62015CC0570
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 8. marts 2017 (
1
)
Sag C-570/15
X
mod
Staatssecretaris van Financiën
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol))
»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EØF) nr. 1408/71 – social sikring – bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes – artikel 13, stk. 2, litra a), og artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i) – person, der normalt har lønnet beskæftigelse på to medlemsstaters område – person, der har lønnet beskæftigelse i én medlemsstat og udøver en del af sin beskæftigelse i sin bopælsmedlemsstat, hovedsagelig ved arbejde hjemmefra«
Indledning
1.
Baggrunden for den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse er en verserende sag for Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) mellem X og Staatssecretaris van Financiën (statssekretær for finansspørgsmål) vedrørende betaling af indkomstskat og sociale sikringsbidrag for 2009.
2.
Den forelæggende ret søger vejledning fra Domstolen om fortolkningen af lovvalgsreglerne i artikel 13 og 14 i afsnit II i forordning (EØF) nr. 1408/71 (
2
). Den forelæggende ret har navnlig rejst det spørgsmål, om en person, der har lønnet beskæftigelse i én medlemsstat og er bosat i en anden medlemsstat, og som også udøver en del af sin beskæftigelse for den samme arbejdsgiver (ca. 6,5% af arbejdstiden) i sin bopælsmedlemsstat, hovedsagelig ved arbejde i hjemmet, bør anses for normalt at have lønnet beskæftigelse på to medlemsstaters område ved bestemmelsen af, hvilken lovgivning der skal anvendes.
Retsforskrifter
3.
Artikel 1 i forordning nr. 1408/71 indeholder følgende definition af »arbejdstager« og »selvstændig erhvervsdrivende«:
»[I denne forordning:]
a)
betyder udtrykkene »arbejdstager« og »selvstændig erhvervsdrivende« henholdsvis enhver person:
i)
der er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig fortsat forsikring mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, som indgår i en social sikringsordning for arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, eller til en særlig ordning for tjenestemænd.«
4.
Forordningens artikel 13 bestemmer:
»1.   Med forbehold af artikel 14c og 14f er […] personer, der er omfattet af denne forordning, alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit.
2.   Med forbehold af artikel 14 til 17:
a)
er en person, der har lønnet beskæftigelse på en medlemsstats område, omfattet af denne stats lovgivning, selv om han er bosat på en anden medlemsstats område, eller den virksomhed eller arbejdsgiver, der beskæftiger ham, har sit hjemsted eller sin bopæl på en anden medlemsstats område.«
5.
Forordningens artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), bestemmer:
»2)
For en person, der normalt har lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område, afgøres spørgsmålet om, hvilken lovgivning han er omfattet af, efter følgende regler:
[…]
b)
andre personer end de under litra a) omhandlede er omfattet:
i)
af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område den pågældende er bosat, såfremt han udfører en del af sit arbejde på dette område, eller såfremt han er beskæftiget i flere virksomheder eller hos flere arbejdsgivere, der har deres hjemsted eller bopæl på forskellige medlemsstaters område.«
De faktiske omstændigheder i hovedsagen
6.
X er en nederlandsk statsborger, der boede i Belgien i det pågældende år, 2009.
7.
I dette år arbejdede han som account manager og manager for telekommunikationsrelationer for en arbejdsgiver, der var etableret i Nederlandene.
8.
I 2009 arbejdede X for sin arbejdsgiver i 1872 timer. Heraf arbejdede han 121 timer i Belgien, dvs. ca. 6,5% af det samlede antal arbejdstimer. Der var tale om 17 timer, der var anvendt på besøg hos arbejdsgiverens kunder, der var hjemmehørende i Belgien, og 104 timer, hvor han havde arbejdet hjemmefra i Belgien. Sidstnævnte foregik i 2009 i samlet 13 dage, alle a 8 timer.
9.
Beskæftigelsen i hjemmet bestod af behandling af e-mails og udfærdigelse og forsendelse af tilbud. Beskæftigelsen i Belgien skete ikke efter et fast mønster. Først og fremmest arbejdede X hjemme i de uger, der fulgte efter hans sommerferie, og ikke i vinterperioden. I X’ arbejdskontrakt var der ikke aftalt noget med hensyn til arbejde i hjemmet eller andetsteds i Belgien.
10.
Resten af X’ arbejde for arbejdsgiveren (1751 timer i 2009) udførte han i Nederlandene, dels på kontoret, dels ved besøg hos potentielle kunder i Nederlandene.
11.
