61994CO0174_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-174/94 R,
Den Franske Republik ved directeur adjoint E. Belliard, sous-directeur C. de Salins og secrétaire adjoint principal H. Renié, Udenrigsministeriets Direktorat for Juridiske Anliggender, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg paa Den Franske Ambassade, 9, boulevard Prince Henri,
sagsoeger,
mod
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved ledende juridisk konsulent R. Waegenbaur og L. Gussetti, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos G. Kremlis, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
sagsoegt,
hvori der er indgivet begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af Kommissionens beslutning 94/291/EF (som blev meddelt under nr. K(94) 637, endelig udg.) af 27. april 1994 om en procedure i forbindelse med anvendelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 2408/92 (sag VII/AMA/IV/93 ° TAT ° Paris (Orly) ° Marseille og Paris (Orly) ° Toulouse ° EFT L 127, s. 32),
har
DOMSTOLENS PRAESIDENT
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 22. juni 1994 har Den Franske Republik anlagt sag i medfoer af EF-traktatens artikel 173 med paastand om, at Kommissionens beslutning 94/291/EF (meddelt under nr. K(94) 637, endelig udg.) af 27. april 1994 om en procedure i forbindelse med anvendelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 2408/92 (sag VII/AMA/IV/93 ° TAT ° Paris (Orly) ° Marseille og Paris (Orly) ° Toulouse ° EFT L 127, s. 32) annulleres med den begrundelse, at retten til kontradiktion er tilsidesat, samt at beslutningen er behaeftet med magtfordrejning og strider mod Raadets forordning (EOEF) nr. 2408/92 af 23. juli 1992 om EF-luftfartsselskabers adgang til luftruter inden for Faellesskabet (EFT L 240, s. 8, herefter benaevnt "forordningen").
2 Ved saerskilt dokument indleveret til Domstolens Justitskontor den 21. september 1994 har Den Franske Republik i henhold til EF-traktatens artikel 185 og artikel 83 i Domstolens procesreglement indgivet begaering om, at gennemfoerelsen af Kommissionens beslutning (herefter benaevnt "den anfaegtede beslutning") udsaettes, indtil der er afsagt dom i hovedsagen.
3 Kommissionen har indgivet skriftlige indlaeg vedroerende begaeringen om foreloebige forholdsregler den 6. oktober 1994.
4 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg den 19. oktober 1994.
5 Baggrunden for tvisten er i korthed foelgende.
6 Ved skrivelse af 21. juni 1993 ansoegte luftfartsselskabet TAT European Airlines (herefter benaevnt "TAT"), Tours (Frankrig), Generaldirektoratet for Civil Luftfart under det franske Ministerium for Infrastruktur, Transport og Turisme om tilladelse til at beflyve luftruterne Paris (Orly) ° Toulouse og Paris (Orly) ° Marseille under henvisning til reglerne i foernaevnte forordning.
7 Ved skrivelse af 21. juli 1993 afslog generaldirektoeren for civil luftfart ansoegningen under henvisning til forordningens artikel 5, som bestemmer: "Paa indenrigsruter, for hvilke der paa tidspunktet for forordningens ikrafttraeden gaelder enekoncession i henhold til lov eller kontrakt, og hvor passende, regelmaessig forbindelse ikke kan sikres med nogen anden transportform, kan denne koncession viderefoeres indtil udloebsdatoen eller i tre aar, alt efter hvilket tidspunkt der kommer foerst."
8 I skrivelsen til TAT anfoerte de franske myndigheder, at de i medfoer af denne bestemmelse var berettiget til at forbeholde luftfartsselskabet Air Inter ° der tilhoerer Air France-koncernen ° den eneret, som selskabet havde faaet tildelt ved en aftale af 5. juli 1985.
9 Den 28. september 1993 indgav TAT en klage til Kommissionen til stoette for hvilken selskabet gjorde gaeldende, for det foerste, dels at der forelaa en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 3, litra f), artikel 86 og 90, dels at der var sket tilsidesaettelse af en aftale, som var indgaaet den 30. oktober 1990 mellem Kommissionen, den franske regering og luftfartsselskabet Air France om, at flere luftfartsselskaber skulle have adgang til beflyvning af otte luftruter, herunder ruterne Paris ° Toulouse og Paris ° Marseille, og saaledes have mulighed for at konkurrere om disse ruter. TAT anfoerte endvidere subsidiaert, at forordningens bestemmelser var tilsidesat. For det andet anmodede TAT under henvisning til EOEF-traktatens artikel 175 Kommissionen om at fastslaa disse overtraedelser og at traeffe alle noedvendige foranstaltninger til at bringe dem til ophoer.
