62023CJ0454
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. vasario 27 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Prieglobsčio politika – Tarptautinė apsauga – Direktyva 2011/95/ES – Pabėgėlio statusas – 14 straipsnio 4 dalies a punktas ir 5 dalis – Pabėgėlio statuso panaikinimas arba atsisakymas jį suteikti, jei kyla pavojus priimančiosios valstybės narės saugumui – Elgesys ir faktai iki prašytojo atvykimo į priimančiosios valstybės narės teritoriją – Priimtinumas – Galiojimas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 18 straipsnis – SESV 78 straipsnio 1 dalis – Konvencija dėl pabėgėlių statuso („Ženevos konvencija“)“
Byloje C‑454/23
dėl Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Tarptautinės apsaugos administracinis teismas, Kipras) 2023 m. birželio 19 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2023 m. liepos 18 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Κ.Α.Μ.
prieš
Kipro Respubliką
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė M. L. Arastey Sahún, teisėjai D. Gratsias (pranešėjas), E. Regan, J. Passer ir B. Smulders,
generalinė advokatė L. Medina,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Κ.Α.Μ., atstovaujamo dikigoros N. Charalambidou,
–
Kipro Respublikos, atstovaujamos F. Sotiriou ir E. Symeonidou,
–
Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos J. Möller ir R. Kanitz,
–
Europos Parlamento, atstovaujamo I. Anagnostopoulou ir R. van de Westelaken,
–
Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos M. Balta, M. Moore ir K. Pleśniak,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos T. Adamopoulos, A. Azéma, F. Blanc, J. Hottiaux ir A. Katsimerou,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl, pirma, 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9) 12 straipsnio ir 14 straipsnio 4 dalies a punkto, taip pat Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 18 straipsnio išaiškinimo ir, antra, šio 14 straipsnio 4 dalies a punkto galiojimo atsižvelgiant į SESV 78 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 18 straipsnį.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant K.A.M. ir Kipro Respublikos, atstovaujamos Ypiresia Asylou (Prieglobsčio tarnyba, Kipras), ginčą dėl to, kad ši tarnyba atmetė jo prašymą suteikti pabėgėlio statusą, motyvuodama tuo, kad jis kelia pavojų šios valstybės narės saugumui.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
3
1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašytos Konvencijos dėl pabėgėlių statuso (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, Nr. 2545 (1954)), įsigaliojusios 1954 m. balandžio 22 d. ir papildytos 1967 m. sausio 31 d. Niujorke priimtu Protokolu dėl pabėgėlių statuso, įsigaliojusiu 1967 m. spalio 4 d. (toliau – Ženevos konvencija), 1 straipsnio „Termino „pabėgėlis“ apibrėžimas“ F skirsnis suformuluotas taip:
„Šios Konvencijos nuostatos netaikomos visiems tiems asmenims, dėl kurių yra rimtų priežasčių manyti, kad jie:
a)
padarė nusikaltimą taikai, karinį nusikaltimą arba nusikaltimą žmonijai, kaip šie nusikaltimai apibrėžiami tarptautiniuose dokumentuose, sudarytuose tam, kad būtų imamasi priemonių prieš tokius nusikaltimus;
b)
padarė sunkų nepolitinį nusikaltimą už juos priglobusios šalies ribų tada, kai dar nebuvo įsileisti į šią šalį kaip pabėgėliai;
c)
kaltinami veika, prieštaraujančia Jungtinių Tautų Organizacijos tikslams ir principams.“
4
Konvencijos 33 straipsnyje „Draudimas išsiųsti pabėgėlius arba juos priverstinai grąžinti <…>“ įtvirtinta:
„1.   Nė viena Susitariančioji valstybė jokiu būdu neišsiunčia ir negrąžina pabėgėlio į šalį, kur jo gyvybei ar laisvei grėstų pavojus dėl rasės, religijos, pilietybės, priklausymo tam tikrai socialinei grupei ar dėl politinių pažiūrų.
2.   Tačiau ši nuostata negali būti taikoma pabėgėliams, dėl svarbių priežasčių laikomiems pavojingais šalies, kurioje jie yra, saugumui arba nuteistiems įsigaliojusiu nuosprendžiu už ypač sunkų nusikaltimą ir keliantiems pavojų šiai šaliai.“
Sąjungos teisė
5
Direktyvos 2011/95 21, 31 ir 37 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(21)
pabėgėlio statuso pripažinimas yra deklaratyvus aktas;
<…>
(31)
Jungtinių Tautų siekiams ir principams prieštaraujantys veiksmai yra nurodyti Jungtinių Tautų chartijos preambulėje ir 1 bei 2 straipsniuose ir kartu su kitais minimi Jungtinių Tautų rezoliucijose „dėl kovos su terorizmu priemonių“, kurios deklaruoja, kad „teroro aktai, metodai ir praktika prieštarauja Jungtinių Tautų siekiams ir principams“ ir kad „sąmoningas teroro aktų finansavimas, planavimas ir kurstymas taip pat prieštarauja Jungtinių Tautų siekiams ir principams“.