Tvisten mellem X og Staatssecretaris van Financiën (statssekretær for finansspørgsmål) i hovedsagen vedrører påligningen af indkomstskat og sociale sikringsbidrag for 2009. Tvisten har navnlig fokus på, om X var obligatorisk forsikret og derfor bidragspligtig til den nederlandske sociale sikringsordning.
12.
Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch (appeldomstolen i ‘s-Hertogenbosch, Nederlandene) har under en appel iværksat til prøvelse af en af Rechtbank Zeeland-West-Brabant (førsteinstansretten i Zeeland-West-Brabant) afsagt dom udtalt, at den beskæftigelse, som X udførte i Belgien i 2009, var rent punktvis. Herved anførte Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch (appeldomstolen i ‘s-Hertogenbosch):
i)
at det intetsteds fremgik, at det var arbejdsgiverens og X’ hensigt, at han skulle arbejde regelmæssigt i Belgien
ii)
at beskæftigelsen normalt blev udført i Nederlandene
iii)
at besøg hos kunder i Belgien kun skete punktvist, og
iv)
at det med hensyn til arbejde hjemmefra ikke fremgik, at der forelå nogen aftale mellem arbejdsgiveren og X, eller at der var tale om et struktureret mønster.
13.
Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch (appeldomstolen i ‘s-Hertogenbosch) udtalte endvidere, at X’ punktvise beskæftigelse på belgisk område ikke kunne tages i betragtning ved bestemmelsen af, hvilken lovgivning om social sikring der skal anvendes. Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch (appeldomstolen i ‘s-Hertogenbosch) kom derfor til den konklusion, at X normalt har beskæftigelse på én medlemsstats område, nemlig i Nederlandene, hvorfor det udelukkende er nederlandsk lovgivning, der skal anvendes, i henhold til artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71.
14.
X har iværksat kassationsanke af denne dom ved den forelæggende ret.
15.
Den forelæggende ret har bemærket, at kassationsanken rejser spørgsmålet om, hvilken bestemmelse i forordning nr. 1408/71 der udpeger den lovgivning, der skal anvendes på X. Hvis X’ beskæftigelse i Belgien lades ude af betragtning, vil den generelle lovvalgsregel i denne forordnings artikel 13, stk. 2, litra a), finde anvendelse, hvilket peger på, at lovgivningen i beskæftigelsesmedlemsstaten skal anvendes. Hvis begge beskæftigelser skal inddrages i bedømmelsen, vil anvendelsen af forordningens artikel 13, stk. 2, litra a), derimod føre til, at den anvendelige lovgivning vil blive ændret fra nederlandsk til belgisk lovgivning, når X’ faktiske beskæftigelse skifter fra Nederlandene til Belgien og omvendt. Alternativt kunne det lægges til grund, at X normalt har beskæftigelse på to medlemsstaters område, Nederlandene og Belgien, og at det derfor på grund af den særlige regel i artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), i forordning nr. 1408/71 kun er belgisk lovgivning, der finder anvendelse på ham.
Det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
16.
På denne baggrund har Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Efter hvilket eller hvilke kriterier skal det afgøres, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse i henhold til forordning (EØF) nr. 1408/71 i det tilfælde, hvor der er tale om en arbejdstager, der bor i Belgien, og som i det omhandlede år har udført langt den største del af sin beskæftigelse for sin nederlandske arbejdsgiver i Nederlandene, og som derudover har udført 6,5% af beskæftigelsen i Belgien, i hjemmet eller hos kunder, uden at der herved er tale om et fast arbejdsmønster, og uden at der er indgået aftaler med arbejdsgiveren om at udføre beskæftigelse i Belgien?«
17.
Forelæggelsesafgørelsen, der er dateret den 30. oktober 2015, indgik til Domstolens Justitskontor den 5. november 2015. Den nederlandske, den belgiske og den tjekkiske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. X, den nederlandske regering og Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg under retsmødet den 14. december 2016.
Bedømmelse
18.
Den forelæggende ret ønsker i det væsentlige oplyst, om en person, der har lønnet beskæftigelse i én medlemsstat og er bosat i en anden medlemsstat, og som i det omhandlede år udøvede en lille del af sin beskæftigelse for den samme arbejdsgiver (ca. 6,5% af arbejdstiden) i sin bopælsmedlemsstat, hovedsagelig ved arbejde i hjemmet, skal anses for normalt at have lønnet beskæftigelse udelukkende i den første medlemsstat eller i begge medlemsstater ved anvendelsen af artikel 13 og 14 i forordning nr. 1408/71.
19.
Den forelæggende ret ønsker derved at få fastslået, hvilken lovgivning der skal anvendes på en sådan person i henhold til bestemmelserne i afsnit II i denne forordning.
20.
