61997CJ0309_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 5. maj 1997, indgaaet til Domstolen den 4. september 1997, har Oberlandesgericht Wien i medfoer af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) forelagt syv praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 119 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF-143 EF) og af Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19, herefter »direktivet«).
2 Spoergsmaalene er blevet stillet under en sag mellem Angestelltenbetriebsrat der Wiener Gebietskrankenkasse (samarbejdsudvalget under den regionale sygeforsikring i Wien, herefter »samarbejdsudvalget«) og Wiener Gebietskrankenkasse (den regionale sygeforsikring i Wien, herefter »sygeforsikringen«). Sagen drejer sig om afloenningen af uddannede psykologer, der arbejder som psykoterapeuter.
3 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at loenfastsaettelsen for personer, der er beskaeftiget under de oestrigske socialsikringsinstitutioner, sker i henhold til forskellige loenningsregulativer (»Dienstordnungen«), der er indgaaet i form af kollektive overenskomster, og som gaelder for forskellige personalegrupper. Saaledes er psykologer, der har ret til selvstaendigt virke som psykologer, indplaceret i loenramme F, loentrin I, i Dienstordnung A (loenningsregulativ A, herefter »DO.A«), som omfatter kontorfunktionaerer, plejepersonale og tandteknisk personale, mens laeger, der har ret til selvstaendigt virke som specialister, er indplaceret i loenramme B, loentrin III, i Dienstordnung B (loenningsregulativ B, herefter »DO.B«), som omfatter laeger og tandlaeger. Til sammenligning udgjorde nettogrundloennen i loenramme F, loentrin I, i DO.A mellem 24 796 ATS og 51 996 ATS, mens loennen for en laege i loenramme B, loentrin III, i DO.B udgjorde mellem 42 197 ATS og 73 457 ATS.
4 Det fremgaar ligeledes af forelaeggelseskendelsen, at de naevnte institutioner kan beskaeftige tre forskellige kategorier af psykoterapeuter, nemlig laeger, der har afsluttet deres uddannelse som alment praktiserende laege eller speciallaege, psykologer, der har ret til selvstaendigt virke som psykologer i sundhedssektoren, og endelig personer, som hverken er laeger eller psykologer, men som har gennemgaaet en grunduddannelse og en saerlig uddannelse i psykoterapi.
5 For Arbeits- und Sozialgericht havde samarbejdsudvalget anlagt sag med paastand om, at det blev fastslaaet, at DO.B fandt anvendelse paa ansaettelsesforhold mellem sygeforsikringen og psykoterapeuter, der har afsluttet et psykologistudium med erhvervet kandidateksamen, og at de paagaeldende psykologer skulle indplaceres i samme loenramme som laeger, der er beskaeftiget som psykoterapeuter (dvs. i loenramme B, loentrin III). Til stoette for paastanden gjorde samarbejdsudvalget for det foerste gaeldende, at en saadan ensartet indplacering var berettiget som foelge af de psykoterapeutiske psykologers uddannelse og arbejde, idet de ogsaa arbejder inden for det omraade af terapeutisk behandling, der er omfattet af DO.B, og for det andet, at det navnlig var kvinder, der var beroert af den naevnte lavere afloenning.
6 Sygeforsikringen bestred paastanden, idet den anfoerte, at sagsoegeren ikke havde taget hensyn til forskelle i uddannelse og kvalifikationer og saaledes ligestillede uddannede psykologer med speciallaeger. Ifoelge sygeforsikringen var det tilfaeldigt, at det for stoerstedelens vedkommende er kvinder, der som psykologer arbejder med psykoterapi, og i oevrigt er der flere kvinder end maend beskaeftiget som laeger i sygeforsikringens ambulatorier.
7 Arbeits- og Sozialgericht gav ikke samarbejdsudvalget medhold, idet retten bemaerkede, at den oestrigske lov af 1979 om ligebehandling (»Gleichbehandlungsgesetz 1979«) ikke omhandler eventuel differentiering inden for bestemte faggrupper, men kun ligebehandling af de to koen i erhvervslivet. Retten fastslog bl.a., at den forskellige afloenning af laeger og psykologer, der arbejder som psykoterapeuter, var fastsat ved faelles aftale mellem parterne i kollektive overenskomster, ligesom forskellen navnlig fandtes at vaere begrundet som foelge af de forpligtelser, der paahvilede de beroerte personer, idet kun de laeger, der var ansat som speciallaeger, var forpligtet til i akutte tilfaelde ogsaa at udfoere andre laegelige opgaver.
