62020CC0675
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JULIANE KOKOTT
esitatud 7. aprillil 2022 (
1
)
Kohtuasi C‑675/20 P
Colin Brown
versus
Euroopa Komisjon
ja
Euroopa Liidu Nõukogu
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõige 1 – Kodumaalt lahkumise toetus – Kriteeriumid – Teenistuskohariigi kodakondsuse võtmine teenistuskäigu jooksul – Kodumaalt lahkumise toetuse maksmise lõpetamine komisjoni poolt
I. Sissejuhatus
1.
Selleks, et alustada Euroopa Liidu jaoks töötamist, peavad selle ametnikud sageli oma päritoluliikmesriigist lahkuma ning asuma elama oma ametikoha liikmesriiki. Sellega seotud ebameeldivuste hüvitamiseks ja selleks, et võimaldada liidu liikmesriikide kodanike töölevõtmist võimalikult laial geograafilisel alusel, lõi liidu seadusandja kodumaalt lahkumise toetuse, mille tingimused on sätestatud Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) (
2
) VII lisa artikli 4 lõike 1 punktides a ja b.
2.
Selle sätte kohaselt saavad kodumaalt lahkumise toetust esiteks ametnikud, kellel ei ole oma teenistuskohariigi kodakondsust ja kes ei ole ka viimase viie aasta jooksul enne teenistusse asumist seal pidevalt elanud (punkt a). Teiseks saavad kodumaalt lahkumise toetust ametnikud, kellel on küll oma teenistuskohariigi kodakondsus, kuid kes ei ole seal viimase kümne aasta jooksul enne teenistusse asumist ka mitte lühikest aega elanud (punkt b).
3.
Kuidas on nüüd aga lugu ametniku puhul, kellel ei olnud teenistusse asumisel oma teenistuskohariigi kodakondust ning kelle suhtes kohaldati punkti a, aga kes võtab siis oma edasise karjääri käigus selle riigi kodakondsuse? Kas selline teenistuskohariigi kodakondsuse võtmine annab alust kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse uuesti läbivaatamiseks, seekord punkti b alusel? Või kas on pigem määrava tähtsusega üksnes kodakondsus, mis on ametnikul teenistusse asumise hetkel, nii et hilisem teenistuskohariigi kodakondsuse võtmine ei mõjuta kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigust?
4.
See on küsimus, millele tuleb Euroopa Kohtul käesoleva apellatsioonkaebuse raames vastata.
II. Õiguslik raamistik
5.
Käesoleva juhtumi õigusliku raamistiku moodustavad personalieeskirjad.
6.
Personalieeskirjade artikli 69 esimene lause sätestab:
„Kodumaalt lahkumise toetus moodustab 16% ametniku põhipalga, majapidamistoetuse ja ülalpeetava lapse toetuse kogusummast, mida ametnikul on õigus saada.“
7.
Vastavalt personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikele 1 makstakse kodumaalt lahkumise toetust järgmistel tingimustel:
„1.   Kodumaalt lahkumise toetust, mis moodustab 16% ametniku põhipalga, majapidamistoetuse ja ülalpeetava lapse toetuse kogusummast, makstakse:
a)
ametnikule:
–
kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht, ja
–
kes kuus kuud enne institutsiooni teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul ei elanud pidevalt ega tegelnud oma põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil Euroopas. Käesoleva sätte kohaldamisel ei võeta arvesse teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid;
b)
ametnikele, kes on või on olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht, kuid kes enne institutsiooni teenistusse asumise kuupäeva lõppenud kümne aasta jooksul elas alaliselt väljaspool selle riigi Euroopas asuvat territooriumi põhjusel, mis ei ole seotud tööga mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses.
[…]
2.   Ametnikul, kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil ta töötab, ja kes ei vasta lõikes 1 sätestatud tingimustele, on õigus saada välismaal elamise toetust, mis võrdub ühe neljandikuga kodumaalt lahkumise toetusest.
3.   Lõigete 1 ja 2 kohaldamisel võrdsustatakse ametnik, kes on abiellumise teel automaatselt ja ilma võimaluseta sellest loobuda saanud selle riigi kodakondsuse, mille territooriumil ta töötab, lõike 1 punkti a esimeses taandes käsitletud ametnikuga.“
8.
Kooskõlas personalieeskirjade VII lisa artikli 8 lõike 1 esimese lõiguga on „ametnikul, kellel on õigus saada kodumaalt lahkumise või välismaal elamise toetust, […] lõikes 2 sätestatud määra piires õigus saada igal kalendriaastal kindlasummalist hüvitist, mis võrdub töötamiskohast artiklis 7 määratletud päritolukohta sõitmise kuludega, ja kui tal on õigus saada majapidamistoetust, siis samuti hüvitist tema abikaasa ja artikli 2 tähenduses ülalpeetavate sõidukulude eest“.
III. Apellatsioonkaebuse taust
A.
Kohtuasja eellugu
9.
Üldkohus on käesoleva kohtuasja eelloo olulised aspektid võtnud 5. oktoobri 2020. aasta kohtuotsuse Brown vs. komisjon (
3
) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“) punktides 1–8 järgmiselt kokku.
10.
Apellandil Colin Brownil oli algul vaid Ühendkuningriigi kodaniku staatus ja ta elas seal kuni 1996. aastani. Ta õppis aastatel 1996 ja 1997 Itaalias ning seejärel septembrist 1997 kuni juunini 1998 Belgias. Seejärel oli apellant 1. oktoobrist 1998 kuni 28. veebruarini 1999 praktikal Euroopa Komisjoni juures Brüsselis (Belgia). Viimaks töötas ta 1. märtsist 1999 kuni 31. detsembrini 2000 Belgias erasektoris täistööajaga.
11.
Apellant asus 1. jaanuaril 2001 komisjoni teenistusse. Komisjoni individuaalsete maksete haldamise ja maksmise amet määras talle Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a alusel kodumaalt lahkumise toetuse.
12.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi kodanikud hääletasid 23. juunil 2016 toimunud rahvahääletusel nende riigi Euroopa Liidust väljaastumise poolt. 29. märtsil 2017 andis Ühendkuningriigi peaminister Euroopa Ülemkogule teada selle liikmesriigi kavatsusest astuda liidust ning Euroopa Aatomienergiaühendusest (Euratom) välja.
13.
Apellant esitas 27. juunil 2017 taotluse Belgia kodakondsuse saamiseks, mille ta sai 3. novembril 2017. Ta teavitas individuaalsete maksete haldamise ja maksmise ametit sellest 19. jaanuaril 2018.
14.
Apellandile anti 23. veebruaril 2018 teada, et 31. oktoobril 2017 lõpetati talle kodumaalt lahkumise toetuse maksmine, sest ta sai Belgia kodakondsuse, ning seetõttu lõpetatakse talle ka sõidukulude hüvitamine personalieeskirjade VII lisa artikli 8 alusel.
15.
Pärast selgituste küsimist sai apellant 5. märtsil 2018 e-kirja, millest nähtus, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti b kohase kodumaalt lahkumise toetuse maksmine tuleb lõpetada, sest ta elab alates 1997. aastast Belgias.
16.
19. märtsil 2018 asendas individuaalsete maksete haldamise ja maksmise amet 23. veebruari 2018. aasta otsuse uue otsusega, millega määrati apellandile kodumaalt lahkumise toetuse maksmise ja sõidukulude hüvitamise lõpetamise kuupäevaks 1. detsember 2017 (edaspidi „vaidlustatud otsus“).
