62005CC0019
GENERALINĖS ADVOKATĖS
VERICA TRSTENJAK IŠVADA,
pateikta 2007 m. liepos 10 d. (
1
)
Byla C-19/05
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Danijos Karalystę
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — Bendrijų nuosavi ištekliai — Dėl nacionalinių muitinės įstaigų klaidos neišieškoti teisiškai privalomi sumokėti muitai — Finansinė valstybių narių atsakomybė“
I — Įvadas
1.
Šioje byloje Teisingumo Teismas nagrinėja Europos Bendrijų Komisijos Danijos Karalystei pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nesumokėjusi Komisijai 18678475 DKK (apytikriai 2507210 eurų) nuosavų išteklių sumos ir delspinigių, apskaičiuotų nuo 2000 m. liepos 27 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį ir 1994 m. spalio 31 d. Tarybos sprendimo 94/728/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (
2
) 2 bei 8 straipsnius ir priteisti iš Danijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
2.
Ši byla yra bylos Komisija prieš Daniją (
3
), kurioje Teisingumo Teismas nustatė principą, kad valstybės narės yra finansiškai atsakingos už savo muitinės įstaigų klaidas, dėl kurių sumažėjo Bendrijos nuosavi ištekliai, tęsinys.
II — Teisinis pagrindas
3.
Pagal EB 10 straipsnį: „Kad užtikrintų šios Sutarties ir Bendrijos institucijų nustatytų pareigų vykdymą, valstybės narės imasi visų atitinkamų bendrų ar specialių priemonių. Jos padeda atlikti Bendrijos uždavinius“.
A — Nuostatos dėl nuosavų išteklių
4.
Pagal EB 269 straipsnio antrąją pastraipą: „Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir pasikonsultavusi su Europos Parlamentu, vieningai nustato nuostatas, susijusias su Bendrijos nuosavų išteklių sistema, kurias ji rekomenduoja valstybėms narėms priimti pagal savo atitinkamas konstitucines nuostatas“.
5.
Nors Komisijos ieškinyje visų pirma remiamasi Sprendimu 94/728, taip pat reikia nagrinėti 1988 m. birželio 24 d. Tarybos sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (
4
), nes faktinės bylos aplinkybės iš dalies yra susijusios su laikotarpiu iki 1995 m. gruodžio 1 dienos.
6.
Iš pradžių nuosavų išteklių sistemą reglamentavo Sprendimas 88/376. Šis sprendimas buvo panaikintas ir pakeistas Sprendimu 94/728, kuris pagal jo 11 straipsnio 1 dalį taikomas nuo 1995 m. gruodžio 1 dienos.
1. Sprendimas 88/376
7.
Sprendimo 88/376 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „į Bendrijų biudžetą įtraukiamus nuosavus išteklius sudaro toliau išvardytos gaunamos pajamos:
a)
išlyginamieji mokesčiai, premijos, papildomos arba kompensacinės sumos, papildomos sumos arba koeficientai bei kiti muitai, kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai su valstybėmis ne narėmis pagal bendruosius žemės ūkio politikos pamatus, taip pat įmokos ir kiti muitai, numatyti bendruosiuose cukraus rinkos organizavimo pamatuose;
b)
bendruose muitų tarifuose nurodyti muitai ir kiti muitai, kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai su valstybėmis ne narėmis, bei muito mokesčiai už produktus, kuriems taikoma Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartis;
c)
vienodo tarifo taikymas visų valstybių narių PVM apskaičiavimo bazei, kuri visoms valstybėms narėms nustatoma vienodai pagal Bendrijos taisykles; vis dėlto apskaičiavimo bazė, į kurią turi atsižvelgti visos valstybės narės pagal šį Sprendimą, neturi viršyti 55 % BNP;
d)
tarifo taikymas, kuris turi būti nustatomas sudarant biudžetą pagal bendrą visų kitų pajamų sumą – visų valstybių narių BNP sumai, nustatomai pagal Bendrijos taisykles, kurios turi būti numatytos pagal šio sprendimo 8 straipsnio 2 dalį priimtoje direktyvoje“.
8.
Sprendimo 88/376 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta, kad:
„1.   Bendrijos nuosavus išteklius, nurodytus 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, surenka valstybės narės pagal nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, kurios prireikus pritaikomos pagal Bendrijos taisyklių reikalavimus. Komisija reguliariai tikrina nacionalines nuostatas, apie kurias ją informuoja valstybės narės, ir praneša joms apie pakeitimus, kurie, jos nuomone, yra būtini, kad minėtosios nacionalinės nuostatos atitiktų Bendrijos taisykles, ir atsiskaito biudžeto vadovybei. Valstybės narės perduoda Komisijos dispozicijai 2 straipsnio 1 dalies a–d punktuose nurodytus išteklius.
2.   Nepažeisdama Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties 206a straipsnio reikalavimų dėl sąskaitų audito ir jo teisėtumo bei periodiškumo patikrinimų, kurie dažniausiai yra susiję su nacionalinių sistemų bei procedūrų, skirtų iš PVM ir BNP kaupiamų nuosavų išteklių bazei nustatyti, patikimumu ir efektyvumu ir nepažeisdama pagal tos pačios Sutarties 209 straipsnio c punktą priimtų kontrolės susitarimų, Taryba, vieningai veikdama pagal Komisijos pasiūlymą ir pasitarusi su Europos Parlamentu, priima šiam sprendimui taikyti, išteklių surinkimo kontrolei garantuoti ir 2 bei 5 straipsniuose nurodytoms pajamoms perduoti Komisijos dispozicijai ir mokėjimui būtinas nuostatas.“
2. Sprendimas 94/728
9.
Sprendimo 94/728 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „į Bendrijų biudžetą įtraukiamus nuosavus išteklius sudaro toliau išvardytos gaunamos pajamos:
a)
išlyginamieji mokesčiai, premijos, papildomos arba kompensacinės sumos, papildomos sumos arba koeficientai bei kiti muitai, kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai su valstybėmis ne narėmis pagal bendrąją žemės ūkio politiką <…>;
b)
bendruose muitų tarifuose nurodyti muitai ir kiti muitai, kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai su valstybėmis, kurios nėra narės <…>;
c)
vienodo tarifo taikymas visų valstybių narių PVM apskaičiavimo bazei <…>;
d)
tarifo taikymas, kuris turi būti nustatomas sudarant biudžetą pagal bendrą visų kitų pajamų sumą — visų valstybių narių BNP sumai <…>.“
10.
Pagal Sprendimo 94/728 2 straipsnio 3 dalį valstybės narės kaip surinkimo išlaidas pasilieka sau 10 % nuo sumų, mokėtinų pagal 1 dalies a ir b punktus. Pagal 2000 m. rugsėjo 29 d. Tarybos sprendimo 2000/597/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių (
5
) 2 straipsnio 3 dalį šis procentas padidinamas iki 25 % nuo sumų, nustatytų po 2000 m. gruodžio 31 dienos.
11.
Sprendimo 94/728 8 straipsnyje nurodyta:
„1.   Bendrijos nuosavus išteklius, nurodytus 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, surenka valstybės narės pagal nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, kurios prireikus pritaikomos pagal Bendrijos taisyklių reikalavimus. Komisija reguliariai tikrina nacionalines nuostatas, apie kurias ją informuoja valstybės narės, ir praneša joms apie pakeitimus, kurie, jos nuomone, yra būtini, kad minėtosios nacionalinės nuostatos atitiktų Bendrijos taisykles, ir atsiskaito biudžeto vadovybei. Valstybės narės perduoda Komisijos dispozicijai 2 straipsnio 1 dalies a–d punktuose nurodytus išteklius.
2.   <…> Taryba, vieningai veikdama pagal Komisijos pasiūlymą ir pasitarusi su Europos Parlamentu, priima šiam sprendimui taikyti, išteklių surinkimo kontrolei garantuoti ir 2 bei 5 straipsniuose nurodytoms pajamoms perduoti Komisijos dispozicijai ir mokėjimui būtinas nuostatas.“
3. Nuostatos, skirtos išteklių surinkimo kontrolei garantuoti
12.