<…>
(37)
nacionalinio saugumo ir viešosios tvarkos sąvoka apima ir atvejus, kai trečiosios šalies pilietis priklauso asociacijai, kuri remia tarptautinį terorizmą, arba remia tokią asociaciją[.]“
6
Šios direktyvos 2 straipsnyje „Terminų apibrėžtys“ nurodyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
d)
pabėgėlis – trečiosios šalies pilietis, kuris dėl visiškai pagrįstos persekiojimo dėl rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo prie tam tikros socialinės grupės baimės yra už šalies, kurios pilietis jis yra, ribų ir negali arba dėl tokios baimės nepageidauja naudotis tos šalies apsauga, arba asmuo be pilietybės, kuris dėl minėtų priežasčių būdamas už šalies, kurioje yra jo ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, ribų negali ar dėl tokios baimės nepageidauja į ją grįžti ir kuriam netaikomas 12 straipsnis;
<…>“
7
Minėtos direktyvos II skyriuje „Tarptautinės apsaugos prašymų vertinimas“, kuris apima 4–8 straipsnius, numatyta informacija, reikšminga nustatant prašytojo tarptautinės apsaugos poreikį. Tos pačios direktyvos III skyriuje „Reikalavimai, taikomi priskyrimui prie pabėgėlių“, kuris apima 9–12 straipsnius, išvardyti kriterijai, susiję su pabėgėlio statusu.
8
Direktyvos 2011/95 12 straipsnio „Pabėgėlio statuso nesuteikimas“ 2 dalyje numatyta:
„Trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės pabėgėlio statusas nesuteikiamas, jei yra rimtų priežasčių manyti, kad:
a)
jis padarė nusikaltimą taikai, karo nusikaltimą arba nusikaltimą žmoniškumui, kaip apibrėžta tarptautiniuose dokumentuose, į kuriuos įtrauktos nuostatos dėl tokių nusikaltimų;
b)
jis padarė sunkų nepolitinį nusikaltimą ne prieglobsčio šalyje prieš pripažįstant jį pabėgėliu, t. y. prieš išduodant leidimą gyventi, grindžiamą pabėgėlio statuso suteikimu; sunkiais nepolitiniais nusikaltimais gali būti laikomi ypač žiaurūs veiksmai, net jei jie įvykdyti tariamai politiniu tikslu;
c)
jis yra kaltas dėl Jungtinių Tautų siekiams ir principams prieštaraujančių veiksmų, nurodytų Jungtinių Tautų chartijos preambulėje ir 1 bei 2 straipsniuose.“
9
Šios direktyvos 13 straipsnyje „Pabėgėlio statuso suteikimas“ nustatyta:
„Valstybės narės suteikia pabėgėlio statusą trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės, kuris priskiriamas prie pabėgėlių pagal II ir III skyrius.“
10
Minėtos direktyvos 14 straipsnio „Pabėgėlio statuso panaikinimas, galiojimo nutraukimas ar atsisakymas pratęsti jo galiojimą“ 4–6 dalyse nustatyta:
„4.   Valstybės narės gali panaikinti statusą, kurį pabėgėliui suteikė Vyriausybinė, administracinė, teisminė arba pusiau teisminė institucija, arba nutraukti ar atsisakyti pratęsti jo galiojimą, kai:
a)
yra rimtų priežasčių laikyti jį keliančiu pavojų valstybės narės, kurioje jis yra, saugumui;
b)
jis yra galutiniu teismo sprendimu nuteistas už itin sunkų nusikaltimą ir kelia pavojų tos valstybės narės visuomenei.
5.   Susidarius 4 dalyje nurodytoms situacijoms valstybės narės gali nuspręsti nesuteikti pabėgėlio statuso, jei toks sprendimas dar nėra priimtas.
6.   Asmenys, kuriems taikoma 4 arba 5 dalis, gali naudotis teisėmis, nustatytomis Ženevos konvencijos 3, 4, 16, 22, 31, 32 ir 33 straipsniuose arba panašiomis į juose nustatytąsias, jei jie yra valstybėje narėje.“
11
Tos pačios direktyvos 21 straipsnyje „Apsauga nuo grąžinimo“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės laikosi negrąžinimo principo pagal tarptautinius įsipareigojimus.
2.   Kai tai nedraudžiama pagal 1 dalyje minimus tarptautinius įsipareigojimus, valstybės narės gali grąžinti pabėgėlį, oficialiai pripažintą arba ne, jei:
a)
yra rimtų priežasčių laikyti jį keliančiu pavojų valstybės narės, kurioje jis yra, saugumui arba
b)
jis yra galutiniu teismo sprendimu nuteistas už itin sunkų nusikaltimą ir kelia pavojų tos valstybės narės visuomenei.
