62019CO0841
TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) NUTARTIS
2021 m. kovo 3 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnis – Direktyva 2006/54/EB – 2 straipsnio 1 dalis ir 4 straipsnis – Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną – 4 straipsnis – Ne visą darbo dieną dirbantys darbuotojai, daugiausia moterys – Nacionalinė institucija, užtikrinanti nemokių darbdavių atitinkamiems darbuotojams nesumokėtų sumų sumokėjimą – Maksimalus šių sumų dydis – Ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų atveju sumažinamas maksimalus dydis, atsižvelgiant į jų dirbto darbo laiko ir visą darbo dieną dirbančių darbuotojų darbo laiko santykį – Pro rata temporis principas“
Byloje C‑841/19
dėl Juzgado de lo Social no 41 de Madrid (Madrido darbo teismas Nr. 41, Ispanija) 2019 m. lapkričio 7 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2019 m. lapkričio 20 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
JL
prieš
Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)
TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas N. Wahl, teisėjai F. Biltgen (pranešėjas) ir L. S. Rossi,
generalinis advokatas M. Bobek,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
JL, atstovaujamo abogada I. J. Tello Limaco,
–
Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos S. Jiménez García,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos I. Galindo Martín ir A. Szmytkowska,
atsižvelgęs į išklausius generalinį advokatą priimtą sprendimą išspręsti bylą motyvuota nutartimi pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnį,
priima šią
Nutartį
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1978 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 79/7/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje (OL L 6, 1979, p. 24; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 215) 4 straipsnio 1 dalies ir 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (OL L 204, 2006, p. 23) 2 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant JL ir Fondo de Garantía Salarial (Darbo užmokesčio garantijų fondas, Ispanija) (toliau – Fogasa) ginčą dėl JL reikalavimo, pateikto jo buvusiam darbdaviui ir susijusio su ne visą darbo dieną dirbtu darbu, kurį Fogasa įpareigotas padengti dėl šio darbdavio nemokumo, sumos.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 79/7
3
Direktyvos 79/7 3 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad ši direktyva taikoma įstatymų nustatytoms socialinės apsaugos sistemoms, kurios numato apsaugą ligos, invalidumo, senatvės, nelaimingų atsitikimų darbe, profesinių ligų ir nedarbo atvejais.
4
Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„1. Vienodo požiūrio principas reiškia, kad negali būti jokios lyčių diskriminacijos, tiesioginės arba netiesioginės, ypač dėl santuokinės arba šeimyninės padėties, ir ypač susijusios su:
–
socialinės apsaugos sistemų taikymo apimtimi ir galimybių naudotis jomis sąlygomis,
–
įsipareigojimu mokėti įmokas ir įmokų dydžio apskaičiavimu,
–
išmokų apskaičiavimu, įskaitant išmokų padidinimą sutuoktiniams ir išlaikomiems asmenims, taip pat sąlygomis, kurios reguliuoja teisės į išmokas trukmę ir išlaikymą.“
Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną
5
1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (OL L 14, 1998, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 267), iš dalies pakeistos 1998 m. balandžio 7 d. Tarybos direktyva 98/23/EB (OL L 131, 1998, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 278), priede pateikto 1997 m. birželio 6 d. sudaryto Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną (toliau – Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną) 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1. Darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, negali būti sudaromos blogesnės darbo sąlygos, negu panašiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo dieną, nebent šis nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas.
2. Prireikus taikomas pro rata temporis principas.“
Direktyva 2006/54
6
Direktyvos 2006/54 1 straipsnio pirmoje ir antroje pastraipose nurodyta:
„Šios direktyvos tikslas – užtikrinti, kad būtų įgyvendinamas moterų ir vyrų lygių galimybių bei vienodo požiūrio į moteris ir vyrus principas užimtumo ir profesinės veiklos srityje.