Šios bylos faktinių aplinkybių metu nuostatos, skirtos išteklių surinkimo kontrolei garantuoti, buvo nustatytos 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamente (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89 dėl Sprendimo 88/376 taikymo (
6
). Šis reglamentas buvo iš dalies pakeistas 1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentu (Euratomas, EB) Nr. 1355/96 (
7
), kuris įsigaliojo 1996 m. liepos 14 dieną. Reglamentas Nr. 1552/89 su pakeitimais buvo konsoliduotas ir pakeistas 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančiu Sprendimą 94/728 (
8
).
13.
Reglamento Nr. 1552/89 antroje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „Bendrija privalo turėti Sprendimo 88/376/EEB, Euratomas, 2 straipsnyje nurodytus nuosavus išteklius, kuriais būtų galima naudotis kuo geresnėmis sąlygomis, ir nustatyti valstybėms atitinkamas priemones dėl Bendrijoms skirtų nuosavų išteklių perdavimo Komisijai“.
14.
Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 ir 1 a dalyse nustatytos Bendrijos teisės į nuosavus išteklius, kuriuos sudaro muitai, atsiradimo sąlygos:
„1.   Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EEB, Euratomas, 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įtraukimo į apskaitą ir muitus privalančio sumokėti asmens informavimo sąlygos.
1 a.   Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo dieną.“ (Pataisytas vertimas)
15.
Reglamento Nr. 1552/89 9 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje nurodyta, kad „10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą ižde arba savo paskirtoje įstaigoje“.
16.
Pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį:
„Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą atitinkama valstybė narė moka palūkanas, kurios yra dviem procentais didesnės už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo operacijų atlikimo dieną. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidintos palūkanos taikomos visą vėlavimo laikotarpį.“
17.
Pagal šio reglamento 17 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1.   Valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumų, atitinkančių 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti sumas, perdavimą Komisijai pagal šiame reglamente numatytas sąlygas.
2.   Valstybės narės neprivalo perduoti Komisijai sumų, atitinkančių nustatytas priklausančias mokėti sumas, tik tuo atveju, jeigu dėl force majeure susidariusių aplinkybių šios sumos nebuvo gautos. Be to, valstybės narės šio įpareigojimo perduoti minėtas sumas Komisijai gali nevykdyti tam tikrais atvejais, jeigu, nuodugniai įvertinus visas atitinkamo atvejo aplinkybes, paaiškėja, kad minėtų sumų ilgai nebus galima išieškoti dėl priežasčių, kurios nepriklauso nuo valstybių narių valios. <…>“ (Pataisytas vertimas)
B — Muitų teisės nuostatos
1. Muitinės kodeksas
18.
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
9
) (toliau – Muitinės kodeksas), 9 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Suinteresuotam asmeniui palankus sprendimas atšaukiamas arba pakeičiamas, jeigu 8 straipsnyje nenurodytais atvejais nebuvo įvykdytos arba nebevykdomos viena arba keletas nustatytų jo priėmimo sąlygų.“
19.
Muitinės kodekso 20 straipsnyje nurodyta:
„1.   Skolos muitinei atsiradimo atveju teisiškai privalomi sumokėti muitai apskaičiuojami remiantis Europos Bendrijų muitų tarifu.
<…>
3.   Europos Bendrijų muitų tarifą sudaro:
a)
Kombinuotoji prekių nomenklatūra;
<…>
f)
autonominės suspendavimo priemonės, kuriomis sumažinami tam tikroms prekėms nustatyti importo muitai arba nuo jų atleidžiama;
<…>
4.   Nepažeidžiant taisyklių, reglamentuojančių fiksuoto dydžio privalomųjų mokėjimų taikymo tvarką, 3 dalies d, e ir f punktuose nurodytos priemonės deklaranto prašymu taikomos vietoj c punkte nurodytų priemonių, jeigu atitinkamos prekės atitinka pirmiau paminėtų priemonių taikymo sąlygas. Jeigu įvykdytos atitinkamos sąlygos, toks prašymas gali būti pateiktas ir po laiko.
<…>“
20.
Muitinės kodekso 82 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Jeigu išleidžiamoms į laisvą apyvartą prekėms dėl jų galutinio vartojimo taikoma sumažinta arba nulinė muito norma, jos ir toliau lieka muitinės prižiūrimos. Jų muitinės priežiūra nutraukiama, kai nebesilaikoma nustatytų tokios sumažintos arba nulinės muito normos taikymo sąlygų, jeigu prekės eksportuojamos, sunaikinamos arba jeigu sumokėjus nustatytus muitus jas leidžiama naudoti pagal kitą paskirtį, nenumatytą norint taikyti sumažintą arba nulinę muito normą.“
21.
Pagal Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1.   Importo skola muitinei atsiranda:
a)
neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su importo muitais apmokestinamų prekių laikinuoju saugojimu arba su joms įformintos muitinės procedūros taikymu,
arba
b)
nesilaikant reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms atitinkamą procedūrą arba taikant joms sumažintą arba nulinę importo muito normą dėl prekių galutinio vartojimo,
203 straipsnyje nenurodytais atvejais, išskyrus kai nustatyta, kad minėti pažeidimai neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui.
2.   Skola muitinei atsiranda arba tuo momentu, kai nustojama vykdyti prievolę, kurios nevykdymas sąlygoja skolos muitinei atsiradimą, arba tuo momentu, kai prekėms įforminama atitinkama muitinės procedūra, jeigu po to nustatoma, kad faktiškai nebuvo laikytasi reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms tokią procedūrą arba taikant joms sumažintą arba nulinę importo muito normą dėl prekių galutinio vartojimo.“
22.
Muitinės kodekso 220 straipsnyje nurodyta:
„1.   Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą). Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.
2.   Išskyrus 217 straipsnio 1 dalies antrojoje ir trečiojoje pastraipose nurodytus atvejus, paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:
<…>
b)
teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti, asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu;
<…>“
23.
Muitinės kodekso 239 straipsnyje nustatyta:
„1.   Importo arba eksporto muitai gali būti grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti susidarius 236, 237 ir 238 straipsniuose nenurodytoms situacijoms:
—
nustatytinoms taikant Komiteto procedūrą,
—
sąlygotoms aplinkybių, kuriomis suinteresuoto asmens veiksmuose nematyti apgaulės arba akivaizdaus neatsargumo požymių. Situacijos, kurioms susidarius gali būti taikoma ši nuostata, ir procedūros, kurios turi būti taikomos tokiais atvejais, nustatomos taikant Komiteto procedūrą. Muito grąžinimui arba atsisakymui jį išieškoti gali būti nustatomos ir specialios sąlygos.
2.   Dėl 1 dalyje nurodytų priežasčių muitai grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti, jeigu per 12 mėnesių nuo skolininko informavimo apie muitų sumą dienos atitinkamai muitinės įstaigai pateikiamas prašymas.
Tačiau išimtiniais atvejais, kai tai deramai pagrįsta, muitinė turi teisę leisti, kad šio laikotarpio trukmė būtų viršyta.“
2. Muitinės kodeksą įgyvendinančios nuostatos
24.
1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (
10
), 291 straipsnyje, kuris panaikintas 2000 m. liepos 24 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1602/2000 (
11
), buvo numatyta:
„1.   Raštiškas leidimas įvežti prekes, kurios deklaruojamos išleidimui į laisvą apyvartą bei kurioms, atsižvelgiant į galutinį jų vartojimą, taikomas palankus tarifų režimas, išduodamas asmeniui, kuris importuoja prekes arba importuoja jas, kad išleistų į laisvą apyvartą.
2.   Minėtą leidimą suinteresuoto asmens raštišku prašymu išduoda valstybės narės, kurioje prekės deklaruotos išleidimui į laisvą apyvartą, muitinės įstaiga.
<…>“
25.
Reglamento Nr. 2454/93 869 straipsnyje numatyta:
„Muitinė priima sprendimą neįtraukti nesumokėtų muitų į apskaitą:
<…>
b)
tais atvejais, kai muitinė yra tos nuomonės, kad sąlygos, nurodytos Kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte, įvykdytos, su sąlyga, jei pinigų suma, kurios operatorius nesumokėjo dėl vienos ar daugiau importo ar eksporto operacijų, bet dėl vienos klaidos, – yra mažesnė negu 2000 (eurų);
<…>“
26.
