61990CC0045(01)_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Generaladvokat Mischo fremsatte den 4. juni 1991 sit forslag til afgoerelse i den foreliggende sag. Domstolens Femte Afdeling, som behandlede sagen, besluttede i medfoer af procesreglementets artikel 95 og under henvisning til sagens vigtighed at tilbagevise sagen til Domstolen. Domstolen besluttede herefter at genaabne den mundtlige forhandling. Det paahviler nu mig at fremkomme med mit forslag til afgoerelse.
Det er en overkommelig opgave. Jeg er nemlig paa de fleste punkter enig i generaladvokat Mischo' s forslag til afgoerelse.
Sagens baggrund
2. Sagen for den tyske arbejdsret, der har forelagt de praejudicielle spoergsmaal, vedroerer anvendelsen af den tyske lovgivning, der paalaegger arbejdsgiveren i en periode paa seks uger at fortsaette udbetalingen af loen i tilfaelde af arbejdstagerens uarbejdsdygtighed paa grund af sygdom (Lohnfortzahlungsgesetz).
En familie paa fire italienske statsborgere, der arbejdede i samme tyske virksomhed, blev alle syge under en ferie i Italien. Sygdommen og den deraf foelgende uarbejdsdygtighed blev konstateret og meddelt i overensstemmelse med de relevante faellesskabsretlige og tyske regler. Den tyske arbejdsgiver afslog til trods herfor at udbetale loen i sygeperioden under henvisning til, at de paagaeldende ogsaa under tidligere ferier i Italien var blevet syge. Arbejdsgiveren naegtede saaledes at anerkende de erklaeringer om uarbejdsdygtighed, der i overensstemmelse med artikel 18 i raadsforordning nr. 574/72 var udstedt af den kompetente italienske institution.
Det fremgaar af forelaeggelsesbeslutningen, at de foreliggende oplysninger om familiens sygdomshistorie under ferier i Italien rejser en saa alvorlig og begrundet tvivl om erklaeringernes rigtighed til, at arbejdsretten efter tysk ret eventuelt ville kunne frifinde arbejdsgiveren i den sag, medlemmerne af den italienske familie har anlagt mod arbejdsgiveren.
Det fremgaar imidlertid ogsaa af forelaeggelseskendelsen, at arbejdsretten er opmaerksom paa Domstolens dom af 12. marts 1987, afsagt af Tredje Afdeling i sag 22/86, Rindone (Sml. s. 1339), og at den finder, at den foreliggende sag skal afgoeres paa grundlag af den samme bestemmelse, som blev fortolket i Rindone-sagen, og at hovedspoergsmaalet derfor er, om der er saadanne forskelle mellem den verserende sag og Rindone-sagen, at den i Rindone-sagen fastslaaede fortolkning af den relevante forordningsbestemmelse ikke er afgoerende i den verserende sag.
Den vaesentligste forskel efter arbejdsrettens opfattelse er, at Rindone-dommen vedroerte et forhold, hvor den ydelsespligtige kompetente institution var en tysk sygekasse, mens den ydelsespligtige kompetente institution i den foreliggende sag er en privat arbejdsgiver, som har vaesentligt stoerre vanskeligheder ved at anvende den relevante forordningsbestemmelse, end en tysk sygekasse har.
Afgraensning af de stillede spoergsmaal
3. Som det vil fremgaa af det foelgende, er jeg enig i det grundlaeggende i arbejdsrettens analyse, som den fremgaar af forelaeggelseskendelsen.
Dette indebaerer for det foerste, at jeg ligesom generaladvokat Mischo er af den opfattelse, at ydelser efter Lohnfortzahlungsgesetz er omfattet af forordning nr. 1408/71. Jeg kan vedroerende dette spoergsmaal i det hele henvise til generaladvokat Mischo' s forslag til afgoerelse (punkt 5-14).
