62009CJ0067_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C‑67/09 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 12. februarja 2009,
Nuova Agricast Srl
s sedežem v Cérignoleju (Italija),
Cofra Srl
s sedežem v Barletti (Italija),
ki ju zastopa M. A. Calabrese, odvetnik,
pritožnici,
druga stranka v postopku je
Evropska komisija, ki jo zastopata V. Di Bucci in E. Righini, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka na prvi stopnji,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič (poročevalec), M. Safjan, sodniki, in M. Berger, sodnica,
generalna pravobranilka: E. Sharpston,
sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. aprila 2010,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. Družbi Nuova Agricast Srl (v nadaljevanju: Nuova Agricast) in Cofra Srl (v nadaljevanju: Cofra) s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (zdaj Splošno sodišče) z dne 2. decembra 2008 v združenih zadevah Nuova Agricast in Cofra proti Komisiji (T‑362/05 in T-363/05, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je navedeno sodišče zavrnilo njuna odškodninska zahtevka za škodo, domnevno nastalo zaradi sprejetja odločbe Komisije Evropskih skupnosti z dne 12. julija 2000 o nenasprotovanju shemi pomoči za naložbe v manj razvite regije Italije (državna pomoč N 715/99 – Italija) (v nadaljevanju: sporna odločba), o kateri je bilo objavljeno kratko obvestilo v Uradnem listu Evropskih skupnosti (UL C 278, str. 26), in zaradi ravnanja Komisije med postopkom pred sprejetjem te odločbe.
Pravni okvir
Sheme pomoči za naložbe v manj razvite dežele Italije, odobrene do 31. decembra 1999
2. Italijanski zakonodajalec je z uredbo-zakonom št. 415 z dne 22. oktobra 1992 o financiranju zakona št. 64 z dne 1. marca 1986 o temeljni ureditvi izredne intervencije v Mezzogiorno (rifinanziamento della legge 1° marzo 1986, n. 64, recante disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno) (GURI št. 249 z dne 22. oktobra 1992, str. 3), spremenjeno v zakon, po spremembah, z zakonom št. 488 z dne 19. decembra 1992 (GURI št. 299 z dne 21. decembra 1992, str. 3, in popravek, GURI št. 301 z dne 23. decembra 1992, str. 40), ki je bil spremenjen z zakonsko uredbo št. 96 z dne 3. aprila 1993 (GURI št. 79 z dne 5. aprila 1993, str. 5, v nadaljevanju: zakon št. 488/1992), določil finančne ukrepe, da bi podjetja spodbudil k razvijanju nekaterih donosnih dejavnosti v manj razvitih regijah države.
3. Komisija je 1. marca 1995 in 21. maja 1997 sprejela odločbi o nenasprotovanju – najprej do 31. decembra 1996 in nato do 31. decembra 1999 – shemam zaporednih pomoči na podlagi zakona št. 488/1992 in različnih določb o njegovi uporabi (državne pomoči N 40/95 in N 27/A/97). Ti odločbi sta bili predmet kratkih obvestil, objavljenih v Uradnem listu Evropskih skupnosti
18. julija 1995, kar zadeva odločbo z dne 1. marca 1995 (UL C 184, str. 4), in 8. avgusta 1997, kar zadeva odločbo z dne 21. maja 1997 (UL C 242, str. 4, v nadaljevanju: odločba iz leta 1997).
4. Podrobna pravila sheme pomoči, odobrene z odločbo iz leta 1997 (v nadaljevanju: shema pomoči 1997–1999), so bila določena, prvič, s sklepom Comitato interministeriale per la programmazione economica (medministrski odbor za gospodarsko načrtovanje) z dne 27. aprila 1995 o smernicah za dodeljevanje dotacij v smislu člena 1(2) zakona št. 488/1992 (direttive per la concessione di agevolazioni ai sensi dell’art. 1, comma 2, del decreto-legge 22 ottobre 1992, n. 415, convertito nella legge 19 dicembre 1992, n. 488, in tema di disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno) (GURI št. 142 z dne 20. junija 1995, str. 17), kakor je bil spremenjen s sklepom navedenega odbora z dne 18. decembra 1996 (GURI št. 70 z dne 25. marca 1997, str. 35), drugič, z uredbo št. 527 z dne 20. oktobra 1995, ki jo je izdalo Ministero dell’Industria, del Commercio e dell’Artigianato (ministrstvo za industrijo, trgovino in obrt, v nadaljevanju: MICA) in s katero je bil sprejet pravilnik o podrobnih pravilih in postopkih priznanja in dodelitve dotacij za proizvodne dejavnosti v manj razvitih regijah države (regolamento recante le modalità e le procedure per la concessione ed erogazione delle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree depresse del Paese) (GURI št. 292 z dne 15. decembra 1995, str. 3), kakor je bila spremenjena z uredbo št. 319 navedenega ministrstva z dne 31. julija 1997 (GURI št. 221 z dne 22. septembra 1997, str. 31), in tretjič, z okrožnico št. 234363 MICA z dne 20. novembra 1997 (redni dodatek h GURI št. 291 z dne 15. decembra 1997).
5. Ta podrobna pravila so določala predvsem to:
– vsakoletni finančni viri so bili razdeljeni na dva enaka dela, razporejena v okviru dveh razpisov za vložitev prošenj za pomoč; vendar je bilo glede na finančna sredstva, ki so na voljo v letu, na katero se nanašajo viri, mogoče pravila za njihovo razdelitev spremeniti z uredbo, zlasti z razporeditvijo teh sredstev v okviru enega razpisa;
– banke s koncesijo so pregledale prošnje, vložene na podlagi razpisa, in jim dodelile določeno število točk na podlagi ureditvenih meril, imenovanih „indicatori“ (v nadaljevanju: kazalci);
– na podlagi izida pregledov, ki so jih opravile banke, je MICA sestavilo tabelo regionalne razvrstitve, v katero so bile prošnje razvrščene padajoče glede na število dodeljenih točk, in sprejelo uredbo o dodelitvi dotacij za razvrščene prošnje, začenši s prvo, dokler niso bila izčrpana razpoložljiva sredstva zadevnega razpisa;
– upravičeni izdatki so bili izdatki, ki so nastali po dnevu zaključka razpisa, ki je bil objavljen pred razpisom, na podlagi katerega je bila vložena prošnja za pomoč, razen izdatkov za inženirske načrte in študije ter izdatkov za nakup in urejanje zemljišča podjetja, ki so bili upravičeni, če so nastali do 12 mesecev pred dnevom, ko je bila vložena prošnja za pomoč;
– podjetja, katerih prošnja za pomoč je bila uvrščena v regionalno tabelo, a niso mogla prejeti dotacij, ker so bila razpoložljiva sredstva zadevnega razpisa nižja od skupnega zneska zaprošenih pomoči, so lahko samo enkrat ponovno prijavila isti projekt, in to na ustreznem razpisu, ki je neposredno sledil razpisu, na katerega so se najprej prijavila, ne da bi spremenila dejavnike, ki so jih upoštevali kazalci („samodejna uvrstitev“ prošnje), ali pa so se odrekla tej samodejni uvrstitvi in so ponovno prijavila isti projekt na prvi ustrezni razpis po razpisu, za katerega so se odrekla omenjeni samodejni uvrstitvi, pri čemer so delno ali v celoti spremenila dejavnike, ki so jih upoštevali kazalci, da bi bila prošnja za pomoč bolj konkurenčna, vendar se ta sprememba ni smela nanašati na bistvene dejavnike projekta („sprememba“ prošnje); v obeh primerih so za upravičenost izdatkov ostali v veljavi pogoji, določeni za prvotne prošnje.