To paties reglamento 871 straipsnyje numatyta:
„Kitais nei 869 straipsnyje nurodytais atvejais, kai muitinė yra tos nuomonės, kad Kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytos sąlygos yra įvykdytos, arba kai ji abejoja, ar konkrečiam atvejui tiksliai buvo taikyti šios nuostatos kriterijai, tokį atvejį ji perduoda svarstyti Komisijai, kad būtų galima priimti sprendimą taikant procedūrą, nurodytą 872–876 straipsniuose. Perduodant Komisijai bylą, nurodomi visi visapusiškam patikrinimui reikalingi duomenys.
Gavusi informaciją, Komisija nedelsdama atitinkamai informuoja suinteresuotas valstybes nares.
Nustačius, kad valstybės narės pateiktos informacijos nepakanka, kad būtų įmanoma priimti sprendimą dėl atitinkamo atvejo remiantis visais tyrimais, Komisija gali prašyti pateikti papildomą informaciją.“
3. Su Kombinuotąja nomenklatūra susijusios nuostatos
27.
Kombinuotoji nomenklatūra (KN) buvo paskelbta 1987 m. liepos 23 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2658/87 dėl tarifų ir statistinės nomenklatūros bei dėl Bendrojo muitų tarifo (
12
) I priede. Šis reglamentas grindžiamas tarptautine suderinta prekių aprašymo ir kodavimo sistema, kurią parengė vėliau Pasaulio muitinių organizacija tapusi Muitinių bendradarbiavimo taryba ir įtvirtina tarptautinė konvencija, sudaryta 1983 m. birželio 14 d. Briuselyje ir Bendrijos vardu patvirtinta 1987 m. balandžio 7 d. Tarybos sprendimu dėl Tarptautinės suderintos prekių aprašymo ir kodavimo sistemos konvencijos bei konvencijos pakeitimo protokolo sudarymo (
13
). Paskutinį kartą šis reglamentas buvo keičiamas 2003 m. rugsėjo 11 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1789/2003, iš dalies keičiančiu Reglamento Nr. 2658/87 I priedą (
14
).
28.
Reglamento Nr. 2658/87 I priedo II skyriuje, be kita ko, nurodyta, kad „muitų taikymas suspenduojamas prekėms, kurios skirtos įmontuoti į laivus, išvardytus toliau pateiktame sąraše <…> juos statant, remontuojant, atliekant techninę apžiūrą ar konversiją, bei prekėms, skirtoms tokių laivų įrengimui ar aprūpinimui įranga“.
29.
Sąraše, į kurį šiame priede daroma nuoroda, taip pat buvo numatyta KN 89019010 tarifinė subpozicija, taikoma kitiems laivams kroviniams bei žmonėms ir kroviniams vežti.
30.
Talpyklos (konteineriai), įskaitant talpyklas (konteinerius), skirtas skysčiams transportuoti, specialiai sukonstruotos ir pritaikytos gabenti vienos arba kelių rūšių transportu, buvo klasifikuojamos Reglamento Nr. 2658/87 I priedo KN 86090090 tarifinėje subpozicijoje.
III — Faktinės aplinkybės
31.
Įmonių grupei priklausanti Danijos įmonė (toliau – importuotoja) 1990 m. pateikė prašymą atleisti nuo importo muitų pagal laikinąjį įvežimą perdirbti. Importuotoja šį prašymą grindė argumentu, kad importuotos prekės (mediena ir sintetinės medžiagos) yra skirtos jūrų transporto konteineriams, kurie bus atitinkamai įmontuoti į grupės laivus-konteinerius, gaminti.
32.
Danijos muitinė leido importuoti ir prekes (medienos ir sintetinių medžiagų), kurias ji priskyrė Reglamento Nr. 2658/87 I priede esančios KN 89019010 tarifinei subpozicijai ir neapmokestino importo muitais. Šias prekes ji klasifikavo pagal galutinio vartojimo (end-use) (
15
) procedūrą, kuri taikoma į laivus įmontuotoms prekėms ar prekėms, skirtoms laivams įrengti ir aprūpinti įranga. Danijos institucijos taip pat pranešė importuotojai, kad šiuo atveju negali būti taikoma laikinojo įvežimo perdirbti procedūra.
33.
1996 m. kovo 25–29 d. Komisijos atstovai atliko Bendrijos nuosavų išteklių surinkimo kontrolę, kurią vykdant parengė ataskaitą Nr. 96-1-1. Joje buvo nustatyta, kad leisdamos importuotojai netaikant importo muitų įvežti prekes, kurios naudojamos transportui skirtų paprastų konteinerių gamybai ir nėra skirtos aprūpinti laivus įranga, Danijos institucijos pažeidė Bendrijos teisę. Galutinio vartojimo muitinės procedūra būtų tinkama taikyti, jeigu šie konteineriai būtų tiesiogiai įmontuoti į laivus ar būtų šių laivų įrangos sudėtinė dalis. Tuo pačiu metu Komisijos atstovai konstatavo, kad dėl šios klaidos buvo neteisėtai sumažinti Bendrijos nuosavi ištekliai. Be to, Komisijos nuomone, Danijos institucijos buvo finansiškai atsakingos už nuo 1994 m. sausio 1 d. taikant galutinio vartojimo procedūrą padarytas klaidas. Remiantis šiuo patikrinimu, buvo parengta ataskaita, kuri 1996 m. birželio 12 d. buvo perduota Danijos institucijoms.
34.
1997 m. vasario 12 d. laišku Danijos Karalystė užginčijo Komisijos ataskaitą ir pakartojo savo poziciją per 1997 m. birželio 6 d. Nuosavų išteklių patariamojo komiteto posėdį. Šiame posėdyje Danijos Karalystė ginčijo šio komiteto kompetenciją ir prašė, kad šį klausimą spręstų Komisijos generalinis direktoratas, atsakingas už su mokesčiais ir muitais susijusius klausimus. Šiame posėdyje Komisija nurodė, kad ji nepritaria Danijos Karalystės pateiktam muitų teisės nuostatų išaiškinimui.
35.
Kadangi neatsirado skola muitinei ir nebuvo prarasti Bendrijos nuosavi ištekliai, 1997 m. lapkričio 25 d. Danijos Karalystė paprašė, kad šį klausimą spręstų Muitinės kodekso komiteto skyrius, atsakingas už palankų muitų tarifų režimą.
36.
1997 m. gruodžio 30 d. Danijos muitinė (Pietų Jutlandijos muitinės įstaiga) pateikė importuotojai Komisijos teisinę nuomonę dėl leidimo importuoti neapmokestinant importo muitais, kuriai minėta muitinė nepritarė, ir pranešė, kad nuo 1998 m. sausio 1 d. importo muitai bus taikomi. Importuotojos atžvilgiu leidimas importuoti pagal galutinio vartojimo procedūrą nustojo galioti 1997 m. gruodžio 31 dieną. 1998 m. vasario 3 d. importuotoja pateikė prašymą dėl laikinojo įvežimo perdirbti. Leidimas importuoti pagal šią procedūrą buvo išduotas 1998 m. balandžio 21 d., bet nuo 1998 m. vasario 3 d. taikomas atgaline data. Komisija nereikalavo, kad Danijos vyriausybė pervestų importo muitų sumą už 1998 m. sausio 1 d .–vasario 3 d. laikotarpį.
37.
1998 m. lapkričio 9 d. Komisija pareikalavo, kad Danijos Karalystė be delspinigių sumokėtų 18678475 DKK siekiančius importo muitus, kuriuos ji turėjo surinkti per 1994 m. sausio 1 d. – 1997 m. gruodžio 31 d. laikotarpį. Ji tvirtino, kad Danijos Karalystė finansiškai atsakinga už nuo 1994 m. sausio 1 d. importuotojos vykdytą importą, nes ji netinkamai taikė galutinio vartojimo procedūrą. 1999 m. kovo 10 d. atsakyme į šį laišką muitinė perdavė Komisijai nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 1997 m. gruodžio 31 d. nesurinktų importo muitų sąrašą ir ginčijo, kad dėl jos praktikos Bendrija patyrė finansinę žalą.
