62009CC0099_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Įsteigus Europos elektroninių ryšių reguliuotojų instituciją (EERRI)(2), Teisingumo Teismui buvo pateiktas naujas prejudicinis klausimas, susijęs su vienos iš telekomunikacijų reformos pagrindinių priemonių, tai yra Direktyvos 2002/22/EB 30 straipsnyje įtvirtintos Europos vartotojų teisės perkelti jų numerius, įgyvendinimu(3) .
2. Šia teise suteikiama galimybė visiems abonentams, pakeitus operatorių, išlaikyti tą patį numerį, prireikus sumokant mokestį. Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalimi nacionalinėms reguliavimo institucijoms (toliau – NRI) nustatyta funkcija prižiūrėti ne tik operatorių patiriamas sujungimo sąnaudas, kad būtų užtikrintas numerių perkėlimas, bet taip pat mokesčių, kurių operatoriai prireikus gali reikalauti iš abonentų, dydžius. Iš tiesų šia nuostata operatoriams suteikiama galimybė pasirinkti, ar įgyvendinant šią paslaugą jų patirtas sąnaudas perkelti abonentui. Jei reikalaujama mokėti mokestį, šis, vadovaujantis šia nuostata, negali turėti atgrasomojo poveikio.
3. Priimdamas 2006 m. liepos 13 d. Sprendimą Mobistar (4) Teisingumo Teismas turėjo galimybę paaiškinti NRI turimą diskrecijos laisvę vertinant operatorių patirtų sujungimo sąnaudų dydį. Ši nagrinėjama byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę paaiškinti, kaip tiksliai NRI turi vertinti pasiūlymo abonentui perkelti savo numerį kainą.
4. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant bylą tarp Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. ir Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
(Elektroninių ryšių tarnybos pirmininkas, toliau – UKE pirmininkas) dėl sprendimo, kuriuo UKE pirmininkas ieškovei skyrė 100 000 PLN (apie 24 350 eurų) baudą už numeriams perkelti taikomų nuostatų pažeidimą. UKE pirmininkas nusprendė, kad ieškovės abonentų reikalaujamas mokėti 122 PLN (apie 29,70 eurų) dydžio mokestis turi atgrasomąjį poveikį šiems abonentams prašyti perkelti jų numerius. Šiuo klausimu UKE pirmininkas nusprendė, kad šio mokesčio dydis turi būti nustatomas ne pagal operatorių patiriamas sąnaudas, bet atsižvelgiant į subjektyvų vartotojų vertinimą ir ypač nuomonės tyrimų rezultatus.
5. Šioje byloje Teisingumo Teismo neprašoma atsakyti į klausimą, ar perkėlimo paslauga turi būti nemokama. Nors šiuo metu kai kurios valstybės narės yra priėmusios tai įtvirtinančius teisės aktus, nagrinėjama nuostata neleidžia įpareigoti operatorių, kad jie šią paslaugą teiktų nemokamai. Todėl šiuo klausimu operatoriai, vadovaudamiesi šia nuostata ir taikytina nacionaline teise, gali nuspręsti reikalauti abonento sumokėti tam tikrą mokestį. Todėl kyla klausimas, kaip kuo tinkamiau kontroliuoti tokios paslaugos kainą.
6. Todėl šioje byloje Sąd Najwyższy
(Aukščiausiasis teismas) (Lenkija) klausia Teisingumo Teismo, ar vykdydamos priežiūros funkciją ir vertindamos abonento mokamo mokesčio atgrasomąjį poveikį NRI privalo atsižvelgti į operatorių patirtas numerio perkėlimo sąnaudas.
7. Šioje išvadoje pateiksiu priežastis, dėl kurių manau, kad, atsižvelgiant į perkėlimo paslaugos bendrą struktūrą ir Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamus tikslus šioje srityje, NRI, vertindamos kainos už pasiūlymą abonentui perkelti numerį dydį, negali ignoruoti operatorių patirtų sąnaudų.
8. Taip pat pateiksiu abejones dėl UKE pirmininko taikyto metodo, pagal kurį administracinė sankcija skiriama vadovaujantis vienintele nuomonės apklausa.
I – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisės aktai
9. Telekomunikacijų sektorius buvo atvertas konkurencijai vadovaujantis trimis pagrindinėmis nuostatomis: liberalizavimu, suderinimu ir konkurencijos taisyklių taikymu telekomunikacijų įmonėms(5) .
10. Telekomunikacijų sektoriaus liberalizavimas pradėtas 1988 metais. Priimdamas direktyvas 88/301/EBB, 90/388/EEB ir 96/19/EB(6) per nustatytą terminą Sąjungos teisės aktų leidėjas panaikino specialias ir išimtines teises, kuriomis anksčiau paprastai naudojosi telekomunikacijų operatoriai ir kurios susijusios su galiniais įrenginiais (tai yra, importo, išleidimo į rinką, eksploatavimo ir priežiūros teises) bei telekomunikacijų paslaugų teikimu. Nuo 1998 m. sausio 1 d. ši rinka yra iš esmės visiškai liberali.
11. Europos Bendrijų Komisijai priėmus liberalizavimo direktyvas, Europos Sąjungos Taryba, vadovaudamasi EB Sutarties 100 A straipsniu (dabar – EB 95 straipsnis), priėmė tam tikras derinimo priemones. Viena pagrindinių priemonių – Direktyva 90/387/EEB(7) nustato bendras telekomunikacijų atvirojo tinklo teikimo apmokestinimo taisykles. 1990 m. Pagrindų direktyvą papildė Direktyva 97/33/EB(8), kurioje įtvirtintos labiau specifinės priemones, kurios ypač skirtos užtikrinti tinklų sujungimą ir paslaugų sąveiką(9) .
12. Kainos už sujungimą klausimas pasirodė esąs esminis apibrėžiant konkurencijos šioje srityje struktūrą ir intensyvumą. Todėl Taryba nustatė griežtą šios kainos nustatymo reglamentavimą, o jo įgyvendinimas nacionaliniu lygiu buvo pavestas NRI.