Šiuo tikslu į ją yra įtraukiamos nuostatos, skirtos vienodo požiūrio principui įgyvendinti šiose srityse:
<…>
b) darbo sąlygų, įskaitant užmokestį;
<…>“
7
Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos tokios sąvokos:
<…>
b)
netiesioginė diskriminacija – kai dėl akivaizdžiai neutralios nuostatos, kriterijaus ar praktikos vienos lyties asmenys gali atsidurti tam tikroje prastesnėje padėtyje nei kitos lyties asmenys, išskyrus atvejus, kai tą nuostatą, kriterijų ar praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis;
<…>
e)
užmokestis – įprastinis pagrindinis arba minimalus darbo užmokestis arba alga ir bet koks kitas atlygis grynaisiais arba natūra, kurį darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą;
<…>“
8
Šios direktyvos 4 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:
„Panaikinama bet kokia tiesioginė ir netiesioginė diskriminacija dėl lyties visų aspektų ir sąlygų atžvilgiu atlyginant už tą patį darbą arba už vienodos vertės darbą.“
Direktyva 2008/94/EB
9
2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (OL L 283, 2008, p. 36) 3 ir 7 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„(3)
Būtina apsaugoti darbuotojus jų darbdaviui tapus nemokiam ir suteikti darbuotojams minimalų apsaugos lygį, ypač siekiant garantuoti neįvykdytų reikalavimų sumokėjimą, tuo pat metu atsižvelgiant į Bendrijos subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį. Dėl to valstybės narės turėtų įsteigti instituciją, kuri garantuotų neįvykdytų reikalavimų sumokėjimą atitinkamiems darbuotojams.
<…>
(7)
Valstybės narės gali nustatyti garantijų institucijų atsakomybės ribas, kurios turi sutapti su šios direktyvos socialiniu tikslu ir kuriose galima atsižvelgti į skirtingus reikalavimų lygius.“
10
Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Ši direktyva taikoma su darbo sutartimis ar darbo santykiais susijusiems darbuotojų reikalavimams, pateiktiems 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams.“
11
Šios direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos garantuotų, laikantis 4 straipsnio reikalavimų, darbuotojams neįvykdytų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, sumokėjimą, įskaitant, jeigu numatyta nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių.
Reikalavimai, kuriuos perėmė garantijų institucija, yra neįvykdyti su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai už laikotarpį iki valstybių narių nustatytos datos ir (arba), kai kuriais atvejais, po jos.“
12
Tos pačios direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės turi teisę apriboti 3 straipsnyje nurodytų garantijų institucijų atsakomybę.
2.   Jeigu valstybės narės pasinaudoja 1 dalyje nurodyta galimybe, jos nurodo laikotarpį, už kurį garantijų institucija turi sumokėti neįvykdytus reikalavimus. Tačiau jis negali būti trumpesnis nei laikotarpis, apimantis paskutinių trijų mėnesių darbo santykių iki ir (arba) po 3 straipsnio antroje pastraipoje nurodytos datos, darbo užmokestį.
Valstybės narės šį minimalų trijų mėnesių laikotarpį gali įskaityti į atskaitinį laikotarpį, kuris būtų ne trumpesnis kaip šeši mėnesiai.
Valstybės narės, kurių atskaitinis laikotarpis ne trumpesnis kaip 18 mėnesių, gali iki aštuonių savaičių sutrumpinti laikotarpį, už kurį garantijų institucija turi sumokėti neįvykdytus reikalavimus. Tokiu atveju apskaičiuojant minimalų laikotarpį remiamasi tais laikotarpiais, kurie yra palankiausi darbuotojui.
3.   Valstybės narės gali nustatyti maksimalų garantijų institucijos mokėjimų dydį. Šis dydis negali būti mažesnis už tą, kuris socialiniu atžvilgiu atitinka šioje direktyvoje nustatytą socialinį tikslą.
Jeigu valstybės narės pasinaudoja šia galimybe, jos informuoja Komisiją apie metodus, taikomus maksimaliam dydžiui nustatyti.“
Ispanijos teisė
13
2015 m. spalio 23 d.Real Decreto Legislativo 2/2015 (Karaliaus įstatyminis dekretas Nr. 2/2015 (BOE, Nr. 255, 2015 m. spalio 24 d., p. 100224) patvirtinta nauja Ley del Estatuto de los Trabajadores (Įstatymas dėl darbuotojų statuto, toliau – Darbuotojų statutas) redakcija. Šio statuto 33 straipsnio 1, 2 ir 5 dalyse numatyta:
„1.   [Fogasa] prie Darbo ir socialinės apsaugos ministerijos yra nepriklausoma juridinio asmens statusą ir teisę veikti siekiant įgyvendinti savo tikslus turinti organizacija, kuri darbdavių nemokumo ar bankroto atvejais išmoka darbuotojams priklausančias darbo užmokesčio sumas.