Sporna odločba in shema pomoči za naložbe v manj razvite regije Italije, odobrena od 1. januarja 2000 do 31. decembra 2006
6. Italijanski organi so 18. novembra 1999 na podlagi člena 88(3) ES Komisiji uradno priglasili predlog sheme pomoči za obdobje od 1. januarja 2000 na podlagi zakona št. 488/1992, ki ga je Komisija vpisala pod št. N 715/99.
7. Tej priglasitvi je sledila izmenjava dopisov med Komisijo in italijanskimi organi ter 16. maja 2000 sestanek, ki so se ga udeležili predstavniki italijanske vlade in službe Komisije.
8. Med izmenjanimi dopisi je tudi dopis italijanskih organov z dne 3. aprila 2000. V tem dopisu je MICA trdilo, da če bo Komisija ohranila stališče, da je načelo, da so do pomoči upravičeni izdatki, ki so nastali po dnevu zaključka predhodnega razpisa za vložitev prošenj za pomoč, v nasprotju z načelom nujnosti državnih pomoči, je glede na tako znatno spremembo sheme pomoči, kot je veljala prej, nujno, da je možnost upoštevanja izdatkov, ki so nastali po dnevu zaključka prejšnjega razpisa, za nazaj predmet prehodnega ukrepa, omejenega zgolj na prvo izvedbo nove sheme.
9. Med temi dopisi je tudi dopis Komisije z dne 29. maja 2000 (v nadaljevanju: dopis z dne 29. maja 2000).
10. Komisija se v tem dopisu sklicuje na sestanek z dne 16. maja 2000, v okviru katerega so italijanski organi predložili „predlog, da se za zadevno shemo sprejme prehodna določba za samo prvo fazo izvedbe te sheme, katere namen je priznati retroaktivnost izdatkov, upravičenih do pomoči, od dneva zaključka zadnjega razpisa“. Namen tega predloga je bil „preprečiti vsakršno prekinitev kontinuitete med prejšnjo in novo shemo, predvsem zaradi legitimnih pričakovanj podjetij (initiatives), na katera bi se navedena prehodna določba nanašala in ki spadajo v dve različni kategoriji: (a) podjetja, za katera je bila vložena prošnja na podlagi zadnjega ustreznega razpisa in je bil izid pregleda bank s koncesijo ugoden in so bila uvrščena v regionalne tabele, vendar pa niso dobila pomoči zaradi nezadostnih finančnih sredstev; (b) podjetja, za katera prošnja še ni bila vložena, čeprav se je naložbeni projekt že začel izvajati“.
11. V zvezi s kategorijo pod točko (a) je Komisija v dopisu z dne 29. maja 2000 pozvala italijanske organe, „naj za izključno prvo fazo izvedbe nove sheme upoštevajo prošnje, nerešene v okviru zadnjega razpisa, točno tako, kot da bi bil izid njihovega pregleda ugoden in bi bile uvrščene v zadnje tabele“. V zvezi z navedeno kategorijo pod točko (b) je Komisija pozvala navedene organe, naj umaknejo predlog v zvezi z upravičenostjo naložbenega projekta, če se je projekt začel izvajati po vložitvi prošnje za pomoč, saj ta predlog ni v skladu s Smernicami o regionalni državni pomoči (UL 1998, C 74, str. 9).
12. Italijanski organi so nato spremenili predlog sheme pomoči.
13. Komisija je s sporno odločbo, o kateri je obvestila Italijansko republiko z dopisom z dne 2. avgusta 2000, odločila, da ne bo nasprotovala tej shemi pomoči do 31. decembra 2006 (v nadaljevanju: shema pomoči 2000–2006).
14. Sporna odločba vsebuje določbo, ki se izrecno nanaša na odobritev ukrepov navedene sheme pomoči, ki zagotavljajo prehod s sheme pomoči 1997–1999 (v nadaljevanju: prehodna določba). Ta določba določa:
„Le ob prvi izvedbi zadevne sheme, torej v primeru prvega razpisa za dodelitev pomoči, ki se opravi na podlagi zadevne sheme, pri čemer morajo biti prošnje za dodelitev pomoči vložene, preden se začnejo naložbeni projekti izvajati, se bo na podlagi prošenj, ki so bile vložene na podlagi zadnjega razpisa, izvedenega na podlagi [sheme pomoči 1997–1999], in za katere bi se lahko dodelila pomoč, vendar zanje pomoč ni bila dodeljena zaradi omejenosti proračunskih virov tega razpisa, pomoč lahko dodelila le izjemoma.“
15. Po tej odločbi je MICA sprejelo uredbo z dne 14. julija 2000 o največjih dovoljenih ukrepih glede dotacij za proizvodne dejavnosti v manj razvitih regijah države, ki so predmet zakona št. 488/1992 za dežele Bazilikata, Kalabrija, Kampanija, Apulija, Sardinija in Sicilija (misure massime consentite relative alle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree depresse del Paese di cui alla legge n. 488/1992 per le regioni Basilicata, Calabria, Campania, Puglia, Sardegna e Sicilia) (GURI št. 166 z dne 18. julija 2000, str. 49), in okrožnico št. 9003 z dne 14. julija 2000 (redni dodatek h GURI št. 175 z dne 28. julija 2000) zaradi določitve podrobnih pravil za izvajanje sheme pomoči 2000–2006.
16. Prvi pododstavek odstavka 2 edinega člena te uredbe določa, da je pomoči mogoče odobriti „na podlagi […] izdatkov, ki se štejejo za upravičene v okviru programov, ki se nanašajo na zadnji ustrezni razpis, in ki so bili pozitivno ocenjeni, vendar zanje pomoč ni bila dodeljena, ker ni bilo dovolj sredstev“.
Dejansko stanje
17. MICA je 1. decembra 1997 v okviru sheme pomoči 1997–1999 objavilo tretji razpis za vložitev prošenj za pomoč v sektorju industrije za prvo polletje 1998 (v nadaljevanju: tretji razpis).
18. Zainteresirana podjetja so lahko do 16. marca 1998 vložila prošnje za pomoč. Zaprosila so lahko za financiranje izdatkov, nastalih po dnevu izteka roka za vložitev prošenj za pomoč, vloženih na podlagi prejšnjega razpisa (drugi razpis), to je od 1. januarja 1997.
19. Družbi Nuova Agricast in Cofra sta vsaka posebej vložili prošnjo za pomoč za naložbeni projekt na podlagi tretjega razpisa. Skupni znesek predvidenih izdatkov se je dvignil na 9.516.000.000 ITL oziroma na 8.062.000.000 ITL. Vsak od teh zneskov je vključeval izdatke, ki so nastali pred vložitvijo zadevne prošnje za pomoč, vendar po datumu zaključka prejšnjega razpisa.