13. Vadovaujantis Direktyvos 97/33 7 straipsniu, NRI privalo prižiūrėti, kad kaina už sujungimą būtų skaidri ir pagrįsta sąnaudomis(10) .
14. Garantuodamas visišką tinklų sujungimą Europos bendrijoje ir užtikrindamas veiksmingesnę konkurenciją tarp paslaugų operatorių, Sąjungos teisės aktų leidėjas pirmiausia siekė, kad Europos vartotojai galėtų pasinaudoti įvairesnėmis, geresnės kokybės ir pigesnėmis paslaugomis.
15. Numerio perkėlimas, kaip viena iš tokių paslaugų, buvo įtvirtintas 2002 m. kovo 7 d. priėmus naujų teisės aktų paketą(11) Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnyje. Šia paslauga suteikiama galimybė bet kuriam telekomunikacijų operatoriaus klientui pakeisti operatorių, išsaugant tą patį numerį.
16. Vadovaujantis šios direktyvos 30 straipsnio 1 dalimi valstybės narės užtikrina, kad visi viešai prieinamų telefono ryšio paslaugų, įskaitant judriojo ryšio paslaugas, abonentai, kurie to pageidauja, galėtų pasinaudoti šia galimybe, nesvarbu, kokia įmonė teikia paslaugą.
17. Kaina už šias paslaugas reguliuojama minėtos direktyvos 30 straipsnio 2 ir 3 dalyse. Ši nuostata suformuluota taip:
„2. [NRI] užtikrina, kad kainos už sujungimą, susijusį su numerių perkėlimu, būtų pagrįstos sąnaudomis ir kad tiesioginiai abonentų mokesčiai, jei taikomi, neatgrasintų naudotis tokiomis priemonėmis[(12) ].
3. [NRI] mažmeninių tarifų už numerių perkėlimą netaiko tokiu būdu, kuris iškreiptų konkurenciją, pavyzdžiui, nustatydamos specifinius ar bendrus mažmeninius tarifus.“
18. Galiausiai pagal 2002 m. Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi užtikrinti veiksmingą apeliacijos mechanizmą, pagal kurį bet kuris paslaugų gavėjas ar teikėjas, kuriam turi įtakos NRI sprendimai, galėtų juos apskųsti.
B – Nacionalinės teisės aktai
19. Teisės perkelti numerį įgyvendinimo Lenkijoje sąlygos yra nustatytos 2004 m. liepos 16 d. Telekomunikacijų įstatymo ( Prawo telekomunikacyjne ) 41 ir 71 straipsniuose(13) .
20. Šio įstatymo 41 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad kainos už sujungimą, susijusį su numerių perkėlimu iš vieno tinklo į kitą, turi būti pagrįstos sąnaudomis.
21. Vadovaujantis minėto įstatymo 71 straipsniu:
„1. Sutarties su paslaugų teikėju, kuris užtikrina sujungimą su operatoriaus viešuoju telefono ryšio tinklu, šalimi esantis abonentas, keisdamas operatorių, gali prašyti perkelti jam priskirtą numerį į kito operatoriaus tinklą tokioje teritorijoje:
1) numeracinėje zonoje – geografinių numerių atveju;
2) visoje šalyje – negeografinių numerių atveju.
< ... >
3.	Už priskirto numerio perkėlimą keičiant operatorių paslaugų teikėjas abonento gali reikalauti sumokėti vienkartinį mokestį, kuris yra nurodytas jo kainininke ir turi būti toks, kad neatgrasintų abonento naudotis šia teise[(14) ].“
22. Pagal šio įstatymo 74 straipsnį operatorius, užtikrinantis prijungimą prie viešojo telefono ryšio tinklo (operatorius perleidėjas), ir operatorius, prie kurio tinklo yra prijungiamas abonentas (operatorius gavėjas), privalo užtikrinti perkėlimo teisių įgyvendinimą. To nepadarius, pagal minėto įstatymo 74 straipsnio 3 dalį UKE pirmininkas gali skirti baudą, numatytą to paties įstatymo 209 straipsnio 1 dalies 16 punkte.
23. Vadovaujantis šia nuostata, asmuo, kuris neleidžia abonentams pasinaudoti Telekomunikacijų įstatymo 70 ir 71 straipsniuose nurodytomis teisėmis perkelti priskirtą numerį, yra baudžiamas bauda.
II – Sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą faktinės aplinkybės
24. Vadovaudamasis Telekomunikacijų įstatymo 74 straipsnio 3 dalimi ir 209 straipsnio 1 dalies 16 punktu, UKE pirmininkas skyrė ieškovei 100 000 PLN (apie 24 350 eurų) baudą dėl to, kad nuo 2006 m. kovo 28 d. iki 2006 m. gegužės 31 d. ji pažeidinėjo numeriams perkelti taikomas nuostatas. UKE pirmininkas nusprendė, kad ieškovės nustatytas 122 PLN (apie 29,70 eurų) dydžio mokestis turėjo atgrasomąjį poveikį abonentams prašyti perkelti savo numerius.
25. UKE pirmininko nuomone, šio mokesčio dydis turi būti nustatytas atsižvelgiant ne į operatorių patiriamas sąnaudas užtikrinant numerių perkėlimą, bet į šio dydžio subjektyvų vertinimą, kuris nustatomas remiantis vartotojų apklausos rezultatais. Taigi Lenkijoje į klausimą, „kokio dydžio mokestį fiksuoto ir judriojo telefono ryšio paslaugų gavėjai gali mokėti, kai jų numeris perkeliamas iš vieno operatoriaus kitam?“, išankstinio apmokėjimo korteles turintys paslaugų gavėjai atsakė – 46 PLN (apie 11,20 eurų), o abonentai – 48 PLN (apie 11,70 eurų). Todėl UKE pirmininkas nusprendė, kad 50 PLN (apie 12,20 eurų) didesnis mokestis turėjo atgrasomąjį poveikį paslaugų gavėjams pasinaudoti jų teise perkelti savo numerį, o tai prieštarauja Telekomunikacijų įstatymo 71 straipsnio 3 daliai ir todėl gali užtraukti baudą.