8 Appelinstansen, Oberlandesgericht Wien, fastslog bl.a., at parterne var enige om foelgende faktiske omstaendigheder: Sygeforsikringen beskaeftiger i alt 248 laeger, heraf 135 kvinder; i det ambulatorium, samarbejdsudvalget udtrykkeligt har omtalt, arbejder der som psykoterapeuter seks psykologer, hvoraf fem er kvinder, og seks laeger, heraf én kvinde; ud af i alt 34 personer, der arbejder som psykoterapeuter i de sociale sikringsinstitutioner, er 24 uddannede psykologer, heraf 18 kvinder, mens ti er laeger, heraf to kvinder. Appelinstansen bemaerkede ligeledes, at der i OEstrig i alt var opfoert 1 125 maend og 2 338 kvinder paa listen over psykologer, der er uddannet som psykoterapeuter.
9 Oberlandesgericht Wien fandt paa baggrund heraf, at tvistens afgoerelse forudsatte en fortolkning af visse faellesskabsretlige bestemmelser. Retten udsatte herefter sagen og har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Er der ogsaa tale om 'samme arbejde' eller 'samme slags arbejde', som omhandlet i EF-traktatens artikel 119 og i direktiv 75/117/EOEF, naar samme beskaeftigelse udoeves over et laengere tidsrum (flere loenudbetalingsperioder) af arbejdstagere med forskellige faglige kvalifikationer?
2) Er det ved afgoerelsen af, om der er tale om forskelsbehandling, som omhandlet i EF-traktatens artikel 119 eller direktiv 75/117/EOEF, ogsaa relevant, om
a) loenfastsaettelsen alene sker mellem parterne i ansaettelseskontrakten, og de frit kan afgoere, om de vil medtage kollektive overenskomstvilkaar i kontrakten
b) der ved generelle ordninger (kollektive overenskomster) er fastsat mindsteloenninger for samtlige arbejdstagere inden for et bestemt omraade, eller
c) loenningerne bindende og endeligt er reguleret ved kollektive overenskomster?
3) Skal opstillingen af sammenlignelige grupper med henblik paa afgoerelsen af, om en bestemmelse eventuelt har diskriminerende virkning - saafremt en kollektiv overenskomst indeholder en bindende ordning vedroerende loennen for samme arbejde eller arbejde af samme vaerdi og loennen heri er fastsat forskelligt, nemlig paa grundlag af faglige kvalifikationer - ske paa grundlag af
a) de i arbejdsgiverens virksomhed konkret beskaeftigede arbejdstagere
b) de arbejdstagere, der er omfattet af anvendelsesomraadet for den kollektive overenskomst, eller
c) alle, der maa udfoere det paagaeldende arbejde?
4) Skal der i bekraeftende fald (spoergsmaal 2 og 3) kun tages hensyn til forholdet mellem antallet af maend og kvinder i den ringere stillede gruppe eller i begge grupper?
5) Skal der, saafremt den konkrete, identiske beskaeftigelse for begge erhvervsgrupper kun er en bibeskaeftigelse i forhold til det arbejde, de maa udfoere, tages hensyn til
a) samtlige ansatte paa det relevante referencegrundlag, der har denne form for kvalifikationer (virksomhed, kollektiv overenskomst (jf. spoergsmaal 3)) (alle speciallaeger og alle psykologer)
b) alle, der konkret kan udfoere dette arbejde (speciallaeger i psykiatri ...), eller
c) kun dem, der udfoerer dette konkret identiske arbejde?
6) Saafremt arbejdstagere saettes til at udfoere samme opgaver i virksomheden, maa et forskelligt uddannelsesforloeb da antages at vaere et kriterium, der kan begrunde en lavere afloenning? Maa mere omfattende faglige kvalifikationer, uanset hvilke konkrete opgaver der udfoeres i virksomheden, antages at vaere et objektivt kriterium, der kan begrunde en forskellig afloenning?
