliste kaamerate paigaldamine kujutab endast Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) eri sätete ebaproportsionaalset riivet.
5.        Teen Euroopa Kohtule ettepaneku need väited põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
II.    Taust ja õiguslik raamistik
6.        Ühise kalanduspoliitika (ÜKP) eesmärk, mida ÜKP määrusega muudeti, on tagada vee-elusressursside, sealhulgas kalavarude kasutamine säästvates majandus-, keskkonna- ja sotsiaalsetes tingimustes.(8)
7.        See ei saa aga toimuda ilma tõhusate kontrollimeetmeteta.
8.        Euroopa Kontrollikoda juhtis 2007. aastal tähelepanu toona kehtinud Euroopa Liidu kalanduse kontrollisüsteemi olulistele puudustele.(9) Neid meetmeid muudeti 2009. aastal, mil jõustus määrus (EÜ) nr 1224/2009 (edaspidi „kalanduskontrolli määrus“).(10)
9.        Uus kalanduse kontrollisüsteem koosneb väljund- ja sisendmeetmetest. Väljundmeetmete peamine eesmärk on piirata kogupüüki nn püügikoormuse haldamise kaudu, milleks
määratakse liidu vetes iga liigi kohta püügiosa (nn lubatud kogupüügi piirangud) ja püügikvoodid. Sisendmeetmed puudutavad vahendeid, mida kalalaevastik peab püügitegevuses kasutama, ja eeskirju, mida järgima; näiteks püügivõimsuse ja laevade kasutamise kontrollimine, püügivahendeid hõlmavad tehnilised meetmed või ajavahemike ja geograafiliste piirkondade jaotus, mille piires võib kalapüük toimuda.(11)
10.      Kalanduse kontrollisüsteemi kohandati 2015. aastal, et võtta arvesse ÜKP määruse jõustumine, eelkõige just lossimiskohustuse kehtestamine.(12)
11.      Ehkki kontrollikoda möönis, et pärast ÜKP määruse kehtestamist jõustunud süsteem tähendas edasiminekut ja et liikmesriigid rakendasid kalavarude majandamise meetmeid nõuetekohaselt, leidis ta oma eriaruandes nr 8/2017 siiski, et Euroopa Liidu „kalanduskontrolli süsteem [ei ole] veel piisavalt
tõhus, et toetada ÜKP edukat elluviimist“.(13) Seetõttu soovitati kõnealuses aruandes liikmesriikidel muu hulgas parandada püügiandmete usaldusväärsust, võttes eelkõige arvesse, et „[d]eklareeritud lossimiste ja neile järgnenud esmamüügi andmete vahel oli märkimisväärseid vastuolusid“.(14)
12.      Sarnased soovitused kajastusid ka Euroopa Parlamendi 2016. aasta resolutsioonis(15) ja Euroopa komisjoni 2017. aasta hinnangus(16).
13.      Nii avaldas komisjon 2018. aastal ettepaneku määruse kohta, millest sai vaidlustatud määrus.(17) Sellele dokumendile oli lisatud mõjuhinnang(18) ning mõlemas dokumendis rõhutatakse, et kalandus- ja püügiandmed on ebapiisavad.(19)
14.      Vaidlustatud määrus põhineb ELTL artikli 43 lõikel 2. See säte näeb kalandusalaste õigusaktide vastuvõtmiseks ette seadusandliku tavamenetluse, võimaldades seega liidu seadusandjal teha poliitilisi otsuseid ÜKP loomise ja majandamise meetmete kohta.
15.      Vaidlustatud määruse artikli 1 punktiga 10 asendatakse kalanduskontrolli määruse artikkel 13. Asendatud kujul on artikli 13 lõikes 1 sätestatud liikmesriikide kohustus seirata ja kontrollida püügitegevust elektroonilise kaugseire (REM) süsteemide kaudu.(20) Määruse muudetud artikli 13 lõike 2 järgi peavad liikmesriigid nüüd lossimiskohustuse jälgimise ja kontrolli eesmärgil tagama „et nende lipu all sõitvate 18-meetrise või suurema kogupikkusega [ELi] püügilaevade pardale, mille puhul on tõsine risk, et lossimiskohustust ei täideta, on paigaldatud toimiv REM-süsteem“. Ühtlasi selgitatakse, et „REM-süsteem peab suutma tulemuslikult jälgida ja kontrollida lossimiskohustuse täitmist, see peab hõlmama CCTVd ning võib hõlmata muid vahendeid ja/või seadmeid. [Kalalaeva] kapten tagab, et REM-süsteemi andmed tehakse pädevatele asutustele kättesaadavaks. Kalanduskontrolli eest vastutavatel lipuliikmesriigi ja rannikuliikmesriigi pädevatel asutustel on võrdne juurdepääs kõnealustele andmetele, ilma et see piiraks isikuandmete kaitset käsitlevate asjaomaste normide kohaldamist“. Uue redaktsiooni artikli 13 lõikega 3 antakse komisjonile õigus võtta vastu rakendusakte, et määrata kindlaks eespool nimetatud kohustuste ulatus ja rakendamise kord.(21)
16.      Vaidlustatud määruse põhjenduses 24 on selgitatud äsja kehtestatud kohustuse põhjuseid ning – mööndes, et sellega riivatakse õigust eraelu puutumatusele ja andmekaitsele – kirjeldatud meetmeid riive minimeerimiseks. Sellega seoses täpsustab liidu seadusandja, et „[s]elleks et tagada [ELi] kalanduse kontrollisüsteemi tõhusus, eelkõige seoses lossimiskohustuse täitmise järelevalvega, on vaja riskihindamise põhjal varustada teatavad püügilaevad pardal oleva elektroonilise kaugseiresüsteemiga (REM). See süsteem peaks hõlmama videovalvekaameraid (CCTV). CCTV andmeid ei tohiks edastada otseülekandena. Selleks et tagada õigus eraelu puutumatusele ja isikuandmete kaitsele, peaks videomaterjali salvestamine CCTV abil olema lubatud ainult püügivahendi ja laeva nende osade puhul, kus kalapüügitooteid pardale tuuakse, käideldakse ja ladustatakse või kus võib toimuda vette tagasi heitmine. Salvestamine peaks piirduma olukordadega, kus püügivahendeid aktiivselt kasutatakse, näiteks püügivahendite vettelaskmine või püügivahendite haalamine või veest välja võtmine, ning saagi pardale võtmine ja selle käitlemine meeskonna poolt või kus võib toimuda vette tagasi heitmine. Võimalust tuvastada salvestatud videomaterjalis konkreetseid isikuid tuleks piirata nii palju kui võimalik ja vajaduse korral tuleks andmed anonüümida. Selguse ja järjepidevuse tagamiseks tuleks kehtestada normid, mis käsitlevad pädevate asutuste juurdepääsu kõnealuste elektrooniliste kaugseiresüsteemide andmetele. CCTV salvestised tuleks teha kättesaadavaks üksnes [kalanduskontrolli määruses] sätestatud kontrolli ja inspektsiooni eesmärgil kõnealuses määruses nimetatud asutustele“.
A.      Menetlus Euroopa Kohtus
17.      Itaalia Vabariik esitas hagiavalduse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 11. märtsil 2024.
18.      Ta palub Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud määrus ning mõista kohtukulud välja Euroopa Parlamendilt ja nõukogult.
19.      Parlament ja Euroopa Liidu nõukogu paluvad Euroopa Kohtul jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
20.      Euroopa Kohtu presidendi 8. juuli 2024. aasta otsusega lubati komisjonil astuda menetlusse parlamendi ja nõukogu nõuete toetuseks.
21.      Kirjalikud seisukohad on esitanud Itaalia Vabariik, Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon. 22. oktoobril 2025 toimus kohtuistung, kus kuulati ära ka nimetatud poolte suulised argumendid.
III. Analüüs
22.      Itaalia Vabariik põhjendab oma tühistamishagi kahe väitega. Euroopa Kohus palus mul piirduda oma analüüsis esimese väitega.(22)
A.      Esimene väide
23.      Esimene väide on esitatud vaidlustatud määruse artikli 1 punkti 10 vastu.(23) Tuletan meelde, et selle sättega kehtestatakse liikmesriikidele kohustus võimaldada lossimiskohustuse jälgimist ja kontrolli REM-süsteemide abil, mis vähemalt 18 meetri pikkustel laevadel(24), mille puhul on tõsine risk, et lossimiskohustust ei täideta, peavad hõlmama CCTV-kaameraid ning võivad hõlmata ka muid vahendeid ja/või seadmeid.
24.      Itaalia Vabariik leiab, et liidu seadusandja otsus nõuda sedalaadi CCTV-kaamerate paigaldamist teatud laevadele tähendab, et ebaproportsionaalselt piiratakse kolme hartaga kaitstavat õigust – õigust era- ja perekonnaelu austamisele (artikkel 7), õigust isikuandmete kaitsele (artikkel 8) ning õigust headele ja õiglastele töötingimustele (artikkel 31). Järelikult rikub see liikmesriikidel lasuv kohustus harta artikli 52 lõiget 1.(25)
25.      Parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, vaidlevad nendele argumentidele vastu.
B.      Kohtuliku kontrolli asjakohane ulatus
26.      Esimene kohtuistungil arutatud küsimus puudutab Euroopa Kohtu teostatava kohtuliku kontrolli ulatust olukorras, kus kaaluda tuleb liidu seadusandliku meetme kooskõla harta alusel kaitstavate õigustega.
27.      Itaalia Vabariik leiab oma hagiavalduses, et niisuguse seadusandliku meetme proportsionaalsuse hindamisel, mis riivab õigust eraelu puutumatusele ja andmekaitsele, peab Euroopa Kohtu poolne kontroll olema üksikasjalik. Sellega seoses tugineb kõnealune pool kohtupraktikale, milles Euroopa Kohus on rõhutanud, et harta artikleid 7 ja 8 kahjustav meede peab olema taotletava eesmärgi saavutamiseks „tingimata vajalik“.(26) Seega väidab Itaalia Vabariik sisuliselt, et selleks, et leida õige tasakaal kõnealuste meetmetega taotletavate eesmärkide ja puudutatud põhiõiguste vahel, peab Euroopa Kohus tegema proportsionaalsuse kontrolli, mis hõlmab kõiki kolme proportsionaalsuse tasandit, st sobivust, vajalikkust ja proportsionaalsust stricto sensu. Lisaks väidab see pool põhimõtteliselt, et iga etappi peab Euroopa Kohus ulatuslikult kontrollima.