20. Te prošnje, ki so bile ocenjene za upravičene, so bile uvrščene v tabelo razvrstitve prošenj za deželo Apulija z uredbama MICA z dne 14. avgusta 1998. Vendar pa glede na mesto razvrstitve navedenih prošenj pritožnici nista prejeli zaprošene pomoči, ker ni bilo dovolj sredstev.
21. V teh dveh uredbah je navedeno, da so v skladu z uredbo št. 527/95 z dne 20. oktobra 1995, kakor je bila spremenjena z uredbo št. 319 z dne 31. julija 1997, prošnje, uvrščene kot neustrezne za pridobitev pomoči v okviru tretjega razpisa, nespremenjene samodejno uvrščene v tabelo, sestavljeno na podlagi četrtega razpisa za vložitev prošenj za pomoč v sektorju industrije za drugo polletje 1998 (v nadaljevanju: četrti razpis), pri čemer v obeh primerih ostanejo v veljavi pogoji za upravičenost izdatkov do pomoči, določeni za prvotno prošnjo. V teh dveh uredbah je prav tako pojasnjeno, da če namerava podjetje ohraniti v veljavi pogoje za upravičenost stroškov do pomoči in hkrati spremeniti svojo prošnjo za pomoč, se mora odreči tej samodejni uvrstitvi in predložiti prošnjo v rokih, ki veljajo zgolj za peti razpis za vložitev prošenj za pomoč za prvo polletje 1999 in ki morajo biti določeni z uredbo.
22. Medtem je bil objavljen četrti razpis. Družbi Nuova Agricast in Cofra sta se odrekli samodejni uvrstitvi prošenj v tabelo, sestavljeno na podlagi četrtega razpisa, da bi lahko ponovno vložili spremenjeno prošnjo na prvi ustrezni razpis po tem razpisu.
23. Vendar pa italijanski organi niso objavili nobenega ustreznega razpisa pred 31. decembrom 1999, to je pred datumom, do katerega je Komisija odobrila shemo pomoči 1997–1999.
24. Italijanski organi so 14. julija 2000, kar je po tem, ko je začela veljati shema pomoči 2000–2006, objavili osmi razpis za vložitev prošenj za pomoč v sektorju industrije (v nadaljevanju: osmi razpis).
25. Spremenjeni prošnji pritožnic – za kateri ni veljala prehodna določba iz sporne odločbe – sta bili ob upoštevanju pogojev, ki so veljali za shemo pomoči 2000–2006, ocenjeni za nedopustni in nista bili uvrščeni v tabelo, sestavljeno na podlagi osmega razpisa.
26. Pritožnici sta nato skupaj z drugimi italijanskimi podjetji, ki so bila v enakem položaju, pri Splošnem sodišču vložili prvo tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe. Splošno sodišče je s sklepom z dne 15. junija 2005 v zadevi SIMSA in drugi proti Komisiji (T‑98/04) tožbo zavrglo kot nedopustno, ker je bila vložena po izteku dvomesečnega roka iz člena 230, peti odstavek, ES.
27. Poleg tega je družba Nuova Agricast pri Tribunale ordinario di Roma vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se Ministero delle Attività Produttive, ki je prevzelo pristojnosti MICA, naloži povračilo škode, ki naj bi jo utrpela, ker ni prejela zaprošene pomoči. V tem kontekstu je navedla predvsem to, da italijanska država v pogovorih s Komisijo zaradi podaljšanja sheme pomoči po 31. decembru 1999 ni pravilno varovala pridobljenih pravic podjetij, ki so se tako kot ona pri tretjem razpisu odrekla samodejni uvrstitvi v tabelo, sestavljeno na podlagi četrtega razpisa, da bi vložila spremenjeno prošnjo na prvi ustrezni razpis po tem razpisu.
28. V okviru tega postopka je Tribunale ordinario di Roma z odločbo z dne 14. junija 2006 vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki se je nanašal na veljavnost sporne odločbe glede na načelo enakega obravnavanja in obveznosti obrazložitve. Sodišče je s sodbo z dne 15. aprila 2008 v zadevi Nuova Agricast (C‑390/06, ZOdl., str. I‑2577) odgovorilo na vprašanje za predhodno odločanje, in sicer da s preučitvijo zastavljenega vprašanja ni bil razkrit noben dejavnik, ki bi lahko vplival na veljavnost sporne odločbe.
29. Sodišče je v svoji analizi veljavnosti sporne odločbe glede na načelo enakega obravnavanja v točki 62 navedene sodbe ugotovilo, da bi Komisija morala vedeti za obstoj tako podjetij, kot je Nuova Agricast, katerih prošnje so bile uvrščene v tabelo, sestavljeno na podlagi tretjega razpisa, ki niso prejela pomoči, za katero so zaprosila na tem razpisu, ker ni bilo dovolj razpoložljivih sredstev, in ki so se potem odrekla samodejni uvrstitvi v tabelo, sestavljeno na podlagi četrtega razpisa, da bi lahko vložila spremenjeno prošnjo na prvi ustrezni razpis po tem razpisu (v nadaljevanju: podjetja iz prve skupine), kot tudi podjetij, katerih prošnje so bile uvrščene v tabelo, sestavljeno na podlagi četrtega razpisa, in ki niso prejela zaprošene državne pomoči, ker ni bilo dovolj razpoložljivih sredstev (v nadaljevanju: podjetja iz druge skupine).
30. Sodišče pa je v točkah 77 in 78 te sodbe sklenilo, da Komisija s tem, da je odobrila shemo pomoči 2000–2006, na podlagi katere zgolj za podjetja iz druge skupine velja prehodna določba iz sporne odločbe, ni kršila načela enakega obravnavanja, saj podjetja iz te skupine in podjetja iz prve skupine niso v primerljivem položaju.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
31. Družbi Nuova Agricast in Cofra sta v tajništvu Splošnega sodišča 21. septembra 2005 vložili tožbi, s katerima sta predlagali, naj se Komisiji naloži povračilo škode, ki sta jo domnevno utrpeli zaradi sprejetja sporne odločbe. Zadevi sta bili združeni za ustni postopek in izdajo sodbe.
32. Z odločbama z dne 1. marca 2006 je Splošno sodišče delno ugodilo predlogu za sprejetje ukrepa procesnega vodstva, ki ga je podala Komisija, in je to pozvalo, naj se v pisnih stališčih osredotoči, na eni strani, na vprašanje dopustnosti tožb in, na drugi strani, na vprašanja o obstoju nezakonitih ravnanj, ki bi ji jih bilo mogoče pripisati, o resničnosti in naravi domnevne škode ter o vzročni zvezi med očitanimi ravnanji in to škodo.
33. Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbi in pritožnicama naložilo plačilo stroškov.
34. Splošno sodišče je v točkah od 48 do 51 izpodbijane sodbe najprej predlog Komisije, naj se besedi „falso ideologico“ (napačne informacije), ki sta ju uporabili pritožnici za opredelitev dopisa z dne 29. maja 2000, izbriše iz njunih vlog, razglasilo za nedopusten.