17.
Apellant esitas 17. juunil 2018 kaebuse, mis jäeti ametisse nimetava asutuse 15. oktoobri 2018. aasta otsusega rahuldamata.
B.
Vaidlustatud kohtuotsus
18.
Hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 11. jaanuaril 2019, esitas apellant ELTL artikli 270 alusel hagi nõudega tühistada vaidlustatud otsus, milles sedastati, et tal ei ole enam õigust saada kodumaalt lahkumise toetust ja sõidukulude hüvitamist. Lisaks palus ta, et Üldkohus nõuaks nende toetuste ennistamist alates 1. detsembrist 2017 ning nende toetuste ja kulude väljamaksmist, mis on jäänud maksmata ajavahemikul 1. detsembrist 2017 kuni kuupäevani, mil ennistatakse tema õigus nendele toetustele, ning millele lisandub viivis.
19.
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus hagi rahuldamata ja mõlema poole kohtukulud nende endi kanda.
IV. Apellatsioonimenetlus ja poolte taotlused
20.
Apellatsioonkaebusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 11. detsembril 2020, esitas apellant vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse.
21.
Apellant palub Euroopa Kohtul
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus, milles Üldkohus keeldus vaidlustatud otsuse tühistamisest;
–
tühistada vaidlustatud otsus talle esitatud terve toimiku põhjal ja kohustada ennistama apellandile kodumaalt lahkumise toetuse maksmine ja sõidukulude hüvitamine alates 1. detsembrist 2017 ning kohustada maksma toetused, mis on jäänud maksmata ajavahemikul 1. detsembrist 2017 kuni ennistamise kuupäevani ning millele lisandub viivis;
–
mõista komisjonilt välja apellandi kohtukulud Üldkohtus ja Euroopa Kohtus.
22.
Komisjon ja nõukogu paluvad Euroopa Kohtul
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja apellandilt.
23.
Pooled osalesid Euroopa Kohtus kirjalikus apellatsioonimenetluses ja 2. veebruaril 2022 toimunud kohtuistungil.
V. Hinnang
A.
Apellatsioonkaebus
24.
Nagu algul mainitud, näevad personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktid a ja b ette liidu ametnikele kodumaalt lahkumise toetuse maksmise kahel juhul.
25.
Esiteks juhul, kui asjaomased ametnikud ei ole ega ole kunagi olnud oma teenistuskohariigi kodanikud ja kui kuus kuud enne teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul ei tegelenud nad seal oma põhilise tegevusalaga ning kui neil ei olnud seal alalist elukohta. Seejuures ei võeta arvesse teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid (punkt a). Põhilise tegevusalaga tegelemise ja alalise elukoha kriteeriumid on võrdselt tähtsad, (
4
) kuna käesoleval juhul ei ole see oluline, nimetan ma järgmiseks aga vastavalt alalise elukoha kriteeriumi. Selle sätte kohaldamisel keeldutakse ametnikele, kes ei ole oma teenistuskohariigi kodanikud, kodumaalt lahkumise toetuse maksmisest üksnes juhul, kui nende alaline elukoht oli selles riigis kogu viieaastase viiteperioodi jooksul. (
5
)
26.
Teiseks saavad kodumaalt lahkumise toetust ametnikud, kes on või on olnud teenistuskohariigi kodanikud, kuid kelle alaline elukoht ei olnud enne teenistusse asumise kuupäeva lõppenud kümne aasta jooksul muul põhjusel kui töö mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses siiski selles riigis (punkt b). Selle sätte kohaldamise korral on alalise elukoha säilitamine teenistuskohariigis, kas või väga lühikeseks ajaks kümneaastase viiteperioodi jooksul, piisav selleks, et põhjendada toetuse maksmisest keeldumist. (
6
)
27.
Apellandile, kes oli esmalt ainult Briti kodanik, anti 2001. aastal Brüsselis teenistusse asumisel vastavalt personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktile a kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigus, sest ta ei olnud ega ole kunagi olnud Belgia kodanik ega olnud ka viis aastat enne teenistusse asumist Belgias pidevalt elanud ega töötanud.
28.
Pärast seda, kui apellant oli 2017. aastal võtnud Belgia kodakondsuse, vaatas komisjoni individuaalsete maksete haldamise ja maksmise amet uuesti läbi tema kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse ning leidis, et tema suhtes ei kohaldata enam selle sätte punkti a, kuna ta on nüüdsest alates oma teenistuskohariigi kodanik.
29.
Komisjoni individuaalsete maksete haldamise ja maksmise amet kontrollis lisaks, kas apellandile tuleb anda kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigus personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti b alusel. Ka seda eitati siiski, sest apellant oli aastatel 1997–2000, seega viimase kümne aasta jooksul enne 2001. aastal teenistusse asumist, elanud Belgias.
30.
Apellant vaidlustas selle otsuse Üldkohtus, kuid edutult, ning nüüd vaidlustab ta apellatsioonkaebuse kahe väitega oma esimeses kohtuastmes esitatud argumentide tagasilükkamise Üldkohtu poolt.
1. Apellatsioonkaebuse esimene väide
31.
Oma apellatsioonkaebuse esimese väite raames selgitab apellant, et Üldkohus kinnitas vääralt komisjoni arvamust, mille kohaselt tuleb personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõiget 1 tõlgendada nii, et ta kaotab kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse, kui ta võtab 17 aastat pärast teenistusse asumist teenistuskohariigi kodakondsuse.
32.
Üldkohtu selgituste kohaselt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 36, 41, 45 ja ka punktides 47–51 ei näe vaidlusaluse sätte sõnastus siiski selgelt ette, et teenistuskohariigi kodakondsuse võtmisel tuleb kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigus uuesti läbi vaadata. Ka määratakse see toetus selliste ebamugavuste kompenseerimiseks, mis tulenevad asjaolust, et ametnik lahkub oma päritolukohast, ja mis kestavad kogu teenistuskäigu jooksul, nii et ametniku lõimumine teenistuskohal pärast teenistusse asumist ei saa olla kodumaalt lahkumise toetuse maksmisega vastuolus.
33.
Sellele vaatamata ei ole seadusandja olevikuvormi kasutamisega personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikes 1 („ametnikule, kes ei ole selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht“) ja arvestades asjaolu, et toetuse maksmine on korduv, välistanud, et ametnik peab kogu oma teenistuskäigu jooksul vastama teenistuskohariigi kodakondsuse puudumise tingimusele, et säilitada oma kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigus. (
7
) Seega ei ole välistatud, et lõimumise erivorm, milleks on teenistuskohariigi kodakondsuse saamine pärast teenistusse asumist, kujutab endast olukorra olulist muutust, mis võib kaasa tuua kodumaalt lahkumise toetuse maksmise lõpetamise.
34.
Nagu märgib apellant, rikutakse selle järeldusega õigusnormi. Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 sõnastusest koostoimes kodumaalt lahkumise toetuse süsteemi ning mõtte ja eesmärgiga tuleneb nimelt, et „võõraks olemise“ või „välismaal elamise“ kriteeriumi tuleb hinnata teenistusse asumise momendil. Teenistuskohariigi kodakondsuse hilisem võtmine ei saa seevastu mõjutada kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigust. Seda õigust tuleb üksnes siis uuesti hinnata, kui ametnik, kellel oli algul õigus saada kodumaalt lahkumise toetust, asub teenistuskohale oma päritolumaal ega vasta oma teenistuskohal enam välismaal elamise kriteeriumile.
a) Kodumaalt lahkumise toetuse maksmise süsteem ja mõte ning eesmärk
35.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liidu õiguse sätte tõlgendamisel siiski arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti, ning selle õigusaktiga, mille osaks säte on, taotletavaid eesmärke. (
8
) Lisaks tuleb arvesse võtta ka õigusnormi vastuvõtmist ettevalmistavaid materjale, niivõrd kui sellest ilmneb autori tegelik tahe. (
9
)
36.
