62022CJ0132
DOMSTOLENS DOM (Sjette Afdeling)
15. juni 2023 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – arbejdskraftens frie bevægelighed – artikel 45 TEUF – forordning (EU) nr. 492/2011 – artikel 3, stk. 1 – hindring – ligebehandling – procedure for opførelse på lister med henblik på tildeling af stillinger ved visse nationale offentlige institutioner – betingelse for opførelse under hensyn til tidligere erhvervserfaring, der er erhvervet ved disse institutioner – national lovgivning, hvorefter der ikke tages hensyn til erhvervserfaring, det er erhvervet i andre medlemsstater – begrundelse – mål om at bekæmpe usikkerhed«
I sag C-132/22,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol i Lazio, Italien) ved afgørelse af 13. december 2021, indgået til Domstolen den 25. februar 2022, i sagen
BM,
NP
mod
Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIUR,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, P.G. Xuereb, formanden for Første Afdeling, A. Arabadjiev (refererende dommer), og dommer A. Kumin,
generaladvokat: M. Szpunar,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
BM og NP ved avvocata D. Terracciano,
–
den italienske regering ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocati dello Stato L. Fiandaca og A. Jacoangeli,
–
Europa-Kommissionen ved B.-R. Killmann og D. Recchia, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 45, stk. 1 og 2, TEUF og artikel 3, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EUT 2011, L 141, s. 1).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side BM og NP, der er italienske statsborgere, som har opnået erhvervserfaring i andre medlemsstater end Den Italienske Republik, og på den anden side Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIUR (uddannelses-, universitets- og forskningsministeriet, Italien) (herefter »ministeriet«) vedrørende lovligheden af et ministerielt dekret, hvorefter kun ansøgere, der har opnået en vis erhvervserfaring ved offentlige videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner i Italien, kan deltage i proceduren for opførelse på listerne med henblik på ansættelse af personale på tidsubegrænsede og tidsbegrænsede ansættelseskontrakter.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning nr. 492/2011
3
Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 492/2011 bestemmer:
»Inden for rammerne af denne forordning finder de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser eller administrativ praksis i en medlemsstat ikke anvendelse:
[…]
b)
som, skønt de gælder uden hensyn til nationalitet, udelukkende eller hovedsagelig har til formål eller bevirker, at statsborgere fra de øvrige medlemsstater udelukkes fra den tilbudte beskæftigelse.
[…]«
Rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse
4
§ 5 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999, og som er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT 1999, L 175, s. 43), med overskriften »Bestemmelser om misbrug« har følgende ordlyd:
»1. For at forhindre misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold fastsættes, medmindre der allerede findes tilsvarende retsregler, bestemmelser af medlemsstaterne – efter høring af arbejdsmarkedets parter i henhold til national lovgivning, kollektive aftaler eller praksis – og/eller af arbejdsmarkedets parter, hvorved der tages hensyn til behovene inden for bestemte sektorer og/eller blandt bestemte kategorier af arbejdstagere og som regulerer et eller flere af følgende forhold:
a)
objektive omstændigheder[,] der kan begrunde en fornyelse af sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold
b)
den maksimale samlede varighed af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller arbejdsforhold
c)
antallet af gange[,] sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold kan fornys.