26. 2007 m. kovo 6 d. Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Konkurencijos ir vartotojų apsaugos teismas) (Lenkija) atmetė ieškovės pareikštą ieškinį dėl šio sprendimo. Teismas nusprendė, kad priimdamas tokį sprendimą UKE pirmininkas teisingai aiškino Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalį ir taikė Telekomunikacijų įstatymo 71 straipsnio 3 dalį.
27. 2008 m. vasario 5 d. sprendimu Sąd Apelacyjny w Warszawie
(Varšuvos apeliacinis teismas) (Lenkija) visiškai pakeitė šį sprendimą ir panaikino UKE pirmininko sprendimą. Todėl UKE pirmininkas pateikė kasacinį skundą Sąd Najwyższy, kuris, turėdamas abejonių dėl Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalies aiškinimo, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Universaliųjų paslaugų direktyvos] 30 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad kompetentinga [NRI], užtikrindama, kad tiesioginiai abonentų mokesčiai neatgrasintų jų naudotis numerio perkėlimo paslauga, privalo atsižvelgti į judriojo telefono ryšio tinklo operatorių teikiant tokią paslaugą patirtas sąnaudas?“
28. Ieškovė, UKE pirmininkas, Lenkijos vyriausybė ir Komisija pateikė rašytines ir žodines pastabas. Slovakijos vyriausybė pateikė tik rašytines pastabas.
III – Vertinimas
29. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prejudiciniu klausimu Teisingumo Teismo iš esmės klausa, ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad NRI, vertindamos mokesčio, kuris gali būti nustatytas abonentui, atgrasomąjį poveikį, turi atsižvelgti į telekomunikacijų operatorių įgyvendinant numerio perkėlimą patiriamas sąnaudas.
30. Klausimas kyla dėl dviejų priežasčių, tai yra, pirma, dėl to, kad šio mokesčio nustatymo principai nėra apibrėžti, o minėtoje nuostatoje tik nurodyta, kad jo dydis negali turėti atgrasomojo poveikio, ir, antra, dėl to, kad NRI, vykdydamos priežiūros funkciją ir ypač apibrėždamos savo reguliavimo politiką, turi diskreciją.
31. Šioje byloje UKE pirmininkas, kaip kompetentinga NRI, nusprendė, kad ieškovės nustatyto mokesčio atgrasomasis poveikis turi būti vertinamas remiantis tik vartotojų apklausos rezultatais ir neturi būti atsižvelgiama į operatorių patiriamas perkėlimo sąnaudas.
A – Preliminarios pastabos
32. Mano nuomone, prieš pradedant nagrinėti šį prejudicinį klausimą iš pradžių reikia patikslinti perkėlimo tikslą ir kainos nustatymą, o tada priminti Teisingumo Teismo praktiką dėl NRI šiuo klausimu turimos diskrecijos.
33. Vadovaujantis Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsniu, perkėlimo paslauga yra visiems telekomunikacijų operatoriams tenkanti pareiga ir visų abonentų teisė. Ji turi užtikrinti, kad būtų panaikintos vartotojų laisvo pasirinkimo kliūtys, ir garantuoti veiksmingos konkurencijos telekomunikacijų rinkoje plėtrą(15) .
34. Siekdamas palengvinti šios iki šiol monopolinės rinkos atvėrimą ir išvengti pažeidimų, Sąjungos teisės aktų leidėjas apibrėžė tarifus, kuriuos operatoriai privalo taikyti abonentams pateikus prašymus dėl perkėlimo. Iš esmės šie tarifai yra du.
35. Pirmasis susijęs su kaina už sujungimą. Kai abonentas prašo veiksmingai perkelti jo numerį, operatorius perleidėjas(16) (paprastai jis) reikalauja operatoriaus gavėjo(17) sumokėti su šio prašymo vykdymu susijusius mokesčius už sujungimą. Jis patiria sąnaudų, nes, kaip yra nurodęs ir Teisingumo Teismas, reikia, kad platformos tarp operatorių būtų suderintos, abonento numeris būtų perkeltas iš vieno operatoriaus kitam ir techninės operacijos leistų telefoninius skambučius perduoti į perkeltą numerį(18) . Nustatydamas kainą už sujungimą operatorius perleidėjas, prižiūrint NRI, privalo laikytis orientavimo į sąnaudas principo.
36. Tokiu kainos už sujungimą apibrėžimu siekiama palengvinti veiksmingų ir gyvybingų operatorių patekimą į rinką bei išvengti konkurencijos iškraipymo nustačius nepagrįstą kainą. Iš tiesų per didelė kaina už sujungimą trukdytų patekti į rinką ir sustiprintų rinkoje jau veikiančių operatorių dominuojančias pozicijas(19) . Kaip nurodė Teisingumo Teismas, taip pat egzistuotų rizika, kad tokios kainos nustatymas skatintų operatorius sąnaudų atlyginimo naštą perkelti naujiems abonentams, o tai galėtų atgrasinti vartotojus pasinaudoti perkėlimo paslauga(20) . Taip pat egzistuotų rizika, kad už faktines sąnaudas mažesni tarifai leistų į rinką patekti neveiksmingiems operatoriams.
37. Antrasis tarifas yra susijęs su mokesčiu, kuris galėtų būti nustatytas abonentui už šios paslaugos įgyvendinimą. Paprastai šį mokestį nustato operatorius gavėjas ir šiuo mokesčiu jis padengia visas ar dalį patirtų sąnaudų.
