62022CC0352
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 19. oktobra 2023 (
1
)
Zadeva C‑352/22
A
ob udeležbi
Generalstaatsanwaltschaft Hamm
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Hamm (višje deželno sodišče v Hammu, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Skupna azilna politika – Odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo sprejme država članica – Begunec, ki po tej odločitvi prebiva v drugi državi članici – Prošnja za izročitev, ki jo tretja država izvora begunca naslovi na državo članico prebivališča – Direktiva 2011/95/EU – Člen 21(1) – Direktiva 2013/32/EU – Člen 9(2) in (3) – Učinek odločitve o priznanju statusa begunca v okviru postopka izročitve – Člen 78(2) PDEU – Skupni evropski azilni sistem – Neobstoj načela vzajemnega priznavanja odločitev o priznanju statusa begunca med državami članicami – Člen 18 in člen 19(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Zaščita begunca pred izročitvijo – Načelo nevračanja“
I. Uvod
1.
Ugotoviti je bilo mogoče, da so „[o]dnosi med begunskim pravom in pravom o izročanju […] stari, intenzivni in zapleteni“. (
2
) Vseeno se ti panogi mednarodnega prava ne prepletata in vsaka je postopoma pridobila „lastno normativno avtonomijo“, (
3
) hkrati pa je morala doseči kompromis z mednarodnim pravom človekovih pravic, (
4
) s katerim se je v pravni krajini globoko ukoreninilo načelo nevračanja. (
5
)
2.
Poleg tega, kot je navedel Visoki komisariat Združenih narodov za begunce (UNHCR), (
6
) se „[m]ednarodna zaščita beguncev in uporaba kazenskega prava […] medsebojno ne izključujeta. Konvencija o statusu beguncev iz leta 1951 […] in Protokol k tej konvenciji iz leta 1967 beguncev ali prosilcev za azil, ki so storili kaznivo dejanje, ne ščitita pred kazenskim pregonom, mednarodno begunsko pravo pa ne prepoveduje njihove izročitve v vseh okoliščinah […]. Vendar je treba, kadar je oseba, na katero se nanaša prošnja za izročitev […], begunec ali prosilec za azil, upoštevati njene posebne potrebe po zaščiti.“
3.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe ponuja Sodišču priložnost, da natančneje pojasni povezavo med pravili prava Unije na področju mednarodne zaščite in pristojnostjo držav članic na področju izročitev, da bi se upoštevale posebne potrebe po zaščiti, ki jih ima oseba s statusom begunca v državi članici, ki ni država članica, pristojna za obravnavo prošnje za izročitev te osebe.
4.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 9(2) in (3) Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (
7
) in člena 21(1) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite. (
8
)
5.
V tej zadevi se postavlja občutljivo vprašanje, ali ima odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo sprejme država članica, zavezujoč učinek za druge države članice v smislu, da jih ta odločitev zavezuje in da torej ne morejo odstopati od nje. To vprašanje je zelo pomembno za celoten skupni evropski azilni sistem. Tu se postavlja v okviru prošnje za izročitev, ki so jo turški organi naslovili na nemške organe zaradi kazenskega pregona turškega državljana, ki prebiva v Nemčiji in ki so mu pred tem italijanski organi priznali status begunca zaradi nevarnosti političnega preganjanja v Turčiji.
6.
Sodišče mora torej odločiti, ali ima odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo sprejme ena država članica, na podlagi prava Unije zavezujoč učinek v okviru postopka izročitve, ki poteka v drugi državi članici, v smislu, da bi bil organ, pristojen za izvedbo tega postopka, prisiljen zavračati izročitev tako dolgo, kolikor je ta odločitev veljavna.
7.
V teh sklepnih predlogih bom predstavil razloge, zaradi katerih menim, da tudi če odločitev o priznanju statusa begunca, sprejeta v eni državi članici, v sedanjem stanju prava Unije nima zavezujočega učinka za organ, ki je v drugi državi članici pristojen za preučitev prošnje za izročitev, dejstvo ostaja, da mora postopek izročitve potekati ob spoštovanju pravice do azila, potrjene v členu 18 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, (
9
) ter, splošneje, načela nevračanja, ki je kot temeljna pravica zagotovljeno v istem členu Listine v povezavi s členom 33 Konvencije o statusu beguncev, (
10
) kakor je bila dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev (
11
) (v nadaljevanju: Ženevska konvencija), in v členu 19(2) Listine (
12
).
II. Pravni okvir
A.
Mednarodno pravo
1. Ženevska konvencija
8.
Člen 33(1) Ženevske konvencije določa:
„Nobena država pogodbenica na nikakršen način begunca ne bo izgnala ali prisilno vrnila na meje ozemlja, kjer bi bila njegovo življenje ali svoboda ogrožena zaradi njegove rase, vere, državljanstva, pripadnosti neki določeni družbeni skupini ali določenega političnega prepričanja.“
2. Evropska konvencija o izročitvi
9.
Odnosi med Zvezno republiko Nemčijo in Republiko Turčijo na področju izročitev so urejeni z Evropsko konvencijo o izročitvi. (
13
) Člen 3(1) in (2) te konvencije določa:
„1.   Izročitev se ne odobri, če zaprošena pogodbenica kaznivo dejanje, zaradi katerega se izročitev zahteva, šteje za politično kaznivo dejanje ali kot dejanje, povezano s političnim kaznivim dejanjem.
2.   Isto pravilo velja, če ima zaprošena pogodbenica utemeljen razlog, da meni, da je bila prošnja za izročitev za navadno kaznivo dejanje vložena z namenom preganjanja ali kaznovanja osebe zaradi njene rase, vere, narodnosti ali političnega prepričanja ali da je ta oseba zaradi tega lahko v slabšem položaju iz katerega koli od teh razlogov.“
B.
Pravo Unije
1. Direktiva 2011/95
10.
Člen 11 Direktive 2011/95 določa primere, v katerih državljan tretje države ali oseba brez državljanstva preneha biti begunec. Člen 12 te direktive se nanaša na primere izključitve iz statusa begunca.
11.
V skladu s členom 13 navedene direktive „[d]ržave članice priznajo status begunca državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki izpolnjuje pogoje za begunca v skladu s poglavjema II in III“.
12.
Člen 14 te direktive se nanaša na „[p]reklic, odvzem ali zavrnitev podaljšanja statusa begunca“.
13.
Člen 21 Direktive 2011/95, naslovljen „Zaščita pred vračanjem“, v odstavku 1 določa:
„Države članice spoštujejo načelo nevračanja skladno s svojimi mednarodnimi obveznostmi.“
2. Direktiva 2013/32
14.
Člen 9 Direktive 2013/32, naslovljen „Pravica ostati v državi članici do zaključka obravnave prošnje“, določa:
„1.   Prosilcem se dovoli ostati v državi članici izključno zaradi postopka, dokler organ za presojo ne izda odločbe v postopku na prvi stopnji iz poglavja III. Ta pravica ostati ne pomeni upravičenosti do dovoljenja za prebivanje.
2.   Države članice lahko naredijo izjemo le, kadar oseba poda naknadno prošnjo iz člena 41 ali kadar bodo predale ali izročile osebo drugi državi članici na podlagi evropskega naloga za prijetje […] ali na kakšni drugi podlagi ali tretji državi ali mednarodnim kazenskim sodiščem.
3.   Država članica lahko izroči prosilca tretji državi v skladu z odstavkom 2 le, če so pristojni organi prepričani, da odločba o izročitvi ne bo povzročila neposrednega ali posrednega vračanja, s katerim bi bile kršene mednarodne obveznosti in obveznosti Unije te države članice.“
C.
Nemško pravo
15.
Člen 6(2) Gesetz über internationale Rechtshilfe in Strafsachen (zakon o mednarodni pravni pomoči v kazenskih zadevah) z dne 23. decembra 1982 (
14
) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: IRG), določa:
„Izročitev ni dopustna, kadar obstajajo utemeljeni razlogi za stališče, da bi bila zahtevana oseba v primeru njene izročitve preganjana ali kaznovana zaradi svoje rase, vere, državljanstva, pripadnosti neki družbeni skupini ali političnega prepričanja oziroma da bi bila iz katerega koli od teh razlogov v slabšem položaju.“
16.
Člen 6 Asylgesetz (zakon o azilu) z dne 26. junija 1992 (
15
) v različici, objavljeni 2. septembra 2008, (
16
) ki je bil nazadnje spremenjen z zakonom z dne 9. julija 2021, (
17
) določa:
„Odločitev o prošnji za azil je zavezujoča v vseh zadevah, v katerih je priznanje pravice do azila ali priznanje mednarodne zaščite v smislu člena 1(1), točka 2, pravno pomembno. To ne velja za postopek izročitve in postopek na podlagi člena 58a Aufenthaltsgesetz [(zakon o prebivanju) (
18
)].“
III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
17.
Oseba A je turški državljan kurdskega porekla. Turčijo je zapustila leta 2010.
18.
Italijanski organi so z dokončno odločbo z dne 19. maja 2010 osebi A priznali status begunca, ker je obstajala nevarnost, da jo bodo turški organi politično preganjali zaradi podpore Kurdski delavski stranki (PKK). Ta status velja do 25. junija 2030.
19.
Oseba A od julija 2019 prebiva v Nemčiji.
20.
Na podlagi naloga za prijetje, ki ga je 3. junija 2020 izdalo turško sodišče, je bil za osebo A pri Mednarodni organizaciji kriminalistične policije (Interpol) razpisan ukrep za njeno prijetje za izročitev zaradi kazenskega pregona zaradi uboja. Očita se ji, da je 9. septembra 2009 v Bingölu (Turčija) po besednem sporu z očetom in bratom ustrelila s puško in pri tem zadela mater. Ta naj bi zaradi poškodb umrla v bolnišnici.
21.
Oseba A je bila v Nemčiji prijeta 18. novembra 2020, od 23. novembra 2020 ji je bil odrejen pripor zaradi izročitve, ki je trajal do 14. aprila 2022.
22.
Oberlandesgericht Hamm (višje deželno sodišče v Hammu, Nemčija), ki je predložitveno sodišče v tej zadevi, je s sklepom z dne 2. novembra 2021 razglasilo izročitev osebe A Turčiji za dopustno. Po presoji tega sodišča ni ovir za izročitev v smislu člena 6(2) IRG in člena 3(1) in (2) Evropske konvencije o izročitvi. Nazadnje, navedeno sodišče glede na trditve, ki jih je navedla oseba A, in dokumente, ki jih je predložila, ter elemente, ki so mu bili zagotovljeni glede azilnega postopka v Italiji, meni, da ni utemeljenih razlogov za stališče, da je bila prošnja za izročitev zaradi nepolitičnega kaznivega dejanja vložena zaradi preganjanja ali kaznovanja osebe A zaradi političnega prepričanja ali da bi bila ta oseba v primeru izročitve v slabšem položaju iz takih razlogov.
23.
Odločitev o priznanju statusa begunca, ki so jo sprejeli italijanski organi, naj ne bi nasprotovala izročitvi osebe A Turčiji. Šlo naj bi namreč za dva ločena postopka, ki bi lahko privedla do različnih odločitev. Ob tem naj bi odločitev o priznanju statusa begunca, čeprav v skladu z nemškim pravom nima zavezujočega učinka za postopek izročitve, lahko bila indic za samostojno preučitev pogojev iz člena 6(2) IRG in člena 3(1) in (2) Evropske konvencije o izročitvi.
24.
Predložitveno sodišče je tako sámo presodilo nevarnost političnega preganjanja osebe A glede na položaj v Turčiji. Na podlagi elementov, ki jih je imelo na voljo, je zagotovilo turških organov, da bo v primeru izročitve osebe A Turčiji v postopku proti tej osebi zagotovljena njena pravica do poštenega sojenja, štelo za zanesljivo. Poleg tega navedeno sodišče meni, da v primeru izročitve osebe A Turčiji ne bi bilo resne in konkretne nevarnosti, da bo tam politično preganjana, tako da tudi načelo nevračanja, ki izhaja iz člena 33 Ženevske konvencije, ne nasprotuje tej izročitvi.