Det indebaerer for det andet, at de relevante faellesskabsregler er bestemmelserne i artikel 18 i forordning nr. 574/72, der fastlaegger visse procedureforskrifter, naar der skal udbetales kontantydelser under sygdom til arbejdstagere, der har bopael i en anden medlemsstat end den kompetente stat.
Det vil bemaerkes, at artikel 18 vedroerer tilfaelde, hvor arbejdstagerne har bopael i en anden stat end den kompetente stat, og at der i den verserende sag er tale om arbejdstagere, der alene havde ophold i en anden medlemsstat end den kompetente stat. Generaladvokat Mischo naevnte under punkt 3 i sit forslag til afgoerelse, at sagsforholdet efter den forelaeggende rets opfattelse falder ind under artikel 18 ° enten direkte eller analogt i medfoer af artikel 24 i forordning nr. 574/72. [Artikel 24 vedroerer kontantydelser efter artikel 22, stk. 1, litra a), nr. ii), i forordning nr. 1408/71 og omfatter arbejdstagere, der opholder sig i en anden medlemsstat end den kompetente stat. Artikel 24 fastslaar, at bestemmelserne i artikel 18 i forordning nr. 574/72 finder anvendelse]. Det kan herefter laegges til grund, at spoergsmaalene i denne sag vedroerer fortolkningen af artikel 18, hvilket ogsaa er accepteret af dem, der har afgivet indlaeg for Domstolen. Jeg vil paa denne baggrund i det foelgende bruge udtrykket "bopael" ° ogsaa selv om det ud fra den foreliggende sags konkrete omstaendigheder maaske havde vaeret mere naerliggende at anvende udtrykket "ophold".
4. Sagen vedroerer saaledes fortolkning af en forordningsbestemmelse, der allerede har vaeret fortolket af Domstolen, og hvis formaal ligesom de oevrige bestemmelser i forordning nr. 1408/71 og forordning nr. 574/72 er at medvirke til at gennemfoere den frie bevaegelighed for vandrende arbejdstagere.
5. Grundlaget for en stillingtagen til de forelagte spoergsmaal maa derfor vaere en undersoegelse af artikel 18 i forordning nr. 574/72 og af dommen i Rindone-sagen.
Artikel 18 i Raadets forordning nr. 574/72
Generaladvokat Mischo gennemgik i sit forslag til afgoerelse i Rindone-sagen indholdet af artikel 18. Jeg skal henvise til denne gennemgang og skal her alene fremhaeve foelgende vaesentlige forhold. Artikel 18 indfoerer en ordning, hvor den afgoerende erklaering om uarbejdsdygtighed ikke er en erklaering fra den behandlende laege, men er en erklaering hidroerende fra den raadgivende laege ved bopaelsstedets kompetente institution. Artikel 18 indfoerer saaledes et system, hvor bopaelsstedets institution har en vigtig opgave, nemlig ex officio ved sin egen raadgivende laege at tage stilling til, om arbejdstageren er uarbejdsdygtig, og at meddele resultatet af denne undersoegelse til den kompetente institution i ydelseslandet. Kontrolundersoegelsen er paalagt bopaelsstedets institution ved en faellesskabsbestemmelse. Kontrolundersoegelsen skal foretages af bopaelsstedets institution, "som om det drejede sig om en af dens egne forsikrede", og det er formentlig i artikel 18 generelt forudsat, at bopaelsstedets institution handler paa vegne af den kompetente institution i ydelseslandet, jf. sidste punktum i stk. 4.
Artikel 18 indeholder i stk. 5 en bestemmelse, der udtrykkelig giver ydelseslandets kompetente institution en kontrolbefoejelse. Efter artikel 18, stk. 5, bevarer den kompetente institution "under alle omstaendigheder retten til at lade den paagaeldende undersoege af en af den selv udpeget laege". Denne bestemmelse er af indlysende betydning for de her forelagte spoergsmaal. Den aabner mulighed for den kompetente institution i ydelseslandet til at skaffe sig et grundlag, der kan bruges til at afvise resultaterne af kontrolundersoegelsen foretaget af bopaelsstedets institution.