Darbo užmokesčiu, taikant pirmesnę pastraipą, laikoma taikos sutartimi arba teismo sprendimu pagal 26 straipsnio 1 dalį pripažinta suma ir darbo užmokestis, įstatymo numatytais atvejais susikaupęs vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo; [Fogasa] negali vienu ar kitu pagrindu kartu ar atskirai išmokėti sumos, kuri būtų didesnė už tam tikros profesijos atstovams mokamą dviejų dienų minimalaus dienos darbo užmokesčio dydžio sumą, įskaitant proporcingą premijų dalį, padaugintą iš dienų, už kurias nemokėtas darbo užmokestis, skaičiaus, bet ne daugiau kaip už 120 dienų.
2.   [Fogasa] pirmesnėje dalyje nurodytais atvejais moka teismo sprendimu, nutartimi, teismine taikos sutartimi arba administracinės institucijos sprendimu darbuotojams pripažintas kompensacijas dėl atleidimo iš darbo arba dėl sutarčių nutraukimo pagal šio įstatymo 50, 51 ir 52 straipsnius, arba dėl sutarčių nutraukimo pagal 2003 m. liepos 9 d. Įstatymo 22/2003 dėl bankroto 64 straipsnį ir kompensacijas už laikinų arba terminuotų darbo sutarčių nutraukimą įstatyme numatytais atvejais. Visais atvejais mokama ne daugiau kaip už vienus metus, o dienos darbo užmokestis, kuriuo remiantis atliekamas skaičiavimas, negali viršyti dviejų dienų minimalaus tam tikros profesijos atstovams mokamo dienos darbo užmokesčio dydžio sumos, įskaitant proporcingą premijos dalį.
Tik atleidimo iš darbo arba sutarties nutraukimo pagal šio įstatymo 50 straipsnį atveju [Fogasa] išmokama kompensacijos suma yra apskaičiuojama imant 30 kiekvienų tarnybos metų dienų ir negali viršyti pirmesnėje pastraipoje nustatytos maksimalios ribos.“
<…>
5.   [Fogasa] finansuojama iš visų darbdavių <…> tiek viešų, tiek privačių, įmokų.
Vyriausybė nustato įmokos tarifą nuo darbo užmokesčio, kuriuo remiantis apskaičiuojama įmoka, skirta su nelaimingais atsitikimais darbe, profesinėmis ligomis ir nedarbu susijusiai rizikai padengti socialinio draudimo sistemoje.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
14
Nuo 2017 m. rugsėjo 27 d. JL dirbo Construcción y Obra Pública Toletum SL (toliau – aptariama įmonė) padavėju pagal terminuotą darbo sutartį ne visą darbo dieną: jam buvo nustatyta 50 % darbo laiko norma, t. y. 20 valandų per savaitę. Jis gaudavo pagal taikytiną kolektyvinę sutartį nustatytą darbo užmokestį.
15
2017 m. gruodžio 26 d. aptariama įmonė uždarė įstaigą, kurioje dirbo JL. Be to, ji išsikėlė iš savo patalpų ir žinomos buveinės.
16
JL prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Juzgado de lo Social no 41 de Madrid (Madrido darbo teismas Nr. 41, Ispanija) pareiškė ieškinį, jame ginčijo savo atleidimą iš darbo. 2018 m. birželio 11 d. sprendimu šis teismas patenkino šį ieškinį ir pripažino, kad JL atleidimas iš darbo buvo neteisėtas ir kad JL darbo sutartis buvo nutraukta. Kartu šis teismas pripažino teisę gauti 433,13 EUR kompensaciją ir darbo užmokestį, skaičiuojamą nuo atleidimo iš darbo dienos iki šio sprendimo priėmimo dienos, t. y. 6170,75 EUR.
17
Kadangi 2018 m. gruodžio 20 d. aptariama įmonė buvo pripažinta nemokia, Fogasa, laikydamasis Darbuotojų statuto 33 straipsnyje nustatytų ribų, turėjo solidariai atsakyti už jos skolas, susijusias su šia kompensacija ir šiuo darbo užmokesčiu.
18
JL kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą su ieškiniu Fogasa dėl sumokėjimo, siekdamas užginčyti sumą, kurią šis nusprendė sumokėti.
