62015CC0524
GENERALINIO ADVOKATO
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA IŠVADA,
pateikta 2017 m. rugsėjo 12 d. (
1
)
Byla C‑524/15
Menci Luca,
dalyvaujant
Procura della Repubblica
(Tribunale di Bergamo (Bergamo teismas, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta administracinė ir baudžiamoji sankcijos už tą pačią veiką, susijusią su nesumokėtu PVM – Non bis in idem principo pažeidimas – Veikų tapatumas – Procesų arba sankcijų pakartojimas – Non bis in idem draudimo išimtys – Pakankamai glaudus materialinis ir su laiku susijęs bylų ryšys“
1.
Kokiomis sąlygomis taikomas non bis in idem principas, jeigu pagal tam tikrų valstybių teisės aktus leidžiama kartu taikyti administracines ir baudžiamąsias sankcijas už nesumokėtas dideles pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) sumas? Taigi toks yra probleminis klausimas, kuris Teisingumo Teisme keliamas ne pirmą kartą.
2.
Teisingumo Teismas 2013 m. vasario 26 d. Sprendime Åkerberg Fransson (
2
) nustatė gaires, kuriomis turėjo vadovautis nacionaliniai teismai, kiek tai susiję su kiekvieno asmens teise nebūti dukart teisiamam už tą patį pareigos sumokėti PVM nesilaikymą. Jis priėmė tokį sprendimą atsižvelgdamas į Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) priimtus sprendimus, tačiau jo sprendime pateikto atsakymo taikymas sukėlė sunkumų ir ginčų tarp kai kurių valstybių narių, pavyzdžiui, Italijos, teismų.
3.
Be to, 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendime A ir B prieš Norvegiją EŽTT gerokai pakeitė savo jurisprudenciją dėl non bis in idem principo (
3
). Teisingumo Teismas turi nuspręsti, ar pritaria šiai naujai siauresnei non bis in idem krypčiai, ar, atvirkščiai, palieka galioti aukštesnį apsaugos lygį. Taigi aiškinant Sprendimą Åkerberg Fransson reikės nuspręsti, ar Sąjungos teisėje galioja non bis in idem ribojimas, kurį neseniai patvirtino EŽTT.
4.
Ši išvada teikiama tuo pačiu metu kaip ir bylose Garlsson Real State (C‑537/16), Di Puma (C‑596/16) ir Consob (C‑597/16), nes jos tarpusavyje susijusios.
I. Teisinis pagrindas
A.
1950 m. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija (toliau – EŽTK)
5.
1984 m. lapkričio 22 d. Strasbūre pasirašyto prie EŽTK pridėto 7 protokolo (toliau – Protokolas Nr. 7) 4 straipsnyje reglamentuojama „teisė nebūti du kartus teisiamam ar nubaustam“:
„1.   Niekas negali būti tos pačios valstybės institucijų persekiojamas ar baudžiamas už nusikaltimą, dėl kurio jis jau buvo galutinai išteisintas arba nuteistas pagal tos valstybės įstatymus ir baudžiamąjį procesą.
2.   Ankstesnės šio straipsnio dalies nuostatos nedraudžia atnaujinti bylos proceso pagal tos valstybės įstatymus ir baudžiamąjį procesą tuo atveju, kai nauji ar naujai paaiškėję faktai ar nustatytos esminės pirmesnio proceso klaidos galėjo turėti reikšmės bylos baigčiai.
3.   Neleidžiama nukrypti nuo šio straipsnio remiantis Konvencijos 15 straipsniu.“
B.
Europos Sąjungos teisė
6.
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 50 straipsnyje nurodyta:
„Niekas negali būti antrą kartą teisiamas ar baudžiamas už nusikalstamą veiką, dėl kurios Sąjungoje jis jau buvo galutinai išteisintas ar pripažintas kaltu pagal įstatymą.“
7.
Chartijos 51 straipsnyje apibrėžiama jos taikymo sritis:
„1.   Šios Chartijos nuostatos skirtos Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams, tinkamai atsižvelgiant į subsidiarumo principą, bei valstybėms narėms tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę. Todėl jie turi gerbti teises, laikytis principų ir juos taikyti pagal turimus atitinkamus įgaliojimus, nepažeisdami Sąjungos įgaliojimų, suteiktų jai Sutartimis, ribų.
2.   Ši Chartija neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities už Sąjungos įgaliojimų ribų, nenustato Sąjungai naujų įgaliojimų ar užduočių ir nepakeičia Sutartyse nustatytųjų.“
8.
52 straipsnyje reglamentuojama Chartijos pripažintų teisių ir principų taikymo sritis ir aiškinimas:
„1.   Bet koks šios Chartijos pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatymo ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės. Remiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti.
<…>
3.   Šioje Chartijoje nurodytų teisių, atitinkančių Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos garantuojamas teises, esmė ir taikymo sritis yra tokia, kaip nustatyta toje Konvencijoje. Ši nuostata nekliudo Sąjungos teisėje numatyti didesnę apsaugą.
4.   Šios Chartijos pripažįstamos pagrindinės teisės, atsiradusios iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų, aiškinamos remiantis tomis tradicijomis.
<…>
6.   Turi būti visiškai atsižvelgiama į šioje Chartijoje nurodytus nacionalinius aktus ir praktiką.“
C.
Italijos teisė
9.
1997 m. gruodžio 18 d. Įstatyminio dekreto Nr. 471 (
4
) 13 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Asmeniui, kuris per nustatytą terminą visiškai ar iš dalies nesumoka avansinių įmokų, periodinių mokėjimų, pagal deklaraciją mokėtinų išlyginamųjų įmokų ar mokesčio likučio, apskaičiuoto tokiais atvejais atskaičius periodinių mokėjimų ir avansinių įmokų, net jeigu jie nesumokėti, sumas, taikoma administracinė sankcija, lygi 30 % kiekvienos nesumokėtos sumos, net jeigu ištaisius esmines ar skaičiavimo klaidas, konstatuotas tikrinant metinę deklaraciją, matyti, kad mokestis yra didesnis arba atskaitoma suma mažesnė. Dėl mokėjimų, atliktų vėluojant ne daugiau nei 15 dienų, be to, kas numatyta 1997 m. gruodžio 18 d. Įstatyminio dekreto Nr. 472 13 straipsnio 1 dalies nuostatose, pirmajame sakinyje numatyta bauda dar sumažinama suma, lygia vienai penkioliktajai už kiekvieną uždelstą dieną. Tokia pati sankcija taikoma mokesčio, padidinto pagal 1973 m. rugsėjo 29 d. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 600 36a ir 36b straipsnius ir 1972 m. spalio 26 d. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 633 54a straipsnį, sumokėjimo atveju (
5
).“
10.
2000 m. kovo 10 d. Įstatyminio dekreto Nr. 74/2000 dėl nusikalstamų veikų tiesioginių mokesčių ir PVM srityse reglamentavimo (
6
) (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 74/2000) 10b straipsnyje „Vengimas mokėti PVM“ numatyta:
„10b straipsnio nuostata laikantis joje numatytų apribojimų taip pat taikoma asmeniui, nesumokėjusiam pridėtinės vertės mokesčio, kuris turi būti sumokėtas pagal metinę deklaraciją iki avansinės įmokos už paskesnį mokestinį laikotarpį sumokėjimo termino.“
11.
Įstatyminio dekreto 74/2000 10bis straipsnyje numatyta:
„Asmuo, kuris per metinei mokesčio prie pajamų šaltinio deklaracijai pateikti nustatytą terminą nesumoka mokesčių mokėtojams išduotoje pažymoje patvirtintų išskaičiuotų mokesčių, kurių suma už vieną mokestinį laikotarpį viršija penkiasdešimt tūkstančių eurų, baudžiamas laisvės atėmimu nuo šešių mėnesių iki dvejų metų.“
12.
Įstatyminio dekreto Nr. 74/2000 19–21 straipsniuose esančioje dalyje „Ryšys su administracinių nuobaudų sistema ir tarp procesų“ numatyta, kad: a) specialioji taisyklė taikoma, kai už tą pačią veiką baudžiama pagal II antraštinės dalies nuostatas ir pagal nuostatas, kuriose numatyta administracinė nuobauda; b) baudžiamasis ir administracinis procesai yra atskiri procesai ir nė vienas iš jų neturi būti sustabdytas laukiant, kol bus baigtas kitas; c) kompetentinga institucija gali skirti administracines nuobaudas už mokesčių teisės pažeidimus, įtrauktus į baudžiamųjų veikų sąrašą; d) tačiau sprendimai dėl šių nuobaudų skyrimo nevykdomi, išskyrus atvejus, kai baudžiamasis procesas užbaigiamas nutraukus bylą ar kai įsiteisėja išteisinamasis nuosprendis ar nutartis, kuriuose paneigiama, jog veika turi nusikalstamos veikos požymių, o šiuo atveju mokėjimo terminas pradedamas skaičiuoti nuo išteisinamojo nuosprendžio paskelbimo datos.
13.
Po tam tikros veikos, dėl kurios pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, Italijos teisės aktai buvo pakeisti 2015 m. rugsėjo 24 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 158 (
7
) (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 158/2015); šis padarė poveikį Įstatyminio dekreto Nr. 74/2000 10a ir 10b straipsniams ir juo į Įstatyminio dekreto Nr. 74/2000 13 straipsnį buvo įtraukta dar viena baudžiamosios atsakomybės netaikymo aplinkybė.
14.
Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 158/2015 7 straipsnį Įstatyminio dekreto Nr. 74/2000 10a straipsnis dabar formuluojamas taip:
„Asmuo, kuris per metinei mokesčio prie pajamų šaltinio deklaracijai pateikti nustatytą terminą nesumoka mokesčių mokėtojams išduotoje pažymoje patvirtintų išskaičiuotų mokesčių, kurių suma už vieną mokestinį laikotarpį viršija penkiasdešimt tūkstančių eurų, baudžiamas laisvės atėmimu nuo šešių mėnesių iki dvejų metų.“
15.
Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 158/2015 8 straipsnį Įstatyminio dekreto Nr. 74/2000 10b straipsnyje, kuris įsigaliojo 2015 m. spalio 22 d., numatyta:
„Asmuo, kuris iki avansinės įmokos už paskesnį mokestinį laikotarpį mokėjimo termino pabaigos nesumokėjo pagal metinę deklaraciją mokėtino mokesčio, kai nepriemoka viršija penkiasdešimt tūkstančių eurų, baudžiamas laisvės atėmimu nuo šešių mėnesių iki dvejų metų.“
II. Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
16.
Luca Menci, kuriam priklauso tokio paties pavadinimo individuali įmonė, patikrino Italijos mokesčių administratorius dėl nesumokėto 282495,76 euro PVM už 2011 m. mokestinį laikotarpį. 2013 m. lapkričio 6 d. patikrinimas baigėsi atitinkamu mokesčio išieškojimu ir L. Menci buvo skirta 84748,74 euro bauda. Mokesčių administratorius patenkino L. Menci prašymą išskaidyti mokėjimą; jis atliko pirmuosius mokėjimus.
17.
Pasibaigus administraciniam procesui dėl baudos skyrimo ir šiai sankcijai tapus neatšaukiama, 2014 m. lapkričio 13 d. prokuratūra pradėjo baudžiamąjį procesą prieš L. Menci, nes PVM nesumokėjimas yra nusikaltimas, nurodytas Įstatyminio dekreto Nr. 74/2000 10b straipsnyje.
18.
Vykstant šiam baudžiamajam procesui, Tribunale di Bergamo (Bergamo teismas, Italija) pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal [Chartijos] 50 straipsnį, aiškinamą atsižvelgiant į [EŽTK] [Protokolo] Nr. 7 4 straipsnį ir su juo susijusią EŽTT jurisprudenciją, draudžiama pradėti baudžiamąjį procesą dėl veikos (PVM nesumokėjimo), dėl kurios kaltinamajam įsiteisėjusiu sprendimu jau buvo paskirta neatšaukiama administracinė nuobauda?“
19.
Teisingumo Teismas šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą prijungė prie bylų Orsi (C‑21/15) ir Baldetti (C‑350/15). Rašytines pastabas pateikė L. Menci advokatai, Italijos vyriausybė ir Europos Komisija, o teismo posėdis (bendras visose trijose bylose) įvyko 2016 m. rugsėjo 8 d.
20.
Prieš paskelbiant išvadą 2016 m. lapkričio 17 d., 2016 m. lapkričio 15 d. buvo paskelbtas EŽTT sprendimas A ir B prieš Norvegiją. Remdamasi šiuo sprendimu 2016 m. lapkričio 30 d. Teisingumo Teismo ketvirtoji kolegija nusprendė atskirti bylą Menci nuo kitų dviejų ankstesnių bylų ir pasiūlė paskirti ją didžiajai kolegijai (
8
).
21.
2017 m. sausio 25 d. nutartyje didžioji kolegija nurodė atnaujinti žodinę proceso dalį, o teismo posėdis surengtas 2017 m. gegužės 30 d. kartu su posėdžiu bylose Garlsson Real State (C‑537/16), Di Puma (C‑596/16) ir Consob (C‑597/16) (
9
). Per teismo posėdį pastabas žodžiu dėl su šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą susijusių klausimų pateikė L. Menci, Komisija ir Italijos bei Vokietijos vyriausybės.
III. Prejudicinio klausimo analizė
22.
Metodinis požiūris, kurį Teisingumo Teismas taikė 2017 m. balandžio 5 d. Sprendime Orsi ir Baldetti (
10
) nagrinėdamas Chartijos 50 straipsnį, aiškinamą atsižvelgiant į Protokolo Nr. 7 4 straipsnį, to sprendimo 15 ir 24 punktuose išdėstytas taip:
–
„Nagrinėjant pateiktą klausimą reikia remtis tik pagrindinėmis teisėmis, kurias užtikrina Chartija“.
–
Išnagrinėjus galima konstatuoti: „remiantis Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi, kadangi šios Chartijos 50 straipsnyje įtvirtinta teisė, atitinkanti nustatytąją EŽTK protokolo Nr. 7 4 straipsnyje, reikia preziumuoti, kad aiškinant Chartijos 50 straipsnį, kaip nurodyta pirma, garantuojamas toks pats kaip EŽTK užtikrinamas apsaugos lygis“.
23.
