62003CJ0193_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑193/03,
dėl Sozialgericht Stuttgart
(Vokietija) 2003 m. kovo 19 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gegužės 9 d., pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį byloje
Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
prieš
Vokietijos Federacinę Respubliką,
TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Borg Barthet (pranešėjas), teisėjai J.‑P. Puissochet ir S. von Bahr,
generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
sekretorius R. Grass,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
– Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos Bundesversicherungsamt K. Schmidt,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Martin ir H. Kreppel,
atsižvelgęs į susipažinus su generalinio advokato nuomone priimtą sprendimą nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, įgyvendinimo tvarką (OL L 74, p. 1), iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83 (OL L 230, p. 6) ir iš dalies pakeisto 1999 m. balandžio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1399/1999 (OL L 164, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 574/72), 34 straipsnio išaiškinimu.
2. Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp Betriebkrankenkasse der Robert Bosch GmbH
(toliau – R. Bosch) ir Bundesversicherungsamt
(toliau – BVA ) dėl pastarojo sprendimo įpareigoti R. Bosch nutraukti kitose valstybėse narėse patirtų gydymo išlaidų visišką kompensavimą, jeigu jų suma neviršija 200 DEM.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisė
3. Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnis „Vienos valstybės narės kompetentingos įstaigos išlaidų, patirtų buvimo kitoje valstybėje narėje metu, kompensavimas“ numato:
„1. Jeigu neįmanoma pagal darbo sutartį dirbančio arba savarankiškai dirbančio asmens buvimo valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė, metu sutvarkyti visų Reglamento < Nr. 574/72 > 20 straipsnio 1 ir 4 dalyse bei 21, 23 ir 31 straipsniuose numatytų formalumų, jo prašymu, kompetentinga įstaiga kompensuoja jo išlaidas pagal buvimo vietos įstaigos taikomus tarifus.
2. Buvimo vietos įstaiga, kompetentingos įstaigos prašymu, pateikia būtiną informaciją apie šiuos tarifus.
Jeigu buvimo vietos įstaiga ir kompetentinga įstaiga laikosi susitarimo, nustatančio, kad pagal Reglamento < Nr. 1408/71 > 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį ir 31 straipsnį netaikoma jokia kompensacija arba suteiktos išmokos kompensuojamos vienkartinėmis sumomis, be to, buvimo vietos įstaiga kompetentingai įstaigai turi pervesti sumą, kuri atitinkamam asmeniui kompensuojama pagal 1 dalies nuostatas.
< ... >
4. Nepaisant 1, 2 ir 3 dalių, kompetentinga įstaiga gali kompensuoti patirtas išlaidas pagal jos taikomus tarifus su sąlyga, kad galimas pagal tokius tarifus kompensavimas neviršytų Administracinės komisijos nustatyto kompensuotinų išlaidų dydžio ir pagal darbo sutartį dirbantis arba savarankiškai dirbantis asmuo ar pensininkas sutiktų su šios nuostatos taikymu. Bet kuriuo atveju kompensacijos dydis neturi būti didesnis už faktines išlaidas.
5. Jeigu valstybės narės, kurios teritorijoje gyvena asmuo, teisės aktais kompensacijos tarifai nenustatyti, kompetentinga įstaiga, laikydamasi 4 dalies sąlygų, gali kompensuoti be atitinkamo asmens sutikimo.“ (Pataisytas vertimas)
4. Pagal 1999 m. birželio 24 d. Europos Bendrijų darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinės komisijos sprendimo Nr. 176 dėl vienos valstybės narės kompetentingos įstaigos išlaidų, patirtų buvimo kitoje valstybėje narėje metu, kompensavimo Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio 4 dalyje nurodyta tvarka (OL L 243, 2000, p. 42) 1 straipsnį didžiausia šioje nuostatoje nurodyta išlaidų suma yra 1 000 eurų.
5. 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83 ir iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1399/1999 (toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 22 straipsnio 1 dalis nustato:
„1. Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas teisei į išmoką, kur reikia, atsižvelgiant į 18 straipsnio nuostatas:
a) pagal kurio būklę reikia, kad jam neatidėliojant būtų mokama išmoka jo buvimo kitos valstybės narės teritorijoje metu, arba
< ... >
gauna:
i) išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo ar gyvenamosios vietos įstaiga pagal jos taikomus teisės aktus, tartum šioje įstaigoje jis būtų apdraustas; tačiau išmokų teikimo trukmė nustatoma pagal kompetentingos valstybės teisės aktus;
< ... > “.
6. Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis nurodo:
„Pensininkas, turintis teisę į pensiją ar pensijas pagal vienos valstybės narės teisės aktus arba pensijas pagal dviejų ar daugiau valstybių narių teisės aktus, ir turintis teisę gauti išmokas pagal vienos iš tų valstybių teisės aktus, būdamas su savo šeimos nariais valstybių narių teritorijoje, kitoje nei viena iš tų, kurioje jie gyvena, gauna:
a) išmokas natūra, kurias teikia buvimo vietos įstaiga pagal jos taikomų teisės aktų nuostatas pensininko gyvenamosios vietos įstaigos sąskaita;
< ... > “.