28.      Seevastu parlamendi, nõukogu ja komisjoni arvates piisab sellest, kui Euroopa Kohus kontrollib, ega kõnealune meede ei ole liidu seadusandja taotletavat eesmärki silmas pidades „ilmselgelt ebasobiv“. Siinkohal tugineb komisjon kohtuotsusele Itaalia vs. nõukogu (Vahemere mõõkkala püügikvoodid), milles Euroopa Kohus leidis „seoses [proportsionaalsuse põhimõtte] rakendamise tingimuste kohtuliku kontrolliga […], et võttes arvesse [ELi] seadusandjale [ÜKP] valdkonnas antud ulatuslikku kaalutlusõigust, võib selles valdkonnas võetud meetme õiguspärasust riivata vaid meetme ilmselge ebasobivus, võrreldes pädeva institutsiooni püstitatud eesmärgiga. Tegemist ei ole seega küsimusega, kas liidu seadusandja vastu võetud meede oli ainus või parim võimalik, vaid kas see meede oli ilmselgelt ebasobiv“.(27)
29.      Kumbki neist seisukohtadest ei ole põhimõtteliselt ekslik. Mõlemad poolte valitud kohtupraktika suunad puudutavad liidu institutsioonide poolt seadusandlike meetmete kehtestamisel järgitava proportsionaalsuse põhimõtte kohtuliku kontrolli ulatust.
30.      Kõigepealt olgu öeldud, et ELL artikli 5 lõike 4 kohaselt kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, ei või liidu meetme sisu ega vorm minna aluslepingute eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale.
31.      Kui liidu abinõu seisneb selliste seadusandlike meetmete võtmises, millega viiakse ellu aluslepingutega ette nähtud poliitikat, on liidu seadusandjal põhimõtteliselt ulatuslik kaalutlusõigus nende vahendite valikul, mida ta peab sobivaks.(28) Euroopa Kohus on juba kinnitanud, et selline ulatuslik kaalutlusõigus on olemas ka ÜKP valdkonnas.(29)
32.      See seadusandlik kaalutlusõigus ei ole siiski piiramatu. Esiteks tuleb seda teostada nii aluslepingute eesmärkide kui ka aluslepingutes sätestatud konkreetse poliitika raames üldiselt lubatu piires. Teiseks nõuab proportsionaalsuse põhimõte, et ELi „institutsioonide tegevus ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik“, mis tähendab, et „juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet ning tekitatud piirangud peavad olema vastavuses seatud eesmärkidega“.(30)
33.      Viimane sedastus näitab, et Euroopa Kohtu arvates peab liidu seadusandja õigusaktide kehtestamisel pidama silmas kõiki kolme proportsionaalsusanalüüsi taset, st et valitud meede peab olema taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, et ka teisi huvisid on nõuetekohaselt arvesse võetud ning et valitud meede ei ole neid teisi huvisid ülemäära riivav.
34.      Küll aga leiab Euroopa Kohus, et kontrollides proportsionaalsuse põhimõtte rakendamist liidu seadusandja poolt, on Euroopa Kohtu ülesanne veenduda üksnes selles, ega „meede ei ole ilmselgelt ebasobiv võrreldes pädeva asutuse püstitatud eesmärgiga“.(31) Selles veendumiseks ei tule Euroopa Kohtul seega küsida mitte seda, „kas liidu seadusandja vastu võetud meede oli ainus või parim võimalik, vaid kas see meede oli ilmselgelt ebasobiv“.(32) Euroopa Kohus on seda seisukohta iseenda pädevuse piiride kohta kohtuliku kontrolli teostamisel korranud ka ÜKP valdkonda kuuluvate meetmete puhul.(33)
35.      Seega põhimõtteliselt tähendab proportsionaalsus liidu seadusandlike aktide kontrollimise raames tegelikult liidu seadusandja tehtud valiku n-ö sisulist mõistlikkust.
36.      Selle kindlakstegemiseks peab Euroopa Kohus küsima, kas liidu seadusandja sisuline vastus konkreetsele poliitilisele probleemile on kooskõlas valikuga, mille teeks mõistlik otsustaja. Kui Euroopa Kohus on veendunud, et valitud meede võimaldab saavutada soovitud seadusandliku tulemuse, ei sea ta seda valikut põhjalikumalt kahtluse alla.
37.      Liidu seadusandja peab siiski suutma Euroopa Kohtule tõendada, et on võtnud arvesse võimalikku mõju erinevate, meetmest puudutatud sidusrühmade huvidele ja et ta on analüüsinud, „kas võetava meetmega taotletavad eesmärgid kaaluvad üles negatiivsed majanduslikud tagajärjed – isegi kui need on märkimisväärsed – teatud ettevõtjate jaoks“.(34) Seda kohustust on täpsustatud EL lepingule ja ELi toimimise lepingule lisatud protokolli nr 2 (subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamise kohta) artiklis 5, mis – nagu Euroopa Kohus on selgitanud – nõuab, et „seadusandlike aktide eelnõudes [võetaks] arvesse vajadust, et mis tahes kohustus, mis langeb majandustegevuses osalejatele, oleks minimaalne ja taotletava eesmärgiga proportsionaalne“.(35)
38.      Seega tasakaalustab Euroopa Kohtu taandumist liidu seadusandja sisuliste valikute kontrollist vastava meetme nn menetlusliku proportsionaalsuse kontroll.(36)
39.      Kohtu hoidumine seadusandja tehtud sisuliste valikute hindamisest on seotud võimude lahususega demokraatlikus ühiskonnas: valija, mitte kohus, on see, kes seadusandja poliitiliste otsuste üle „kohut mõistab“ ning võtab vastutusele selle eest, mis võidi konkreetse poliitilise küsimusega seotud avalikke ja erahuve kaaludes valesti teha.
40.      Samas on liidu seadusandja kaalutlusõigus sobivate meetmete valikul palju piiratum, kui valitud meede riivab hartaga kaitstavaid põhiõigusi.(37)
41.      Harta artikli 52 lõike 1 kohaselt tuleb selles tunnustatud õiguse või vabaduse teostamise piiramisel järgida proportsionaalsuse põhimõtet.
42.      Hartas väljendatud proportsionaalsuse põhimõtet kohaldades kontrollib Euroopa Kohus üldjuhul proportsionaalsuse analüüsi kõiki kolme tasandit.(38) Teisisõnu ei piirdu ta üksnes asjaomase meetme aluseks olevate valikute ilmselge ebasobivuse kontrollimisega. Pigem ja vähemalt selles osas, mis puudutab teatud põhiõiguste(39) (näiteks õigus eraelu puutumatusele ja andmekaitsele) riivet, kontrollib Euroopa Kohus riive proportsionaalsust ulatuslikult.(40)
43.      Selles mõttes tugineb Itaalia Vabariik õigesti kohtuotsusele Luxembourg Business Registers, tõendamaks, et käesolevas kohtuasjas peab Euroopa Kohtu kontroll olema ulatuslik.(41)
44.      Tõepoolest, proportsionaalsuse põhimõtte väljendumine õiguste kaitses nõuab niisugust üksikasjalikku kontrolli.(42)
45.      Esmajoones tähendab see, et liidu seadusandjal lasub kohustus tõendada, et tema sisulised valikud arvestavad asjaomaste õiguste põhiseaduslikku kaitset ja on kooskõlas taotletava eesmärgi olulisusega.
46.      Liidu seadusandja kohustus kaitsta oma sisulisi valikuid Euroopa Kohtus tekib siis, kui seadusandliku meetme vaidlustanud pool suudab tõendada, et see riivab üht või mitut põhiõigust. Selles osas nõustun parlamendi seisukohaga, et mitte kõik väited põhiõiguste rikkumise kohta ei too Euroopa Kohtus automaatselt kaasa liidu vaidlusaluse seadusandliku meetme ranget kontrolli. Vastava meetme ja hartaga kaitstava õiguse või põhimõtte väidetava rikkumise vahel peab alati olema tegelik seos.(43) Seetõttu peab Euroopa Kohus põhiõigust väidetavalt rikkuva meetme proportsionaalsuse kontrollimisel kõigepealt veenduma, kas asjaomane meede üldse saab seda õigust riivata.
47.      Põhiõiguste riive korral liidu seadusandlike meetmete ulatuslikuma ja seega intensiivsema kontrolli põhjus on hartaga kaitstavate õiguste eriline roll liberaalses demokraatlikus ühiskonnas ehk ühiskonnas, kus sisuliselt demokraatlikku valitsemist piiravad teatud õiguslikud alusnormid, mida ei saa omatahtsi õõnestada isegi demokraatlikku otsustusprotsessi järgides.
48.      Liidu põhiõigusi riivava seadusandliku meetme range kontroll on ainus viis, kuidas Euroopa Kohus saab kaitsta demokraatlikke väärtusi, mis on sätestatud ELL artiklis 2. Demokraatia, nii nagu seda mõistetakse Euroopa Liidus, ei väljendu üksnes demokraatlikult valitud enamuse otsustes; see nõuab ka Euroopa ühiskonda kuuluvate vähemuste õiguste kaitset. Kohtute niisugune enamusele vastu seisev roll on muutunud veelgi olulisemaks tänapäeva maailmas, kus autokraatlikud valitsused püüavad tugevdada ja säilitada oma võimu, tühistades vähemuste ja üldse kõigi nende õigusi, kes nende valikuid ei poolda, õigustades oma tegevust sellega, et valitud enamuse valitsemine tähendabki demokraatiat. See on ka põhjus, miks autokraatlikud valitsused kõigepealt asuvad piirama kohtusüsteemi sõltumatust.
49.      Käesolevas kohtuasjas on tõstatatud küsimus sellest, et vaidlusalused õigusnormid riivavad ebaproportsionaalselt teatavaid hartaga kaitstavaid põhiõigusi; täpsemalt õigust eraelu puutumatusele, isikuandmete kaitsele ning headele ja õiglastele töötingimustele. Itaalia Vabariik palub kontrollida vaidlustatud määrusega kalanduskontrolli määrusesse tehtud muudatuste õiguspärasust harta vaatepunktist. Selleks peab Euroopa Kohtu poolne hartaga kaitstavate õiguste mis tahes võimaliku riive proportsionaalsuskontroll olema range. Nüüd asun selle hindamise juurde.