25.
Ta sklep je Bundesverfassungsgericht (zvezno ustavno sodišče, Nemčija) razveljavilo, potem ko je oseba A vložila ustavno pritožbo. Kot je v bistvu razvidno iz sklepa tega sodišča z dne 30. marca 2022, naj Oberlandesgericht Hamm (višje deželno sodišče v Hammu) Sodišču ne bi v predhodno odločanje predložilo vprašanja, ki je upoštevno za rešitev spora o glavni stvari in novo, to je, ali je na podlagi prava Unije to, da so italijanski organi osebi A priznali status begunca, zavezujoče za postopek izročitve, ki poteka v Nemčiji, in torej nujno nasprotuje izročitvi te osebe Turčiji. (
19
)
26.
Potem ko je bila zadeva vrnjena v razsojanje Oberlandesgericht Hamm (višje deželno sodišče v Hammu), mora to znova odločiti o prošnji za izročitev. To sodišče poudarja, da glede vprašanja, omenjenega v prejšnji točki teh sklepnih predlogov, o katerem Sodišče ni odločilo, v pravni teoriji ni enotnega stališča.
27.
Tako naj bi bil en del pravne teorije naklonjen temu, da ima odločitev o priznanju statusa begunca zavezujoč učinek v okviru postopka izročitve. Iz člena 9(2)in (3) Direktive 2013/32, ki določa možnost izročitve prosilca za mednarodno zaščito tretji državi pod pogojem, da so pristojni organi prepričani, da odločba o izročitvi ne bo povzročila neposrednega ali posrednega vračanja, naj bi sklepal, da od trenutka, ko obstaja odločitev države članice o priznanju statusa begunca, pravo Unije ne dovoljuje več izročitve osebe s tem statusom. Člen 6, drugi stavek, zakona o azilu (IRG) naj bi se torej moral razlagati skladno s pravom Unije. Poleg tega ta del pravne teorije trdi, da direktivi 2011/95 in 2013/32 določata posebna pravila za prenehanje statusa begunca, izključitev iz tega statusa ali preklic tega statusa. (
20
) Če odločitev o priznanju statusa begunca ne bi imela zavezujočega učinka v okviru postopka izročitve in bi bilo torej mogoče ugoditi prošnji za izročitev begunca, ki so mu ta status priznali organi druge države članice, naj bi bila ta pravila obidena.
28.
Po mnenju drugega dela pravne teorije pa je, nasprotno, zakonodajalec Unije menil, da sta azilni postopek in postopek izročitve neodvisna drug od drugega, kar pomeni, da odločitev o priznanju statusa begunca ne more imeti zavezujočega učinka v okviru postopka izročitve. Med odločitvijo o priznanju statusa begunca in začetkom postopka izročitve bi namreč lahko preteklo veliko časa, tako da bi se položaj lahko bistveno spremenil. Ta postopek bi lahko bil prva priložnost za preučitev razlogov za izključitev iz statusa begunca, ki bi lahko utemeljevali preklic tega statusa. Če bi se odločitvi o priznanju statusa begunca priznal zavezujoči učinek v okviru postopka izročitve, bi bilo treba predhodno začeti postopek za preklic tega statusa, kar naj v Direktivi 2011/95 ne bi bilo zahtevano. Vseeno naj bi bilo treba zagotoviti spoštovanje načela nevračanja v skladu s členom 21(1) Direktive 2011/95.
29.
Predložitveno sodišče se strinja z zadnjenavedeno razlago in poleg tega vztraja pri presojah, ki jih je opravilo že v sklepu z dne 2. novembra 2021.
30.
Poudarja, da sta azilni postopek in postopek izročitve neodvisna drug od drugega. Direktivi 2011/95 in 2013/32 naj ne bi vsebovali nobene izrecne določbe, v skladu s katero bi imela odločitev o priznanju statusa begunca zavezujoč učinek v okviru postopka izročitve.
31.
Priznanje takega učinka naj bi poleg tega pomenilo, da če bi se v postopku izročitve odkrili novi elementi, ki bi utemeljevali drugačno presojo nevarnosti, da bo zahtevani posameznik politično preganjan, bi bilo treba počakati, da organ države članice, v kateri je bil status begunca priznan, po potrebi ta status prekliče. S tem bi se postopek izročitve podaljšal, kar ne bi bilo združljivo z načelom hitrosti, ki se uporablja zlasti, kadar je zadevni osebi odrejen pripor zaradi izročitve.
32.
Poleg tega predložitveno sodišče poudarja, da je skladno z legitimnim ciljem preprečitve nekaznovanosti, ki ga je priznalo Sodišče, (
21
) meniti, da je kljub priznanju statusa begunca v eni državi članici izročitev zahtevane osebe tretji državi njenega izvora mogoča, ker ta izročitev ni v nasprotju ne z mednarodnim pravom ne s pravom Unije, zlasti členom 18 in členom 19(2) Listine. V zvezi s tem, čeprav nemško pravo teoretično omogoča, da se proti zahtevanemu posamezniku začne kazenski pregon, če izročitev ni opravljena, naj takega pregona v praksi ne bi bilo mogoče izvesti zaradi neobstoja razpoložljivih dokazov o dejanjih, ki so se zgodila v Turčiji, zaradi česar zahtevana oseba lahko ne bi bila kaznovana.
33.
V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Hamm (višje deželno sodišče v Hammu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 9(2) in (3) Direktive [2013/32] v povezavi s členom 21(1) Direktive [2011/95] razlagati tako, da je dokončno priznanje statusa begunca osebi v smislu Ženevske konvencije […], ki je bilo izvedeno v drugi državi članici […], na podlagi obveznosti razlage nacionalnega prava v skladu z direktivami, ki jo nalaga pravo Unije (člen 288, tretji odstavek, PDEU in člen 4(3) [PEU]), tako zavezujoče za postopek izročitve v državi članici, na katero je naslovljena prošnja za izročitev take osebe, da je izročitev te osebe tretji državi ali državi izvora zaradi tega nujno izključena, dokler se priznanje statusa begunca ne razveljavi ali ne poteče njegova veljavnost?“
34.
Pisna stališča so predložile oseba A, nemška in italijanska vlada ter Evropska komisija.
35.
Obravnava 12. junija 2023 je bila opravljena v navzočnosti osebe A, nemške in italijanske vlade ter Komisije.
IV. Analiza
36.
Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče poziva, naj natančneje pojasni povezavo med pravili prava Unije na področju mednarodne zaščite in pristojnostjo držav članic na področju izročitev. Natančneje, opredeliti je treba učinek, ki ga ima odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo je v zvezi z osebo sprejela ena država članica, na postopek izročitve, ki v zvezi z isto osebo poteka v drugi državi članici, če je prošnjo za izročitev podala tretja država, iz katere je navedena oseba pobegnila. Ali gre za zavezujoč učinek za organ države članice, ki odloča o prošnji za izročitev, tako da taka odločitev zavezuje ta organ pri njegovi presoji, ali pa je ta odločitev samo element, ki ga mora navedeni organ upoštevati? Ali ugoditev prošnji za izročitev pomeni, da se status begunca predhodno prekliče? To sodišče se v zvezi s tem sklicuje na člen 9(2) in (3) Direktive 2013/32 in člen 21(1) Direktive 2011/95, katerima se mi zdi primerno dodati člen 78(2) PDEU ter člen 18 in člen 19(2) Listine.
37.
Uvodoma moram opozoriti, da čeprav ob neobstoju mednarodne konvencije s tega področja med Unijo in zadevno tretjo državo, v tem primeru Turčijo, pravila na področju izročitve spadajo v pristojnost držav članic, morajo te iste države članice to pristojnost izvrševati ob spoštovanju prava Unije. (
22
)
38.
Poleg tega, ker je oseba A v Italiji pridobila status begunca v skladu s pravili sekundarne zakonodaje Unije na področju mednarodne zaščite in je nato uresničevala svojo pravico do gibanja in prebivanja v državi članici, ki ni tista, ki ji je priznala status begunca, (
23
) položaj iz spora o glavni stvari spada na področje prava Unije. Iz tega sledi, da se pri preučitvi prošnje za izročitev, obravnavane v postopku v glavni stvari, uporabljajo določbe Listine, zlasti njen člen 18 in člen 19(2).
39.
Kot je razvidno iz člena 6 zakona o azilu, italijanska odločba, s katero je bil osebi A priznan status begunca, nima zavezujočega učinka v okviru postopka izročitve, ki poteka v Nemčiji, in torej ne sme samodejno privesti do zavrnitve izročitve. Enako bi poleg tega veljalo, če bi šlo za odločitev o priznanju statusa begunca, ki bi jo sprejel nemški organ.
40.
Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče poziva, naj mu pove, ali mora biti drugače na podlagi prava Unije. Drugače povedano, ali je treba šteti, da pravo Unije državi članici nalaga, da zavrne izročitev osebe, dokler ima ta status begunca, ki ji ga je priznala druga država članica?
41.
Stranki in druge zainteresirane stranke v tem postopku se strinjajo, da mora obstoj odločitve o priznanju statusa begunca v eni državi članici imeti pomembno vlogo v okviru postopka izročitve, ki poteka v drugi državi članici. Ne strinjajo se le glede točnega obsega učinkov, ki jih je treba priznati taki odločitvi.
42.
Za odgovor na vprašanje, ali ima odločitev o priznanju statusa begunca, sprejeta v eni državi članici, zavezujoč učinek v okviru postopka izročitve, ki poteka v drugi državi članici, je treba natančneje pojasniti obveznosti, ki jih ima zadnjenavedena država članica v položaju, ki spada na področje prava Unije.
43.
Kot sem navedel zgoraj, se člen 18 in člen 19(2) Listine uporabljata v okviru preučitve prošnje za izročitev, ki je predmet spora o glavni stvari. Zaprošena država članica mora tako preveriti, da izročitev ne bo posegla v temeljne pravice zahtevane osebe, zlasti v tiste iz teh določb.
44.
V skladu s členom 18 Listine je „[o]b upoštevanju pravil Ženevske konvencije […] in v skladu s [Pogodbama] priznana pravica do azila“. Poleg tega se v skladu s členom 19(2) Listine „[n]ihče […] ne sme odstraniti, izgnati ali izročiti državi, v kateri obstaja zanj resna nevarnost, da bo podvržen smrtni kazni, mučenju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju“.
45.
Pravica do azila je zagotovljena na podlagi načela nevračanja, potrjenega v členu 33(1) Ženevske konvencije. V pravu Unije je to načelo kot temeljna pravica zagotovljeno v členu 18 Listine v povezavi s členom 33 te konvencije ter členu 19(2) Listine. (
24
) Spoštovanje navedenega načela se na podlagi člena 21(1) Direktive 2011/95 zahteva tudi od držav članic. Kot je navedel UNHCR, „[n]ačelo nevračanja, ki prepoveduje prisilno vrnitev beguncev v kraj, kjer jim grozi nevarnost, da bodo preganjani, je temeljni kamen ureditve mednarodne zaščite beguncev“. (
25
)
46.
Sodišče je od sodbe z dne 6. septembra 2016, Petruhhin, (
26
) stalno razsojalo, da če namerava zaprošena država članica na prošnjo tretje države izročiti osebo, za katero se uporablja pravo Unije, mora ta država članica preveriti, ali z izročitvijo ne bodo kršene pravice, ki so zagotovljene z Listino, zlasti z njenim členom 19(2). (
27
) Države članice namreč tujca ne morejo odstraniti, izgnati ali ga izročiti, kadar obstajajo resni in utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi se, če bi se vrnil v izvorno državo, soočil z utemeljenim tveganjem, da bo podvržen ravnanjem, ki so prepovedana s členom 4 in s členom 19(2) Listine, s katerima je absolutno prepovedano mučenje ter nečloveško ali ponižujoče kaznovanje in ravnanje, ne glede na vedenje zadevne osebe, ter odstranitev v državo, v kateri obstaja resna nevarnost, da bo ta oseba podvržena takim ravnanjem. (
28
) Pravo Unije v zvezi s tem določa mednarodno zaščito beguncev, ki je širša od tiste, zagotovljene z Ženevsko konvencijo, ki dopušča, da je v primerih iz njenega člena 33(2) begunec vrnjen v državo, kjer bi bila njegovo življenje ali svoboda ogrožena. (
29
)
47.