Vis dėlto aiškinant Chartijos 50 straipsnį nereikia užmiršti, kad jos 52 straipsnio 3 dalyje nustatyta, jog „šioje Chartijoje nurodytų teisių, atitinkančių Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos garantuojamas teises, esmė ir taikymo sritis yra tokia, kaip nustatyta toje Konvencijoje“ (
11
).
24.
Taigi visų pirma analizuosiu Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su Chartijos 50 straipsniu, kuris yra privalomas atskaitos taškas taikant non bis in idem principą tais atvejais, kai kartu taikomos mokestinės ir baudžiamosios sankcijos už nesumokėtą PVM.
25.
Paskui pateiksiu savo nuomonę apie poveikį, kurį šiai jurisprudencijai gali daryti EŽTT doktrina, įskaitant Sprendimo A ir B prieš Norvegiją daromą įtaką. Tada išnagrinėsiu Teisingumo Teismo galimybę savarankiškai nagrinėti mišrias bylas (baudžiamąsias ir administracines), turinčias pakankamą materialinį ir su laiku susijusį ryšį.
26.
Galiausiai, baigęs šias analizes, grįšiu prie šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą faktinių aplinkybių ir pasiūlysiu atsakymą, kuriuo remdamasis nacionalinis teismas galėtų išspręsti ginčą.
A.
Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl Chartijos 50 straipsnio taikymo tais atvejais, kai kartu taikomos mokestinės ir baudžiamosios sankcijos
27.
Sąjungos teisėje vyrauja kelios non bis in idem principo sampratos (
12
), kurių vertinimo Teisingumo Teismas dar nesuvienodino, nepaisant kai kurių generalinių advokatų prašymų šiuo klausimu (
13
). Neapsistosiu prie siaurai taikomos jurisprudencijos, kurioje jis aiškinamas atsižvelgiant į laisvos konkurencijos apsaugos taisykles, ir plačiau taikomos jurisprudencijos, kurioje kalbama apie Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo 54 straipsnį ir pagal kurią saugomos kaltinamųjų šioje srityje teisės.
28.
Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl non bis in idem principo taikymo kartu skiriant mokestinę ir baudžiamąją sankcijas buvo įtvirtinta Sprendime Åkerberg Fransson kaip valstybės atsakas į mokesčių (konkrečiai kalbant, PVM) nemokėjimą. Taikydamas Engel kriterijus, kad išaiškintų, kada mokestinė sankcija iš tikrųjų yra „baudžiamoji“, nepaisant to, kad formaliai ji įvardijama kaip administracinė, Teisingumo Teismas pateikė aiškią nuorodą į sankcijų veiksmingumą, kurio suderinamumą su EŽTT jurisprudencija gali būti sunku susieti.
29.
Sprendime Åkerberg Fransson (
14
) Teisingumo Teismas, pripažinęs turįs jurisdikciją atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą (
15
), tvirtino, kad non bis in idem principas „nedraudžia valstybei narei už tą pačią deklaravimo PVM srityje pareigos nesilaikymo veiką skirti mokestinę, o vėliau – baudžiamąją sankciją, jei pirmoji sankcija nėra baudžiamojo pobūdžio, o tai patikrinti privalo nacionalinis teismas“ (
16
). Valstybių narių taikytinų sankcijų pasirinkimo laisvė grindžiama poreikiu užtikrinti visų pajamų iš PVM surinkimą ir kartu Sąjungos finansinių interesų apsaugą (
17
).
30.
Vis dėlto Teisingumo Teismas apribojo mokestinių ir baudžiamųjų sankcijų taikymą kartu: „jei mokestinė sankcija yra baudžiamojo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Chartijos 50 straipsnį, ir tapo galutinė, minėta nuostata draudžia pradėti baudžiamąjį persekiojimą dėl tų pačių veikų prieš tą patį asmenį“. Todėl reikėtų suderinti mokestines ir baudžiamąsias sankcijas, tačiau neskirti formaliai administracinės nuobaudos, kuri iš tikrųjų yra baudžiamojo pobūdžio, kartu su baudžiamąja sankcija (
18
).
31.
Savo ruožtu siekdamas nustatyti, kada mokestinė sankcija yra baudžiamojo pobūdžio, Teisingumo Teismas taikė, kaip minėjau „Engel kriterijus“, kuriuos prieš tai nustatė Sprendime Bonda (
19
). Tačiau, užuot juos pats taikęs Švedijos teisės aktams, jis šią užduotį patikėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui (
20
), atkreipęs dėmesį į tai, kad mokestinių ir baudžiamųjų sankcijų taikymas kartu prieštarauja Chartijos 50 straipsniui, jei taikomos kitos sankcijos yra veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios (
21
).
32.
Persekiojimo už sukčiavimą ir Sąjungos finansinių interesų apsaugos veiksmingumas yra tarsi priešprieša vertinant mokestinių ir baudžiamųjų sankcijų taikymo kartu nesuderinamumą su non bis in idem principu, kai kalbama apie mokesčius, turinčius įtakos šiems interesams.
33.
Sankcijų veiksmingumo reikalavimas, remiantis Sprendimu Taricco ir kt. (
22
), tampa sąlyga, kuri riboja valstybių narių pasirinkimo laisvę, nes „baudžiamosios sankcijos gali būti būtinos tam, kad būtų veiksmingai ir atgrasančiu būdu kovojama su tam tikrais stambaus sukčiavimo PVM srityje atvejais“. Be to, ribojimas grindžiamas SESV 325 straipsniu, pagal kurį valstybės narės atgrasančiomis bei veiksmingomis priemonėmis privalo kovoti su neteisėta veikla, keliančia grėsmę Sąjungos finansiniams interesams, ir, konkrečiai kalbant, su sukčiavimu, ir imtis tų pačių priemonių, kurių imasi kovodamos su sukčiavimu, keliančiu grėsmę jų pačių interesams (
23
).
34.
Galiausiai sprendimuose Bonda (
24
) ir Åkerberg Fransson Teisingumo Teismas Chartijos 50 straipsnį išaiškino atsižvelgdamas (
25
) į iki tol dominavusią EŽTT jurisprudenciją dėl non bis in idem principo (
26
). Šis bendras požiūris buvo logiškas atsižvelgiant į Protokolo Nr. 7 4 straipsnyje ir Chartijos 50 straipsnyje išdėstyto non bis in idem principo reglamentavimo panašumą (
27
).
B.
EŽTT jurisprudencija dėl non bis in idem principo ir mokestinių bei baudžiamųjų sankcijų taikymo kartu
35.
Non bis in idem principo apsauga Europos Taryboje pakankamai komplikuota. Ši teisė nebuvo įtraukta į 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytą EŽTK, o jos apsauga numatyta vėliau Protokolu Nr. 7, kurį ratifikavo keturiasdešimt keturios iš keturiasdešimt septynių Europos Tarybos valstybių narių. Jungtinė Karalystė jo nepasirašė, o Vokietija ir Nyderlandai nebuvo linkusios jo ratifikuoti. Vokietija jo pasirašymo momentu, kaip ir kitos valstybės tuo momentu, kai jis buvo sudaromas (Austrija, Prancūzija, Portugalija ar Italija), ratifikavimo dokumentuose pateikė išlygas ar aiškinamuosius pareiškimus, kad apribotų EŽTT jurisdikciją griežtai baudžiamąja sritimi, siekdamos išlaikyti administracinių ir baudžiamųjų sankcijų už tą pačią veiką dualumą (
28
).
36.
EŽTT jurisprudencijoje šių išlygų ar aiškinamųjų pareiškimų poveikis apribotas pagal EŽTK 57 straipsnį reikalaujant laikytis šių sąlygų, kad tos išlygos ar aiškinamieji pareiškimai galiotų: jie turi būti pateikti Protokolo pasirašymo momentu kartu su nuoroda į ratifikavimo momentu galiojančias normas, būti bendro pobūdžio ir turi būti pateikta atitinkamų teisės normų trumpa santrauka (
29
). Nusprendus, kad šios sąlygos netenkinamos, EŽTT sprendime Grande Stevens ir kiti prieš Italiją (
30
) nuspręsta, kad Protokolo Nr. 7 ratifikavimo dokumente Italijos pateikta deklaracija, kuria buvo siekiama susiaurinti jo taikymo sritį tik iki taikymo sankcijų ir procesų, Italijos teisėje kvalifikuojamų kaip baudžiamieji, negalioja.
37.
Remiantis EŽTT jurisprudencija, non bis in idem principas draudžia pradėti du ar daugiau baudžiamuosius procesus (dvigubas kaltinimas) ir galutiniais nuosprendžiais skirti dvi ar daugiau galutines bausmes (dvigubas baudimas) tam pačiam asmeniui už tą pačią veiką. Šio principo tikslas yra neleisti kartoti jau baigtų baudžiamųjų bylų, taip pat užtikrinti asmens teisinį saugumą ir apsaugoti jį nuo netikrumo, kad jam gali būti taikomas dvigubas persekiojimas, iškeltos dvi bylos ar skirta dviguba bausmė. Didžiojoje EŽTT jurisprudencijos dalyje konkrečiai kalbama apie mokestinių ir baudžiamųjų sankcijų dubliavimą.
38.
EŽTT, taikydamas non bis in idem principą, reikalauja, kad būtų tenkinamos keturios sąlygos: 1) persekiojamas ir baudžiamas tas pats asmuo; 2) inkriminuojama ta pati veika (idem); 3) procesų, kuriais skiriamos sankcijos dubliavimas (bis); ir 4) vienas iš dviejų sprendimų turi būti galutinis. Šioje byloje reikšmingos sąlygos, dėl kurių suformuluota platesnė ir prieštaringesnė EŽTT jurisprudencija, yra veikos tapatumas (idem) ir procesų dubliavimas (bis).
1. Veikos tapatumas (sąvoka „idem“)
39.
Šis non bis in idem principo elementas reikalauja nustatyti, ar procesai, kurie kartojasi, turi būti susiję tik su tais pačiais veiksmais (idem factum) ir ar taip pat reikia, kad būtų taikomas tas pats kvalifikavimas (idem crimen).
40.
Iš pradžių EŽTT jurisprudencija buvo labai nevienalytė ir tam tikrais baudžiamųjų ir mokestinių sankcijų taikymo kartu atvejais joje buvo nuspręsta, kad ta pati veika gali būti ir baudžiamosios, ir administracinės sankcijos objektas, nes taikant šias sankcijas atsižvelgiama į skirtingus aspektus (
31
).
41.
Dėl Teisingumo Teismo jurisprudencijos, susijusios su Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo (
32
) 54 straipsniu, įtakos EŽTT ėmėsi peržiūrėti ir pertvarkyti savo jurisprudenciją lemiamame Sprendime Zolotoukhin prieš Rusiją (
33
), kuriame patvirtino, kad Protokolo Nr. 7 4 straipsnis draudžia už antrąjį nusikaltimą bausti remiantis tais pačiais ar iš esmės identiškais veiksmais, kuriais buvo remtasi baudžiant už pirmąjį nusikaltimą, neatsižvelgiant į tai, kokia jo teisinė kvalifikacija (aiškus pritarimas idem factum ir idem crimen atmetimas). Veikos tapatumą EŽTT apibūdina kaip tam pačiam pažeidėjui inkriminuojamų konkrečių faktinių aplinkybių, kurios neatsiejamai susijusios laike ir erdvėje, visumą (
34
).
42.
Vėlesnėje jurisprudencijoje (
35
) EŽTT paliko galioti šį asmenų garantijoms palankų požiūrį, kurio esmė yra idem factum vertinimas atsižvelgiant į idem crimen. Didžiosios kolegijos Sprendime A ir B prieš Norvegiją (
36
) jis dar sykį tai patvirtino.
2. Procesų, per kuriuos skiriamos sankcijos, pakartojimas (sąvoka „bis“)
43.
Baudžiamojo pobūdžio procesų dubliavimas yra aspektas, sukėlęs daugiausia sunkumų taikant Protokolo Nr. 7 4 straipsnį. Kai sujungiamos bylos ar subendrinamos bausmės už tą pačią veiką, kurią nagrinėja baudžiamąsias bylas nagrinėjantys teismai, šio principo taikymas nekelia didesnių sunkumų. Tačiau egzistuoja represinio pobūdžio normos, kurias nacionalinės teisės aktų leidėjai gali suformuluoti kaip pagal administracinę, o ne baudžiamąją teisę skiriamas sankcijas, kad išvengtų išlygų taikymo ir baudžiamajam procesui būdingų garantijų (
37
).
a) Bendroji EŽTT jurisprudencija
44.
Baudžiamojo pobūdžio administracinės teisės normų, kuriomis skiriamos sankcijos, paplitimas paaiškina, kodėl EŽTT Sprendime Engel ir kiti prieš Nyderlandus (
38
) įtvirtino specialius atskirus kriterijus, kuriais vadovaujamasi aiškinant EŽTK 6 straipsnyje vartojamą „baudžiamojo kaltinimo“ ir EŽTK 7 straipsnyje vartojamą „bausmės“ sąvokas. Konkrečiau kalbant, aiškindamas Protokolo Nr. 7 4 straipsnį EŽTT taip pat pasinaudojo vadinamaisiais „Engel kriterijais“ (
39
), t. y. pažeidimo kvalifikavimo pagal nacionalinę teisę, pažeidimo pobūdžio ir pažeidėjui taikytos sankcijos pobūdžio bei griežtumo intensyvumo kriterijais. Du paskutiniai kriterijai yra alternatyvūs, tačiau EŽTT, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali juos vertinti kumuliatyviai (
40
).
45.
Sprendime A ir B prieš Norvegiją EŽTT dar kartą patvirtino išimtinį Engel kriterijų taikymą, nepaisydamas to, kad kai kurios į tą bylą įstojusios valstybės pasiūlė kitus papildomus kriterijus, kad būtų sugriežtintas jų taikymas, prasilenkiančius su griežtomis baudžiamojoje teisėje nustatytomis ribomis (
41
).
46.
Pirmasis Engel kriterijus susijęs su pažeidimo kvalifikavimu pagal nacionalinę teisę, kurį EŽTT laiko tik išeities tašku nustatant, ar sankcija yra „baudžiamoji“. Tai nėra lemiamos reikšmės turinti taisyklė, nebent pačioje nacionalinėje teisėje abi sankcijos būtų priskiriamos prie baudžiamųjų, o tokiu atveju non bis in idem principas logiškai yra taikomas. Atvirkščiai, jeigu pagal nacionalinę teisę sankcija kvalifikuojama kaip administracinė, reikia ją išanalizuoti atsižvelgiant į kitus du kriterijus ir nuspręsti, ar, nepaisant nieko, ši sankcija yra „baudžiamoji“, kaip tai suprantama pagal Protokolo Nr. 7 4 straipsnį.
