61992CO0386_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 14. oktober 1992 indgaaet til Domstolen den 26. oktober 1992 har juge commissaire (den tilsynsfoerende dommer) i konkursboet Monin, dommer ved Tribunal de commerce i Romans, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt de nedenfor anfoerte praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 30 og 85.
"° Medfoerer udviklingen af en faelles politik vedroerende indfoersel af motorkoeretoejer med oprindelse i Asien, at enhver 'faellesskabsinteresse' i at retsforfoelge en medlemsstat forsvinder, selv om medlemsstaten ved at indfoere ulovlige hindringer for parallelimport af visse asiatiske bilmaerker, der er bragt i fri omsaetning i andre medlemsstater, har bevirket, at de virksomheder, som har lidt under disse hindringer, er gaaet konkurs?
Indebaerer en saadan politik, at det er tilladt Faellesskabet at tilslutte sig en medlemsstats traktatstridige handlemaade og efterfoelgende at legitimere retsstridige foranstaltninger, der bl.a. dels bestaar i krav om, at biler skal synes to gange, saaledes at indregistrering af biler af maerker, som ikke er omfattet af den saakaldte selvbegraensningsaftale, forsinkes paa urimelig maade, dels i ulovlig retsforfoelgning af personer, der koeber saadanne biler osv. ... alene af hensyn til aftalen 'EOEF-Japan' ?
° Naar en medlemsstat for at beskytte sin regulering af markedet for biler med oprindelse i Asien tilrettelaegger dette marked paa en konkurrencefordrejende maade ved at fremme en aftale i strid med artikel 85, indebaerer dette da ikke, at medlemsstaten paadrager sig ansvar ° uafhaengigt af traktatbrudsproceduren i artikel 169 ° bl.a. over for de virksomheder, som paa grund af medlemsstatens retsstridige handlemaade maa erklaere sig konkurs, naar henses til, at myndigheder og nationale domstole har pligt til at beskytte privates rettigheder ifoelge traktaten?
° Kan hindringer for indfoersel af japanske eller koreanske biler med oprindelse i medlemsstater, hvor de er bragt i fri omsaetning, vaere begrundet med, at der paa den paagaeldende medlemsstats marked eksisterer en selvbegraensningsordning, hvorved fem virksomheder har forpligtet sig til ikke at overskride en samlet kvote, som de fordeler mellem sig uden indbyrdes konkurrence og paa betingelse af, at markedet forbeholdes dem, naar ordningens formaal og virkning er fuldstaendigt at udelukke parallelimport fra andre medlemsstater og at forhindre udoevelse af virksomhed som handelsrepraesentant?
° Kan de nationale retter tillaegge importoeren skylden for forsinkelse med indregistrering af biler, der skal fremvises enkeltvis paa grund af manglende tildeling af typegodkendelse, hvilket alene skyldes administrative betingelser og forhindringer, uden at dette maa anses for yderligere hindringer for de frie varebevaegelser og gaeldende bestemmelser paa bilomraadet i det omfang, de indfoerte forhindringer og oekonomiske konsekvenser virker afskraekkende paa forbrugere, som oensker at indfoere saadanne biler i fri omsaetning i en anden medlemsstat, og som derved fratages muligheden for at udnytte det faelles marked, idet de mod deres vilje tvinges til at vaelge andre bilmaerker?
° Kan en medlemsstats regulering af indfoerslen af biler med oprindelse i asiatiske lande, der bestaar i indfoerelse af en kvote, forbeholdt fem udvalgte virksomheder, som har accepteret dette og har fordel heraf, ophaeve overtraedelser af artikel 85?
Eller med andre ord: Kan virksomheder, der nyder fordel af en saakaldt selvbegraensningsordning, henvise til, at ordningen er godkendt af den medlemsstat, paa hvis omraade deres aftale gaelder, hvorfor aftalen maa vaere gyldig, naar ordningen bl.a. indebaerer, at de bliver eneraadende paa det paagaeldende marked, som de fordeler mellem sig uden konkurrence, og at parallelimport forbydes?"