Det har vaeret naevnt, at stk. 6 i artikel 18 maaske kan fortolkes som indeholdende en mere almindelig mulighed for den kompetente institution i ydelseslandet til at afvise resultaterne af kontrolundersoegelsen. Stk. 6 har foelgende indhold: "Beslutter den kompetente institution at afslaa udbetaling af kontantydelser, fordi arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende ikke har opfyldt de i bopaelsstedets lovgivning foreskrevne formaliteter, eller konstaterer den, at den paagaeldende paa ny er arbejdsdygtig, underretter den ham om sin afgoerelse og sender samtidig en genpart heraf til bopaelsstedets institution". Efter min opfattelse er stk. 6 ikke relevant for det i den foreliggende sag droeftede spoergsmaal. Stk. 6 regulerer nemlig alene to situationer, der ikke vedroerer den kompetente institutions mulighed for at afvise resultaterne af kontrolundersoegelsen foretaget af bopaelsstedets institution. I oevrigt er det klart, at Domstolen i Rindone-sagen ikke tillagde stk. 6 betydning for besvarelsen af de stillede spoergsmaal.
Dommen i Rindone-sagen
6. Dommen i Rindone-sagen er for en umiddelbar betragtning ganske klar og af direkte betydning for spoergsmaalene i den foreliggende sag.
Hovedspoergsmaalet i Rindone-sagen var, om den kompetente institution i ydelseslandet er bundet af den erklaering, der udstedes af den kompetente laege ved bopaelsstedets institution, saafremt den kompetente institution ikke udnytter sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, til at lade den sikrede undersoege af en af den selv udpeget laege. Kommissionen havde besvaret spoergsmaalet bekraeftende, mens den sagsoegte tyske sygekasse og Det Forenede Kongeriges regering havde besvaret spoergsmaalet benaegtende, idet de gjorde gaeldende, at "de laegeerklaeringer, der er tilvejebragt af bopaelsstedets institution, alene er sagkyndige udtalelser, hvis vaegt den kompetente institution maa tage stilling til."
Domstolen fastslog bl.a.:
"Det bemaerkes, at den af sagsoegte og af Det Forenede Kongeriges regering forsvarede fortolkning, hvorefter den kompetente institution ikke i henseende til faktum og retlig kvalificering kan vaere bundet af laegeerklaeringer indhentet af bopaelsstedets institution, hverken har stoette i ordlyden af artikel 18 i forordning nr. 574/72 eller i bestemmelsens formaal." (Praemis 9).
"Det tilkommer foelgelig bopaelsstedets institution at fastslaa, hvorvidt der foreligger uarbejdsdygtighed ° og i bekraeftende fald dennes varighed ° idet den kompetente institution alene besidder retten til at lade den paagaeldende undersoege af en af den selv udpeget laege (artikel 18, stk. 5)." (Praemis 12).
"Denne fortolkning maa endvidere vaere den rette, naar henses til det maal, der forfoelges med artikel 18 i forordning nr. 574/72 og med artikel 19 i forordning nr. 1408/71. Saafremt den kompetente institution frit kunne afvise at laegge den erklaering om uarbejdsdygtighed til grund, der er tilvejebragt af bopaelsstedets institution, indebaerer dette ° som anfoert af den nationale domstol ° en risiko for, at den arbejdstager, der i mellemtiden paa ny er blevet arbejdsdygtig, som foelge heraf bevismaessigt stilles i en vanskelig situation. Det er netop vanskeligheder af denne art, som soeges undgaaet ved hjaelp af faellesskabsbestemmelserne. En saadan risiko er uacceptabel, da den er uforenelig med hensynet til at 'gennemfoere den stoerst mulige grad af fri bevaegelighed for vandrende arbejdstagere, hvilket er en del af Faellesskabets grundlag' (dom af 25.2.1986, sag 284/84, L. A. Spruyt, Sml. s. 693)." (Praemis 13).