47.
Antrasis Engel kriterijus susijęs su pažeidimo pobūdžiu. EŽTT jurisprudencijoje siekiant nustatyti, ar administracinio pobūdžio mokestinis pažeidimas iš tikrųjų yra baudžiamojo pobūdžio, atsižvelgiama į šiuos veiksnius: a) į normos, kuria skiriama sankcija, adresatus – jei norma skirta visuomenei apskritai, o ne konkrečiai apibrėžtai adresatų grupei, dažniausiai ji bus „baudžiamoji“ (
42
); b) į šios normos tikslą, nes pažeidimas nebus baudžiamojo pobūdžio, jei numatyta sankcija siekiama tik atlyginti turtinę žalą (
43
); ir bus baudžiamojo pobūdžio, jeigu ji klasifikuojama siekiant represinių ir prevencijos tikslų (
44
); ir c) į nacionalinės teisės nuostatos, kuria skiriama sankcija, saugomą teisinį interesą; ši nuostata bus baudžiamoji, jeigu jos tikslas yra apsaugoti teisinius interesus, kurių apsauga paprastai užtikrinama baudžiamosios teisės normomis (
45
).
48.
Trečiasis Engel kriterijus susijęs su sankcijos pobūdžiu ir griežtumo laipsniu. Laisvės suvaržymo bausmės savaime yra baudžiamosios (
46
); tas pats taikytina ir piniginėms bausmėms, kurių nesumokėjimas gali būti pakeistas areštu arba kurios įtraukiamos į baudžiamųjų nuosprendžių registrą (
47
).
49.
Šiuos kriterijus taikydamas kartu mokestinėms ir baudžiamosioms sankcijoms EŽTT daugeliu atvejų nusprendė, kad mokestinės sankcijos yra „baudžiamosios“, kaip tai suprantama pagal EŽTK 6 ir 7 straipsnius ir atitinkamai pagal jos Protokolo Nr. 7 4 straipsnį (
48
). Jis taip nusprendė konkrečiai tais atvejais, kai administracinėse bylose buvo taikomos piniginės sankcijos dėl nesumokėtų mokesčių, nors jų sumos nebuvo didelės (
49
). Kad prieitų prie tokios išvados, jis išnagrinėjo sankcijos pobūdį ir griežtumą, įvertindamas galimybę ją taikyti integraliai, t. y. neatsižvelgiant į galutinį dydį, gautą pritaikius galimą mokesčių administratoriaus nustatytą sumažinimą (
50
). Šiuo klausimu jis pripažino, kad neturi reikšmės tai, jog pirmoji sankcija buvo išskaičiuota iš antrosios, kad būtų sušvelninta dviguba sankcija (
51
).
50.
Atvirkščiai, EŽTT patvirtino, kad procesai ir mokestinės priemonės, kuriomis siekiama susigrąžinti nesumokėtus mokesčius ir išreikalauti palūkanas, nėra baudžiamojo pobūdžio, neatsižvelgiant į šių sumų dydį (
52
).
51.
Kituose sprendimuose EŽTT patvirtino, kad non bis in idem principo teikiama apsauga taikoma ne tik dvigubos bausmės, bet ir dvigubo baudimo atveju, t. y. asmenims, kuriems buvo pateikti kaltinimai, tačiau bausmė neskirta. Šis teismas taip pat patvirtino, kad nesvarbu, ar administracinis procesas vyksta prieš, ar po baudžiamojo proceso, kad pirmoji sankcija kompensuojama antrajame procese skirta sankcija ar suinteresuotasis asmuo buvo apkaltintas pasibaigus antrajam, ar pirmajam procesui (
53
).
52.
Šios EŽTT jurisprudencijos paplitimas sudarė palankias sąlygas asmenų apsaugai nuo nacionalinės valdžios institucijų represinių galių. Galbūt ši aplinkybė paaiškina tam tikrų valstybių reakciją, išdėstytą byloje A ir B prieš Norvegiją (
54
) jų pateiktuose teiginiuose, į kurią EŽTT atsižvelgė.
b) Išimtis mišrių bylų su pakankamai glaudžiu materialiniu ir su laiku susijusiu ryšiu atveju: Sprendimas „A ir B prieš Norvegiją“
53.
Sprendime A ir B prieš Norvegiją EŽTT pripažino, kad skyrus formaliai administracines sankcijas, kurios yra baudžiamojo pobūdžio, Protokolo Nr. 7 4 straipsnis nepažeidžiamas, kai kartu vykdomas baudžiamasis procesas ir administracinis procesas dėl baudos skyrimo, jeigu tarp jų yra pakankamai glaudus materialinis ir su laiku susijęs ryšys. Jeigu valstybė įrodo, kad šie procesai susiję materialiai ir laiko atžvilgiu, nėra „procesų arba sankcijų pakartojimo (bis)“ (
55
).
54.
Pasak EŽTT, siekiant nustatyti, ar yra pakankamai glaudus ryšys tarp baudžiamojo proceso ir administracinio proceso dėl baudos skyrimo, reikia įvertinti konkrečiai šiuos kriterijus (
56
):
–
Procesų papildomi tikslai ir jų ryšys su įvairiais visuomenei žalingos veikos aspektais. Papildomumas ir nuoseklumas bus tuo didesnis, kuo labiau nuo „baudžiamosios teisės branduolio“ bus nutolusios administracinio proceso sankcijos, ir atvirkščiai (
57
).
–
Teisinis ir praktinis procesų dualumas, kai tai yra numatoma tos pačios baudžiamos veikos pasekmė.
–
Bylų tyrimo papildomumas, leidžiantis, kai įmanoma, išvengti įrodymų rinkimo ir vertinimo dubliavimo dėl skirtingų valdžios institucijų sąveikos, kad vienoje byloje nustatytos faktinės aplinkybės būtų įtrauktos į kitą bylą.
–
Pirmoje byloje skirtos sankcijos skaičiavimas ir vertinimas skiriant sankciją antroje byloje, kad sankcija asmeniui netaptų pernelyg didele našta, o tokiai rizikai išvengti būtų galima taikyti kompensavimo procedūrą.
55.
Dėl tvarkos, kaip įrodyti pakankamą ryšį tarp procesų laiko atžvilgiu, EŽTT pozicija mažiau aiški. Jis tik nurodo, kad baudžiamasis ir administracinis procesai nebūtinai turi vykti vienu metu nuo pradžios iki pabaigos, ir priduria, kad valstybei įrodyti bus tuo sunkiau, kuo labiau abu procesai nutolę vienas nuo kito laiko atžvilgiu (
58
).
56.
Sprendime A ir B prieš Norvegiją ir vėlesniame 2017 m. gegužės 18 d. Sprendime Jóhannesson ir kiti prieš Islandiją (
59
) nagrinėtos veikos palyginimas išryškina beveik neįveikimas kliūtis, su kuriomis turės susidurti nacionaliniai teismai, kad su minimaliu tikrumu ir numatomumu a priori išaiškintų, kada egzistuoja šis ryšys laiko atžvilgiu.
C.
Sprendimo A ir B prieš Norvegiją įtaka Sąjungos teisei
57.
Remiantis Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi, jos 50 straipsnio esmė ir taikymo sritis turi būti „tokia, kaip nustatyta“ atitinkamoje EŽTK nuostatoje. Jį aiškinant nereikia Chartijos 50 straipsnio saugomos teisės atsieti nuo Protokolo Nr. 7 4 straipsnio, nes tai, kad tam tikros šalys pastarojo neratifikavo ar pateikė išlygų ir aiškinamųjų pareiškimų (
60
), neturi reikšmės Teisingumo Teismui.
58.
Būtent tokios krypties pagal nutylėjimą laikomasi Sprendime Åkerberg Fransson, kuriame nepripažinta, kad EŽTK protokolo ratifikavimo laipsnis turėtų daryti įtaką to protokolo taikymui, kaip kriterijui aiškinant Chartijos 50 straipsnį, nepaisant šiuo klausimu išreikšto atsargumo (
61
).
59.
Chartijos 52 straipsnio 3 dalies aiškinamojoje pastaboje nustatyta, kad „nuoroda į EŽTK apima Konvenciją ir jos protokolus“. Nėra jokio skirtumo dėl to, ar šie protokolai privalomi visoms Sąjungos valstybėms narėms, ar ne (
62
). Be to, toks skirstymas galėtų išprovokuoti nevienodą Chartijos aiškinimą ir taikymą (
63
), atsižvelgiant į tai, ar valstybei privalomas, ar neprivalomas prie EŽTK pridėtas protokolas.
60.
Vis dėlto EŽTT padarytas jurisprudencijos pakeitimas priimtu Sprendimu A ir B prieš Norvegiją kelia didelį iššūkį Teisingumo Teismui. Abiejų teismų institucinė pagarba neleidžia pateikti kokių nors kritinių komentarų (
64
), tačiau nedraudžia vertinti, kad šiuo nauju požiūriu EŽTT smarkiai pakeitė reikšmę, kurią iki tol teikė non bis in idem principui.
61.
Tokiomis aplinkybėmis manau, kad Teisingumo Teismas gali pasirinkti vieną iš dviejų variantų:
–
Paprasčiausiai pritarti Sprendime A ir B prieš Norvegiją įtvirtintam non bis in idem principo ribojimui ir tą ribojimą taikyti, kiek tai susiję su Chartijos 50 straipsniu, atsižvelgiant į tos Chartijos 52 straipsnio 3 dalį.
–
Nepripažinti šio ribojimo ir palikti Sprendime Åkerberg Fransson nustatytą apsaugos lygį remiantis (ankstesne) EŽTT bendrąja jurisprudencija. Taip būtų aktyvuota 52 straipsnio 3 dalies pabaigoje išdėstyta išlyga, pagal kurią pareiga vienodai aiškinti Chartijos nuostatas, kurių turinys panašus į EŽTK nuostatas, „nekliudo Sąjungos teisėje numatyti didesn[ės] apsaug[os]“.
62.
Be šių dviejų su Sprendimu A ir B prieš Norvegiją susijusių galimybių, Teisingumo Teismas visiškai logiškai gali formuoti specialią jurisprudenciją ir apibrėžti vadinamųjų „pakankamai susijusių mišrių (administracinių ir baudžiamųjų) procesų“ suderinamumą su Chartijos 50 straipsniu.
1. Suderinamumas su naująja EŽTT jurisprudencija
63.
Žinoma, toks sprendimas, remiantis Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi, derėtų su pareiga nuosekliai aiškinti Chartijos ir EŽTK (ir jos protokolų) nuostatas.
64.
Kelių valstybių vyriausybės, įstojusios į šią bylą, pritaria tokiam derinimui, remdamosi, be kita ko, Chartijos aiškinimo taisyklėmis, išdėstytomis jos 52 straipsnio 4 ir 6 dalyse. Pirmojoje taisyklėje nustatyta, kad „šios Chartijos pripažįstamos pagrindinės teisės, atsiradusios iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų, aiškinamos remiantis tomis tradicijomis“. Antrojoje pasakyta, kad „turi būti visiškai atsižvelgiama į šioje Chartijoje nurodytus nacionalinius aktus ir praktiką“.
65.
Šios vyriausybės pažymi, kad nacionalinės teisės aktai ir praktika yra labai skirtingi dėl galimybės kartu už tą pačią veiką taikyti baudžiamąsias ir administracines sankcijas. Atsižvelgdamos į šią nevienalytę realybę jos pritaria siauram Chartijos 50 straipsnio aiškinimui, kuris valstybėms suteiktų tinkamą represinę galią, kaip tai padarė EŽTT Sprendime A ir B prieš Norvegiją.
66.
Nepritariu šiems argumentams. Chartijos 52 straipsnio 6 dalyje pateikta aiškinimo taisyklė netaikoma jos 50 straipsniui, nes, kaip patvirtino Komisija, šioje nuostatoje nepateikta jokios nuorodos į nacionalinės teisės aktus ir praktiką (priešingai nei kituose Chartijos straipsniuose, kaip antai 16, 27, 28, 30, 34, 35 ar 36 straipsniuose).
67.
Chartijos 52 straipsnio 4 dalyje pateikta taisyklė taip pat neturi reikšmės apibrėžiant Chartijos 50 straipsnio taikymo sritį. Viena vertus, tos pačios vyriausybės pripažįsta, kad nėra bendrų konstitucinių tradicijų dėl šios teisės turinio (
65
). Kita vertus, tų valstybių tradicijos, pagal kurias non bis in idem principas taikomas išimtinai baudžiamosios teisės srityje, lemtų siauresnį Chartijos 50 straipsnio ir EŽTK, kiek tai susiję su jos Protokolo Nr. 7 4 straipsniu, aiškinimą.
68.
Toks rezultatas būtų nesuderinamas su Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi, nes bendros konstitucinės tradicijos, jei tokios egzistuotų šioje srityje, galėtų veikti tik kaip Chartijos 50 straipsnio hermeneutinis kriterijus, jeigu lemtų aukštesnį teisės apsaugos lygį (
66
).
69.
Turiu pasakyti, kad nematau jokių priežasčių ir, atvirkščiai, matau tik trūkumus, Teisingumo Teismui pritarti EŽTT sprendimui sumažinti teisių, kurios asmenims suteikiamos pagal non bis in idem principą, turinį, kai kalbama apie to paties pobūdžio sankcijas (materialiai baudžiamąsias), kurios skiriamos du kartus už tą pačią veiką. Manau, kad būtų sunku atsisakyti Sprendime Åkerberg Fransson jau pasiekto apsaugos lygio tik dėl tos priežasties, kad EŽTT pakeitė kryptį (
67
), aiškindamas, kiek jam priklauso pagal turimą jurisdikciją, Protokolo Nr. 7 4 straipsnį.
70.
Pirma, pats EŽTT pripažįsta (
68
), kad geriausias būdas laikytis Protokolo Nr. 7 4 straipsnyje nustatyto non bis in idem principo yra vieningas sankcijos skyrimo procesas, o du procesai būtų galimi mišrių procesų atveju – kaip išimtis iš bendrosios taisyklės. Jei yra dvigubas, nors ir mišrus, procesas, to pasekmė paprastai būtų non bis in idem principo pažeidimas.