3.   Valstybės narės gali panaikinti, nutraukti ar atsisakyti pratęsti arba išduoti leidimą gyventi šalyje pabėgėliui, kuriam taikoma 2 dalis.“
12
Direktyvos 2011/95 24 straipsnio „Leidimas gyventi šalyje“ 1 dalis suformuluota taip:
„Iškart po tarptautinės apsaugos suteikimo valstybės narės pabėgėlio statuso gavėjams išduoda leidimą gyventi šalyje, kuris turi galioti ne trumpiau kaip trejus metus ir gali būti pratęsiamas, nebent dėl privalomų nacionalinio saugumo ar viešosios tvarkos priežasčių būtų reikalaujama kitaip, ir nedarant poveikio 21 straipsnio 3 daliai.“
Kipro teisė
13
Iš dalies pakeisto 2000 m. Peri Prosfygon Nómos (2000 m. Pabėgėlių įstatymas) (EE, 6 (I) priedas, Nr. 3383, 2000 01 28, p. 1) (toliau – Pabėgėlių įstatymas) 5 straipsnyje „Statuso nesuteikimas“ nustatyta:
„1)   Prašytojui pabėgėlio statusas nesuteikiamas, jeigu:
<…>
c)
yra rimtų priežasčių manyti, kad:
i)
jis padarė nusikaltimą taikai, karo nusikaltimą arba nusikaltimą žmoniškumui, kaip apibrėžta tarptautiniuose dokumentuose, į kuriuos įtrauktos nuostatos dėl tokių nusikaltimų; arba
ii)
jis padarė sunkų nepolitinį nusikaltimą kitoje šalyje prieš tai, kai jam buvo išduotas leidimas gyventi remiantis pabėgėlio statuso pripažinimu; šiame punkte į sunkaus nepolitinio nusikaltimo sąvoką įeina ypač žiaurūs veiksmai, net jei jie buvo padaryti siekiant tariamai politinio tikslo; arba
iii)
jis yra kaltas dėl Jungtinių Tautų siekiams ir principams prieštaraujančių veiksmų, nurodytų Jungtinių Tautų chartijos preambulėje ir 1 bei 2 straipsniuose; arba
iv)
jis yra vieno iš i–iii punktuose nurodytų nusikaltimų ar veiksmų kurstytojas arba kitaip dalyvauja juos vykdant.
<…>“
14
Pabėgėlių įstatymo 6A straipsnyje numatyta:
„1)   Pabėgėlio statusas panaikinamas, kai [Prieglobsčio tarnybos] vadovas:
<…>
c)
mano, kad dėl pagrįstų priežasčių atitinkamas asmuo kelia grėsmę Respublikos saugumui; arba
d)
mano, kad suinteresuotasis asmuo kelia pavojų Kipro visuomenei, nes jis buvo galutinai nuteistas už labai sunkų nusikaltimą.
1A)   Kai prašymą pateikia asmuo, priklausantis vienai iš 1 dalies c ir d punktuose nurodytų kategorijų, [Prieglobsčio tarnybos] vadovas sprendimu atmeta prašymą suteikti pabėgėlio statusą.
2)   Jeigu [Prieglobsčio tarnybos] vadovas, išnagrinėjęs bylą pagal analogiją taikydamas 13 straipsnyje nustatytą įprastą prašymų nagrinėjimo procedūrą, nustato, kad buvo įvykdyta viena iš 1 dalyje nurodytų sąlygų, jis panaikina atitinkamo asmens pabėgėlio statusą, priimdamas rašytinį sprendimą, kuriame nurodo faktines ir teisines priežastis, kuriomis grindžiamas šis sprendimas; jis taip pat informuoja atitinkamą asmenį apie jo teisę apskųsti šį sprendimą <…>.
<…>
5)   Asmenys, kuriems taikomos 1 dalies b punkto arba 1A dalies nuostatos, tol, kol jie yra Respublikos Vyriausybės kontroliuojamose teritorijose, naudojasi [Ženevos konvencijos] 3, 4, 16, 22, 31, 32 ir 33 straipsniuose numatytomis teisėmis.“
15
Pabėgėlių įstatymo 29 straipsnyje „Tarptautinės apsaugos gavėjų išsiuntimas“ nustatyta:
„1)   Tmima Archeiou Plithysmou kai Metanastefsis (Gyventojų ir imigracijos registro tarnyba) direktorius turi teisę priimti sprendimą dėl tarptautinės apsaugos gavėjo išsiuntimo:
a)
kai yra rimtų priežasčių manyti, kad atitinkamas asmuo kelia grėsmę Respublikos saugumui; <…>
<…>
4)   Draudžiama nurodyti išsiųsti pabėgėlį <…> į šalį, kurioje jo gyvybei ar laisvei grėstų pavojus arba kurioje jam grėstų kankinimas, žeminimas ar nežmoniškas elgesys arba baudimas, arba jis būtų persekiojamas dėl lyties, religijos, tautybės, priklausymo tam tikrai bendruomenei, politinių pažiūrų, ginkluoto konflikto ar ekologinės katastrofos.