35. V tem kontekstu je Splošno sodišče poudarilo, da pritožnici v bistvu trdita, da je v tem dopisu Komisija namenoma prikrila dejstvo, da so italijanski organi skušali zaščititi položaj ne samo podjetij, ki so sodelovala na četrtem razpisu, ampak tudi položaj podjetij, ki so sodelovala na tretjem razpisu. V zvezi s tem je ugotovilo, da „napačne informacije“, ki sta jih pritožnici domnevno ugotovili v navedenem dopisu, ne obstajajo, saj se v tem dopisu razlikuje med širokim področjem uporabe prehodnega ukrepa, ki so ga predvideli italijanski organi, in povabilom Komisije, naj italijanski organi področje uporabe tega ukrepa zmanjšajo tako, da bodo tja spadala samo podjetja, ki so sodelovala na zadnjem razpisu. Vendar je Splošno sodišče menilo, da ni njegova naloga, da ob upoštevanju deontoloških pravil omeji svobodo izražanja, do katere so upravičene stranke, katere meje pa so se v tej zadevi upoštevale, saj sta pritožnici izrecno navedli, da ne trdita, da je Komisija dala napačne informacije v smislu italijanskega kazenskega prava.
36. Splošno sodišče je nato v zvezi s predlogoma za povračilo škode, potem ko je ugotovilo, da se je treba najprej izreči o utemeljenosti tožb, in ne o njuni dopustnosti, ki jo je izpodbijala Komisija, v točkah od 76 do 96 izpodbijane sodbe preučilo, ali je pogoj v zvezi z nezakonitostjo ravnanja, očitano tej instituciji, izpolnjen.
37. Glavna utemeljitev pritožnic, s katero skušata dokazati, da je Komisija storila različna nezakonita dejanja, ki so bila posledica dejstva, da je v dopisu z dne 29. maja 2000 pozvala italijanske organe, naj spremenijo svoj predlog prehodnega ukrepa, in da je sprejela sporno odločbo, je bila zavrnjena v točkah od 80 do 84 izpodbijane sodbe tako:
„80 Glavna utemeljitev tožečih strank […] v bistvu temelji na premisi, da je Komisija z odločbo [iz leta] 1997 odločila, da ne bo nasprotovala drugemu sodelovanju tožečih strank na razpisu za izvedbo sheme pomoči, ki temelji na zakonu št. [488/1992] in ki naj bi se začela izvajati po 31. decembru 1999. V zvezi s tem je treba spomniti, da je prepoved državnih pomoči splošno načelo, določeno s členom 87(1) ES. V skladu s sodno prakso je treba odstopanja od tega načela razlagati ozko (sodba [Splošnega sodišča z dne 14. januarja 2004] v zadevi Fleuren Compost proti Komisiji, [T‑109/01, Recueil, str. II‑127,] točka 75). Da bi se lahko ugotovilo, ali neka pomoč spada na časovno področje uporabe odločbe o nenasprotovanju shemi pomoči, je treba preučiti, ali je mogoče to pomoč obravnavati, kot da je bila dodeljena pred datumom prenehanja veljavnosti te odločbe, pri čemer je upoštevno merilo glede tega merilo pravno zavezujočega akta, s katerim se je nacionalni organ zavezal, da bo dodelil pomoč (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Fleuren Compost proti Komisiji, točka 68 in od 71 do 74). Iz tega sledi, da se odločba o nenasprotovanju shemi pomoči nanaša samo na dejansko dodelitev pomoči v okviru te sheme, pri čemer se mora zadevni nacionalni organ zavezati, da bo dodelil zadevno pomoč pred prenehanjem veljavnosti te odločbe.
81 Da bi drugo sodelovanje lahko spadalo na področje uporabe te odločbe, je bilo v tej zadevi zato nujno – čeprav Komisija v odločbi [iz leta] 1997 ni nasprotovala temu, da shema pomoči [1997–1999] omogoča tožečima strankama, da vložita spremenjeno prošnjo za pomoč v okviru ustreznega razpisa, ki sledi četrtemu razpisu – da, na eni strani, do tega drugega sodelovanja pride, preden se s to odločbo dana odobritev izteče, in da se, na drugi strani, italijanski organi zavežejo, da bodo dodelili zaprošeno pomoč v okviru tega drugega sodelovanja tudi pred tem iztekom. Vendar velja, da je Komisija z odločbo [iz leta] 1997 odločila, da ne bo nasprotovala shemi pomoči [1997–1999] do 31. decembra 1999. Prav tako drži, da pred 1. januarjem 2000 ni bil objavljen noben razpis, ki bi omogočil drugo sodelovanje tožečih strank, in da italijanski organi pred tem datumom niso sprejeli nobenega zavezujočega akta, s katerim bi se zavezali, da bodo tožečima strankama dodelili zaprošene pomoči.
82 Poleg tega je izključeno, kot je pravilno navedla Komisija, da bi sama možnost sodelovati drugič na razpisu, v okviru katerega bi lahko morebiti bila dodeljena pomoč, zadostovala, da bi se lahko štelo, da so bile zaprošene pomoči dodeljene, ker je bila dana ta možnost. Tako besedilo odločbe [iz leta] 1997 kot pravilo, da se odstopanja od splošnega načela prepovedi državnih pomoči, ki je določeno v členu 87(1) ES, razlagajo ozko, nasprotujeta taki razširitvi časovnega področja uporabe odobrene sheme pomoči. Poleg tega je bilo tudi ugotovljeno, da tožeči stranki nikakor nista mogli biti prepričani, da jima bodo zaprošene pomoči dodeljene, če bosta vložili spremenjeno prošnjo.
83 Zato je bila ‚pravica do spremembe‘, na katero se sklicujeta tožeči stranki, če se domneva njen obstoj, zajeta z odločbo [iz leta] 1997 le, če se je izvajala pred 1. januarjem 2000 in če so se italijanski organi pred tem datumom zavezali, da bodo tožečima strankama dodelili pomoči, za katere sta zaprosili že drugič. Kot je bilo že prej navedeno, pa drži, da v tem primeru ni tako.
84 Ker odločbe [iz leta] 1997 ni mogoče obravnavati, kot da je tožečima strankama dovolila vložiti spremenjeno prošnjo za pomoč v okviru razpisa, objavljenega po prenehanju veljavnosti te odločbe, je premisa, na kateri temelji utemeljitev tožečih strank, napačna. Zato je treba vse argumente, ki jih tožeči stranki opirata na to premiso, zavrniti kot neutemeljene.“
38. V točkah od 85 do 87 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče dodalo, da na ta sklep ne more vplivati pristop iz zadeve, v kateri je bila izdana sodba Sodišča z dne 22. junija 2006 v združenih zadevah Belgija in Forum 187 proti Komisiji (C‑182/03 in C‑217/03, ZOdl., str. I‑5479), na katerega se sklicujeta pritožnici, saj se okoliščine v teh dveh zadevah bistveno razlikujejo.
39. Splošno sodišče je nato v točkah od 88 do 95 izpodbijane sodbe zavrnilo argumente, ki sta jih pritožnici navedli podredno, ter v točkah 96 in 97 te sodbe ugotovilo, da pritožnici nista dokazali, da je Komisija storila dovolj resno kršitev, katere posledica bi bila nepogodbena odgovornost Evropske skupnosti, in da je treba zato tožbi zavrniti.