71.
Antra, pasikeitusi jurisprudencija siekiant išsaugoti „mišrius procesus, turinčius pakankamą materialinį ir su laiku susijusį ryšį, išplaukia iš siekio atsižvelgti į valstybių EŽTK šalių argumentus (
69
). EŽTT teikia svarbos faktui, kad non bis in idem principas nebuvo įtrauktas į EŽTK ir kad prie jos buvo prijungtas tik 1984 m. (Protokolu Nr. 7) su kai kurių jį pasirašiusių valstybių išlygomis ir aiškinamaisiais pareiškimais. Tam tikrų valstybių vengimas pritarti non bis in idem principui ir nacionalinių teisės sistemų skirtumai turėjo įtakos sutikimui taikyti šią svarbią išimtį (nenumatytą, bent jau tiesiogiai, Protokolo Nr. 7 4 straipsnyje) (
70
).
72.
Pakartosiu, jog nemanau, kad Teisingumo Teismas turi eiti EŽTT pramintu taku. Chartijos 50 straipsnio aiškinimas negali priklausyti nuo didesnio ar mažesnio valstybių polinkio laikytis teisiškai įpareigojančio jo turinio. Ir jeigu Teisingumo Teismo jurisprudencijoje jau konsoliduota doktrina, pagal kurią du lygiagretūs ar vienas po kito einantys procesai, kurie baigiasi materialiai baudžiamosiomis sankcijomis už tą pačią veiką, vis tiek yra du (bis) procesai, o ne vienas, tai nerandu tvirtų motyvų, kodėl reikėtų jos nebesilaikyti.
73.
Be to, Chartijos 50 straipsnio aiškinimo kriterijaus, grindžiamo didesniu ar mažesniu materialiniu ir su laiku susijusiu vienų (baudžiamųjų) ir kitų (administracinių) procesų ryšiu, įtraukimas į Sąjungos teisę suteiktų didelio nesaugumo ir sudėtingumo asmenų teisei nebūti teisiamiems ir baudžiamiems du kartus už tą pačią veiką. Chartijos suteiktos pagrindinės teisės turi būti lengvai suprantamos visiems, o naudojimasis jomis reikalauja numatomumo ir tikrumo, kurie, mano nuomone, nesuderinami su tokiu kriterijumi.
2. „Non bis in idem“ principo aukštesnė apsauga pagal Sąjungos teisę
74.
Teisingumo Teismas pakartojo, kad nors Chartijos 52 straipsnio 3 dalyje reikalaujama joje įtvirtintoms teisėms, atitinkančioms EŽTK užtikrinamas teises, suteikti tą pačią prasmę ir apimtį kaip ir tą, kurią suteikia minėta konvencija, pastaroji nėra į Sąjungos teisės sistemą formaliai integruotas teisės instrumentas, nes prie jos Sąjunga neprisijungė (
71
).
75.
Šioje jurisprudencijoje pabrėžiamas Teisingumo Teismo savarankiškumas aiškinant Chartijos nuostatas, kurios yra vienintelės taikomos Sąjungos teisėje. Todėl reikia palikti nuošalyje EŽTT jurisprudenciją, kai, kiek tai susiję Chartijoje įtvirtintomis teisėmis, kurių turinys panašus į EŽTK ir jos protokoluose nustatytas teises, Teisingumo Teismo pateikiamame išaiškinime nustatytas aukštesnis apsaugos lygis, jeigu tai nepažeidžia kitos Chartijos suteiktos teisės (
72
).
76.
Naudodamasis šia autonomija Teisingumo Teismas galėtų atskirai aiškinti Chartijos 50 straipsnį tęstinai ir skirtingai nuo EŽTT sprendime A ir B prieš Norvegiją suformuluotos jurisprudencijos krypties. Pakaktų užtikrinti, kad šis išaiškinimas atitiktų (
73
) ir viršytų tokį Protokolo Nr. 7 4 straipsnio suteikiamą apsaugos lygį, kaip jį supranta EŽTT.
77.
Kadangi Sprendime A ir B prieš Norvegiją teisės subjektams sumažinama pagal šią normą suteikiama apsauga ir leidžiama kartu taikyti procesus, bausmes ir materialiai baudžiamojo turinio administracines sankcijas, minėtomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas užtikrintų didesnį apsaugos lygį pagal Chartijos 50 straipsnį, be išlygų toliau laikydamasis ankstesnės jurisprudencijos, nustatytos Sprendime Åkerberg Fransson.
D.
Savarankiškas būdas susiaurinti Chartijos 50 straipsnio taikymo sritį?
78.
Chartijos 50 straipsnyje, kaip ir Protokolo Nr. 7 4 straipsnyje, įtvirtintas non bis in idem principas kaip pagrindinė asmens teisė, kuriai netaikomos išimtys. Kartais neatsižvelgiama į šį statusą ir virš šios teisės iškeliami ekonominiai argumentai (pavyzdžiui, viešųjų finansų padėtis), kurie yra nepakankami siekiant pagrįsti šios teisės ribojimą, nors kitose srityse yra visiškai teisėti (
74
).
79.
Taigi Sprendime Spasic (
75
) Teisingumo Teismas pritarė tam tikriems non bis in idem principo teikiamos apsaugos ribojimams pagal Chartijos 50 straipsnį. Konkrečiai kalbant, jis pripažino, kad Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo 54 straipsnis (kuriame nustatyta sąlyga, jog šis principas taikomas tik jeigu apkaltinamojo nuosprendžio priėmimo atveju paskirta bausmė „jau yra įvykdyta“, „faktiškai vykdoma“ arba nebegali būti vykdoma) neprieštarauja Chartijos 50 straipsniui.
80.
Ar laikantis šios linijos reikėtų pripažinti baudžiamųjų ir materialiai baudžiamojo turinio mokestinių sankcijų už tą pačią veiką dualumą, kai kalbama apie lygiagrečius procesus? Remiantis Chartijos 52 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatyta horizontaliąja nuostata, teisės į non bis in idem ribojimas turi būti įtvirtintas įstatyme ir nekeisti jo turinio esmės. Remiantis tos pačios dalies antru sakiniu, atsižvelgiant į proporcingumo principą, non bis in idem ribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendruosius interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti (
76
).
81.
Iš keturių privalomų reikalavimų, kuriuos reikia tenkinti siekiant įteisinti pagrindinės teisės ribojimą, pirmasis ir paskutinysis šiuo atveju nekelia ypatingų sunkumų. Nacionalinės teisės aktuose įteisintas dvigubas baudimas ir tai atitinka pačioje Sąjungos teisėje pripažintą bendrojo intereso tikslą (t. y. reikalavimas, kad sankcijos už sunkų sukčiavimo atvejį PVM srityje būtų veiksmingos ir atgrasančios, kaip nustatyta Sprendime Åkerberg Fransson ir vėliau patvirtinta Sprendime Taricco ir kt. (
77
)).
82.
Žinoma, abejoju, kad šiuo atveju gali būti laikomasi esminio teisės nebūti teisiamam ar baudžiamam pagal baudžiamąją teisę du kartus už tą patį nusikaltimą turinio. Bet kuriuo atveju, o tai yra esminis veiksnys, dabar išanalizuotas ribojimas man atrodo nereikalingas pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį.
83.
Tai, kad valstybių narių teisės aktuose numatyti įvairūs šio klausimo sprendimai, savaime įrodo, mano nuomone, kad toks ribojimas nereikalingas. Jei toks ribojimas tikrai būtų reikalingas pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį, jis būtų taikomas visoms, o ne tik kai kurioms valstybėms narėms.
84.
Įvairių Sąjungos valstybių narių teisės aktų apžvalga atskleidžia, kad egzistuoja ne mažiau kaip dvi skirtingos sankcijų sistemos už pažeidimus dėl PVM nemokėjimo.
85.
Pirma, tokios, kurias galima kvalifikuoti kaip dvigubo proceso (itališkoji „doppio binario penale-amministrativo in materia tributaria“ arba švediškoji, nagrinėta Sprendime Åkerberg Fransson), leidžia lygiagrečiai vykdyti administracinius procesus dėl baudos skyrimo, kuriuos vykdo mokesčių administratorius, ir baudžiamuosius procesus, kuriuos vykdo prokuratūra ir teismai, ir sudaro galimybę kartu taikyti mokestines ir baudžiamąsias sankcijas (įskaitant laisvės atėmimo bausmes, pinigines baudas ir kitokius teisių suvaržymus) sukčiavimo stambiu mastu atvejais.
86.
Antra, sistemos, kurias galima kvalifikuoti kaip vieno proceso sistemas, leidžia dėl didelio masto PVM nemokėjimo iškelti bylas ir taikyti mokestines ar baudžiamąsias sankcijas, tačiau draudžia jas taikyti kartu. Jeigu sukčiavimo mastas viršija tam tikrą ribą, nacionalinės teisės sistemose dažnai toks elgesys laikomas nusikaltimu ir už juos numatytos tik baudžiamosios sankcijos (ir vėl laisvės atėmimas, baudos ir pan. (
78
)), nors, logiškai mąstant, tokiu atveju administracinė institucija apskaičiuoja, kokios mokesčio sumos PVM mokėtojas nesumokėjo.
87.
Vieno proceso sistemose laikomasi Chartijos 50 straipsnyje nustatyto non bis in idem principo, todėl mokesčių mokėtojas turi garantiją, kad nebus teisiamas ar baudžiamas pagal baudžiamąją teisę du kartus už tą patį nusikaltimą. Žinojimas, kad galiausiai su pačiais sunkiausiais sukčiavimo atvejais bus veiksmingai kovojama taikant baudžiamąsias sankcijas, kurios gali reikšti pažeidėjo įkalinimą, joms suteikia reikiamą atgrasomąjį poveikį, kuris būtinas siekiant apsaugoti Sąjungos finansinius interesus. Mano nuomone, taip nėra taikant dviejų procesų sistemas.
88.
Taigi lygiagrečių procesų (administracinių ir baudžiamųjų), kurie yra daugiau ar mažiau artimi laiko atžvilgiu, ir atitinkamų baudžiamojo pobūdžio sankcijų, skiriamų užbaigus šiuos procesus, kuriuos vykdo dvi valstybės represinės valdžios institucijos, nagrinėjančios tą pačią neteisėtą veiką, dualumas nėra būtinas reikalavimas, leidžiantis apriboti non bis in idem principo saugomą teisę, net ir tuo atveju, jei tas ribojimas turi skatintiną tikslą apsaugoti Sąjungos finansinius interesus ir išvengti sukčiavimo stambiu mastu nebaudžiamumo.
89.
Niekas nedraudžia valstybėms narėms nustatyti baudžiamųjų sankcijų, kurios už tą pačią veiką būtų taikomos kartu su administracinėmis, jeigu pastarosioms trūktų baudžiamojo pobūdžio. Mano nuomone, tai turėtų būti diskusijų objektas. Užuot nepamatuoto sudėtingumo teiginiais komplikavus aiškumą, kurį turi turėti non bis in idem principo saugoma teisė, pakaktų išnagrinėti, kas lėmė baudžiamojo pobūdžio priskyrimą prie piniginių sankcijų, kurias skiria mokesčių administratorius.
90.
Atvirkščiai, jeigu išsaugomas materialiai baudžiamasis šių sankcijų pobūdis, o tai, mano nuomone, yra tinkama, Chartijos 50 straipsnio teikiama garantija turi būti išsaugota visa, kai ta pačia veika tuo pačiu metu pažeidžiamos mokestinės normos ir dėl to reikia taikyti materialiai baudžiamąsias sankcijas, ir tiesiog baudžiamosios teisės normos (t. y. normos, kurios klasifikuoja nusikaltimus).
91.
Tai, kas nutinka tokiais atvejais, yra gerai žinoma baudžiamojoje teisėje: kyla teisės aktų arba teisės normų (ne nusikaltimų) kolizija, kurią reikia spręsti vienodai. Iš tiesų, kai tai pačiai veikai gali būti taikomos dvi (ar daugiau) nuostatų, kuriomis už ją skiriama sankcija, tokia veika turi būti baudžiama pagal vieną iš tų nuostatų, kurios taikymas yra viršesnis (
79
).
92.
Beje, vieninga represinė priemonė dėl tos pačios veikos nesumažina plačių nacionalinės teisės aktų leidėjo teisėkūros įgaliojimų siekiant sukonkretinti jos turinį. Niekas nedraudžia, kad ši represinė priemonė, kuri turi būti taikoma vieną kartą, kad būtų paisoma teisės į non bis in idem, numatytų laisvės atėmimo bausmes, baudas ir teisių suvaržymo priemones (teisės atėmimą, draudimą sudaryti sutartis ar vykdyti tam tikrą veiklą ir pan. (
80
)). Be to, kad būtų pasiektas atgrasymo tikslas, apie kurį jau kalbėjau, patys sunkiausi mokestinio sukčiavimo atvejai galėtų būti baudžiami derinant minėtas sankcijas, laikantis proporcingumo principo.
93.
Nors, kaip minėjau, galimybė į vieningą priemonę įtraukti skirtingas represines priemones išsklaido sukčiautojų mokesčių srityje susirūpinimą dėl nebaudžiamumo, nereikia, atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, riboti non bis in idem iš šios teisės saugomos srities pašalinant (dvigubas) sankcijas, skirtas išnagrinėjus (dvi ar daugiau) bylas, neatsižvelgiantį į tai, ar jos vadinamos lygiagrečiomis, mišriomis arba konkuruojančiomis, ir kuriose skiriama sankcija už tą pačią veiką.
94.
Galiausiai siūlau Teisingumo Teismui Chartijos 50 straipsnį aiškinti taip, kad ji atitiktų ankstesnę jurisprudenciją, tačiau nesikirstų su šios teisės turiniu pagal Sprendimą A ir B prieš Norvegiją ir su Chartijos 52 straipsnio 1 dalies taikymu.
E.
Atsakymas į prejudicinį klausimą
95.
Atlikęs šią ilgą, tačiau būtiną EŽTT ir Teisingumo Teismo jurisprudencijos analizę dėl non bis in idem principo grįžtu prie bylos Menci ir imuosi pagrindinę bylą nagrinėjančio teismo pateikto klausimo.
96.
Atsižvelgdamas į Sprendimą Åkerberg Fransson galėčiau siūlyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti labai paprastą, tačiau iš tiesų mažai naudingą atsakymą: pakaktų jam priminti šį sprendimą ir paraginti savarankiškai taikyti Engel kriterijus, nepateikiant jam jokio kito vertinimo aspekto.