38. Šis mokestis taip pat yra svarbus veiksnys rinkos konkurencinėje kovoje, ypač į ją patenkančių operatorių atžvilgiu. Iš tiesų šiems operatoriams perkėlimas yra komerciškai būtinas, kad jie galėtų prisivilioti naujų klientų, kurie iki šiol priklausė rinkoje veikusiems operatoriams. Kai kainą už perkėlimą reikalauja sumokėti įtemptoje konkurencinėje kovoje dalyvaujantis operatorius gavėjas, jis paprastai būna skatinamas neatgrasinti naujų klientų ir taikyti pagrįstą kainą. Kita vertus, kai kainą už perkėlimą reikalauja sumokėti operatorius perleidėjas, jis gali taikyti per didelę kainą, kad atgrasintų savo klientus prašyti perkelti savo numerį konkurentui. Tokiomis aplinkybėmis Sąjungos teisės aktų leidėjas taip pat apibrėžė mokesčio nustatymą ir pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalį pavedė NRI funkciją prižiūrėti, kad šis mokestis neturėtų atgrasomojo poveikio.
39. NRI, įgyvendindamos Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytas taisykles, naudojasi diskrecijos laisve(21) . Kadangi šios taisyklės yra iš esmės apibrėžtos direktyvose, kyla problema dėl įvairių nacionalinių perkėlimo priemonių ir visų valdžios institucijų priimtų įvairių reguliavimo politikų suderinimo. Todėl dėl paslaugų gavėjo mokamo mokesčio esu pažymėjęs, kad Institut luxembourgeois de régulation
(Liuksemburgo reguliavimo institutas) numato, jog „perkėlimo sąnaudos, kurias turi atlyginti paslaugų gavėjas, turi nepažeisti nediskriminavimo ir veiksmingumo principų“, o atlyginimas, kurio iš paslaugų gavėjo gali reikalauti tik operatorius gavėjas, turi būti pagrįstas(22) . Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos teisės aktuose taip pat numatyta, kad operatoriai, taikydami pagrįstą tarifą, privalo abonentams pasiūlyti galimybę išlaikyti savo numerį(23) . Tačiau pastebėjau, kad Lenkijos Telekomunikacijų įstatymo 71 straipsnyje iš pradžių buvo numatyta, jog mokesčio dydis negali būti atgrasantis. Šiuo metu ši nuostata tiesiog draudžia abonento reikalauti mokesčio.
40. Reikia konstatuoti, kad teisė šioje srityje skiriasi. Be skirtingų pasirinktų tarifų vertinimo ir skaičiavimo priemonių, taip pat egzistuoja įvairūs būdai, kaip šios priemonės naudojamos, ir todėl kyla klausimas, kuria dalimi nebėra būtina užtikrinti didesnio NRI reguliavimo praktikų suderinamumo. Iš tiesų reguliavimo skirtumai gali lemti didelius konkurencijos iškraipymus, kurie gali padaryti žalos kuriant integruotą Europos telekomunikacijų rinką.
41. Kaip žinoma, NRI, vykdydamos savo priežiūros pareigą, naudojasi diskrecija. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas minėtame Sprendime Mobistar
yra pateikęs keletą paaiškinimų.
42. Toje byloje Teisingumo Teismo buvo klausiama, ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 daliai prieštarauja tai, kad Belgijos reguliavimo institucija iš anksto ir pagal teorinį sąnaudų metodą nustatė didžiausią kainą, kurios operatorius perleidėjas gali reikalauti iš operatoriaus gavėjo. Teisingumo Teismas su nedidelėmis išlygomis į šį klausimą atsakė neigiamai. Jis iš esmės nusprendė, kad kai NRI įvykdo savo priežiūros pareigą ir konstatuoja, jog tarifai nustatomi atsižvelgiant į sąnaudas taip, kad vartotojai nėra atgrasinti pasinaudoti perkėlimo paslauga, Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalis NRI suteikia „tam tikrą diskreciją“ vertinant situaciją ir nustatant metodą, kuris joms atrodo labiausiai tinkamas. Tačiau pasirinktas metodas turi ne tik padėti veiksmingai įgyvendinti perkėlimą, bet taip pat turi būti įtvirtinta galimybė veiksmingai skųsti šį būdą kompetentingoms teisminėms institucijoms(24) .
43. Šioje byloje Teisingumo Teismas turi galimybę apibrėžti NRI diskreciją vertinant mokesčio atgrasomąjį poveikį ir ypač atsakyti į klausimą, ar pagal Universaliųjų paslaugų direktyvą atlikdamos šį vertinimą jos privalo atsižvelgti į operatorių patirtas numerio perkėlimo sąnaudas.
44. Šis klausimas yra svarbus, nes tapati nuostata įtvirtinta Universaliųjų paslaugų direktyvos 19 straipsnio 3 dalyje, susijusioje su operatorių pasirinkimu ir išankstiniu pasirinkimu(25) .
B – Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalies aiškinimas
45. Priešingai nei šiame procese dalyvaujančios valstybės narės ir Komisija, manau, kad NRI, vertindamos abonentų mokamo mokesčio atgrasomąjį poveikį, negali ignoruoti operatorių patirtų sąnaudų.
46. Nors tai nematyti iš Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalies formuluotės, ši išvada daroma atsižvelgiant į perkėlimo paslaugos sistemos struktūrą ir Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamus tikslus.
47. Visų pirma dėl šios nuostatos formuluotės reikia konstatuoti, kad joje nenurodyta jokia metodologija, pagal kurią NRI turėtų vertinti abonento mokamo mokesčio atgrasomąjį poveikį.
48. Nors Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalies redakcijoje prancūzų kalba vartojama sąvoka „redevance“, kurios semantinis aiškinimas galėtų reikšti iš paslaugų gavėjo reikalaujamą sumą, kurios dydis pagrįstas suteiktos paslaugos sąnaudomis, šios nuostatos redakcijose kitomis kalbomis vartojami žodžiai galėtų reikšti ir išlaidas, mokesčius, tarifus, įmokas, įnašus ar net kvotas. Taip yra redakcijoje lenkų kalba, kuri taip pat yra šio proceso kalba, kurioje vartojama sąvoka „obciążenia“, reiškianti mokėjimus, ar redakcijoje anglų kalba („direct charges“), italų kalba („oneri diretti“), ispanų kalba („cuotas directas“) ar vokiečių kalba („direkte Gebühren“).
49. Vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika, būtinybė Bendrijos teisę taikyti ir aiškinti vienodai neleidžia, jog nuostatos tekstas būtų nagrinėjamas atskirai, ir reikalauja, kad jis būtų aiškinamas atsižvelgiant ir į kitas oficialiąsias kalbines versijas, ir į nagrinėjamo teisės akto bendrą struktūrą bei jo autoriaus siekiamą tikslą(26) .
50. Dėl bendros perkėlimo paslaugos sistemos struktūros ir Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamų tikslų nagrinėjimo reikia atsižvelgti ne tik į remiantis Universaliųjų paslaugų direktyva priimtas specifines nuostatas, bet taip pat į bendresnes 1990 m. ir 2002 m. Pagrindų direktyvose ir Prieigos direktyvoje įtvirtintas nuostatas.
51. Iš tiesų išnagrinėjus šiuos dokumentus būtų galima identifikuoti kainos nustatymo principus, kuriais grindžiamas telekomunikacijų reguliavimas, ypač kaina už sujungimą.
52. Principai yra šie:
– kainos turi būti pagrįstos objektyviais kriterijais ir orientavimo į sąnaudas principu(27) . Kaip pripažino Teisingumo Teismas 2008 m. liepos 17 d. Sprendime Arcor ir kt. (28), šiuo principu reikalaujama, kad operatoriai kainą už sujungimą nustatytų pagal faktines sąnaudas(29) . Taip jis suteiktų galimybę įvertinti sąnaudas, kurios patiriamos visiškai konkurencingoje rinkoje, ir jas taikyti tokiame sektoriuje, kaip antai sujungimas, kuriame dar nėra veiksmingos konkurencijos, leidžiančios užtikrinti pagrįstą kainą. Šis principas taip pat taikomas tam tikriems galutinių paslaugų gavėjų mokamiems mokėjimams, kaip antai viešojo fiksuoto telefono ryšio tinklo naudojimo, balso telefonijos paslaugos(30) ir skirtųjų linijų(31) tarifai,
– kainos turi būti skaidrios ir tinkamai paskelbtos(32),
– kainos turi užtikrinti vienodą prieigą ir būti nediskriminacinės,
– kainos turi užtikrinti veiksmingas paslaugas visoje Bendrijoje, ir
– kainos turi būti nustatomos taip, kad būtų galimybė jas veiksmingai skųsti kompetentingoms teisminėms institucijoms(33) .
53. Šių kriterijų laikymasis, jeigu jie privalomi visiems operatoriams, taip pat nustato tam tikras ribas NRI naudojantis turima diskrecija. Primenu, kad minėto Sprendimo Mobistar
34 ir 41 punktuose Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad nors NRI turi tam tikrą diskreciją
apibrėžiant metodą, kuris joms atrodo labiausiai tinkamas nustatyti didžiausią kainos už sujungimą dydį, šis metodas turi užtikrinti visiškai veiksmingą perkėlimą ir paslaugų gavėjų bei operatorių teisinę apsaugą.
54. NRI suteikta diskrecija neturi būti painiojama su diskrecijos laisvės įgyvendinimu.
55. Metodas, kurį šiuo metu turi nustatyti NRI, kad galėtų vertinti mokesčio atgrasomąjį poveikį, turi būti suderintas su nurodytais kainos nustatymo principais. Šis metodas turi užtikrinti ne tik vartotojų gerbūvį, bet taip pat skatinti sveiką konkurenciją rinkoje.
56. Šis metodas pirmiausia turi būti pagrįstas pakankamai aiškiais ir objektyviais kriterijais, kad pagal 2002 m. Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį kompetentingos teisminės institucijos galėtų vykdyti veiksmingą NRI atlikto vertinimo priežiūrą. Tai ypač svarbu atsižvelgiant į tai, kad Lenkijos reguliavimo institucija, vykdydama priežiūros funkciją, turi teisę skirti administracinę sankciją, ir šioje byloje ieškovei buvo skirta daugiau nei 24 000 eurų bauda.
57. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, man atrodo akivaizdu, kad NRI, vertindamos abonento mokamo mokesčio dydį, negali visiškai ignoruoti tokio objektyvaus kriterijaus, kaip antai suteiktos paslaugos sąnaudos. Tai, mano manymu, dar akivaizdžiau, nes Sąjungos teisės aktų leidėjas Universaliųjų paslaugų direktyvos dvidešimt šeštoje konstatuojamojoje dalyje dėl paslaugos teikimo galutiniam paslaugų gavėjui aiškiai nurodė, kad galutiniams paslaugų gavėjams taikomi tarifai turėtų atitikti paklausą ir sąnaudas (34) dėl ekonominio efektyvumo ir socialinių priežasčių.
58. Operatorių patirtas sąnaudas parodantis rodiklis yra objektyvus, nes jis būdingas paslaugų gavėjams teikiamos paslaugos faktinėms sąnaudoms. Juo NRI suteikiama objektyvi paslaugų gavėjo mokamo mokesčio nustatymo priemonė. Nors, kaip pažymėjo Komisija, dėl paslaugos pobūdžio šias sąnaudas sunku nustatyti, NRI yra priėmusi vertinimo metodus, kurių kelis rekomendavo ir Komisija ir kurie leidžia jas įvertinti(35) .