Nacionalinės teisės aktai
7. Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gezetzliche Krankenversicherung
(Socialinio draudimo kodekso V knyga – Įstatymu nustatyta sveikatos draudimo sistema, toliau – SGB V) 13 straipsnio 3 dalis numato, kad paprastai pagal šį teisės aktą kompensavimo sistemos išimtis yra:
„Kai ligonių kasa neturi galimybės skubią išmoką skirti laiku arba kai ji klaidingai atsisako ją skirti ir dėl šios išmokos apdraustiems asmenims kyla išlaidų, kurias privalo patys padengti, ji turi apdraustiems asmenims kompensuoti išlaidų sumą, jei ši išmoka yra būtina.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
8. Federalinio sveikatos draudimo fondo R. Bosch veiklos priežiūrą vykdo BVA .
9. Iš bylos medžiagos ir iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad taikydamas vidaus teisės aktų nuostatas, reglamentuojančias sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimą, R. Bosch apdraustiems asmenims visiškai kompensuoja patirtas išlaidas, jeigu jų sumokėta suma už gautą priežiūrą buvimo kitoje valstybėje narėje metu neviršija 200 DEM (toliau – ginčijama veikla).
10. R. Bosch teigimu, yra labai daug atvejų, kai sveikatos draudimu apdrausti asmenys tiesiogiai sumoka gydymo išlaidas, patirtas buvimo kitoje valstybėje narėje metu. Iš tiesų dažnai pasitaiko, kad sveikatos priežiūros paslaugas teikiantys asmenys nepripažįsta ligonių kasos išduotų dokumentų, reikalingų gauti sveikatos priežiūrą užsienyje, arba apdrausti asmenys šių dokumentų neturi. Šiomis aplinkybėmis, kai gydymo išlaidų suma yra gana nedidelė, esant poreikiui supaprastinti administracines procedūras ir sutaupyti lėšų, kompetentinga įstaiga netaiko Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje įtvirtintų ilgai trunkančių, sudėtingų ir, remiantis R. Bosch patirtimi, neįgyvendinamų procedūrų, bet kompensuoja visą šių išlaidų sumą.
11. Manydama, kad ginčijama veikla prieštarauja minėto straipsnio 4 dalies reikalavimams, 2001 m. sausio 31 d. sprendimu BVA įpareigojo R. Bosch ją nutraukti.
12. Grįsdamas dėl šio sprendimo pareikštą ieškinį R. Bosch tvirtina, kad sprendimas negalioja dėl vertinimo klaidos ir proporcingumo principo pažeidimo.
13. Sozialgericht Stuttgart mano, kad ginčijama veikla yra veiksminga, kad sutaupomos lėšos ir kad apdraustiems asmenims ji taip pat naudinga, nes jiems greičiau kompensuojamos išlaidos. Be to, šis teismas primena, kad Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio 4 dalis bei juo remiantis priimti sprendimai, iš pradžių nustatantys didžiausią 500 eurų sumą, o vėliau 1 000 eurų sumą, už kurią mažesnių sumų atžvilgiu esant tam tikroms sąlygoms, kompetentingos įstaigos gali taikyti savo nustatytus kompensavimo tarifus, o ne buvimo vietos įstaigos taikomus tarifus, kelia tokį patį susirūpinimą, kaip ir ginčijamos veiklos atveju.
14. Šiomis aplinkybėmis Sozialgericht Stuttgart nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar taikant SGB V 3 straipsnio 3 dalį Reglamento (EEB) Nr. 574/72 34 straipsnis draudžia draudimo įstaigos veiklą, kuri, remiantis kitomis analogiškomis nuostatomis dėl nedidelių sumų, kompensuotų kitoje valstybėje narėje patirtas gydymo išlaidas vienkartinėmis išmokomis (?)“
Dėl prejudicinio klausimo
15. Kaip matyti iš šio sprendimo 9 punkto, pagrindinėje byloje nagrinėjamame sprendime nurodyta ginčijama veikla yra visiškas gydymo išlaidų, kurias sveikatos draudimu apdrausti asmenys patyrė buvimo kitoje valstybėje narėje metu, kai šios išlaidos neviršija 200 DEM sumos, kompensavimas.
16.
Iš to išplaukia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis pagal vidaus teisės aktus vykdomą ligonių kasos veiklą, kuri apima joje apdraustų asmenų visiškas gydymo išlaidų, patirtų buvimo kitoje valstybėje narėje metu, jeigu šios išlaidos neviršija 200 DEM sumos, kompensavimą.