Er det saaledes relevant, om
a) den bedre loennede gruppe af arbejdstagere i virksomheden ogsaa kan anmodes om at udfoere andre arbejdsopgaver, eller
b) skal det konkret bevises, at der ogsaa er udfoert saadanne andre arbejdsopgaver?
Skal det i den forbindelse tages i betragtning, at de relevante kollektive overenskomster ogsaa indeholder bestemmelse om beskyttelse mod afskedigelse?
7) Foelger det af EF-traktatens artikel 222 eller af en analog anvendelse af EF-traktatens artikel 174, at et krav paa afloenning efter en anden kollektiv overenskomst (mellem de samme parter i den kollektive overenskomst), der maatte foelge af EF-traktatens artikel 119 eller direktiv 75/117/EOEF, i givet fald foerst bestaar fra det tidspunkt, hvor Domstolen fastslaar, at der bestaar et saadant krav?«
Det foerste spoergsmaal
10 Traktatens 119, stk. 1, bestemmer: »Hver medlemsstat gennemfoerer i loebet af foerste etape og opretholder derefter princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde.« I artikel 119, stk. 3, hedder det: »Lige loen uden forskelsbehandling med hensyn til koen indebaerer: a) at den loen, der ydes for samme arbejde, der afloennes i akkord, fastsaettes paa samme beregningsgrundlag, b) at den loen, der ydes for arbejde, betalt efter tid, er den samme for samme slags arbejde.«
11 I direktivets artikel 1, stk. 1, er det fastsat: »Det i artikel 119 i traktaten omhandlede princip om lige loen til maend og kvinder ... indebaerer, at for samme arbejde eller for arbejde, som tillaegges samme vaerdi, afskaffes enhver forskelsbehandling med hensyn til koen for saa vidt angaar alle loenelementer og loenvilkaar.« I bestemmelsens stk. 2 praeciseres det: »Isaer naar et fagligt klassifikationssystem anvendes for loenfastsaettelsen, maa dette system bygge paa samme kriterier for mandlige og kvindelige arbejdstagere og indrettes saaledes, at det udelukker forskelsbehandling med hensyn til koen.«
12 Samarbejdsudvalget har foreslaaet, at det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende. Det princip, Domstolen opstillede i dom af 27. oktober 1993 (sag C-127/92, Enderby, Sml. I, s. 5535), og hvorefter grupper af arbejdstagere, hvis erhverv og kvalifikationer er forskellige, kan udoeve funktioner, som har samme vaerdi, maa ifoelge udvalget saa meget desto mere finde anvendelse, naar de samme funktioner udoeves paa grundlag af forskellige faglige kvalifikationer.
13 Heroverfor har sygeforsikringen og Kommissionen anfoert, at beskaeftigelse, der udoeves af arbejdstagere, som har forskellige faglige kvalifikationer, og hvortil der er knyttet forskellige kompetenceomraader og forpligtelser, ikke udgoer samme arbejde i den i ovennaevnte bestemmelser forudsatte betydning. De har bl.a. understreget den betydning, der maa tillaegges den faglige uddannelse og de erhvervede kvalifikationer. Kommissionen har endvidere paapeget, at Domstolen i dommen i Enderby-sagen ikke fastslog, at de former for arbejde, der blev sammenlignet, maatte betragtes som samme arbejde.
14 Den tyske regering har anfoert, at i henhold til Domstolens praksis kan en forskellig afloenning for samme arbejde vaere begrundet i en forskel med hensyn til uddannelse eller faglige kvalifikationer. Ifoelge regeringen tilkommer det den nationale retsinstans at vurdere de konkrete faktiske omstaendigheder i den sag, der er indbragt for den.
15 Foerst bemaerkes, at det maa understreges, at forskelsbehandling efter fast retspraksis bestaar i, at der paa sammenlignelige situationer anvendes forskellige bestemmelser, eller at den samme bestemmelse anvendes paa forskellige situationer (jf. bl.a. dom af 13.2.1996, sag C-342/93, Gillespie m.fl., Sml. I, s. 475, praemis 16).