2. Medlemsstaterne – efter høring af arbejdsmarkedets parter – og/eller arbejdsmarkedets parter fastsætter, hvor det er hensigtsmæssigt, under hvilke betingelser tidsbegrænsede ansættelseskontrakter og ansættelsesforhold er at anse som:
a)
»flere på hinanden følgende«
b)
tidsubegrænsede kontrakter eller ansættelsesforhold.«
Italiensk ret
5
Artikel 1, stk. 653 og 655, i legge n. 205 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2018 e bilancio pluriennale per il triennio 2018-2020 (lov nr. 205 om statsbudgettet for regnskabsåret 2018 og det flerårige budget for treårsperioden 2018-2020) af 27. december 2017 (GURI nr. 302 af 29.12.2017) (herefter »lov nr. 205/2017«) bestemmer:
»653.   For at afhjælpe usikkerheden på videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner tildeles 1 mio. EUR for 2018, 6,6 mio. EUR for 2019, 11,6 mio. EUR for 2020, 15,9 mio. EUR for 2021, 16,4 mio. EUR for 2022, 16,8 mio. EUR for hvert af årene 2023-2025, 16,9 mio. EUR for 2026, 17,5 mio. EUR for 2027, 18,1 mio. EUR for 2028 og 18,5 mio. EUR pr. år fra 2029. […]
[…]
655.   Undervisningspersonale, som ikke allerede har en tidsubegrænset kontrakt ved de institutioner, der er nævnt i stk. 653, som har bestået en selektiv udvælgelsesprøve med henblik på opførelse på den pågældende institutions egnethedslister, og som indtil og med det akademiske år 2020/2021 har samlet mindst tre års undervisningserfaring, selv om de ikke er konsekutive, i løbet af de seneste otte akademiske år ved en af de ovennævnte uddannelsesinstitutioner i de kurser, der er omhandlet i artikel 3 i det regulativ, der er omhandlet i præsidentielt dekret nr. 212 af 8. juli 2005, og i de uddannelseskurser, der er fastsat i artikel 3, stk. 3, i gennemførelsesbekendtgørelsen til dekret fra ministeren for uddannelse, universiteter og forskning nr. 249 af 10. september 2010, opføres på særlige nationale egnethedslister med henblik på at besætte faste og tidsbegrænsede undervisningsstillinger, idet de gældende nationale egnethedslister på grundlag af eksamensbeviser og de i stk. 653 nævnte egnethedslister har forrang, for så vidt som der er ledige stillinger. Opførelsen sker i henhold til de bestemmelser, der er fastsat ved bekendtgørelse fra ministeren for uddannelse, universiteter og forskning.«
6
Artikel 2, stk. 1, i decreto ministeriale n. 597 – Costituzione graduatorie riservate per il personale docente delle Istituzioni AFAM (ministerielt dekret nr. 597 om proceduren for opførelse af lister over undervisningspersonale ved videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner) af 14. august 2018 (herefter »ministerielt dekret nr. 597/2018«) bestemmer, at kun ansøgere, som har undervist i mindst tre akademiske år i de kurser, der er omhandlet i artikel 3 i præsidentielt dekret nr. 212 af 8. juli 2005, eller i de uddannelseskurser, der er omhandlet i artikel 3, stk. 3, i ministeren for uddannelse, universiteter og forsknings dekret nr. 249 af 10. september 2010, kan deltage i denne procedure.
7
Artikel 8, stk. 1, punkt A, i ministerielt dekret nr. 597/2018 giver mulighed for med henblik på vurderingen af kvalifikationerne hos de ansøgere, der har fået adgang til at deltage i den nævnte procedure, at tage hensyn til den erhvervserfaring, der er opnået ved udenlandske institutioner på samme niveau som de italienske videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
8
Ved særskilte søgsmål anlagt i 2018 ved Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol i Lazio, Italien), som er den forelæggende ret, har sagsøgerne i hovedsagen nedlagt påstand om annullation af ministerielt dekret nr. 597/2018, idet de bl.a. har gjort gældende, at dekretet for så vidt angår deltagelse i proceduren for tildeling af tidsubegrænsede og tidsbegrænsede stillinger som undervisere ved offentlige videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner i Italien som omhandlet i artikel 1, stk. 655, i lov nr. 205/2017 ikke anerkender erhvervserfaring på tre eller flere akademiske år fra institutioner på samme niveau, der er beliggende i andre medlemsstater end Den Italienske Republik, hvilket er i strid med artikel 45 TEUF og artikel 3 i forordning nr. 492/2011.
9
Ministeriet har gjort gældende, at ministerielt dekret nr. 597/2018 ikke kan anses for ulovligt, eftersom det blev vedtaget på grundlag af lov nr. 205/2017, der, som det fremgår af denne lovs artikel 1, stk. 653, har til formål at afhjælpe den historiske usikkerhed i sektoren for videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner og giver ministeriet en kompetence i den forbindelse. Desuden foreligger der hverken en tilsidesættelse af artikel 45 TEUF eller af forordning nr. 492/2011, eftersom der ikke er tale om forskelsbehandling på grundlag af ansøgernes nationalitet, idet proceduren i artikel 1, stk. 655, i lov nr. 205/2017 er åben for såvel italienske statsborgere som udlændinge. At give personer, der har opnået erfaring i andre medlemsstater, mulighed for at deltage i denne procedure, ville i øvrigt forvanske logikken i den omhandlede nationale lovgivning, der har til formål at nedbringe usikre ansættelsesforhold ved de offentlige videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner i Italien, ved at opføre lister over undervisere, der har opnået deres erhvervserfaring ved disse institutioner og ikke i udlandet.
