62021CJ0156_RES
Sag C-156/21
Ungarn
mod
Europa-ParlamentetogRådet for Den Europæiske Union
Domstolens dom (plenum) af 16. februar 2022
»Annullationssøgsmål – forordning (EF, Euratom) 2020/2092 – generel ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget – beskyttelse af Unionens budget i tilfælde af tilsidesættelse af retsstatsprincippet i en medlemsstat – retsgrundlag – artikel 322, stk. 1, litra a), TEUF – angivelig omgåelse af artikel 7 TEU og artikel 269 TEUF – angivelig tilsidesættelse af artikel 4, stk. 1, TEU, artikel 5, stk. 2, TEU og artikel 13, stk. 2, TEU samt af proportionalitetsprincippet og princippet om medlemsstaternes lighed over for traktaterne«
Retslig procedure – hasteprocedure – betingelser – omstændigheder, der begrunder en hurtig behandling – sagens grundlæggende betydning for Unionens retsorden – sag vedrørende Unionens kompetence til at beskytte sit budget mod påvirkninger, som kan følge af tilsidesættelser af de værdier, der er fastsat i artikel 2 TEU – adgang til at anvende denne procedure
(Art. 2 TEU; art. 263 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 133, stk. 1)
(jf. præmis 30 og 31)
EU-institutioner – offentlighedens ret til aktindsigt – forordning nr. 1049/2001 – undtagelser til retten til aktindsigt – beskyttelse af juridiske udtalelser – tungtvejende offentlig interesse i gennemsigtighed, der kan begrunde en udbredelse af dokumenter – begreb – institutionens forpligtelse til at afveje de foreliggende interesser – udbredelse og fremlæggelse under en retssag af juridiske udtalelser vedrørende en lovgivningsprocedure – pligt for institutionen til nærmere at begrunde enhver afgørelse om afslag på aktindsigt – sagsøgerens egen interesse i at fremlægge den pågældende juridiske udtalelse under retssagen – ingen betydning
(Art. 10, stk. 3, TEU; art. 15, stk. 1, TEUF og art. 298, stk. 1, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 2, andet led; Rådets afgørelse 2009/937, art. 6, stk. 2)
(jf. præmis 50-52, 55, 56, 58-60 og 62-64)
Institutionernes retsakter – valg af retsgrundlag – kriterier – forordning 2020/2092 om en generel ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget – formål – beskyttelse af Unionens budget mod påvirkninger som følge af tilsidesættelser af retsstatsprincippet i en medlemsstat – indhold – ordning med konditionalitet, der gør indrømmelsen af finansiering fra Unionens budget betinget af, at medlemsstaten overholder værdien retsstat – vedtagelse i henhold til artikel 322, stk. 1, litra a), TEUF – lovlighed – ordning med horisontal konditionalitet, der henhører under begrebet finansielle regler som omhandlet i denne bestemmelse
[Art. 2 TEU, art. 5, stk. 2, TEU og art. 49 TEU; art. 7 TEUF, 310 TEUF, 315 TEUF – 317 TEUF og art. 322, stk. 1, litra a), TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/2092, 5. og 13. betragtning samt art. 1, art. 2, litra a), art. 3, art. 4, stk. 1 og 2, art. 5, stk. 1, og art. 6, stk. 1]
(jf. præmis 98-101, 104, 107, 108, 110, 111, 114, 116, 118-120, 122, 124-133, 139-141, 144-147 og 150-153)
Den Europæiske Unions budget – Parlamentets og Rådets vedtagelse af finansielle regler, som fastsætter de nærmere retningslinjer for opstillingen og gennemførelsen af budgettet og for regnskabsaflæggelsen og revisionen – retsgrundlag – artikel 322, stk. 1, TEUF – begrebet finansielle regler – regler, der fastlægger den måde, hvorpå de på budgettet opførte udgifter afholdes – regler om medlemsstaternes kontrol- og revisionsforpligtelser, når budgettet gennemføres i samarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen, samt det deraf følgende ansvar – omfattet – regler, der skal sikre overholdelsen af princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning
[Art. 322, stk. 1, litra a), TEUF]