Käesoleva ettepaneku punktides 25 ja 26 kirjeldatud personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 süsteemist nähtub, et asjaolu, et teenistuskohariigi kodakondsust ei omata ega ole kunagi omatud, ei ole kodumaalt lahkumise toetuse saamise absoluutne kriteerium. See on pigem, nagu Euroopa Kohus on ka sõnaselgelt selgitanud, sekundaarne kriteerium. Kodumaalt lahkumise toetuse saamiseks on nimelt määrava tähtsusega kriteerium alaline elukoht viimase viie või kümnel aastal jooksul enne teenistusse asumist. (
10
)
37.
Vastavalt sellele ei ole ka ametnikul, kes ei ole ega ole kunagi olnud oma teenistuskohariigi kodanik, kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigust, kui ta on juba viimase viie aasta jooksul enne teenistusse asumist pidevalt selles riigis elanud (artikli 4 lõike 1 punkt a). Ümberpöördult võib ametnik, kellel on oma teenistuskohariigi kodakondsus, omandada kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse, kui ta ei ole selles riigis viimasel kümnel aastal enne teenistusse asumist ka mitte lühikest aega elanud (artikli 4 lõike 1 punkt b). (
11
)
38.
Nagu on sedastanud ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 75, on teenistuskoha kodakondsuse kriteerium seega ainult vahend, mis määrab, kas alaline elukoht viieaastase või pigem kümneaastase ajavahemiku jooksul enne teenistusse asumist on asjakohane. Seda saab seletada sellega, et asjaolu, et ollakse või on oldud riigi kodanik, annab alust eeldada, et asjaomasel isikul on eriline side selle riigiga ning ta ei ole seal võõras või „välismaal elav“. Ümberpöördult annab asjaolu, et ei olda ega ole kunagi oldud riigi kodanik, alust eeldada, et asjaomasel isikul ei ole erilist sidet selle riigiga ning ta on seal seega võõras või „välismaal elav“. (
12
)
39.
Sellise erilise sideme olemasolu või puudumise eeldamist teenistuskoha riigiga vastavalt sellele, kas ametnik on või on olnud selle riigi kodanik või mitte, saab aga kinnitada või vaidlustada ainult pideva elukoha kriteeriumi alusel teenistuskohas aastatel enne teenistusse asumist.
40.
Nii eeldatakse ametniku puhul, kes ei ole ega ole ka kunagi olnud teenistuskoha riigi kodanik, kuid on viimasel viiel aastal enne teenistusse asumist pidevalt seal elanud, vaatamata sellele, et ta ei olnud algul sellest riigist pärit, et ta on loonud selle riigiga erilise sideme ega ole seetõttu enam võõras ega „välismaal elav“.
41.
Ümberpöördult eeldatakse ametniku puhul, kes küll on või on olnud oma teenistuskoha riigi kodanik, kuid kelle alaline elukoht ei ole viimasel kümnel aastal enne teenistusse asumist ka mitte lühikest aega selles riigis olnud, et ta katkestas kümneaastase pideva eemalviibimisega erilise sideme, mis tal oli algul selle riigiga kodanikuks olemise tõttu, nii et sellesse riiki tagasipöördumisel liidu teenistusse asumiseks vastab ta „võõra“ või „välismaal elava“ isiku kriteeriumile. (
13
)
42.
Kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse peamine kriteerium on seega võõraks või välismaal elavaks isikuks pidamise kriteerium ametisse asumise hetkel, millele vastamine sõltub alalisest elukohast asjakohasel ajavahemikul enne teenistusse asumist. Kohtujurist Mengozzi sõnutsi „ei ole kodumaalt lahkumise toetuse maksmise tingimus […] mitte see, kas isikul on selle riigi kodakondsus, mille territooriumil asub töökoht, vaid pigem tegelik „kodumaalt lahkumine“, millega ametnik ametisse asumise hetkel silmitsi seisab“. (
14
)
43.
Nagu on sedastanud Euroopa Kohus ja ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48, on see seletatav sellega, „et kodumaalt lahkumise toetuse eesmärk on kompenseerida erakorralised kulud ja ebamugavused, mis tulenevad liidu teenistusse asumisest, kui asjaomane ametnik on seetõttu sunnitud elukohta vahetama“. (
15
) Nagu Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 järgnevalt selgitanud, võimaldab see töölevõtmist liidu liikmesriikide kodanike hulgast võimalikult laialt geograafiliselt alalt ning nii soodustada geograafilist tasakaalu Euroopa avalikus teenistuses.
44.
Seda kodumaalt lahkumise toetuse mõtet ja eesmärki kinnitab asjaomase õigusnormi kujunemislugu. Nagu on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 märkinud, nähtub nõukogu 11. detsembri 1959. aasta teabekirjast, et kodumaalt lahkumise toetus oli mõeldud toetusena, mida „määratakse nende rahaliste kulude ja psühholoogiliste ebamugavuste kompenseerimiseks, mis tulenevad asjaolust, et teenistuja elab päritolukohast eemal“, ning et „teenistujatel säili[ksid] üldiselt perekondlikud suhted […] oma päritolukohaga“.
b) Pärast teenistusse asumist teenistuskohariigis toimunud hilisema lõimumise mitteasjakohasus kodumaalt lahkumise toetuse saamiseks
45.
Selles osas ei saa midagi muuta ka pärast teenistuskohal teenistusse asumist toimunud hilisem lõimumine. Nagu Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 õigesti selgitanud, võivad päritolukohast lahkumise tõttu tekkivad ebamugavused ja kulud teenistuskäigu jooksul kesta ja vaatamata teenistuskohariiki lõimumisele isegi kasvada. Seega ei ole, nagu Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 märkinud, ametniku hilisem teenistuskohas lõimumine tema edasise teenistuskäigu jooksul kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse jaoks asjakohane.
46.
Selline teenistuskohal hilisema lõimumise mitteasjakohasus tuleneb esiteks kodumaalt lahkumise toetuse mõttest ja eesmärgist. Teisisõnu on, nagu Üldkohus on ühes varasemas kohtuotsuses sõnaselgelt selgitanud, „kodumaalt lahkumise toetuse eesmärk […] kompenseerida erakorralised kulud ja ebamugavused, mis tulenevad pidevast teenistusest riigis, millega ametnik ei ole enne teenistusse asumist
loonud kestvat suhet. Teenistusse asumisega seotud kulud kompenseeritakse nimelt ühekordselt vastavalt kindlasse kohta määramisega seotud kolimiskulude hüvitamisega ja sisseseadmistoetuse maksmisega. Kodumaalt lahkumise toetust makstakse seevastu kogu teenistusaja kestuse jooksul isegi siis, kui ametnik sai oma teenistuskoha riiki lõimuda“. (
16
)
47.