10
Den forelæggende ret har anført, at ministeriet i forbindelse med vedtagelsen af ministerielt dekret nr. 597/2018 henviste til bestemmelserne i lov nr. 205/2017 med henblik på at fastlægge betingelserne for deltagelse i den procedure, der er omhandlet i denne lovs artikel 1, stk. 655.
11
Ifølge den forelæggende ret synes lov nr. 205/2017 at udgøre en restriktion for arbejdskraftens frie bevægelighed, eftersom den begrænser adgangen til proceduren for tildeling af tidsubegrænsede og tidsbegrænsede undervisningsstillinger ved de offentlige videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner i Italien, idet den er forbeholdt undervisere med mindst tre års forudgående erfaring ved disse institutioner.
12
Det følger imidlertid af dom af 10. oktober 2019, Krah (C-703/17, EU:C:2019:850), og af 23. april 2020, Land Niedersachsen (Tidligere relevante beskæftigelsesperioder) (C-710/18, EU:C:2020:299), at foranstaltninger, der begrænser arbejdskraftens frie bevægelighed, kan tillades, når de har til formål at forfølge et af de mål, der er fastsat i EUF-traktaten, eller er begrundet i tvingende almene hensyn og overholder proportionalitetsprincippet.
13
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt målet om at »bekæmpe usikre ansættelsesforhold« i offentlige videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner i Italien, der er fastsat i lov nr. 205/2017, udgør et mål af almen interesse, der kan begrunde denne restriktion, og om denne restriktion står i rimeligt forhold til dette mål, har den forelæggende ret for det første anført, at det følger af dom af 26. november 2014, Mascolo m.fl. (C-22/13, C-61/13 – C-63/13 og C-418/13, EU:C:2014:2401), at medlemsstaternes vedtagelse af foranstaltninger til bekæmpelse af usikre ansættelsesforhold i den offentlige administration, der udspringer af gentagen indgåelse af tidsbegrænsede kontrakter, har til formål at varetage ikke blot nationale interesser, men også EU-interesser.
14
For det andet er deltagelsen i den procedure, der er omhandlet i artikel 1, stk. 655, i lov nr. 205/2017, ikke den eneste vej til opnåelse af en tidsubegrænset eller tidsbegrænset stilling som underviser ved offentlige videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner i Italien. Op til halvdelen af det faste personale ved disse institutioner ansættes nemlig på grundlag af lister over særlige nationale indplaceringer, mens resten af dette personale ansættes efter offentlige udvælgelsesprocedurer på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver. I øvrigt indgås tidsbegrænsede ansættelseskontrakter først og fremmest med de undervisere, der er opført på disse lister. Hvis det ikke er muligt at besætte alle ledige stillinger på denne måde, kan de berørte institutioner udsende stillingsopslag med henblik på at opføre specifikke lister for hver enkelt institution.
15
For det tredje følger det af retspraksis fra Corte costituzionale (forfatningsdomstol, Italien), at regler, der i lighed med den tvist, som er anlagt for den forelæggende ret, fastsætter ekstraordinære udvælgelsesprøver, i princippet er i overensstemmelse med den italienske forfatning, eftersom de er fastsat med henblik på at sikre en tilfredsstillende funktion af forvaltningen, at skabe sikkerhed i retsforhold og afhjælpe usikkerheden i ansættelsen, og at de ikke på urimelig vis begrænser retten til adgang til offentlige stillinger eller strider mod princippet om almen udvælgelsesprøve.