(jf. præmis 105, 151 og 186)
EU-ret – principper – princippet om solidaritet mellem medlemsstaterne – budgetmæssig solidaritet, der bygger på gensidig tillid mellem medlemsstaterne – gensidig tillid, der bygger på medlemsstaternes overholdelse af de værdier, der er fastsat i artikel 2 TEU, herunder retsstatsprincippet
(Art. 2 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/2092, femte betragtning)
(jf. præmis 129)
EU-ret – Unionens værdier og mål – værdier – overholdelse af retsstatsprincippet – rækkevidde – forordning 2020/2092 om en generel ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget – forordning, som giver Kommissionen og Rådet beføjelser til at kontrollere medlemsstaternes overholdelse af retsstatsprincippet – kontrol begrænset til en undersøgelse af de nationale myndigheders adfærd vedrørende gennemførelsen af Unionens budget – forordning, som gør det muligt for Domstolen inden for rammerne af et annullationssøgsmål at kontrollere lovligheden af afgørelser, som Rådet har truffet i henhold hertil – omgåelse af den procedure, der er fastsat i artikel 7 TEU, og af de kompetencer, som Domstolen er tillagt ved artikel 269 TEUF, ved vedtagelsen af denne forordning – skade på den institutionelle ligevægt – foreligger ikke
[Art. 2 TEU, 7 TEU, art. 13, stk. 2, TEU og art. 19 TEU; art. 8 TEUF, 10 TEUF, art. 19, stk. 1, TEUF, art. 153, stk. 1, litra i), TEUF, art. 157, stk. 1, TEUF og art. 269 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/2092]
(jf. præmis 156-164, 167-172, 179-182 og 192-197)
EU-ret – principper – retssikkerhed – EU-bestemmelser – krav om klarhed og forudsigelighed – forordning 2020/2092 om en generel ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget – forordning om indførelse af en ordning med konditionalitet knyttet til medlemsstaternes overholdelse af retsstatsprincippet – begrebet retsstatsprincippet – henvisning til Unionens værdi, der er fastsat i artikel 2 TEU – retsstatsprincippet udspringer af medlemsstaternes fælles værdigrundlag – nævnte princip er tilstrækkeligt præcist
[Art. 2 TEU, art. 4, stk. 2, TEU og art. 19 TEU; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/2092, tredje betragtning samt art. 2, litra a), og art. 4, stk. 1]
(jf. præmis 223-229, 231-237 og 240)
EU-ret – principper – retssikkerhed – rækkevidde – forordning 2020/2092 om en generel ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget – forordning om indførelse af en ordning med konditionalitet knyttet til medlemsstaternes overholdelse af retsstatsprincippet – tilstrækkelig præcis forbindelse mellem bestemmelserne i denne forordning om indførelse af denne ordning – anvendelse af begreber, der er defineret i andre bestemmelser i den anfægtede retsakt eller i EU-retten – Kommissionen og Rådet tillagt en skønsbeføjelse med henblik på valget af den handling, der sigtes til med den foranstaltning til beskyttelse af budgettet, som skal vedtages – lovlighed
[Art. 2 TEU og art. 4, stk. 2, TEU; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2018/1046, art. 63, stk. 2, litra d), og 2020/2092, art. 2, litra a), art. 3, og art. 4, stk. 2, litra h)]
(jf. præmis 242, 243, 248-250, 252, 254 og 259)
EU-ret – principper – retssikkerhed – rækkevidde – forordning 2020/2092 om en generel ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget – foranstaltninger til beskyttelse af Unionens budget – betingelser for vedtagelse af foranstaltninger truffet i tilfælde af tilsidesættelse af retsstatsprincippet – påvirkning eller alvorlig risiko for påvirkning af den forsvarlige økonomiske forvaltning af Unionens budget eller af beskyttelsen af Unionens finansielle interesser – tilstrækkeligt præcise krav knyttet til, at denne risiko udmøntes – arten og omfanget af foranstaltningerne til beskyttelse af Unionens budget tilstrækkeligt defineret – forbindelse mellem den konstaterede tilsidesættelse af retsstatsprincippet og de vedtagne foranstaltninger opretholdt – overholdelse af proportionalitetsprincippet