97.
Vis dėlto manau, kad, atsižvelgiant į Italijos teismų požiūrio (
81
) į Sprendimo Åkerberg Fransson ir EŽTT jurisprudencijos šioje srityje, konkrečiai – dėl pasikeitusios jurisprudencijos Sprendime A ir B prieš Norvegiją, skirtumo pasekmes, Teisingumo Teismas turi žengti papildomą žingsnį, kuris palengvintų nacionaliniams teismams taikyti Chartijos 50 straipsnį.
98.
Remdamasis šia prielaida iš eilės nagrinėsiu, ar pateiktame prejudiciniame klausime tenkinamos šios sąlygos: a) inkriminuojama ta pati veika; ir b) dubliuojami procesai dėl sankcijų skyrimo. Asmens tapatumo ir sankcijos galutinumo klausimai šioje byloje nagrinėjamu atveju yra aiškūs ir nereikalauja platesnio paaiškinimo. Galiausiai aptarsiu galimybę taikyti 50 straipsnyje nustatyto draudimo išimtis pagal EŽTT sprendime A ir B prieš Norvegiją nustatytas gaires arba vadovaujantis Teisingumo Teismo sprendime Spasic suformuota jurisprudencija (
82
).
1. Veikos tapatumas („idem“)
99.
Dėl idem, t. y. dėl veikos tapatumo, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje (ypač suformuotoje dėl minėtos Šengeno konvencijos 54 straipsnio) ir EŽTT sprendime Zolotukhin prieš Rusiją (
83
) suformuotoje jurisprudencijoje yra pakankamai pavyzdžių, kuriuos galima perkelti taikant Chartijos 50 straipsnį, kai kartu taikomos mokestinės ir baudžiamosios sankcijos už PVM nemokėjimą.
100.
Remiantis šioje jurisprudencijoje vyraujančiais argumentais, dvigubos bausmės draudimas taikomas tai pačiai materialiai veikai (idem factum), suprantamai kaip neatsiejamai tarpusavyje susijusių aplinkybių visuma ir neatsižvelgiant į jos teisinį kvalifikavimą (idem crimen) ar saugomą teisinį interesą.
101.
Remdamasis nustatyta taisykle teismas turi išaiškinti, ar mokestinės sankcijos už nesumokėtą PVM ir baudžiamosios sankcijos už kiekvienais metais mokėtino PVM nemokėjimą taikomos tai pačiai veikai.
102.
Rašytinėse pastabose Čekijos Respublikos vyriausybė teigia, kad šis tapatumas turėtų būti aiškinamas siaurai, kai apie mokestinių ir baudžiamųjų sankcijų taikymą kartu kalbama remiantis Teisingumo Teismo nustatytomis gairėmis bylose dėl konkurencijos apsaugos (
84
). Ji konkrečiai pažymi trilypį reikalavimą dėl veikos, pažeidėjo ir saugomo teisinio intereso tapatumo (
85
).
103.
Nors pritariu kitų generalinių advokatų nuomonei ir manau, kad Teisingumo Teismas turėtų suvienodinti jurisprudenciją dėl non bis in idem principo taikymo konkurencijos apsaugos srityje (
86
) su jurisprudencija, suformuluota dėl Šengeno konvencijos 54 straipsnio ir kitų laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės nuostatų (o tai tapo dar skubiau EŽTT priėmus Sprendimą Zolotoukhin prieš Rusiją (
87
)), nemanau, kad Čekijos Respublikos vyriausybės pabrėžtas aspektų skirtumas turi reikšmės šiai bylai. Pakanka priminti, kad, mano nuomone, numatytų mokestinių sankcijų už PVM nemokėjimą saugomas teisinis interesas sutampa su dėl tos pačios priežasties baudžiamųjų sankcijų saugomu interesu.
104.
Daugiau sunkumų kelia Italijos vyriausybės teiginys, kuriam pagrįsti ji remiasi Corte suprema di cassazione (Kasacinis teismas) jurisprudencija, pagal kurią veika nėra tapati, jei kaip už administracinį nusižengimą baudžiama už periodinį PVM nemokėjimą kiekvieną mėnesį ar ketvirtį, kai atsiranda pareiga jį mokėti, o kaip už mokestinį pažeidimą baudžiama už vengimą mokėti (daugiau kaip 50000 arba 250000 eurų, nelygu kiekvienu atveju taikomi teisės aktai) kas metus. Trumpai tariant, šio teismo nuomone, tokiais atvejais tapatumo reikalavimas netenkinamas (
88
), ir teismas priduria, kad non bis in idem principas taikomas tik baudžiamiesiems procesams, todėl negali būti taikomas baudžiamųjų ir administracinių mokestinių sankcijų skyrimui, o tai reiškia, kad Italijos teisės aktai nepažeidžia nei Chartijos 50 straipsnio, nei Protokolo Nr. 7 4 straipsnio.
105.
Atvirkščiai, rašytinėse pastabose Komisija dėsto priešingą nuomonę, kuriai pritariu, nes ji neprieštarauja Teisingumo Teismo ir EŽTT jurisprudencijai dėl veikos tapatumo kriterijaus.
106.
Kai kalbama apie neveikimą, pasireiškiantį pareigos sumokėti dėl nesumokėto PVM susidariusią mokestinę skolą nevykdymu, svarbiausia yra konkrečių neatsiejamai susijusių laike ir erdvėje faktinių aplinkybių, priskiriamų vienam pažeidėjui, visuma. Taigi tiek mokestinių pažeidimų, tiek baudžiamųjų nusikaltimų, apie kuriuos kalbama pagrindinėje byloje, atveju skirtumai, dėl kurių, pasak Italijos vyriausybės, reikia taikyti abi sankcijų rūšis, yra ne faktinio, o teisinio pobūdžio (
89
). Veika abiem atvejais yra ta pati, t. y. PVM nemokėjimas dideliu mastu; reikalavimai, kad nesumokėti mokesčiai būtų išieškoti, be to, reikalavimas pateikti metinę PVM deklaraciją, minimali suma ir mokėjimo terminas yra teisinės, o ne faktinės sąlygos.
107.
Mano minėtoje Teisingumo Teismo (ir EŽTT) jurisprudencijoje (
90
) nurodyta, kad neprivaloma atsižvelgti į veikos teisinį kvalifikavimą vertinant jos tapatumą. Reikšmės turi idem factum, o ne idem crimen. Nors Italijos vyriausybė yra teisi, kai atsižvelgdama į Corte di cassazione (Kasacinis teismas) sprendimus pažymi, kad reikia atkreipti dėmesį į veikos „konkretų vertinimą“, jos teiginys dėl „neteisėtumo progresijos“ PVM nemokėjimo atveju, kuriuo remiantis aiškinama, kad tokiais atvejais veika, už kurią du kartu skiriama sankcija, nėra tapati, manęs neįtikina. L. Menci atveju tikslios faktinės aplinkybės, kuriomis remiantis skirta mokestinė sankcija ir dėl kurių gali taip pat būti skirta baudžiamoji sankcija, yra tos pačios: 282495,76 euro PVM nemokėjimas už mokestinį laikotarpį nuo 2011 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 d. Mokestinė sankcija už šią veiką taikoma remiantis teisiniais kriterijais, o baudžiamoji sankcija reikalauja įvertinti kitus teisinius kriterijus, tačiau pabrėžiu, kad faktinės aplinkybės nesiskiria.
108.
Reikia pateikti dar vieną pastabą dėl mano siūlomo aiškinimo suderinamumo su valstybėms narėms tenkančia pareiga taikyti veiksmingas, atgrasančias ir proporcingas sankcijas, kurios užtikrintų PVM susigrąžinimą ir Sąjungos finansinių interesų apsaugą. Kaip nurodžiau, dviejų procesų sistemos taikymas baudžiant už sukčiavimą PVM srityje nebūtinai yra veiksmingesnė už vieno proceso sistemą. Jeigu poreikis taikyti dvigubus procesus ir dvigubas sankcijas iš esmės kiltų dėl administracinių ar teisminių struktūrų trūkumų baudžiant už sukčiavimą PVM srityje, tų pačių tikslų būtų galima pasiekti patobulinus šiuos procesus, o ne paaukojus pagrindinę teisę nebūti du kartus teisiamam ar baudžiamam pagal baudžiamąją teisę už tą pačią veiką.
2. Procesų arba sankcijų dubliavimas („bis“)
109.
Kaip minėjau, Chartijos 50 straipsnis, remiantis Sprendimu Åkerberg Fransson:
–
Neprieštarauja dviejų procesų (administracinio ir baudžiamojo) sistemos egzistavimui taikant sankcijas už PVM nemokėjimą, nes valstybės narės yra laisvos pasirinkti tvarką, kaip bausti už sukčiavimą PVM srityje.
–
Tačiau prieštarauja dvigubai bausmei, viena vertus, skiriant baudžiamąją sankciją (arba keliant baudžiamąją bylą) ir, kita vertus, skiriant mokestinę sankciją (arba keliant bylą), kai galima tvirtinti, kad pastaroji iš tikrųjų yra baudžiamojo pobūdžio, nepaisant to, kad pagal nacionalinę teisę ji gali būti kvalifikuojama tik kaip administracinė. Tokiu atveju, kartoju, „jei mokestinė sankcija yra baudžiamojo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Chartijos 50 straipsnį, ir tapo galutinė (
91
), minėta nuostata draudžia pradėti baudžiamąjį persekiojimą dėl tų pačių veikų prieš tą patį asmenį“ (
92
).
110.
Remiantis šiuo sprendimu, būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi spręsti, ar mokesčių administratoriaus skirtos mokestinės sankcijos iš tikrųjų yra baudžiamosios. Kaip minėjau, jis turės pats taikyti „Engel kriterijus“, o toks sprendimas yra logiškas (nacionalinis teismas geriau išmano nacionalinę teisė nei Teisingumo Teismas), tačiau kelia ir pavojų (
93
). Todėl vertėtų teismams pateikti kelias papildomas aiškinimo gaires, kurios padėtų jiems atitinkamose bylose lengviau nustatyti tų kriterijų ribas, ypač antrojo ir trečiojo.
111.
Pirmasis Engel kriterijus (pažeidimo kvalifikavimas pagal nacionalinę teisę) šioje byloje turi nedaug reikšmės, nes, kaip pastabose paaiškino Italijos vyriausybė, mokestinės sankcijos už PVM nemokėjimą pagal Italijos teisę formaliai yra administracinio pobūdžio tiek pagal pavadinimą, tiek dėl jas skiriančių institucijų ir taikomo proceso. Tačiau tai netrukdo jo toliau analizuoti atsižvelgiant į kitus du kriterijus (
94
).
112.
Antrasis Engel kriterijus susijęs su pažeidimo teisiniu pobūdžiu, kurį nustatyti turi nacionalinis teismas, kad remdamasis anksčiau mano aiškinta EŽTT jurisprudencija (
95
) galėtų vadovautis palyginamųjų elementų visuma, o vienas tų elementų yra subjektyvus, t. y. įtvirtinančios normos adresatų visuma. Kiek tai susiję su mokestiniais pažeidimais dėl PVM nemokėjimo, už kuriuos skiriamos administracinės baudos, tai taikoma visiems šį mokestį mokėti privalantiems mokesčio mokėtojams, o ne apibrėžtai ar uždarai potencialių pažeidėjų grupei.
113.
Šiuo atveju didesnės reikšmės turi normos, kuria skiriama sankcija, tikslas, kuriuo, kaip minėjau, taip pat remiasi EŽTT (
96
) ir Teisingumo Teismas 2012 m. birželio 5 d. Sprendime Bonda (
97
). Pažeidimo baudžiamąjį pobūdį sustiprina tai, kad už jį skiriama bausme siekiama bausti ir užkardyti neteisėtus veiksmus, o ne tik atlyginti turtinę žalą. Tačiau sunku paneigti, kad normos, kuriomis skiriamos sankcijos mokesčių sistemoje, vienu metu skirtos ir nubausti mokesčių mokėtojus, kurių sukčiavimas buvo nustatytas, ir naudoti kaip įspėjimą ar prevenciją kitiems mokesčio mokėtojams, kad jiems nekiltų pagundos nemokėti mokesčio. Ir iš tikrųjų, kadangi administracinės ir baudžiamosios sankcijos yra valstybės ius puniendi atspindys, būtų sunku (nebent sukūrus dirbtinę dogmatinę konstrukciją) paneigti administracinių sankcijų dvigubą prevencinę ir represinę paskirtį, kuri jas prilygina griežtai baudžiamosioms normoms (
98
). Be to, manau, kad kiekviena sankcija iš tikrųjų turi represinį aspektą, o jos prevencinis ar atgrasomasis poveikis išplaukia būtent iš ja skiriamos bausmės (
99
).
114.
Be to, priešingai, nei teigia Italijos vyriausybė, mokestinių sankcijų represinis poveikis neišnyksta, nes nacionalinės teisės aktuose tam tikrais atvejais leidžiama sumažinti jų dydį dėl vėlesnio mokesčio sumokėjimo arba suteikiamos teisės mokesčių administratoriui visiškai atsisakyti taikyti tas sankcijas su tam tikromis sąlygomis ar sudarius sutartis, sandorius ir susitarimus su pažeidėjais, kurie pripažįsta savo kaltę ir jos neginčija. Tokios ar panašios priemonės taip pat gali būti taikomos per baudžiamuosius procesus (
100
), tačiau tai neturi kelti abejonių, kad baudžiamajame kodekse (ar specialiuosiuose įstatymuose) numatytos sankcijos už mokestinius nusikaltimus yra tokio pobūdžio. Nacionalinės teisės sistemose gali būti nustatyta, pavyzdžiui, kad mokestinės situacijos tikslinimas a posteriori tam tikromis sąlygomis reiškia arba pradiniam mokestinės pareigos neįvykdymui būdingo neteisėtumo išnykimą (ir dėl tos priežasties – baudžiamojo persekiojimo panaikinimą), arba baudžiamosios sankcijos sušvelninimą.
115.
Paskutinis aspektas, kurį reikia išnagrinėti atsižvelgiant į EŽTT jurisprudencija grindžiamą aiškinimą, yra nacionalinės teisės normos, kuria skiriama sankcija už pažeidimą, saugoma teisinė vertybė. Tokia norma iš esmės bus baudžiamoji, jeigu jos tikslas yra apsaugoti teisines vertybes, kurių apsaugą įprastai užtikrina baudžiamosios teisės normos (
101
).