C.      CCTV-kaamerate paigaldamine kalalaevadele ei riiva ebaproportsionaalselt harta artikleid 7, 8 ja 31
50.      Oma esimeses väites viitab Itaalia Vabariik sisuliselt harta artikli 52 lõike 1 rikkumisele. Ta leiab, et kohustus paigaldada teatud liiki kalalaevadele CCTV-kaamerad kujutab endast harta artiklites 7, 8 ja 31 sätestatud õiguste ebaproportsionaalset piiramist. Tema sõnul riivab selliste kaamerate paigaldamine ilmselgelt ja ebamõistlikult asjaomaste laevade pardal viibivate isikute õigust eraelu puutumatusele ja isikuandmete kaitsele ning töötajate õigust nende väärikust austavatele töötingimustele. Seda seetõttu, et kaamerate paigaldamisega tekib oht, et laevade pardal viibivad isikud võidakse tuvastada. Kuigi Itaalia Vabariik möönab, et neil meetmetel on õiguspärane eesmärk, leiab ta, et liidu seadusandja käsutuses oli vähem piirav ja tema arvates veelgi tõhusam meede – kasutada saanuks vaatlejaid. Seega tähendab see meede praegusel kujul kalalaevade pardal viibivate isikute ja töötajate põhiõiguste „ilmselgelt“(44) ebaproportsionaalset riivet.
51.      Parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, vaidlevad nendele argumentidele vastu.
1.      Harta artiklite 7 ja 8 kohaldatavus
52.      Nagu eespool selgitatud, on põhiõiguse väidetava rikkumise korral esimene küsimus, mille Euroopa Kohus peaks esitama, kas sedalaadi meetmega, mis on
vaidlustatud, on üldse võimalik asjaomaseid õigusi riivata. Kui see on nii, peab Euroopa Kohtu poolne kontroll olema range.
53.      Kas kohustusega paigaldada teatud kalalaevade pardale CCTV-kaamerad saab riivata põhiõigusi, millele Itaalia Vabariik viitab? Alustan harta artiklitest 7 ja 8.
54.      Artikkel 7 näeb ette kohustuse austada isiku era- ja perekonnaelu. Harta artikli 8 lõikega 1 kaitstakse era- ja perekonnaelu ühte aspekti, mis on digiajastul muutunud eriti tundlikuks teemaks, kuna sellega antakse sõnaselgelt igaühele õigus oma isikuandmete kaitsele.
55.      Parlament, komisjon ja nõukogu vaidlevad sisuliselt vastu sellele, et põhikohtuasjas kõne all olevad meetmed mõjutavad neid õigusi. Nende väitel on asjaomased meetmed oma olemuselt sellised, et harta artiklite 7 ja 8 rikkumist ei saa kõigepealt üldse tekkida: näiteks puudutab vaidlusaluste kaamerate paigaldamine ainult teatud (suure riskiga) laevu; salvestamine peab olema minimaalne ja piirduma ainult laeva nende aladega, kus kalapüügitooteid pardale tuuakse, käideldakse ja ladustatakse või kus võib toimuda vette tagasi heitmine, ning kõik salvestised anonüümitakse „võimalikult kiiresti“.
56.      Itaalia Vabariik leiab, et isegi arvestades tehnilisi ja õiguslikke abinõusid, mille eesmärk on piirata vaidlusaluste kaamerate kasutamist, tekib ikkagi isiku tuvastamise risk. Ainuüksi see asjaolu peaks tema arvates kaasa tooma eraelu puutumatuse ja isikuandmete kaitse õiguse kohaldamise.
57.      Nõustun Itaalia Vabariigi seisukohaga.
58.      Eraelu puutumatuse kaitse ei saa põhineda tõenäosusel. Igaühel on ainulaadsed tunnused, mis eristavad teda teistest.(45) Isegi kui arvestada komisjonile pandud kohustust võtta kasutusele lõimitud(46) vahendid, mis võimaldavad vaidlusaluste kaamerate salvestisi anonüümida, ei saa välistada, et asjaomaste laevade pardal olevad töötajad jäädvustatakse videotes ja nende isik on võimalik tuvastada. Sel viisil jäädvustatud isik kaotab seega õiguse kontrollida oma kujutise kasutamist,(47) mistõttu on neil õigus oma isikuandmete kaitsele.
59.      Kuigi vähetõenäoline, ei saa ometi välistada, nagu selgitab Itaalia Vabariik, et see „mehhaaniline vaatleja“ nende laevade pardal võib salvestada kahe kaluri vahelise päevase saagi töötlemise käigus peetava eraviisilise vestluse, sekkudes nii nende eraellu.(48)
60.      Seega on juba ainuüksi CCTV-kaamerate kõnealuste laevade pardale paigaldamise tõttu võimalik harta artiklite 7 ja 8 riive, kuna jääb võimalus – olgu see kui tahes väike –, et tehtud salvestised võimaldavad tuvastada neil laevadel viibivad isikud. Seejuures ei muuda midagi tõsiasi, et meede ei hõlma kõiki laevu (ainult üle 18 meetri pikkusi laevu, mille puhul on suur lossimiskohustuse täitmata jätmise oht). Kõnealune meede võib riivata sellistel laevadel töötavate isikute õigust eraelu puutumatusele ja seega tuleb selle õiguspärasust põhjendada.
61.      Järelikult kuuluvad vaidlusalused meetmed harta artiklitega 7 ja 8 kaitstavate põhiõiguste kohaldamisalasse.
2.      Harta artikli 31 kohaldatavus
62.      Harta artikli 31 lõikes 1 on sätestatud õigus headele ja õiglastele töötingimustele, mis on muu hulgas töötajate tervise, ohutuse ja väärikuse kohased.
63.      Parlament, nõukogu ja komisjon rõhutavad sisuliselt, et esmapilgul ei ole selge, miks loetakse need õigused käesolevas kohtuasjas riivatuks.
64.      Vastuseks selgitab Itaalia Vabariik, et videovalve all töötamisega kaasneb „ulatuslik kontroll“, mis ei ole kooskõlas harta artikli 31 lõikes 1 ettenähtud väärikuse austamise nõudega.
65.      Minu arvates on mõlemad argumendid omamoodi põhjendatud.
66.      Ühelt poolt näib mulle, et harta artikli 31 lõige 1 koostoimes selgitustega
harta kohta(49) puudutab peamiselt töötajate füüsilist ja vaimset heaolu. Sellest vaatenurgast on raske mõista, kuidas laieneb õigus väärikust austavatele töötingimustele tegevuse sihipärasele salvestamisele tegelikul tööajal (erinevalt puhkepausidest laeva kambüüsis või kajutites).(50) Sektoris, mida iseloomustab püügi vähenemine, ranged regulatiivsed nõuded ja tasusüsteem, mis on sageli seotud igal püügireisil püütud kala kogusega,(51) võib kaamerate kasutamist tegelikult pidada teguriks, mis aitab töötajaid (ja nende väärikust) ärakasutamise eest kaitsta. Niisugusest arutluskäigust lähtudes ei esineks harta artikli 31 lõike 1 piiramist.
67.      Teisalt on harta artikli 31 lõikega 1 kaitstav väärikus töökohal vahest isegi sotsiaalsete tööõiguste põhialus.(52) Inimväärikus töökohal tasakaalustab ebavõrdset võimusuhet, mida iseloomustab võimalus pidevalt kontrollida töötajate käitumist töökohal. On selge, et üks sellise kontrolli viise on videovalve.
68.      Selles mõttes on vältimatu, et CCTV-kaamerate olemasoluga riivatav õigus väärikusele töökohal kattub ka õigusega eraelu puutumatusele ja isikuandmete kaitsele. See ei välista harta artikli 31 lõike 1 kohaldatavust meetmetele, mis mõjutavad eraelu puutumatust töökohal.
69.      Euroopa Inimõiguste Kohtu (edaspidi „EIK“) praktikas on teatud määral tunnustatud õigust väärikusele töökohal kui ühte Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 8 tagatud õiguse eraelu puutumatusele kategooriat.(53) Sellest vaatenurgast on Itaalia Vabariigil kindlasti õigus, kui ta väidab, et videokaamerate paigaldamine iseenesest riivab töötaja õigust töötingimustele, mis austavad tema väärikust, ning seega peab seda proportsionaalselt tasakaalustama õiguspärane eesmärk.(54)
70.      Lõpuks ja vastupidi sellele, mida komisjon kohtuistungil selgitas, ei ole selle väljaselgitamisel, kas olukord üldse on hõlmatud harta artikli 31 lõikega 1, tähtsust tõigal, et vaidlustatud määrus näeb konkreetselt ette niisuguse valve õiguslikud ja tehnilised piirangud. Nagu ka harta artiklite 7 ja 8 väidetava riive puhul hõlmab Euroopa Kohtu analüüs neid asjaolusid alles siis, kui hakatakse hindama selle õiguse mis tahes piiramise proportsionaalsust. Need ei piira aga harta artikli 31 lõike 1 kohaldamisala.
71.      Eeltoodust tulenevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku asuda seisukohale, et vaidlusalused meetmed kuuluvad harta artikli 31 lõike 1 kohaldamisalasse.
3.      Proportsionaalsus
72.      Olles jõudnud järeldusele, et vaidlusalused meetmed kuuluvad harta artiklite 7, 8 ja 31 kohaldamisalasse, sest riivavad neis sätestatud õigusi, jätkan nüüd nende meetmete proportsionaalsuskontrolliga.
Õiguspärane eesmärk
73.      Põhiõiguse riive võib olla õigustatud juhul, kui sellega taotletakse õiguspärast eesmärki proportsionaalsel viisil. Esimene küsimus, mille Euroopa Kohus peaks esitama, on seega, kas vaidlustatud meetme eesmärki saab pidada õiguspäraseks.
74.      Nagu on selgitatud vaidlustatud määruse põhjendustes, leidis liidu seadusandja, et ÜKP kui terviku edukas rakendamine ja selle raames lossimiskohustuse tõhus täitmine nõuavad eelkõige tulemusliku, tõhusa, ajakohase ja läbipaistva kontrollisüsteemi kasutamist.(55)
75.      Käesolevas asjas on selge, et lossimiskohustus ÜKP osana ja vajadus tagada selle kohustuse tõhus rakendamine on õiguspärane eesmärk.(56)
76.      Isegi käesoleva kohtumenetluse algatanud Itaalia Vabariik nõustub, et kõnealuste laevade pardale videokaamerate paigaldamisel on õiguspärane eesmärk tagada ÜKP sihtide saavutamiseks lossimiskohustuse täitmine.