Predlogi strank pred Sodiščem
40. Družbi Nuova Agricast in Cofra Sodišču predlagata:
– naj razveljavi izpodbijano sodbo tudi v delu, v katerem je ugotovljeno, da v dopisu z dne 29. maja 2000 ni nikakršnih napačnih informacij, in zato tudi zavrne nasprotno tožbo Komisije, s katero je ta predlagala izbris besed „falso ideologico“, kot neutemeljeno;
– naj pri odločanju o vprašanjih, navedenih v ukrepih procesnega vodstva, ki jih je odredilo Splošno sodišče s sklepoma z dne 1. marca 2006, ugotovi, da je Komisija z ravnanji, navedenimi v tožbah na prvi stopnji, hudo in očitno kršila pravo Unije in jima povzročila premoženjsko škodo;
– vrne zadevo v razsojanje Splošnemu sodišču, da to odloči o vprašanjih, ki niso bila navedena v teh ukrepih procesnega vodstva,
– v zvezi s stroški:
i) naj se Komisiji naloži plačilo stroškov na obeh stopnjah, če je mogoče sodbo Sodišča šteti za dokončno vsaj v zvezi z vprašanji, navedenimi v ukrepih procesnega vodstva, ki jih je sprejelo Splošno sodišče s sklepoma z dne 1. marca 2006, ali
ii) naj se odločitev o stroških pridrži, če te sodbe, čeprav bi bilo v njej odločeno o vseh vprašanjih, navedenih v teh ukrepih procesnega vodstva, ne bi bilo mogoče šteti za dokončno, saj je vrnitev zadeve v razsojanje Splošnemu sodišču vsekakor nujna za rešitev vprašanj, ki niso navedena v teh ukrepih procesnega vodstva.
41. Družbi Nuova Agricast in Cofra Sodišču podredno predlagata, naj zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, če bi menilo, da stanje postopka ne omogoča, da odloči o zadevi.
42. Komisija predlaga Sodišču, naj:
– zavrže pritožbo kot nedopustno;
– podredno, naj jo zavrne kot neutemeljeno;
– ali pa naj predlog za povračilo škode, vložen na prvi stopnji, zavrže kot nedopusten;
– še bolj podredno, naj v skladu s členom 61 Statuta Sodišča vrne zadevo v razsojanje Splošnemu sodišču, da ponovno izvede postopek, in
– naj pritožnicama naloži plačilo stroškov.
Pritožba
43. Pritožnici v podporo svoji pritožbi navajata tri pritožbene razloge. V prvem in drugem pritožbenem razlogu trdita, da je Splošno sodišče v točkah od 80 do 84 izpodbijane sodbe napačno zavrnilo premiso njune glavne utemeljitve, da je treba odločbo iz leta 1997 razlagati kot odobritev, da podjetja, ki so v njunem položaju, vložijo spremenjeno prošnjo v okviru razpisa, objavljenega celo po 31. decembru 1999. Tretji pritožbeni razlog je to, da naj bi Splošno sodišče v točkah 50 in 51 iste sodbe izkrivilo vsebino dopisa z dne 29. maja 2000.
Dopustnost
– Trditve strank
44. Komisija se sklicuje na nedopustnost pritožbe, ker so trije pritožbeni razlogi, ki jih v utemeljitev navajata pritožnici, nedopustni.
45. Tako naj bi bila prvi in drugi pritožbeni razlog nedopustna, saj naj v njiju ne bi bilo dovolj jasno navedeno, kateri deli izpodbijane sodbe so kritizirani. Poleg tega naj bi bila ta razloga nedopustna v tem, da se naj z njima ne bi uveljavljala kršitev prava Unije, ampak naj bi se nanašala na vprašanja italijanskega prava ali vsaj na ravnanja italijanskih organov. Morebitna napaka, ki naj bi jo storilo Splošno sodišče pri razlagi nacionalnega prava, naj ne bi pomenila kršitve prava Unije, ampak bi jo bilo mogoče izenačiti z napačno ugotovljenim dejanskim stanjem, na kar se v pritožbenem postopku razen v primeru izkrivljanja ni mogoče sklicevati.
46. Tretji pritožbeni razlog naj bi bil nedopusten, saj naj bi se nanašal na odločbo, zoper katero ni mogoče vložiti pritožbe, in ker naj bi se z njim izpodbijala presoja dejstev s strani Splošnega sodišča. Pritožnici naj poleg tega ne bi imeli interesa vložiti pritožbe v zvezi s tem glede na to, da na tej točki nista bili neuspešni.
47. Pritožnici menita, da je pritožba dopustna in pojasnjujeta predvsem, da prvi in drugi pritožbeni razlog izpodbijata napačno razlago odločbe iz leta 1997 s strani Splošnega sodišča in zlasti odločbe, iz katere je razviden datum izteka odobritve, ki je bila dana s to odločbo za shemo pomoči 1997–1999.
– Presoja Sodišča
48. Iz členov 225 ES, 51, prvi odstavek, Statuta Sodišča in 112(1)(c) Poslovnika Sodišča je razvidno, da je treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane dele sodbe, katere razveljavitev se predlaga, in pravne trditve, ki posebej utemeljujejo ta predlog, sicer sta pritožba oziroma zadevni razlog nedopustna (glej sodbe z dne 4. julija 2000 v zadevi Bergaderm in Goupil proti Komisiji, C‑352/98 P, Recueil, str. I‑5291, točka 34; z dne 8. januarja 2002 v zadevi Francija proti Monsantu in Komisiji, C‑248/99 P, Recueil, str. I‑1, točka 68, ter z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I‑5425, točka 426).
49. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da čeprav nekateri deli utemeljitve, ki sta jo razvili pritožnici v okviru prvega in drugega pritožbenega razloga, gotovo niso dovolj natančni, pa je ta utemeljitev kot celota dovolj jasna, da je mogoče s potrebno natančnostjo opredeliti kritizirane dele izpodbijane sodbe ter pravne argumente, navedene v podporo tej kritiki, in torej Sodišču omogoča nadzor zakonitosti.
50. V zvezi z drugim očitkom nedopustnosti, in sicer da je namen prvega in drugega pritožbenega razloga, da bi se ugotovila napaka, ki jo je storilo Splošno sodišče pri razlagi nacionalnega akta, in sicer sheme pomoči 1997–1999, zadostuje ugotoviti, da v tej zadevi ne gre za to. Kot sta poudarili pritožnici, s tema pritožbenima razlogoma namreč uveljavljata domnevno napačno razlago časovnega področja uporabe odločbe iz leta 1997 in torej akta Komisije.
51. Iz zgoraj navedenega izhaja, da sta prvi in drugi pritožbeni razlog dopustna. Zato je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je navedla Komisija, kolikor se nanaša na pritožbo kot celoto, zavrniti, ne da bi bilo treba na tej stopnji preučiti očitke, navedene v zvezi z dopustnostjo tretjega pritožbenega razloga.