116.
Mokestinių sankcijų už PVM nemokėjimą tikslas yra būtent užtikrinti tinkamą šio mokesčio surinkimą ir tuo pačiu metu apsaugoti valstybių ir Sąjungos finansinius interesus. Taigi kalbama apie teisines vertybes, kurios pačiais sunkiausiais atvejais turi būti saugomos ir baudžiamosios teisės, kaip Teisingumo Teismas nurodė 2015 m. rugsėjo 8 d. Sprendime Taricco ir kt. (
102
), o valstybės narės privalo veiksmingai užkardyti sukčiavimą šioje srityje.
117.
Vykdant šią pareigą reikėtų kelti klausimą, ar geresnis sprendimas būtų už tą pačią veiką kartu taikyti mokestines ir baudžiamąsias sankcijas, o tai veikiausiai padidintų sukčiavimo (bent jau pačių sunkiausių atvejų) PVM srityje užkardymo veiksmingumą. Kartu toks dvigubas baudimas sumažintų pranašumą, kurį labiau ekonomiškai pajėgiems mokesčių mokėtojams suteiktų non bis in idem principo taikymas, jei būtų nustatyta, kad administracinė sankcija užkerta kelią vėliau už tą pačią veiką taikyti baudžiamąją sankciją (
103
).
118.
Žinoma, nemanau, kad šis prieštaravimas yra įtikinamas. Be poreikio dubliuoti administracinį ir baudžiamąjį procesus, kuriais skiriamos sankcijos už tą pačią veiką, tinkamas sukčiavimo ar sunkiausių mokesčių vengimo atvejų priskyrimas prie nusikaltimų kartu su kiekvienos valstybės narės teisminių institucijų rūpestingais veiksmais pakankamai užtikrina didelį atgrasymo veiksmingumą juos užkardant ir kartu nepažeidžiama mokesčių mokėtojui labai svarbi garantija, kad jis nebus teisiamas ar baudžiamas du kartus už tą patį pažeidimą.
119.
Trečiasis Engel kriterijus susijęs su sankcijos pobūdžiu ir griežtumo laipsniu. Remiantis EŽTT jurisprudencija, kuri turi būti taikoma aiškinant Chartijos 50 straipsnį, nacionaliniai teismai turi prisiminti, kad, kaip ne kartą tas teismas yra pakartojęs, per administracinius procesus už mokesčių nemokėjimą skirtų sankcijų baudžiamajam pobūdžiui neprieštarauja tai, kad tų sankcijų sumos yra nedidelės (
104
). Iš tiesų nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą teigiama, kad 1997 m. gruodžio 18 d. Įstatyminio dekreto Nr. 471 13 straipsnyje nustatyta mokestinė sankcija (30 % nuo nesumokėtos PVM sumos) dėl savo pobūdžio ir dydžio yra baudžiamojo pobūdžio, nepaisant to, kad kitose sankcijose ši procentinė dalis padidinta iki 100 % ar daugiau (
105
).
3. Galimi draudimo taikyti „non bis in idem“ ribojimai šioje byloje
120.
Atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutartyje aprašytas faktines aplinkybes, kurias galutinai įvertinti privalo tas teismas, prieš L. Menci inicijuoti du procesai už tuos pačius veiksmus (PVM nesumokėjimas) galėjo pažeisti jo teisę nebūti teisiamam ir baudžiamam du kartus už tą pačią veiką.
121.
Nusprendęs, kad nereikia, kiek tai susiję su non bis in idem taikymu Sąjungos teisėje reglamentuojamiems mokestinio sukčiavimo atvejams, taikyti Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje nustatyto ribojimo (Sprendimas Spasic) (
106
), galėčiau iš karto baigti šią analizę.
122.
Vis dėlto, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų nagrinėti tokią galimybę, subsidiariai manau, kad galimas to ribojimo taikymas šioje byloje neįmanomas. Nei ribojimas, kaip ji suprantamas pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį, yra reikalingas, nei nacionalinėje teisėje numatytas procesų ar sankcijų dualumas yra proporcingas, kad tai būtų galima sieti su ta nuostata.
123.
Siekiant proporcingumo, būtų galima vertinti dviejų skirtingų procesų koordinavimą, valdžios institucijų bendradarbiavimą jam vykstant ir galimų sankcijų subendrinimą. Tačiau šie aspektai neatrodo suderinami su L. Menci taikoma Italijos teise, kurioje: i) neįtvirtinta baudžiamųjų ir administracinių procesų koordinavimo; ii) nenustatyta vienuose ir kituose procesuose dalyvaujančių valdžios institucijų bendradarbiavimo siekiant išvengti didelių sukrėtimų asmeniui; ir iii) nesukurta sankcijų koordinavimo ar subendrinimo mechanizmo ir tik numatyta, kad administracinė sankcijos netaikomos, kol nesibaigia baudžiamasis procesas.
124.
Taip pat subsidiariai priduriu, kad jeigu Teisingumo Teismas, aiškindamas Chartijos 50 straipsnį, nuspręstų eiti EŽTT sprendime A ir B prieš Norvegiją pramintu keliu, manau, jog toks atvejis, koks yra L. Menci, nesuderinamas su tame sprendime įtvirtinta jurisprudencija.
125.
Tam pagrįsti pakanka pažymėti, kad, atsižvelgiant į nutartyje pateiktus duomenis, neatrodo, jog šioje byloje nėra nei procesų (baudžiamųjų ir administracinių) papildomumo, nei bendro nagrinėjimo. Nors galutinai įvertinti tai, kas įvyko, turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, visi požymiai rodo, kad administracinis procesas dėl baudos skyrimo buvo aiškiai atskirtas nuo baudžiamojo proceso. Taip pat nėra glaudaus su laiku susijusio šių dviejų procesų ryšio (tarp jų yra daugiau nei vienų metų skirtumas, o baudžiamasis procesas pradėtas užbaigus administracinį procesą, kai jame skirta sankcija jau tapo galutinė).
IV. Išvada
126.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Tribunale di Bergamo (Bergamo teismas, Italija) pateiktą prejudicinį klausimą:
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 50 straipsnis:
–
gali būti taikomas, jeigu materialinės aplinkybės yra tapačios ir, neatsižvelgiant į jų teisinį kvalifikavimą, gali būti pagrindas taikyti mokestines ir baudžiamąsias sankcijas,
–
pažeidžiamas, jeigu pradedamas baudžiamasis procesas arba skiriama baudžiamojo pobūdžio bausmė asmeniui, kuris už tą pačia veiką jau buvo nubaustas ir jam skirta galutinė mokestinė sankcija, jeigu ji, nepaisant jos pavadinimo, iš tikrųjų yra baudžiamojo pobūdžio. Nacionalinis teismas nustato šią aplinkybę taikydamas šiuos kriterijus: pažeidimo teisinis kvalifikavimas nacionalinėje teisėje, jo pobūdis, vertinamas atsižvelgiant į teisės normos tikslą, jos adresatus ir saugomą teisinę vertybę, taip pat sankcijos pobūdis ir griežtumo laipsnis.
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	Byla C‑617/10 (toliau – Sprendimas Åkerberg Fransson) EU:C:2013:105.
(
3
)	CE:ECHR:2016:1115JUD002413011 (toliau – Sprendimas A ir B prieš Norvegiją).
(
4
)	Decreto Legislativo 18 dicembre 1997, n.o 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n.o 662 (GURI, Nr. 5, 1998 m. sausio 8 d. paprastasis priedas Nr. 4).
(
5
)	Decreto Legislativo 18 dicembre de 1997, n.o 472, Disposizioni generali in materia di sanzioni amministrative per le violazioni di norme tributarie, a norma dell’articolo 3, comma 133, della legge 23 dicembre 1996, n. 662. (GURI, Nr. 5, 1998 m. sausio 8 d. paprastasis priedas Nr. 4), kurio 13 straipsnyje numatyta galimybė sumažinti baudas už mokesčių nemokėjimą.
(
6
)	Decreto Legislativo 10 marzo 2000, n.o 74, Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell’art. 9 della legge 25 giugno 1999, n.o 205 (GURI, Nr. 76, 2000 m. kovo 31 d.).
(
7
)	Decreto Legislativo 24 settembre 2015, n.o 158, Revisione del sistema sanzionatorio, in attuazione dell’articolo 8, comma 1, della legge 11 marzo 2014, n.o 23 (GURI, Nr. 233, 2015 m. spalio 7 d. paprastasis priedas Nr. 55).
(
8
)	2017 m. balandžio 5 d. šiose dviejose bylose priimtas Sprendimas Orsi ir Baldetti (C‑217/15 ir C‑350/15, EU:C:2017:264).
(
9
)	Šiose trijose bylose taip pat nagrinėjamas klausimas dėl non bis in idem principo taikymo tais atvejais, kai kartu taikomos baudžiamosios ir administracinės sankcijos, tačiau dėl piktnaudžiavimo rinka veiksmų.
(
10
)	Bylos C‑217/15 ir C‑350/15, EU:C:2017:264.
(
11
)	Šios nuostatos aiškinamojoje pastaboje tvirtinama, kad „šio straipsnio 3 dalis skirta užtikrinti būtin[am] Chartijos ir EŽTK darnum[ui], nustatant taisyklę, kad šioje Chartijoje nustatytų teisių, atitinkančių EŽTK garantuojamas teises, esmė ir taikymo sritis, įskaitant leidžiamus apribojimus, yra tokia pati, kaip nustatyta EŽTK“.
(
12
)	Remiuosi B. Van Bockel The ne bis in idem principle in ES Law, Kluwer, 2010, ir B. Van Bockel (leid.) Ne Bis in Idem in ES Law, Cambridge University Press, 2016. Taip pat žr. P. Oliver ir T. Bombois, „Ne bis in idem en droit européen: un principe à plusieurs variantes“, Journal de droit européen, 2012, p. 266–272; ir J. Tomkin „Article 50, Right not to be tried or punished twice in criminal proceedings for the same criminal offence“, paskelbto leidinyje S. Peers, T. Hervey, J. Kenner ir A. Ward The ES Charter of Fundamental Rights: a Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, p. 1373–1412.
(
13
)	Žr. 2011 m. gruodžio 15 d. generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Bonda (C‑489/10, EU:C:2011:845) 33 punktą ir kitas joje cituojamas išvadas.
(
14
)	Tame sprendime nagrinėta problema yra panaši į šioje byloje nagrinėjamą klausimą: Åkerberg Fransson buvo nubaustas administracine tvarka už didelės PVM sumos nesumokėjimą ir pasibaigus minėtai procedūrai prieš jį dėl tos pačios veikos buvo pradėtas baudžiamasis procesas.
(
15
)	Teisingumo Teismas pripažino turintis jurisdikciją, nes buvo taikytini 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112 dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1) 2 straipsnis, 250 straipsnio 1 dalis, 273 straipsnis ir SESV 325 straipsnis dėl Sąjungos teisės taikymo atvejo, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį. Nuo tada Chartijos taikymas šiais klausimais nekelia abejonių. Tačiau Italijoje už pajamų mokesčio nesumokėjimą numatytos mokestinės ir baudžiamosios sankcijos nesusijusios su Sąjungos teise, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, todėl Teisingumo Teismas pareiškė, kad akivaizdžiai neturi jurisdikcijos nagrinėti prejudicinį klausimą 2015 m. balandžio 15 d. Nutartyje Burzio (C‑497/14, nepaskelbta Rink., EU:C:2015:251).
(
16
)	Sprendimas Åkerberg Fransson, 37 punktas.
(
17
)	Ten pat, 34 punktas.
(
18
)	1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų gynimo (OL L 312, 1995, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 340) 6 straipsnyje pateiktos nuostatos, kurios skirtos užtikrinti, kad būtų laikomasi non bis in idem principo ir kuriomis siekiama išvengti Sąjungos administracinių sankcijų taikymo kartu su valstybių narių nustatytomis baudžiamosiomis sankcijomis.
(
19
)	Sprendimo Åkerberg Fransson 35 punktas ir 2012 m. birželio 5 d. Sprendimo Bonda (C‑489/10, EU:C:2012:319) 37 punktas. Pastarasis sprendimas susijęs su konkurencija tarp Lenkijoje taikomo baudžiamojo proceso ir Europos Sąjungos administracinių sankcijų pagalbos žemės ūkiui gavėjams.
(
20
)	Vienas mokslininkas kritikavo Teisingumo Teismo požiūrio skirtumą bylose Bonda (2012 m. birželio 5 d. Sprendimas C‑489/10, EU:C:2012:319) ir Åkerberg Fransson, nes pirmojoje pats taikė Engel kriterijus ir pripažino, kad neteisėtą pagalbą gavusiems žemdirbiams taikyta administracinė sankcija yra baudžiamoji, o antroje, atvirkščiai, paliko Švedijos teismui taikyti tuos kriterijus. Žr. J. A. E. Vervaele „Ne bis in idem: ¿un principio transnacional de rango constitucional en la Unión Europea?“, Indret: Revista para el Análisis del Derecho, 2014, Nr. 1, p. 28.
(
21
)	Sprendimo Åkerberg Fransson 36 punktas. Remdamasis šiuo sprendimu Švedijos Aukščiausiasis Teismas pakeitė savo praktiką ir atitinkamuose 2013 m. birželio ir liepos mėn. sprendimuose nusprendė, kad Švedijos teisės aktai, kurie leidžia kartu taikyti mokestines ir baudžiamąsias sankcijas už nesumokėtą PVM, pažeidžia non bis in idem principą.
(
22
)	2015 m. rugsėjo 8 d. sprendimo (C‑105/14, EU:C:2015:555) 39 punktas.
(
23
)	2015 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Taricco ir kt. (C‑105/14, EU:C:2015:555) 37 punktas ir Sprendimo Åkerberg Fransson 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija. Ta pati pareiga nustatyta 1995 m. liepos 26 d.1995 m. liepos 26 d. Liuksemburge pasirašytos Konvencijos dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos, parengtos vadovaujantis Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsniu (OL C 316, p. 49; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 8 t., p. 57), 2 straipsnyje. Įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, jos turinys turi tapti Bendrijos teisės sudėtine dalimi, todėl būtina priimti 2012 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl baudžiamosios teisės priemonių kovai su Sąjungos finansiniams interesams kenkiančiu sukčiavimu pasiūlymą COM(2012) 363 final. 2017 m. vasario 7 d. Tarybai pasiekus politinį susitarimą atrodo, kad šis svarbus dokumentas gali būti greitai priimtas.