77.      Seega ei ole mingit põhjust, miks Euroopa Kohus ei peaks seda eesmärki õiguspäraseks tunnistama.
Sobivus
78.      Proportsionaalsuskontrolli raames sobivuse hindamisel selgitatakse välja, kas vaidlustatud meetmega on üldse võimalik soovitud tulemust saavutada.
79.      Käesolevas asjas, nagu ka õiguspärase eesmärgiga seoses, ei ole ükski pool vaielnud vastu sellele, et REM-süsteemide, sealhulgas CCTV-kaamerate kasutamine on sobiv lossimiskohustuse täitmise parandamiseks.
80.      Toimikust nähtub, et Euroopa Kliima, Taristu ja Keskkonna Rakendusameti aruande kohaselt on lossimiskohustuse täitmise rakendamisel peamisteks raskusteks tagasiheite kontroll ning iga püügireisi maksumus ja põhjalik järelevalve. Seetõttu soovitas kõnealune asutus keskenduda kontrollimisel pigem tegevusele merel kui lossimise ajal.(57)
81.      Lisaks näitas mõjuhinnang, et kaameraid hõlmavate REM-süsteemide kasutuselevõtt „on end tõestanud võimaliku tõhusa viisina tagada lossimiskohustuse täitmise kontroll ja jõustamine ning heidutada ebaseaduslikku tagasiheidet“.(58)
82.      Seega ei ole Euroopa Kohtul põhjust kahelda, kas kohustus paigaldada teatud kalalaevade pardale CCTV-kaamerad eesmärgiga vähendada püütud, kuid lossimata kalakoguseid, on sobiv – niisuguse seiresüsteemi ja lossimiskohustuse tõhusa täitmise vahel on ilmselgelt piisav seos.(59)
83.      Seega oli liidu seadusandjal õigus asuda seisukohale, et kõnealuste kaamerate paigaldamise kohustuse kehtestamine on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv.
Vajalikkus
84.      Itaalia Vabariigi põhiväide on, et küsimuse all olev meede ei ole vajalik.
85.      Proportsionaalsuskontrollis loetakse meedet mittevajalikuks, kui on olemas teine meede, mis on vähem piirav (käesolevas asjas kolme vaadeldava põhiõiguse suhtes), kuid millega on siiski võimalik saavutada sama seadusandlik eesmärk.
86.      Itaalia Vabariigi arvates on olemas vähem piirav, aga sama tõhus meede: vaatlejate kasutamine asjaomaste kalalaevade pardal. Tema sõnul võib see olla isegi tõhusam kui CCTV-kaamerate paigaldamine, kuna vaatleja saab töötajatega suhelda ja lossimiskohustuse võimaliku rikkumise üldse ära hoida, samas kui videovalve kasutamisel saab lossimiskohustuse täitmist jälgida ainult tagantjärele. Lisaks selgitab Itaalia Vabariik, et vaidlustatud määruse vastuvõtmisel ei võetud piisavalt arvesse videovalveseadmete kasutamise ja käitamisega kaasnevaid kulusid.
87.      Põhimõtteliselt lasub proportsionaalsuse n-ö range kontrolli raames – vastupidi sellele, mida väidab nõukogu – liidu seadusandjal kohustus tõendada, et puuduvad alternatiivsed meetmed, mis võimaldaksid saavutada samu tulemusi. Teisisõnu ei pea mitte Itaalia Vabariik ümber lükkama liidu seadusandja valitud meetmete vajalikkust, vaid viimati nimetatu peab tõendama nende vajalikkust.
88.      Seega peab liidu seadusandja näitama, et ta kaalus ka alternatiivseid abinõusid, kuid leidis lõpuks, et need ei võimalda saavutada soovitud seadusandlikku tulemust. Kuna Itaalia Vabariik on esitanud argumente REM-süsteemide, sealhulgas CCTV-kaamerate asemel vaatlejate kasutamise kasuks, peab liidu seadusandja need tingimata ümber lükkama, et tõendada oma seadusandliku valiku õiguspärasust olukorras, kus asjaomane valik väidetavalt riivab põhjendamatult hartaga kaitstavaid õigusi.
89.      Sellega seoses selgitab liidu seadusandja – käesoleval juhul parlamendi, nõukogu ja komisjoni isikus –, et õigusloomeprotsessis kaaluti tõepoolest ühe abinõuna lossimiskohustuse tõhusa täitmise tagamiseks ka vaatlejate kasutamist.(60) Seda võimalust on liidu õiguses kasutatud ju alates 2015. aastast.(61) Ometi eelistasid liikmesriigid nõukogus vastuvõetud kompromisslahenduses REM-süsteemide, sealhulgas CCTV-kaamerate kasutamise kohustust.(62)
90.      Selle valiku toetuseks viitavad Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon mõjuhinnangule, milles on põhjalikult selgitatud järelevalvekaamerate eeliseid ega nõustuta sellega, et vaatlejate kasutamine on taotletava eesmärgi saavutamiseks sama tõhus meede.(63)
91.      Selles dokumendis on märgitud, et „algselt kaaluti võimalust nõuda vaatlejate kohalolekut pardal, sest sellel võib olla mitu eelist, nagu lossimiskohustuse täitmise parandamine merel ning videovalvekaameratest (CCTV-kaameratest) paindlikum kontrollimeede, mis ei vaja kohe rahalisi kulutusi. See võimalus jäeti siiski kõrvale mitmel põhjusel: i) ööpäevaringse kontrolli tagamiseks oleks vaja palgata palju rohkem vaatlejaid, kes töötaksid vahetustes; ii) väikestel kalalaevadel ei oleks piisavalt ruumi vaatlejate majutamiseks, eriti pikkadel püügireisidel; iii) vaatlejate töölevõtmisega seotud kulud paljudel kalalaevadel oleksid saavutatavate tulemustega võrreldes ebaproportsionaalselt suured (nt vajadus tagada kogu püügi ajal kahe ärkvel vaatleja olemasolu võib maksta üle 2000 euro päevas; NAFO vaatlejate programmi keskmine kulu oli vaatleja kohta 5000 eurot kuus); ning iv) kuigi mööndakse, et vaatlejate töölevõtmine ainult nendel laevadel, mille puhul on rikkumise oht suur, oleks kulude seisukohast teostatav, tooks selline valik kaasa ebaproportsionaalse lünga teiste laevade kontrollis, mida oleks raske õigustada“.(64)
92.      Lisaks selgitab parlament, et REM-süsteemide, sealhulgas CCTV-kaamerate pidevat ja süstemaatilist toimivust ei saa võrrelda vaatlejate kohalolekuga pardal, kuna viimased ei saa olla asjaomase laeva kõikide aspektide suhtes lakkamatult valvsad.(65)
93.      Selle kohta aga märgib Itaalia Vabariik sisuliselt, et CCTV-kaamerate paigaldamine toob endaga kaasa süsteemse videol jäädvustamise riski ning tähendab seega harta artiklite 7, 8 ja 31 ulatuslikumat riivet kui ad hoc või konkreetselt ajastatud salvestamise korral.
94.      Parlamendi, nõukogu ja komisjoni sõnul võib see isegi nii olla, aga kui kõnealuste CCTV-kaamerate töö piirduks üksnes teatud ajavahemikega päevas, toimuks soovimatute veeressursside, sealhulgas kalade tagasiheide lihtsalt ajal, mil vaidlusalused kaamerad on välja lülitatud. Seetõttu ei saa ad hoc-salvestisi, isegi kui nendega riivataks õigusi vähem, käsitada sama tõhusa alternatiivina.
95.      Eeltoodust tulenevalt leian, et õigusloome materjalidest, Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest ja poolte selgitustest nähtub üheselt, et liidu seadusandja võttis arvesse erinevaid meetmeid, mis võimaldavad saavutada seadusandja taotletavat seadusandlikku eesmärki, ning kaalus ka nende tõhusust taotletava eesmärgi seisukohast, kuid välistas lõpuks alternatiivsed abinõud, kuna need ei sobinud nii hästi meetmega taotletava eesmärgi saavutamiseks.
96.      Seega on liidu seadusandja minu arvates piisavalt tõendanud, et vaatlejate kasutamine ei ole sama tõhus lossimiskohustuse täitmise kontrollimeede.
Tasakaalustatus
97.      Kolmas proportsionaalsuse hindamise tasand, mida sageli nimetatakse proportsionaalsuseks stricto sensu või lihtsalt tasakaaluks, kohustab liidu seadusandjat tõendama, et kõnealuste meetmete negatiivne mõju ei ole ebaproportsionaalne võrreldes normiga taotletavate eelistega. Teisisõnu peab Euroopa Kohus selle kriteeriumi puhul hindama, kas meede, mis on osutunud vajalikuks konkreetse õiguspärase eesmärgi saavutamisel, on siiski õigusvastane, kuna võetud eesmärgi täitmise „kulu“ on liiga suur.(66)
98.      Kui vaidlus seadusandliku meetme kehtivuse üle puudutab hartaga kaitstavate õiguste riivet, mis nõuab – nagu ma eespool selgitasin – Euroopa Kohtu poolset ranget kontrolli, on selle meetme tasakaalustatuse hindamine vajalik isegi siis, kui vähem piirav lahendus üldse puudub.(67)
99.      Tasakaalustatuse hindamisel peab Euroopa Kohus muu hulgas arvesse võtma ühelt poolt asjaomaste põhiõiguste riive raskust ja teiselt poolt selle eesmärgi olulisust, mida meetmega soovitakse saavutada.(68)
100. Käesolevas kohtuasjas tuleb proportsionaalsuskontrollis järelikult kaaluda ühelt poolt vaidlusaluse meetme negatiivset mõju asjaomastele põhiõigustele ja teiselt poolt lossimiskohustuse täitmise tõhusa kontrolliga saadavat kasu.