38.
2002 m. sausio 31 d. Komisija išsiuntė Danijos Karalystei oficialų pranešimą, kuriame dar kartą nurodė su importuotojos prekių tarifine klasifikacija susijusius pažeidimus ir reikalavo sumokėti 18678475 DKK sumą.
39.
2002 m. balandžio 2 d. Danijos vyriausybė atsakė į oficialų pranešimą pripažindama, jog Reglamento Nr. 2658/87 I priedo II skyrius, nustatantis kombinuotąją nomenklatūrą, negali būti aiškinamas taip plačiai, kad importo muitais nebūtų apmokestinamos prekės, naudojamos produktų, skirtų aprūpinti laivus įranga, gamybai.
40.
2002 m. gegužės 6 d. Danijos vyriausybė išsiuntė Komisijai su šia procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo nesusijusį laišką, kuriame prašė, kad pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą jai būtų leista paskiau neįtraukti į apskaitą, nes leidimas pagal galutinio vartojimo procedūrą buvo išduotas dėl muitinės klaidos, kurios muitus privalantis sumokėti asmuo negalėjo nustatyti.
41.
Kadangi Komisijos neįtikino Danijos Karalystės atsakymas į oficialų pranešimą, 2002 m. spalio 31 d. ji išsiuntė Danijos Karalystei pagrįstą nuomonę, kurioje ragino valstybę narę per du mėnesius nuo nuomonės gavimo imtis visų būtinų priemonių. Danijos Karalystė į ją atsakė 2003 m. vasario 28 dieną.
42.
2004 m. balandžio 19 d. per posėdį, susijusį su sprendimo REC 12/03 priėmimo procedūra, Muitinės kodekso komiteto darbo grupė konstatavo, kad jau 1990 m. importuotoja atitiko leidimo atleisti nuo importo muitų pagal laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą išdavimo sąlygas. Jeigu importuotoja būtų paprašiusi šio leidimo 1990 m., jis jai būtų išduotas. Be to, per šį posėdį buvo konstatuota, kad Danijos muitinės klaida neturėjo poveikio Bendrijos biudžetui. Remdamasi šios darbo grupės posėdžiu, 2004 m. gegužės 19 d. Komisija priėmė Sprendimą REC 12/03 (
16
). Šiame sprendime ji konstatavo, kad importo muitus, kuriuos turėjo sumokėti importuotoja, reikėjo įtraukti į paskesnę apskaitą, o prašymas atleisti importuotoją nuo importo muitų yra visiškai pagrįstas. 2005 m. vasario 21 d. laišku Komisija Danijos Karalystei pranešė, kad už 1998 m. sausio 1 d. – vasario 3 d. laikotarpį ji jau nelaikoma finansiškai atsakinga už nesumokėtus Bendrijos nuosavus išteklius.
43.
Danijos Karalystei neatsižvelgus į pagrįstą nuomonę, remdamasi EB 226 straipsniu 2005 m. sausio 20 d. Komisija pareiškė ieškinį.
44.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
pripažinti, kad nesumokėjusi Komisijai 18678475 DKK nuosavų išteklių sumos ir delspinigių, apskaičiuotų nuo 2000 m. liepos 27 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, būtent pagal EB 10 straipsnį ir Sprendimo 94/728 2 ir 8 straipsnius,
—
priteisti iš Danijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
45.
Danijos Karalystė Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
IV — Šalių argumentai
46.
Komisija mano, kad Danijos Karalystė nepagrįstai leido netaikant importo muitų importuoti prekes, naudojamas konteineriams gaminti, nors Danijos institucijos ir buvo įspėtos, kad tokia praktika klaidinga. Klaidingai remtasi KN 86090090 tarifine subpozicija, nes prekės buvo naudojamos paprastų, ypatingomis savybėmis nepasižyminčių talpyklų (konteinerių) gamybai. Šie konteineriai, kuriuos Danijos Karalystė leido importuoti kaip prekes, negali būti įmontuoti į laivą, nes jie neturi tam tinkamų savybių ir nėra laivo įrangos sudėtinė dalis. Jais nėra pakeičiama laivo dalis, ant kurios pakraunamos prekės, ir jie nėra skirti laivui įrengti ar aprūpinti įranga. Taigi jie nėra skirti galutiniam vartojimui.
47.
Komisijos nuomone, Danijos muitinė negalėjo išduoti leidimo importuoti prekes pagal galutinio vartojimo procedūrą. Gavusios Komisijos pranešimą Danijos institucijos privalėjo pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalį nedelsdamos – per dvi dienas – panaikinti išduotą leidimą. Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Muitinės kodekso 9 ir 20 straipsnius bei Reglamentą Nr. 2658/87. Dėl šios priežasties Bendrijos nuosavi ištekliai sumažėjo. Be to, Komisija pabrėžia, kad Bendrijos nuosavi ištekliai iš importo muitų nustatomi, kai atsiranda skolai muitinei.
48.
Importuotoms prekėms negalėjo būti taikoma laikinojo įvežimo perdirbti procedūra. Tačiau ex post neįmanoma nustatyti, ar įvykdytos Muitinės kodekso 117 straipsnio b punkte nustatytos laikinojo įvežimo perdirbti procedūros sąlygos.
49.
Komisija teigia, kad nors Danijos institucijos gavo jos atliktą aptariamų nuostatų išaiškinimą, manydamos, jog yra įvykdytos Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto sąlygos, jos neįtraukė skolos muitinei į paskesnę apskaitą. Taigi jos neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 2454/93 871 straipsnį. Komisija mano, kad Danijos institucijos prisiėmė visą atsakomybę, nes jos ir toliau laikėsi savo išaiškinimo, nors 1996 m. Komisija įspėjo Danijos Karalystę dėl pažeidimų, susijusių su galutinio vartojimo procedūros, kuri suteikia teisę importuoti taikant nulinį muitą, taikymu. Kadangi Danijos institucijos nepranešė Komisijai apie su šios procedūros taikymu susijusius sunkumus ir pažeidimus, kuriuos ji konstatavo, jos sukliudė Komisijai pareikšti nuomonę dėl galimybės taikyti Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą.
50.
Komisija mano, kad išduodamos leidimą importuoti netaikant importo muitų, Danijos institucijos nesielgė rūpestingai. Neįtraukdamos pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą ir Reglamento Nr. 2454/93 871 straipsnį skolos muitinei į paskesnę apskaitą, jos taip pat veikė nerūpestingai. Taigi Danijos Karalystė nenustatė Bendrijos nuosavų išteklių, todėl ji yra finansiškai atsakinga už nuosavų išteklių praradimą, o taip buvo pažeistas Sprendimo 94/728 8 straipsnis. Todėl ji turi pervesti į Bendrijos biudžetą 18678475 DKK sumą, mokėtiną dėl padarytų klaidų ir rūpestingumo stokos. Dėl to, kad ši suma nebuvo pervesta, Bendrija patyrė žalą. Jeigu Danijos Karalystė atsisakytų sumokėti šią sumą, ji neįvykdytų įsipareigojimų pagal Sprendimo 94/728 2 ir 8 straipsnius bei EB 10 straipsnį.
51.
Kalbant apie 1994 m. sausio 1 d. – 1997 m. gruodžio 31 d. laikotarpį, Komisija mano, kad šios bylos faktinės aplinkybės iš esmės nesiskiria nuo bylos Komisija prieš Daniją (
17
) faktinių aplinkybių.
52.
Galiausiai Komisija mano, kad Danijos Karalystė taip pat turėtų sumokėti delspinigius pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį.
53.
Danijos vyriausybė ginčija, kad dėl nesumokėtų nuosavų išteklių Komisija patyrė finansinę žalą. Danijos institucijų padarytos klaidos neturėjo neigiamo poveikio Bendrijos biudžetui, nes, kaip matyti iš Sprendimo REC 12/03, 1990 m. pateikdama prašymą importuotoja jau buvo įvykdžiusi laikinojo įvežimo perdirbti muitinės procedūros sąlygas. Todėl skola muitinei neatsirado. Be to, 2004 m. balandžio 19 d. posėdyje komitetas konstatavo, kad per 1998 m. sausio 1 d.–vasario 3 d. laikotarpį Komisija nepatyrė finansinės žalos dėl atleidimo nuo muitų.