Teiseks tuleneb pärast teenistusse asumist teenistuskohal hilisema lõimumise mitteasjakohasus ka personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 süsteemist. Selles tuginetakse töökohal võõras olemise või välismaal elamise kindlakstegemiseks üksnes alalisele elukohale ajavahemikul enne teenistusse asumist. Üldkohtu enda sõnutsi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 „välistas seadusandja neid täpsustusi tehes selle, et lõimumine, mis tuleneb asjaolust, et asjaomane ametnik on oma teenistuskäigu jooksul valinud oma alaliseks elukohaks teenistuskohariigi ja seal töötab, võiks takistada selle toetuse maksmist“. Nagu apellant õigesti märgib, ei oleks vastasel juhul, st kui alaline elukoht pärast teenistusse asumist oleks kodumaalt lahkumise toetuse saamiseks asjakohane, mitte ühelgi liidu ametnikul hiljemalt pärast viieaastase tähtaja möödumist teenistusse asumisest õigust seda toetust saada.
c) Teenistuskoha riigi kodakondsuse hilisema võtmise mitteasjakohasus kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse jaoks
48.
Nagu juba märgitud käesoleva ettepaneku punktis 33, otsustas Üldkohus siiski, et olevikuvormi kasutamine personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikes 1 („ametnik, kes ei ole selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht“) koostoimes asjaoluga, et kodumaalt lahkumise toetuse puhul on tegemist korduva maksega, ei välista seda, et erilist laadi lõimumist, mis seisneb teenistuskoha riigi kodakondsuse saamises pärast teenistusse asumist, tuleb pidada olukorra oluliseks muutuseks, mis võib kaasa tuua kodumaalt lahkumise toetuse maksmise lõpetamise.
49.
Apellandil on õigus, kui ta väidab, et Üldkohus tõlgendas personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 sõnastust seega vastupidi selle sätte süsteemile ning mõttele ja eesmärgile, mille ta on ise kindlaks teinud.
50.
Sellest tuleneb nimelt, et teenistuskoha riigi kodakondsuse omamist või mitteomamist nagu ka alalise elukoha kriteeriumi kõnealusel ajal asjakohasel ajavahemikul enne teenistusse asumist tuleb hinnata üksnes teenistusse asumise hetkel. Nagu juba märgitud, määrab kodakondsuse omamine või mitteomamine ainult selle, milline ajavahemik on asjakohane alalise elukoha hindamiseks enne teenistusse asumist, seega teenistuskohal võõras olemise või välismaal elamise kriteeriumi jaoks teenistusse asumise hetkel. (
17
) Nagu Üldkohus on ise juba tunnistanud, tuleb kodumaalt lahkumise toetuse maksmist seega hinnata teenistusse asumise hetkel. (
18
)
51.
Avaliku Teenistuse Kohtu väide, mille kohaselt personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a mõlemas taandes nimetatud tingimused (teenistuskoha riigi kodakondsuse puudumine ja see, et seal viis aastat enne teenistusse asumist ei elatud) peaksid mõlemad olema kogu teenistuskäigu jooksul kumulatiivselt täidetud, (
19
) ei ole vastavalt sellele õige.
52.
Pigem on olevikuvormi kasutamine personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a esimeses taandes ja ka punktis b, nagu apellant õigesti märgib, seletatav lihtsalt sellega, et asi on kodakondsuses, mis „on“ ametnikul teenistusse asumise jaoks määrava tähtsusega hetkel. Olevikuvormi kasutamine on loogiline, sest kindlal kuupäeval (teenistusse asumisel) saab kodakondsust nimelt üksnes omada või mitte. On tavaks, et taotlemistingimuste üldised abstraktsed eeldused sõnastatakse kindla kõneviisi olevikus, ilma et grammatikale tuleks sisulist tähendust omistada.
53.
Teistsugust järeldust ei saa teha ka asjaolust, et kodumaalt lahkumise toetuse puhul on tegemist korduvalt makstava toetusega. Nii on õigus Avaliku Teenistuse Kohtul, kui ta märgib, et teatud koormuse kompenseerimine tuleb siis peatada, kui koormust enam ei ole. (
20
) Koormus, mida tuleb kompenseerida kodumaalt lahkumise toetusega, nimelt esialgsest kodukohast eemaldumine, ei lõpe aga veel teenistuskohariigi kodakondsuse võtmisega. Ka sedalaadi lõimumine ei muuda midagi normi koosseisu kuuluva välismaal elamise osas teenistusse asumise hetkel, mis on kodumaalt lahkumise toetuse saamise tingimus.
54.
Vastupidi nõukogu argumentidele ei saa seega ka asjaolust, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikes 1 ei räägita mitte ainult kodakondsusest, mis ametnikul „on“, vaid ka sellest, mis tal „on olnud“, järeldada, et siinjuures on tegemist kodakondsusega, mis on või oli ametnikul kogu teenistuskäigu jooksul. Asjaolu, et oldi teenistuskoha riigi kodanik, nagu ka asjaolu, et see ollakse, näitab, et selle riigiga on olemas eriline algne seos, mille olemasolu või puudumist kinnitatakse või lükatakse ümber alalise elukoha alusel vastaval võrdlusperioodil enne teenistusse asumist.
55.
See, et seadusandja on eraldi nimetanud olukorda, et „on oldud“ teenistuskoha riigi kodanik, aga mitte olukorda, et see tulevikus „ollakse“, räägib pigem selle kasuks, et teenistuskoha kodakondsuse hilisem võtmine ei ole kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse jaoks asjakohane.
56.
Niinimetatud välismaal elamise toetuse saamise regulatsioon räägib e contrario samuti selle kasuks, et seadusandja ei tahtnud välismaal elamise toetuse puhul nimelt seostada teenistuskoha riigi kodakondsuse hilisema võtmisega erilisi õiguslikke tagajärgi. Vastavalt personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikele 2 saavad välismaal elamise toetust ametnikud, kes ei ole ega ole kunagi olnud teenistuskoha riigi kodanikud, kuid kes ei vasta lõikes 1 sätestatud kodumaalt lahkumise toetuse saamise tingimustele, sest nad elasid enne teenistusse asumist viie aasta jooksul pidevalt oma teenistuskoha riigis. Kuna välismaal elamise toetus sõltub seega ainult sellest, kas ollakse teenistuskoha riigi kodanik, langeb toetus selle riigi kodakondsuse võtmisega paratamatult ära. (
21
) Kodumaalt lahkumise toetuse suhtes ei ole sellist selget õiguslikku tagajärge nimelt siiski ette nähtud.
57.
Tõlgendust, mille kohaselt teenistuskoha riigi kodakondsuse võtmine hilisema teenistuskäigu jooksul ei mõjuta kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigust, kinnitab ka see, et nimetatud õiguse sellises olukorras uuesti läbivaatamine viib toetuse saamise kriteeriumide lahknemiseni. Kui ametnik, nagu käesolevas asjas, võtab aastaid pärast teenistusse asumist teenistuskoha riigi kodakondsuse, siis hinnataks kodakondsuse omamist sel hetkel (käesoleval juhul aastal 2017), kuid peamist kriteeriumi, milleks on alaline elukoht teenistuskoha riigis, endiselt asjakohasel võrdusperioodil enne teenistusse asumist (käesoleval juhul enne aastat 2001).
58.
Nagu apellant õigesti märgib, viib see siiski kodakondsuse ja elukoha vahelise koostoime mõtte ja eesmärgi personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 raames absurdini. Selle koostoime eesmärk on hinnata, kas ametnik on vaatamata sellele, et ta ei ole enne teenistusse asumist teenistuskohariigi kodanik, loonud selle kohaga nii tiheda sideme, et ta ei ole seal enam võõras (punkt a), või on ta vaatamata selle riigi kodakondsuse saamisele enne teenistusse asumist katkestanud sideme selle kohaga, nii et ta on seal nüüdseks võõras (punkt b) (
22
).