Zaprošena država članica mora tudi zagotoviti dejansko uresničevanje pravice, potrjene v členu 18 Listine. (
30
) Dokler se zahtevana oseba lahko sklicuje na stanje begunca, ki ga je treba po presoji Sodišča razlikovati od statusa begunca, (
31
) ta člen nasprotuje izročitvi te osebe državi, v kateri bi lahko bila preganjana.
48.
Načelo nevračanja tako nasprotuje temu, da država članica državljana tretje države, ki je v drugi državi članici pridobil status begunca, izroči državi, v kateri obstajajo resni in utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi bil v primeru izročitve ta državljan izpostavljen resnični nevarnosti ravnanja, ki je v nasprotju s členom 18 ali členom 19(2) Listine. (
32
)
49.
Ali zaprošeno državo članico v okviru preučitve, s katero ugotavlja, ali je načelo nevračanja spoštovano, zavezuje odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela druga država članica, tako da bi morala obvezno zavrniti izročitev zadevne osebe, dokler ima ta oseba ta status?
50.
Mislim, da ne, in to iz dveh glavnih razlogov.
51.
Na prvem mestu, ker pravo Unije v sedanjem stanju svojega razvoja ne določa, da države članice vzajemno priznavajo odločitve o priznanju statusa begunca, se mi zdi izključeno, da ima lahko tovrstna odločitev, ki jo sprejme ena država članica, zavezujoč učinek v okviru postopka izročitve, ki poteka v drugi državi članici (razdelek A).
52.
Na drugem mestu, postopek izročitve in postopek preklica statusa begunca sta ločena postopka, tako da izročitev ne more biti odvisna od predhodnega preklica statusa begunca zahtevane osebe, temveč je odvisna od samostojne in posodobljene presoje spoštovanja načela nevračanja od organa, pristojnega za izročitev (razdelek B).
53.
Vendar je odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela ena država članica, posebej resen element, ki mora biti upoštevan v okviru postopka izročitve, ki poteka v drugi državi članici (razdelek C). Menim tudi, da je treba ta postopek izvajati ob spoštovanju načela lojalnega sodelovanja, navedenega v členu 4(3) PEU, da se zagotovi skladnost odločitev, ki jih sprejmejo države članice na območju svobode, varnosti in pravice (v nadaljevanju: OSVP), kar predpostavlja, da organi, pristojni za izročitve in azil, izmenjavajo informacije (razdelek D).
A.
Neobstoj načela vzajemnega priznavanja odločitev o priznanju statusa begunca med državami članicami
54.
Vprašanje, ali ima odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo sprejme ena država članica, zavezujoč učinek v okviru postopka izročitve, ki poteka v drugi državi članici, je tesno povezano z vprašanjem obstoja načela vzajemnega priznavanja odločitev o priznanju statusa begunca med državami članicami.
55.
Sodišče bo moralo zunaj okvira te zadeve odločiti o tem vprašanju v treh drugih zadevah, v katerih postopek še vedno poteka. (
33
) Čeprav se obravnavana zadeva v primerjavi z ostalimi tremi zadevami umešča v drugačen okvir, to je na področje izročitev, se v vseh štirih postavlja vprašanje na podlagi načela vzajemnega priznavanja, ali ima v državi članici morda zavezujoč učinek odločitev o priznanju statusa begunca, sprejeta v drugi državi članici. Sodišče je torej v tej zadevah pozvano, naj natančneje opredeli manevrski prostor, ki ga ima ali organ, pristojen za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito, ali organ, pristojen za preučitev prošnje za izročitev, če obstaja odločitev o priznanju statusa begunca, ki je bila pred tem sprejeta v drugi državi članici.
56.
Stranki in druge zainteresirane stranke v postopku so na obravnavi Sodišče pozvale, naj se opredeli do te občutljive problematike.
57.
Tako kot nemška vlada in Komisija menim, da pravo Unije v sedanjem stanju svojega razvoja ne določa načela vzajemnega priznavanja odločitev o priznanju statusa begunca med državami članicami. (
34
)
58.
Drži, kot je v bistvu trdila italijanska vlada, ki je naklonjena vzajemnemu priznavanju takih odločitev, da bi se lahko štelo, da bistvo skupnega evropskega azilnega sistema govori v prid takemu priznavanju, kar bi pomenilo, da bi odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo sprejme ena država članica, morala veljati za organe drugih držav članic.
59.
Člen 78(2)(a) PDEU namreč določa sprejetje ukrepov za skupni evropski azilni sistem, ki zajema enoten status azila za državljane tretjih držav, ki velja v celotni Uniji. Kot je potrjeno v uvodni izjavi 3 Direktive 2011/95, ta sistem, katerega dela sta tako ta direktiva kot Direktiva 2013/32, temelji na popolni in vključujoči uporabi Ženevske konvencije in zagotovilu, da nihče ni poslan nazaj na območje, kjer bi ga lahko ponovno preganjali. (
35
)
60.
Poleg tega skupni evropski azilni sistem temelji na načelu medsebojnega zaupanja, (
36
) ki je sámo temelj in pogoj načela vzajemnega priznavanja. Po presoji Sodišča načelo medsebojnega zaupanja od vsake države članice zahteva, da – razen v izjemnih okoliščinah – šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice, ki jih to pravo priznava. (
37
)
61.
Zato je treba v okviru skupnega evropskega azilnega sistema domnevati, da je obravnavanje prosilcev za mednarodno zaščito v vsaki državi članici v skladu z zahtevami Listine, Ženevske konvencije in Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. (
38
) To med drugim velja pri uporabi člena 33(2)(a) Direktive 2013/32, (
39
) ki v okviru skupnega azilnega postopka, določenega s to direktivo, pomeni izraz načela medsebojnega zaupanja. (
40
)
62.
Poleg tega v skladu s pravili, določenimi v Uredbi (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, (
41
) o taki prošnji odloči samo ena država članica. Skupni evropski azilni sistem poleg tega določa, da se v veliki meri uporabljajo ista pravila za obravnavanje prošenj ne glede na državo članico, ki je za to odgovorna. (
42
) Poudariti je treba tudi, da je glavni cilj Direktive 2011/95, kot je razviden iz člena 1 in uvodne izjave 12 te direktive, zagotoviti, da vse države članice uporabljajo skupna merila za ugotavljanje, katere osebe resnično potrebujejo mednarodno zaščito, in tem osebam zagotoviti minimalno raven ugodnosti v vseh državah članicah. (
43
)
63.
Ta uporaba skupnih pravil in meril bi lahko kot naravno posledico zahtevala obstoj načela vzajemnega priznavanja odločitev o priznanju statusa begunca med državami članicami, kar bi pomenilo, da bi take odločitve morale veljati za organe vseh teh držav. To bi torej pristojnemu organu za presojo lahko preprečilo, da odstopa od ugotovitve, do katere je prišel organ, ki je pred tem osebi priznal status begunca v drugi državi članici. Poleg tega bi to lahko organu, ki odloča o prošnji za izročitev, preprečilo, da ugodi taki prošnji, saj je temeljna ideja, da bi ta organ s privolitvijo v izročitev osebe, ki ji je bil status begunca priznan v drugi državi članici, tej osebi de facto odvzel ta status.
64.
Ugotoviti je pa treba, da zakonodajalec Unije z določitvijo načela vzajemnega priznavanja odločitev o priznanju statusa begunca med državami članicami in natančnejšo določitvijo pravil za izvajanje tega načela še ni v celoti konkretiziral cilja, za katerega si prizadeva člen 78(2)(a) PDEU, to je enoten status azila za državljane tretjih držav, ki velja v celotni Uniji. Primarno pravo Unije tako določa postopno vzpostavljanje skupnega evropskega azilnega sistema, ki mora potekati po fazah, da bi se na koncu dosegel enoten status azila, veljaven v celotni Uniji. (
44
) Kot sta trdili nemška vlada in Komisija, je oblikovanje skupnega evropskega azilnega sistema postopno in samo zakonodajalec Unije lahko po potrebi odloči, da se odločitvam o priznanju statusa begunca dodeli čezmejni zavezujoč učinek.
65.
Pri tem je treba poudariti, da čeprav je medsebojno zaupanje potreben temelj za vzajemno priznavanje odločitev, ki jih sprejmejo pristojni organi držav članic v okviru OSVP, to zaupanje vseeno ni dovolj, če ga ne spremlja izrecna določitev v primarnem pravu ali izrecna volja zakonodajalca Unije, da se državam članicam naloži obveznost takega priznavanja. V zvezi s tem v direktivah 2011/95 in 2013/32 ne najdem nobene izrecne omembe načela vzajemnega priznavanja odločitev o priznanju mednarodne zaščite med državami članicami. Ugotavljam tudi, da kadar želi ta zakonodajalec tako načelo določiti na področju, ki spada v okvir OSVP, to stori izrecno. (
45
)
66.
Poleg tega ugotavljam, da Evropsko sodišče za človekove pravice upošteva tudi nesamodejno naravo vzajemnega priznavanja odločb o azilu. (
46
)
67.
Po mojem mnenju iz zgornjih elementov izhaja, da organa države članice za presojo, ki odloča o prošnji za mednarodno zaščito in se odloči, da ne bo uporabil možnosti, ki mu je ponujena v členu 33(2)(a) Direktive 2013/32, da tako prošnjo šteje za nedopustno, če je bila mednarodna zaščita priznana v drugi državi članici, (
47
) ne zavezuje odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela druga država članica. Ta organ mora torej preučiti vsebinsko utemeljenost te prošnje v skladu z določbami direktiv 2011/95 in 2013/32 ter preveriti, ali prosilec izpolnjuje materialne pogoje za priznanje te zaščite, tako da opravi samostojno presojo, katere rezultat ne more biti vnaprej določen z odločitvijo o priznanju statusa begunca, ki jo je pred tem sprejela druga država članica. Nobena določba Direktive 2011/95 ali Direktive 2013/32 namreč državam članicam ne nalaga obveznosti, da osebi priznajo status begunca le zato, ker je druga država članica tej osebi že priznala ta status.
68.
Ista ugotovitev po mojem mnenju velja, kadar se država članica na podlagi sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 19. marca 2019, Ibrahim in drugi, (
48
) ne more sklicevati na možnost iz člena 33(2)(a) Direktive 2013/32, da prošnjo za mednarodno zaščito razglasi za nedopustno. (
49
) V zvezi s tem poudarjam, da niti ta direktiva niti Direktiva 2011/95 ne določata odstopanja od obveznosti države članice, da obravnava prošnjo za mednarodno zaščito, ker je druga država članica osebi priznala status begunca, kadar te prošnje ni mogoče šteti za nedopustno.
69.
Ta rešitev je v skladu s pravilom, da se status begunca ali subsidiarna zaščita priznata po koncu posamične, celovite in posodobljene preučitve potrebe po mednarodni zaščiti. Iz člena 4(1), drugi stavek, Direktive 2011/95 in člena 10(2) in (3) Direktive 2013/32 namreč izhaja, da država članica v sodelovanju s prosilcem prošnjo ustrezno obravnava posamično ter na objektiven in nepristranski način na podlagi natančnih in najnovejših informacij. Če se po tej obravnavi izkaže, da prosilec izpolnjuje minimalne standarde, določene s pravom Unije, da bi bil upravičen do statusa begunca ali subsidiarne zaščite, ker izpolnjuje pogoje, določene v poglavjih II in III oziroma v poglavjih II in V Direktive 2011/95, morajo države članice – ob upoštevanju členov 13 in 18 te direktive in razen v primeru razlogov za izključitev, določenih v tej direktivi – priznati mednarodno zaščito, za katero je bilo zaprošeno. Pri tem nimajo diskrecijske pravice. (
50
) Poleg tega je v skladu s tem, kar je navedeno v uvodni izjavi 12 Direktive 2011/95, status begunca namenjen osebam, ki „resnično potrebujejo mednarodno zaščito“.