59. Be to, šis rodiklis yra suderinamas su kainos nustatymo principais, kuriuos perkėlimo paslaugos atžvilgiu įtvirtino Sąjungos teisės aktų leidėjas. Nusprendęs, kad kainai už sujungimą nustatyti turi būti taikomas orientavimo į sąnaudas principas, šis teisės aktų leidėjas galiausiai siekia apibrėžti galutinį paslaugų gavėjo mokamą dydį. Iš tiesų, mano nuomone, kaina už sujungimą atspindi pagrindines sąnaudas, kurias operatorius gali tiesiogiai ar netiesiogiai perkelti abonentui. Šios kainos dydis gali turėti tiesioginį ir lemiamą poveikį mokesčiui, nes kuo didesnė finansinė našta, tuo labiau operatorius skatinamas šios naštos dalį perkelti abonentui. Šis ryšys tarp kainos už sujungimą ir paslaugų gavėjų mokamo mokesčio iš pradžių buvo numatytas Direktyvos 97/33 12 straipsnio 5 dalies antroje pastraipoje(36) . Nors šis ryšys nebėra numatytas aktualioje Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalies redakcijoje, Teisingumo Teismas šį ryšį vėl įtvirtino minėto Sprendimo Mobistar
29 ir 37 punktuose. Primenu, kad Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, jog didžiausios kainos už sujungimą dydis turi būti nustatytas, „jei kainos pagrindžiamos sąnaudomis taip, kad vartotojai nebūtų atgrasinti pasinaudoti perkėlimo galimybe“(37) .
60. Galiausiai tai patikimas rodiklis, nes atlikdamos Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalyje joms numatytą priežiūros pareigą NRI prižiūri, kad kainos už sujungimą neiškraipytų konkurencijos ir būtų pagrįstos paslaugos įgyvendinimo sąnaudomis. Iš šios prielaidos matyti, kad UKE pirmininko ir Lenkijos vyriausybės abejonės, jog atsižvelgus į tarifus už sujungimą nepakankamai užtikrinamos vartotojų teises, nes galėtų būti nustatyti nepagrįsti tarifai, mano manymu, yra nepagrįstos. Priešingai, jei NRI teisingai įgyvendina savo priežiūros funkciją ir prižiūri, kad minėti tarifai būtų pagrįsti sąnaudomis, tai yra geresnė garantija, kad mokesčio dydis nebus nepagrįstas ir abejotinas.
61. Šie argumentai nedraudžia NRI, jų manymu, tinkamiausiu būdu atsižvelgti ne tik į aiškiai apibrėžtus sąnaudų veiksnius, bet ir į kitus prašymo kriterijus. Taigi vartotojų apklausos rezultatai galėtų būti vertinimo kriterijus, kuris leistų NRI sužinoti paslaugų gavėjų lūkesčius.
62. Tačiau man atrodo akivaizdu, kad vien tokie rezultatai negali būti lemiamas vertinimo kriterijus, siekiant nustatyti atgrasomąjį mokesčio poveikį.
63. Iš tiesų tokie rezultatai turi būti labai atidžiai aiškinami ir naudojami, nes vien jų abejotinas ir subjektyvus pobūdis gali trukdyti NRI sprendimų teisėtumą kompetentingam prižiūrėti teismui.
64. Pirma, vartotojų apklausos rezultatai priklauso nuo įvairių kintamųjų, kaip antai valstybės ekonominiai, socialiniai ir kultūriniai ypatumai, apklausiamų vartotojų pasirinkimas (amžius, veikla, geografinė ir socialinė ekonominė kilmė), naudojamos metodologijos, atsakymų sąžiningumas, apklausiančių asmenų tapatybė ir pateikiamų klausimų struktūra bei turinys(38) .
65. Antra, mano nuomone, šie rezultatai visai nėra patikimi. Iš tiesų paprastai informuotas vartotojas tiksliai nežino perkėlimo paslaugos sąnaudų. Todėl gali būti, kad kaina, kurią jis nurodo galintis mokėti, yra daug didesnė už operatorių patiriamas faktines sąnaudas, ir tokiu atveju atsižvelgti tik į šį rezultatą būtų nesuderinama su vartotojo interesais. Todėl ši metodologija neatspindi paslaugos faktinių sąnaudų ir jos kitimo dėl techninio progreso ar paklausos pasikeitimo.
66. Be to, minėta metodologija neužtikrina jokio nuspėjamumo ir operatorių nenaudai sukelia neaiškumą dėl NRI nustatomo mokesčio dydžio.
67. Galiausiai kyla klausimas, kiek, nepažeidžiant Sąjungos teisės bendrųjų principų, remiantis tik paprasta nuomonės apklausa galima spręsti, kad egzistuoja visi pažeidimo sudėties elementai ir operatoriui gali būti paskirta piniginė sankcija. Tokia abejotina ir subjektyvi metodologija, net jeigu ji nepažeidžia nagrinėjamų bendrųjų principų, yra silpnas teisinis pagrindas, kad galėtų būti paskirta tokia sankcija. Nesuprantu, kaip tokiomis aplinkybėmis operatorius gali objektyviai vertinti jo patraukimo atsakomybėn sąlygas.
68. Todėl atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad Lenkijos valdžios institucijų metodologija, kuri pagrįsta tik vartotojų apklausos rezultatais, pakankamai neužtikrina nei visiškai veiksmingo perkėlimo, nei tinkamos šios rinkos dalyvių teisinės apsaugos.
69. Subjektyvi metodologija taip pat gali lemti per didelės kainos nustatymą, todėl, mano nuomone, NRI turi subalansuoti tokią situaciją atsižvelgdama į įgyvendinant paslaugą operatorių patirtas sąnaudas.
70. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atsakyti, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, jog NRI, vertindamos mokesčio, kuris gali būti nustatytas abonentui, atgrasomąjį poveikį, jų manymu, tinkamiausiu būdu turi atsižvelgti į įgyvendinant numerio perkėlimą telekomunikacijų operatorių patirtas sąnaudas parodantį rodiklį.