19
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Ispanijos teismai Darbuotojų statuto 33 straipsnio 1 dalį aiškina taip, kad, kiek tai susiję su ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams Fogasa mokėtinu darbo užmokesčiu ir kompensacijomis įmonės nemokumo atveju, šioje nuostatoje nurodyta įstatymo nustatyta maksimali riba, kuri atitinka dvigubą minimalų tam tikros profesijos atstovams mokamą darbo užmokestį (toliau – SMI) už dieną, turi būti proporcingai sumažinama atsižvelgiant į šio darbuotojo dirbto darbo laiką, palyginti su visą darbo dieną dirbančio darbuotojo, vykdančio tą pačią veiklą, įprastu darbo laiku.
20
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ne visą darbo dieną dirbančiam darbuotojui taip aiškinama ši nuostata reiškia dvigubą sumažinimą. Pirma, šio darbuotojo darbo užmokesčio bazė sumažėja jau dėl to, kad jis veiklą vykdo ne visą darbo dieną. Antra, taikant Fogasa atsakomybės sistemą, dar kartą atliekamas sumažinamas, kai apskaičiuojama Fogasa mokėtina suma.
21
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, šis dvigubas sumažinimas yra ypač nepalankus ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams. Kadangi Ispanijoje, kaip matyti iš 2019 m. gegužės 8 d. Sprendime Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382) nurodytų statistinių duomenų, daug didesnė moterų nei vyrų dalis yra ne visą darbo dieną dirbantys darbuotojai, šiam teismui kyla klausimas, ar Darbuotojų statuto 33 straipsnio taikymas lemia netiesioginę diskriminaciją dėl lyties, prieštaraujančią direktyvoms 79/7 ir 2006/54.
22
Šiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Social no 41 de Madrid (Madrido darbo teismas Nr. 41) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalis ir Direktyvos 2006/54 2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiama <…> valstybės narės teisės norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią Fogasa įsipareigojimų ne visą darbo dieną dirbančiam darbuotojui suma, nustatoma remiantis jo darbo užmokesčiu, kuris yra mažesnis dėl darbo ne visą darbo dieną, dar kartą sumažinama apskaičiuojant Fogasa įsipareigojimus pagal Darbuotojų statuto 33 straipsnį (vėl atsižvelgiant į darbą ne visą darbo dieną), palyginti su visą darbo dieną dirbančiu darbuotoju, nes ši teisės norma ypač nepalanki darbuotojoms moterims, palyginti su darbuotojais vyrais?“
Dėl prejudicinio klausimo
Dėl priimtinumo
23
Ispanijos vyriausybė mano, kad pateiktas klausimas yra hipotetinis, todėl nepriimtinas. Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neįrodė, kad siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje būtų svarbi galimai nagrinėjamoje teisės normoje įtvirtinta netiesioginė darbuotojų moterų diskriminacija, atsižvelgiant į tai, kad ieškovas pagrindinėje byloje yra darbuotojas vyras. Antra_2019 m. gegužės 8 d. Sprendime Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382) minėti statistiniai duomenys, kuriais remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nėra reikšmingi nagrinėjant šį ginčą, kuris keliais aspektais skiriasi nuo to, dėl kurio priimtas tas sprendimas.
24
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytus teisinius pagrindus ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas ar jos teisėtumo nagrinėjimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus ir suprastų priežastis, dėl kurių nacionalinis teismas mano, kad, siekiant išspręsti jo nagrinėjamą ginčą, reikia gauti atsakymus į tuos klausimus (2021 m. vasario 2 d. Sprendimo Consob, C‑481/19, EU:C:2021:84, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
25
Nagrinėjamu atveju, pirma, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų aiškiai matyti, kad JL mano, jog jam, kaip ne visą darbo dieną dirbančiam darbuotojui, yra nepalankus Darbuotojų statuto 33 straipsnis, kaip jį aiškina nacionaliniai teismai. Dėl to reikia pripažinti, kad sprendimui pagrindinėje byloje įtakos turėtų tai, jei šie teismai nuspręstų netaikyti šios nuostatos, darydami prielaidą, kad toje nuostatoje įtvirtinta netiesioginė diskriminacija dėl lyties, dėl kurios pateiktas prejudicinis klausimas.
26
Antra, klausimas, kokie statistiniai duomenys reikšmingi vertinant tokios netiesioginės diskriminacijos buvimą, neturi reikšmės pateikto klausimo priimtinumui, bet yra susiję su pagrindinės bylos esme.