101. Sellega seoses rõhutasid parlament, nõukogu ja komisjon õigesti, et vaidlusaluse meetme proportsionaalsuse hindamisel tuleb võtta arvesse kogu selle ülesehitust. Seetõttu ei ole oluline mitte ainult see, et liidu seadusandja otsustas REM-süsteemide, sealhulgas CCTV-kaamerate kasutamise kasuks, vaid ka see, et ta sätestas nende kasutamise viisil, mis viib hartaga
kaitstud õiguste riive miinimumini.(69)
102. Mis puudutab kaalumise esimest ehk kõnealuste meetmete negatiivset mõju hõlmavat osa, siis toovad parlament, nõukogu ja komisjon esile mitu abinõu, mille eesmärk on leevendada harta artiklitega 7 ja 8 ning artikli 31 lõikega 1 kaitstavate õiguste riivet.
103. Esiteks märgivad need pooled, et kohustus paigaldada CCTV-kaamerad piirdub vähemalt 18meetrise kogupikkusega ning üksnes selle korra kohaldamisalasse kuuluvate kalalaevadega, mille puhul esineb suur lossimiskohustuse täitmata jätmise oht.(70)
104. Teiseks täheldavad nad, et kaamerad tuleb paigaldada nii, et salvestisel oleks näha vaid püügivahendid ja laeva osad, kus kalapüügitooteid pardale tõmmatakse, käideldakse ja ladustatakse, ning kõik alad, kus võib toimuda vette tagasi heitmine.(71) Kohtuistungil selgitas nõukogu veel, et (õigusaktis) ei olnud võimalik kaamerate paigalduskohti täpsemalt määrata, kuna selle tegevuse täpne koht on laevati erinev.
105. Kolmandaks rõhutavad need kolm institutsiooni, et kaamerate salvestistega saavad tutvuda ainult asjaomase kalalaeva kapten ning kalanduskontrolli eest vastutavad lipuliikmesriikide ja rannikuäärsete liikmesriikide pädevad asutused, kusjuures see peab toimuma kooskõlas andmekaitsenormidega.
106. Neljandaks on kavas kehtestada lisanormid REM-süsteemide andmete säilitamise, vahetamise ja neile juurdepääsu kohta.(72)
107. Viiendaks toonitavad institutsioonid, et vaidlustatud määrus kohustab komisjoni kehtestama ja pädevaid asutusi rakendama meetmed, millega anonüümitakse CCTV-kaameraga salvestatud videomaterjalis tuvastatavad isikud „võimalikult kiiresti“.(73) Seega, isikuid tuvastada võimaldavaid andmed põhimõtteliselt ei säilitata.(74)
108. Eeltoodust nähtub, et liidu seadusandja soovis kehtestada meetmed, mille eesmärk on minimeerida CCTV-kaamerate paigaldamisega kaasnevat asjaomaste põhiõiguste riivet.
109. Meie metafoorsel kaalul, millel balansseerivad kõnealustest meetmetest tulenevad negatiivsed tagajärjed ja neist saadav kasu, on negatiivse osa kaal seega vähenenud.
110. Mis puudutab tasakaalustatuse hindamist
kohta, siis tuletavad institutsioonid esiteks meelde, et liidu seadusandja kehtestatud süsteemi eesmärk on kontrollida lossimiskohustuse täitmist, mitte tuvastada või kontrollida üksikisikuid.
111. Teiseks on kõnealused meetmed kehtestatud pärast mitu aastat kestnud kalavarude tõsist vähenemist olukorras, kus muud abinõud, sealhulgas vaatlejate kasutamise võimalus, ei suutnud tagada Euroopa Liidu kalavarude säästvat kasutamist.
112. Kolmandaks – mis kõige tähtsam –, see süsteem teenib tunnustatud ja olulist eesmärki tagada, et mere elusressursside, sealhulgas kalavarude kasutamine toimuks säästvates majandus-, keskkonna- ja sotsiaalsetes tingimustes. Sellega seoses selgitas komisjon kohtuistungil, et püütud kala õige koguse teadmine on oluline selleks, et määrata kindlaks meetmed ja normid, mida kalalaevastik peab püügitegevuses rakendama.(75) Kui kehtestatakse väärad meetmed ja normid, sealhulgas püügikvoodid, võib see viia ülepüügini ja lõpuks teatud kalaliikide kadumiseni.
113. Erinevalt Itaalia Vabariigi väidetest, leian, et seadusandlik eesmärk, mida liidu seadusandja soovis saavutada lossimiskohustuse täitmise tõhusa kontrolliga, on väga tähtis mitte ainult liidu kalanduspoliitika, vaid lisaks nii selle kui ka muude poliitikavaldkondade majanduslike, sotsiaalsete ja keskkonnaalaste eesmärkide seisukohast.
114. REM-süsteemide, sealhulgas CCTV-kaamerate kasutuselevõtust saadav kasu on seega oluline ja suurendab märgatavalt meie metafoorse kaalu positiivset poolt.
115. Eeltoodut arvestades ei ole harta artiklite 7, 8 ja 31 kaitstavate õiguste riive REM-süsteemide kasutamisega, mis on ette nähtud vaidlusaluse meetmega ja samas sellega piiratud, ebaproportsionaalne võrreldes kasuga, mida vaidlustatud õigusnormidega soovitakse saavutada.
116. Neil põhjustel leian, et liidu seadusandja on järginud harta artikli 52 lõiget 1, kaaludes õigesti vaidlustatud õigusnormidega taotletavat eesmärki ning sellega piirata võidavaid harta artikleid 7, 8 ja 31.
117. Sellest tulenevalt olen seisukohal, et Euroopa Kohus peaks Itaalia Vabariigi esimese väite tagasi lükkama.
IV.    Ettepanek
118. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata Itaalia Vabariigi esimene väide tagasi.
1      Algkeel: inglise.
2      2013. aasta hinnangu kohaselt heideti liidu kalanduses igal aastal üle parda 1,7 miljonit tonni kala ja muid mereloomi. Vt ClientEarth jt, „Joint NGO priorities on the revision of the EU Fisheries Control System“ (vabaühenduste ühised prioriteedid ELi kalanduse kontrollisüsteemi muutmisel), oktoober 2018, kättesaadav aadressil: https://awsassets.panda.org/downloads/joint_ngo_position_paper_on_the_revision_of_the_eu_fisheries_control_system___october_2018.pdf.
3      Vt Euroopa Parlamendi raamatukogu, raamatukogu teabeleht Discarding fish under the Common Fisheries Policy: Towards an end to mandated waste (kalade merre tagasiheitmine ÜKP alusel: lubatud raiskamise lõpetamine), 13. mai 2013, 130436REV1, lk 2, milles on selgitatud, et „enamik kaladest, eelkõige ümarkaladest, on merre tagasiheitmise ajaks surnud või suremas. Suurem võimalus veel elusana vette naasta on limustel või koorikloomadel, samuti mõnedel hai- või lestaliste liikidel, kuid nende tegelikku ellujäämist pikas perspektiivis on väga raske hinnata. See mõjutab otseselt asjaomaseid kalavarusid.“
4      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2013. aasta määrus ühise kalanduspoliitika kohta, millega muudetakse nõukogu määruseid (EÜ) nr 1954/2003 ja (EÜ) nr 1224/2009 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 2371/2002 ja (EÜ) nr 639/2004 ning nõukogu otsus 2004/585/EÜ (ELT 2013, L 354, lk 22; edaspidi „ÜKP määrus“).
5      ÜKP määruse artikli 15 lõige 1, millega kehtestati lossimiskohustus, on sõnastatud järgmiselt: „Kogu nende liikide saak, mille suhtes kohaldatakse püügi piirnorme, ja Vahemere puhul ka nende liikide saak, mille suhtes kohaldatakse alammõõte […], tuleb tuua kalalaeva pardale ja seal hoida, dokumenteerida, lossida ning […] arvestada kvootidest maha“.
6      Vastavalt Ühendkuningriigi mereressursside kaitse ühingu kalanduse ja vesiviljeluse valdkonna juhi Samuel Stone’i suulistele tunnistustele, mis ta andis Ühendkuningriigi Lordide Koja Euroopa Liidu asjade erikomisjoni ees (5. detsember 2018), kättesaadav aadressil: https://data.parliament.uk/writtenevidence/committeeevidence.svc/evidencedocument/eu-energy-and-environment-subcommittee/implementation-and-enforcement-of-the-eu-landing-obligation/oral/93810.html.
7      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. novembri 2023. aasta
määrus (EL) 2023/2842, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 1224/2009, nõukogu määruseid (EÜ) nr 1967/2006 ja (EÜ) nr 1005/2008 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruseid (EL) 2016/1139, (EL) 2017/2403 ja (EL) 2019/473 kalanduskontrolli osas (ELT L, 2023/2842).
8      Vt ÜKP määruse artikli 2 lõige 1, milles on loetletud ÜKP eesmärgid.
9      Vt kontrollikoja eriaruanne nr 7/2007 ühenduse kalavarude säilitamist käsitlevate eeskirjade kontrolli-, inspektsiooni- ja sanktsioonisüsteemide kohta koos komisjoni vastustega (ELT 2007 C 317, lk 1). Kontrollikoja aruandes analüüsiti süsteemi, mis kehtestati nõukogu 23. juuli 1987. aasta
määrusega (EMÜ) nr 2241/87 teatavate kontrollimeetmete kehtestamise kohta kalanduses (EÜT 1987 L 207, lk 1) ja selles jõuti järeldusele, et i) püügiandmed ei ole täielikud ega usaldusväärsed, mistõttu teave tegeliku püügi kohta on puudulik, tehes võimatuks lubatud kogupüügi ja kvootide süsteemi korrektse rakendamise; ii) olemasolevad inspektsioonisüsteemid ei aita rikkumisi tõhusalt ennetada ega avastada; iii) tuvastatud rikkumiste menetluskord ei taga, et iga rikkumisega tegeletakse ja et määratakse (hoiatavad) sanktsioonid ning iv) ülevõimsus vähendab kalandussektori tulusust ja viib lubatud püügikoguste vähendamise kontekstis kalapüügipiirangute eiramiseni.
10      Nõukogu 20. novembri 2009. aasta määrus (EÜ) nr 1224/2009, millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks, muudetakse määrusi (EÜ) nr 847/96, (EÜ) nr 2371/2002, (EÜ) nr 811/2004, (EÜ) nr 768/2005, (EÜ) nr 2115/2005, (EÜ) nr 2166/2005, (EÜ) nr 388/2006, (EÜ) nr 509/2007, (EÜ) nr 676/2007, (EÜ) nr 1098/2007, (EÜ) nr 1300/2008, (EÜ) nr 1342/2008 ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EMÜ) nr 2847/93, (EÜ) nr 1627/94 ja (EÜ) nr 1966/2006 (ELT 2009 L 343, lk 1).