De interesserede parters holdninger er forskellige på dette punkt.
21.
Under retsmødet anførte X, at han bør anses for normalt at have lønnet beskæftigelse i to medlemsstater og derfor for at være omfattet af lovgivningen i sin bopælsmedlemsstat i henhold til artikel 14, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1408/71. Han gjorde gældende, at han har ret til at arbejde i hjemmet, og at hans beskæftigelse i hjemmet, såsom besvarelse af e-mails og kontakt af kunder pr. telefon, vedrører hans primære arbejdsopgaver. Han anførte endvidere, at denne beskæftigelse skal tages i betragtning ved bestemmelsen af, hvilken lovgivning der skal anvendes.
22.
På den anden side er de intervenerende medlemsstater og Kommissionen enige i, at forordning nr. 1408/71 bør fortolkes således, at en arbejdstager, der bor i Belgien, og som udøver langt den største del af sin beskæftigelse for sin nederlandske arbejdsgiver på Nederlandenes område, og som endvidere i det omhandlede år udførte 6,5% af denne beskæftigelse i Belgien, bør anses for kun at have lønnet beskæftigelse på Nederlandenes område og være omfattet af den nederlandske lovgivning om social sikring i henhold til den i forordningens artikel 13, stk. 2, litra a), omhandlede lovvalgsregel (princippet om lex loci laboris).
23.
Domstolen har gentagne gange fastslået, at bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 1408/71, som artikel 13 og 14 hører til, udgør et fuldstændigt og ensartet system af lovvalgsregler, hvis formål er, at arbejdstagere, der flytter inden for Unionen, skal være omfattet af den sociale sikringsordning i en enkelt medlemsstat, således at overlapninger mellem gældende nationale lovgivninger og de vanskeligheder, som dette kan give anledning til, undgås (
3
).
24.
Med henblik på at afgøre, om den foreliggende situation er omfattet af den generelle lovvalgsregel i artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 (princippet om lex loci laboris) eller af den særlige regel i artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), (princippet om lex domicilii), er det i den foreliggende sag nødvendigt at undersøge, om X’ beskæftigelse i Belgien bør tages i betragtning ved anvendelsen af disse bestemmelser.
25.
Hvis denne beskæftigelse blev taget i betragtning, må X anses for normalt at have lønnet beskæftigelse på to medlemsstaters område som omhandlet i artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), i forordning nr. 1408/71. I modsat fald finder den generelle lovvalgsregel i forordningens artikel 13, stk. 2, litra a), anvendelse.
26.
Jeg bemærker, at den omstændighed, at X arbejder for én arbejdsgiver, ikke på nogen måde udelukker anvendelsen af artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), i forordning nr. 1408/71. Som Domstolen allerede har fastslået i dommen i sagen Calle Grenzshop Andresen, finder denne bestemmelse også anvendelse, når vedkommende udfører sit arbejde på to eller flere medlemsstaters område for én og samme virksomhed (
4
).
27.
Endvidere synes der i den foreliggende sag ikke at herske tvivl om, at X’ beskæftigelse i Belgien ikke er omfattet af begrebet »udstationering« som omhandlet i artikel 14, stk. l, litra a), i forordning nr. 1408/71, da han udøver sin beskæftigelse i Belgien uden nogen tidsbegrænsning, idet han delvis udfører sine primære arbejdsopgaver i hjemmet efter stiltiende aftale med sin arbejdsgiver.
28.
Hypotesen i artikel 14, stk. 2, litra b, nr. i), henviser til den situation, hvor den pågældende person »normalt« har lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område og også udøver »en del af« sit arbejde på sin bopælsmedlemsstats område.
29.
De udtryk, der anvendes i denne bestemmelse, indebærer, at den beskæftigelse, der er udøvet i arbejdstagerens bopælsmedlemsstat, skal have et vist mindsteomfang. I modsat fald kunne endog udøvelsen af ubetydelig eller punktvis beskæftigelse udløse retsvirkningerne af artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i). Anvendelsen af lovvalgsreglerne i afsnit II i forordning nr. 1408/71 ville således kunne risikere at blive omgået (
5
).
30.
Som Domstolen allerede har fastslået i forhold til selvstændig beskæftigelse, indebærer ordet »normalt«, at den pågældende sædvanligvis driver virksomhed »af betydeligt omfang« på denne medlemsstats område (
6
).
31.