54.
Danijos vyriausybė teigia, kad nėra aišku, ar importuotos prekės negalėjo būti įvežtos pagal galutinio vartojimo procedūrą. Ar konteineriai priskiriami prekėms, kurios skirtos laivams įrengti ir aprūpinti įranga, yra pagrindinis klausimas, kurį reikia išsiaiškinti šioje byloje. Byloje Pedersen prieš Komisiją (
18
) Teisingumo Teismas sprendė dėl žvejybos tinklų, kurie yra visada įmontuoti į laivus. Įmontuotos į laivą prekės statusas nėra aiškus. Todėl Danijos vyriausybė pasiūlė, kad prekės statusą nustatytų kompetentingas Komisijos komitetas. Iki šiol tai nėra padaryta.
55.
Remdamasi Sprendimu REC 12/03 ir 2004 m. balandžio 19 d. skyriaus posėdžio protokolu, Danijos vyriausybė teigia, kad pagal šiuos dokumentus nuo 1990 m. buvo įvykdytos sąlygos išduoti leidimą taikyti laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą ir Bendrijos biudžetas nepatyrė žalos. Kadangi savo dublike Komisija jau nurodė, jog ši išvada taikoma 1998 m. sausio 1 d.–vasario 3 d. laikotarpiui, sprendimą galima aiškinti taip, kad žala nebuvo padaryta ir iki 1998 m. sausio 1 dienos. Be to, iš sprendimo matyti, kad žala apskritai neatsirado, nes reikėjo taikyti laikinąjį įvežimą perdirbti reglamentuojančias teisės nuostatas, kurios taip pat numato nulinį muitą. Taigi reikia taikyti Muitinės kodekso 239 straipsnį. Kadangi nuo 1998 m. sausio 1 d. laikinojo įvežimo perdirbti procedūra taikoma toms pačioms aplinkybėms, nėra pagrindo šios procedūros netaikyti laikotarpiui iki 1998 m. sausio 1 dienos.
56.
Danijos vyriausybė teigia, kad Danijos institucijos taip vėlai pakeitė savo poziciją dėl galutinio vartojimo procedūros taikymo dėl Komisijos elgesio, nes jos Muitinės kodekso komiteto skyrius, atsakingas už muitinių procedūras, neiškėlė šio klausimo. Jos pakeitė savo poziciją ruošdamos atsakymą į oficialų pranešimą, kai per pokalbį telefonu nenustatytas Mokesčių ir muitų sąjungos generalinio direktorato pareigūnas nurodė, kad vietoj galutinio vartojimo procedūros Danijos Karalystė turėtų taikyti laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą.
57.
Taip pat akivaizdu, kad Danijos vyriausybė ginčija Komisijos teiginį, jog ji nepranešė neturėjusi ketinimo įtraukti skolą muitinei į paskesnę ataskaitą, nes ji tai padarė 2002 m. gegužės 6 d. Komisijai išsiųstame laiške.
V — Generalinės advokatės vertinimas
A — Valstybių narių atsakomybė Bendrijai nuosavų išteklių srityje
58.
Sprendimo 94/728 2 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad bendruosiuose muitų tarifuose nurodyti muitai ir kiti muitai, kuriuos Bendrija gauna iš prekybos su trečiosiomis šalimis, yra Bendrijos nuosavi ištekliai (
19
). Muitai naudojami kaip Bendrijos nuosavi ištekliai Bendrijos biudžete todėl, kad muitų sąjungoje (
20
) muitus įpareigojanti mokėti valstybė narė nebūtinai yra šalis, kurioje prekė bus naudojama (
21
).
59.
Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnis numato, kad Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įtraukimo į apskaitą ir muitus privalančio sumokėti asmens informavimo sąlygos. Iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad valstybės narės pareiga pripažinti Bendrijų nuosavų išteklių sumą atsiranda tik įvykdžius muitinės taisyklėse nustatytas sąlygas, taigi nebūtina, kad faktiškai būtų įtraukta į apskaitą (
22
). Valstybės narės „privalo nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai jų muitinės gali apskaičiuoti skolą muitinei sudarančią sumą ir nustatyti muitus privalantį sumokėti asmenį“ (
23
).
60.
Kalbant apie muitus kaip Bendrijos nuosavus išteklius, Teisingumo Teismas savo praktikoje iš esmės laikėsi pozicijos, kad „valstybės narės turi nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai tik jų muitinės turi būtiną informaciją, ir todėl gali apskaičiuoti skolą muitinei sudarančią muitų sumą bei nustatyti skolininką, nepaisydamos to, ar įvykdyti Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto kriterijai ir ar dėl to galima įtraukti į apskaitą bei vėliau išieškoti atitinkamus muitus. Šiomis aplinkybėmis valstybė narė, kuri nenustato Bendrijų nuosavų išteklių ir neperduoda atitinkamos sumos Komisijai, kai nė viena iš Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnio 2 dalies sąlygų nėra įvykdyta, neįvykdo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, būtent pagal Sprendimo 94/728 2 ir 8 straipsnius“ (
24
).
B — Ar dėl neaiškių Bendrijos teisės nuostatų valstybės narės atleidžiamos nuo pareigos nustatyti Bendrijos nuosavus išteklius?
61.
Danijos vyriausybė negali remtis tariamai netiksliomis Reglamento Nr. 2658/87 I priedo nuostatomis. Šie netikslumai neatleidžia valstybių narių nuo pareigos pagal Sprendimą 94/728 mokėti Bendrijos nuosavus išteklius. Kaip matyti iš minėto sprendimo Komisija prieš Daniją, net jeigu „dėl valstybės narės muitinių padarytos klaidos muitus privalantis sumokėti asmuo neturi sumokėti atitinkamos muitų sumos, ji nedaro įtakos nagrinėjamos valstybės narės įpareigojimui sumokėti delspinigius bei sumas, kurios turėjo būti nustatytos perduodant nuosavus išteklius“ (
25
). Pagal netiesioginio administravimo principą (
26
) valstybės narės yra kompetentingos įgyvendinti Bendrijos muitų teisės nuostatas.
62.
Nors tam tikros muitų teisės nuostatos ir nėra aiškios, šio aiškumo trūkumas neatleidžia valstybių narių nuo pareigos mokėti Bendrijos nuosavus išteklius. Žinoma, pagal Bendrijos teisės principą iš esmės valstybės narės negali pačios aiškinti galimų neaiškių Bendrijos teisės nuostatų. Jeigu jos pačios galėtų pateikti tokį aiškinimą, būtų pažeistas EB 220 straipsnis (
27
). Todėl Danijos vyriausybės argumentai, kad dėl Reglamento Nr. 2658/87 I priedo netikslumų nėra aišku, ar atsirado skola muitinei, yra nepagrįsti. Net jeigu valstybė narė ginčija skolą muitinei, ji turi nustatyti Bendrijos nuosavus išteklius (
28
). Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės negali nenustatyti skolų, net jei jas ginčija, nes valstybių narių veiksmai daro poveikį Bendrijos finansinei pusiausvyrai (
29
).
C — Danijos Karalystės pareiga perduoti Bendrijos nuosavus išteklius
63.
Visų pirma reikia pažymėti, kad 2002 m. balandžio 2 d. laiške Danijos vyriausybė pripažino netinkamai taikiusi Bendrijos muitų teisės nuostatas. Atsiliepime į ieškinį Danijos vyriausybė taip pat pripažino, kad ji netinkamai taikė galutinio vartojimo procedūrą ir informavo importuotoją, jog šiuo atveju nebuvo galima taikyti laikinojo įvežimo perdirbti procedūros. Tačiau ji ginčija, kad Bendrijos nuosavų išteklių sistemai buvo padaryta žala, nes galima buvo taikyti kitą muitinės procedūrą, būtent laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą, kuriai būdingas nulinis muito tarifas.
64.
Bendrija turi teisę į nuosavus išteklius, kai įvykdomos skolos muitinei atsiradimo materialiosios sąlygos (
30
). Pagal minėtą sprendimą Komisija prieš Daniją valstybių narių pareiga nustatyti, kad Bendrija turi teisę į nuosavus išteklius atsiranda nuo muitų teisės aktuose, t. y. muitų teisės nuostatose, numatytų sąlygų įvykdymo momento.