16 For saa vidt angaar det af samarbejdsudvalget anfoerte bemaerkes blot, at Domstolen i dommen i Enderby-sagen ikke tog stilling til, om de funktioner, der blev udoevet af arbejdstagere, som tilhoerte forskellige faggrupper, var af samme vaerdi. Domstolen besvarede alene spoergsmaal, der var forelagt ud fra den forudsaetning, at funktionerne var af samme vaerdi, mens Domstolen ikke selv skulle tage stilling til gyldigheden af en saadan forudsaetning (jf. Enderby-dommen, praemis 11 og 12).
17 Ved vurderingen af, om arbejdstagere udfoerer samme arbejde, maa det ud fra en helhed af faktorer, herunder arbejdets art, uddannelseskrav og arbejdsforhold, undersoeges, om de paagaeldende arbejdstagere kan anses for at befinde sig i en sammenlignelig situation (jf. i samme retning dom af 31.5.1995, sag C-400/93, Royal Copenhagen, Sml. I, s. 1275, praemis 32 og 33).
18 Saafremt et tilsyneladende identisk arbejde udfoeres af forskellige grupper af arbejdstagere, som ikke har samme faglige baggrund eller kvalifikationer med henblik paa at udoeve deres erhverv, maa det ud fra forhold med hensyn til arten af de arbejdsopgaver, der maatte blive overdraget de respektive grupper af arbejdstagere, de uddannelseskrav, der er opstillet med henblik paa deres udfoerelse, og de arbejdsvilkaar, under hvilke de udfoeres, undersoeges, om de forskellige grupper af arbejdstagere udfoerer samme arbejde som omhandlet i traktatens artikel 119.
19 Som generaladvokaten har bemaerket i punkt 32, litra c), i sit forslag til afgoerelse, er den faglige uddannelse saaledes kun en af de faktorer, der objektivt kan begrunde en forskellig afloenning af arbejdstagere, der udfoerer samme arbejde (jf. i samme retning dom af 17.10.1989, sag 109/88, Handels- og Kontorfunktionaerernes Forbund i Danmark, »Danfoss«-dommen, Sml. s. 3199, praemis 23). Faglig uddannelse er ogsaa blandt de kriterier, der kan laegges til grund ved afgoerelsen af, om arbejdstagere udfoerer samme arbejde eller ej.
20 Det fremgaar af oplysningerne i forelaeggelseskendelsen, at selv om de psykologer og laeger, der af sygeforsikringen er ansat som psykoterapeuter, tilsyneladende udfoerer samme arbejde, anvender de ved behandlingen af deres patienter kundskaber og erfaring, som er erhvervet inden for vidt forskellige discipliner, nemlig efter henholdsvis et psykologi- og et medicinstudium. Endvidere har den nationale retsinstans understreget, at selv om laegerne og psykologerne konkret begge udfoerer psykoterapeutisk arbejde, maa laegerne ogsaa udfoere arbejdsopgaver, der henhoerer under et andet omraade end det, hvor psykologer maa arbejde, idet disse kun maa arbejde som psykoterapeuter.
21 Herefter kan det ikke antages, at to grupper af arbejdstagere, hvis faglige uddannelse er forskellig, og som paa grund af de heraf foelgende forskellige kvalifikationer, som har vaeret grundlaget for deres ansaettelse, skal udfoere forskellige arbejdsopgaver eller udfoere forskellige funktioner, befinder sig i en sammenlignelig situation.
22 Det aendrer ikke noget herved, at taksterne for psykoterapeutiske behandlinger er de samme i begge tilfaelde. En saadan prispolitik kan vaere begrundet i socialpolitiske hensyn.
23 Det foerste spoergsmaal maa herefter besvares med, at der ikke er tale om samme arbejde som omhandlet i traktatens artikel 119 eller i direktivet, naar samme beskaeftigelse udoeves over et laengere tidsrum af arbejdstagere med forskellige faglige kvalifikationer.
De oevrige spoergsmaal
24 Henset til besvarelsen af det foerste spoergsmaal er det ufornoedent at besvare de oevrige spoergsmaal, den nationale retsinstans har forelagt.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
25 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering og af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Oberlandesgericht Wien ved kendelse af 5. maj 1997, for ret:
Der er ikke tale om samme arbejde som omhandlet i EF-traktatens artikel 119 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF-143 EF) eller i Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder, naar samme beskaeftigelse udoeves over et laengere tidsrum af arbejdstagere med forskellige faglige kvalifikationer.