"Det foerste spoergsmaal maa foelgelig besvares med, at artikel 18, stk. 1-4, i forordning nr. 574/72 skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution, saafremt den ikke udnytter sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, til at lade den sikrede undersoege af en af den selv udpeget laege, saavel i henseende til faktum som til den retlige kvalificering er bundet af en erklaering fra bopaelsstedets institution, hvorefter den sikrede har vaeret uarbejdsdygtig i en vis periode." (Praemis 15).
Dommen kan kun forstaas saaledes, at artikel 18 indeholder regler ikke alene om, hvorledes arbejdstagere, der bliver syge i en anden stat end den kompetente stat, skal forholde sig for at kunne dokumentere deres uarbejdsdygtighed, men ogsaa om den bevismaessige betydning, den kompetente institution i ydelsesstaten skal tillaegge erklaeringer fra bopaelsstedets institution.
Sagens centrale problem
7. Der kan herefter ikke efter min mening vaere tvivl om, at Domstolen i den foreliggende sag er stillet over for spoergsmaalet, om man skal opretholde resultatet i Rindone-dommen, eller om dette resultat skal tilsidesaettes eller modificeres i et naermere bestemt omfang.
Det er et ikke helt let spoergsmaal at besvare. Der er gode argumenter for at opretholde Rindone-dommen fuldt ud, men der kan ogsaa fremfoeres gode grunde til en aendring. Jeg skal foerst undersoege disse sidste grunde og i denne forbindelse navnlig gennemgaa, hvor vidtgaaende en aendring af Rindone-dommen disse grunde vil tilsige.
AEndring af Rindone-dommen i de tilfaelde, hvor den kompetente institution er en arbejdsgiver
8. Som naevnt ovenfor boer efter arbejdsrettens opfattelse en aendring af Rindone-dommens resultat overvejes, fordi den kompetente institution i den foreliggende sag er en arbejdsgiver og ikke som i Rindone-sagen en sygekasse. Ikke mindst Kommissionen har tilsluttet sig denne tankegang, idet den har henvist til, at kontrolsystemet efter artikel 18 ikke er udformet med henblik paa tilfaelde, hvor den kompetente institution er en arbejdsgiver.
Generaladvokat Mischo afviste i sit forslag til afgoerelse, at artikel 18 kan fortolkes forskelligt, alt efter hvem der efter ydelseslandets lovgivning er kompetent. Jeg er enig med generaladvokat Mischo heri og skal henvise til hans argumentation herom, herunder til hans bemaerkninger om, at det maa vaere muligt paa anden maade at loese arbejdsgivernes praktiske problemer (punkt 17-27).
Jeg er saaledes enig med generaladvokat Mischo i, at en eventuel aendring af Rindone-dommen boer gaelde generelt, dvs. uden hensyn til hvilken institution, der er den kompetente i ydelseslandet.
Tilsidesaettelse af Rindone-dommen
9. Det er blevet gjort gaeldende, at artikel 18 skal fortolkes saaledes, at den bevismaessige vaerdi af bopaelsstedets institutions kontrolerklaering skal afgoeres efter de regler, der gaelder herom i ydelsesstaten, idet det dog skal sikres, at der ikke sker forskelsbehandling, og at formaalet med artikel 18 ikke forskertses.
Saa vidt jeg kan se, ville et saadant resultat betyde en tilsidesaettelse af Rindone-dommen, hvilket ikke kan anbefales. Rindone-dommen indeholder efter min mening en grundlaeggende korrekt fortolkning af artikel 18. En fuldstaendig aendring af Rindone-dommens resultat ville give ydelseslandets kompetente institutioner en adgang til at bestride rigtigheden af bopaelsstedets institutions erklaeringer, der ville vaere vanskeligt forenelig med noedvendigheden af at sikre et tillidsfuldt og loyalt samarbejde mellem myndigheder og institutioner i medlemsstaterne.