16
Under disse omstændigheder har Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol i Lazio) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 45, stk. 1 og 2, TEUF samt artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning (EU) nr. 492/2011 fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse såsom artikel 1, stk. 655, i lov nr. 205/2017, ifølge hvilken der i forbindelse med adgang til proceduren for optagelse på egnethedslister med henblik på at besætte tidsubegrænsede og tidsbegrænsede undervisningsstillinger på de italienske kunstneriske uddannelsesinstitutioner kun tages hensyn til ansøgernes erhvervserfaring fra disse nationale institutioner og ikke også til erhvervserfaring fra institutioner på tilsvarende niveau i andre europæiske lande, henset til procedurens særlige mål om at modvirke usikkerhed i jobbet inden for den nationale offentlige sektor, og – såfremt Domstolen ikke finder, at den italienske lovgivning på et abstrakt plan er i strid med EU-retten – kan foranstaltningerne i den omhandlede lovgivning da konkret anses for forholdsmæssige i forhold til det nævnte forfulgte mål af almen interesse?«
Om det præjudicielle spørgsmål
17
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 45 TEUF og artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 492/2011 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at kun de ansøgere, der har opnået en vis erhvervserfaring ved nationale offentlige videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner, kan få adgang til en procedure for opførelse på de lister, der er udarbejdet med henblik på ansættelse af personale ved disse institutioner på grundlag af tidsubegrænsede og tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, og således forhindrer, at der med henblik på adgangen til denne procedure tages hensyn til erhvervserfaring, der er opnået i andre medlemsstater.
18
Det skal i denne henseende bemærkes, at alle EUF-traktatens bestemmelser vedrørende den frie bevægelighed for personer skal gøre det lettere for medlemsstaternes statsborgere at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse af enhver art på EU’s område, og at disse bestemmelser er til hinder for foranstaltninger, som kan skade disse borgere, såfremt de ønsker at udøve en erhvervsmæssig beskæftigelse på en anden medlemsstats område (dom af 23.4.2020, Land Niedersachsen (Tidligere relevante beskæftigelsesperioder), C-710/18, EU:C:2020:299, præmis 24, og af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 21).
19
Det fremgår af retspraksis, at artikel 45 TEUF omfatter betingelserne for ansættelse, navnlig for andre stillinger i den offentlige administration end dem, der er nævnt i denne bestemmelses stk. 4 (jf. i denne retning dom af 26.5.1982, Kommissionen mod Belgien, 149/79, EU:C:1982:195, præmis 11, og af 11.2.2021, Katoen Natie Bulk Terminals og General Services Antwerp, C-407/19 og C-471/19, EU:C:2021:107, præmis 82).
20
Nationale bestemmelser, som forhindrer eller afskrækker en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, fra at forlade sit oprindelsesland med henblik på at udøve retten til fri bevægelighed, udgør hindringer for denne frihed i henhold til artikel 45, stk. 1, TEUF, uanset om de finder anvendelse uafhængigt af de pågældende arbejdstageres nationalitet (dom af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
21
Desuden har artikel 45 TEUF bl.a. til formål at undgå, at en arbejdstager, der har været beskæftiget i mere end én medlemsstat, fordi den pågældende har benyttet sin ret til fri bevægelighed, uden saglig begrundelse behandles ringere end en arbejdstager, der har tilbragt hele sit arbejdsliv i én og samme medlemsstat (dom af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
22
Den frie bevægelighed for personer ville nemlig ikke kunne gennemføres fuldt ud, såfremt medlemsstaterne kunne undlade at anvende disse bestemmelser på de af deres statsborgere, som har udnyttet mulighederne for fri bevægelig i henhold til EU-retten, og som i kraft heraf har erhvervet faglige kvalifikationer i en anden medlemsstat end den, hvori de er statsborgere (jf. dom af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
23
Domstolen har således fastslået, at en national lovgivning, som ikke tager hensyn til samtlige tidligere perioder med tilsvarende beskæftigelse, som er blevet fuldført i en anden medlemsstat end den vandrende arbejdstagers oprindelsesmedlemsstat, kan gøre udøvelsen af arbejdskraftens frie bevægelighed mindre tiltrækkende i strid med artikel 45, stk. 1, TEUF (jf. i denne retning dom af 30.9.2003, Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, præmis 74, af 10.10.2019, Krah, C-703/17, EU:C:2019:850, præmis 54, af 23.4.2020, Land Niedersachsen (Tidligere relevante beskæftigelsesperioder), C-710/18, EU:C:2020:299, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis, og af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 26).