59.
Kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse läbivaatamine komisjoni poolt teenistuskoha riigi kodakondsuse võtmise hetkel viib selleni, et sel hetkel (käesoleval juhul aastal 2017) tahetakse hinnata, kas apellant oli kümne aasta jooksul enne teenistusse asumist (käesoleval juhul aastatel 1990–2000) katkestanud sideme, mida sel ajavahemikul ei olnud veel üldse olemas. Nagu komisjon ja nõukogu möönavad, on see ainult siis võimalik, kui toimida selliselt, nagu oleks apellant juba teenistusse asumisel olnud Belgia kodanik.
60.
Nagu nähtub järgmiseks käesoleva ettepaneku punktist 71 ja sellele järgnevatest punktidest apellatsioonkaebuse teise väite raames, viib see „fiktsioon“ (Üldkohtu kohaselt) (
23
) võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumiseni. Apellanti koheldakse seega nagu ametnikke, kes olid teenistusse asumisel tegelikult teenistuskohariigi kodanikud, ning on seetõttu teistsuguses olukorras. See on kaalukas argument personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikele 1 Üldkohtu antud tõlgenduse vastu.
61.
Teisiti on see juhul, kui ametnik pöördub teenistuskoha muutuse tõttu oma kodumaale tagasi. Siin tuleb ette võtta uus hindamine, sest kodumaalt lahkumise toetuse saamise tingimuste kontrollimist saab loogiliselt teha ainult seoses mingi kohaga; kui koht vahetub, tuleb seega uuesti läbi vaadata, kas varasem side selle kohaga taastub. (
24
)
62.
Sellisel juhtumil nagu käesolev, kus ametnikul on personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a alusel õigus saada kodumaalt lahkumise toetust, sest ta ei ole oma teenistuskohariigi kodanik ega ole seal ka viis aastat enne teenistusse asumist pidevalt elanud, ja ta võtab oma teenistuskoha kodakondsuse alles aastaid pärast teenistusse asumist, ei ole aga olemas varasemat, teenistusse asumisele eelnenud ajast pärit sidet selle teenistuskoha riigiga, mis võiks taas elavneda. Seetõttu ei ole käesoleval juhul alust asjaomase ametniku kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigust uuesti, seekord punktis b sätestatud tingimusel, läbi vaadata.
63.
Seda, et hilisem hindamine personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti b alusel, nagu toimus käesolevas asjas, ei ole kohane, näitab ka asjaolu, et ametnikud, kes võtavad nagu apellant aastaid pärast teenistusse asumist oma teenistuskohariigi kodakondsuse, aga ei ole seal – teisiti kui apellant – viimase kümne aasta jooksul enne teenistusse asumist elanud, säilitavad kodumaalt lahkumise toetuse. Vaatamata – Üldkohtu sõnutsi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51 – „lõimumise erivormile, milleks on teenistuskohariigi kodakondsuse saamine pärast teenistusse asumist“, võib, nagu Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 94 ja 95 sedastanud, suur hulk ametnikke, kes on sellises olukorras, vastavalt sellele säilitada oma kodumaalt lahkumise toetuse, sest nad ei ole aastatel enne teenistusse asumist selles riigis elanud.
64.
Kõik need kaalutlused näitavad, nagu apellant kohtuistungil õigesti märkis, et puudub lihtsalt igasugune tõend selle kohta, et teenistuskoha riigi kodakondsuse võtmine kujutaks endast erandit põhimõttest, mille kohaselt teenistuskoha riigis lõimumine pärast teenistusse asumist ei ole kodumaalt lahkumise toetuse saamiseks asjakohane.
65.
Teenistuskoha riigi kodakondsuse võtmine võib siiski kujutada endast eriti tugevat laadi lõimumist. See ei ole aga tähtis. Kodumaalt lahkumise toetus on nii konstrueeritud, et ühelt poolt ei eitata, et liidu ametnikud oma teenistuskohariiki lõimuvad, teiselt poolt aga tunnistatakse ka seda, et vaatamata sellisele lõimumisele säilib koormus, mille põhjustab kodumaast eemalolek.
66.
Muu hulgas võib seaduslike sidemete säilitamine oma päritoluriigiga vaatamata vastuvõtvas riigis lõimumise tugevusele muutuda ajapikku isegi kulukamaks. See on nii näiteks juhul, kui tuleb hoolitseda vanemaks ja põduramaks jäävate vanemate või teiste sugulaste eest. Lähtuda ei saa ka sellest, et liidu seadusandja tahtis takistada sellega liidu ametnike tugevat lõimumist vastuvõtvasse liikmesriiki, et ta „sanktsioneerib“ sealse kodakondsuse võtmist kodumaalt lahkumise toetuse maksmise lõpetamisega. Pigem on see kooskõlas liidu vaimu ja selle liikmesriikide vahelise lähenemisega, et liidu ametnikud lõimuvad liidu liikmesriikides võimalikult hästi.
67.
Nõukogu poolt kohtuistungil rõhutatult esitatud argument, et „keegi, kes elab omaenda riigis“, ei saa ometi olla „kodumaalt lahkunu“, ei ole seega kooskõlas kodumaalt lahkumise toetuse süstemaatikaga. Sellest järeldub, et mõiste „võõras“ või „välismaal elav“ personalieeskirjade tähenduses hõlmab olukorda, kus ametnik lahkub kodumaalt liidu teenistusse asumiseks, seda vaatamata igasugusele hilisemale lõimumisele teenistuskohariigis ning isegi juhul, kui see riik peaks kodakondsuse hilisema võtmisega saama asjaomase ametniku jaoks „oma riigiks“.
68.
Vastupidi nõukogu seisukohale ei vii tõlgendus, mille kohaselt ei mõjuta riigi kodakondsuse võtmine pärast teenistusse asumist kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigust, muu hulgas selleni, et see võtaks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikes 1 toodud kodakondsuse kriteeriumilt selle soovitava toime. See kriteerium jääb teenistusse asumise hetkel teenistuskoha riigis võõras olemise hindamise jaoks muutumatult asjakohaseks.
69.
Oma otsuses kohtuasjas Airola vs. komisjon, mille asjasse puutuvale lõigule viitas ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, sedastas Euroopa Kohus, et „niivõrd kui [personalieeskirjade VII lisa] artikli 4 lõike 1 punkt a tugineb ametniku praegusele või varasemale kodakondsusele, […] ei hõlma see õigusnorm mõisteliselt kodakondsust, mille on abielu tõttu teise liikmesriigi kodanikuga sunnitud võtma naissoost ametnik, ilma et tal oleks sellest võimalik loobuda“. (
25
)Mutatis mutandis tuleb käesoleval juhul tõdeda, et see õigusnorm ei kehti ka teenistuskohariigi kodakondsuse suhtes, mille võtab liidu ametnik pärast teenistusse asumist.
70.
Kõigest sellest tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kinnitas komisjoni seisukohta, mille kohaselt Belgia kodakondsuse võtmine apellandi poolt annab aluse tema kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse uuesti läbivaatamiseks. Apellatsioonkaebuse esimene väide on seega põhjendatud.
2. Apellatsioonkaebuse teine väide
71.
Oma apellatsioonkaebuse teise väitega väljendab apellant seisukohta, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 kohaldamisega rikkus Üldkohus võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta kohtles teda nagu ametnikke, kes olid teenistusse asumisel oma teenistuskoha riigi kodanikud.
72.