10. En anden mulig fortolkning af artikel 18 kunne overvejes. Artikel 18' s system kan haevdes at vaere det, at bopaelsstedets institution handler paa vegne af den kompetente institution i ydelseslandet, jf. sidste punktum i stk. 4, og at den kompetente institution, medmindre den har gjort brug af stk. 5, skal stilles, som om den selv havde truffet afgoerelsen om uarbejdsdygtighed. Dette ville indebaere, at afgoerelsen om uarbejdsdygtighed i ydelseslandet kun ville kunne aendres i det omfang, det er muligt for en institution at omgoere sine egne afgoerelser af begunstigende karakter. Denne fortolkning, der er mulig efter artikel 18' s ordlyd, vil have visse fordele. Den vil formentlig indebaere, at der vil gaelde strenge betingelser for, hvornaar en kompetent institution i ydelseslandet kan bestride rigtigheden af bopaelsstedets institutions kontrolundersoegelse. Hertil kommer, at denne fortolkning kan haevdes at goere det lettere at begrunde, at den proevelse af uarbejdsdygtighedserklaeringen, der reelt finder sted i forbindelse med omgoerelsen af kontrolundersoegelsens resultat, sker i ydelseslandet og ikke i det land, hvor kontrolundersoegelsen er foretaget.
Jeg skal dog ikke her forfoelge denne tankegang naermere. Den har ikke vaeret droeftet hverken i Rindone-sagen eller i denne sag, og dens praktiske konsekvenser er, bl.a. af denne grund, vanskelige at vurdere. Endvidere ville en saadan fortolkning betyde en egentlig tilsidesaettelse af Rindone-dommen ° en tilsidesaettelse jeg hverken finder noedvendig eller oenskelig.
Modificering af Rindone-dommen i situationer, hvor der foreligger ganske saerlige omstaendigheder
11. Det maa derimod alvorligt overvejes, om de saerlige forhold i den foreliggende sag og de synspunkter, der er fremfoert under sagen, har vist, at der er behov for en vis begraenset modificering af Rindone-dommen.
En saadan modificering er naerliggende paa grund af to forhold. For det foerste det faktum, at det naturligvis ikke kan udelukkes, at der kan fremkomme oplysninger, der viser, at en erklaering om uarbejdsdygtighed ikke kan vaere rigtig. Og for det andet, fordi det kan haevdes, at artikel 18' s system ikke i tilstraekkeligt omfang beskytter den kompetente institutions interesser i de tilfaelde, hvor den kompetente institution ikke har haft nogen grund til at goere brug af muligheden efter artikel 18, stk. 5, til at foretage kontrolundersoegelse ved egen laege. Der kan haevdes at vaere et hul i artikel 18' s system i de tilfaelde, hvor de oplysninger, der giver grundlag for at betvivle den oprindelige kontrolerklaerings rigtighed, foerst er kommet til den kompetente institutions kundskab paa et tidspunkt, hvor stk. 5-undersoegelsen ikke laengere giver mening.
Generaladvokat Mischo gav udtryk for disse tanker i sit forslag til afgoerelse af 4. juni 1991.