70.
Iz navedenega izhaja, da organi države članice, v kateri je vložena prošnja za mednarodno zaščito, niso dolžni prosilcu priznati status begunca, ne da bi preučili vsebinsko utemeljenost te prošnje, da bi preverili, ali so materialni pogoji za priznanje mednarodne zaščite, določeni v Direktivi 2011/95, izpolnjeni.
71.
To razlago potrjuje cilj omejevanja sekundarnega gibanja, (
51
) ki bi se lahko spodbujalo, če bi upravičenci do mednarodne zaščite v eni državi članici lahko računali na to, da ima odločba, s katero se jim priznava ta zaščita, zavezujoč učinek tudi za organe drugih držav članic.
72.
Dodati moram, da se možnost iz člena 3 Direktive 2011/95, da države članice obravnavajo prošnje za mednarodno zaščito in priznajo status begunca pod ugodnejšimi pogoji, kot so določeni v tej direktivi, lahko zdi nezdružljiva z obstojem vzajemnega priznavanja odločitev o priznanju tega statusa. (
52
) Kot je na obravnavi poudarila nemška vlada, če se dopusti, da morajo pozitivno odločbo o azilu priznati tudi druge države članice, bi tista, ki je to odločbo sprejela, tem državam članicam lahko vsilila svoje ugodnejše določbe.
73.
Iz vsega navedenega torej sklepam, da pravo Unije v sedanjem stanju svojega razvoja ne določa vzajemnega priznavanja odločitev o priznanju statusa begunca med državami članicami. Iz tega sledi, da taka odločitev, ki jo sprejme ena država članica, ne more imeti zavezujočega učinka za organe druge države članice, ki so pristojni za presojo.
74.
Menim pa, da če organa države članice, ki je pristojen za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito v zvezi z osebo, ki je že pridobila status begunca v drugi državi članici, ne zavezuje ocena, ki jo je upoštevala zadnjenavedena država, ker odločitev o priznanju tega statusa nima zavezujočega učinka, v skladu s pravom Unije ne more veljati drugače za organ, ki je pristojen za obravnavanje prošnje za izročitev. V sedanjem stanju prava Unije torej ne obstaja niti avtomatizem, ki bi državi članici prepovedoval, da državljana tretje države izroči njegovi državi izvora, zgolj zato, ker je bil temu državljanu priznan status begunca v drugi državi članici.
75.
Kar še posebej zadeva vprašanje, ali ima odločitev o priznanju statusa begunca, sprejeta v eni državi članici, zavezujoč učinek v okviru postopka izročitve, ki poteka v drugi državi članici, določbe sekundarne zakonodaje Unije, ki jih je predložitveno sodišče omenilo v vprašanju za predhodno odločanje, po mojem mnenju ne omogočajo, da bi se sprejelo drugačno stališče. Nobena od teh določb namreč niti ne potrjuje niti ne izključuje izrecno takega učinka.
76.
To sodišče se tako sklicuje na člen 9 Direktive 2013/32, katerega odstavek 1 prosilcu za mednarodno zaščito podeljuje pravico, da med postopkom obravnavanja njegove prošnje ostane v državi članici. Člen 9(2) te direktive državam članicam dovoljuje, da naredijo izjemo od te pravice v primerih, ki so navedeni v tej določbi, med drugim v primeru izročitve prosilca tretji državi. Taka izročitev je tako v skladu s členom 9(3) navedene direktive odvisna od pogoja, da se organi zadevne države članice prepričajo, da odločba o izročitvi ne bo povzročila neposrednega ali posrednega vračanja, s katerim bi bile kršene mednarodne obveznosti in obveznosti Unije te države članice.
77.
Poudarjam, da se te določbe nanašajo le na primer izročitve med postopkom obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito, ne da bi urejale primer izročitve po priznanju te zaščite v državi članici. Po mojem mnenju torej iz tega ni mogoče sklepati, da obstaja ali da ne obstaja zavezujoč učinek odločitve o priznanju statusa begunca v okviru postopka izročitve. Člen 9(2) in (3) Direktive 2013/32 določa izjemo od pravice ostati v državi članici med obravnavanjem prošnje za mednarodno zaščito pod pogojem, da se spoštuje načelo nevračanja. Tega ni mogoče razlagati, kot da izročitev ni mogoča, potem ko je bila priznana mednarodna zaščita. Drugače povedano, kot pravilno trdi nemška vlada, iz izrecne možnosti, da se izročitev opravi med azilnim postopkom, ki poteka, ni mogoče sklepati, da bi bilo izključeno, da se ta izročitev opravi po sprejetju odločitve o priznanju mednarodne zaščite. Poleg tega dejstvo, da zakonodajalec Unije tega vprašanja ni obravnaval ob prenovitvi Direktive Sveta 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah, (
53
) ki je bila izvedena z Direktivo 2013/32, kaže, da v zvezi z izročitvijo ni nameraval urejati obdobja po zaključku azilnega postopka.
78.
Iz povezane razlage odstavkov 2 in 3 člena 9 te direktive je treba sklepati, da izročitev osebe, ki zaprosi za mednarodno zaščito, njeni državi izvora ni mogoča brez predhodnega postopka preučitve vsebinske utemeljenosti. (
54
) Edini koristen element v okviru tega postopka, ki ga je mogoče izpeljati iz teh določb, ki v tem primeru zgolj določajo obveznost, o kateri je mogoče sklepati že iz člena 18 in člena 19(2) Listine, je zato to, da je izročitev odvisna predvsem od spoštovanja načela nevračanja.
79.
To načelo je sicer določeno tudi v členu 21(1) Direktive 2011/95, ki ga je predložitveno sodišče prav tako omenilo v vprašanju za predhodno odločanje. Vendar tudi iz te določbe ne izhaja izrecno, da bi odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo sprejme ena država članica, imela zavezujoč učinek v okviru postopka izročitve, ki poteka v drugi državi članici.
80.
Poleg tega je treba ugotoviti, da direktivi 2011/95 in 2013/32 ne vsebujeta mehanizma ponovnega sprejema v državi članici, ki je priznala mednarodno zaščito, kot je določen v členu 12(3a) in (3b) Direktive 2003/109, kadar se za državljana tretje države, ki je rezident za daljši čas v državi članici, ki ni tista, ki mu je priznala to zaščito, sprejme ukrep za prostovoljno vrnitev ali odstranitev. Te določbe, katerih cilj je v skladu z uvodno izjavo 10 te direktive upravičenca do mednarodne zaščite, ki je pridobil status rezidenta za daljši čas v državi članici, zaščititi pred vračanjem, kadar se za to osebo sprejme ukrep za prostovoljno vrnitev ali odstranitev iz razloga, določenega v navedeni direktivi, ne urejajo posebnega položaja, ki ga pomeni prošnja za izročitev. Zato se nanje ni mogoče sklicevati pri zatrjevanju, da bi priznanje statusa begunca državljanu tretje države od ene države članice načeloma moralo nasprotovati temu, da druga država članica ugodi prošnji za izročitev tega državljana tej tretji državi, dokler ima zahtevana oseba ta status.
81.
Neobstoj zavezujoče narave odločitve o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela ena država članica, v okviru postopka izročitve, ki poteka v drugi državi članici, je potrjen z ugotovitvijo, da sta ta postopek in postopek preklica statusa begunca ločena postopka, tako da izročitev ne more biti odvisna od predhodnega preklica statusa begunca zahtevane osebe.
B.
Postopek izročitve in postopek preklica statusa begunca sta ločena postopka: izročitev torej ni odvisna od predhodnega preklica statusa begunca
82.
Italijanska vlada v bistvu trdi, da to, da bi država članica izročila osebo, ki je pridobila status begunca v drugi državi članici, pomeni dejanski preklic tega statusa in izogibanje pravilom, ki so v zvezi s tem določena v Direktivi 2011/95. Taka izročitev naj bi bila torej odvisna od predhodnega preklica navedenega statusa.
83.
Členi 11, 12 in 14 Direktive 2011/95 določajo pravila o prenehanju statusa begunca, izključitvi iz tega statusa ter preklicu, odvzemu ali zavrnitvi podaljšanja statusa begunca od države članice, ki je ta status priznala. V skladu s tezo, ki jo zagovarja ta vlada, bi se lahko štelo, da izročitev begunca dejansko pomeni prenehanje zaščite, povezane s tem statusom. Če bi pristojni organ države članice lahko dovolil izročitev begunca, ki mu je bil tak status priznan v drugi državi članici, ker v tretji državi izvora ne tvega ali ne tvega več preganjanja, bi dejansko nadomestil pristojne organe te druge države članice.
84.
Iz tega sledi, da organ, ki odloča o prošnji za izročitev, ne bi mogel ugoditi tej prošnji, preden bi od pristojnega organa države članice, ki je priznala mednarodno zaščito, dosegel, da to zaščito prekliče.
85.
Nemška vlada in Komisija sta pred Sodiščem po mojem mnenju pravilno poudarili razlikovanje med stanjem begunca in statusom begunca. Zlasti sta vztrajali pri tem, da izguba statusa begunca ne pomeni nujno prenehanje stanja begunca.
86.
V zvezi s tem je treba navesti, da je priznanje statusa begunca na podlagi Direktive 2011/95, kot izhaja iz uvodne izjave 21 te direktive, ugotovitvene narave in ni konstitutivno za obstoj stanja begunca. (
55
) Tako ima po sistemu, uvedenem z Direktivo 2011/95, državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ki izpolnjuje materialne pogoje iz poglavja III te direktive, že zaradi tega stanje begunca v smislu člena 2(d) navedene direktive in člena 1(A) Ženevske konvencije. (
56
) Stanje „begunca“ v smislu teh določb torej ni odvisno od formalnega priznanja tega stanja s priznanjem „statusa begunca“ v smislu člena 2(e) Direktive 2011/95 v povezavi s členom 13 te direktive. (
57
)
87.
Posledica tega razlikovanja med statusom in stanjem begunca je, da okoliščina, da gre pri zadevni osebi za enega od primerov iz člena 14(4) in (5) Direktive 2011/95, v katerih lahko države članice prekličejo ali zavrnejo priznanje statusa begunca, še ne pomeni, da ta preneha izpolnjevati materialne pogoje, od katerih je odvisno, ali gre za begunca, v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem v izvorni državi. (
58
) Zato preklic ali zavrnitev priznanja statusa begunca ne povzroči, da zadevni državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ki izpolnjuje materialne pogoje iz člena 2(d) te direktive v povezavi z določbami poglavja III te direktive, preneha biti begunec v smislu člena 1(A) Ženevske konvencije in da je torej izključena iz mednarodne zaščite, ki ji jo je treba priznati na podlagi člena 18 Listine ob upoštevanju navedene konvencije. (
59
)
88.
Dobro je treba razlikovati tudi med postopkom, v katerem lahko država članica prekliče status begunca, in postopkom, v katerem se oceni spoštovanje načela nevračanja v okviru postopka prostovoljne vrnitve ali odstranitve. Tako ima lahko pristojni organ v skladu s pravom Unije pravico, da prekliče status begunca, priznan državljanu tretje države, ne da bi mu bilo nujno dovoljeno, da tega državljana odstrani v njegovo izvorno državo. (
60
) Iz tega po presoji Sodišča sledi, da za preklic statusa begunca na podlagi člena 14(4) Direktive 2011/95 ni mogoče šteti, da vključuje sprejetje stališča glede ločenega vprašanja, ali je to osebo mogoče odstraniti v njeno izvorno državo. (
61
) Zato se posledice morebitne vrnitve zadevnega državljana tretje države v njegovo državo izvora ne upoštevajo pri sprejetju odločbe o preklicu statusa begunca, temveč, če je to upoštevno, kadar namerava pristojni organ zoper navedenega državljana tretje države sprejeti odločbo o vrnitvi. (
62
)
89.