17. Siekiant atsakyti į taip performuluotą klausimą, pabrėžtina, kad Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje įtvirtinta kompensavimo sistema, kaip matyti iš šios nuostatos 1 dalies, taikoma, kai šio reglamento 20 straipsnio 1 ir 4 dalyse, 21, 23 ir 31 straipsniuose nustatyti formalumai negali būti sutvarkyti buvimo kitoje valstybėje narėje metu.
18. Taip pat primintina, kad tai yra tokie formalumai, kurių sutvarkymas paprastai turi suteikti sveikatos draudimu apdraustiems asmenims jų buvimo kitoje nei kompetentinga valstybė valstybėje narėje metu teisę į išmoką natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo vietos įstaiga pagal jos taikomų teisės aktų nuostatas, tartum jis būtų apdraustas šioje įstaigoje pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 ir 31 straipsniuose numatytus reikalavimus.
19. Taigi, kaip Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, šiomis nuostatomis suteiktomis teisėmis siekiama palengvinti laisvą sveikatos draudimu apdraustų darbuotojų judėjimą (žr. 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Vanbraekel ir kt., C‑368/98, Rink., p. I-5363, 32 punktą; 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo IKA, C-326/00, Rink. p. I-1703, 38 ir 51 punktus bei 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Inizan, C‑56/01, Rink. p. I-0000, 21 punktą).
20. Taip pat yra dėl Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje įtvirtintos kompensavimo sistemos, kadangi ji taikoma tik alternatyviu atveju, jeigu pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 ir 31 straipsnius užtikrinamų išmokų natūra negalima gauti nesutvarkius numatytų formalumų, ir ja siekiama užtikrinti, jog šiose nuostatose numatyta teisė į sveikatos priežiūros išlaidų padengimą nepriklausytų vien nuo formalių reikalavimų.
21. Be to, primintina, kad Teisingumo Teismas dėl Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio yra patikslinęs, jog šia nuostata nėra siekiama reglamentuoti, ir todėl ji nesudaro kliūčių valstybėms narėms kompensuoti išlaidas, patirtas dėl suteiktos priežiūros kitoje valstybėje narėje pagal valstybėje narėje, kurioje asmuo yra apdraustas, galiojančius tarifus, jeigu valstybės narės, kurioje asmuo yra apdraustas, teisės aktai numato tokią kompensaciją, ir jei pagal šiuos teisės aktus taikomi tarifai yra naudingesni už toje valstybėje narėje, kurioje buvo suteikta sveikatos priežiūra, taikomus tarifus (žr. minėto sprendimo Vanbraekel ir kt.
36 punktą).
22. Tuo pačiu požiūriu reikia remtis Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio atžvilgiu, kuriuo šio sprendimo 20 punkte nurodytomis aplinkybėmis, siekiama tik įtvirtinti alternatyvią kompensavimo schemą, taikomą, kai sveikatos draudimu apdraustas asmuo gali gauti tik išmoką natūra, kurią buvimo vietos įstaiga tiesiogiai teikia kompetentingos įstaigos sąskaita pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį arba 31 straipsnį.
23. Šiuo atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 9 punkto, remiantis nacionaline teise ginčijama veikla yra visiškas gydymo išlaidų, kurias apdraustas asmuo patyrė buvimo kitoje valstybėje narėje metu, kompensavimas, jeigu šių išlaidų suma neviršija 200 DEM.
24. Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, jog pakanka visiško kompensavimo fakto užtikrinti, kad sveikatos draudimu apdrausto asmens gaunama kompensacija būtų bent jau tokia pat arba didesnė nei ta, kurią asmuo gautų, jeigu būtų kompensuojama pagal Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje numatytus reikalavimus.
25. Iš to išplaukia, jog ši nuostata nedraudžia tokios ginčijamos veiklos, užtikrinančios, jog sveikatos draudimu apdraustam asmeniui būtų visiškai kompensuojamos gydymo išlaidos.
26. Klausimas, ar tokia veikla gali būti vykdoma remiantis vidaus teisės aktais, nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai.
27. Iš to, kas pirmiau išdėstyta, išplaukia, jog į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia ligonių kasos veiklos, kuria, taikant nacionalinės teisės aktus, visiškai kompensuojamos apdrausto asmens buvimo kitoje valstybėje narėje metu patirtos gydymo išlaidos, jeigu jos neviršija 200 DEM sumos.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
28. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra iš vienas etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų šalių, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nutaria:
1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, įgyvendinimo tvarką, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83 ir iš dalies pakeisto 1999 m. balandžio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1399/1999, 34 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia ligonių kasos veiklos, kuria, taikant nacionalinės teisės aktus, visiškai kompensuojamos apdrausto asmens buvimo kitoje valstybėje narėje metu patirtos gydymo i šlaidos, jeigu jos neviršija 200 DEM sumos.