24
Det fremgår i øvrigt af retspraksis, at når et offentligt organ i en medlemsstat i forbindelse med ansættelse af personale i stillinger, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 45, stk. 4, TEUF, vil tage hensyn til ansøgernes tidligere beskæftigelse inden for en offentlig administration, kan dette organ ikke sondre mellem, om denne beskæftigelse er udøvet inden for det offentlige i denne medlemsstat eller i en anden medlemsstat (jf. i denne retning dom af 23.2.1994, Scholz, C-419/92, EU:C:1994:62, præmis 12, og af 12.5.2005, Kommissionen mod Italien, C-278/03, EU:C:2005:281, præmis 14).
25
Det bemærkes, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning kan afholde en arbejdstager fra at udøve sin ret til fri bevægelighed i henhold til artikel 45 TEUF, for så vidt som den opstiller et krav om minimumserfaring for opførelse af kandidater på de lister, der er udarbejdet i henhold til ministerielt dekret nr. 597/2018 i forbindelse med ansættelse af personale ved de offentlige videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner i Italien på tidsbegrænsede og tidsubegrænsede ansættelseskontrakter, men er til hinder for, at der i den forbindelse tages hensyn til den erfaring, der er opnået i andre medlemsstater end Den Italienske Republik.
26
En sådan arbejdstager kan blive afskrækket fra at forlade sin oprindelsesmedlemsstat for at arbejde eller etablere sig i en anden medlemsstat, hvis denne omstændighed fratager den pågældende muligheden for ved sin tilbagevenden til den første medlemsstat, at den erhvervserfaring, som vedkommende har opnået i denne anden medlemsstat, tages i betragtning med henblik på opførelsen på disse lister.
27
Det bemærkes endvidere, at artikel 45, stk. 2, TEUF bestemmer, at arbejdskraftens frie bevægelighed forudsætter afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår (jf. i denne retning dom af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
28
Det bemærkes i denne henseende, at ligebehandlingsprincippet, der er fastsat i artikel 45 TEUF, ikke alene forbyder direkte forskelsbehandling begrundet i nationalitet, men enhver form for indirekte forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre kriterier reelt fører til samme resultat (jf. i denne retning dom af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
29
Domstolen har i denne sammenhæng præciseret, at en national retsforskrift – selv om den finder anvendelse på alle arbejdstagere uanset nationalitet – må anses for at medføre indirekte forskelsbehandling, når den efter selve sin karakter i højere grad kan berøre arbejdstagere fra andre medlemsstater end indenlandske arbejdstagere og dermed risikerer at stille navnlig arbejdstagere fra andre medlemsstater ringere, medmindre den er objektivt begrundet og står i rimeligt forhold til det tilstræbte formål (dom af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
30
For at en foranstaltning kan betragtes som udtryk for indirekte forskelsbehandling, er det ikke nødvendigt, at den fører til en begunstigelse af alle indenlandske statsborgere eller til en ringere stilling alene for statsborgere i andre medlemsstater, og ikke desuden for indenlandske statsborgere (dom af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
31
I det foreliggende tilfælde kan den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning ved at foreskrive, at der ikke kan tages hensyn til den erhvervserfaring, som en vandrende arbejdstager har erhvervet i en anden medlemsstats uddannelsesinstitutioner end Den Italienske Republik, påvirke de vandrende arbejdstagere i højere grad end de nationale arbejdstagere, idet de førstnævnte bliver særligt belastede, eftersom de meget sandsynligt vil have opnået erhvervserfaring i en anden medlemsstat end Den Italienske Republik, før de har sluttet sig til de italienske videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner (jf. analogt dom af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 33). Denne lovgivning kan således medføre en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
32
Under disse omstændigheder må det konstateres, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning udgør en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed, der principielt er forbudt i henhold til artikel 45 TEUF.