Denne fortolkning modsiges ikke af dommen i sagen Calle Grenzshop Andresen, hvor Domstolen fastslog, at en dansk arbejdstager, der er bosat i Danmark og beskæftiget i Tyskland, og som regelmæssigt for et tidsrum på flere timer om ugen udfører en del af sit arbejde i Danmark, er omfattet af artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), i forordning nr. 1408/71 (
7
). Den pågældende var forretningsfører i en i Tyskland etableret virksomhed i det tysk/danske grænseområde og arbejdede tillige ti timer om ugen for arbejdsgiveren i Danmark, hvor han udførte koordinerende og kontrollerende arbejde. Det følger klart af generaladvokat Lenz’ analyse i den pågældende sag, at den omhandlede beskæftigelse, der var udført i bopælsmedlemsstaten, ikke kunne anses for ubetydelig (
8
).
32.
I dommen i sagen Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe fastslog Domstolen, at der ved bestemmelsen af, om en person skal anses for »normalt« at have lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område, især skal tages hensyn til den lønnede beskæftigelses karakter, således som denne er defineret i kontrakterne, med henblik på at bedømme, om det forventede arbejde udgør en opdelt lønnet beskæftigelse, der ikke blot skal udføres punktvist på flere medlemsstaters område, og også til det arbejde, der reelt er udført (
9
).
33.
Det følger af denne retspraksis, at der med henblik på at afgøre, om en person »normalt« har lønnet beskæftigelse på en anden medlemsstats område ved anvendelsen af artikel 13 og 14 i forordning nr. 1408/71, bør tages hensyn til omfanget og betydningen af en given beskæftigelse på grundlag af kontrakterne samt det arbejde, der reelt er udført af arbejdstageren.
34.
I den foreliggende sag fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at den arbejdstid, der kunne henføres til X’ beskæftigelse i hans bopælsmedlemsstat, udgør 6,5% af den samlede arbejdstid i den relevante periode. Omfanget af det arbejde, der reelt er udført i Belgien, udgør efter min opfattelse et vægtigt indicium for, at denne beskæftigelse er ubetydelig i forhold til det overordnede kontraktforhold, eller, som Kommissionen har anført, at den kun udøves »punktvist« i forhold til hovedparten af hans arbejdsopgaver.
35.
Varigheden af arbejdet er efter min opfattelse ikke det eneste afgørende element. Det er også nødvendigt at tage andre omstændigheder i betragtning, såsom karakteren af beskæftigelsen og de omstændigheder, hvorunder den udføres (
10
).
36.
I den foreliggende sag omfattede X’ beskæftigelse i Belgien punktvise besøg hos kunder og hovedsageligt arbejde hjemmefra uden nogen udtrykkelig aftale med arbejdsgiveren eller noget arbejdsmønster.
37.
Jeg bemærker, at det er én af fordelene – eller, for nogle personer, en forbandelse – ved den digitale økonomi, at en arbejdstager kan blive bedt om eller få lov til at udføre en del af sine kontoropgaver, mens vedkommende ikke er på kontoret, eventuelt ved arbejde hjemmefra.
38.
Særegenheden ved en sådan arbejdsordning ligger i, at den potentielt undergraver idéen om et bestemt beskæftigelsessted som en relevant faktor ved bestemmelsen af, hvilken medlemsstat der har den tætteste forbindelse til arbejdsforholdet. En person kan udføre telearbejde på sin computer eller telefon i hjemmet, eller mens vedkommende rejser, og en sådan arbejdsform kan tegne sig for en betydelig del af beskæftigelsen. Domstolen vil i fremtiden skulle afgøre, hvordan denne omstændighed skal tages i betragtning ved bestemmelsen af, hvilken social sikringslovgivning der skal anvendes.
39.
Dette spørgsmål opstår ikke i den foreliggende sag, da der er andre indicier – den lille arbejdsmængde og manglen på et struktureret mønster, der fremgår af kontrakter – som også peger på den marginale karakter af X’s beskæftigelse i hans bopælsmedlemsstat.
40.
I en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor arbejde hjemmefra ikke udtrykkeligt fremgår af kontrakter, ikke udgør et struktureret mønster og endvidere tegner sig for en forholdsvis lille procentdel af den samlede arbejdstid, er det efter min opfattelse klart uhensigtsmæssigt at basere sig på denne omstændighed ved anvendelsen af artikel 13 og 14 i forordning nr. 1408/71.
41.
Under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, er det derfor min opfattelse, at beskæftigelse, der udøves af en arbejdstager for den samme arbejdsgiver i en anden medlemsstat, som udgør ca. 6,5% af arbejdstiden og endvidere hovedsagelig udføres ved arbejde i hjemmet, må betragtes som marginal og ikke skal tages i betragtning ved anvendelsen af artikel 13 og 14 i forordning nr. 1408/71. Personen i en sådan situation må derfor anses for normalt at have beskæftigelse i kun én medlemsstat og at være omfattet af den lovgivning, der bestemmes af den generelle lovvalgsregel i forordningens artikel 13, stk. 2, litra a).