10 I sin klage fremfoerte TAT navnlig foelgende argumenter. For det foerste, at Air France-koncernens monopol paa ruterne Paris (Orly) ° Marseille og Paris (Orly) ° Toulouse burde vaere blevet bragt til ophoer den 1. marts 1992 som fastsat i punkt 1.1.1 i foernaevnte aftale af 30. oktober 1990. For det andet, at forordningens artikel 5 ikke omfattede disse ruter, idet Air Inter ikke havde eneret paa ruterne Paris ° Marseille og Paris ° Toulouse, eftersom TAT netop selv beflyver disse ruter fra og til Charles de Gaulle-lufthavnen. Endelig anfoerte TAT, at forskelsbehandlingen af selskabet var uforenelig med forordningens artikel 8, stk. 1, hvorefter forordningen "[ikke beroerer] en medlemsstats ret til at fastlaegge fordelingen af trafikken paa de enkelte lufthavne inden for et lufthavnssystem, naar det sker uden forskelsbehandling paa grundlag af luftfartsselskabets nationalitet eller identitet".
11 Listen over lufthavnssystemer i forordningens bilag II omfatter nemlig for Frankrigs vedkommende bl.a. ogsaa "Paris-Charles de Gaulle/Orly/Le Bourget".
12 I en skrivelse af 13. oktober 1993 til generaldirektoeren for Kommissionens Generaldirektorat for Transport (herefter benaevnt "GD VII") uddybede TAT sine argumenter og anmodede Kommissionen om at traeffe en beslutning i henhold til forordningens artikel 8, stk. 3, der bestemmer: "Efter anmodning fra en medlemsstat eller paa eget initiativ undersoeger Kommissionen anvendelsen af stk. 1 og 2 og traeffer inden en maaned efter modtagelsen af anmodningen efter hoering af det i artikel 11 omhandlede udvalg beslutning om, hvorvidt medlemsstaten kan fortsaette med at anvende de foranstaltninger, der er truffet. Kommissionen meddeler Raadet og medlemsstaterne sin beslutning."
13 Ved skrivelse af 20. oktober 1993 sendte Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence (herefter benaevnt "GD IV") en kopi af TAT' s klage til de franske myndigheder og til luftfartsselskabet Air France for at indhente deres eventuelle bemaerkninger. De argumenter, som TAT havde fremfoert til supplement af sin klage, var ikke vedlagt denne skrivelse.
14 Ogsaa generaldirektoeren for GD VII gav ved skrivelse af 22. oktober 1993 de franske myndigheder meddelelse om den af TAT indgivne klage uden dog at tilsende dem kopi heraf. Han underrettede dem tillige om, at han ud fra en umiddelbar betragtning ansaa de af TAT fremfoerte argumenter for velbegrundede.
15 Den 21. december 1993 besvarede de franske myndigheder disse skrivelser ved at fremsende deres bemaerkninger om realiteten i TAT' s klage. De gjorde gaeldende, at forordningens artikel 5 maatte finde anvendelse, da bestemmelsen i foernaevnte aftale af 30. oktober 1990 om, at flere skulle have adgang til beflyvningen, kun ° bortset fra Nice-ruten ° vedroerte forbindelserne med Charles de Gaulle-lufthavnen, hvorfor luftfartsselskabet Air Inter havde bevaret eneretten paa disse ruter til Orly-lufthavnen.
16 Ved skrivelse af 21. januar 1994 underrettede generaldirektoeren for GD VII de franske myndigheder om, at TAT havde indgivet en supplerende klage og henviste til, at forordningens artikel 8, stk. 3, tillagde Kommissionen en selvstaendig befoejelse til at traeffe beslutning.
17 Som svar paa denne skrivelse tilsendte de franske myndigheder den 16. februar 1994 Kommissionen en skrivelse, hvori de kort sammenfattede deres synspunkter.
18 Efter denne brevveksling blev der den 28. februar 1994 afholdt et moede i Det Raadgivende Udvalg, som er omhandlet i forordningens artikel 11. Under moedet fik medlemsstaternes delegationer lejlighed til at fremfoere deres synspunkter vedroerende det udkast til beslutning i henhold til forordningens artikel 8, stk. 3, som de havde faaet tilsendt af Kommissionen den 10. februar 1994. Det hedder bl.a. i udtalelsen fra Det Raadgivende Udvalg: "Flertallet af de tilstedevaerende medlemmer indtager foelgende standpunkt: Paa grundlag af de oplysninger, der foreligger for udvalget, har Frankrigs fejlagtige anvendelse af artikel 5 tilsyneladende haft diskriminerende virkninger. Et flertal af medlemmerne har dog udtalt sig imod, at der traeffes en beslutning i henhold til artikel 8 i forordning nr. 2408/92."