71. Prieš pateikdamas išvadą norėčiau pažymėti paskutinę pastabą dėl kainos už perkėlimo paslaugą Sąjungoje.
72. Kaip posėdyje pažymėjo Komisija, kai kurios valstybės narės nusprendė, kad šiuo metu perkėlimo paslauga abonentams turi būti suteikiama nemokamai. Toks sprendimas, kurį palaikau, turi daug privalumų ir ypač leidžia užtikrinti galimybę vartotojams gauti didžiausią naudą iš šios paslaugos. Be to, toks sprendimas, priimtas visoje Sąjungoje, leistų suderinti kartais prieštaraujančius valstybių narių teisės aktus, kurie daro žalą vieningos telekomunikacijų rinkos plėtrai. Tokį sprendimą turėtų įtvirtinti Sąjungos teisės aktų leidėjas, tačiau pažymiu, kad jis nepriėmė tokio sprendimo naujame teisės aktų rinkinyje, kuris įsigaliojo 2009 m. gruodžio 18 d., nes Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalies nuostatos iš esmės nebuvo pakeistos.
IV – Išvada
73. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Sąd Najwyższy
pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:
„2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), 30 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, jog nacionalinės reguliavimo institucijos, vertindamos mokesčio, kuris gali būti nustatytas abonentui, atgrasomąjį poveikį, jų manymu, tinkamiausiu būdu turi atsižvelgti į įgyvendinant numerio perkėlimą telekomunikacijų operatorių patirtas sąnaudas parodantį rodiklį.“
(1) .
(2)  –	2009 m. lapkričio 25 d. Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė naują norminę bazę dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų. Vadovaujantis šia baze ir 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1211/2009 dėl Europos elektroninių ryšių reguliuotojų institucijos (EERRI) ir Biuro įsteigimo (OL L 337, p. 1), 2010 m. sausio 28 d. buvo įsteigta EERRI.
(3)  –	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367).
(4)  –	C‑438/04, Rink. p. I‑6675.
(5)  –	Plačiau žr. M. Bazex „Le droit communautaire et l’accès des entreprises du secteur concurrentiel aux réseaux publics“, Revue des affaires européennes,
1994/2, p. 103; D. Encaoua ir L. Flochel „Droit des télécommunications: entre déréglementation et régulation – La tarification: du monopole à la concurrence régulée“, L’actualité juridique – Droit administratif,
AJDA, 1997, p. 254; P. Ravaioli „Le cadre législatif européen des télécommunications et son application“, Revue du Marché Unique Européen,
Nr. 3, 1997, p. 175, ir D. Geradin „L’ouverture à la concurrence des entreprises de réseau – Analyse des principaux enjeux du processus de libéralisation“, Cahiers de Droit européen,
Nr. 1 ir 2, 1999, p. 13.
(6)  –	Žr. atitinkamai 1988 m. gegužės 16 d. Komisijos direktyvą dėl konkurencijos galinės telekomunikacinės įrangos rinkose (OL L 131, p. 73; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 25); 1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyvą dėl konkurencijos telekomunikacijų paslaugų rinkose (OL L 192, p. 10) ir 1996 m. kovo 13 d. Komisijos direktyvą, iš dalies keičiančią Direktyvą 90/388/EEB, dėl visiškos konkurencijos telekomunikacijų paslaugų rinkose įgyvendinimo (OL L 74, p. 13).
(7)  –	1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva dėl telekomunikacijų paslaugų vidaus rinkos sukūrimo įgyvendinant atvirojo tinklo teikimą (OL L 192, p. 1, toliau – 1990 m. Pagrindų direktyva).
(8)  –	1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl telekomunikacijų tinklų sujungimo siekiant užtikrinti universaliąsias paslaugas ir sąveiką vadovaujantis atvirojo tinklo teikimo (ATT) nuostatomis (OL L 199, p. 32), iš dalies pakeista 1998 m. rugsėjo 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/61/EB (OL L 268, p. 37, toliau – Direktyva 97/33). Taip pat žr. Komisijos komunikatą dėl kainų už sujungimą liberalioje telekomunikacijų rinkoje (OL C 84, 1998, p. 3).
(9)  –	Vadovaujantis Direktyvos 97/33 2 straipsnio 1 dalies a papunkčiu, sujungimas yra „fizinis ar loginis telekomunikacijų tinklų, kuriuos naudoja ta pati arba skirtingos organizacijos, susiejimas, kad vienos organizacijos vartotojai galėtų bendrauti su tos pačios ar kitos organizacijos vartotojais arba pasinaudoti kitos organizacijos teikiamomis paslaugomis“.
(10)  –	NRI pirmiausia privalo prižiūrėti, kad būtų paskelbtas standartinis tinklų sujungimo pasiūlymas, apibrėžiantis sujungimo būdus ir sąlygas.
(11)  –	Be Universaliųjų paslaugų direktyvos, buvo priimtos 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva) (OL L 108, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 323) ir 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349, toliau – 2002 m. Pagrindų direktyva).
(12)  – Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalis buvo iš dalies pakeista 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB (OL L 337, p. 11). Po pakeitimo šioje nuostatoje įtvirtinta:
„[NRI] užtikrina, kad su telefono ryšio numerių perkėlimu susijusi kainodara, kurią nustato operatoriai ir (arba) paslaugų teikėjai, būtų pagrįsta sąnaudomis ir kad tiesioginiai abonentų mokesčiai, jei taikomi, neatgrasintų abonentų nuo paslaugų teikėjo pakeitimo.“
(13)  –	2004 m. Dz. U ., Nr. 171, 1800 pozicija.
(14)  –	Po 2009 m. balandžio 24 d. Telekomunikacijų įstatymo pakeitimų šio įstatymo 71 straipsnio 3 dalimi draudžiama reikalauti, kad abonentas mokėtų mokestį. Tačiau ši nuostata, įsigaliojusi nuo 2009 m. liepos 6 d., nėra taikoma šioje byloje nagrinėjamam atvejui.
(15)  –	Minėto Sprendimo Mobistar
25 punktas.