Apellatsioonkaebuse teise väite hindamine toimub ainult teise võimalusena. Kui Euroopa Kohus jagab minu seisukohta apellatsioonkaebuse esimese väite kohta, siis tuleb kohtuotsus juba sel põhjusel tühistada.
73.
Võrdse kohtlemise põhimõte keelab, et sarnaseid olukordi käsitletaks erinevalt või erinevaid olukordi ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline erinev või ühtemoodi kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. Olukordade sarnasust tuleb hinnata liidu selle õigusakti eset ja eesmärki silmas pidades, millega on asjaomane vahetegemine sätestatud. (
26
)
74.
Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 87–90 seisukohal, et apellandi kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigus tuleb pärast tema poolt Belgia kodakondsuse võtmist uuesti läbi vaadata. Vastasel juhul koheldaks teda soodsamalt kui sünnilt belglasi, kes on asunud Belgias liidu teenistusse.
75.
Apellant, kellel ei olnud enne teenistusse asumist Belgia kodakondsust ja kes võttis selle alles aastaid hiljem, on seoses kodumaalt lahkumise toetuse mõtte ja eesmärgiga, milleks on kompenseerida ebamugavused, mis on seotud elukoha vahetamisega teenistuskoha riiki ja seal võõras olemisega, (
27
) tegelikult teistsuguses olukorras. Kuna ta ei olnud algul oma teenistuskohariigi kodanik, siis ei olnud tal selle riigiga ka erilist sidet, mille oleks saanud katkestada üksnes pidev eemalviibimine kümme aasta jooksul enne teenistusse asumist. (
28
)
76.
Vastupidi komisjoni ja nõukogu sellekohasele, eelkõige kohtuistungil esitatud väitele, ei ole apellant ka samasuguses olukorras nagu Belgias töötav endine belglane, kes on loobunud oma Belgia kodakondsusest. Ka siinkohal kujutab asjaolu, et ta „on olnud“ teenistuskoha riigi kodanik, endast kaudset tõendit selle kohta, et asjaomasel isikul oli algul eriline side selle riigiga, mille veel olemasolu või mitte enam olemasolu tehakse kindlaks alalise elukoha kontrollimisega viiteperioodil enne teenistusse asumist. Apellandi puhul, kes võttis Belgia kodakondsuse alles aastaid pärast teenistusse asumist, ei esine siiski sellist esialgse sideme jätkuva olemasolu või katkemise eeldamist, mida saaks kontrollida.
77.
Nagu eespool kirjeldatud, kehtib sama ka komisjoni esitatud võrdluse puhul sellise algul teises riigis töötava belglase olukorraga, kes asub teenistuskohale oma kodumaal. (
29
)
78.
Vastupidi sellele, mida leidis kohtuistungil eelkõige nõukogu, ei oleks kodumaalt lahkumise toetuse puhul õige, et kõiki ametnikke, kellel on oma teenistuskoha riigi kodakondsus, tuleks kohelda võrdselt, ükskõik millal nad kodakondsuse omandasid. Selle toetuse puhul „ei tähenda kodakondsus nimelt kodakondust“. Pigem määratleb teenistuskoha riigi kodakondsus ainult selle, milline ajavahemik enne teenistusse asumist on asjakohane lõimumise kriteeriumile vastamise hindamiseks teenistusse asumisel. (
30
)
79.
See, et apellant ei ole faktiliselt enam samas olukorras kui liidu ametnikud, kes ei ole võtnud oma teenistuskoha riigi kodakondust, ei ole kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse suhtes asjakohane. Kuna selle jaoks on oluline üksnes asjaolu, et teenistusse asumise hetkel puudub lõimumine, siis on ametnikud, kes võtavad pärast teenistusse asumist teenistuskoha riigi kodakondsuse, ja sellised ametnikud, kes seda ei tee, kodumaalt lahkumise toetuse mõtte ja eesmärgi osas siiski samas olukorras.
80.
Komisjon ja nõukogu viitavad küll kohtuotsuse lõikudele, mille kohaselt on kodumaalt lahkumise toetuse eesmärk „korvata tegelikku ebavõrdsust, mis tekib teenistuskohariigi ühiskonda lõimunud ja mittelõimunud ametnike vahel“. (
31
). Neid lõike tuleb siiski lugeda nende kontekstis, millest tuleneb, et siinjuures on tegemist teenistuskoha riigi ühiskonda lõimumisega enne teenistusse asumist. Seevastu on Üldkohus ise juba sedastanud, et lõimumine pärast teenistusse asumist ei ole kodumaalt lahkumise toetuse saamiseks asjakohane (
32
). Seetõttu tuleb selle toetuse saamiseks võrrelda ametniku teenistuskohta lõimumist riigis enne, aga mitte pärast teenistusse asumist.
81.
Komisjon ja nõukogu möönsid kohtuistungil ise, et apellandi olukord kujutab endast piiripealset (borderline) olukorda, sest personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 kohaldamine nende pakutud moel on selles olukorras ainult siis võimalik, kui toimitakse nii, nagu oleks apellandil olnud Belgia kodakondsus juba teenistusse asumisel. Apellandil on õigus, kui ta märgib, et ebavõrdse kohtlemise olemasolu hindamine ei saa aga põhineda sellisel eeldusel, mis ei vasta tegelikkusele.
82.
Nagu Üldkohus on ise vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83, 91 ja 92 tõdenud, on seadusandja loonud kategooriad kodumaalt lahkumise toetuse saamise õiguse tarvis, ning tuleb kontrollida, millisesse nendest kategooriatest kuuluvad liidu ametnikud. Ei saa olla võimalik, et ametnik viiakse tegelikkusele mittevastavaid eeldusi aluseks võttes ühest kategooriast teise või et ta võrdsustatakse sellest hoolimata, et ta ei kuulu oma olukorra kohaselt antud kategooriasse, sellesse kategooriasse kuuluvate ametnikega.
83.
Kõigest sellest järeldub, et Üldkohus rikkus sel viisil personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 kohaldamisega võrdse kohtlemise põhimõtet ning sellega õigusnormi. Apellatsioonkaebuse teine väide on seega samuti põhjendatud.
B.
Üldkohtus esitatud hagi
84.
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Liidu Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
85.
Käesoleval juhul on see nii.
86.
Apellant palub Euroopa Kohtul tühistada vaidlusalune otsus ja kohustada ennistama talle kodumaalt lahkumise toetuse maksmine ja sõidukulude hüvitamine alates 1. detsembrist 2017 ning kohustada maksma toetused, mis on jäänud maksmata ajavahemikul 1. detsembrist 2017 kuni ennistamise kuupäevani ning millele lisandub viivis.
87.
Mis puudutab kõigepealt vaidlusaluse otsuse tühistamise nõuet, siis tuleneb eeltoodust lähtudes, et komisjoni individuaalsete maksete haldamise ja maksmise ameti 19. märtsi 2018. aasta otsus, millega otsustati, et apellandil ei olnud alates 1. detsembrist 2017 enam õigust saada kodumaalt lahkumist toetust ja sõidukulude hüvitamist, tuleb tühistada.
88.