27
Tuo remiantis darytina išvada, kad prejudicinis klausimas yra priimtinas.
Dėl esmės
28
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnį, jeigu atsakymą į klausimą, dėl kurio pateiktas prašymas priimti prejudicinį, galima aiškiai nustatyti iš Teisingumo Teismo praktikos arba jeigu atsakymas į klausimą, dėl kurio pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, nekelia jokių pagrįstų abejonių, Teisingumo Teismas, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo siūlymu ir išklausęs generalinį advokatą, bet kada gali nuspręsti priimti sprendimą motyvuota nutartimi.
29
Šią nuostatą reikia taikyti šioje byloje.
30
Visų pirma reikia priminti, kad Teisingumo Teismas ne kartą nusprendė, kad, net jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, formaliai vertinant, apribojo savo klausimus tam tikrų Sąjungos teisės aspektų išaiškinimu, ši aplinkybė nekliudo Teisingumo Teismui pateikti jam Sąjungos teisės išaiškinimą visais aspektais, kurie gali būti naudingi sprendimui to teismo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar jis apie juos užsimena savo klausimuose (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Santen, C‑673/18, EU:C:2020:531, 35 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
31
Šiuo atveju, nors pateiktame klausime minima Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalis, svarbu konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama išmoka, kurią sudaro Fogasa atitinkamam darbuotojui mokėtina suma, susidariusi darbdaviui dėl jo nemokumo nesumokėjus darbo užmokesčio, nesusijusi su įstatymų nustatytomis socialinės apsaugos sistemomis, kurios numato apsaugą nuo šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje išvardintų rizikų, t. y. ligos, invalidumo, senatvės, nelaimingų atsitikimų darbe, profesinių ligų ir nedarbo. Vadinasi, Direktyva 79/7 netaikoma situacijai, kaip antai nagrinėjamai pagrindinėje byloje.
32
Tačiau Direktyva 2006/54, kuri taip pat paminėta minėtame klausime, taikoma tokiai situacijai. Darbo užmokestis, kurio sumokėjimą užtikrina Fogasa, patenka į sąvoką „užmokestis“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio antros pastraipos b punktą ir 2 straipsnio 1 dalies e punktą. Be to, JL skirta kompensacija dėl atleidimo iš darbo, kurią Fogasa taip pat įpareigota sumokėti, turi būti laikoma patenkančia į šią sąvoką, nes iš Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalies matyti, kad tokios kompensacijos dydis nustatomas atsižvelgiant į buvusio darbdavio naudai atliktą darbą (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 8 d. Sprendimo Praxair MRC, C‑486/18, EU:C:2019:379, 71 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
33
Taigi, nors pateiktame klausime paminėtoje Direktyvos 2006/54 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžiamos sąvokos „netiesioginė diskriminacija“ ir „užmokestis“, kaip jos suprantamos šioje direktyvoje, būtent jos 4 straipsnyje numatyta panaikinti bet kokią tiesioginę ir netiesioginę diskriminaciją dėl lyties visų aspektų ir sąlygų atžvilgiu atlyginant už tą patį darbą arba už vienodos vertės darbą.
34
Todėl reikia manyti, kad savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2006/54 2 straipsnio 1 dalis ir 4 straipsnis turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės normą, kurioje, kiek tai susiję su atsakingos nacionalinės institucijos mokamais darbo užmokesčiu ir kompensacijomis, darbuotojams nesumokėtais dėl jų darbdavio nemokumo, visą darbo dieną dirbančių darbuotojų atveju numatytas maksimalus šio mokėjimo dydis, kuris ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų atveju yra proporcingai sumažinamas pagal jų dirbtą darbo laiką, palyginti su visą darbo dieną dirbančių darbuotojų dirbtu laiku, kai šis sumažinimas daro poveikį daugiausia darbuotojoms moterims.
35
Reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinės teisės norma patenka į Direktyvos 2008/94 taikymo sritį. Iš tikrųjų, kaip matyti iš šios direktyvos 1 straipsnio, ji taikoma su darbo sutartimis ar darbo santykiais susijusiems darbuotojų reikalavimams, pateiktiems nemokiems darbdaviams. Be to, iš kartu skaitomų šios direktyvos 3 konstatuojamosios dalies ir 3 straipsnio matyti, kad valstybės narės turi pareigą įsteigti garantijų instituciją, kuri garantuotų tokių nepadengtų reikalavimų sumokėjimą, įskaitant, jei numatyta nacionalinės teisės aktuose, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių. Šiuo atveju Ispanijos Karalystė įsteigė Fogasa kaip garantijų instituciją pagal šią direktyvą.
