62024TO0178
RETTENS KENDELSE (Tredje Afdeling)
11. februar 2025 (
*1
)
»Aktindsigt – forordning (EF) nr. 1049/2001 – dokumenter vedrørende fremstillingen af vacciner mod covid-19 – stiltiende afslag på aktindsigt – udtrykkelig afgørelse vedtaget efter sagsanlægget – ufornødent at træffe afgørelse«
I sag T-178/24,
Corinne Reverbel, Dému (Frankrig), ved advokat D. Protat,
sagsøger,
mod
Europa-Kommissionen, ved M. Burón Pérez og K. Herrmann, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, P. Škvařilová-Pelzl (refererende dommer), og dommerne G. Steinfatt og R. Meyer,
justitssekretær: V. Di Bucci,
afsagt følgende
Kendelse
1
Sagsøgeren, Corinne Reverbel, har med søgsmålet i henhold til artikel 263 TEUF nedlagt påstand om annullation af Europa-Kommissionens afgørelse af 7. februar 2024 om afslag på hendes genfremsatte begæring om aktindsigt i en række dokumenter af 15. december 2023 (herefter »den anfægtede afgørelse«).
Sagens baggrund og de faktiske omstændigheder efter søgsmålets anlæggelse
2
Den 1. marts 2023 indgav sagsøgeren i henhold til artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT 2001, L 145, s. 43) en begæring om aktindsigt i en række dokumenter vedrørende fremstillingen af vacciner mod covid-19.
3
Kommissionen besvarede denne begæring den 30. november 2023.
4
I denne afgørelse meddelte Kommissionen i første række sagsøgeren, at den havde identificeret et dokument, der var omfattet af anvendelsesområdet for hendes begæring. Der var tale om en evalueringsrapport fra Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMA) af 25. november 2021 (herefter »EMA’s rapport«)
5
I anden række gav Kommissionen delvis aktindsigt i EMA’s rapport, da den fulde offentliggørelse af rapporten, efter Kommissionens opfattelse, var udelukket, idet den var omfattet af undtagelserne fra retten til aktindsigt fastsat for det første i artikel 4, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1049/2001, for det andet i denne forordnings artikel 4, stk. 2, første led, og for det tredje i nævnte forordnings artikel 4, stk. 2, tredje led, idet disse undtagelser først og fremmest vedrører beskyttelsen af individets privatliv og integritet, navnlig i overensstemmelse med de EU-retlige regler om beskyttelse af personoplysninger, og endvidere vedrører beskyttelsen af en bestemt fysisk eller juridisk persons forretningsmæssige interesser, herunder immaterielle rettigheder, og endelig vedrører beskyttelsen af formålene med inspektioner, undersøgelser og revisioner.
6
Ved skrivelse af 15. december 2023 registreret af Kommissionen den 18. december 2023, genfremsatte sagsøgeren begæringen i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001 med anmodning om, at Kommissionens tog begæringen op til fornyet behandling.
7
Ved e-mail af 17. januar 2024 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at hun ikke kunne gives et svar på den genfremsatte begæring inden for den frist på 15 dage, der er fastsat i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1049/2001, og som udløb den samme dag. Ifølge Kommissionen var der på det tidspunkt endnu ikke indsamlet de oplysninger, som var nødvendige for at foretage en fuldstændig analyse.
8
Ved e-mail af 7. februar 2024 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at svaret på den genfremsatte begæring ikke kunne vedtages, eftersom der var interne høringer i gang, og at Kommissionen, under hensyntagen til det ønskede dokuments oprindelse, i henhold til artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1049/2001, ligeledes skulle høre tredjeparter.
9
Sagsøgeren anlagde denne sag den 2. april 2024.
10
Den 4. juni 2024 vedtog Kommissionen som svar på sagsøgerens genfremsatte begæring en udtrykkelig afgørelse på grundlag af artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1049/2001 (herefter »den udtrykkelige bekræftende afgørelse«). Ved denne afgørelse gav den sagsøgeren en bredere delvis aktindsigt i EMA’s rapport.
11
I den udtrykkelige bekræftende afgørelse anførte Kommissionen, at fuld aktindsigt i EMA’s rapport ikke var mulig under hensyntagen til de undtagelser til retten i aktindsigt, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra a), tredje led, i forordning nr. 1049/2001, og i samme forordnings artikel 4, stk. 1, litra b), som vedrører dels beskyttelsen af offentlighedens interesser med hensyn til internationale forbindelser, dels beskyttelsen af privatlivets fred og individets integritet. Desuden bekræftede Kommissionen i denne beslutning, at denne ikke var i besiddelse af andre dokumenter, der kunne svare til begæringen af 1. marts 2023 (jf. præmis 2 ovenfor).