Mis puudutab seejärel apellandi kodumaalt lahkumise toetuse ja sõidukulude hüvitamise ennistamise nõuet alates 1. detsembrist 2017, tuleneb eelnevast lisaks see, et apellandi Belgia kodakondsuse saamisel 3. novembril 2017 ei olnud mingit mõju tema kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigusele personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a alusel ja sõidukulude hüvitamisele personalieeskirjade VII lisa artikli 8 alusel. Seega tuleneb tema õiguse ennistamine nende toetuste saamiseks – juhul kui Euroopa Kohus peaks siinkohal esitatud lahendusega nõustuma – Euroopa Kohtu otsusest, ilma et Euroopa Kohus peaks seda eraldi tuvastama. Pigem on komisjoni ülesanne võtta kooskõlas ELTL artikliga 266 vastavad meetmed, mis tulenevad Euroopa Kohtu otsusest. (
33
)
89.
Seoses nõudega nende toetuste maksmiseks, mis on jäänud maksmata ajavahemikul 1. detsembrist 2017 kuni ennistamise kuupäevani ning millele lisandub viivis, tuleb lõpuks osutada sellele, et vastavalt personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 teisele lausele on Euroopa Kohtul ametnikke puudutavates rahalistes vaidlustes täielik kontrollimispädevus, mille raames ta võib mõista liidu institutsioonidelt välja personalieeskirjade kohaselt tasuda tulevad summad, vastaval juhul koos kõigi viivisega. (
34
) Kui otsus, millega keelduti ametnikule andmast kodumaalt lahkumise toetuse saamise õigust, tühistatakse, on seega Euroopa Kohtul õigus kohustada komisjoni maksma toetused, mida ta oleks pidanud alates selle otsuse tegemisest maksma. (
35
)
90.
Vastavalt sellele tuleb komisjoni kohustada maksma apellandile kodumaalt lahkumise toetus ja sõidukulude hüvitis, mida ta ei olnud saanud alates 1. detsembrist 2017 kuni tema sellekohaste õiguste ennistamise kuupäevani.
91.
Lisaks tuleneb kohtupraktikast, et summadelt, mis tuleb personalieeskirjade kohaselt tasuda ja tasutakse hilinemisega, tuleb viivis arvutada alates kaebuse esitamisest personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel. (
36
) Vastavalt sellele tuleb nõuetelt, mis olid juba kaebuse esitamise päeval, st käesoleval juhul 17. juunil 2018 (
37
), muutunud sissenõutavaks, arvutada viivis sellest päevast alates, samas kui nõuetelt, mis on muutunud pärast seda päeva sissenõutavaks, tuleb viivis arvutada alates vastavast sissenõutavaks muutumise päevast (
38
). Viivisemäära suhtes tuleneb lõpuks uuemast kohtupraktikast, et tasuda tulevatele summadele lisandub viivis Euroopa Keskpanga (EKP) poolt vastavalt asjakohaseks perioodiks põhilistele refinantseerimistehingutele kehtestatud määras, mida on suurendatud 3,5 protsendipunkti võrra. (
39
)
VI. Kohtukulud
92.
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikele 2 otsustab Euroopa Kohus siis kohtukulude üle, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, ja ta teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse.
93.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kohaldatakse kodukorra artikli 184 lõike 1 kohaselt apellatsioonimenetlusele, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud.
94.
Kuna apellant on nõudnud, et Üldkohtu ja Euroopa Kohtu menetluste kulud mõistetaks välja komisjonilt, ja kuna komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb komisjonilt välja mõista apellandi kulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses ja jätta komisjoni kulud tema enda kanda.
95.
Vastavalt kodukorra artikli 140 lõikele 1, mida kohaldatakse kodukorra artikli 184 lõike 1 kohaselt apellatsioonimenetlusele, kannavad menetlusse astunud institutsioonid ise oma kohtukulud. Seega tuleb nõukogu kanda jätta tema enda kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses.
VII. Ettepanek
96.
Eelnenud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu (neljas koda laiendatud koosseisus) 5. oktoobri 2020. aasta otsus Brown vs. komisjon (T‑18/19, EU:T:2020:465).
2.
Tühistada Euroopa Komisjoni individuaalsete maksete haldamise ja maksmise ameti 19. märtsi 2018. aasta otsus, millega otsustati, et Colin Brownil ei ole alates 1. detsembrist 2017 enam õigust saada kodumaalt lahkumise toetust ja sõidukulude hüvitamist.
3.
Kohustada komisjoni maksma Colin Brownile kodumaalt lahkumise toetus ja sõidukulud, mida ta ei olnud saanud alates 1. detsembrist 2017 kuni tema kodumaalt lahkumise toetuse saamise ja sõidukulude hüvitamise õiguse ennistamise kuupäevani.
4.
Arvestada komisjonilt Colin Brownile tasutavatelt summadelt alates 17. juunist 2018 viivist Euroopa Keskpanga poolt asjakohasel perioodil põhilistele refinantseerimistehingutele kehtestatud määras, mida on suurendatud 3,5 protsendipunkti võrra. Juba 17. juunil 2018 sissenõutavaks muutunud summadelt tuleb arvestada viivist sellest päevast alates, hiljem sissenõutavaks muutunud summadelt alates vastavast sissenõutavaks muutumise päevast.
5.
Jätta komisjoni kulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Colin Browni kulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses.
6.
Jätta Euroopa Liidu Nõukogu kulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses tema enda kanda.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	Määrus nr 31 (EMÜ), nr 11 (Euratom), millega kehtestatakse Euroopa Majandusühenduse ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused (EÜT 1962, L 45, lk 1385).
(
3
)	T‑18/19, EU:T:2020:465.
(
4
)	Vt alalise elukoha ja põhilise tegevusalaga alaliselt tegelemise kriteeriumide võrdlemiseks Üldkohtu 28. veebruari 2019. aasta otsus Pozza vs. parlament (T‑216/18, ei avaldata, EU:T:2019:118, punkt 28 jj ja seal viidatud kohtupraktika).
(
5
)	Vt Üldkohtu 15. septembri 2021. aasta otsus LF vs. komisjon (T‑466/20, EU:T:2021:574, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika) ja Avaliku Teenistuse Kohtu 11. juuli 2007. aasta otsus B vs. komisjon (F‑7/06, EU:F:2007:129, punkt 38 ning seal viidatud kohtupraktika) ning ka vaidlustatud kohtuotsuse punkt 76. Vt aga „juhusliku ja lühiajalise“ eemalviibimise kohta koos samal ajal elukoha säilitamisega hilisemas teenistuskohas 9. oktoobri 1984. aasta kohtuotsus Witte vs. parlament (188/83, EU:C:1984:309, punktid 9–11).
(
6
)	Vt eelmises joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused LF vs. komisjon ja B vs. komisjon.
(
7
)	Vt sarnaselt juba Avaliku Teenistuse Kohtu 26. juuni 2013. aasta otsus Achab vs. EMSK (F‑21/12, EU:F:2013:95, punkt 28).
(
8
)	14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 61), 14. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Vodafone (C‑395/14, EU:C:2016:9, punkt 40) ja 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tšehhi Vabariik (C‑314/16, EU:C:2018:42, punkt 47).
(
9
)	Vt selle kohta 22. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Zurita García ja Choque Cabrera (C‑261/08 ja C‑348/08, EU:C:2009:648, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
10
)	20. veebruari 1975. aasta kohtuotsus Airola vs. komisjon (21/74, EU:C:1975:24, punktid 6–8), 16. oktoobri 1980. aasta kohtuotsus Hochstrass vs. Euroopa Kohus (147/79, EU:C:1980:238, punkt 12) ja 2. juuli 1981. aasta kohtuotsus Garganese vs. komisjon (185/80, EU:C:1981:161, punkt 11); vt ka Üldkohtu 28. veebruari 2019. aasta otsus Pozza vs. parlament, (T‑216/18, ei avaldata, EU:T:2019:118, punkt 37) ja Avaliku Teenistuse Kohtu 11. juuli 2007. aasta otsus B vs. komisjon (F‑7/06, EU:F:2007:129, punkt 35).