36
Pagal Direktyvos 2008/94 7 konstatuojamąją dalį ir 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą valstybės narės gali nustatyti maksimalų garantijų institucijos mokėjimų dydį su sąlyga, kad šis dydis yra ne mažesnis už tą, kuris socialiniu atžvilgiu atitinka šioje direktyvoje nustatytą socialinį tikslą. Taigi atrodo, jeigu laikomasi šios sąlygos (tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad darbuotojų reikalavimams sumokėti nustatyti maksimalūs mokėjimų dydžiai, kaip antai numatyti Darbuotojų statuto 33 straipsnyje, atitinka šią direktyvą.
37
Vis dėlto, kaip matyti iš šios nutarties 32 ir 33 punktų, reikia išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje tokių maksimalių dydžių taikymas būtent ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų atveju atitinka Direktyvą 2006/54 (pagal analogiją žr. 2021 m. sausio 21 d. Sprendimo INSS, C‑843/19, EU:C:2021:55, 21 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
38
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimas, susijęs su netiesioginės diskriminacijos dėl lyties buvimu, grindžiamas dvejopa prielaida, kad Darbuotojų statuto 33 straipsnis, kaip jį aiškina nacionaliniai teismai, yra nepalankus ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų grupei, kurią daugiausia sudaro darbuotojos moterys.
39
Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ne visą darbo dieną dirbančiam darbuotojui, kaip antai JL, sumažinamas Darbuotojų statuto 33 straipsnio 1 dalyje numatytas maksimalus dydis, taikomas mokant nesumokėtą darbo užmokestį. Nors šis maksimalus dydis visą darbo dieną dirbančių darbuotojų atveju yra lygus dvigubam SMI už dieną, ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų atveju jis sumažinamas proporcingai jų darbo laikui, palyginti su visą darbo dieną dirbančių darbuotojų, vykdančių tą pačią veiklą, darbo laiku.
40
Reikia pažymėti, kad, nepaisant nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuose šiuo klausimu pateiktos informacijos, neatrodo, kad pagal minėtą teisės normą ne visą darbo dieną dirbančiam darbuotojui būtų taikomas „dvigubas“ sumažinimas, t. y. sumažinamas ne tik darbo užmokestis dėl jo veiklos dalinio pobūdžio, bet dar taikomas „naujas“ sumažinimas, susijęs su Fogasa užtikrinamu maksimalios sumos mokėjimu. Iš tiesų pagal Darbuotojų statuto 33 straipsnio 1 dalį šis sumažinimas siejamas ne su ne visą darbo dieną dirbančio darbuotojo mažesne darbo užmokesčio baze, bet su dviguba SMI už dieną suma. Taigi jis nelemia papildomo sumažinimo, bet yra nustatomas taip pat, kaip visą darbo dieną dirbančio darbuotojo darbo užmokestis, t. y. atsižvelgiant į jo darbo laiką.
41
Siekiant nustatyti, ar šis maksimalios ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams mokėtinos sumos sumažinimas turi būti laikomas jiems nepalankiu, palyginti su visą darbo dieną dirbančiais darbuotojais, ir dėl to, atsižvelgiant į nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išdėstytus argumentus, nurodytus šios nutarties 38 punkte, galbūt prieštaraujančiu Direktyvai 2006/54, reikia priminti, kad Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, negali būti sudaromos blogesnės darbo sąlygos negu panašiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo dieną, nebent šis nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas.
42
Vis dėlto šis reikalavimas, kad darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, darbo sąlygos būtų tokios pat kaip darbuotojų, dirbančių visą darbo dieną, nepažeidžia tinkamo pro rata temporis principo taikymo, kaip nurodyta minėto 4 straipsnio 2 dalyje (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 10 d. Sprendimo Bruno ir kt., C‑395/08 ir C‑396/08, EU:C:2010:329, 64 punktą).