Utemeljenost
Prvi in drugi pritožbeni razlog
– Trditve strank
52. S prvim pritožbenim razlogom pritožnici trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je odločbo iz leta 1997 razlagalo na način, ki ni združljiv z načeli pravne varnosti, varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja. Menita predvsem, da če se odločba iz leta 1997 razlaga tako, kot je to storilo Splošno sodišče – in sicer da ne vsebuje dovoljenja za ad hoc izvedbo razpisa za vložitev prošenj za pomoč po 31. decembru 1999, ki bi bil pridržan podjetjem, ki jim je bilo v okviru sheme pomoči 1997–1999 zagotovljeno, da bodo lahko na podlagi samodejne uvrstitve ali spremembe ponovno sodelovala na poznejšem razpisu – potem je ta odločba nezakonita, saj dovoljuje shemo pomoči, ki krši navedena načela. Shema pomoči, kot jo v zvezi z njenim trajanjem razlaga Splošno sodišče, naj bi bila namreč po svojem bistvu namenjena temu, da žrtvuje ugodne pravne položaje, podeljene z ukrepi, odobrenimi v skladu s predpisi.
53. Pritožnici se v tem smislu sklicujeta na primer, ko bi bil razpis za vložitev prošenj za p omoč izveden v drugi polovici leta 1999. Podjetjem, ki bi sodelovala na tem razpisu prvič in bi se uvrstila kot neustrezna za pridobitev pomoči, bi bilo tako kot podjetjem, ki so sodelovala na prejšnjem razpisu, zagotovljeno, da bodo imela možnost sodelovati drugič na podlagi samodejne uvrstitve ali spremembe. Vendar bi bilo že od vsega začetka nemogoče, da bi do tega drugega sodelovanja prišlo pred 31. decembrom 1999.
54. Pritožnici skleneta, da sheme pomoči, ki daje natančna zagotovila v zvezi s tem, da bo lahko podjetje ponovno vložilo prošnjo za pomoč, ki pa se razlaga in uporablja tako, da je vložitev teh prošenj logično nemogoča, ni mogoče šteti za skladno z načeloma pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj. Poleg tega taka shema krši načelo enakega obravnavanja, saj le nekatera podjetja, predvsem tista, ki bi prvič sodelovala na razpisu, izvedenem v drugi polovici leta 1999, ne bi mogla izkoristiti možnosti drugega sodelovanja.
55. Nazadnje pritožnici menita, da je Sodišče v točkah 50 in 51 zgoraj navedene sodbe Nuova Agricast že posredno zavrnilo argument Komisije, da za pričakovanje, ki je nastalo na podlagi nacionalnih predpisov, ki urejajo shemo pomoči, ne more biti odgovorna, saj je med drugim odločilo, da Komisija pomoči, ki zaradi nekaterih njenih pravil krši splošna načela prava Unije, ne more razglasiti za združljivo s skupnim trgom. Pravila, na katera se sklicuje Sodišče, naj bi bila namreč ravno tista, predvidena z nacionalnimi predpisi, ki urejajo to shemo pomoči. Tako mora Komisija, ker je dovolila te predpise, prevzeti odgovornost, ki lahko iz njih izhaja.
56. Z drugim pritožbenim razlogom pritožnici trdita, da je Splošno sodišče napačno razlagalo pravo, ker je kršilo obveznost, da mora dati prednost razlagi odločbe iz leta 1997, ki je skladna z načeli pravne varnosti, varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja. Menita, da je ta odločba dovolj dvoumna, da omogoči razlago, ki jo predlagata pritožnici in s katero bi se edino spoštovala navedena načela.
57. Po mnenju pritožnic samo dejstvo, da je v tej odločbi brez dodatnih pojasnil navedeno, da je datum izteka odobritve sheme pomoči 1997–1999 31. december 1999, v posebnih okoliščinah te sheme ne zadostuje za odstranitev vsakršne dvoumnosti v zvezi z vprašanjem, ali lahko podjetja, ki jim je bilo v okviru te sheme zagotovljeno, da bodo lahko svojo prošnjo za pomoč na podlagi samodejne uvrstitve ali spremembe vložila drugič, uveljavljajo to pravico v okviru razpisa, izvedenega po tem datumu, če prej ni bilo nobenega ustreznega razpisa. Odločbo o nenasprotovanju shemi državnih pomoči bi bilo treba namreč razlagati v povezavi s posebnimi podrobnimi pravili za izvedbo zadevne sheme. Če – kot v tej zadevi – ta podrobna pravila predvidevajo možnost sodelovati drugič z ohranitvijo pogojev, ki veljajo za upravičenost stroškov do pomoči in ki so bili določeni za prvo sodelovanje, ne da bi se določil datum izteka, bi bilo treba to okoliščino upoštevati pri razlagi časovnega področja uporabe navedene odločbe.
58. Pritožnici poleg tega trdita, da se je italijanska vlada v dopisu z dne 15. septembra 2006 v odgovor na zahtevo Komisije po pojasnitvi v zvezi s shemo pomoči, ki velja od leta 2007 in za katero je bila zaprošena odobritev, pridružila stališču, ki ga zastopata pritožnici, in sicer da prva prošnja za pomoč določi postopek in predpise, ki jih je treba uporabiti tudi za drugo prošnjo, ki pomeni zgolj nadaljevanje postopka, ki se je začel že s prvo prošnjo. Komisija naj ne bi nasprotovala temu stališču in naj bi odobrila navedeno shemo.
59. Komisija meni, da prvi in drugi pritožbeni razlog nista utemeljena.
60. Po njenem mnenju je rešitev, do katere je prišlo Splošno sodišče, čeprav je pri preučevanju premise pritožnic ni omenilo, ustrezna glede na zgoraj navedeno sodbo Nuova Agricast. Čeprav je Sodišče namreč preučilo ex professo le domnevno kršitev načela enakega obravnavanja in obveznosti obrazložitve, razlogovanje, razvito v točkah od 66 do 78 te sodbe, temelji na razlagi odločbe iz leta 1997 in odobritvi sheme pomoči 1997–1999, ki izhaja iz te odločbe. Sodišče naj bi menilo, da imajo samo podjetja iz druge skupine absolutno pravico do samodejne uvrstitve njihove prošnje ob naslednjem razpisu. Torej je morala Komisija samo za ta podjetja prehodno dovoliti sodelovanje na prvem naslednjem razpisu, čeprav je bil izveden po 31. decembru 1999, to je po dnevu izteka odobritve, dane z odločbo iz leta 1997.
61. Komisija ob sklicevanju na točko 75 navedene sodbe poleg tega trdi, da če bi se sprejele prošnje podjetij iz prve skupine, kot sta pritožnici, ob prvem razpisu po novi shemi pomoči, bi to tem podjetjem dalo boljše možnosti, da dobijo zaprošeno pomoč, v primerjavi s podjetji, ki sodelujejo na razpisu prvič in za katera ni bilo dvoma o nujnosti pomoči. Da bi se izognila takim nesprejemljivim posledicam, naj bi bila Komisija na podlagi načela nujnosti zavezana razglasiti novo shemo pomoči za nezdružljivo s skupnim trgom, če bi bilo z njo dovoljeno, da se sprejmejo spremenjene prošnje podjetij, ki so sodelovala na tretjem razpisu. Iz iste sodbe naj bi torej izhajalo, da pritožnicam nikakor ne bi moglo biti dovoljeno, da sodelujejo na razpisu v okviru te nove sheme. Rešitev, ki jo zapoveduje pravo, naj ne bi mogla biti hkrati nezakonita, kar naj bi torej od začetka izključevalo vsakršno odgovornost Komisije.