(
24
)	2012 m. birželio 5 d. sprendimas (C‑489/10, EU:C:2012:319).
(
25
)	K. Lenaerts ir J. A. Gutiérrez Fons „The place of the Charter in the ES institutional edifice“, paskelbtas leidinyje S. Peers, T. Hervey, J. Kenner ir A. Ward The ES Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, p. 1600.
(
26
)	Anksčiau Teisingumo Teismo jurisprudencijos dėl Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo 54 straipsnio įtaka buvo justi EŽTT doktrinoje, konkrečiai – 2009 m. vasario 10 d. Sprendime Zolotoukhin prieš Rusiją (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903), kuriuo remsiuosi vėliau.
(
27
)	EŽTT, aiškiai remdamasis Sprendimu Åkerberg Fransson, taip pat paminėjo dviejų Europos teismų bendrą požiūrį į mokestinės bylos baudžiamojo pobūdžio vertinimą ir a fortiori į non bis in idem principo taikymą mokesčių ir baudžiamosios teisės srityse. Žr. 2015 m. balandžio 30 d. EŽTT sprendimo Kapetanios ir kiti prieš Graikiją (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312) 73 punktą.
(
28
)	A. Garin „Non bis in idem et Convention européenne des droits de l’homme. Du nébuleux au clair-obscur: état des lieux d’un principe ambivalent“, Revue trimestrielle de droits de l’homme, 2016, p. 402–410.
(
29
)	2005 m. balandžio 26 d. EŽTT sprendimo Põder ir kiti prieš Estiją (CE:ECHR:2005:0426DEC006772301), patvirtinto 2010 m. lapkričio 2 d. EŽTT sprendimu Liepājnieks prieš Latviją (CE:ECHR:2010:1102DEC003758606), 45 punktas.
(
30
)	2014 m. kovo 4 d. EŽTT sprendimo (CE:ECHR:2014:0304JUD001864010) 204–211 punktai. Anksčiau EŽTT taip pat negaliojančia pripažino Austrijos išlygą 1995 m. spalio 23 d. Sprendime Gradinger prieš Austriją (CE:ECHR:1995:1023JUD001596390).
(
31
)	1999 m. rugsėjo 14 d. EŽTT sprendimas Ponsetti ir Chesnel prieš Prancūziją (CE:ECHR:1999:0914DEC003685597).
(
32
)	Konvencija dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo, pasirašyta 1990 m. birželio 19 d. Šengene (OL L 239, 2000, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t., p. 9–52). Be kita ko, žr. 2003 m. vasario 11 d. Sprendimą Gözütok ir Brügge (C‑187/01 ir C‑385/01, EU:C:2003:87), 2005 m. kovo 10 d. Sprendimą Miraglia (C‑469/03, EU:C:2006:156), 2006 m. kovo 9 d. Sprendimą Van Esbroeck (C‑436/04, EU:C:2006:165), 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimą Van Straaten (C‑150/05, EU:C:2006:614) ir 2014 m. gegužės 27 d. Sprendimą Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586).
(
33
)	2009 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimas (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903).
(
34
)	2009 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimo Zolotukhin prieš Rusiją (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903) 82–84 punktai.
(
35
)	2014 m. kovo 4 d. EŽTT sprendimo Grande Stevens ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2014:0304JUD001864010) 219–228 punktai, 2014 m. gegužės 20 d. EŽTT sprendimo Nykänen prieš Suomiją (CE:ECHR:2014:0520JUD001182811) 42 punktas, 2015 m. sausio 27 d. EŽTT sprendimo Rinas prieš Suomiją (CE:ECHR:2015:0127JUD001703913) 44 ir 45 punktai ir 2015 m. balandžio 30 d. EŽTT sprendimo Kapetanios ir kiti prieš Graikiją (CE:ECHR:2015:0430JUD000345312) 62–64 punktai.
(
36
)	108 punktas.
(
37
)	Kai kuriuose mokslo darbuose kalbama apie „kriministracinę teisę“. Pvz., žr. A. Bailleux „The Fiftieth Shade of Grey. Competition Law, „criministrative law“ and „Fairly Fair Trials“, paskelbta leidinyje F. Galli, A. Weyembergh (leid.) Do labels still matter? Blurring boundaries between administrative and criminal law – The influence of the ES, editions de l’ULB, Briuselis, 2014, p. 137.
(
38
)	1976 m. birželio 8 d. EŽTT sprendimo (CE:ECHR:1976:0608JUD000510071) 82 punktas.
(
39
)	2015 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimas Kiiveri prieš Suomiją (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
40
)	Be kita ko, žr. 2016 m. birželio 9 d. EŽTT sprendimo Sismanidis ir Sitaridis prieš Graikiją (CE:ECHR:2016:0609JUD006660209) 31 punktą ir 2006 m. lapkričio 23 d. EŽTT sprendimo Jussila prieš Suomiją (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301) 30 ir 31 punktus.
(
41
)	Sprendimo A ir B prieš Norvegiją 105–107 punktai.
(
42
)	1998 m. rugsėjo 2 d. EŽTT sprendimo Lauko prieš Slovakiją (CE:ECHR:1998:0902JUD002613895) 58 punktas.
(
43
)	2006 m. lapkričio 23 d. EŽTT sprendimo Jussila prieš Suomiją (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301) 38 punktas.
(
44
)	2009 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimo Zolotukhin prieš Rusiją (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903) 55 punktas ir 2009 m. birželio 25 d. EŽTT sprendimo Maresti prieš Kroatiją (CE:ECHR:2009:0625JUD005575907) 59 punktas.
(
45
)	2009 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimo Zolotukhin prieš Rusiją (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903) 55 punktas ir 2009 m. birželio 25 d. EŽTT sprendimo Maresti prieš Kroatiją (CE:ECHR:2009:0625JUD005575907) 59 punktas.
(
46
)	1976 m. birželio 8 d. EŽTT sprendimo Engel ir kiti. prieš Nyderlandus (CE:ECHR:1976:1123JUD000510071) 82 punktas.
(
47
)	2011 m. gegužės 31 d. EŽTT sprendimo Žugić prieš Kroatiją (CE:ECHR:2011:0531JUD000369908) 68 punktas.
(
48
)	Be kita ko, žr. 2014 m. gegužės 20 d. EŽTT sprendimą Nykänen prieš Suomiją (CE:ECHR:2014:0520JUD001182811), 2014 m. gegužės 20 d. EŽTT sprendimą Häkkä prieš Suomiją (CE:ECHR:2014:0520JUD000075811), 2015 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimą Kiiveri prieš Suomiją (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312) ir 2015 m. balandžio 30 d. EŽTT sprendimą Kapetanios ir kiti prieš Graikiją (CE:ECHR:2015:0430JUD000345312).
(
49
)	2006 m. lapkričio 23 d. EŽTT sprendimo Jussila prieš Suomiją (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301) 37 ir 38 punktai, 2014 m. gegužės 20 d. EŽTT sprendimo Nykänen prieš Suomiją (CE:ECHR:2014:0520JUD001182811) 40 punktas ir 2015 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimo Kiiveri prieš Suomiją (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312) 31 punktas.
(
50
)	2014 m. kovo 4 d. EŽTT sprendimo Grande Stevens ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2014:0304JUD001864010) 98 punktas, 2009 m. rugsėjo 11 d. EŽTT sprendimo Dubus S.A. prieš Prancūziją (CE:ECHR:2009:0611JUD000524204) 37 punktas ir 2015 m. balandžio 30 d. EŽTT sprendimo Kapetanios ir kiti prieš Graikiją (CE:ECHR:2015:0430JUD000345312) 55 punktas.
(
51
)	2011 m. spalio 18 d. EŽTT sprendimo Tomasovic prieš Kroatiją (CE:ECHR:2011:1018JUD005378509) 23 punktas.
(
52
)	2001 m. spalio 18 d. EŽTT sprendimas Finkelberg prieš Latviją (CE:ECHR:2001:1018DEC005509100).
(
53
)	EŽTT teigia, kad non bis in idem principas buvo pažeistas, nes mokesčių administratorius skyrė baudas ar padidino mokesčius, kai baudžiamąją bylą nagrinėję teismai išteisino pažeidėjus lygiagrečiuose arba vėlesniuose procesuose (2015 m. balandžio 30 d. EŽTT sprendimas Kapetanios ir kiti prieš Graikiją (CE:ECHR:2015:0430JUD000345312) ir 2016 m. birželio 9 d. EŽTT sprendimas Sismanidis ir Sitaridis prieš Graikiją (CE:ECHR:2016:0609JUD006660209).
(
54
)	119 punktas.
(
55
)	130 punktas.
(
56
)	Sprendimo A ir B prieš Norvegiją 132 punktas. „Reikšmingi aspektai <…> yra būtent šie“ (išskirta mano). Kriterijų sąrašas vis dėlto nebaigtinis, kaip nurodo Čekijos Respublika atsakyme į Teisingumo Teismo raštu pateiktus klausimus.
(
57
)	Sprendimo A ir B prieš Norvegiją 133 punktas.
(
58
)	Sprendimo A ir B prieš Norvegiją 134 punktas.
(
59
)	CE:ECHR:2017:0518JUD002200711.
(
60
)	Kaip minėjau, EŽTT jurisprudencijoje tam tikrų valstybių (tarp jų ir Italijos) pareikštų išlygų ar aiškinamųjų pareiškimų dėl Protokolo Nr. 7 4 straipsnio poveikis didžiąja dalimi buvo neutralizuotas.
(
61
)	Reikia priminti, kad generalinis advokatas P. Cruz Villalón išvados byloje Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2012:340) 85 punkte Chartijos 50 straipsnį siūlė aiškinti iš dalies savarankiškai ir tvirtino, kad „reikalavimas aiškinti Chartiją pagal EŽTK turi būti taikomas ribotai, jeigu nagrinėjama pagrindinė teisė arba jos aspektas (kaip yra Protokolo Nr. 7 4 straipsnio taikytinumo ir administracinių, ir baudžiamųjų sankcijų skyrimui už tą patį pažeidimą atveju) nėra iki galo inkorporuoti į valstybių narių nacionalinę teisę“. Tuo pačiu klausimu žr. Bas van Bockel, Peter Wattel „New wine into old wineskins: the scope of the Charter of Fundamental Rights of the ES after Åkerberg Fransson“, European Law Review, 2013, p. 880.
(
62
)	Iš tiesų taip valstybė narė galėtų būti įpareigota laikytis protokolo normų (ir jį aiškinančios EŽTT jurisprudencijos), tačiau tik tuo atveju, jeigu tos normos „inkorporuotos“ į Chartijos saugomos teisės turinį srityse, kuriose taikomas Chartijos 51 straipsnis. Žinoma, valstybė narė negali remtis tuo, kad prie EŽTK pridėtas protokolas neratifikuotas ar dėl jo pateiktos išlygos, ir dėl to netaikyti Chartijos reglamentuojamos teisės, kurios turinys yra panašus į tokią pačią minėto protokolo saugomą teisę.
(
63
)	Šiai nuomonei taip pat pritarė generalinis advokatas N. Jääskinen išvados byloje Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:739) 63 punkte.
(
64
)	Dėl Sprendimo A ir B prieš Norvegiją, kurį priėmė didžioji dauguma didžiąją kolegiją sudarančių teisėjų (16 iš 17), teisėjas P. Pinto de Alburquerque pareiškė atskirąją nuomonę, kurioje tas sprendimas labai smarkiai kritikuojamas.
(
65
)	Taip paaiškinta pateiktose išlygose dėl Protokolo Nr. 7 4 straipsnio.
(
66
)	52 straipsnio aiškinamojoje pastaboje pasakyta, kad, remiantis 4 dalyje pateikta aiškinimo taisykle, „Chartijos atitinkamos teisės turėtų būti aiškinamos tokiu būdu, kuris suteikia aukštą, adekvatų Sąjungos teisei, apsaugos lygį bei aiškinamos remiantis bendromis konstitucinėmis tradicijomis, o ne laikantis griežto „mažiausio bendravardiklio“ požiūrio“.
(
67
)	Sprendime A ir B prieš Norvegiją EŽTT nurodo tam tikrus precedentus (konkrečiai – byloje Nilsson prieš Švediją priimtas 2015 m. gruodžio 13 d. sprendimas (CE:ECHR:2005:1213DEC007366101)), kai buvo remtasi materialiu ir su laiku susijusiu skirtingų procesų, kuriais skiriamos sankcijos, ryšiu. Žinoma, manau, kad būtent Sprendime A ir B prieš Norvegiją iš tikrųjų įvyko labai svarbus jurisprudencijos posūkis.
(
68
)	Sprendimo A ir B prieš Norvegiją 130 punktas.
(
69
)	Sprendimo A ir B prieš Norvegiją 119–124 punktai. Remdamasis valstybių autonomija organizuoti savo teisinę sistemą EŽTT teigia, kad jos privalo turėti teisę duoti teisiškai papildomus atsakus tai pačiai neteisėtai veikai ir taikyti skirtingus procesus, kuriuos administruoja skirtingos valdžios institucijos, jei tai sudaro nuoseklią visumą ir nesukuria asmeniui pernelyg didelės naštos. Todėl pripažįstama, kad Protokolo Nr. 7 4 straipsnis valstybėms neturi drausti reaguoti į mokestinius pažeidimus administraciniu procesu, per kurį skiriama sankcija, ir baudžiamuoju procesu už mokestinį sukčiavimą, jeigu jų eiga ir per juos skirtos sankcijos yra pakankamai integruotos.
(
70
)	Dėl šio aspekto EŽTT savo argumentus grindžia generalinio advokato P. Cruz Villalón išvados byloje Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2012:340) 70 punktu, kuriame kalbama apie nacionalinės teisės sistemų skirtumus ir administracinių bei baudžiamųjų sankcijų taikymą kartu daugelio valstybių nacionalinėje teisėje.