<…>
6)   Asmenys, kuriems taikomos 1 dalies nuostatos, naudojasi [Ženevos konvencijos] 3, 4, 16, 22, 31, 32 ir 33 straipsniuose numatytomis teisėmis tol, kol jie yra Respublikos Vyriausybės kontroliuojamose teritorijose.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
16
Pareiškėjas pagrindinėje byloje K.A.M., Maroko pilietis, neteisėtai atvykęs į Kipro Respublikos teritoriją 2018 m. gruodžio 29 d., 2019 m. sausio 10 d. Prieglobsčio tarnybai pateikė tarptautinės apsaugos prašymą.
17
2019 m. sausio 28 d.Grafeio Katapolemisis tis Tromokratias (Kovos su terorizmu tarnyba, Kipras) atsiuntė Prieglobsčio tarnybai konfidencialų raštą, kuriame nurodė, kad pareiškėjas pagrindinėje byloje yra pavojingas.
18
Remiantis informacija, kuri buvo pateikta pareiškėjui pagrindinėje byloje ir kurią jis nurodė savo rašytinėse pastabose Teisingumo Teismui, šiame rašte buvo nurodyta, kad, pirma, Kipro Respublikos valdžios institucijų gautoje informacijoje buvo nurodyta, jog atitinkamas asmuo yra asmuo, vykdantis operatyvinę veiklą teroristinės grupės vardu, antra, jis prieštaravo pats sau, ypač dėl savo kelionių prieš atvykstant į šalies teritoriją, ir trečia, pareiškėjas turėjo reikalų su Belgijos, Ispanijos ir Prancūzijos policijos institucijomis dėl įvairių nusikaltimų ir grasino susprogdinti Belgijos ambasadą Maroke.
19
2019 m. balandžio 16 d. Prieglobsčio tarnyba pranešė pareiškėjui pagrindinėje byloje, kad jo tarptautinės apsaugos prašymas buvo atmestas. Šiuo atžvilgiu ši tarnyba „nustatė, kad yra rimtas pagrindas manyti, jog [K.A.M.] grįžus į Maroką, jis būtų labai persekiojamas tiek Maroko valdžios institucijų, tiek visuomenės“ dėl savo pažiūrų, ir padarė išvadą, kad „iš [K.A.M.] pirmiau minėtų teiginių matyti, jog [buvo] subjektyvių ir objektyvių veiksnių, galinčių patvirtinti, kad jis pabėgo iš savo kilmės šalies ir nenori į ją grįžti dėl visiškai pagrįstos persekiojimo baimės dėl vieno iš 2000 m. ir 2018 m. Pabėgėlių įstatymų 3 straipsnio 1 dalyje nurodytų pagrindų“. Vis dėlto, pažymėjusi, kad kompetentingos institucijos nurodė, jog suinteresuotasis asmuo kelia pavojų Kipro visuomenei ir Kipro Respublikos saugumui, ši tarnyba nusprendė, kad yra tenkinamos Pabėgėlių įstatymo 6A straipsnio 1 dalies c punkte ir 6A straipsnio 1A dalyje numatytos sąlygos, ir todėl atsisakė suteikti jam pabėgėlio statusą.
20
Pareiškėjas pagrindinėje byloje tą pačią dieną pateikė administracinį skundą dėl šio sprendimo Anatheoritiki Archi Prosfygon (Pabėgėlių skundų nagrinėjimo tarnyba, Kipras, toliau – Skundų tarnyba), 2019 m. liepos 30 d. ši institucija minėtą sprendimą patvirtino. Iš tiesų dėl analogiškų priežasčių ji nusprendė, kad „jo pabėgėlio statusas turi būti panaikintas pagal 2000 m. ir 2018 m. Pabėgėlių įstatymų 6A straipsnio 1 dalies c punktą ir 6A straipsnio 1A dalį“.
21
2019 m. spalio 14 d. jis kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Tarptautinės apsaugos administracinis teismas, Kipras), prašydamas panaikinti 2019 m. liepos 30 d. Skundų tarnybos sprendimą.
22
Teismui pateiktame skunde pareiškėjas pagrindinėje byloje iš esmės teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, kad būtų nustatyta, ar Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punktas gali būti aiškinamas taip, kad pagal šią nuostatą leidžiama panaikinti pabėgėlio statusą dėl praeityje padaryto elgesio arba dėl veiksmų, kuriuos pabėgėlis tariamai atliko prieš atvykdamas į apsaugos šalį ir už jos ribų, kurių nėra tarp veiksmų – pabėgėlio statuso nesuteikimo pagrindų, kuriems, kaip elgesiui iki suinteresuotojo asmens atvykimo į apsaugos šalį, taip pat negali būti taikomas Ženevos konvencijos 33 straipsnis, ir, jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar tokiu minėtos nuostatos aiškinimu išplečiamas išsamus atvejų, kuriais pagal Ženevos konvenciją leidžiama nesuteikti pabėgėlio statuso, sąrašas.