(16)  –	Operatorius, kuris suteikė numerį ir su kuriuo nutraukiama abonemento sutartis.
(17)  –	Operatorius, su kuriuo abonentas sudaro naują sutartį ir kuriam perkeliamas numeris.
(18)  –	Minėto Sprendimo Mobistar
24 punktas.
(19)  –	Ypač esant skirtingų dydžių tinklams, dominuojantis operatorius paprastai gauna daugiau prieigos prašymų, nei jis pateikia savo konkurentams. Todėl derybose jis turi galimybę nustatyti didesnę kainą už prieigą prie savo tinklo.
(20)  –	Minėto Sprendimo Mobistar
28 ir 29 punktai.
(21)  –	Buvo nuspręsta, kad toks decentralizuotas reguliavimas yra būtinas siekiant atsižvelgti į svarbius nacionalinius ypatumus telekomunikacijų srityje, kurie ypač susiję su viešojo intereso sąvokos, liberalizavimo laipsnio ir technologijų išsivystymo skirtumais.
(22)  –	Žr. 2004 m. liepos 6 d. Sprendimą 04/77/ILR dėl taisyklių, susijusių su judriojo telefono ryšio numerių perkėlimo įvedimo būdais, ir 2004 m. liepos 6 d. Sprendimą 04/78/ILR dėl taisyklių, susijusių su judriojo telefono ryšio numerių perkėlimo įvedimo techniniu sprendimu. Su šiais sprendimais galima susipažinti Institut luxembourgeois de régulation
svetainėje (www.ilr.public.lu).
(23)  –	Žr. 2010 m. sausio 13 d. Prancūzijos pašto ir elektroninių ryšių kodekso konsoliduotos versijos L 44 straipsnį ir pagal 2003 m. Ryšių įstatymo ( Communications Act 2003 ) 48 straipsnio 1 dalį Didžiosios Britanijos reguliavimo institucijos priimtų Bendrųjų sąlygų 18.1 punktą.
(24)  –	34, 40 ir 41 punktai (pažymėta mano).
(25)  –	Šioje nuostatoje numatyta, jog „(NRI) užtikrina, kad kainos už prieigą ir sujungimą teikiant [operatorių pasirinkimo ir išankstinio pasirinkimo] priemones būtų pagrįstos sąnaudomis ir kad tiesioginiai abonentų mokesčiai neatgrasintų naudotis tokiomis priemonėmis“.
(26)  –	Be kita ko, žr. 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Vorarlberger Gebietskrankenkasse
(C‑347/08, Rink. p. I‑0000) 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2010 m. sausio 28 d. Sprendimo Eulitz
(C‑473/08, Rink. p. I‑0000) 22 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.
(27)  –	Pavyzdžiui, žr. 1990 m. Pagrindų direktyvos 3 straipsnio 1 dalį ir II priedo 4 punktą; Direktyvos 97/33 dešimtą konstatuojamąją dalį ir 7 straipsnio 2 dalį; Prieigos direktyvos dvidešimtą konstatuojamąją dalį ir 13 straipsnio 1 dalį bei Universaliųjų paslaugų direktyvos dvidešimt šeštą, keturiasdešimtą ir keturiasdešimt antrą konstatuojamąsias dalis bei 30 straipsnio 2 dalį. Taip pat žr. 1998 m. sausio 8 d. Komisijos rekomendaciją 98/195/EB dėl sujungimo liberalioje telekomunikacijų rinkoje (1 dalis – Kaina už sujungimą) (OL L 73, p. 42) bei 8 išnašoje minėtą Komisijos komunikatą (3.2 punktas).
(28)  –	C‑152/07–C‑154/07, Rink. p. I‑5959.
(29)  –	22 ir 23 punktai.
(30)  –	Žr. 1995 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 95/62/EB dėl atvirojo tinklo teikimo (ATT) nuostatos taikymo balso telefonijai (OL L 321, p. 6) dvidešimt aštuntą–trisdešimtą konstatuojamąsias dalis ir 12 straipsnį.
(31)  –	1992 m. birželio 5 d. Tarybos direktyvos 92/44/EB dėl atvirojo tinklo teikimo nuostatos taikymo skirtosioms linijoms (OL L 165, p. 27) septynioliktą–devynioliktą konstatuojamąsias dalis bei 10 straipsnio 1–2 dalis.
(32)  –	Žr. Direktyvos 97/33 7 straipsnio 2 ir 3 dalis bei Universaliųjų paslaugų direktyvos keturiasdešimt pirmą konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. Prieigos direktyvos 9 straipsnio 2 dalį, pagal kurią NRI gali reikalauti, kad operatorius paskelbtų standartinį pasiūlymą, kuriame įvairūs elementai būtų pakankamai atsieti, kad įmonei nereikėtų mokėti už priemones, kurios prašomai paslaugai nėra būtinos, taip pat būtų nurodytos susijusios sąlygos, įskaitant kainas.
(33)  –	Žr. 2002 m. Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį.
(34)  –	Pažymėta mano.
(35)  –	Pavyzdžiui, žr. minėto Sprendimo Mobistar
10 ir 11 punktus, kuriuose nurodytas Belgijos reguliavimo institucijos priimtas metodas (veiksmingo operatoriaus sąnaudos). Taip pat žr. 8 išnašoje nurodytą Komisijos komunikatą.
(36)  –	Šioje nuostatoje numatyta:
„Siekiant užtikrinti pagrįstai nustatytus mokesčius vartotojams, [NRI] užtikrina, kad su šia galimybe susijusio tinklų sujungimo kaina būtų pagrįsta.“
(37)  –	Minėto sprendimo 37 punktas ir rezoliucinė dalis (pažymėta mano).
(38)  –	Šiuo klausimu žr. A.‑M. Dussaix „La qualité dans les enquêtes“, Revue MODULAD,
Nr. 39, 2009, p. 137, ypač p. 142–168.