[Art. 317, stk. 1, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2018/1046, art. 2, nr. 59), og art. 63, stk. 2, litra d), og 2020/2092, art. 4, stk. 1 og 2, og art. 5, stk. 1 og 3]
(jf. præmis 261-263, 267-275, 277-279, 329-333 og 341-345)
EU-ret – principper – retssikkerhed – rækkevidde – forordning 2020/2092 om en generel ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget – betingelser for vedtagelse af foranstaltninger truffet i tilfælde af tilsidesættelse af retsstatsprincippet – Kommissionens egen vurdering af påvirkningen eller den alvorlige risiko for påvirkning af den forsvarlige økonomiske forvaltning af Unionens budget eller af beskyttelsen af Unionens finansielle interesser – Kommissionens ansvar for, at de oplysninger, som den benytter, er relevante, og at dens kilder er pålidelige
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/2092, art. 4, art. 5, stk. 3, og art. 6, stk. 1-9)
(jf. præmis 280, 282, 284, 287, 289 og 354-359)
Annullationssøgsmål – dom om annullation – rækkevidde – delvis annullation af en EU-retsakt – betingelse – elementer af den anfægtede retsakt, der kan annulleres, kan udskilles – forordning 2020/2092 om en generel ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget – ikke udskillelig karakter af en bestemmelse i en forordning, som præciserer betingelserne for vedtagelsen af de foranstaltninger til beskyttelse af Unionens budget, der kan træffes
(Art. 264 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/2092, art. 4, stk. 1, og art. 5, stk. 1)
(jf. præmis 293-295)
Annullationssøgsmål – sager anlagt af medlemsstaterne – søgsmål anlagt til prøvelse af en forordning om indførelse af en ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget – anbringender – anbringende vedrørende tilsidesættelse af de EU-retlige bestemmelser om offentlige underskud og af princippet om medlemsstaternes lighed over for traktaterne – foranstaltninger truffet i henhold til denne forordning, som ikke ændrer medlemsstaternes allerede eksisterende forpligtelser, der følger af bl.a. sektorspecifikke regler eller gældende finansielle bestemmelser – forordning, som ikke pålægger medlemsstaterne en ny forpligtelse – ugrundet anbringende
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/2092, art. 5, stk. 2)
(jf. præmis 312-317)
Resumé
Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/2092 af 16. december 2020 (
1
) fastsatte en »ordning med horisontal konditionalitet«, som tilsigtede at beskytte Den Europæiske Unions budget i tilfælde af en tilsidesættelse af retsstatsprincippet i en medlemsstat. Med henblik herpå gjorde forordningen det muligt for Rådet for Den Europæiske Union, efter forslag fra Kommissionen, på de heri fastsatte betingelser at vedtage passende beskyttelsesforanstaltninger såsom suspension af betalinger fra Unionens budget eller suspension af godkendelsen af et eller flere programmer, der påhviler dette budget. Ved den anfægtede forordning gøres vedtagelsen af sådanne foranstaltninger betinget af, at der fremlægges konkrete forhold, som ikke alene kan godtgøre, at der foreligger en tilsidesættelse af retsstatsprincippet, men ligeledes denne tilsidesættelses indvirkning på gennemførelsen af Unionens budget.
Den anfægtede forordning indgik i en fortsat række initiativer, som mere generelt vedrørte beskyttelsen af retsstatsprincippet i medlemsstaterne (
2
), og som tilsigtede på EU-plan at imødegå de øgede bekymringer om flere medlemsstaters overholdelse af Unionens fælles værdier som anført i artikel 2 TEU (
3
).