(
11
)	Vt Üldkohtu 15. septembri 2021. aasta otsus LF vs. komisjon (T‑466/20, EU:T:2021:574, punkt 35 jj ja seal viidatud kohtupraktika) ning Avaliku Teenistuse Kohtu 11. juuli 2007. aasta otsus B vs. komisjon (F‑7/06, EU:F:2007:129, punkt 36 jj ja seal viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Vt 11. juuli 2007. aasta kohtuotsus B vs. komisjon (F‑7/06, EU:F:2007:129, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika); vt ka vaidlustatud kohtuotsuse punkt 82.
(
13
)	13. novembri 1986. aasta kohtuotsus Richter vs. komisjon (330/85, EU:C:1986:430, punkt 6), Üldkohtu 27. septembri 2000. aasta otsus Lemaître vs. komisjon (T‑317/99, EU:T:2000:218, punkt 50) ja Avaliku Teenistuse Kohtu 11. juuli 2007. aasta otsus B vs. komisjon (F‑7/06, EU:F:2007:129, punkt 39). See, et riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses oldud aega ei kaasata teenistuskoha riigis (punkt a) või väljaspool teenistuskohariiki (punkt b) veedetud aja arvutamisse, põhineb seejuures eeldusel, et riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses töötamine ei loo asjaosalise ja riigi vahel, mille teenistuses töötamine toimub, kestvat sidet; vt selle kohta kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, punktid 50 ja 51 ning seal viidatud kohtupraktika); vt ka Üldkohtu 13. juuli 2018. aasta otsus Quadri di Cardano vs. komisjon (T‑273/17, EU:T:2018:480, punkt 49).
(
14
)	Kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, punkt 44, 23. joonealune märkus.
(
15
)	2. juuli 1981. aasta kohtuotsus Garganese vs. komisjon (185/80, EU:C:1981:161, punkt 11) ja 15. septembri 1994. aasta kohtuotsus Magdalena Fernández vs. komisjon (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, punktid 20 ja 21).
(
16
)	Üldkohtu 30. märtsi 1993. aasta otsus Vardakas vs. komisjon (T‑4/92, EU:T:1993:29, punkt 39) (kohtujuristi kursiiv).
(
17
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punktid 36–42.
(
18
)	Üldkohtu 13. juuli 2018. aasta otsus Quadri di Cardano vs. komisjon (T‑273/17, EU:T:2018:480, punkt 58).
(
19
)	Avaliku Teenistuse Kohtu 26. juuni 2013. aasta otsus Achab vs. EMSK (F‑21/12, EU:F:2013:95, punkt 28).
(
20
)	Avaliku Teenistuse Kohtu 26. juuni 2013. aasta otsus Achab vs. EMSK (F‑21/12, EU:F:2013:95, punkt 26).
(
21
)	Vt 16. oktoobri 1980. aasta kohtuotsus Hochstrass vs. Euroopa Kohus (147/79, EU:C:1980:238, punkt 12).
(
22
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punktid 38–41.
(
23
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 85.
(
24
)	Vt kodumaalt lahkumise toetuse maksmise lõpetamise kohta kodumaale tagasipöördumise korral nt 14. juuli 2005. aasta kohtumäärus kohtuasjas Gouvras vs. komisjon (C‑420/04 P, EU:C:2005:482, punkt 57), viitega Üldkohtu 15. juuli 2004. aasta otsusele Gouvras vs. komisjon (T‑180/02 ja T‑113/03, EU:T:2004:238, punkt 104; vt ka punkt 85); vt ka Üldkohtu 28. septembri 1993. aasta otsus Magdalena Fernández vs. komisjon (T‑90/92, EU:T:1993:78). Liidu teenistuses väljaspool kodumaad veedetud aeg kvalifitseeritakse rahvusvahelise institutsiooni teenistuses töötamiseks, mis ei katkesta sidet kodumaaga, vt Üldkohtu 13. juuli 2018. aasta otsus Quadri di Cardano vs. komisjon (T‑273/17, EU:T:2018:480, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
25
)	20. veebruari 1975. aasta kohtuotsus Airola vs. komisjon (21/74, EU:C:1975:24, punktid 9–12). Vt ka vaidlustatud kohtuotsuse punkt 61 ja nüüd personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõige 3.
(
26
)	1. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Association belge des Consommateurs Test-Achats jt (C‑236/09, EU:C:2011:100, punktid 28 ja 29); vt ka vaidlustatud kohtuotsuse punkt 80.
(
27
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 43.
(
28
)	Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 59.
(
29
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 61.
(
30
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 38.
(
31
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 26) ja 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Alvarez y Bejarano jt vs. komisjon (C‑517/19 P ja C‑518/19 P, EU:C:2021:240, punkt 69).
(
32
)	Üldkohtu 30. märtsi 1993. aasta otsus Vardakas vs. komisjon (T‑4/92, EU:T:1993:29, punkt 39); vt selle kohta juba eespool käesoleva ettepaneku punkt 46.
(
33
)	Vt selle kohta 5. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Grazyte vs. komisjon (F‑76/11, EU:F:2012:173, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
34
)	Vt 17. aprilli 1997. aasta kohtuotsus de Compte vs. parlament (C‑90/95 P, EU:C:1997:198, punkt 45), 18. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Weißenfels vs. parlament (C‑135/06 P, EU:C:2007:812, punktid 65–68 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 20. mai 2010. aasta kohtuotsus Gogos vs. komisjon (C‑583/08 P, EU:C:2010:287, punktid 44–46 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
35
)	Vt selle kohta 5. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Grazyte vs. komisjon (F‑76/11, EU:F:2012:173, punktid 25 ja 26).
(
36
)	Vt selle kohta sõnaselgelt kohtujurist Boti ettepanek kohtuasjas komisjon vs. IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, punkt 35 jj, eelkõige punkt 68).
(
37
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 17.
(
38
)	Vt 15. jaanuari 1985. aasta kohtuotsus Battaglia vs. komisjon (737/79, EU:C:1985:4, punkt 10) ja järgnevalt ka kohtujurist Boti ettepaneku kohtuasjas komisjon vs. IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170) 42. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused.
(
39
)	Vt nt ametnikke puudutavad õigusnormid, Üldkohtu 3. juuli 2019. aasta otsus PT vs. EIP (T‑573/16, EU:T:2019:481, punkt 444), 3. oktoobri 2019. aasta otsus DQ jt vs. parlament (T‑730/18, EU:T:2019:725, punkt 118) ja 19. detsembri 2019. aasta otsus Wehrheim vs. EKP (T‑100/18, ei avaldata, EU:T:2019:882, punkt 115); vt lisaks ka Euroopa Kohtu 20. jaanuari 2021. aasta otsus komisjon vs. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, punkt 129). Euroopa Keskpanga (EKP) poolt põhilistele refinantseerimistehingutele kehtestatud viivisemäär, mida on suurendatud 3,5 protsendipunkti võrra, vastab viivisemäärale, mis on kindlaks määratud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuli 2018. aasta määruse (EL, Euratom) 2018/1046, mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid (ELT 2018, L 193, lk 1), artikli 116 lõike 5 punktis a koostoimes artikli 99 lõike 2 punktiga b üldiselt pärast maksetähtaegade lõppemist, mille kohta ei ole sätestatud teisiti.