Kar je Sodišče tako odločilo o primeru preklica statusa begunca iz člena 14(4)(b) Direktive 2011/95 in odločbi o vrnitvi na podlagi Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, (
63
) je po mojem mnenju mogoče razširiti na druge primere preklica tega statusa, kot je primer v členu 14(3) Direktive 2011/95, katerega točka (a) se posebej nanaša na primer, v katerem begunec ne bi smel biti oziroma ne more biti begunec skladno s členom 12 te direktive, in na področje izročitev.
90.
Razlikovanje, ki je torej potrebno med postopkom, ki lahko privede do preklica statusa begunca, na eni strani in postopkom, v katerem se preuči združljivost izročitve z načelom nevračanja, na drugi strani, po mojem mnenju pomeni, da pozitiven odgovor na prošnjo za izročitev ne more biti odvisen od predhodnega preklica statusa begunca, ki ga ima zahtevana oseba. Temu lahko dodamo zahtevo po hitrosti pri obravnavanju prošnje za izročitev, ki se lahko zdi nezdružljiva z začetkom postopka predhodnega preklica statusa begunca. (
64
)
91.
Iz tega sledi, da ni status begunca kot tak tisti, ki osebo, ki ga ima, ščiti pred izročitvijo, temveč je to načelo nevračanja, ki je v različnih oblikah potrjeno v členu 18 in členu 19(2) Listine.
92.
Tako je mogoče, da se organ države članice, ki je pristojen za izročitev, odloči sprejeti odločbo o izročitvi zahtevane osebe, čeprav statusa begunca, ki ga ta oseba uživa v drugi državi članici, organ, ki ga je priznal, ni preklical. Ker je načelo nevračanja spoštovano, ohranitev takega statusa v sedanjem stanju prava Unije ne more organu preprečiti, da zadevno osebo izroči, ne da bi se kršile obveznosti, ki veljajo zanj na podlagi Evropske konvencije o izročitvi.
93.
V nasprotju s tem, kar je italijanska vlada trdila v okviru tega postopka, kadar se organ zaprošene države članice odloči ugoditi prošnji za izročitev osebe, ki je pridobila status begunca v drugi državi članici, zlasti če meni, da izročitev te osebe ni v nasprotju z načelom nevračanja, ne nadomesti organa, ki je pristojen za preklic tega statusa v drugi državi članici. Samo zadnjenavedeni organ je namreč pristojen, da po potrebi sprejme odločitev o prenehanju ali preklicu statusa begunca na podlagi členov 11, 12 in 14 Direktive 2011/95. Torej mora država članica, ki je priznala status begunca, izpeljati posledice za ohranitev ali neohranitev tega statusa iz elementov, navedenih v prošnji za izročitev, in elementov, zbranih v okviru postopka izročitve.
94.
Zato ne obstaja tveganje izogibanja pravilom iz teh členov, saj sta, kot sta pravilno poudarili nemška vlada in Komisija, azilni postopek in postopek izročitve neodvisna in ločena drug od drugega. Z njima se uresničujejo različni cilji in v državah članicah ju izvajajo različni organi. V okviru postopka izročitve pristojni organ ne odloči o priznanju ali preklicu statusa begunca. V ločenem postopkovnem okviru presodi, ali obstajajo ovire za izročitev, kot je tveganje, da je bila prošnja za izročitev za nepolitično kaznivo dejanje vložena z namenom preganjanja ali kaznovanja osebe zaradi, med drugim, političnega prepričanja ali da je ta oseba zaradi tega lahko v slabšem položaju iz tega razloga.
95.
V tem ločenem postopkovnem okviru mora pristojni organ za izročitev opraviti samostojno in posodobljeno presojo spoštovanja načela nevračanja. Tudi če odločitev o priznanju statusa begunca, sprejeta v eni državi članici, nima zavezujočega učinka za organ, ki je pristojen za preučitev prošnje za izročitev v drugi državi članici, namreč dejstvo ostaja, da mora postopek izročitve potekati ob spoštovanju pravice do azila, potrjene v členu 18 in členu 19(2) Listine. Pravna jamstva, ki jih ima zahtevana oseba v postopku v glavni stvari na podlagi tako člena 3(1) in (2) Evropske konvencije o izročitvi kot člena 6(2) IRG, so v zvezi s tem tesno povezana z načelom nevračanja. (
65
) Odločitev o izročitvi se torej lahko sprejme le, če ni več potrebe po mednarodni zaščiti. Pravo o izročanju s tem, da zagotavlja zaščito zahtevane osebe pred vračanjem, ni le „pravo o kazenskem pregonu“, (
66
) temveč po zgledu begunskega prava tudi „pravo o zaščiti“.
96.
To, ali je prej priznan status begunca še vedno veljaven ali ne, ko se odloča o prošnji za izročitev, torej ne spreminja obveznosti, ki jo ima organ, pristojen za odločanje o tej prošnji, in sicer, da preveri, ali načelo nevračanja nasprotuje ali ne izročitvi zahtevane osebe. Drugače povedano, preverjanje spoštovanja tega načela je samostojno in v pristojnosti organa, ki mora odločiti o prošnji za izročitev, ne da bi lahko opustil to preverjanje, vključno v primeru predhodnega preklica statusa begunca. (
67
)
97.
Dodati moram, da mora organ države članice, ki je pristojen za odločanje o prošnji za izročitev, opraviti samostojno in posodobljeno presojo spoštovanja načela nevračanja, zato se mi to ne zdi združljivo z zavezujočim učinkom odločitve o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejel organ druge države članice. Zaradi takega zavezujočega učinka bi namreč prenehala diskrecijska pravica, ki jo mora imeti organ, pristojen za izročitve. Poleg tega bi bila posodobljena presoja spoštovanja načela nevračanja nemogoča, če bi ta organ zavezovala presoja, ki jo je pred tem, včasih več let prej, opravil pristojni organ za azil v drugi državi članici. Upoštevati je treba tudi, da lahko prošnja za izročitev vsebuje nove elemente, ki bi lahko utemeljevali drugačno presojo nevarnosti preganjanja, ki ji je izpostavljena zahtevana oseba.
98.
Kljub temu nesporno obstaja povezava med postopkom izročitve, v okviru katerega je treba preveriti, ali člen 18 in člen 19(2) Listine ne ovirata izročitve zahtevane osebe njeni državi izvora, na eni strani in postopkom, v katerem je bil tej osebi pred tem priznan status begunca, na drugi strani. Zato, čeprav iz razlogov, ki sem jih predstavil, odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela ena država članica, ne zavezuje organa druge države članice, ki mora odločiti o prošnji za izročitev, dejstvo ostaja, da mora ta organ tako odločitev ustrezno upoštevati pri preučitvi spoštovanja načela nevračanja.
C.
Odločitev o priznanju statusa begunca je posebej resen element, ki ga mora upoštevati organ, pristojen za izročitve
99.
Sodišče je vprašanje upoštevanja odločitve o priznanju statusa begunca v okviru postopka izročitve že obravnavalo v eni prejšnji zadevi, v kateri se je postavljalo vprašanje izročitve rusko-islandskega državljana, ki mu je bil na Islandiji priznan azil, preden je pridobil državljanstvo te države, od države članice Ruski federaciji. Gre za zadevo, v kateri je bila izdana sodba Ruska Federacija.
100.
Sodišče je v tej sodbi med drugim presodilo, da mora zaprošena država članica preveriti, ali je izročitev združljiva s členom 19(2) Listine v povezavi s členom 4 te listine, ker se je islandski državljan skliceval na resno nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v primeru izročitve. (
68
) Sodišče je opozorilo, da se za to ta država članica v skladu s členom 4 Listine, ki prepoveduje nečloveško ali poniževalno ravnanje ali kaznovanje, ne sme omejiti na to, da upošteva zgolj izjave tretje države prosilke ali to, da je ta država sprejela mednarodne pogodbe, ki načeloma zagotavljajo spoštovanje temeljnih pravic. Pristojni organ zaprošene države članice se mora pri tej preveritvi opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene elemente, ki lahko med drugim izhajajo iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice, sodne odločbe tretje države prosilke ter odločbe, poročila in drugi dokumenti, ki jih pripravijo organi Sveta Evrope ali organi v okviru sistema Združenih narodov. (
69
)
101.
Sodišče je tudi štelo, da okoliščina, da je zahtevani osebi Republika Islandija priznala azil, ker je ta oseba tvegala, da bo deležna nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v svoji državi izvora, pomeni posebej resen element, ki ga mora pristojni organ zaprošene države članice upoštevati pri preveritvi, da izročitev ne bo posegla v pravice, zagotovljene z Listino, zlasti njenim členom 19(2). (
70
)
102.
Sodišče je nato natančneje navedlo posledice, ki jih mora pristojni organ zaprošene države članice izpeljati iz odločitve islandskih organov, ki so zahtevani osebi priznali azil.
103.
Tako je Sodišče presodilo, da če ne obstajajo specifične okoliščine, med katerimi so zlasti pomemben razvoj položaja v tretji državi prosilki ali resni in zanesljivi elementi, ki izkazujejo, da je bil osebi, katere izročitev se zahteva, zagotovljen azil s prikrivanjem dejstva, da zoper njo v njeni državi izvora poteka kazenski pregon, mora taka odločitev privesti do tega, da pristojni organ zaprošene države članice zavrne izročitev na podlagi člena 19(2) Listine. (
71
)
104.
Ugotavljam, da se obravnavana zadeva umešča v drugačen dejanski in pravni okvir, tako da je treba preučiti, ali bi bilo treba uporabiti isto rešitev, ki je, da se v okviru postopka izročitve odločitvi o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejel pristojni organ druge države članice, prizna močna vrednost indica, da obstaja nevarnost kršitve načela nevračanja.
105.
V zadevi, v kateri je bila izdana sodba Ruska federacija, je namreč azil priznala Republika Islandija. Čeprav ta sodeluje v „dublinskem sistemu“, kar zadeva merila in mehanizme za določitev države članice, odgovorne za obravnavo prošnje za azil, (
72
) pa ne uporablja direktiv 2011/95 in 2013/32, ki sta predmet vprašanja, postavljenega v tej zadevi. (
73
)
106.
V obravnavani zadevi je treba določiti učinek, ki ga ima v skladu s pravom Unije v okviru postopka izročitve, ki poteka v eni državi članici, odločitev, s katero so pristojni organi druge države članice priznali status begunca na podlagi skupnih pravil in meril prava Unije o mednarodni zaščiti. Po mojem mnenju je treba iz okoliščine, da se to vprašanje postavlja med državama članicama, ki morata izvajati sekundarno zakonodajo Unije na področju mednarodne zaščite in torej spoštovati skupna pravila in merila, določena v tej zakonodaji, sklepati, da rešitev, ki jo je Sodišče uporabilo v sodbi Ruska Federacija, še toliko bolj velja v takih okoliščinah. Drugače povedano, če je Sodišče priznalo pomen upoštevanja odločitve o priznanju azila, ki jo je sprejela Republika Islandija, v postopku izročitve, ki je potekal v državi članici, mora a fortiori veljati enako za odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela država članica.
107.
Poleg tega poudarjam, da če iz razlogov, ki sem jih navedel zgoraj, organa države članice, ki je pristojen za odločanje o prošnji za izročitev, ne more zavezovati odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela druga država članica, bi bilo zagotovo v nasprotju s procesom izgradnje skupnega evropskega azilnega sistema v skladu s tem, kar določa člen 78(2) PDEU, če bi se štelo, da bi država članica lahko v okviru postopka izročitve prezrla odločitev druge države članice o priznanju statusa begunca zahtevani osebi. Nasprotno, prevladati bi moral duh sodelovanja in medsebojnega zaupanja med organi držav članic, (
74
) ker je priznanje mednarodne zaščite zahtevani osebi od države članice pomemben pokazatelj, da je ta oseba politično preganjana, (
75
) in ker je treba postopek izročitve izvajati ob spoštovanju pravice do azila, določene v členu 18 Listine.
108.