Ungarn anlagde, støttet af Republikken Polen (
4
), sag med principal påstand om annullation af den anfægtede forordning og subsidiært om annullation af visse bestemmelser heri. Til støtte for sine påstande gjorde Ungarn i det væsentlige gældende, at selv om denne forordning formelt blev præsenteret som en retsakt, der henhørte under de finansielle regler, som er nævnt i artikel 322, stk. 1, litra a), TEUF, tilsigtede den i virkeligheden i sig selv at pålægge sanktioner for medlemsstaternes påvirkning af retsstatsprincippet, hvortil kravene under alle omstændigheder ikke var tilstrækkeligt præcise. Ungarn støttede således navnlig søgsmålet på Unionens manglende kompetence til at vedtage en sådan forordning, såvel fordi der ikke var et retsgrundlag som på grund af en omgåelse af den procedure, der er fastsat i artikel 7 TEU, samt på tilsidesættelsen af kravene efter retssikkerhedsprincippet.
Domstolen skulle således træffe afgørelse om Unionens kompetence til at beskytte sit budget og sine finansielle interesser mod påvirkninger, som kan følge af tilsidesættelser af de værdier, der er fastsat i artikel 2 TEU, og den fandt, at sagen var af en grundlæggende betydning, der begrundede, at den blev henvist til plenum. Af samme grunde tog den Europa-Parlamentets anmodning om at behandle sagen efter den fremskyndede procedure til følge. På denne baggrund frifandt Domstolen i det hele Europa-Parlamentet og Rådet i søgsmålet anlagt af Ungarn.
Domstolens bemærkninger
Forud for realitetsbehandlingen af sagen traf Domstolen afgørelse om Rådets anmodning om ikke at tage hensyn til forskellige passager i Ungarns stævning, for så vidt som de var støttet på oplysninger udledt af en fortrolig udtalelse fra Rådets Juridiske Tjeneste, som herved var blevet udbredt uden den fornødne tilladelse. I denne henseende bekræftede Domstolen, at den pågældende institution principielt frit kan gøre fremlæggelsen af interne dokumenter under retssager betinget af en forudgående tilladelse. Såfremt den pågældende juridiske udtalelse som i denne sag vedrører en lovgivningsprocedure, skal der imidlertid tages hensyn til gennemsigtighedsprincippet, eftersom udbredelsen af en sådan udtalelse kan øge lovgivningsprocedurens gennemsigtighed og åbenhed. Den tungtvejende offentlige interesse i lovgivningsprocedurens gennemsigtighed og åbenhed gælder således principielt forud for institutionernes interesse med hensyn til udbredelsen af en intern juridisk udtalelse. Eftersom Rådet i det foreliggende tilfælde ikke havde godtgjort, at den pågældende udtalelse havde en særlig følsom karakter eller særlig omfattende virkninger, der rakte ud over rammerne for den pågældende lovgivningsprocedure, forkastede Domstolen følgelig Rådets anmodning.
Med hensyn til realiteten undersøgte Domstolen i første række de anbringender, der var fremsat til støtte for den principale påstand om fuldstændig annullation af den anfægtede forordning, som vedrørte dels Unionens manglende kompetence til at vedtage denne forordning, dels en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet.