23
Savo ruožtu Kipro Respublika prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ginčija pareiškėjo pagrindinėje byloje pasiūlytų klausimų svarbą ginčui pagrindinėje byloje išspręsti, be to, teigia, kad Teisingumo Teismas jau yra išaiškinęs sąvoką „pavojus valstybės saugumui“ ir kad nacionalinio saugumo klausimai priklauso išimtinei valstybių narių kompetencijai.
24
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma pažymi, kad pagrindinės bylos šalys neginčija, jog faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas atsisakymas suteikti pareiškėjui pagrindinėje byloje pabėgėlio statusą, yra susijusios su jo elgesiu ar veiksmais praeityje, prieš jam atvykstant į nacionalinę teritoriją.
25
Be to, šis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nors Teisingumo Teismui jau buvo pateikti klausimai, analogiški iškeltiems šioje byloje, jis dar konkrečiai į juos neatsakė.
26
Šiuo klausimu, viena vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad byloje, kurioje priimtas 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimas M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas) (C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403), Teisingumo Teismas turėjo atsakyti į klausimą, ar Direktyvos 2011/95 nuostatomis, visų pirma 14 straipsnio 4–6 dalimis, pagal kurias valstybėms narėms leidžiama panaikinti pabėgėlio statusą arba atsisakyti jį suteikti, įtvirtinama sąlyga dėl panaikinimo ar nesuteikimo, kurios nėra Ženevos konvencijoje, ir ar šios nuostatos galiojo atsižvelgiant į Chartijos ir ESV sutarties nuostatas, pagal kurias Europos Sąjungos prieglobsčio politika turi atitikti Ženevos konvenciją.
27
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad tame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, jog šios nuostatos galioja, ir konkrečiai pabrėžė, kad pabėgėlio statuso panaikinimas ir atsisakymas jį suteikti nereiškia, kad asmuo, kuris pagrįstai bijo būti persekiojamas savo kilmės šalyje, nebėra pabėgėlis ar nebeturi teisių, kurios pagal Ženevos konvenciją siejamos su šiuo požymiu, taip atskirdamas sąvoką „būti pabėgėliu“, kaip ji suprantama pagal Ženevos konvenciją, ir sąvoką „pabėgėlio statusas“, kaip ji apibrėžta Direktyvoje 2011/95.
28
Kita vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimo B ir D (C‑57/09 ir C‑101/09, EU:C:2010:661) 100–105 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, jog 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvos 2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (OL L 304, 2004, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 96), kurios nauja redakcija išdėstyta Direktyvoje 2011/95, 12 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose įtvirtintais nesuteikimo pagrindais siekiama nubausti už praeityje atliktus veiksmus, tačiau patikslinta, kad į bet kokį esamą pavojų, kurį gali kelti pabėgėlis atitinkamai valstybei narei, gali būti atsižvelgiama ne pagal šią nuostatą, o pagal šios direktyvos 14 straipsnio 4 dalies a punktą arba 21 straipsnio 2 dalį.
29
Šiomis aplinkybėmis Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Tarptautinės apsaugos administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2011/95] 14 straipsnio 4 dalies a punkto nuostatos, kuriose numatyta, kad pabėgėlio statusas gali būti panaikintas, jeigu yra pagrįstų priežasčių manyti, kad atitinkamas asmuo kelia pavojų apsaugą suteikusios valstybės saugumui, siejamos su SESV 78 straipsnio 1 dalimi ir [Ženevos konvencijos] bei [Chartijos] 18 straipsnio nuostatomis dėl teisės į prieglobstį, gali būti aiškinamos taip, kad pagal jas leidžiama panaikinti pabėgėlio statusą dėl pabėgėlio elgesio ar veiksmų, kuriuos jis tariamai atliko prieš atvykdamas į apsaugą suteikusią šalį, kurie buvo įvykdyti ne apsaugą suteikusioje šalyje ir kurie nėra susiję su elgesiu – pabėgėlio statuso nesuteikimo pagrindu, atsižvelgiant į Ženevos konvencijos dėl pabėgėlių statuso 1 straipsnio F skirsnio bei Direktyvos 2011/95 12 straipsnio nuostatas, kuriose išsamiai apibrėžti pagrindai, dėl kurių asmeniui gali būti nesuteiktas pabėgėlio statusas?
2.
Jei atsakymas į [pirmąjį klausimą] būtų teigiamas, ar šitaip aiškinamas [Direktyvos 2011/95] 14 straipsnio 4 dalies a punktas būtų suderinamas su Chartijos 18 straipsniu ir SESV 78 straipsnio 1 dalimi, kuriuose, be kita ko, numatyta, kad [Sąjungos] antrinė teisė turi būti suderinama su [Ženevos konvencija], kurios 1 straipsnio F skirsnyje numatyta nesuteikimo sąlyga yra suformuluota išsamiai ir turi būti aiškinama siaurai?