11      Vt selle kohta Euroopa Kontrollikoda, „ELi kalanduskontroll: vaja on rohkem jõupingutusi“, eriaruanne nr 8/2017 (edaspidi „kontrollikoja eriaruanne nr 8/2017), punkt 3, kättesaadav aadressil https://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/SR17_8/SR_FISHERIES_CONTROL_ET.pdf.
12      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta määrus (EL) 2015/812, millega muudetakse nõukogu määrusi (EÜ) nr 850/98, (EÜ) nr 2187/2005, (EÜ) nr 1967/2006, (EÜ) nr 1098/2007, (EÜ) nr 254/2002, (EÜ) nr 2347/2002 ja (EÜ) nr 1224/2009 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi (EL) nr 1379/2013 ja (EL) nr 1380/2013 seoses lossimiskohustusega ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1434/98 (ELT L 133, lk 1).
13      Kontrollikoja eriaruanne nr 8/2017, punkt 95.
14      Kontrollikoja eriaruanne nr 8/2017, punkt 99.
15      Vt Euroopa Parlamendi 25. oktoobri 2016. aasta resolutsioon kalanduskontrolli ühtlustamise kohta Euroopas (2015/2093(INI))
(ELT 2018 C 215, lk 143), põhjendus H (andmete erinevuse kohta) ja punkt 33 (milles selgitatakse vajadust „koguda, hallata ja kasutada lossimiskohustusega seotud kvaliteetseid andmeid, et kontrollida ja hinnata lossimiskohustuse rakendamise tulemuslikkust ja viia andmete kogumine kooskõlla läbivaadatud ÜKPst tulenevate nõuetega“). Vt ka selle punkt 66, milles rõhutatakse „elektrooniliste tehnoloogiate (elektrooniliste aruandlus- ja seiresüsteemide) tähtsust, kuna need võivad aidata kulutõhusalt laiendada merel toimuva tegevuse jälgimist“.
16      Vt komisjoni aruanne Euroopa Parlamendile ja nõukogule,
nõukogu määruse (EÜ) nr 1224/2009 (millega luuakse liidu kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks) rakendamine ja hindamine vastavalt artiklile 118, REFIT, Kalandusmääruse mõju hinnang, COM/2017/0192 (final), komisjoni REFITi hindamine, lk 9, milles komisjon tõdes, et (tolleaegne) süsteem „ei vasta […] siiski täielikult eesmärgile“ ning et sidusrühmad pidasid vajalikuks „[kohandada] kontrollisüsteemi paremini uue ÜKPga, keskendudes eelkõige lossimiskohustusele“.
17      Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 1224/2009, nõukogu määruseid (EÜ) nr 768/2005, (EÜ) nr 1967/2006 ja (EÜ) nr 1005/2008 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) 2016/1139 kalanduskontrolli osas (COM/2018/368 (final); edaspidi „ettepanek“).
18      Vt komisjoni talituste töödokument – Mõju hindamise aruanne –
mis on lisatud dokumendile [Ettepanek]: (SWD/2018/279 (final); edaspidi „mõjuhinnang“).
19      Vt mõjuhinnang, lk 9 ja 15 ning ettepanek, lk 3.
20      Vt kalanduskontrolli määruse artikli 13 lõige 1, vaidlustatud määrusega kehtestatud redaktsioonis.
21      Täielikkuse huvides tuleb lisada, et artikli 13 muudetud redaktsiooni neljanda ja viienda lõikega antakse liikmesriikidele õigus laiendada eespool nimetatud meetmeid alla 18meetristele laevadele või soodustada selliste meetmete vabatahtlikku kasutamist laevadel, mis ei pea REM-süsteeme kasutama, ning et kuues lõige lubab liikmesriikidel näha ette REM-süsteemide kasutamise ÜKP muude normide täitmise kontrollimiseks, kuid ei kohusta neid selleks. Need asjaolud aga ei puutu käesoleva kohtuasja lahendamisel asjasse.
22      Itaalia Vabariigi teise väite kohaselt rikub kalanduskontrolli määruse artikkel 90, mis kehtestati vaidlustatud määruse artikli 1 punktiga 75, ELL artikli 3 lõiget 3, ELTL artikleid 101 ja 120 ning protokolli nr 27 siseturu ja konkurentsi kohta. Sisuliselt leiab Itaalia, et vaidlustatud määruse artikli 1 punktis 75 ettenähtud muudatustega liikmesriikidele antud kaalutlusõigus selle üle otsustamisel, mis kujutab endast „tõsist rikkumist“, toob kaasa siseturu moonutamise, kuna riikide ametiasutused soosivad oma laevu.
23      Täpsemalt vt käesoleva ettepaneku punkt 15.
24      Kohtuistungil selgitas komisjon, et kuigi niisuguse pikkusega laevad moodustavad vaid 6,8% liidu kalalaevade koguarvust, püüavad need 70% kogu liidu saagist.
25      Oma esimese väite päises loetleb Itaalia Vabariik rikutavatena ka harta artikli 52 lõikeid 2, 3 ja 4 ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklit 18. Samuti näib ta oma hagiavalduse lõpus olevat seisukohal, et vaidlusalune meede kahjustab põhjendamatult ka ärisaladuse kaitset. Igatahes ei selgitanud Itaalia Vabariik ka ei oma kirjalikes seisukohtades ega kohtuistungil, kuidas vaidlustatud määruse artikli 1 punktiga 10 tehtud muudatused neid norme konkreetselt mõjutavad. Seetõttu leian, et hagi tuleb neid asjaolusid puudutavas osas vastuvõetamatuse tõttu jätta rahuldamata, kuna järgitud ei ole selguse ja täpsuse nõudeid, mis tulenevad Euroopa Kohtu kodukorra artikli 120 punktist c. Vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Portugal (C‑34/11, EU:C:2012:712, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Siin viitab hageja 22. novembri 2022. aasta kohtuotsusele Luxembourg Business Registers (C‑37/20 ja C‑601/20, EU:C:2022:912, punkt 66), milles Euroopa Kohus leidis, et kontrollida tuleb, „kas harta artiklitega 7 ja 8 tagatud õiguste riive, mis tuleneb sellisest juurdepääsust, piirdub tingimata vajalikuga“.
27      30. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Itaalia vs. nõukogu (Vahemere mõõkkala püügikvoodid; C‑611/17, EU:C:2019:332, punkt 56).
28      Euroopa Kohtul on olnud võimalus kinnitada sedalaadi ulatusliku (seadusandliku) kaalutlusõiguse olemasolu muu hulgas ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas (vt nt 7. septembri 2006. aasta kohtuotsus Hispaania vs. nõukogu (C‑310/04, EU:C:2006:521, punkt 96 ja seal viidatud kohtupraktika)), siseturu valdkonnas (vt nt 8. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu (C‑626/18, EU:C:2020:1000, punktid 95 ja 97
ning seal viidatud kohtupraktika)) ja ühise transpordipoliitika valdkonnas (4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Leedu jt vs. parlament ja nõukogu (liikuvuspakett; C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, punkt 247 ja seal viidatud kohtupraktika)).
29      30. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Itaalia vs. nõukogu (Vahemere mõõkkala püügikvoodid; C‑611/17, EU:C:2019:332, punkt 56).
30      Vt muu hulgas 30. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Itaalia vs. nõukogu (Vahemere mõõkkala püügikvoodid; C‑611/17, EU:C:2019:332, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
31      Vt 11. juuli 1989. aasta kohtuotsus Schräder HS Kraftfutter (C‑265/87, EU:C:1989:303, punkt 22), milles seda põhimõtet ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas esimest korda selgelt väljendati, kusjuures hiljem on seda mitu korda korratud (kohtujuristi kursiiv); vt muu hulgas 13. novembri 1990. aasta kohtuotsus Fedesa jt (C‑331/88, EU:C:1990:391, punkt 14; ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas) ja ühe uuemana 30. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Itaalia vs. nõukogu (Vahemere mõõkkala püügikvoodid; C‑611/17, EU:C:2019:332, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika; ÜKP valdkonnas).
32      Vt 12. juuli 2001. aasta kohtuotsus Jippes jt (C‑189/01, EU:C:2001:420, punkt 83), milles Euroopa Kohus mainis seda asjaolu esimest korda ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas, selgitamaks omaenda kohtuliku kontrolli pädevuse piire. Seda seisukohta on hiljem korratud kohtuasjades, milles käsitletakse liidu seadusandlikku tegevust mitmesugustes valdkondades, nagu siseturg (vt 8. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu (C‑626/18, EU:C:2020:1000, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika)) või ühine transpordipoliitika (vt 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Leedu jt vs. parlament ja nõukogu (liikuvuspakett; C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, punkt 242 ja seal viidatud kohtupraktika)).
33      Vt selle kohta 30. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Itaalia vs. nõukogu (Vahemere mõõkkala püügikvoodid; C‑611/17, EU:C:2019:332, punkt 56).
34      4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Leedu jt vs. parlament ja nõukogu (liikuvuspakett; C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, punkt 243 ja seal viidatud kohtupraktika).
35      Vt nt 8. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu (C‑626/18, EU:C:2020:1000, punkt 98 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Leedu jt vs. parlament ja nõukogu (liikuvuspakett; C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, punkt 243 ja seal viidatud kohtupraktika).
36      Vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Leedu jt vs. parlament ja nõukogu (liikuvuspakett; C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, punktid 218 ja 244 ning seal viidatud kohtupraktika).
37      Vt selle kohta Emiliou, N., The principle of proportionality in European law: a comparative study, Kluwer Law International, Haag, 1996, lk 172, kes väidab, et oht põhiõigustele või -vabadustele õigustab vaidlusaluse toimingu proportsionaalsuse rangemat kontrolli.
38      Vt selle kohta kohtujurist Emiliou ettepanek kohtuasjas Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, punkt 120), milles ta juhib tähelepanu tõigale, et ehkki üldiselt (kuigi mitte alati) hindab Euroopa Kohus vaba liikumist käsitlevas kohtupraktikas üksnes vaidlusaluse meetme sobivust ja vajalikkust, siis juhul, kui hinnata tuleb põhiõigusi, kaalub Euroopa Kohus üldjuhul ka meetme proportsionaalsust stricto sensu.