Det vil vaere rigtigt at citere punkt 29 i Mischo' s forslag, der indeholder kernen i hans raesonnement:
"De konstateringer, der er foretaget af institutionen paa bopaelsstedet, kan herefter kun anfaegtes af den kompetente institution (der ikke har ladet den i stk. 5 hjemlede kontrolundersoegelse foretage), saafremt de er fremkommet paa grundlag af et svigagtigt indhold, hvorved institutionen paa bopaelsstedet er blevet vildledt, og/eller de senere skulle vise sig at vaere klart forkerte. Det kan efter min mening nemlig meget vanskeligt accepteres, at den kompetente institution i en situation, hvor den har stolet paa bopaelsinstitutionens konstateringer og a priori ikke havde nogen som helst anledning til at lade den paagaeldende undersoege af en af den selv udpeget laege ° en saadan kontrolundersoegelse skal efter ordningen i artikel 18 under alle omstaendigheder vaere en undtagelse ° fortsat skulle vaere bundet af disse konstateringer, selv om det skulle vise sig, at de utvivlsomt var forkerte og beroede paa et svigagtigt forhold. Ville det f.eks. vaere acceptabelt, at den kompetente institution fortsat er bundet, selv om den paagaeldende i den periode, hvorunder han ifoelge bopaelsstedets institution var uarbejdsdygtig, var indblandet i et trafikuheld paa et sted, som han paa grund af sin paastaaede sygdom normalt ikke burde vaere rejst til, eller hvis det blev bevist, at han havde udoevet en virksomhed, der er uforenelig med en saadan sygdom? Jeg maa indroemme, at jeg ville finde et bekraeftende svar chokerende. Spoergsmaalet er imidlertid, om det specielt efter artikel 18 i forordning nr. 574/72 ° saaledes som Domstolen har fortolket bestemmelsen ° eller efter faellesskabsretten generelt er muligt at tage hensyn til saadanne undtagelsessituationer."
Generaladvokat Mischo besvarede dette spoergsmaal bekraeftende, idet han bl.a. gjorde gaeldende, at der inden for det saaledes afgraensede undtagelsesomraade ikke var noget reelt hensyn at tage til arbejdstageren.
Jeg har vaeret fristet til at vaelge denne loesning, det vil sige, at ydelseslandets kompetente institution/domstole kan naegte at anerkende bopaelsstedets institutions kontrolerklaeringer, naar de "er fremkommet paa grundlag af et svigagtigt indhold, hvorved institutionen paa bopaelsstedet er blevet vildledt, og/eller de senere skulle vise sig at vaere klart forkerte". Jeg ville dog nok vaere stemt for at begraense denne undtagelse til de tilfaelde, hvor de oplysninger, der danner grundlag for tvivlen, foerst er kommet til den kompetente institutions kundskab paa et saadant tidspunkt, at en stk. 5-undersoegelse ikke giver mening.
Naar jeg alligevel i sidste ende finder, at Rindone-dommens resultat er det rigtige, skyldes det positive argumenter for dette resultat og argumenter, der kan fremfoeres mod den netop gennemgaaede loesning.
Opretholdelse af Rindone-dommen
12. Rindone-dommen er efter min mening udtryk for den fortolkning af artikel 18 i forordning nr. 574/72, som er den naermestliggende, naar henses baade til bestemmelsens ordlyd og til dens formaal ° ogsaa set i lyset af EOEF-traktatens artikel 51.
Hertil kommer, at der selvsagt skal foreligge ganske tungtvejende grunde til at aendre en dom afsagt af Domstolen. Dette synspunkt har principielt navnlig vaegt i tilfaelde, hvor dommen indeholder en fortolkning af en af faellesskabsinstitutioner udstedt retsakt, som institutionerne kan aendre, hvis de finder, at Domstolen er kommet til et resultat, der ikke stemmer overens med bestemmelsens formaal, eller som har vist sig at medfoere praktiske konsekvenser, som er vanskelige at leve med.
Rindone-dommen har i oevrigt den fordel, at dens resultat er enkelt. Det undgaar den vanskelighed, der er forbundet med forsoeget paa at afgraense det omraade, inden for hvilket det skulle vaere tilladeligt for de kompetente institutioner i ydelseslandet at naegte at godkende bopaelsstedets institutions kontrolerklaering.
Det er endvidere efter min mening vigtigt, at Rindone-dommen er udtryk for vaesentlige principper om, at samarbejdet mellem institutionerne i medlemsstaterne skal vaere loyalt og bygge paa gensidig tillid (se bl.a. herved artikel 84 i forordning nr. 1408/71 sammenholdt med EOEF-traktatens artikel 5), og at myndighederne i en medlemsstat skal anerkende rigtigheden af erklaeringer fra myndigheder i andre medlemsstater, der udstedes i medfoer af faellesskabsbestemmelser.