3.
Kaip sąvoka „pavojus valstybės saugumui“ turėtų būti aiškinama atsižvelgiant į [Direktyvos 2011/95] 14 straipsnio 4 dalies a punktą, turint omenyje ypač aukštą šios sąvokos standartą, nustatytą [Ženevos konvencijos] 33 straipsnio 2 dalyje, ir rimtas pasekmes pabėgėliui, kurio statusas panaikintas? Visų pirma, ar pagal šį straipsnį galėtų būti vertinamas pavojus, susijęs su tariamais veiksmais ar elgesiu prieš atvykstant į apsaugą suteikusią šalį? Ar taikant [Direktyvos 2011/95] 14 straipsnio 4 dalies [a] punktą sąvoka „pavojus valstybės saugumui“ gali apimti pabėgėlio veiksmus ar elgesį ne toje valstybėje?“
Dėl prejudicinių klausimų
Pirminės pastabos
30
Pagal suformuotą jurisprudenciją, remiantis SESV 267 straipsnyje nustatyta bendradarbiavimo su nacionaliniais teismais procedūra Teisingumo Teismas turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų jam išspręsti nagrinėjamą ginčą, ir, atsižvelgdamas į tai, prireikus Teisingumo Teismas turi performuluoti jam pateiktus klausimus (2023 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
31
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimus šios teisės nuostatų, kuriose, kaip ir Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 ir 5 dalyse, aiškiai nedaroma nuorodos į valstybių narių teisę norint nustatyti šios nuostatos prasmę ir apimtį, reikšmė visoje Sąjungoje paprastai turi būti aiškinama savarankiškai ir vienodai (pagal analogiją žr. 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid(Itin sunkus nusikaltimas), C‑402/22, EU:C:2023:543, 23 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
32
Šiuo klausimu iš minėtos direktyvos 14 straipsnio 4 dalies aiškiai matyti, kad pabėgėlio statuso panaikinimas reiškia, jog pirmiausia šį statusą „pabėgėliui suteikė Vyriausybinė, administracinė, teisminė arba pusiau teisminė institucija“. Šio straipsnio 5 dalyje numatyta galimybė nesuteikti pabėgėlio statuso reiškia, kad sprendimas dėl šio statuso suteikimo „dar nėra priimtas“.
33
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prejudiciniais klausimais prašo išaiškinti tik Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punktą, susijusį su pabėgėlio statuso panaikinimu.
34
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad sprendimu, apie kurį pranešta 2019 m. balandžio 16 d., Prieglobsčio tarnyba atmetė 2019 m. sausio 10 d. pareiškėjo pagrindinėje byloje pateiktą tarptautinės apsaugos prašymą. Kaip prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patvirtino atsakydamas į Teisingumo Teismo prašymą pateikti informacijos, prieš priimant šį sprendimą nebuvo priimtas joks ankstesnis sprendimas, kuriuo Kipro Respublikos vyriausybinė, administracinė, teisminė arba pusiau teisminė institucija būtų suteikusi pareiškėjui pagrindinėje byloje pabėgėlio statusą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalį.
35
Tiesa, atsakyme į Teisingumo Teismo prašymą pateikti informacijos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigė, kad Prieglobsčio tarnyba galiausiai atmetė pareiškėjo pagrindinėje byloje tarptautinės apsaugos prašymą po to, kai padarė išvadą, kad yra įrodymų, galinčių patvirtinti šio asmens pagrįstą baimę būti persekiojamam savo kilmės šalyje, – taigi, po to, kai buvo priimtas sprendimas pripažinti jo pabėgėlio statusą, vadinasi, ir patenkinti jo prašymą suteikti šį statusą. Tai reiškia, kad galutinis šio prašymo atmetimas turėtų būti laikomas „panaikinimu“. Be to, jis pažymi, kad Skundų tarnybos sprendimu minėtas statusas buvo aiškiai panaikintas.
36
Vis dėlto reikia priminti, kad, kaip nusprendė Teisingumo Teismas, Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 ir 5 dalys negali būti aiškinamos taip, kad, atsižvelgiant į šioje direktyvoje nustatytą sistemą, pabėgėlio statuso panaikinimas arba atsisakymas jį suteikti lemia tai, kad atitinkamas trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, atitinkantis šios direktyvos 2 straipsnio d punkte, siejamame su jos III skyriaus nuostatomis, numatytas sąlygas, nebėra pabėgėlis, kaip tai suprantama pagal Ženevos konvencijos 2 straipsnio d punktą ir 1 straipsnio A skirsnį. Tai, kad atitinkamas asmuo patenka į vieną iš Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 ir 5 dalyse nurodytų situacijų, nereiškia, kad jis nebeatitinka materialinių sąlygų, nuo kurių priklauso buvimas pabėgėliu, susijusių su visiškai pagrįsta persekiojimo baime jo kilmės šalyje (2019 m. gegužės 14 d. Sprendimo M ir kiti (Pabėgėlio statuso panaikinimas), C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 97 ir 98 punktai).