39      Minu arvates on kohtupraktikat võimalik tõlgendada nii, et selles on hartaga kaitstavad põhiõigused seatud teatud hierarhiasse, arvestades nende tähtsust ja riivepotentsiaali ning et ainult n-ö olulisemate õiguste piiramine nõuab Euroopa Kohtu ranget kontrolli (vt selle kohta 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, C‑417/23, EU:C:2025:1017, punkt 171 ja seal viidatud kohtupraktika), milles Euroopa Kohus on selgitanud, et ametiasutustele jäetud kaalutlusruum on „seda piiratum, mida olulisem on asjasse puutuv õigus selleks, et tagada isikule võimalus talle antud põhiõigusi või „eraelulisi õigusi“ tegelikult kasutada“). Ilma et käesolevas asjas oleks vaja võtta seisukohta põhiõiguste hierarhia olemasolu kohta, piisab, kui märkida, et Euroopa Kohus on juba kinnitanud, et kui väidetav riive puudutab õigust eraelu puutumatusele ja andmekaitsele, peab selle kohtulik kontroll olema ulatuslik.
40      Vt selle kohta 8. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Digital Rights Ireland jt (C‑293/12 ja C‑594/12, EU:C:2014:238), eelkõige selle punkt 48, milles Euroopa Kohus leidis, et „võttes […] arvesse ühelt poolt seda, kui oluline roll on isikuandmete kaitsel seoses põhiõigusega eraelu puutumatusele, ja teiselt poolt seda, kui ulatuslikult ja raskelt direktiiv 2006/24 seda õigust riivab, on liidu seadusandja kaalutlusõigust vähendatud, mistõttu peab kontroll olema range“.
41      22. novembri 2022. aasta kohtuotsus (C‑37/20 ja C‑601/20, EU:C:2022:912).
42      Minu arvates tingib Euroopa Kohtu range kontrolli asjaolu, et esineb (teatud) põhiõiguste riive, mis nõuab Euroopa Kohtu ranget kontrolli, mitte riive raskusaste. Käesoleva ettepaneku 40. joonealuses märkuses tsiteeritud 8. aprilli 2014. aasta kohtuotsuse Digital Rights Ireland jt (C‑293/12 ja C‑594/12, EU:C:2014:238) punktis 48 sedastatu võimaldab siiski järeldada, et
range kontroll on vajalik ainult juhul, kui tegemist on vaidlusaluse õiguse (antud juhul õiguse eraelu puutumatusele) tõsise rikkumisega. Minu meelest aga võib tõik, et riive ei ole tõsine omada tähtsust seadusandliku meetme proportsionaalseks tunnistamisel kitsas tähenduses (kolmas tasand), kuid ei oma Euroopa Kohtu jaoks tähtsust selle üle otsustamisel, kas piirduda proportsionaalsuse hindamisel vaid esimese tasandiga, st kõnealuse meetme ilmselge ebasobivuse kontrollimisega. See nähtub minu arvates selgelt viisist, kuidas Euroopa Kohus on hinnanud proportsionaalsust 21. märtsi 2024. aasta kohtuotsuses Landeshauptstadt Wiesbaden (C‑61/22, EU:C:2024:251, eelkõige punktid 106–124) ja 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsuses Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, punkt 168 ja seal viidatud kohtupraktika).
43      Nõue, et põhiõiguse väidetava piiramise ja vaidlusaluse meetme mõju vahel peab olema seos, ei ole liidu õigusele ainuomane. Vt analoogia alusel Ameerika Ühendriikide ülemkohtu otsus Arcara vs. Cloud Books, Inc., 478 U.S. 697 (1986), lk 705 (milles leiti, et ebapiisav on seos põhiseaduse esimese muudatuse, millele kaebuses tugineti ja mis oleks eeldanud USA kohtute poolset ulatuslikku kontrolli, ning raamatukaupluse sulgemise vahel põhjusel, et seal tegeleti prostitutsiooniga).
44      Kuigi Itaalia Vabariik täpsustab, et kõnealune meede on „ilmselgelt“ ebaproportsionaalne, selgitab ta ka, et käesolevas asjas ei peaks kohaldama niisugust madalamat standardit.
45      Õiguse era- ja perekonnaelule kohaldatavuse kohta töösuhtes vt EIK 17. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus López Ribalda jt vs. Hispaania, CE:ECHR:2019:1017JUD000187413, punkt 89 ja seal viidatud kohtupraktika (milles osutatakse, et „isiku kujutis on üks tema peamistest isikuomadustest, kuna see paljastab selle isiku ainulaadseid tunnuseid ja eristab teda teistest“).
46      Vt selle kohta vaidlustatud määruse põhjendus 106, milles on selgitatud, et määrusega kehtestatud süsteem järgib nii lõimprivaatsuse kui ka vaikimisi privaatsuse põhimõtteid.
47      Vt 17. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus López Ribalda jt vs. Hispaania, CE:ECHR:2019:1017JUD000187413, punkt 89 ja seal viidatud kohtupraktika (kus selgitatakse, et „iga isiku õigus oma kujutise kaitsele on seega üks isikliku arengu põhielemente ja eeldab õigust kontrollida selle kujutise kasutamist. Kuigi enamasti tähendab sellise kasutamise kontrollimise õigus seda, et isik võib keelata oma kujutise avaldamise, hõlmab see ka isiku õigust olla vastu kujutise salvestamisele, säilitamisele ja reprodutseerimisele teise isiku poolt.“).
48      Tõepoolest, ehkki vaidlustatud määruse põhjenduses 24 on rõhutatud, et „[v]õimalust tuvastada salvestatud videomaterjalis konkreetseid isikuid tuleks piirata nii palju kui võimalik ja vajaduse korral tuleks andmed anonüümida“, näitavad juba need kaks asjaolu ise, et asjaomaste kalalaevade pardal olevate isikute tuvastamise risk on olemas. Vt ka Taani toidu-, põllumajandus- ja kalandusministeerium, Taani kalandusamet Electronic monitoring in the Danish Kattegat (3AS) Nephrops fishing (aruanne salehomaaripüügi elektroonilise seire kohta Taani Kattegati väinas (3AS); oktoober 2023; edaspidi „Taani kalandusameti aruanne“), lk 24, mille komisjon lisas oma menetlusse astumise taotlusele ja milles Taani kalandusamet selgitab, et „ei ole võimalik vältida kalurite sattumist kaamerate vaatevälja, näiteks siis, kui nad kummarduvad saagi töötlemise ajal sortimisala kohale“.
49      ELT 2007 C 303, lk 17.
50      Selgitustest [harta] kohta
nähtub, et see element tugineb Euroopa sotsiaalharta (muudetud) (ETS nr 163) artiklile 26. Selles on sätestatud järgmine: „[e]t rakendada tulemuslikult töötajate õigust väärikale kohtlemisele töökohal, kohustuvad lepingupooled, konsulteerides tööandjate ja töötajate organisatsioonidega: 1. tõstma seksuaalse ahistamise alast teadlikkust ja informeeritust, aitama ära hoida ahistamist töökohal või seoses tööga ning võtma kõikvõimalikke sobivaid meetmeid töötajate kaitsmiseks niisuguse käitumise eest; [ja] 2. tõstma teadlikkust ja informeeritust töötaja vastu suunatud korduvatest taunitavatest, selgelt negatiivsetest või solvavatest tegudest töökohal või seoses tööga, aitama sellist käitumist ära hoida ja võtma kõikvõimalikke sobivaid meetmeid töötajate kaitsmiseks niisuguse käitumise eest“. Tõlgendades seda heas usus ja lähtuvalt mõistete tavatähendusest kooskõlas rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni (United Nations Treaty Series,
1155. kd, lk 331) artikli 31 lõikega 1, on raske mõista, kuidas see säte puudutab sedalaadi asjaolusid, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas. Vt selle kohta ka Jarass, D., „Article 31“, Jarass, D., Charta der Grundrechte der Europäischen Union, München: C. H. Beck, 2021, lk 8 ja viited teistele kommentaatoritele.
51      Vt nt WWF, Socio-Economic Impacts of the EU Common Fisheries Policy: An evaluation of the European Union fishing fleet and options for the future (ELi ühise kalanduspoliitika sotsiaalmajanduslik mõju: Euroopa Liidu kalalaevastiku ja tulevikuvõimaluste hindamine, 2021, lk 25, milles kirjeldatakse siiani ELis valdavalt kasutatavat süsteemi, kus meeskonnaliikmetele makstakse tasuna osa meeskonna teenitud tulust (crew share system): kättesaadav aadressil: https://wwfeu.awsassets.panda.org/downloads/wwf_cfp_socio_economic_impact_study_2021.pdf_.
52      Vt Bogg, A., „Article 31 – Fair and Just Working Conditions“, Peers, S., jt (toim), The EU Charter of Fundamental Rights; A Commentary, Hart Publishing, 2014, punkt 31.07, kus väidetakse analoogselt, et seetõttu tuleks harta artiklit 31 käsitada „väga olulise normatiivse kaalu ja tähtsusega sättena“.
53      Vt EIK 28. novembri 2017. aasta kohtuotsus Antović ja Mirković vs. Montenegro, nr 70838/13, CE:ECHR:2017:1128JUD007083813, punkt 44 (milles leiti, et avalik videovalve töökohal kuulub EIK artikli 8 kohaldamisalasse, kuna tulemuseks on „salvestatud ja reprodutseeritav dokumentatsioon isiku käitumise kohta töökohal, mida töötaja, kes on töölepingu alusel kohustatud selles kohas tööd tegema, ei saa vältida“).
54      Vt selle kohta artikli 29 alusel asutatud andmekaitse töörühma arvamus nr 4/2004 isikuandmete töötlemise kohta videovalve abil (töörühm asutati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi 95/46/EÜ (üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta; EÜT 1995 L 281, lk 31; ELT eriväljaanne 13/15, lk 355) artikli 29 lõike 1 alusel), milles selgitatakse: „tuleb rõhutada, et videovalvesüsteemid, mille otsene eesmärk on kontrollida eemalt töö kvaliteeti ja mahtu, mis tähendab seega sellekohaste isikuandmete töötlemist, ei tohiks reeglina olla lubatud“.