Iz navedenega izhaja, da mora pristojni organ zaprošene države članice za preverjanje, da izročitev ne posega v načelo nevračanja, upoštevati odločitev druge države članice o priznanju statusa begunca, ki je posebej resen element pri tem preverjanju. (
76
) Čeprav ta organ v postopku v glavni stvari ohranja svojo diskrecijsko pravico v okviru samostojne in posodobljene presoje pogojev iz člena 6(2) IRG in člena 3(1) in (2) Evropske konvencije o izročitvi, ki jo mora opraviti, mora tako ugotoviti posebne okoliščine, na podlagi katerih bi moral odstopiti od ocene, ki jo je opravil italijanski organ, ki je pred tem zahtevani osebi priznal status begunca.
109.
Cilj, h kateremu stremi skupni evropski azilni sistem, v skladu s tem, kar je določeno v členu 78(2) PDEU, zato govori v prid obveznosti, da organ zaprošene države članice ustrezno upošteva odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela druga država članica, in od te odločitve odstopa le, če obstajajo posebne okoliščine. Če so namreč podane take okoliščine, načelo nevračanja ni kršeno, ker se zadevna oseba ne more več sklicevati na svoje stanje begunca.
110.
Razlaga, ki jo predlagam Sodišču v skladu z njegovo sodbo Ruska Federacija, se mi zdi v skladu s tem, kako je treba predvideti ekstrateritorialni učinek Ženevske konvencije. Iz navodil UNHCR namreč izhaja, da je „status begunca zahtevane osebe[, ki je bil priznan v državi, ki ni zaprošena država,] pomemben element in ga morajo organi zaprošene države, pristojni za izročitev, upoštevati, kadar poskušajo ugotoviti, ali je izročitev združljiva z načelom nevračanja“. (
77
) Zdi se, da UNHCR ekstrateritorialni učinek statusa begunca razume v smislu, da ta status, ki ga prizna država pogodbenica te konvencije, „druga država pogodbenica lahko postavi pod vprašaj le v izjemnih primerih, če je očitno, da zadevna oseba očitno ne izpolnjuje pogojev, zahtevanih v [navedeni konvenciji], na primer, če se odkrijejo dejstva, ki kažejo, da so bile prvotno podane izjave lažne ali da za zadevno osebo velja ena od izključitvenih klavzul iz [te konvencije]“. (
78
)
111.
Ob upoštevanju pomena, ki ga mora zaprošena država članica v okviru svoje samostojne in posodobljene presoje spoštovanja načela nevračanja priznati odločitvi o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela druga država članica, si morajo pristojni organi obeh teh držav članic izmenjati informacije. (
79
) Ta izmenjava informacij, ki se zahteva na podlagi načela lojalnega sodelovanja med državami članicami, lahko tudi zagotavlja skladnost odločb znotraj OSVP.
D.
Pristojni organ zaprošene države članice mora spoštovanje načela nevračanja presojati ob upoštevanju načela lojalnega sodelovanja in zahteve po skladnosti odločb znotraj OSVP
112.
Dokazni učinek, ki ga je treba pripisati odločitvi o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela država članica, ki ni tista, ki mora obravnavati prošnjo za izročitev, pomeni, da tudi če taka odločitev ni pravno zavezujoča, mora organ, pristojen za presojo, ali je treba ugoditi taki prošnji, opraviti vse potrebne preiskave, da ugotovi, ali je zahtevana oseba v nevarnosti, da bo v državi prosilki preganjana, tako da se lahko še vedno sklicuje na stanje begunca, in ali so druge temeljne pravice te osebe ogrožene. (
80
) Iz tega sledi, da mora pristojni organ za izročitve navezati stik z organom, ki je zahtevani osebi priznal status begunca, da bi od njega dobil potrebne informacije, s katerimi ta razpolaga. Poleg tega je – ker fazo v zvezi z azilnim postopkom vodi specializirano osebje, ki ima podrobno znanje na tem področju – pomembno, da pristojni organ za izročitve zaprosi za mnenje organ, ki je sprejel odločitev o priznanju statusa begunca.
113.
Dodati moram, da preučitev spoštovanja načela specialnosti pristojnega organa za izročitve ne oprošča obveznosti, da se seznani z azilnim spisom in začne dialog z organom, ki je priznal status begunca, da bi preveril, ali se zahtevana oseba še vedno lahko sklicuje na stanje begunca. Pristojni organ za izročitve v postopku v glavni stvari mora torej najprej temeljito preučiti, ali obstaja grožnja preganjanja v skladu s tem, kar določa člen 6(2) IRG, in nato preveriti, ali načelo specialnosti ali morebitna zagotovila lahko učinkovito odpravijo tako grožnjo. (
81
) Za to mora ta organ pri obravnavi prošnje za izročitev upoštevati dejanske elemente, zbrane v okviru azilnega postopka. Vsebina azilnega spisa lahko v zvezi s tem zagotovi informacije o stopnji verodostojnosti zagotovil, ki jih da država prosilka, na primer tako, da razkriva elemente, na podlagi katerih se lahko predpostavlja, da se v posameznih primerih ne sme pričakovati, da bodo dana zagotovila spoštovana. (
82
)
114.
V okviru stroge preučitve zagotovil, ki jih da država prosilka, se mora zaprošena država prepričati, kot sem navedel zgoraj, da država prosilka pod pretvezo kazenskega pregona nepolitičnega kaznivega dejanja ne namerava v resnici kazensko preganjati politično kaznivo dejanje ali zahtevano osebo preganjati iz političnega razloga. V zvezi s tem okoliščina, da je prošnjo za izročitev podala država izvora zahtevane osebe, v zvezi s katero je bilo ob priznanju statusa begunca tej osebi presojeno, da ta oseba potrebuje zaščito pred njo, zahteva posebno pozornost. To predpostavlja, da država prosilka da stroga in trdna zagotovila, da se tveganje ne bo povečalo, v skladu s tem, kar je zahtevano v členu 3(2) Evropske konvencije o izročitvi.
115.
Nujnost zagotoviti skladnost odločb, sprejetih znotraj OSVP, zahteva tudi izmenjavo informacij med pristojnim organom za izročitve in organom, ki je zahtevani osebi priznal status begunca, v skladu z načelom lojalnega sodelovanja. (
83
)
116.
Taka izmenjava informacij je med drugim lahko koristna, kadar organ, ki je priznal status begunca, na podlagi elementov, razkritih v prošnji za izročitev, zahtevani osebi lahko odvzame ta status, na primer, če ti elementi kažejo, da obstaja primer izključitve iz tega statusa. (
84
) To, da ta organ organu, pristojnemu za obravnavo prošnje za izročitev, sporoči vse potrebne informacije, je takrat toliko bolj potrebno, ker člen 45(3) Direktive 2013/32 določa, da odločba pristojnega organa o odvzemu mednarodne zaščite vsebuje obrazložitev dejanskih in pravnih razlogov, na katerih ta odločba temelji. Ta organ mora zato imeti na voljo vse upoštevne informacije, da lahko glede na te informacije sam opravi presojo vseh okoliščin obravnavanega primera, da določi pomen svoje odločbe in jo v celoti obrazloži. (
85
)
V. Predlog
117.
Glede na vse zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Oberlandesgericht Hamm (višje deželno sodišče v Hammu, Nemčija), odgovori:
Člen 78(2) PDEU in člen 21(1) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite ter člen 9(2) in (3) Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite
je treba razlagati tako, da
kadar je državljan tretje države, ki je pridobil status begunca v eni državi članici, v drugi državi članici, v kateri prebiva, predmet prošnje za izročitev, ki jo poda njegova tretja država izvora, zaprošene države članice pri obravnavi te prošnje ne zavezuje odločitev o priznanju tega statusa, ki jo je sprejela prva država članica, tako da ji ni treba zavrniti izročitve te osebe, dokler je ta odločitev veljavna.
Vendar načelo nevračanja, ki je kot temeljna pravica zagotovljeno v členu 18 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah v povezavi s členom 33 Konvencije o statusu beguncev, kot je dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev, ter v členu 19(2) Listine o temeljnih pravicah, zaprošeni državi članici nalaga obveznost, da zavrne izročitev zahtevane osebe, če po samostojni in posodobljeni presoji spoštovanja tega načela ta država članica meni, da obstajajo resni in utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi bila ta oseba v državi vrnitve izpostavljena resnični nevarnosti ravnanja, ki je prepovedano s temi določbami Listine o temeljnih pravicah.
V okviru te presoje je odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela druga država članica, posebej resen element, ki ga mora zaprošena država članica upoštevati pri preverjanju, da izročitev ne bo posegla v pravice, zagotovljene s členom 18 in členom 19(2) Listine o temeljnih pravicah. Za to in da se zagotovi skladnost odločitev, ki se sprejmejo na območju svobode, varnosti in pravice, si morajo pristojni organi teh držav članic v skladu z načelom lojalnega sodelovanja, navedenim v členu 4(3) PEU, izmenjevati informacije.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Glej Chetail, V. „Les relations entre le droit de l’extradition et le droit des réfugiés: étude de l’article 1F(B) de la convention de Genève du 28 juillet 1951“, v: Chetail, V., in Laly‑Chevalier, C., Asile et extradition – Théorie et pratique de l’exclusion du statut de réfugié, Bruylant, Bruselj, 2014, str. 65–91, zlasti str. 65. Ta avtor pojasnjuje, da je „[z] zgodovinskega vidika […] pravo o izročanju izoblikovalo pravne kategorije begunskega prava po dolgem normativnem procesu, ki je vrhunec doživel v 19. stoletju […]. Dejansko in pravno je bil azil v meddržavnih odnosih dolgo razumljen kot izjema od pravila izročitve. Načelo nevračanja političnih prestopnikov je bilo takrat najvidnejši izraz azila, zavrnitev izročitve pa je izražala zaščito, ki jo je beguncu ponudila država gostiteljica.“ Tako je „[n]ačelo nevračanja zaradi političnih zločinov […] v številnih pogledih konceptualna in normativna podlaga tega, kar bo pozneje postalo mednarodno begunsko pravo. Njegov prispevek je dvojen. Nanaša se na dva temeljna koncepta sodobnega begunskega prava, ki sta opredelitev begunca in načelo nevračanja.“
(
3
)	Glej Chetail, V., op. cit., str. 66. Navedeni pravni panogi „imata zdaj ločene pravne temelje, posebne postopke in cilj, ki jima je lasten“.
(
4
)	V zvezi z varstvom temeljnih pravic na področju izročitev glej Costa, M., J., „Human Rights“, Extradition Law: Reviewing Grounds for Refusal from the Classic Paradigm to Mutual Recognition and Beyond, Brill Nijhoff, Leiden, 2019, str. 73–114.
(
5
)	Glej Chetail, V., op. cit., str. 89.
(
6
)	Glej navodila v zvezi z izročitvijo in mednarodno zaščito beguncev, april 2008, v nadaljevanju: navodila UNHCR (točka 2).
(
7
)	UL 2013, L 180, str. 60.
(
8
)	UL 2011, L 337, str. 9.
(
9
)	V nadaljevanju: Listina.
(
10
)	Ki je bila podpisana 28. julija 1951 v Ženevi (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)) in je začela veljati 22. aprila 1954.
(
11
)	Ki je bil sklenjen 31. januarja 1967 v New Yorku in je začel veljati 4. oktobra 1967.
(
12
)	Glej zlasti sodbo z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 49 in navedena sodna praksa; v nadaljevanju: sodba Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje)).
(
13
)	Podpisana v Parizu 13. decembra 1957 (Zbirka pogodb Sveta Evrope, št. 24).
(
14
)	BGBl. 1982 I, str. 2071.
(
15
)	BGBl. 1992 I, str. 1126.
(
16
)	BGBl. 2008 I, str. 1798.
(
17
)	BGBl. 2021 I, str. 2467.
(
18
)	BGBl. 2008 I, str. 162.
(
19
)	Predložitveno sodišče pojasnjuje, da če bi bilo treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno, ker bi bilo torej treba šteti, da obstaja nevarnost, da bo oseba A politično preganjana, bi obstajala ovira za izročitev v skladu z določbami člena 6(2) IRG v povezavi s členom 3(2) Evropske konvencije o izročitvi. Zato naj bi bilo treba to izročitev zavrniti.
(
20
)	Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja člene 11, 12 in 14 Direktive 2011/95 ter člena 44 in 45 Direktive 2013/32.