37
Taigi, priešingai, nei, atrodo, mano prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tai, kad sprendimo atsisakyti suteikti pabėgėlio statusą motyvuose kompetentinga institucija konstatavo, jog atitinkamas tarptautinės apsaugos prašytojas atitinka šios direktyvos materialines sąlygas, nuo kurių priklauso „buvimas“ pabėgėliu, nebūtinai reiškia, kad šis sprendimas turi būti vertinamas kaip šio „statuso panaikinimas“. Nepaisant tokios išvados, jei valstybės narės dar nesuteikė šio statuso, jos turi teisę atsisakyti jį suteikti, remdamosi šios direktyvos 14 straipsnio 5 dalimi, ypač jei yra pagrįstų priežasčių manyti, kad atitinkamas prašytojas kelia pavojų valstybės narės, kurioje jis yra, saugumui, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 14 straipsnio 4 dalies a punktą.
38
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi omenyje tiek situaciją, kai pabėgėlio statusas panaikinamas, tiek situaciją, kai atsisakoma suteikti pabėgėlio statusą Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punkte aprašytoje situacijoje, todėl jis prašo išaiškinti ne tik šią nuostatą, bet ir šios direktyvos 14 straipsnio 5 dalį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis šio sprendimo 32–37 punktuose pateikta informacija, turės patikrinti, ar pirminis Prieglobsčio tarnybos sprendimas ir pagrindinėje byloje nagrinėjamas Skundų tarnybos sprendimas turi būti kvalifikuojami kaip sprendimai panaikinti minėtą statusą arba sprendimai atsisakyti jį suteikti.
Dėl pirmojo ir trečiojo klausimų
39
Pirmuoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punktas ir 5 dalis, siejami su SESV 78 straipsnio 1 dalimi ir Chartijos 18 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad valstybė narė gali panaikinti pabėgėlio statusą arba nuspręsti jo nesuteikti, jeigu yra pagrindo manyti, kad pabėgėlis kelia pavojų šios valstybės narės saugumui, pagrįsto jo veiksmais ar elgesiu iki atvykimo į minėtos valstybės narės teritoriją, atsižvelgiant, pirma, į tai, kad šie veiksmai ir šis elgesys nėra pabėgėlio statuso nesuteikimo pagrindai, aiškiai numatyti Ženevos konvencijos 1 straipsnio F skirsnyje ir šios direktyvos 12 straipsnyje, ir, antra, į šios konvencijos 33 straipsnio 2 dalyje nurodytai sąvokai „pavojing[i] šalies [<…>] saugumui“ taikomas sąlygas ir su jomis susijusias rimtas pasekmes pabėgėliui.
40
Pirma, dėl klausimo, ar formuluotė „rimtos priežastys laikyti jį keliančiu pavojų valstybės narės, kurioje jis yra, saugumui“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punktą, gali reikšti to pabėgėlio veiksmus ar elgesį iki jo atvykimo į atitinkamos valstybės narės teritoriją, reikia pažymėti, kad jokioje šios direktyvos nuostatoje neapibrėžiama šių sąvokų prasmė ir apimtis. Todėl jos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į jų įprastą reikšmę kasdienėje kalboje, į kontekstą, kuriame jos vartojamos, ir į tikslus, kurių siekiama teisės aktais, kurių dalis jos yra (pagal analogiją žr. 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Itin sunkus nusikaltimas), C‑402/22, EU:C:2023:543, 24 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
41
Visų pirma, kalbant apie įprastą savokų „rimt[os] priežas[tys] laikyti jį keliančiu pavojų valstybės narės, kurioje jis yra, saugumui“ reikšmę bendrinėje kalboje, reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į jų bendrą pobūdį neatrodo, kad šiomis sąvokomis daroma nuoroda į kokį nors tokių „rimtų priežasčių“ apribojimą nei geografiniu, nei laiko, nei faktų, kuriais šios priežastys grindžiamos, atžvilgiu (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság ir kt., C‑159/21, EU:C:2022:708, 89 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
42
Be to, kiek tai susiję su šių sąvokų vartojimo kontekstu, reikia pažymėti, kad, skirtingai nei Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies b punkte, kuriame nurodyti du kumuliaciniai elementai, susiję su, pirma, galutiniu teismo sprendimu, nuteisiančiu už itin sunkų nusikaltimą ir, antra, pavojumi valstybės narės, kurioje yra atitinkamas trečiosios šalies pilietis, visuomenei, pagal šios direktyvos 14 straipsnio 4 dalies a punktą leidžiama panaikinti trečiosios šalies piliečio, keliančio pavojų šios valstybės narės saugumui, pabėgėlio statusą, neatsižvelgiant į tai, ar priimtas toks apkaltinamasis nuosprendis (šiuo klausimu žr. 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑8/22, EU:C:2023:542, 30 ir 40 punktus).