43
Iš tikrųjų tai, kad atsižvelgiama į darbuotojo, dirbančio ne visą darbo dieną, realiai per visą jo darbo laikotarpį dirbtą laiką, palyginti su darbo laiku, kurį išdirbo darbuotojas, dirbęs visos darbo dienos režimu, yra objektyvus kriterijus, kaip jis suprantamas pagal Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 1 dalį, kuriuo vadovaujantis galima proporcingai sumažinti jo teises ir darbo sąlygas (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 10 d. Sprendimo Bruno ir kt., C‑395/08 ir C‑396/08, EU:C:2010:329, 65 punktą ir 2014 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑476/12, EU:C:2014:2332, 20 punktą).
44
Teisingumo Teismas jau taikė pro rata temporis principą išmokoms, susijusioms su darbo ne visą darbo dieną santykiais. Jis taip pat nusprendė, kad pagal Sąjungos teisę nedraudžiama taikant šį principą skaičiuoti senatvės pensijos (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Schönheit ir Becker, C‑4/02 ir C‑5/02, EU:C:2003:583, 90 ir 91 punktus), metinių mokamų atostogų (šiuo klausimu žr. 2010 m. balandžio 22 d. Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, EU:C:2010:215, 33 punktą) ar darbdavio mokamos išlaikomo vaiko išmokos (šiuo klausimu žr. 2014 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑476/12, EU:C:2014:2332, 25 punktą).
45
Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų atveju Darbuotojų statuto 33 straipsnio 1 dalyje numatyto Fogasa užtikrinamo mokėjimo dydžio patikslinimo, atitinkančio ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų procentinę darbo laiko dalį, taikymas, palyginti su visą darbo dieną dirbančių darbuotojų, atliekančių tą pačią veiklą, darbo laiku, yra tinkamas pro rata temporis principo taikymas, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 2 dalį.
46
Iš tikrųjų, kaip savo rašytinėse pastabose pažymėjo Ispanijos vyriausybė ir Europos Komisija, minėtu patikslinimu galima užtikrinti tą pačią maksimalią Fogasa mokamų nesumokėtų darbuotojų reikalavimų už darbo valandą sumą ir taip skatinti vienodą požiūrį (pagal analogiją žr. 2015 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Plaza Bravo, C‑137/15, EU:C:2015:771, 28 punktą).
47
Šią išvadą patvirtina ta aplinkybė, kad pagal Darbuotojų statuto 33 straipsnio 5 dalį Fogasa yra finansuojamas iš darbdavių mokamų įmokų, kurių dydis apskaičiuojamas nuo darbo užmokesčio, kuriuo remiantis apskaičiuojama įmoka, skirta rizikoms, nuo kurių saugo nacionalinė socialinės apsaugos sistema, finansuoti.
48
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pagrindinėje byloje nagrinėjama teisės norma negali būti laikoma nepalankia tam tikrai darbuotojų kategorijai, šiuo atveju – ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams, juo labiau darbuotojoms moterims. Tad ši nuostata negali būti pripažinta kaip „netiesioginę diskriminaciją įtvirtinanti priemonė“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2006/54 2 straipsnio 1 dalį ir 4 dalį.
49
Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/54 2 straipsnio 1 dalis ir 4 straipsnis turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys nacionalinės teisės normos, kurioje, kiek tai susiję su atsakingos nacionalinės institucijos mokamu darbo užmokesčiu ir kompensacijomis, kurių darbuotojams nesumokėjo nemokus jų darbdavys, numatytas maksimalus šio mokėjimo visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams dydis, kuris ne visą darbo laiką dirbančių darbuotojų atveju proporcingai sumažinamas, atsižvelgiant į pastarųjų dirbtą laiką, palyginti su visą darbo laiką dirbančiais darbuotojais.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
50
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nutaria:
2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo 2 straipsnio 1 dalis ir 4 straipsnis turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys nacionalinės teisės normos, kurioje, kiek tai susiję su atsakingos nacionalinės institucijos mokamu darbo užmokesčiu ir kompensacijomis, kurių darbuotojams nesumokėjo nemokus jų darbdavys, numatytas maksimalus šio mokėjimo visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams dydis, kuris ne visą darbo laiką dirbančių darbuotojų atveju proporcingai sumažinamas, atsižvelgiant į pastarųjų dirbtą laiką, palyginti su visą darbo laiką dirbančiais darbuotojais.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.