(
21
)	To sodišče se sklicuje na sodbo z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija (C‑897/19 PPU, EU:C:2020:262, točka 60 in navedena sodna praksa; v nadaljevanju: sodba Ruska Federacija).
(
22
)	Glej sodbo Ruska Federacija (točka 48).
(
23
)	Zdi se, da iz informacij, ki jih je na obravnavi zagotovila nemška vlada, izhaja, da gre za prebivanje za daljši čas na podlagi Direktive Sveta 2003/109/ES z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 272), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/51/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2011 (UL 2011, L 132, str. 1) (v nadaljevanju: Direktiva 2003/109). Z zadnjenavedeno direktivo je bilo področje uporabe Direktive 2003/109 razširjeno na upravičence do mednarodne zaščite.
(
24
)	Glej zlasti sodbo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (točka 49 in navedena sodna praksa).
(
25
)	Glej navodila UNHCR (točka 8).
(
26
)	C‑182/15, EU:C:2016:630.
(
27
)	Glej sodbe z dne 6. septembra 2016, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, točka 60); z dne 13. novembra 2018, Raugevicius (C‑247/17, EU:C:2018:898, točka 49); Ruska Federacija (točki 63 in 64); z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izročitev Ukrajini) (C‑398/19, EU:C:2020:1032, točka 45), in z dne 22. decembra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Prošnja za izročitev Bosni in Hercegovini) (C‑237/21, EU:C:2022:1017, točka 55).
(
28
)	Glej zlasti sodbo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (točka 36 in navedena sodna praksa).
(
29
)	Glej zlasti sodbo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (točka 38 in navedena sodna praksa).
(
30
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 22. junija 2023, Komisija/Madžarska (Izjava o nameri pred prošnjo za azil) (C‑823/21, EU:C:2023:504, točka 52).
(
31
)	Glej sodbo z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca) (C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403; v nadaljevanju: sodba M in drugi (Preklic statusa begunca)). K temu vidiku se bom vrnil v nadaljevanju.
(
32
)	Glej po analogiji sodbo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (točka 50 in navedena sodna praksa). V okviru postopka izročitve je preverjanje spoštovanja načela nevračanja utemeljeno s tem, da je oseba, katere izročitev se zahteva zaradi nepolitičnega kaznivega dejanja, lahko politično preganjana, na primer, če je kazenski pregon le razlog ali izgovor za njeno preganjanje zaradi značilnosti, ki so upoštevne za azil.
(
33
)	Gre za zadeve Bundesrepublik Deutschland (Učinek odločitve o priznanju statusa begunca) (C‑753/22); El Baheer (C‑288/23) in Cassen (C‑551/23). V teh treh zadevah gre za prošnje za mednarodno zaščito, ki so jih vložili državljana tretjih držav oziroma oseba brez državljanstva, ki jim je bil status begunca priznan v drugi državi članici, in sicer Helenski republiki. V takem položaju bi država članica, ki odloča o novi prošnji, lahko uporabila možnost iz člena 33(2)(a) Direktive 2013/32, da to prošnjo razglasi za nedopustno zaradi priznanja statusa begunca v drugi državi članici. Vendar je treba tako možnost v skladu s sodno prakso Sodišča zavrniti, kadar obstaja resna nevarnost, da bo zadevna oseba v tej drugi državi članici predmet nečloveškega in ponižujočega ravnanja, ki je v nasprotju s členom 4 Listine, zaradi predvidljivih življenjskih razmer, ki bi jim bila izpostavljena (glej sodbo z dne 19. marca 2019, Ibrahim in drugi (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 in C‑438/17, EU:C:2019:219, točke od 83 do 94), in sklep z dne 13. novembra 2019, Hamed in Omar (C‑540/17 in C‑541/17, neobjavljen, EU:C:2019:964, točke od 34 do 36)). Tako se pristojni organ države članice, ki odloča o novi prošnji, ne more opreti na člen 33(2)(a) Direktive 2013/32, da bi to prošnjo zavrgel kot nedopustno. Ta organ mora torej to prošnjo šteti za dopustno in o njej vsebinsko odločiti. V vsaki od teh zadev predložitveno sodišče torej Sodišče sprašuje, ali mora na podlagi pravil skupnega evropskega azilnega sistema navedeni organ samostojno preučiti novo prošnjo ali pa mora prosilcu priznati status begunca, ne da bi preveril vsebinske pogoje za to zaščito, samo zato ker je druga država članica temu prosilcu že priznala ta status.
(
34
)	Glej v zvezi s to ugotovitvijo resolucijo Evropskega parlamenta z dne 12. aprila 2016 o razmerah v Sredozemlju in potrebi po celostnem pristopu EU k migraciji (2015/2095 (INI), točka 39. Glej v prid razvoju prava Unije na tem področju Evropski svet za begunce in izgnance, Protected across borders: Mutual recognition of asylum decisions in the EU – ECRE’s assessment of legal provisions and practice on mutual recognition, and its recommendations for reforms to create a status „valid throughout the Union“, 2016. Glej tudi Rasche, L, „Un nouveau départ dans la politique d’asile de l’UE“, na voljo na tem naslovu: https://institutdelors.eu/wp-content/uploads/2020/10/7-MIGRATION-Rasche-FR.pdf, str. 5. Vzajemno priznavanje odločitev o priznanju statusa begunca je gotovo neločljivo povezano s temeljitejšo harmonizacijo pogojev in postopkov za to: glej v zvezi s tem predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta, predstavljen 13. julija 2016, o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite ter spremembi Direktive Sveta 2003/109/ES z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas (COM(2016) 466 final).
(
35
)	Glej sodbo M in drugi (Preklic statusa begunca) (točka 80 in navedena sodna praksa).
(
36
)	Glej sodbo z dne 22. februarja 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Enotnost družine – Že priznana zaščita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, točki 37).
(
37
)	Glej zlasti sodbo z dne 22. februarja 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Enotnost družine – Že priznana zaščita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, točka 28 in navedena sodna praksa).
(
38
)	Podpisana 4. novembra 1950 v Rimu.
(
39
)	Naj spomnim, da na podlagi te določbe država članica prošnjo za mednarodno zaščito lahko šteje za nedopustno, če je tako zaščito priznala druga država članica.
(
40
)	Glej zlasti sodbo z dne 22. februarja 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Enotnost družine – Že priznana zaščita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, točka 29 in navedena sodna praksa).
(
41
)	UL 2013, L 180, str. 31.
(
42
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 10. decembra 2013, Abdullahi (C‑394/12, EU:C:2013:813, točki 54 in 55). Kot je v tej sodbi presodilo Sodišče, „so bila pravila, ki se uporabljajo za prošnje za azil, v veliki meri usklajena na ravni Unije, nazadnje med drugim z direktivama 2011/95 in 2013/32“ (točka 54). Po presoji Sodišča bo zato „prošnja prosilca za azil v veliki meri obravnavana po istih pravilih ne glede na to, katera država članica bo odgovorna za obravnavanje te prošnje“ (točka 55).
(
43
)	Glej sodbi z dne 6. julija 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izredno huda kazniva dejanja) (C‑402/22, EU:C:2023:543, točka 36), in z dne 6. julija 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (C‑8/22, EU:C:2023:542, točka 42).
(
44
)	Glej zlasti uvodno izjavo 6 Uredbe št. 604/2013, uvodne izjave 7 in od 9 do 11 Direktive 2011/95 ter uvodni izjavi 4 in 12 Direktive 2013/32.
(
45
)	Glej na primer Direktivo Sveta 2001/40/ES z dne 28. maja 2001 o medsebojnem priznavanju odločb o izgonu državljanov tretjih držav (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 107), katere namen je v skladu z njenim členom 1(1) „omogočiti priznanje odločbe o izgonu, ki jo izda pristojni organ ene od držav članic […] zoper državljana tretje države, ki se zadržuje na ozemlju druge države članice“. Dalje, na kazenskem področju pravilo, v skladu s katerim države članice izvršijo vsak evropski nalog za prijetje na podlagi načela vzajemnega priznavanja, ne le izhaja iz načela medsebojnega zaupanja, temveč je tudi izrecno omenjeno v členu 1(2) Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34).
(
46
)	Tako je to sodišče na primer v sodbi z dne 10. decembra 2020, Shiksaitov proti Slovaški (CE:ECHR:2020:1210JUD005675116, točke od 68 do 75), na trditev pritožnika, da je njegov pripor nezakonit, ker ob upoštevanju statusa begunca, ki ga je pridobil na Švedskem, ne more biti predmet ukrepa izročitve od slovaških organov, odgovorilo, da teh organov ne zavezuje priznanje tega statusa, ki ga med drugim lahko znova preučijo glede na morebitno uporabo izključitvene klavzule.
(
47
)	V povezavi z uvodno izjavo 43 Direktive 2013/32, v kateri je navedeno, da morajo države članice načeloma preučiti vsebinsko utemeljenost vseh prošenj, pa člen 33(1) te direktive določa izjemo, ki je konkretizirana z izčrpnim seznamom razlogov za nedopustnost v členu 33(2) navedene direktive: glej Agencija Evropske unije za azil (EUAA), Analyse juridique: Les procédures d’asile et le principe de non-refoulement, 2018, str. 113. Po presoji Sodišča je možnost, da se prošnja šteje za nedopustno v skladu s členom 33(2)(a) Direktive 2013/32, pojasnjena med drugim s pomenom načela medsebojnega zaupanja, katerega izraz je ta določba: glej sodbi z dne 22. februarja 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Enotnost družine – Že priznana zaščita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, točki 29 in 37), in z dne 1. avgusta 2022, Bundesrepublik Deutschland (Otrok beguncev, rojen zunaj države gostiteljice) (C‑720/20, EU:C:2022:603, točka 50). Gre za odstopanje od obveznosti držav članic, da preučijo vsebinsko utemeljenost vseh prošenj za mednarodno zaščito: glej v zvezi s tem sodbo z dne 22. februarja 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Enotnost družine – Že priznana zaščita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, točki 24 in 25), in sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Pikamäeja v zadevi Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Enotnost družine – Že priznana zaščita) (C‑483/20, EU:C:2021:780, točka 63).
(
48
)	C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 in C‑438/17, EU:C:2019:219, točke od 83 do 94.
(
49
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Pikamäeja v zadevi Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Enotnost družine – Že priznana zaščita) (C‑483/20, EU:C:2021:780, točka 64). Vseeno menim, kot bom pojasnil v nadaljevanju v okviru postopka izročitve, da je odločitev o priznanju statusa begunca, ki jo država članica sprejme na podlagi skupnih meril, posebej resen indic, da obstaja nevarnost preganjanja, ter da jo mora torej iz tega razloga in v duhu medsebojnega zaupanja organ, ki na novo odloča, upoštevati.
(
50
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 29. julija 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, točka 50).
(
51
)	Glej uvodno izjavo 13 Direktive 2011/95 in uvodno izjavo 13 Direktive 2013/32. Glej med drugim v zvezi s tem ciljem sodbo z dne 10. decembra 2020, Minister for Justice and Equality (Prošnja za mednarodno zaščito na Irskem) (C‑616/19, EU:C:2020:1010, točki 51 in 52).
(
52
)	V zvezi s tem člen 3 Direktive 2011/95 določa, da lahko „[d]ržave članice […] uvedejo ali ohranijo ugodnejše standarde za opredelitev osebe kot begunca ali osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, in za opredelitev vsebine mednarodne zaščite, v kolikor so ti standardi združljivi s to direktivo“. Poleg tega v skladu s členom 5 Direktive 2013/32 „[d]ržave članice lahko sprejmejo ali ohranijo ugodnejše standarde v zvezi s postopki za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite, če so ti standardi združljivi s to direktivo“.
(
53
)	UL 2005, L 326, str. 13.
(
54
)	Glej EUAA, Analyse juridique: Les procédures d’asile et le principe de non-refoulement, op. cit., str. 82.
(
55
)	Glej sodbo M in drugi (Preklic statusa begunca) (točka 85).
(
56
)	Glej sodbo M in drugi (Preklic statusa begunca) (točka 86).