55      Vt vaidlustatud määruse põhjendused 1, 3 ja 24. Vt ka mõjuhinnang, lk 18, milles selgitatakse, et „kui praegust kontrollisüsteemi ei kohandata vastavalt reformitud ÜKP-le ning seda nõuetekohaselt ei ajakohastata, on väga suur oht kahjustada ÜKP enda eesmärke ja selle mõtet. Eelkõige jääks ÜKP reformi käigus kehtestatud lossimiskohustus ilma asjakohaste kontrollivahendite ja -säteteta. Kui ei tagata ÜKP järgimist, mõjutab see ka liidu rahvusvahelist mainet ja usaldusväärsust kahe- ja mitmepoolsetel foorumitel“ (kohtujuristi kursiiv).
56      ÜKP eesmärkide kohta vt 11. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Friends of the Irish Environment (nullist suuremate püügikvootide kehtestamine; C‑330/22, EU:C:2024:19, punktid 62 ja 65).
57      Vt Euroopa Komisjon, Synthesis of the landing obligation measures and discard rates (ülevaade lossimiskohustuse täitmise meetmetest ja tagasiheite määradest; EASME/EMFF/2018/011, 16. juuni 2021), lk 52, kus on märgitud, et „lossimiskohustusega seoses tekkivad riskid ja probleemid on eelkõige tagasiheite kontrolli tagamine merel, kõikide püügireiside üksikasjaliku ja täpse dokumenteerimise tagamine ning niisuguste tingimuste ja künniste kohaldamine, mis kindlustavad kõrge ellujäämismäära ja vähimad erandid. Neid riske on raske maandada traditsiooniliste kontrollidega, näiteks inspektsioonidega merel. Seega on üks olulisemaid probleeme vajadus uute regulatiivsete ja jõustamismeetmete järele, kuna seire ja kontrolli käigus hakatakse lossimistegevuse asemel keskenduma tegevusele merel. […] Niisugune nihe eeldab, et püüki ja tagasiheidet laeva ümber jälgitakse püügi ajal pidevalt, et teha kindlaks kogu saak ja see, kas midagi heideti tagasi“.
58      Vt mõjuhinnang, lk 10.
59      Vt selle kohta 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, punkt 161 ja seal viidatud kohtupraktika; milles nõutakse kooskõla vaidlustatud meetme ja selle deklareeritud eesmärgi vahel).
60      Vt nt nõukogu peasekretariaat, Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 1224/2009, nõukogu määruseid (EÜ) nr 768/2005, (EÜ) nr 1967/2006 ja (EÜ) nr 1005/2008 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) 2016/1139 kalanduskontrolli osas, ST 15184/2/19 REV 2 (5. veebruar 2021), milles võetakse kokku liikmesriikide, sealhulgas Itaalia Vabariigi seisukohad vaatlejate kasutamise kohta, eelkõige joonealused märkused 209–211.
61      Vt kalanduskontrolli määruse artikkel 73a, mis lisati määrusega (EL) 2015/812 ning mille kohaselt „võivad liikmesriigid kasutada kontrolliülesandega vaatlejaid kalapüügi kontrollimiseks oma lipu all sõitvatel kalalaevadel, mille suhtes kohaldatakse […] lossimiskohustust“.
62      Vt nõukogu peasekretariaat, Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 1224/2009, nõukogu määruseid (EÜ) nr 768/2005, (EÜ) nr 1967/2006 ja (EÜ) nr 1005/2008 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) 2016/1139 kalanduskontrolli osas – Üldine lähenemisviis, ST 9390/2/21 REV 2 (24. juuni 2021), punkti 12 alapunkt b.
63      Erinevalt sellest, mida Itaalia Vabariik on käesolevas menetluses väitnud, nähtub kõnealusest dokumendist ka, et liidu seadusandja leidis vaatlejate kasutamise olevat CCTV-kaamerate kasutuselevõtust kulukam.
64      Vt mõjuhinnang, lk 80.
65      Parlament viitab siinkohal kalanduskomisjoni tellimusel koostatud uuringule; vt van Helmond, A. T. M., Research for PECH Committee –
Workshop on electronic technologies for fisheries – Part II: Electronic monitoring systems (Kalanduskomisjoni teadusuuring. Seminar elektrooniliste kalandustehnoloogiate teemal. II osa: elektroonilised seiresüsteemid), Euroopa Parlament, struktuuri- ja ühtekuuluvuspoliitika osakond, Brüssel: 2021, lk 13 (milles on selgitatud, et „pärast esimest katset CCTV-kaameratega (videovalvesüsteemidega) kalalaevade pardal, mille eesmärk oli aidata kaasa juhtimisreformide elluviimisele ja ohjeldada varustuse vargusi krabipüügil Briti Columbias […], pandi peagi tähele, et kaameraid saaks kasutada kalandustegevuse seireks ja kontrollimiseks olukorras, kus vaatlus merel on puudulik“). Vt ka komisjoni menetlusse astumise taotlusele lisatud Taani kalandusameti aruanne, lk 43, kus on märgitud, et „kolm aastat kaameratega salvestatud kalapüüki Kattegati väinas ja Läänemeres näitab, et kaameratega salvestamine on tõhus kontrollivorm, eelkõige saagi dokumenteerimisel ja seega lossimiskohustuse täitmise tagamisel. Hindamine osutab ka sellele, et muid viise lossimiskohustuse täitmise tõhusaks kontrollimiseks ei ole. Ametiasutuste seisukohast on elektrooniline seire kaamerate abil seega väga efektiivne kontrollivahend“.
66      Seda, et Euroopa Kohus kasutab asjades, milles on tegemist eraelu puutumatuse riivega, väljendit „tingimata vajalik“, võib tegelikult mõista nii, et see on asjakohane (ka) proportsionaalsuskontrolli kolmanda tasandi, mitte ainult vajalikkuse kriteeriumi seisukohast. Vt selle kohta muu hulgas 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika), milles Euroopa Kohus sedastas, et „tuleb rõhutada, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on eraelu puutumatuse põhiõiguse kaitsmiseks nõutav, et isikuandmete kaitse erandid ja piirangud piirduksid sellega, mis on tingimata vajalik. Peale selle ei tohi üldisest huvist lähtuvat eesmärki taotledes jätta arvesse võtmata, et see peab olema kooskõlas põhiõigustega, mida meede puudutab, ning selleks tuleb saavutada tasakaal nimetatud eesmärgi ning asjasse puutuvate huvide ja õiguste vahel“ (kohtujuristi kursiiv).
67      Riigisiseste meetmete kohta vt 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, punkt 165 ja seal viidatud kohtupraktika), milles selgitatakse, et „[k]ui eeldada, et ühtegi muud sama tõhusat meedet ei ole võimalik leida, peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus […] veel analüüsima nende õigusnormide proportsionaalsust kitsamas tähenduses[,] […] kontrollima[ks], kas kõnealuste õigusnormidega tekitatud ebamugavused ei ole viidatud eesmärkidega ebaproportsionaalsed“.
68      Vt käesoleva ettepaneku 42. joonealune märkus ja kõige värskemana 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, punkt 168 ja seal viidatud kohtupraktika).
69      Vt analoogia alusel 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus La Quadrature du Net jt (C‑511/18, C‑512/18 ja C‑520/18, EU:C:2020:791, punkt 147 ja seal viidatud kohtupraktika), milles Euroopa Kohus rõhutas, et „tingimata vajalikkus“ nõuab, et liiklus- ja asukohaandmete säilitamine teatud kuritegude vastu võitlemise ja ohu ennetamise ning riigi julgeoleku kaitsmise eesmärgil oleks „säilitatavate andmete liigi, asjaomaste sidevahendite ja andmesubjektide ning säilitamise kestuse osas piiratud sellega, mis on tingimata vajalik“.
70      Vt kalanduskontrolli määruse (muudetud redaktsioonis) artikli 13
lõige 2, milles on sätestatud, et see kohustus piirdub „nende lipu all sõitvate 18-meetrise või suurema kogupikkusega liidu püügilaevade[ga] […], mille puhul on tõsine risk, et lossimiskohustust ei täideta“. Vt ka kõnealuse määruse artikli 13 lõike 3 punkt a.
71      Vt kalanduskontrolli määruse (muudetud redaktsioonis) artikli 13 lõike 3 punkt b, milles on sätestatud, et „salvestatud videomaterjalis on näha üksnes püügivahendid ja laeva osad, kus kalapüügitooteid pardale tõmmatakse, käideldakse ja ladustatakse, ning kõiki alasid, kus võib toimuda vette tagasi heitmine“. Vt ka komisjoni menetlusse astumise taotluse 1. lisa, kus on toodud konkreetne näide selle kohta, kuidas neid alasid saab videovalvega hõlmata, viies samas miinimumini võimaluse tuvastada nendel aladel töötavaid või sinna ilmuvaid inimesi.
72      Vt kalanduskontrolli määruse (muudetud redaktsioonis) artikli 13 lõike 3 punkt c, milles on ette nähtud, et komisjon sätestab „üksikasjalikud normid REM-süsteemi andmete säilitamise, vahetamise ja neile juurdepääsu kohta“. Samas on siiski tõsi, et ajaks, mil Euroopa Kohtult paluti otsust vaidlustatud määruse õiguspärasuse kohta, ei olnud selliseid meetmeid veel kehtestatud.
73      Vt kalanduskontrolli määruse (muudetud redaktsioonis) artikli 13 lõike 3 punkt b, milles on sätestatud, et salvestatud videomaterjal „ei võimalda tuvastada füüsilisi isikuid, nii palju kui see on võimalik. Samuti sätestatakse normides nõue, et kui avastatakse, et salvestatud videomaterjalis on võimalik tuvastada füüsilisi isikuid, siis tagavad pädevad asutused võimalikult kiire isikuandmete anonüümimise ning teatavad sellest tuvastamisest kaptenile või REM-süsteemi käitajale“.
74      See erineb komisjoni seadusandlikust ettepanekust, milles nähti ette andmete viieaastane säilitamisaeg; vt Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 1224/2009, nõukogu määruseid (EÜ) nr 768/2005, (EÜ) nr 1967/2006 ja (EÜ) nr 1005/2008 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) 2016/1139 kalanduskontrolli osas (COM (2018) 368 (final), põhjendus 59 ja artikli 112 lõige 3.
75      Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 9, kus ma selgitan lühidalt ÜKP määrusega ette nähtud püügikoormuse haldamise süsteemi.