Domstolen bemærkede med hensyn til forordningens retsgrundlag, at den ved forordningen fastsatte procedure alene kan indledes, når der er rimelige grunde til at antage ikke blot, at der er sket tilsidesættelser af retsstatsprincippet i medlemsstaterne, men især, at disse tilsidesættelser påvirker eller udgør en alvorlig risiko for at påvirke den forsvarlige økonomiske forvaltning af Unionens budget eller beskyttelsen af Unionens finansielle interesser på en tilstrækkelig direkte måde. De foranstaltninger, der kan vedtages i medfør af den anfægtede forordning, vedrører desuden alene gennemførelsen af Unionens budget og kan alle begrænse finansieringen fra dette budget på grundlag af indvirkningen på dette budget af en sådan påvirkning eller en sådan alvorlig risiko. Følgelig tilsigter den anfægtede forordning at beskytte Unionens budget mod påvirkninger, der på en tilstrækkelig direkte måde følger af tilsidesættelser af retsstatsprincippet, og ikke i sig selv at pålægge sanktioner for sådanne tilsidesættelser.
Som svar på Ungarns argumentation om, at en finansiel regel ikke kan have til formål at fastlægge de krav, der indgår i de værdier, der er fastsat i artikel 2 TEU, bemærkede Domstolen, at medlemsstaternes overholdelse af de fælles værdier, som Unionen bygger på, som disse har fastlagt og deler, og som definerer selve Unionens identitet som fælles retsorden for disse medlemsstater, herunder værdierne om retsstat og solidaritet, begrunder en gensidig tillid mellem disse stater. Eftersom denne overholdelse således er en betingelse for, at alle de rettigheder, der følger af anvendelsen af traktaterne på den pågældende medlemsstat, kan nydes, skal Unionen, inden for grænserne af sine beføjelser, kunne forsvare disse værdier.
Domstolen præciserede vedrørende dette punkt for det første, at overholdelsen af disse værdier ikke kan indskrænkes til en forpligtelse, som kandidatlandet skal overholde med henblik på at tiltræde Unionen, og hvoraf den kan frigøre sig efter sin tiltrædelse. For det andet fremhævede den, at Unionens budget er et af de væsentligste instrumenter, der gør det muligt i EU-politikker og -tiltag at udmønte det grundlæggende princip om solidaritet mellem medlemsstaterne, og at gennemførelsen af dette princip ved hjælp af budgettet er baseret på den gensidige tillid mellem disse stater ved ansvarlig anvendelse af de fælles midler, der er opført på nævnte budget.
Den forsvarlige økonomiske forvaltning af Unionens budget og Unionens finansielle interesser kan bringes alvorligt i fare af tilsidesættelser af retsstatsprincippet i en medlemsstat. Disse tilsidesættelser kan nemlig navnlig bevirke, at det ikke er sikkert, at de udgifter, der dækkes af Unionens budget, opfylder alle de betingelser for finansiering, som er fastsat i EU-retten, og dermed opfylder de objektive formål, som Unionen forfølger, når den finansierer sådanne udgifter.
Dermed kan en »ordning med horisontal konditionalitet« som den ved den anfægtede forordning indførte, der gør indrømmelsen af finansiering fra Unionens budget betinget af, at medlemsstaterne overholder retsstatsprincippet, henhøre under den kompetence, som Unionen er tillagt ved traktaterne til at fastsætte »finansielle regler« om gennemførelsen af Unionens budget. Domstolen præciserede, at bestemmelserne i den anfægtede forordning, som identificerer disse principper, som opregner de tilfælde, der kan være tegn på tilsidesættelse af nævnte princip, som præciserer de situationer eller den adfærd, der kan være omfattet af sådanne tilsidesættelser, og som definerer arten og omfanget af de beskyttelsesforanstaltninger, der i givet fald kan træffes, er uadskilleligt forbundet med denne ordning som de grundlæggende elementer heri.
Hvad angår klagepunktet om en angivelig omgåelse af den procedure, der er fastsat i artikel 7 TEU, samt af bestemmelserne i artikel 269 TEUF forkastede Domstolen dernæst Ungarns argumentation om, at alene den procedure, der er fastsat i artikel 7 TEU, giver EU-institutionerne beføjelse til at undersøge, konstatere og i givet fald sanktionere tilsidesættelser af værdierne i artikel 2 TEU i en medlemsstat. Mange traktatbestemmelser, der ofte har dannet grundlag for forskellige afledte retsakter, ud over den procedure, der er fastsat i artikel 7 TEU, giver nemlig EU-institutionerne kompetence til at undersøge, konstatere og i givet fald sanktionere overtrædelser af værdierne i artikel 2 TEU i en medlemsstat.