(
71
)	Sprendimo Åkerberg Fransson 44 punktas, 2016 m. vasario 15 d. Sprendimo N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84), 45 punktas, 2016 m. liepos 28 d. Sprendimo Ordre des barreaux francophones et germanophone ir kt. (C‑543/14, EU:C:2016:605) 23 punktas, 2016 m. spalio 6 d. Sprendimo Paoletti ir kt. (C‑218/15, EU:C:2016:748) 21 punktas ir 2017 m. balandžio 5 d. Sprendimo Orsi ir Baldetti (C‑217/15 ir C‑350/15, EU:C:2017:264) 15 punktas.
(
72
)	Chartijos 52 straipsnio aiškinimuose nustatyta, kad pagal to straipsnio 3 dalį siekiama užtikrinti būtiną Chartijos ir EŽTK darnumą, „nedarant neigiamos įtakos Sąjungos teisės autonomijai bei Europos Sąjungos Teisingumo Teismo autonomijai“ (2016 m. vasario 15 d. Sprendimo N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 47 punktas). Kaip numatyta Chartijos 52 straipsnio 3 dalies antrame sakinyje, jos 52 straipsnio 3 dalies pirmas sakinys nekliudo Sąjungos teisėje numatyti didesnės apsaugos, palyginti su nustatytąja EŽTK (2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Tele2 Sverige ir Watson ir kt., C‑203/15 ir C‑689/15, EU:C:2016:970, 129 punktas).
(
73
)	2017 m. balandžio 5 d. Sprendimo Orsi ir Baldetti (C‑217/15 ir C‑350/15, EU:C:2017:264) 24 punktas ir pagal analogiją 2016 m. vasario 15 d. Sprendimo N (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84) 77 punktas.
(
74
)	Nuo Protokolo Nr. 7 4 straipsnio net negali būti nukrypta taikant EŽTK 15 straipsnyje nustatytą bendrąją nepaprastosios padėties sąlygą, kurioje kalbama apie karo padėtį ar kitokią nepaprastąją padėtį, keliančią grėsmę tautos išlikimui.
(
75
)	2014 m. gegužės 27 d. Sprendimo Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586) 55 punktas.
(
76
)	2014 m. gegužės 27 d. Sprendimo Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586) 56 punktas.
(
77
)	Byla C‑105/14 (EU:C:2015:555, 40 punktas).
(
78
)	Tokiais atvejais paprasčiausiai numatyta, kad mokesčių administratorius turi perduoti bylos medžiagą prokuratūrai, kad ši inicijuotų baudžiamąjį procesą, o administracinis procesas dėl baudos skyrimo baigiasi neskiriant mokestinių sankcijų.
(
79
)	Kriterijai, pagal kuriuos nustatoma, kuri nuostata turi būti taikoma, priklauso nuo atitinkamų baudžiamųjų kodeksų ar jiems prilyginamų nacionalinės teisės aktų. Tarp šių kriterijų yra specialusis (specialioji teisės norma viršesnė už bendrąją), subsidiarusis (subsidiarioji norma taikoma nesant pagrindinės) ir konsumpcijos arba absorbcijos kriterijus (platesnė norma absorbuoja tas normas, pagal kurias baudžiama už pažeidimus, kuriuos apima platesnė norma).
(
80
)	Praktiškai nereikia minėti, kad represinė priemonė (arba kaltinamojo išteisinimas) nepažeidžia mokesčių administratoriaus teisės į mokestinės skolos susigrąžinimą, prie jos šiuo atveju pridėjus delspinigius ar kitus mokesčius, kurie nėra materialiai baudžiamojo pobūdžio.
(
81
)	Apie tai kalbama, be kita ko, M. Dova „Ne bis in idem e reati tributari: a che punto siamo?“, Diritto penale contemporaneo, 2016 m. vasario 9 d.; F. Viganò „Omesso versamento di IVA e diretta applicazione delle norme europee in materia di ne bis in idem?“, Diritto penale contemporaneo, 2016 m. liepos 11 d.
(
82
)	2014 m. gegužės 27 d. sprendimas (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586).
(
83
)	2009 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimas (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903).
(
84
)	Non bis in idem principo turi būti laikomasi konkurencijos teisės srityje ir pagal jį draudžiama pakartotinai skirti sankciją įmonei ar ją persekioti dėl antikonkurencinių veiksmų, dėl kurių ankstesniu nebeskundžiamu sprendimu jai skirta sankcija arba dėl kurių ji išteisinta (2002 m. spalio 15 d. Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. / Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 59 punktas).
(
85
)	2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. / Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, EU:C:2004:6) 338 punktas ir 2012 m. vasario 14 d. Sprendimo Toshiba Corporation ir kt. (C‑17/10, EU:C:2012:72) 97 punktas.
(
86
)	Per teismo posėdį Komisija tvirtino, kad Teisingumo Teismas nepriėmė sprendimo dėl idem reikalavimo ir nustatė, kad idem factum yra vertinamas bendrai visose Sąjungos teisės srityse. Jos nuomone, tokiose srityse, kokia yra konkurencijos teisė, kai gali kartu egzistuoti nacionalinis administracinis procesas dėl sankcijos skyrimo ir Komisijos inicijuota administracinė procedūra, reikia pripažinti idem crimen vertinant veikos tapatumą non bis in idem taikymo tikslais. Todėl saugomo teisinio intereso tapatumas turi reikšmės, ir Komisija paprašė Teisingumo Teismo, kad šioje byloje jis nekeistų ankstesnėje išnašoje nurodytos jurisprudencijos, kol nebus nagrinėjamos kitos bylos, kurios būtų tinkamesnės nagrinėti šį klausimą.
(
87
)	2009 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimas (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903).
(
88
)	2013 m. rugsėjo 12 d. plenarinės sudėties teismo sprendime dėl kasacinio skundo baudžiamojoje byloje Nr. 37424. Corte di cassazione (Kasacinis teismas) teigiama, kad „1997 m. gruodžio 18 d. Įstatyminio dekreto Nr. 471 13 straipsnio 1 dalyje nurodyto administracinio nusižengimo esmė yra apmokestinamųjų sandorių, kuriuos vykdant kyla pareiga periodiškai mokėti PVM <…>, vykdymas, neveikimas pasireiškia periodiniu PVM nemokėjimu, o šios pareigos įvykdymo terminas yra mėnesio (arba ketvirčio), einančio po mėnesio (ar ketvirčio), kai atsiranda mokestinė skola, 16 d. <…>. 2000 m. kovo 10 d. Įstatyminio dekreto Nr. 74 10b straipsnyje reglamentuojamo mokestinio pažeidimo esmė yra apmokestinamųjų sandorių, kuriuos vykdant kyla pareiga periodiškai mokėti PVM <…>, vykdymas, arba metinės PVM deklaracijos <…> pateikimas už praėjusius metus; neveikimas pasireiškia vengimu mokėti didesnę nei 50000 eurų PVM sumą pagal metinę deklaraciją, o mokėjimo terminas yra tas, kuris numatytas avansiniam PVM mokėjimui už ateinantį apmokestinimo laikotarpį sumokėti“.
(
89
)	Corte suprema di cassazione (Kasacinis teismas) nuomone, dalis esminių aplinkybių (apmokestinamųjų sandorių vykdymas, dėl kurių atsiranda prievolė periodiškai mokėti PVM) ir veika (vengimas mokėti vieną ar kelias mokėtinas periodines įmokas) sutampa, tačiau abiejų pažeidimų rūšių sudedamosios dalys skiriasi tam tikrais aspektais, kurie laikomi esminiais (metinės PVM deklaracijos pateikimas, minimali nesumokėta suma, kurie priskirtini tik prie mokestinio pažeidimo, ir mokėjimo terminas). Todėl jis teigia, kad ryšys tarp dviejų pažeidimo rūšių gali būti apibūdintas „neteisėtumo progresija“, t. y. baudžiamasis nusikaltimas iš esmės yra gerokai sunkesnis nei administracinis pažeidimas, ir nors jį apima (jei nebūtų praleistas periodinis mokėjimo terminas, trūktų vienos nusikaltimo sudedamosios dalies), taip pat papildo ir esminiais elementais, kaip antai riba ir pratęstu terminu, kurių negalima visiškai sieti su specialiuoju pažeidimo pobūdžiu (jį taikant kalbama tik apie baudžiamąjį nusikaltimą).
(
90
)	Žr. šios išvados 39–42 punktus.
(
91
)	Neatrodo, kad byloje, kurią nagrinėjant kilo prejudicinis klausimas, būtų abejonių dėl Italijos valdžios institucijų skirtų sankcijų galutinio pobūdžio. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės išnagrinėti, ar pagal nacionalinę teisę Italijos mokesčių administratoriaus sprendimai yra galutiniai ir ar byla buvo išnagrinėta iš esmės.
(
92
)	Sprendimo Åkerberg Fransson 34 punktas.
(
93
)	Tos pačios valstybės narės teismai gali priimti skirtingus ir net prieštaraujančius sprendimus. Kaip minėjau, Italijoje Corte suprema di cassazione (Kasacinis teismas) nusprendė, kad dvigubos sankcijos (administracinės ir baudžiamosios) už PVM nemokėjimą sistema yra suderinama su Sprendimu Åkerberg Fransson ir Engel kriterijais, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, laikosi priešingos nuomonės.
(
94
)	Žr. šios išvados 46 punktą.
(
95
)	Žr. šios išvados 47 punktą.
(
96
)	Žr. 43 ir 44 išnašose minėtus EŽTT sprendimus.
(
97
)	Bylos C‑489/10 (EU:C:2012:319) 39–42 punktai.
(
98
)	Be kita ko, žr. 2014 m. gegužės 20 d. EŽTT sprendimo Nykänen prieš Suomiją (CE:ECHR:2014:0520JUD001182811) 39 ir 40 punktus, 2015 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimo Häkkä prieš Suomiją (CE:ECHR:2014:0520JUD000075811) 38 ir 39 punktus, 2015 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimą Kiiveri prieš Suomiją (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312) ir 2015 m. balandžio 30 d. Sprendimą Kapetanios ir kiti prieš Graikiją (CE:ECHR:2015:0430JUD000345312). Teisės doktrinoje šios priemonės kvalifikuojamos kaip „punitive administrative sanctions“ ir joje pažymima, kad su baudžiamosiomis sankcijomis jos dalijasi baudžiamuoju tikslu plačiąja prasme, taip pat turiniu, pasireiškiančiu pinigų sumos sumokėjimo ar laisvių suvaržymo, pavyzdžiui, užsiimti profesine veikla ar dalyvauti viešojo pirkimo konkursuose, forma (A Weyembergh ir N. Joncheray „Punitive Administrative Sanctions and Procedural Safeguards“, New Journal of European Criminal Law, 2016, Nr. 2, p. 194–199; P. Caeiro „The influence of the ES on the blurring between administrative and criminal law“, paskelbta leidinyje F. Galli ir A. Weyembergh (leid.) Do labels still matter? Blurring boundaries between administrative and criminal law – The influence of the ES, ULB leidykla, Briuselis, 2014, p. 174).
(
99
)	Akademiniai ginčai (kartais filosofiniai) apie baudų pagrindą, pateisinimą ir tikslą ar tikslus trunka jau ištisus amžius, pateikiama skirtingų teorijų, o kai kuriose iš jų akcentuojami atlygintinumo elementai, kitose – prevencinis (bendroji arba specialioji prevencija) arba bauginimo poveikis. Analogiškas ginčas, kuris yra naujesnis, tačiau taip pat nebaigtas, kilo dėl to, ar yra kokybinių kriterijų, kuriais remiantis galima atskirti baudžiamuosius nusikaltimus nuo išskirtinai administracinių pažeidimų, dėl kurių taip pat nėra bendro sutarimo. Šiuos kokybinius kriterijus iš tikrųjų sunku aptikti, kai, kiek tai susiję su mokestiniais pažeidimais ir nusikaltimais, kaip antai aptariamais pagrindinėje byloje, didesnės nei 250000 eurų PVM sumos nesumokėjimas yra nusikaltimas, o 249000 eurų sumos nesumokėjimas nusikaltimu nelaikomas.
(
100
)	Italijos vyriausybė tai pripažino per teismo posėdį, nes Italijos teisėje egzistuoja galimybė visiškai arba iš dalies atsisakyti tam tikrais atvejais kelti baudžiamąją bylą esant tam tikroms sąlygoms ir priimti prokuratūros ir kaltinamojo „suderintus sprendimus“ bei taip išvengti teismo proceso. Tam tikrose valstybėse narėse yra mechanizmai, kaip sumažinti bausmę kaltinamiesiems, kurie, pradėjus baudžiamąjį procesą, panaikina mokestinę skolą arba bendradarbiauja teismui atliekant tyrimą.
(
101
)	Žr. šios išvados 45 išnašoje minėtus EŽTT sprendimus.
(
102
)	Bylos C‑105/14 (EU:C:2015:555) 40 punktas.
(
103
)	Skyrus galutinę mokestinę sankciją už pažeidimą, vėliau taptų neįmanoma taikyti baudžiamosios sankcijos, todėl labiau ekonomiškai pajėgūs mokesčių mokėtojai galėtų būti linkę vengti mokėti PVM, žinodami, kad jeigu mokesčių administratorius konstatuotų neteisėtus veiksmus, jie tik sumokėtų baudą, tačiau baudžiamosios sankcijos nebūtų taikomos.
(
104
)	2006 m. lapkričio 23 d. EŽTT sprendimo Jussila prieš Suomiją (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301) 37 ir 38 punktai, 2014 m. gegužės 20 d. EŽTT sprendimo Nykänen prieš Suomiją (CE:ECHR:2014:0520JUD001182811) 40 punktas ir 2015 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimo Kiiveri prieš Suomiją (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312) 31 punktas.
(
105
)	Be to, jau minėjau, kad sankcijos pobūdis ir griežtumo laipsnis turi būti vertinami atsižvelgiant į galimybę ją taikyti integraliai, t. y. nekreipiant dėmesio į tai, koks bus galutinis dydis, jeigu atskirais atvejais jis sumažėtų dėl mokesčių administratoriaus pritaikyto sumažinimo. Žr. 2014 m. kovo 4 d. EŽTT sprendimo Grande Stevens ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2014:0304JUD001864010) 98 punktą, 2009 m. rugsėjo 11 d. EŽTT sprendimo Dubus S.A. prieš Prancūziją (CE:ECHR:2009:0611JUD000524204) 37 punktą ir 2015 m. balandžio 30 d. EŽTT sprendimo Kapetanios ir kiti prieš Graikiją (CE:ECHR:2015:0430JUD000345312) 55 punktą.
(
106
)	2014 m. gegužės 27 d. sprendimas (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586).