12
Den 17. juni 2024 nedlagde Kommissionen en påstand om, at det er ufornødent at træffe afgørelse.
Parternes påstande
13
Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at den anfægtede afgørelse annulleres.
14
I anmodningen om, at det fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse, har Kommissionen nedlagt følgende påstande:
–
Det fastslås, at sagen er blevet uden genstand, og at det er ufornødent at træffe afgørelse.
–
Hver part bærer sine egne omkostninger.
15
I sine bemærkninger til Kommissionens påstand om, at det er ufornødent at træffe afgørelse, har sagsøgeren nedlagt påstand om at forkaste denne påstand, og har bekræftet, at hun har nedlagt påstand om annullation af den anfægtede afgørelse.
Retlige bemærkninger
16
I henhold til artikel 130, stk. 2 og 7, i Rettens procesreglement kan Retten, såfremt en part anmoder herom, fastslå, at sagen er blevet uden genstand, og at der ikke længere er anledning til at træffe afgørelse.
17
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at det fastslås, at sagen er blevet uden genstand, og at der ikke længere er anledning til at træffe afgørelse, har Retten, idet den finder, at sagen er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne, besluttet at træffe afgørelse om denne begæring uden at fortsætte sagsbehandlingen.
18
Det skal bemærkes, at i henhold til Domstolens faste praksis skal sagens genstand, ligesom søgsmålsinteressen, bestå indtil retsafgørelsen, idet det i modsat fald findes ufornødent at træffe afgørelse. Dette forudsætter, at søgsmålet med sit resultat kan bibringe parten en fordel (dom af 4.9.2018, ClientEarth mod Kommissionen, C-57/16 P, EU:C:2018:660, præmis 43).
19
I det foreliggende tilfælde gav Kommissionen ved den afgørelse af 30. november 2023, der er nævnt i præmis 3 ovenfor, delvist afslag på den begæring om aktindsigt, som sagsøgeren havde indgivet den 1. marts 2023. Efter denne afgørelse genfremsatte sagsøgeren begæringen.
20
Det er ubestridt, at Kommissionen vedtog den udtrykkelige bekræftende afgørelse efter anlæggelsen af denne sag. Kommissionen gav ved denne afgørelse en bredere delvis aktindsigt i EMA’s rapport og bekræftede i øvrigt udtrykkeligt afslaget på sagsøgerens genfremsatte begæring.
21
Hvad for det første angår det udtrykkelige afslag på den genfremsatte begæring bemærkes, at en institution ved at vedtage en udtrykkelig afgørelse om afslag på en genfremsat begæring om aktindsigt tilbagekalder den stiltiende afgørelse om afslag på denne begæring (jf. i denne retning dom af 2.10.2014, Strack mod Kommissionen, C-127/13 P, EU:C:2014:2250, præmis 88 og 89, af2.7.2015, Typke mod Kommissionen, T-214/13, EU:T:2015:448, præmis 37, af 26.3.2020, ViaSat mod Kommissionen, T-734/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:123, præmis 16 og 17, og af 29.9.2021, AlzChem Group mod Kommissionen, T-569/19, EU:T:2021:628, præmis 27).
22
Tilbagekaldelsen af den anfægtede retsakt, henset til dens tilbagevirkende gyldighed (jf. i denne retning dom af 17.4.1997, de Compte mod Parlamentet, C-90/95 P, EU:C:1997:198, præmis 35), medfører, at tvistens genstand bortfalder (jf. i denne retning dom af 7.6.2007, Wunenburger mod Kommissionen, C-362/05 P, EU:C:2007:322, præmis 48 og 49, af 4.9.2018, ClientEarth mod Kommissionen, C-57/16 P, EU:C:2018:660, præmis 45, og af 21.1.2021, Leino-Sandberg mod Parlamentet, C-761/18 P, EU:C:2021:52, præmis 33).