Hvis Domstolen overhovedet har accepteret begraensninger i det sidstnaevnte princip, er det sket under helt saeregne omstaendigheder (1). Saadanne omstaendigheder foreligger efter min mening ikke her.
Rindone-dommens resultat indebaerer ikke, at den kompetente institution er uden reaktionsmuligheder, naar der er fremkommet oplysninger, der giver grundlag for at betvivle rigtigheden af bopaelsstedets kontrolmyndigheds erklaering (bedrageriske forhold eller ganske klare urigtigheder). Det vil vaere naturligt i disse tilfaelde, at ydelseslandets kompetente institution forelaegger de paagaeldende oplysninger for bopaelsstedets institution med henblik paa at faa denne til at aendre den oprindelige uarbejdsdygtighedserklaering.
Dette boer efter min mening vaere den rigtige og naturlige fremgangsmaade, og det er naerliggende at laegge til grund, at de fremlagte nye oplysninger, naar henses til deres karakter, vil foere til det resultat, ydelseslandets kompetente institution oensker. Bopaelsstedets institution er selvsagt ogsaa forpligtet til loyalt samarbejde med ydelseslandets kompetente institution.
Selv om jeg ikke tillaegger det afgoerende betydning for den af mig foreslaaede fortolkning ° bl.a. fordi synspunktet ikke har vaeret fremfoert under sagen og derfor ikke er blevet tilstraekkeligt belyst ° vil jeg dog naevne, at det normalt naeppe kan vaere udelukket, at ydelseslandets kompetente institution i de tilfaelde, hvor bopaelsstedets institution naegter at aendre erklaeringen om uarbejdsdygtighed, kan indbringe dette spoergsmaal for bopaelslandets retsinstanser. Der vil vaere tale om en efterproevelse af erklaeringer, der tager stilling til uarbejdsdygtighed i forbindelse med sygdom opstaaet i bopaelslandet, og som er afgivet af en laege udpeget af bopaelsstedets kompetente institution. Der er baade ud fra principielle og praktiske synspunkter gode grunde for, at efterproevelse af saadanne erklaeringers rigtighed sker ved retsinstanserne i det land, hvis institutioner har udstedt erklaeringerne, og hvor de faktiske forhold, der er genstand for erklaeringerne, er foregaaet.
Forslag til afgoerelse
13. Jeg skal af disse grunde foreslaa Domstolen, at arbejdsretten i Loerrach' s spoergsmaal besvares saaledes:
"Artikel 18, stk. 1-4, i forordning nr. 574/72 skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution, saafremt den ikke udnytter sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, til at lade den sikrede undersoege af en af den selv udpeget laege, saavel i henseende til faktum som til den retlige kvalificering er bundet af en erklaering fra bopaelsstedets institution, hvorefter den sikrede har vaeret uarbejdsdygtig i en vis periode. Dette gaelder ogsaa i tilfaelde, hvor en arbejdsgiver er den kompetente institution."
(*) Originalsprog: dansk.
(1) ° Generaladvokat Mischo naevnte i sit forslag til afgoerelse af 4.6.1991 dommen i sag 130/88, Van de Bijl, som et muligt eksempel paa en saadan begraenset undtagelse. Det er dog efter min mening vaesentligt, at Domstolen i denne dom fremhaevede, at: Naar der imidlertid findes objektive omstaendigheder, der giver grundlag for at antage, at den fremlagte attestation indeholder aabenbare urigtigheder, kan vaertslandet rette henvendelse til oprindelseslandet og udbede sig supplerende oplysninger (praemis 24), og at Domstolen i praemis 25 alene accepterede, at vaertslandets myndigheder kunne undlade at laegge oprindelseslandets attestation til grund i de tilfaelde, hvor den vedroerte perioder, der rent faktisk var tilbagelagt paa vaertslandets omraade ° altsaa vedroerte forhold, som vaertslandets myndigheder var de naermeste til at vurdere.