65.
Klausimas, ar yra sąlygų Bendrijos nuosaviems ištekliams nustatyti, nepriklauso nuo atsakymo į klausimą, kaip muitų teisės požiūriu reikia traktuoti skolą muitinei turintį mokėti asmenį, nes teisiškai kalbama apie skirtingus santykius. „Nuostatos dėl nuosavų išteklių <…> reguliuoja teisinius Bendrijos ir valstybių narių santykius, kiek tai susiję su nuosavų išteklių nustatymu ir pervedimu. (Muitų teisės nuostatos) reguliuoja teisinius valstybių narių ir įmonių santykius, kiek tai susiję su importo ir eksporto muitų apskaičiavimu, apmokestinimu šiais muitais ir jų surinkimu“ (
31
). Taigi, kalbant apie Bendrijos nuosavus išteklius, Bendrijos ir Danijos Karalystės santykių požiūriu nėra svarbu, ar Danijos institucijos turi ne tik panaikinti leidimą importuoti taikant nulinį muitą, bet ir nustatyti, ar tinkama taikyti kitą, būtent laikinojo įvežimo perdirbti, muitinės procedūrą.
66.
Tam tikrai prekių grupei Bendrijos muitų teisėje yra nustatyti sumažinti muitai ar net nulinis muitas, jeigu prekės naudojamos specialiam tikslui (galutinio vartojimo procedūra). Paprastai sumažintas muitas taikomas remiantis Reglamento Nr. 2658/87 I priedo II skyriuje nustatyta kombinuotąja nomenklatūra, kuri taikoma kaip atitinkama ratione temporis teisės nuostata. Šiame reglamente numatyta, kad muitai laikinai nebus taikomi prekėms, kurios įmontuojamos į sąraše, įtrauktame į minėtą reglamentą, nurodytus laivus statant, remontuojant, atliekant techninę apžiūrą ar konversiją, taip pat prekėms, skirtoms šiems laivams įrengti bei aprūpinti įranga.
67.
Danijos muitinė importuotas prekes traktavo taip, lyg jos patektų į KN 89019010 tarifinę subpoziciją. Ji taikoma kitiems laivams, skirtiems kroviniams bei laivams, skirtiems žmonėms ir kroviniams, gabenti. Šios tarifinės subpozicijos taikymą ji grindė tuo, kad minėtoje byloje Pedersen prieš Komisiją, kurioje buvo sprendžiama dėl žvejybos tinklų, Teisingumo Teismas nurodė, jog nėra būtina, kad į laivą įmontuotos prekės būtų įmontuotos visada. Danijos Karalystė negali remtis sprendimu Pedersen prieš Komisiją, nes šioje byloje Teisingumo Teismas nesprendė į laivą įmontuotų prekių klausimo. Minėtame sprendime nėra jokios nuorodos, pagal kurią konteineriai būtų klasifikuojami KN 89019010 tarifinėje subpozicijoje.
68.
Akivaizdu, kad paprasti konteineriai nėra į laivus įmontuotos prekės. Tokios prekės gali būti tik į laivą įmontuoti ar prie jo nuolat pritvirtinti arba bent jau ilgalaikiam naudojimui skirti objektai. Kaip teisingai nurodė Komisija, paprastų konteinerių atveju reikėtų taikyti KN 86090090 tarifinę subpoziciją.
69.
Kalbant apie Danijos vyriausybės teiginį, jog muitinės klaida nepadarė žalos Bendrijos nuosaviems ištekliams, reikia pažymėti, kad 1990 m. importuotoja pateikė prašymą atleisti nuo muitų pagal laikinąjį įvežimą perdirbti. Danijos muitinė padarė klaidą, nes vietoj laikinojo įvežimo perdirbti procedūros taikė galutinio vartojimo procedūrą. Tai, kad buvo pateiktas prašymas atleisti nuo muitų pagal laikinąjį įvežimą perdirbti, savaime nereiškia, kad remiantis šiuo prašymu buvo išduotas leidimas importuoti neapmokestinant importo muitais pagal laikinąjį įvežimą perdirbti.
70.
Laikinojo įvežimo perdirbti atveju importuojama turint tikslą eksportuoti. Pavyzdžiui, Muitinės kodekso 114 straipsnio 1 dalies a punktas taip pat numato laikinojo įvežimo perdirbti formą, kai importuotos ne Bendrijos prekės yra skirtos reeksportuoti iš Bendrijos muitų teritorijos kaip kompensaciniai produktai. Įvairiuose procesiniuose dokumentuose Danijos vyriausybė teigė, kad nagrinėjami konteineriai priskirti prie laivų-konteinerių, nes jie eksportuojami kartu su laivais. Tokiu būdu Danijos Karalystė norėjo parodyti, kad nagrinėjami konteineriai yra sudėtinė laivų įrangos dalis ir yra kartu su jais eksportuojami. Kaip jau minėta, aptariami konteineriai yra paprasti konteineriai. Darant prielaidą, kad Danijos argumentai yra teisingi, kyla klausimas, kas gali būti eksportuojama.
71.
Jei konteineriai išlieka jūrų transporto įmonės nuosavybė, sunku kalbėti apie eksportą. Tačiau šiuo klausimu procesiniuose dokumentuose šalys nepateikė aiškesnių argumentų. Danijos Karalystės argumentas dėl pokalbio telefonu, kurio Komisija neneigė, su nenustatytu jos pareigūnu, kuris patvirtino, kad Danijos vyriausybė gali taikyti su laikinuoju įvežimu perdirbti susijusias nuostatas, savaime nereiškia, kad šios nuostatos tikrai gali būti taikomos importuotojos atžvilgiu. Taip pat nepagrįsti Danijos vyriausybės argumentai, kad per šį pokalbį buvo paaiškinta, jog nuostatos dėl laikinojo įvežimo perdirbti turi būti taikomos kartu su laikinuoju įvežimu pagal Muitinės kodekso 4 straipsnio 16 dalies f punktą. Muitinės kodekso 137 straipsnyje numatyta, kad įforminus laikinojo įvežimo procedūrą Bendrijos muitų teritorijoje leidžiama naudoti visai ar iš dalies importo muitais neapmokestintas ne Bendrijos prekes, kurias numatyta reeksportuoti jų nepakeitus, išskyrus normalų prekių nusidėvėjimą dėl įprastinio jų naudojimo (
32
). Tačiau šioje byloje importuotos prekės buvo pakeistos į paprastus konteinerius. Taigi šiuo atveju negalima kalbėti apie laikinąjį įvežimą.
72.
Danijos vyriausybės argumentai, kad Komisijos pozicija, išdėstyta Sprendime REC 12/03, turi būti taikoma šioje byloje, taip pat nepagrįsti. Sprendime REC 12/03 aiškiai nurodyta, kad laikinojo įvežimo perdirbti muitinės procedūra gali būti taikoma tik 1998 m. sausio 1 d. - vasario 3 d. laikotarpiui. Todėl argumentai, kad šis sprendimas taikomas laikotarpiui iki 1998 m. sausio 1 d., yra nepagrįsti.
73.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Komisija teisingai nusprendė, kad konkrečiu atveju talpyklų (konteinerių) atžvilgiu negalima taikyti galutinio vartojimo procedūros. Danijos Karalystė pritaikė netinkamą muitinės procedūrą.
74.
Be to, valstybės narės turi „pagal Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnio 1 ir 2 dalis <…> imtis visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumų, atitinkančių šio reglamento 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti sumas, perdavimą Komisijai. Valstybės narės atleidžiamos nuo šio įpareigojimo tik tuo atveju, jeigu dėl force majore susidariusių aplinkybių šios sumos nebuvo surinktos ar pasirodo, kad visiškai negalima išieškoti dėl priežasčių, kurios nepriklauso nuo valstybių narių valios“ (
33
).
75.
Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad „nereikia daryti skirtumo tarp atvejo, kai valstybė narė nustatė nuosavus išteklius jų neperduodama, ir to, kai ji neleistinai jų nenustatė, net ir nesant privalomo termino“ (
34
).
76.