19 Den 17. marts 1994 tilstillede den franske regering Kommissionen en ny skrivelse, hvori den gengav de synspunkter, som den franske delegation havde gjort gaeldende under moedet i Det Raadgivende Udvalg.
20 Endelig blev der paa opfordring af den franske regering afholdt et moede den 30. marts 1994 mellem direktoeren for Udenrigsministeriets Direktorat for Juridiske Anliggender og generaldirektoeren for Kommissionens Juridiske Tjeneste med henblik paa at droefte ikke blot denne klage, men ogsaa TAT' s klage om ruten Paris (Orly) ° London.
21 Den 27. april 1994 vedtog Kommissionen den anfaegtede beslutning, der er affattet saaledes:
"Artikel 1
Frankrig kan ikke laengere naegte at give EF-luftfartsselskaberne ret til at udoeve trafikrettigheder paa ruterne Paris (Orly) ° Marseille og Paris (Orly) ° Toulouse med den begrundelse, at de franske myndigheder anvender bestemmelserne i artikel 5 i forordning (EOEF) nr. 2408/92 paa disse ruter.
Artikel 2
Denne beslutning er rettet til Den Franske Republik. Den meddeles TAT European Airlines, Raadet for Den Europaeiske Union, medlemsstaterne, Kongeriget Norge og Kongeriget Sverige.
Artikel 3
Frankrig gennemfoerer denne beslutning senest den 27. oktober 1994."
22 I begrundelsen til den anfaegtede beslutning anfoeres det, at beslutningen "principielt ikke [er] til hinder for, at selskabet Air Inter' s enekoncession opretholdes paa ruter, der opfylder de betingelser, der er fastsat i artikel 5 som naermere praeciseret ovenfor", hvilken bestemmelse, saadan som Kommissionen fortolker den, "tilsigter at sikre varig bestaaen af og kontinuitet i passende transportydelser mellem to punkter (byer eller regioner), der er beliggende i samme medlemsstat".
23 Det anfoeres ligeledes i forordningens begrundelse, at dens bestemmelser, "saerlig [dem] i artikel 4 om paalaeggelse af forpligtelser til offentlig service, goer det muligt at sikre kontinuiteten i driften paa alle medlemsstaternes indenlandske net og leve op til maalsaetningerne for den fysiske planlaegning".
24 Ifoelge traktatens artikel 185 kan Domstolen, hvis den skoenner, at forholdene kraever det, udsaette gennemfoerelsen af den anfaegtede retsakt.
25 Ifoelge procesreglementets artikel 83, stk. 2, er det en betingelse for at afsige kendelse om at udsaette gennemfoerelsen af en anfaegtet retsakt, dels at der foreligger omstaendigheder, som medfoerer uopsaettelighed, dels at der findes de noedvendige faktiske og retlige grunde til, at den begaerede foreloebige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus boni juris).
26 Ifoelge Domstolens faste praksis (jf. bl.a. kendelse af 29.6.1993, sag C-280/93 R, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 3667, grund 22) skal spoergsmaalet om, hvorvidt en begaering om foreloebige forholdsregler i henhold til procesreglementets artikel 83, stk. 2, er uopsaettelig, vurderes paa baggrund af noedvendigheden af, at der traeffes en foreloebig afgoerelse for at forhindre, at en umiddelbar anvendelse af den foranstaltning, som er genstand for hovedsagen, foraarsager et alvorligt og uopretteligt tab.
27 Vedroerende begaeringens uopsaettelighed har den franske regering for det foerste anfoert, at tilrettelaeggelsen af luftfarten er baseret paa et system med udligning mellem rentable og urentable ruter. Air Inter' s eneret til de paagaeldende ruter er begrundet i, at dette luftfartsselskab er forpligtet til med henblik paa den fysiske planlaegning at foretage en regelmaessig beflyvning af urentable ruter til overkommelige priser. Hvis andre faar adgang til at konkurrere om de to ruter, vil de ifoelge den franske regering efter et aars forloeb opnaa en markedsandel paa mindst 35%. Air Inter vil i saa fald blive tvunget til at ophoere med at betjene de urentable ruter. Der er ganske vist i overensstemmelse med forordningens artikel 4 fremsat lovforslag for det franske parlament med henblik paa ydelse af kompensation til de luftfartsselskaber, som betjener urentable ruter. Denne ordning vil imidlertid ikke kunne komme til at fungere, foer der er oprettet en udligningsfond, som raader over de noedvendige finansielle midler, hvilket forventes at kunne ske i slutningen af 1995. Den franske regering har derfor ingen mulighed for at ivaerksaette en alternativ ordning med saa kort varsel, som er i overensstemmelse med faellesskabsretten, navnlig ikke henset til de frister, der er fastsat i forordningens artikel 4. Saafremt den anfaegtede beslutning gennemfoeres umiddelbart, vil det saaledes medfoere vaesentlig skade for tilrettelaeggelsen af den franske luftfart og den fysiske planlaegningspolitik.