– Presoja Sodišča
62. Pritožnici s prvim in drugim pritožbenim razlogom v bistvu trdita, da bi moralo Splošno sodišče razlagati odločbo iz leta 1997 – da bi bila spoštovana načela pravne varnosti, varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja – tako, da ta zajema dovoljenje za ad hoc izvedbo razpisa za vložitev prošenj za pomoč po 31. decembru 1999, to je po datumu izteka odobritve, ki je bila s to odločbo dana za shemo pomoči 1997–1999, pridržanega podjetjem iz prve in druge skupine, tako da bi bilo treba pritožnici obravnavati, kot da lahko vložita svojo spremenjeno prošnjo na podlagi prvega ustreznega razpisa v okviru sheme pomoči 2000–2006, to je na podlagi osmega razpisa.
63. Da bi se lahko presodila utemeljenost teh pritožbenih razlogov, je treba preučiti, ali odločba iz leta 1997, če se razlaga tako, da ne vsebuje dovoljenja za ad hoc
izvedbo takega razpisa, krši navedena načela, kot trdita pritožnici.
64. V okviru te preučitve je treba upoštevati ne le samo besedilo navedene odločbe, o kateri je bil v Uradnem listu Evropskih skupnosti
objavljen samo povzetek, ampak tudi shemo pomoči 1997–1999, kot je bila priglašena (glej v tem smislu sodbo z dne 20. maja 2010 v zadevi Todaro Nunziatina & C., C‑138/09, ZOdl., str. I-4561, točka 31).
65. V tem kontekstu je treba tudi spomniti, da Komisija državne pomoči, ki z nekaterimi svojimi podrobnimi pravili krši splošna načela prava Unije, kot so načela pravne varnosti, varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja, ne more razglasiti za združljivo s skupnim trgom (glej zgoraj navedeno sodbo Nuova Agricast, točka 51).
66. Poleg tega v nasprotju s trditvijo Komisije skladnost odločbe iz leta 1997 in sheme pomoči 1997–1999 z navedenimi načeli ne izhaja iz zgoraj navedene sodbe Nuova Agricast.
67. Čeprav je Sodišče v tej sodbi sicer ugotovilo, da sporna odločba, s katero so bili odobreni prehodni ukrepi v okviru sheme pomoči 2000–2006, ne krši načela enakega obravnavanja zato, ker podjetja iz prve in druge skupine obravnava drugače, pa se nikakor ni izreklo o skladnosti te odločbe ali odločbe iz leta 1997 z navedenimi načeli, kot sta zlasti načeli varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti. Sodišče je, nasprotno, v točki 44 navedene sodbe poudarilo, da čeprav je družba Nuova Agricast v postopku v glavni stvari uveljavljala druge razloge za neveljavnost sporne odločbe, preučitve veljavnosti te odločbe ni treba razširiti na te druge razloge za neveljavnost, ki jih predložitveno sodišče ni omenilo.
68. Poleg tega ugotovitev Sodišča v točkah od 67 do 78 zgoraj navedene sodbe Nuova Agricast, da podjetja iz prve skupine in podjetja iz druge skupine niso bila v primerljivem položaju glede na zahtevo po nujnosti državnih pomoči, kot taka ne pomeni ovire za morebitno obveznost Komisije, da odobri prehodne določbe tudi za podjetja iz prve skupine, da bi se spoštovalo med drugim načelo varstva legitimnih pričakovanj.
69. Ker se podjetja iz prve skupine dejansko lahko sklicujejo na navedeno načelo, bi bila lahko odobritev takih prehodnih določb morebiti potrebna tudi, če ta podjetja ne bi bila v položaju, primerljivem s položajem podjetij iz druge skupine. Sodišče je zlasti že odločilo, da je Komisija, če ni bilo prevladujočega javnega interesa, s tem, da ni hkrati z razveljavitvijo ureditve predvidela začasnih ukrepov, ki naj bi varovali zaupanje v pravo Unije, ki ga gospodarski subjekt lahko upravičeno ima, kršila hierarhično višjo pravno normo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Belgija in Forum 187 proti Komisiji, točka 149 in navedena sodna praksa).
70. Poleg tega je treba spomniti, da bi se morala Komisija zavedati, da obstajajo podjetja iz prve skupine in podjetja iz druge skupine (zgoraj navedena sodba Nuova Agricast, točka 62).
71. V zvezi z vprašanjem skladnosti odločbe iz leta 1997 in sheme pomoči 1997–1999 z načelom varstva legitimnih pričakovanj, je Sodišče večkrat presodilo, da pravica sklicevanja na to načelo velja za vsako zadevno osebo, pri kateri je institucija Unije ustvarila legitimna pričakovanja. Vendar se nihče ne more sklicevati na kršitev tega načela, če mu ta institucija ni dala natančnih zagotovil. Poleg tega se razumen in preudaren gospodarski subjekt, če lahko predvidi sprejetje ukrepa, ki lahko vpliva na njegove interese, ob njegovem sprejetju ne more sklicevati na to načelo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Belgija in Forum 187 proti Komisiji, točka 147 in navedena sodna praksa, in sodbo z dne 17. septembra 2009 v zadevi Komisija proti Koninklijke FrieslandCampina, C‑519/07 P, ZOdl., str. I‑8495, točka 84).
72. V tej zadevi odločba iz leta 1997, kakor je bila objavljena v Uradnem listu Evropskih skupnosti, pod naslovom „Trajanje“ navaja datum 31. december 1999.
73. V nasprotju s trditvijo pritožnic je razumen in preudaren gospodarski subjekt, ki naj bi bil seznanjen z navedeno odločbo, lahko iz tega podatka sklepal, da je bila možnost sodelovati – s samodejno uvrstitvijo ali spremembo na podlagi podrobnih pravil sheme pomoči 1997–1999 – na razpisu, ki je sledil razpisu, v okviru katerega je bila prošnja za pomoč vložena, omejena s trajanjem odobritve, dane za to shemo.
74. V zvezi s tem je treba poudariti zlasti, da glede na dejstvo, da se je z odločbo iz leta 1997, ker je bila z njo odobrena navedena shema, odstopilo od splošnega načela nezdružljivosti državnih pomoči s skupnim trgom, navedenega v členu 87(1) ES, tak gospodarski subjekt ne more razumno pričakovati, da bo s to odločbo – v nasprotju z načelom, da je treba taka odstopanja razlagati ozko – odobrena dodelitev pomoči tudi po datumu, navedenem v tej odločbi (glej sodbi z dne 29. aprila 2004 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C‑277/00, ZOdl., str. I‑3925, točka 20, in z dne 23. februarja 2006 v združenih zadevah Atzeni in drugi, C‑346/03 in C‑529/03, ZOdl., str. I‑1875, točka 79).
75. Vsekakor ni mogoče glede na navedbo datuma izteka odobritve sheme pomoči 1997–1999 v odločbi iz leta 1997 trditi, da bi Komisija morala pritožnicama natančno zagotoviti, da bosta lahko vložili svojo spremenjeno prošnjo za pomoč na podlagi razpisa, izvedenega po tem datumu. Poleg tega pritožnici ne moreta upravičeno pričakovati, da bo Komisija po navedenem datumu ponovno odobrila shemo državnih pomoči z enakimi podrobnimi pravili, kot so bila predvidena s shemo pomoči 1997–1999.
76. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da čeprav v nacionalnih določbah, ki urejajo podrobna pravila te sheme, in aktih, sprejetih v okviru tretjega razpisa, ni izrecno naveden datum, ko ni več možnosti novega sodelovanja na naslednjem razpisu s samodejno uvrstitvijo ali spremembo, pritožnici ne moreta imeti legitimnega pričakovanja glede tega, da bosta lahko uporabili to možnost po 31. decembru 1999.
77. Dalje, načelo pravne varnosti pomeni, da mora biti zakonodaja Unije jasna in da mora biti njena uporaba predvidljiva za osebe, na katere se nanaša (sodbi z dne 15. decembra 1987 v zadevi Irska proti Komisiji, 325/85, Recueil, str. 5041, točka 18; z dne 15. februarja 1996 v zadevi Duff in drugi, C‑63/93, Recueil, str. I‑569, točka 20, ter zgoraj navedena sodba Belgija in Forum 187 proti Komisiji, točka 69). Iz točk od 73 do 75 te sodbe je razvidno, da so lahko podjetja, ki bi lahko imela ugodnosti iz sheme pomoči 1997–1999, zaradi navedbe datuma izteka v odločbi iz leta 1997 predvidela, da na podlagi te sheme po tem datumu ne bo več mogoče izvesti nobenega razpisa za vložitev prošenj.
78. Nazadnje je treba v zvezi s skladnostjo odločbe iz leta 1997 in sheme pomoči 1997–1999 z načelom enakega obravnavanja spomniti, da to načelo nasprotuje med drugim temu, da bi se primerljivi položaji obravnavali različno, če tako obravnavanje ni objektivno utemeljeno (glej zlasti sodbo z dne 17. junija 2010 v zadevi Lafarge proti Komisiji, C‑413/08 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 40 in navedena sodna praksa).
79. V tej zadevi pritožnici trdita, da če se odločba iz leta 1997 razlaga tako, da ne dovoljuje ad hoc
izvedbe razpisa po 31. decembru 1999, ki bi bil pridržan podjetjem, ki niso dobila pomoči, za katero so zaprosila v okviru sheme pomoči 1997–1999, ker ni bilo dovolj razpoložljivih sredstev, in ki pred tem datumom niso imela več priložnosti sodelovati s samodejno uvrstitvijo ali spremembo pri naslednjem razpisu, potem navedena ureditev krši načelo enakega obravnavanja, saj je bila nekaterim podjetjem dana možnost drugega sodelovanja, medtem ko je bila za nekatera druga podjetja ta možnost že od začetka izključena.
80. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je tako neenako obravnavanje podjetij, ki so imela priložnost izkoristiti to možnost pred iztekom odobritve, dane z odločbo iz leta 1997, in podjetij, ki niso imela več take priložnosti, objektivno utemeljeno. Ker namreč odločba Komisije o nenasprotovanju shemi državnih pomoči na podlagi člena 87(3) ES pomeni odstopanje od splošnega načela nezdružljivosti teh pomoči s skupnim trgom, mora biti njeno trajanje časovno omejeno. Vsaka odobritev omejenega trajanja pomeni per definitionem
neenako obravnavanje glede na to, ali dani položaj spada na časovno področje uporabe odločbe o odobritvi ali ne.
81. Iz vseh zgoraj navedenih premislekov je razvidno, da Splošno sodišče ni prezrlo načel pravne varnosti, varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja, ko je razsodilo, da odločbe iz leta 1997 ni mogoče obravnavati, kot da je pritožnicama dovolila vložiti spremenjeno prošnjo za pomoč v okviru razpisa za vložitev prošnje za pomoč, objavljenega po prenehanju veljavnosti te odločbe.
82. Zato je treba prvi in drugi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Tretji pritožbeni razlog
– Trditve strank
83. Pritožnici s tretjim pritožbenim razlogom trdita, da je Splošno sodišče izkrivilo vsebino dopisa z dne 29. maja 2000, ko je v točkah 50 in 51 izpodbijane sodbe izključilo, da ta dopis vsebuje napačne informacije.
84. Pritožnici menita predvsem, da je Splošno sodišče v točki 12 izpodbijane sodbe, na katero se navedena točka 50 sklicuje, napačno navedlo besedilo tega dopisa. Tako naj ne bi bilo točno, da ni bila Komisija tista, ki je v dopisu razlikovala med dvema skupinama podjetij, na katere se nanaša prehodni ukrep. Z uporabo pogojnika je Komisija pripisala italijanskim organom identifikacijo samo dveh skupin podjetij, omenjenih v predlogu prehodnega ukrepa.
85. Splošno sodišče naj bi zato storilo napako, ko je menilo, da je Komisija v navedenem dopisu trdila, da so ji italijanski organi predstavili prehodni ukrep z zelo širokim področjem uporabe, ki zajema tudi podjetja iz prve skupine. Ravno nasprotno, Komisija naj bi zavestno napisala dopis z dne 29. maja 2000 tako, da je navedla, da so jo italijanski organi obvestili le o dveh skupinah podjetij, navedeni v točkah (a) in (b) tega dopisa, da bi dala vtis, da se ni zavedala obstoja podjetij iz prve skupine.
86. Pritožnici menita, da imata še vedno interes za razveljavitev izpodbijane sodbe tudi v zvezi s tem vidikom, saj se nekateri argumenti, na katerih temeljita njuni tožbi, opirajo na obstoj napačnih informacij, ki jih je dala Komisija. Zato bi se lahko – če bi se pritožbi ugodilo – izkazalo, da je treba preveriti, ali dopis z dne 29. maja 2000 vsebuje take napačne informacije.
87. Komisija trdi, da je tretji pritožbeni razlog nedopusten ali vsekakor neutemeljen.
– Presoja Sodišča
88. Iz utemeljitve pritožnic, povzete v točki 86 te sodbe, je razvidno, da priznavata, da imata interes za razveljavitev ugotovitev, na podlagi katerih je Splošno sodišče sklenilo, da v dopisu z dne 29. maja 2000 ne obstajajo napačne informacije, le, če bi bilo njuni pritožbi ugodeno.
89. Ker sta bila prvi in drugi pritožbeni razlog zavrnjena in ker tretji pritožbeni razlog, čeprav bi bil utemeljen, ne more sam pripeljati do razveljavitve izpodbijane sodbe, saj se nanaša na ugotovitve, ki ne vplivajo na izrek navedene sodbe, je treba ugotoviti, da je ta pritožbeni razlog v vsakem primeru brez učinka in ga je torej treba zavrniti, ne da bi bilo treba preučiti njegovo dopustnost.
90. Zato je treba pritožbo zavrniti.
Stroški
91. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 Poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija predlagala, naj se pritožnicama naloži plačilo stroškov, in ker ti s svojimi predlogi nista uspeli, se jima naloži plačilo stroškov.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1. Pri tožba se zavrne.
2. Družbama Nuova Agricast Srl in Cofra Srl se naloži plačilo stroškov.