42.
Som en subsidiær betragtning bemærker jeg, at denne konklusion synes at være underbygget af begrebet »virksomhed af marginalt omfang«, der er indført i artikel 14, stk. 5, litra b), i forordning nr. 987/2009 (
11
) og forklaret i den praktiske vejledning, der under Kommissionens auspicier blev udarbejdet af Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger, med henblik på at bistå de nationale myndigheder med at anvende lovvalgsreglerne i forordning nr. 883/2004 (
12
).
43.
Det følger af forklaringerne i den praktiske vejledning, at virksomhed »af marginalt omfang« ikke skal tages i betragtning ved anvendelsen af lovvalgsreglerne vedrørende en person, der er arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i to eller flere medlemsstater. En person, der udøver virksomhed »af marginalt omfang« i en anden medlemsstat, kan ikke anses for »normalt« at udøve lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater. Virksomhed af marginalt omfang defineres endvidere som beskæftigelse, der er permanent, men ubetydelig med hensyn til tid og økonomisk afkast, hvilket indikerer, at beskæftigelse, der tegner sig for mindre end 5% af arbejdstagerens almindelige arbejdstid og/eller mindre end 5% af vedkommendes løn, bør betragtes som marginal. Karakteren af beskæftigelsen, f.eks. den omstændighed, at den ikke er selvstændig eller udføres hjemmefra, kan også indikere, at den er marginal.
Forslag til afgørelse
44.
På baggrund af de ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, som Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) har forelagt, som følger:
»Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, skal fortolkes således, at under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede må en person, der har lønnet beskæftigelse i én medlemsstat og er bosat i en anden medlemsstat, og som i det omhandlede år udøvede en lille del af sin beskæftigelse for den samme arbejdsgiver – ca. 6,5% af arbejdstiden – i den sidstnævnte medlemsstat, hovedsagelig ved arbejde i hjemmet, anses for at have lønnet beskæftigelse udelukkende i den førstnævnte medlemsstat ved anvendelsen af forordningens artikel 13 og 14.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Rådets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2.12.1996 (EFT 1997, L 28, s. 1) (herefter »forordning nr. 1408/71«). Forordning nr. 1408/71 blev ophævet og erstattet med virkning fra 1.5.2010 af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29.4.2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1). Den finder imidlertid fortsat anvendelse ratione temporis i hovedsagen.
(
3
) – Jf. navnlig dom af 24.3.1994, Van Poucke (C-71/93, EU:C:1994:120, præmis 22).
(
4
) – Dom af 16.2.1995 (C-425/93, EU:C:1995:37, præmis 13).
(
5
) – Jeg bemærker, at artikel 13, stk. 1, litra a), i forordning nr. 883/2004 ændrer den lovvalgsregel, der tidligere var indeholdt i artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), i forordning nr. 1408/71, ved at indføre kravet om, at en »væsentlig« del af en persons beskæftigelse skal udøves i bopælsmedlemsstaten.
(
6
) – Dom af 30.3.2000, Banks m.fl. (C-178/97, EU:C:2000:169, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
(
7
) – Dom af 16.2.1995 (C-425/93, EU:C:1995:37).
(
8
) – Dom af 16.2.1995, Calle Grenzshop Andresen (C-425/93, EU:C:1995:37, præmis 15), og generaladvokat Lenz’ forslag til afgørelse Calle Grenzshop Andresen (C-425/93, EU:C:1995:12, punkt 28-33).
(
9
) – Dom af 4.10.2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C-115/11, EU:C:2012:606, præmis 44 og 45).
(
10
) – Jf. i denne retning dom af 12.7.1973, Hakenberg (13/73, EU:C:1973:92, præmis 20), og generaladvokat Lenz’ forslag til afgørelse Calle Grenzshop Andresen (C-425/93, EU:C:1995:12, punkt 32).
(
11
) – Artikel 14, stk. 5, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16.9.2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 (EUT 2009, L 284, s. 1), som ændret ved forordning (EU) nr. 465/2012 (EUT 2012, L 149, s. 4), der har følgende ordlyd: »5b. Der ses bort fra virksomhed af marginalt omfang ved fastlæggelse af, hvilken lovgivning der finder anvendelse i henhold til artikel 13 i grundforordningen. […]«.
(
12
) – Kommissionens praktiske vejledning fra december 2013 om den lovgivning, der finder anvendelse i Den Europæiske Union (EU), Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) og Schweiz, s. 27.