23
I et sådant tilfælde kan behandlingen af et søgsmål til prøvelse af en stiltiende afgørelse hverken begrundes i formålet bestående i at undgå, at ulovligheden gentager sig, eller med formålet bestående i at lette eventuelle erstatningssager, idet disse formål kunne opfyldes ved behandlingen af søgsmål til prøvelse af de udtrykkelige afgørelser (jf. i denne retning dom af 10.12.2010, Ryanair mod Kommissionen, T-494/08 – T-500/08 og T-509/08, EU:T:2010:511, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
24
I det foreliggende tilfælde bevirkede vedtagelsen af den udtrykkelige bekræftende afgørelse, for så vidt som der herved blev givet afslag på sagsøgerens begæring, at den anfægtede afgørelse delvist blev tilbagekaldt, og har således i denne henseende medført, at genstanden for det foreliggende søgsmål, som vedrører annullation af sidstnævnte afgørelse, er bortfaldet.
25
Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af sagsøgerens argumenter vedrørende det udtrykkelige afslag på hendes begæring.
26
Sagsøgeren har således gjort gældende, at det udtrykkelige afslag på den genfremsatte begæring på grund af den unormalt lange sagsbehandlingstid, ved hvis udløb det blev vedtaget, er ugyldigt og uden virkning, og at det følgelig ikke »håndhæves« over for sagsøgeren.
27
I denne henseende skal det bemærkes, at det delvise afslag på sagsøgerens begæring nødvendigvis har indvirkning på sagsøgerens situation, eftersom sagsøgeren som følge af dette afslag ikke har adgang til de omhandlede dokumenter.
28
Selv hvis det antages, at sagsøgeren anses for at anfægte lovligheden af det udtrykkelige afslag på den genfremsatte begæring, og at denne eventuelle ulovlighed kan have betydning for, om afslaget kan håndhæves, skal sagsøgerens argument under alle omstændigheder forkastes.
29
Hvad først og fremmest angår vedtagelsen af en udtrykkelig bekræftende afgørelse om afslag efter udløbet af de svarfrister, der er fastsat i artikel 8 i forordning nr. 1049/2001, har Domstolen fastslået, at i tilfælde af en institutions manglende overholdelse af de svarfrister, der er fastsat i nævnte artikel, er denne institution forpligtet til, selv for sent, at give et begrundet svar på den pågældendes begæring. Domstolen fastslog ligeledes, at den pågældende i et sådant tilfælde i overensstemmelse med artikel 8, stk. 1 og 3, i forordning nr. 1049/2001 kunne anvende to slags procedurer. Den berørte part kunne enten indgive en klage til Den Europæiske Ombudsmand i henhold til artikel 228 TEUF eller anlægge et erstatningssøgsmål ved Retten i henhold til artikel 340 TEUF med henblik på at opnå erstatning for et eventuelt tab forårsaget af den manglende overholdelse af svarfristerne (dom af 14.7.2016, Sea Handling mod Kommissionen, C-271/15 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:557, præmis 85-87).
30
Det må derfor fastslås, at tilsidesættelsen af de frister, der er fastsat i artikel 8 i forordning nr. 1049/2001, er uden betydning for lovligheden af den udtrykkelige bekræftende afgørelse.
31
Hvad herefter angår vedtagelsen af en afgørelse om tilbagekaldelse efter en urimelig frist, er det korrekt, at det følger af retspraksis, at tilbagekaldelse med tilbagevirkende gyldighed af en ulovlig forvaltningsakt, der skaber rettigheder, skal ske inden for en rimelig frist (jf. dom af 16.12.2010, Athinaïki Techniki mod Kommissionen, C-362/09 P, EU:C:2010:783, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis).
32
Den anfægtede afgørelse, som er en afgørelse om afslag på sagsøgerens ansøgning, udgør imidlertid ikke i forhold til sagsøgeren en retsakt, der skaber rettigheder. Den retspraksis, som er nævnt i præmis 31 ovenfor, er derfor ikke af relevans i den foreliggende sag (jf. i denne retning dom af 16.12.2010, Athinaïki Techniki mod Kommissionen, C-362/09 P, EU:C:2010:783, præmis 60).
33
Desuden gælder betingelsen om, at tilbagekaldelsen af en retsakt skal være ulovlig på områder, hvor det er nødvendigt at sikre, at en sådan tilbagekaldelse ikke gør det muligt for en institution at unddrage sig enhver domstolskontrol af sin handling (jf. i denne retning dom af 16.12.2010, Athinaïki Techniki mod Kommissionen, C-362/09 P, EU:C:2010:783, præmis 68-71, og af 11.7.2013, BVGD mod Kommissionen, T-104/07 og T-339/08, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:366, præmis 80). Vedtagelsen af en udtrykkelig bekræftende afgørelse medfører imidlertid ikke en sådan risiko. Tværtimod giver det ansøgeren mulighed for at kende årsagerne til institutionens afslag.