Dėl Danijos Karalystės gynybos pagrindo, kad nebuvo patirta žala, Komisijos ieškinys netampa nepagrįstas. Šie valstybių narių nurodyti gynybos pagrindai, kuriais teigiama, kad nebuvo patirta žala, mokslinėje literatūroje priskiriami de minimis išimčių (
35
) kategorijai ir joje pažymima, kad, nepaisant neįvykdymo masto, valstybė narė neįvykdo įsipareigojimų (
36
). Dėl šios priežasties, kalbant apie vidaus rinkos veikimą reglamentuojančias nuostatas, valstybės narės gynybos pagrindas, kuriuo teigiama, kad įsipareigojimų neįvykdymas neturi poveikio vidaus rinkos veikimui, yra nepagrįstas (
37
). Įsipareigojimų neįvykdymas nepriklauso nuo to, ar atsirado žala (
38
). Tie patys argumentai turi būti taikomi ir kalbant apie Bendrijos nuosavus išteklius. Iš tiesų EB 226 straipsnyje nustatyta procedūra siekiama ne išsiaiškinti, ar Bendrija patyrė žalą, o tik nustatyti, ar valstybė narė neįvykdė iš Bendrijos teisės kylančių įsipareigojimų (
39
). Danijos Karalystės nurodytam gynybos pagrindui, kuriuo teigiama, kad dėl Danijos muitinės padarytos klaidos Bendrija nepatyrė žalos, negalima pritarti. Šiai bylai neturi reikšmės klausimas, ar Danijos institucijų elgesys buvo tinkamas (
40
).
77.
Iš tiesų pagal Bendrijos teisę reikalaujama, kad valstybės narės tinkamai taikytų muitų teisės nuostatas. „<…> (V)alstybės narės turi nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai tik jų muitinės turi būtiną informaciją, ir todėl gali apskaičiuoti skolą muitinei sudarančią muitų sumą bei nustatyti skolininką, nepaisant to, ar įvykdyti Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto kriterijai ir ar dėl to galima įtraukti į apskaitą bei vėliau išieškoti atitinkamus muitus“ (
41
).
78.
Valstybė narė, kuri nenustato Bendrijos nuosavų išteklių ir neperduoda atitinkamos sumos Komisijai, kai nė viena iš Reglamento Nr. 1552/89 17 straipnsio 2 dalyje nustatytų sąlygų nėra įvykdyta, neįvykdo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, būtent Sprendimo 94/728 2 ir 8 straipsnius (
42
). Todėl Danijos Karalystė privalo perduoti nuosavus išteklius.
D — Įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 2454/93 871 straipsnį neįvykdymas
79.
Komisija teigia, kad Danijos institucijoms buvo išaiškintos muitų teisės nuostatos, tačiau nepaisydamos to ir manydamos, kad yra įvykdytos Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytos sąlygos, jos neįtraukė skolos muitinei į paskesnę apskaitą. Todėl jos neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 2454/93 871 straipsnį ir sukliudė Komisijai pateikti nuomonę dėl galimybės taikyti Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą.
80.
Reglamento Nr. 2454/93 871 straipsnis numato, jog kai muitinė yra tos nuomonės, kad Kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytos sąlygos yra įvykdytos, arba kai ji abejoja, ar konkrečiam atvejui buvo tiksliai taikyti šios nuostatos kriterijai, tokį atvejį ji perduoda svarstyti Komisijai, kad būtų galima priimti sprendimą taikant procedūrą, nurodytą 872–876 straipsniuose. Perduodant bylą Komisijai, turi būti nurodomi visi visapusiškam patikrinimui reikalingi duomenys.
81.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Reglamento Nr. 2454/93 871 ir 873 straipsniuose nustatyta procedūra „yra nesusijusi su valstybių narių įpareigojimu nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą. Iš tiesų Reglamento Nr. 2454/93 871 ir 873 straipsniais siekiama užtikrinti vienodą Bendrijos teisės taikymą“ (
43
).
82.
Neginčijama, kad 2002 m. gegužės 6 d. laiške Danijos vyriausybė prašė Komisijos, kad pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą jai būtų leista neįtraukti į paskesnę apskaitą, nes leidimas pagal galutinio vartojimo procedūrą išduotas dėl muitinės klaidos, kurios muitus privalantis mokėti asmuo negalėjo nustatyti.
83.
Tačiau šalys taip pat neteigė, kad Komisija jau priėmė sprendimą dėl Danijos Karalystės prašymo.
84.
Todėl kaltinimas dėl Reglamento Nr. 2454/93 871 straipsnio pažeidimo yra nepagrįstas.
E — Įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį neįvykdymas
85.
Kai tuo pačiu metu pažeidžiamas EB 10 straipsnis ir Sprendimas 94/728, Teisingumo Teismas savo praktikoje jau yra nusprendęs, kad pripažinus, jog pažeistas minėtas sprendimas, „nereikia pripažinti, kad (Danijos Karalystė) neįvykdė bendrų (EB 10 straipsnyje numatytų) įsipareigojimų“ (
44
).
86.
Ši Teisingumo Teismo nuomonė paremta tuo, kad, palyginti su Sprendimu 94/728, EB 10 straipsnis yra bendroji nuostata. Pripažinus, kad yra pažeista specialioji nuostata, papildomai nereikia konstatuoti bendrosios nuostatos pažeidimo. Remiantis principu specialia generalibus derogant, specialiosios teisės normos pažeidimas taip pat lemia bendrosios nuostatos pažeidimą.
F — Delspinigiai
87.
Pagal Teisingumo Teismo praktiką „tarp įpareigojimo nustatyti Bendrijos nuosavus išteklius ir pervesti juos į Komisijos sąskaitą per nustatytą terminą bei įpareigojimo sumokėti delspinigius egzistuoja neatskiriamas ryšys“ (
45
).
88.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, Komisijos ieškinys tiek, kiek jis susijęs su atitinkamais delspinigiais nuo 2000 m. liepos 27 d., yra pagrįstas.
89.
Galiausiai reikia pažymėti, kad jeigu Bendrija gauna pajamas nuosavų išteklių, į kuriuos neturi teisės, pagrindu, Bendrijos finansinė pusiausvyra pasikeičia valstybių narių nenaudai. Tokiu atveju Bendrijai gali būti perduotas turtas be jokio teisinio pagrindo. Tačiau procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį neapima klausimų, susijusių su galimu nepagrįstu Bendrijos praturtėjimu.
90.
Taigi reikia konstatuoti, jog dėl to, kad Danijos institucijos neperdavė Komisijai 18678475 DKK nuosavų išteklių sumos ir atitinkamų delspinigių, apskaičiuotų nuo 2000 m. liepos 27 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, būtent pažeidė 1994 m. spalio 31 d. Tarybos sprendimo 94/728/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos 2 ir 8 straipsnius.
VI — Bylinėjimosi išlaidos
91.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Danijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
VII — Išvada
92.
Remdamasi tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip:
1)
Pripažinti, jog dėl to, kad Danijos institucijos neperdavė Komisijai 18678475 DKK nuosavų išteklių sumos ir delspinigių, apskaičiuotų nuo 2000 m. liepos 27 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, būtent pažeidė 1994 m. spalio 31 d. Tarybos sprendimo 94/728/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos 2 ir 8 straipsnius.
2)
Priteisti iš Danijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: slovėnų.
(
2
)	OL L 293, p. 9.
(
3
)	2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimas (C-392/02, Rink. p. I-9811).
(
4
)	OL L 185, p. 24.
(
5
)	OL L 253, p. 42.
(
6
)	OL L 155, p. 1.
(
7
)	OL L 175, p. 3.
(
8
)	OL L 130, p. 1.
(
9
)	OL L 302, p. 1.
(
10
)	OL L 253, p. 1.
(
11
)	OL L 188, p. 1.
(
12
)	OL L 256, p. 1.
(
13
)	OL L 198, p. 1.
(
14
)	OL L 281, p. 1.
(
15
)	Ši išnaša nėra svarbi versijai lietuvių kalba.
(
16
)	Šis sprendimas neskelbtas OL.
(
17
)	Žr.3 išnašoje minėtą sprendimą.