33
Hvad angår begrundelsen for en sådan restriktion fremgår det af fast retspraksis, at nationale foranstaltninger, der kan hæmme udøvelsen af de ved traktaten sikrede grundlæggende friheder eller gøre udøvelsen heraf mindre tiltrækkende, kun kan tillades, såfremt de forfølger et formål af almen interesse, er egnede til at sikre virkeliggørelsen af dette og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte formål (jf. dom af 28.4.2022, Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C-86/21, EU:C:2022:310, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
34
Det fremgår af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning har til formål at afhjælpe den historiske usikkerhed i beskæftigelsen i sektoren for videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner i Italien ved at nedbringe mængden af usikre ansættelsesforhold inden for denne sektor.
35
I denne henseende bemærkes, at selv hvis det antages, at dette mål skal anses for et legitimt formål af almen interesse, der kan begrunde en restriktion for arbejdskraftens frie bevægelighed, forekommer den i hovedsagen omhandlede restriktion ikke egnet til at sikre opfyldelsen af det nævnte mål.
36
Som Europa-Kommissionen med rette har anført, synes udelukkelsen af ansøgere, der har opnået erhvervserfaring i en anden medlemsstat end Den Italienske Republik, fra proceduren i artikel 1, stk. 655, i lov nr. 205/2017 nemlig ikke i sig selv at være nødvendig for at nedbringe mængden af usikre ansættelsesforhold, dvs. øge andelen af arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse i sektoren for videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner i Italien, eftersom denne procedure gør det muligt for institutionerne i denne sektor at ansætte såvel sådanne arbejdstagere som arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse.
37
Selv hvis det antages, at den nævnte procedure gør det muligt at ansætte flere arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse end arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse, ville formålet om at øge andelen af denne første kategori inden for den omhandlede sektor desuden kunne nås lige så effektivt ved at åbne den samme procedure for ansøgere, der har opnået erhvervserfaring i en anden medlemsstat end Den Italienske Republik, uden at forbeholde tidsubegrænsede stillinger til »langtidsansatte« arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse i denne sektor.
38
En sådan foranstaltning ville i øvrigt ikke forhindre Den Italienske Republik i specifikt at afhjælpe den usikre situation for disse sidstnævnte arbejdstagere, der, således som den forelæggende ret har præciseret, følger af den gentagne indgåelse af tidsbegrænsede kontrakter, bl.a. ved at gennemføre de foranstaltninger, der er omhandlet i § 5 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, eller ved at fastansætte disse arbejdstagere.
39
Under disse omstændigheder må det fastslås, at den restriktion for arbejdskraftens frie bevægelighed, som den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning medfører, ikke er begrundet.
40
Hvad angår artikel 3 i forordning nr. 492/2011, hvis stk. 1 uændret gengiver ordlyden af artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467) (dom af 5.2.2015, Kommissionen mod Belgien, C-317/14, EU:C:2015:63, præmis 2), er det tilstrækkeligt at bemærke, at denne bestemmelse blot tydeliggør de rettigheder, der allerede følger af artikel 45 TEUF, navnlig for så vidt angår adgangen til beskæftigelse, og derfor skal fortolkes på samme måde som sidstnævnte artikel (jf. analogt dom af 23.2.1994, Scholz, C-419/92, EU:C:1994:62, præmis 6, og af 12.5.2005, Kommissionen mod Italien, C-278/03, EU:C:2005:281, præmis 3 og 15).
41
Henset til ovenstående betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 45 TEUF og artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 492/2011 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at kun de ansøgere, der har opnået en vis erhvervserfaring ved nationale offentlige videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner, kan få adgang til en procedure for opførelse på de lister, der er udarbejdet med henblik på ansættelse af personale ved disse institutioner på grundlag af tidsubegrænsede og tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, og således forhindrer, at der med henblik på adgangen til denne procedure tages hensyn til erhvervserfaring, der er opnået i andre medlemsstater.
Sagsomkostninger
42
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:
Artikel 45 TEUF og artikel 3, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at kun de ansøgere, der har opnået en vis erhvervserfaring ved nationale offentlige videregående kunstneriske, musikalske og koreografiske uddannelsesinstitutioner, kan få adgang til en procedure for opførelse på de lister, der er udarbejdet med henblik på ansættelse af personale ved disse institutioner på grundlag af tidsubegrænsede og tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, og således forhindrer, at der med henblik på adgangen til denne procedure tages hensyn til erhvervserfaring, der er opnået i andre medlemsstater.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.