Domstolen bemærkede endvidere, at formålet med den procedure, der er fastsat i artikel 7 TEU, er at give Rådet mulighed for at pålægge sanktioner for grove og vedvarende overtrædelser af hver af de fælles værdier, som Unionen er bygget på, og som definerer dens identitet, navnlig med henblik på at pålægge den pågældende medlemsstat at bringe disse overtrædelser til ophør. Den anfægtede forordning har derimod til formål at beskytte Unionens budget alene i tilfælde af tilsidesættelse af retsstatsprincippet i en medlemsstat, som påvirker eller udgør en alvorlig risiko for at påvirke den forsvarlige gennemførelse af Unionens budget. Desuden er den procedure, der er fastsat i artikel 7 TEU, og den, der er blevet indført ved den anfægtede forordning, forskellige med hensyn til deres mål, betingelserne for indledningen af procedurerne, betingelserne for vedtagelsen og for ophævelsen af de fastsatte foranstaltninger samt foranstaltningernes art. Disse procedurer forfølger dermed forskellige mål og har klart forskellige genstande. Det følger endvidere heraf, at den procedure, der er blevet indført ved den anfægtede forordning, heller ikke kan anses for at omgå den begrænsning af Domstolens generelle kompetence, som er fastsat i artikel 269 TEUF, eftersom dens ordlyd kun sigter til legalitetskontrol af en retsakt vedtaget af Det Europæiske Råd eller af Rådet i medfør af artikel 7 TEU.
Eftersom den anfægtede forordning kun giver Kommissionen og Rådet beføjelse til at undersøge situationer og adfærd, som kan tilregnes en medlemsstats myndigheder, og som er relevante for den forsvarlige gennemførelse af Unionens budget, går de beføjelser, som disse institutioner er blevet tillagt ved forordningen, endelig ikke ud over grænserne for de beføjelser, som Unionen er tillagt.
Inden for rammerne af undersøgelsen af anbringendet om en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet fastslog Domstolen for det andet, at Ungarns argumentation om den manglende præcisering, som den anfægtede forordning angiveligt var behæftet med, såvel med hensyn til kriterierne om betingelserne for at indlede proceduren som valget og omfanget af de foranstaltninger, der skal træffes, savnede grundlag. I denne henseende bemærkede Domstolen indledningsvis, at de principper, der fremgår af den anfægtede forordning som elementer, der kvalificerer begrebet »retsstat« (
5
), har været genstand for Domstolens omfattende praksis, at disse principper udspringer af de fælles værdier, som ligeledes er anerkendt og anvendes af medlemsstaterne i deres egne retsordener, og at de følger af det »retsstats«-begreb, som medlemsstaterne deler, og som de tilslutter sig som fælles værdigrundlag i deres egne forfatningsmæssige traditioner. Domstolen fastslog derfor, at medlemsstaterne med tilstrækkelig præcision kan afgøre det væsentligste indhold samt de krav, der følger af hvert af disse principper.