28 Den franske regering har for det andet anfoert, at hovedsagen vil have mistet enhver interesse paa det tidspunkt, da konkurrencen om de to ruter frigives, idet overgangsperioden i forordningens artikel 5 udloeber den 1. januar 1996. Saafremt den franske regering faar medhold i hovedsagen, staar den frigivelse af konkurrencen, som er foreskrevet i den anfaegtede beslutning, ikke laengere til at aendre. Hermed vil der vaere indtruffet et uopretteligt tab.
29 Kommissionen bestrider, at der foreligger uopsaettelighed paa grund af det uoprettelige tab, der vil opstaa ° saafremt Domstolen ikke tager begaeringen om at udsaette gennemfoerelsen af beslutningen til foelge ° som foelge af, at dommen i hovedsagen i praksis maa antages at ville blive afsagt paa det tidspunkt, hvor fristen i forordningens artikel 5 udloeber.
30 Kommissionen har for det foerste anfoert, at den interne udligningsordning for luftfartsselskabet Air Inter ikke fungerer paa den maade, som den franske regering har haevdet, og ikke er begrundet i hensynet til den fysiske planlaegning. Dels er der ikke godtgjort at vaere nogen forbindelse mellem ruternes betydning og deres rentabilitet, da Air Inter har underskud paa de lange ruter og overskud paa de korte. Dels har Air Inter ikke underskud paa de korte regionale ruter, der betragtes som vitale for den fysiske planlaegning, men paa sit internationale net, paa ruterne til Charles de Gaulle-lufthavnen og paa de ruter, som konkurrerer med hoejhastighedstogene (TGV).
31 Kommissionen har for det andet anfoert, at selv om der blev foretaget en udligning inden for Air Inter til fordel for de korte regionale ruter, ville ophaevelsen af det paagaeldende monopol ikke true eksistensen af disse ruter, da andre luftfartsselskaber med lavere driftsomkostninger end Air Inter ville kunne overtage de regionale ruter, der maatte vaere opgivet.
32 Vedroerende det anfoerte bemaerkes for det foerste, at det tab, som Air Inter vil kunne lide ved gennemfoerelsen af den anfaegtede beslutning, ikke kan betragtes som sikkert.
33 Kommissionen har i saa henseende paa grundlag af nogle fortrolige oplysninger, hvis rigtighed ikke bestrides af den franske regering, opstillet nogle forudsigelser om markedsudviklingen, som ikke svarer til den franske regerings, men hvis sandsynlighed er lige saa stor.
34 Endvidere bemaerkes, at selv om den franske regerings forudsigelser vedroerende Air Inter' s tab skulle vise sig at vaere rigtige, er risikoen for opgivelse af visse af de regionale ruter, som Air Inter beflyver, og som giver underskud, af rent hypotetisk karakter og afhaenger af mangfoldige ubestemmelige faktorer.
35 Endelig er der, selv om den franske regerings forudsigelser skulle vise sig at vaere rigtige, intet holdepunkt for at antage, at ruterne vil blive opgivet, og at gennemfoerelsen af en beslutning herom vil vaere saa umulig at forudse, at det vil afskaere de franske myndigheder fra at traeffe alle noedvendige foranstaltninger til at sikre ruternes kontinuitet enten ved at rette henvendelse til andre luftfartsselskaber, som har erhvervsmaessig interesse deri, eller ved i henhold til forordningens artikel 4 at paalaegge luftfartsselskaber forpligtelser til offentlig tjeneste.
36 Herefter har den franske regering ikke foert bevis for det paastaaede tab.
37 Foelgelig kan begaeringen om at udsaette gennemfoerelsen af den anfaegtede beslutning ikke tages til foelge, og det er unoedvendigt at undersoege, om de anbringender, som den franske regering har fremfoert, umiddelbart goer det berettiget at anordne den begaerede foranstaltning.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLENS PRAESIDENT
1) Begaeringen om foreloebige forholdsregler tages ikke til foelge.
2) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.
Saaledes bestemt i Luxembourg, den 26. oktober 1994.