(
57
)	Glej sodbo M in drugi (Preklic statusa begunca) (točka 92).
(
58
)	Glej sodbo M in drugi (Preklic statusa begunca) (točka 98).
(
59
)	Glej sodbo M in drugi (Preklic statusa begunca) (točka 100).
(
60
)	Glej v zvezi s preklicem statusa begunca na podlagi člena 14(4)(b) Direktive 2011/95 sodbo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (točka 39).
(
61
)	Glej v zvezi s preklicem statusa begunca na podlagi člena 14(4)(b) Direktive 2011/95 med drugim sodbo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (točka 41 in navedena sodna praksa).
(
62
)	Glej sodbo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (točka 42).
(
63
)	UL 2008, L 348, str. 98.
(
64
)	Glej Forteau, M., in Laly-Chevalier, C., „Les problèmes d’articulation des procédures d’asile, d’extradition et d’entraide judiciaire pénale“, v: Chetail, V., in Laly-Chevalier, C., Asile et extradition – Théorie et pratique de l’exclusion du statut de réfugié, op. cit., str. 145–203, zlasti str. 162, ki kot primer navajata sodbo Cour suprême du Canada (vrhovno sodišče Kanade) v zadevi Németh proti Kanadi, 2010 CSC 56, točka 30. Zato ni mogoče upoštevati razlage, ki jo podpira italijanska vlada in po kateri bi moral na podlagi načela lojalnega sodelovanja organ, ki odloča o prošnji za izročitev, o tej prošnji obvestiti pristojni organ države članice, ki je priznal status begunca, in mu dati razumen rok, da ugotovi, ali je treba status begunca preklicati ali ne.
(
65
)	Glej navodila UNHCR (točka 5). Kot poudarja UNHCR, „[v] zadevah v zvezi z izročitvijo begunca ali prosilca za azil nekatera načela in določbe prava o izročanju dajejo zadevni osebi pravna jamstva. Zahtevana oseba je lahko na primer upravičena do uporabe načela specialnosti; omejitev nadaljnje izročitve iz države prosilke v tretjo državo; možnosti, da se izročitev odobri pod pogojem, da se zahtevana oseba lahko vrne v zaprošeno državo po koncu kazenskega postopka ali po prestani kazni; pravila o neizročanju zaradi političnih kaznivih dejanj; ali drugih tradicionalnih razlogov za zavrnitev, med drugim tistih, ki so povezani s smrtno kaznijo in pojmoma pravice in pravičnosti. ‚Klavzule o diskriminaciji‘, na podlagi katerih se izročitev lahko zavrne ali mora zavrniti, če se zahteva iz političnih razlogov ali zaradi preganjanja ali diskriminacije, so najnovejši dosežek prava o izročanju“ (točka 5). Glej tudi Forteau, M., in Laly-Chevalier, C., op. cit., opomba 46, ki trdita, da je po presoji Tribunal fédéral suisse (švicarsko zvezno sodišče) in Cour suprême du Canada (vrhovno sodišče Kanade) člen 3(2) Evropske konvencije o izročitvi konkreten izraz načela nevračanja, vpisanega v begunsko pravo v okviru prava o izročanju. Glej v istem smislu Chetail, V., op. cit., ki poudarja, da lahko „[u]gotovimo […] vzporednost med to določbo in opredelitvijo begunca v členu 1A(2) Ženevske konvencije. Vendar se ta člen v dveh vidikih razlikuje od [te konvencije]. V Evropski konvenciji [o izročitvi] ni bil prevzet pojem ‚pripadnost neki družbeni skupini‘, ki se je štel za preveč nejasnega. S tem pridržkom je, nasprotno, člen 3(2) širši od opredelitve begunca, ker ne izključuje storilcev hudega nepolitičnega kaznivega dejanja in ščiti zahtevano osebo, kadar bi se njen položaj lahko poslabšal iz enega od zgoraj naštetih razlogov, in ne le v primeru nevarnosti, da bo preganjana“ (str. 79).
(
66
)	Če povzamem izraz, ki ga je uporabil Chetail, V., op. cit., str. 66.
(
67
)	Na splošno gre za avtonomizacijo preverjanja spoštovanja načela nevračanja. Glej v zvezi s tem Chetail, V., op. cit., ki poudarja, da kadar obstaja resnična nevarnost mučenja ali nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v državi vrnitve, „[n]ačelo nevračanja ne le […] ovira izročitev ob obstoju take nevarnosti v zaprošeni državi. Pač pa tudi nevtralizira posledice izključitve iz statusa begunca, ki ni več sinonim za izgon v državo izvora“ (str. 90).
(
68
)	Glej sodbo Ruska Federacija (točki 64 in 65).
(
69
)	Glej sodbo Ruska Federacija (točka 65 in navedena sodna praksa).
(
70
)	Glej sodbo Ruska Federacija (točka 66). Po presoji Sodišča je tak element toliko bolj pomemben za to preveritev, kadar je zagotovitev azila temeljila ravno na pregonu, katerega predmet je zadevna oseba v njeni državi izvora in ki je privedel do tega, da je ta država izdala zahtevo za izročitev, ki se nanaša na to osebo (točka 67).
(
71
)	Glej sodbo Ruska Federacija (točka 68).
(
72
)	Glej Sporazum med Evropsko skupnostjo in Republiko Islandijo ter Kraljevino Norveško o kriterijih in mehanizmih za določitev države, odgovorne za obravnavo prošnje za azil, vložene v državi članici, na Islandiji ali na Norveškem (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 40, str. 78).
(
73
)	Glej v zvezi s Kraljevino Norveško sodbo z dne 20. maja 2021, L. R. (Prošnja za azil, ki jo je Norveška zavrnila) (C‑8/20, EU:C:2021:404, točki 39 in 45).
(
74
)	Glej po analogiji sodbo z dne 2. aprila 2020, Komisija/Poljska, Madžarska in Češka republika (Začasni mehanizem za premestitev prosilcev za mednarodno zaščito) (C‑715/17, C‑718/17 in C‑719/17, EU:C:2020:257, točki 164 in 182).
(
75
)	Glej Schierholt, C., in Zimmermann, F., „§ 6 Politische Straftaten, politische Verfolgung“, v: Schomburg, W., in Lagodny, O., lnternationale Rechtshilfe in Strafsachen, 6. izdaja, C. H. Beck, München, 2020, str. 130.
(
76
)	Glej Forteau, M. in Laly-Chevalier, C., op. cit., ki ugotavljata, da „informacije, razkrite v okviru postopka izročitve, lahko vplivajo na opredelitev prošnje za azil in zlasti na uporabo izključitvenih klavzul, medtem ko bo, nasprotno, izid azilnega postopka bistven element, ki ga bo zaprošena država morala upoštevati, ko bo poskušala ugotoviti, ali je zahtevano osebo mogoče ali ne zakonito izročiti“ (str. 162).
(
77
)	Glej navodila UNHCR (točka 55).
(
78
)	Glej navodila UNHCR (točka 55). Glej v zvezi s tem Forteau, M., in Laly-Chevalier, C., op. cit. Ta avtorja iz teh elementov sklepata, da „[v]sebina izjem, ki jih UNHCR dopušča za [ekstrateritorialni učinek Ženevske konvencije], razkriva […], da ima organ v resnici vedno pristojnost za ponovno preučitev zadeve in preverjanje utemeljenosti presoje tujega organa“. Po njunem mnenju se „[t]orej […] ne zdi, da gre v resnici za ‚ekstrateritorialni učinek‘ v smislu, ki bi ga ta imel v okviru mehanizma vzajemnega priznavanja – mehanizma, ki sicer ni vzpostavljen z [Ženevsko konvencijo]. Zdi se, da UNHCR z ‚ekstrateritorialnim učinkom‘ nazadnje misli dokazni učinek, in ne izvršilni učinek odločbe, ki jo je izdal tuj organ“ (str. 186 in 187).
(
79
)	V zvezi s tem se mi zdi pomembno ugotoviti vzporednost s položajem, ki sem ga omenil zgoraj in v katerem imajo države članice na podlagi člena 33(2)(a) Direktive 2013/32, ki je izraz načela medsebojnega zaupanja, možnost, da novo prošnjo za mednarodno zaščito razglasijo za nedopustno, če je tako zaščito že priznala druga država članica. To načelo in načelo lojalnega sodelovanja namreč po mojem mnenju pomenita tudi, da pristojni organ države članice za presojo, ki se odloči – ali pa je v primeru, poudarjenem v sodbi z dne 19. marca 2019, Ibrahim in drugi (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 in C‑438/17, EU:C:2019:219), prisiljen – sam obravnavati tako prošnjo, ne more prezreti odločitve o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela druga država članica. Ta organ mora torej to odločitev upoštevati po izmenjavi informacij z organom, ki jo je sprejel, hkrati pa lahko od nje odstopa, če odkrije posebne okoliščine, s katerimi lahko utemelji sprejetje drugačne odločitve. Čeprav v zvezi s tem drži, da obstoj meril, ki jih je zakonodajalec Unije uskladil, pomeni, da bi morale presoje, ki jih opravijo organi, ki zaporedoma odločajo o zadevi, načeloma sovpadati, vseeno ni mogoče izključiti, da organ, ki odloča na novo, pride do drugačnega sklepa od tistega, do katerega je drug organ prišel pred njim. Tako je lahko, kadar se ugotovijo spremenjene okoliščine ali se pojavi nov element, ki ga država članica, ki je priznala status begunca, ni poznala. Novo prošnjo bi bilo tako mogoče zavrniti.
(
80
)	Glej Schierholt, C., in Zimmermann, F., op. cit., str. 129.
(
81
)	Glej Schierholt, C., in Zimmermann, F., op. cit., str. 129.
(
82
)	Glej Marx, R., AsylG – Kommentar zum Asylgesetz, 10. izdaja, Luchterhand, Köln, 2019, str. 275, točka 10. V zvezi s tem opozarjam na zahteve glede zagotovil, ki jih je Sodišče navedlo v sodbi Ruska Federacija (točka 65).
(
83
)	Glej Forteau, M., in Laly-Chevalier, C., op. cit., ki trdita, da morata biti „[a]zilni postopek in postopek izročitve […] usklajena tako, da se zagotovi, da se zahteve vsakega postopka upoštevajo v okviru izvajanju drugega postopka“, hkrati pa ugotavljata, da „[n]ikakor ne gre za to, da en postopek prevlada nad drugim“ (str. 153). Razmerje med postopkoma se zato ne sme razumeti z vidika „kolizije predpisov“, temveč z iskanjem „skladne uporabe ali razlage“, tako da „obe pravni panogi lahko polno soobstajata“ (str. 155). Drugače povedano, ne gre za to, da pravo o izročanju prevlada nad begunskim pravom ali obratno, temveč da se „zagotovi hkratna uporaba obeh“ (str. 156). Tako „oba korpusa pravil sledita zapleteni dinamiki sprave ali usklajevanja, in ne poenostavljenemu načelu hierarhije“ (str. 158). Poleg tega ta avtorja menita, da se „[s]odelovanje med organi za azil in izročitve […] lahko izkaže za povsem koristno […], ker spodbuja sprejemanje odločitev, ki je hkrati hitrejše in bolje informirano zaradi bolj tekoče izmenjave informacij“ (str. 162).
(
84
)	V zvezi s tem naj spomnim, da v skladu s členom 14(3)(a) Direktive 2011/95 „[d]ržave članice prekličejo, odpravijo ali zavrnejo podaljšanje statusa begunca državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, če po priznanju statusa begunca ugotovijo […] da ne bi smel(-a) biti oziroma ne more biti begunec skladno s členom 12 [te direktive]“. Zadnjenavedena določba v odstavku 2(b) določa, da „[d]ržavljan tretje države ali oseba brez državljanstva ne more biti begunec, če obstajajo tehtni razlogi za domnevo, da […] je storil(-a) hudo nepolitično kaznivo dejanje izven države sprejemnice, preden ga/jo je ta sprejela kot begunca“.
(
85
)	Glej zlasti sodbo z dne 6. julija 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (C‑8/22, EU:C:2023:542, točka 62 in navedena sodna praksa).