Hvad nærmere bestemt angår kriterierne om betingelserne for at indlede proceduren og om valget og omfanget af de foranstaltninger, der skal træffes, præciserede Domstolen, at den anfægtede forordning med henblik på vedtagelsen af de heri fastsatte beskyttelsesforanstaltninger kræver, at der konstateres en reel forbindelse mellem tilsidesættelsen af retsstatsprincippet og en påvirkning eller en alvorlig risiko for påvirkning af den forsvarlige økonomiske forvaltning af Unionen eller Unionens finansielle interesser, og at en sådan tilsidesættelse skal vedrøre en situation eller adfærd, der kan tilregnes en medlemsstats myndighed og er relevant for den forsvarlige gennemførelse af Unionens budget. Domstolen anførte endvidere, at begrebet »alvorlig risiko« præciseres i Unionens finansielle bestemmelser, og bemærkede, at de beskyttelsesforanstaltninger, der kan vedtages, skal være strengt forholdsmæssige i forhold til indvirkningen af den konstaterede tilsidesættelse på Unionens budget. Ifølge Domstolen kan disse foranstaltninger navnlig kun i det omfang, det er strengt nødvendigt for at nå målet om at beskytte dette budget som helhed, være rettet mod andre tiltag eller programmer end dem, der berøres af en sådan tilsidesættelse. Endelig konkluderede Domstolen, at den anfægtede forordning opfylder kravene til retssikkerhedsprincippet, idet den fastslog, at Kommissionen under Unionens retsinstansers kontrol skal overholde strenge proceduremæssige krav, som bl.a. indebærer flere høringer af den pågældende medlemsstat.
I anden række undersøgte Domstolen de subsidiære påstande om delvis annullation af den anfægtede forordning. For det første fastslog Domstolen i denne forbindelse, at en annullation af den anfægtede forordnings artikel 4, stk. 1, ville ændre forordningens materielle indhold, eftersom denne bestemmelse fastlægger betingelserne for at kunne vedtage de beskyttelsesforanstaltninger, der er fastsat i denne forordning, hvorfor en påstand om annullation af denne ene bestemmelse skulle afvises fra realitetsbehandling. For det andet fastslog Domstolen, at klagepunkterne om en række andre bestemmelser i den anfægtede forordning, som vedrørte et manglende retsgrundlag samt tilsidesættelser af såvel de EU-retlige regler om offentlige underskud som af retssikkerhedsprincippet, proportionalitetsprincippet og princippet om medlemsstaternes lighed over for traktaterne, var ugrundede. Følgelig frifandt Domstolen Parlamentet og Rådet for de subsidiære påstande som helhed, ligesom Parlamentet og Rådet blev frifundet i det hele i det af Ungarn anlagte søgsmål.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2020/2092 af 16.12.2020 om en generel ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget (EUT 2020, L 433 I, s. 1, og berigtiget i EUT 2021, L 373, s. 94, herefter »den anfægtede forordning«).
(
2
) – Jf. navnlig Kommissionens meddelelse af 17.7.2019 til Europa-Parlamentet, Det Europæiske Råd, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget, »Styrkelse af retsstatsprincippet inden for Unionen – En handlingsplan«, COM(2019) 343 final, efter Kommissionens meddelelse af 11.3.2014 til Europa-Parlamentet og Rådet »En ny EU-retlig ramme for at styrke retsstatsprincippet«, COM(2014) 158 final.
(
3
) – Unionens grundlæggende værdier, som er medlemsstaternes fælles værdigrundlag, og som er fastsat i artikel 2 TEU, omfatter respekt for den menneskelige værdighed, frihed, demokrati, ligebehandling, retsstatsprincippet og overholdelsen af menneskerettighederne i et samfund, som er kendetegnet ved pluralisme, ikke-forskelsbehandling, tolerance, retfærdighed, solidaritet og ligestilling mellem mænd og kvinder.
(
4
) – Republikken Polen anlagde ligeledes søgsmål med påstand om annullation af forordning 2020/2092 (sag C-157/21).
(
5
) – I henhold til den anfægtede forordnings artikel 2, litra a), omfatter »retsstatsprincippet«»principperne om legalitet, der indebærer en gennemsigtig, ansvarlig, demokratisk og pluralistisk lovgivningsproces, retssikkerhed, forbud mod vilkårlighed i den offentlige forvaltning, effektiv retsbeskyttelse, herunder adgang til domstolsprøvelse ved uafhængige og upartiske domstole, også med hensyn til grundlæggende rettigheder, magtens deling, ikkeforskelsbehandling og lighed for loven«.