(
18
)	1988 m. rugsėjo 22 d. Sprendimas (148/87, Rink. p. 4993).
(
19
)	Palyginti su kitomis tarptautinėmis ir tarpvalstybinėmis organizacijomis, nuosavų išteklių sistema yra vienas iš pagrindinių Europos Bendrijų bruožų. Mokslinėje literatūroje nurodoma, kad Bendrijos nuosavi ištekliai yra europinės integracijos formuojant biudžetą išraiška ir apibrėžiami kaip ipso iure Bendrijai priklausančios finansinės pajamos, skirtos jos biudžetui finansuoti, kurios atsiranda ir yra pervedamos be papildomo valstybių narių nacionalinių valdžios institucijų sprendimo (S. van Raepenbusch„Droit institutionnel de l’Union européenne“, 4-asis leidimas, Briuselis, 2005, p. 293).
(
20
)	Muitinės kodekso pirma konstatuojamoji dalis.
(
21
)	R. Bieber leid. „Von den Groeben / Schwarze“, 269 straipsnis, 29 punktas. Taigi autorius mano, kad muitų ir išlyginamųjų mokesčių neįmanoma tiksliai nustatyti nacionaliniu mastu.
(
22
)	Žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 58 punktą.
(
23
)	Ten pat, 61 punktas.
(
24
)	Ten pat, 68 punktas.
(
25
)	Ten pat, 63 punktas. Šioje byloje Danijos vyriausybė ginčijo, kad Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas neleidžia taikyti muitų ir kad dėl, taikant Muitinės kodeksą muitinės padarytų klaidų ji nėra atsakinga už nuosavų išteklių sumažėjimą. Šioje byloje pateiktoje išvadoje (62 ir 63 punktai) generalinis advokatas L. A. Geelhoed dėl šio gynybos pagrindo nurodė, kad nuostatos dėl nuosavų išteklių reguliuoja Bendrijos ir valstybių narių santykius, kiek tai susiję su nuosavų išteklių nustatymu ir perdavimu. Muitų teisės nuostatos reguliuoja valstybių narių ir įmonių santykius, kiek tai susiję su importo ir eksporto muitų apskaičiavimu, apmokestinimu ir surinkimu. Galimi su muitinės ir privalančio sumokėti muitus asmens tarpusavio santykiais susiję atvejai iš esmės neturi poveikio nuosavų išteklių, tarp kurių yra nustatytini muitai, judėjimui tarp Bendrijos ir valstybių narių. Priešingu atveju nuosavų išteklių iš valstybių narių į Bendriją judėjimui kiltų muitinės administracinei procedūrai būdinga rizika.
(
26
)	Kalbant apie Bendrijos teisės įgyvendinimą, mokslinėje literatūroje tiesioginis administravimas, kuris priklauso Bendrijos institucijų ir kitų jos įstaigų kompetencijai, iš esmės atskiriamas nuo netiesioginio administravimo, priklausančio valstybių narių kompetencijai. Netiesioginio administravimo atveju Bendrijos teisę įgyvendina valstybių narių viešojo administravimo institucijos. Tačiau netiesioginio administravimo atveju Bendrijos teisė įgyvendinama tiek tiesiogiai, kai viešojo administravimo institucijos taiko sprendimus, reglamentus ir tiesiogiai taikomas Bendrijos pirminės teisės nuostatas, tiek netiesiogiai, kai nacionalinės institucijos taiko nuostatas, kurias turi perkelti į nacionalinę teisę (pvz., direktyvas) (J.-P. Jacqué „Droit institutionnel de l’Union européenne“, 3-iasis leidimas, Paryžius, 2004, p. 446; J. Ziller „L’autorité administrative dans l’Union européenne“, leid. „EUI Working Paper Law“ Nr. 2004/14, Florencija: European University Institute, 2004, p. 11; H. G. Fischer „Europarecht“ p. 131 ir132, Miunchenas, 2001; T. P. M. Öhlinger „Gemeinschaftsrecht und staatliches Rech“, 3-iasis papildomas leidimas, Viena, 2006, p. 108, 137 ir 138).
(
27
)	Teisingumo Teismas yra institucija, turinti išimtinę kompetenciją spręsti dėl Bendrijos antrinės teisės aktų galiojimo (1987 m. spalio 22 d. Sprendimas Foto-Frost, 314/85, Rink. p. 4199, 13-17 punktai). Pagal EB 220 straipsnį šis teiginys taikomas pirminės bei antrinės teisės aiškinimo atveju. Išimtinės kompetencijos ratio legis – vienodas teisės aiškinimas, kuris yra savita vienodo požiūrio principo išraiška.
(
28
)	1991 m. gegužės 16 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus (C-96/89, Rink. p. I-2461, 38 punktas).
(
29
)	Šiuo klausimu žr. 28 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 37 punktą ir 2000 m. birželio 15 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (C-348/97, Rink. p. I-4429, 64 punktas).
(
30
)	Šiuo klausimu žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 61 punktą.
(
31
)	Generalinio advokato Geelhoed išvados byloje Komisija prieš Daniją (minėtoje 3 išnašoje) 62 punktas.
(
32
)	P. Witte, H.-M. Wolfgang ir H.-J. Bleihauer „Lehrbuch des Europäischen Zollrechts“, 5-asis leidimas, Hernė, 2006, p. 272. Autoriai nurodo, kad tipiškas laikinojo įvežimo muitinės procedūros pavyzdys yra eksponuojamų mugėse prekių importas.
(
33
)	Žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 66 punktą.
(
34
)	Ten pat, 67 punktas.
(
35
)	S. van Raepenbusch „Droit institutionnel de l’Union européenne“, p. 603 ir 606. Autorius nurodo, kad de minimis išimtis priklauso išimčių, kurias Teisingumo Teismas sistemingai atmeta, grupei. De minimis posakis lotynų kalba yra bendrojo teisės principo de minimis non curat praetor trumpinys.
(
36
)	J. Rideau, F. Picod „Code des procédures juridictionnelles de l’Union européenne“, 2-asis leidimas, Paryžius, 2002, p. 167.
(
37
)	1978 m. balandžio 11 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus (95/77, Rink. p. 863, 13 punktas). Šiame sprendime Teisingumo Teismas atmetė Nyderlandų Karalystės argumentą, kad 1971 m. spalio 12 d. Tarybos direktyvos 71/347/EEB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių grūdų hektolitro masės matavimą, suderinimo (OL L 239, p. 1) netaikymas neturėjo neigiamos įtakos vidaus rinkos veikimui. Teisingumo Teismo nuomone, šis argumentas nesuderinamas su Direktyvos 71/347 tikslais.
(
38
)	S. Van Raepenbusch „Droit institutionnel de l’Union européenne“, p. 606.
(
39
)	K. Lenaerts, D. Arts ir I. Maselis „Procedural Law of the European Union“, 2-asis leidimas, Londonas, 2006, p. 128. Šie autoriai daro nuorodą į 2001 m. kovo 29 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C-404/99, Rink. p. I-2667, 51 punktas). Šiame sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, kad „ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo yra objektyvaus pobūdžio <…>. Todėl valstybių narių įsipareigojimai pagal Sutartį ar antrinę teisę nėra įvykdyti nepaisant kaltinimų apimties ir masto“.…
(
40
)	Mokslinėje doktrinoje, kurioje daroma nuoroda į 1970 m. lapkričio 18 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (8/70, Rink. p. 961) ir 1976 m. vasario 26 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (52/75, Rink. p. 277) pabrėžiama, kad procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo argumentas dėl netinkamo elgesio nėra priimtinas kaip atleidimo nuo atsakomybės pagrindas. Procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo nustatoma Bendrijos teisės neatitinkanti teisinė situacija. Taigi iš esmės valstybės narės klaidos klausimas nėra svarbus (M. Burgi „Vertragsverletzungsverfahren“, leid. H.-W. Rengeling, A. Middeke ir M. Gellermann „Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Unijon“, 2-asis papildomas leidimas, Miunchenas, 2003, p. 80).
(
41
)	Žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 68 punktą.
(
42
)	Ten pat.
(
43
)	Ten pat, 64 punktas.
(
44
)	Ten pat, 69 punktas.
(
45
)	Ten pat, 67 punktas.