2 I den franske regerings skriftlige indlaeg til Domstolen har den indledningsvis foreslaaet overvejet, om juge commissaire i den foreliggende sag boer betragtes som en ret i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177. Forelaeggelsen af praejudicielle spoergsmaal henhoerer nemlig, selv om den sker i form af en kendelse, ikke under en juge commissaires kompetence, eftersom han paa dette stadium alene indsamler oplysninger og registrerer dem centralt. For det andet ses der ifoelge den franske regering ikke at versere en retssag med Monin som part, ligesom der ikke for juge commissaire verserer en sag mod den franske stat (jf. dom af 21.4.1988, sag 338/85, Fratelli Pardini, Sml. s. 2041, praemis 10 og 11). Endelig maa man paa grund af den fuldstaendige mangel paa begrundelse i kendelsen samt de forelagte spoergsmaals meget generelle karakter betvivle, at spoergsmaalene kan fremmes til besvarelse (jf. dom af 16.7.1992, sag C-83/91, Meilicke, Sml. I, s. 4871).
3 Kommissionen har for det foerste bemaerket, at man vanskeligt kan betragte juge commissaire som en ret i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 (dom af 18.6.1980, sag 138/80, Borker, Sml. s. 1975, kendelse af 5.3.1986, sag 318/85, Greis Unterweger, Sml. s. 955, dom af 11.6.1987, sag 14/86, Pretore di Salò, Sml. s. 2545, og ovennaevnte dom i Pardini-sagen). For det andet er der ikke for juge commissaire indbragt nogen tvist, og endelig er det paa grund af den manglende sagsfremstilling og juridiske redegoerelse ikke muligt at finde nogen forbindelse mellem de praejudicielle spoergsmaal og sagsgenstanden i hovedsagen (ovennaevnte dom i Meilicke-sagen og dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo, Telaltitalia, Telelazio, Sml. I, s. 393).
4 Det bemaerkes, at de oplysninger, som Domstolen har til raadighed paa sagens nuvaerende stadium, ikke goer det muligt for den at afgoere, om juge commissaire i den foreliggende sag skal betragtes som en ret i medfoer af artikel 177, og ej heller, om der er indbragt en sag for ham.
5 Det findes dog klart ufornoedent naermere at gaa ind paa Domstolens eventuelle inkompetence af disse grunde, idet de praejudicielle spoergsmaal under alle omstaendigheder ikke vil kunne fremmes til besvarelse.
6 Det bemaerkes saaledes, at det for at opnaa en fortolkning af faellesskabsretten, som den nationale ret kan bruge, er paakraevet, at denne giver en beskrivelse af de faktiske omstaendigheder og de regler, som de forelagte spoergsmaal haenger sammen med, eller i alt fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spoergsmaal (ovennaevnte dom i Telemarsicabruzzo-sagen, praemis 6).
7 Som Domstolen udtalte i ovennaevnte sag, har kravet navnlig betydning paa visse omraader, f.eks. det konkurrenceretlige omraade, hvor de faktiske og retlige omstaendigheder ofte er indviklede.
8 I kendelsen forelaegger den nationale ret imidlertid alene de ovenfor gengivne praejudicielle spoergsmaal uden nogen som helst oplysning om det grundlag, hvorpaa de er forelagt.
9 Under disse omstaendigheder maa det i medfoer af procesreglementets artikel 92 fastslaas, at de praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, aabenbart ikke kan fremmes til besvarelse.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
10 De udgifter, der er afholdt af den franske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, der har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling er et led i sagsbehandlingen ved den nationale juge commissaire, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, som er forelagt af juge commissaire i konkursboet Monin ved kendelse af 14. oktober 1992:
Henset til de spoergsmaal, som juge commissaire i konkursboet Monin har forelagt Domstolen ved kendelse af 14. oktober 1992, afvises anmodningen om praejudiciel afgoerelse.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 26. april 1993.