34
Følgelig har sagsøgeren ikke længere interesse i at opnå annullation af det stiltiende afslag på hendes genfremsatte begæring om aktindsigt, for så vidt som denne stiltiende afgørelse efterfølgende er blevet bekræftet ved en udtrykkelig afgørelse om afslag.
35
Hvad for det andet angår den af Kommissionen indrømmede bredere delvise aktindsigt i EMA’s rapport skal det bemærkes, at den blotte indrømmelse af aktindsigt i de omtvistede dokumenter efter et afslag på en begæring, uden at institutionen ved at vedtage en udtrykkelig tilbagekaldelse anerkender sin fejl, ikke kan anses for en tilbagekaldelse (jf. i denne retning dom af 30.4.2020, Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych mod Kommissionen, C-560/18 P, EU:C:2020:330, præmis 72-75, og af 22.3.2018, De Capitani mod Parlamentet, T-540/15, EU:T:2018:167, præmis 31-33).
36
Den omstændighed, at de anfægtede afgørelser i denne henseende var blevet irrelevante efter anlæggelse af sagen, medfører imidlertid ikke en forpligtelse for Retten til at fastslå, at det er ufornødent at træffe afgørelse som følge af, at sagen mangler genstand, eller som følge af manglende søgsmålsinteresse på tidspunktet for afsigelse af dommen (jf. i denne retning dom af 7.6.2007, Wunenburger mod Kommissionen, C-362/05 P, EU:C:2007:322, præmis 47, af 4.9.2018, ClientEarth mod Kommissionen, C-57/16 P, EU:C:2018:660, præmis 45, af 21.1.2021, Leino-Sandberg mod Parlamentet, C-761/18 P, EU:C:2021:52, præmis 33, og af 20.6.2024, EUIPO mod Indo European Foods, C-801/21 P, EU:C:2024:528, præmis 59).
37
Sagsøgeren kan således bevare en interesse i annullation af den anfægtede afgørelse med henblik på et eventuelt erstatningssøgsmål, for så vidt som hun først fik en større delvis aktindsigt i EMA’s rapport på tidspunktet for vedtagelsen af den udtrykkelige bekræftende afgørelse.
38
En sagsøger kan dog ikke begrunde en søgsmålsinteresse ved blot at påberåbe sig muligheden for i fremtiden at anlægge et søgsmål med påstand om erstatning uden at anføre konkrete oplysninger om følgerne af den hævdede ulovlighed for sin situation og om arten af den skade, som den pågældende hævder at have lidt, og for hvilken der skulle opnås erstatning ved et sådant søgsmål (jf. i denne retning dom af 30.4.2020, Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych mod Kommissionen, C-560/18 P, EU:C:2020:330, præmis 74, og kendelse af 28.9.2021, Airoldi Metalli mod Kommissionen, T-611/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:641, præmis 68 og 69).
39
I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren imidlertid ikke fremlagt nogen konkrete oplysninger.
40
Følgelig kan sagsøgeren ikke med rette modsætte sig, at det er ufornødent at træffe afgørelse med den begrundelse, at en eventuel konstatering af, at den anfægtede afgørelse er ulovlig, efterfølgende vil gøre det muligt for sagsøgeren at anlægge et erstatningssøgsmål med henblik på at kompensere for det tab, som denne afgørelse har påført sagsøgeren.
41
På baggrund af det ovenstående må det fastslås, at det foreliggende søgsmål er blevet uden genstand, og at det er ufornødent at træffe afgørelse i sagen.
Sagsomkostninger
42
I henhold til procesreglementets artikel 137 er Retten frit stillet i sin afgørelse om sagsomkostninger, hvis den finder, at der ikke er anledning til at træffe afgørelse i sagen.
43
Henset til omstændighederne i den foreliggende sag bør hver af parterne bære deres egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):
1)
Det er ufornødent at træffe afgørelse i sagen.
2)
Corinne Reverbel og Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger.
Således bestemt i Luxembourg den 11. februar 2025.
V. Di Bucci
Justitssekretær
P. Škvařilová-Pelzl
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: fransk.