43
Galiausiai dėl Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punkto tikslo reikia konstatuoti, kad darant nuorodą į „pavojų valstybės narės, kurioje jis yra, saugumui“ šia nuostata siekiama užkirsti kelią grėsmei saugumui, kuri gali kilti dėl atitinkamo asmens buvimo šios valstybės narės teritorijoje tuo metu, kai kompetentinga institucija priima sprendimą, ar vėliau.
44
Be to, tiesa, kad ši nuostata yra šios direktyvos 13 straipsnyje įtvirtintos taisyklės, pagal kurią valstybės narės suteikia pabėgėlio statusą visiems trečiųjų šalių piliečiams, atitinkantiems reikalavimus, kad būtų laikomi pabėgėliais, išimtis, todėl ši nuostata turi būti aiškinama griežtai (pagal analogiją žr. 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑8/22, EU:C:2023:542, 32 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
45
Tam asmeniui priskiriamos praeities veikos ar elgesys gali būti svarbios aplinkybės siekiant nustatyti jo polinkį tęsti tokį elgesį ar pakartoti tokias veikas ateityje, visų pirma atsižvelgiant į tokio elgesio ar veikų sunkumą, laikotarpį, praėjusį nuo jų padarymo, ir bet kokius vėlesnius pokyčius (šiuo klausimu žr. 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑8/22, EU:C:2023:542, 63 ir 64 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
46
Todėl kompetentinga institucija negali būti įpareigota neatsižvelgti į pabėgėliui priskiriamas veikas ar elgesį vien dėl to, kad tai įvyko prieš jam atvykstant į valstybės narės, kurioje jis yra, teritoriją.
47
Kaip pabrėžė Vokietijos vyriausybė, būtinybė atsižvelgti į tokias veikas ar elgesį atrodo dar reikalingesnė, kai kompetentinga institucija pirmą kartą turi priimti sprendimą dėl tarptautinės apsaugos prašytojo, kuris į teritoriją atvyko neseniai, pateikto prašymo suteikti pabėgėlio statusą. Iš tiesų, jei taip nebūtų, įvertinti galimą pabėgėlio keliamą pavojų atitinkamos valstybės narės saugumui šioje situacijoje praktiškai galėtų būti pernelyg sudėtinga. Tokiu atveju Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 5 dalis, pagal kurią valstybėms narėms būtent leidžiama tokioje situacijoje atsisakyti suteikti pabėgėlio statusą, netektų dalies veiksmingumo.
48
Antra, dėl veiksmų ar elgesio iki pabėgėlio atvykimo į atitinkamos valstybės narės teritoriją, į kuriuos galima atsižvelgti vertinant pavojų šios valstybės narės saugumui, pobūdžio, reikia pabrėžti, kad direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punkte kalbama apie kitokio pobūdžio grėsmę nei tos pačios direktyvos 14 straipsnio 4 dalies b punkte, kuriame kalbama apie grėsmę tos valstybės narės visuomenei (2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑8/22, EU:C:2023:542, 41 punktas).
49
Konkrečiau kalbant, Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punkte vartojama sąvoka „valstybės narės, kurioje [pabėgėlis] yra, saugum[as]“ atitinka šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje vartojamą sąvoką „nacionalinis saugumas“. Šiuo atžvilgiu reikėtų atsižvelgti į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią sąvoka „visuomenės saugumas“, kaip ji suprantama pagal 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46), 28 straipsnio 3 dalį, apima tiek valstybės narės vidaus, tiek jos išorės saugumą, todėl grėsmė institucijų ir esminių viešųjų tarnybų veikimui bei gyventojų išlikimui, taip pat didelio neigiamo poveikio išoriniams santykiams ar taikiam tautų sugyvenimui rizika arba grėsmė kariuomenės interesams gali paveikti visuomenės saugumą (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 24 d. Sprendimo T., C‑373/13, EU:C:2015:413, 78 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
50
Be kita ko, kaip matyti iš Direktyvos 2011/95 37 konstatuojamosios dalies, sąvoka „nacionalinis saugumas“ taip pat apima atvejus, kai trečiosios šalies pilietis priklauso asociacijai, remiančiai tarptautinį terorizmą, arba remia tokią asociaciją.
51
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės nustatyti, ar informacija, kurią Kovos su terorizmu tarnyba perdavė Prieglobsčio tarnybai ir kurioje nurodomas pareiškėjo pagrindinėje byloje elgesys ir su juo susijusios faktinės aplinkybės, susiklosčiusios prieš jam atvykstant į nacionalinę teritoriją, gali kelti pavojų atitinkamos valstybės narės vidaus ar išorės saugumui, kaip jis apibrėžtas šio sprendimo 49 punkte primintoje jurisprudencijoje.
52
Be to, tai, kad Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punkte kalbama apie „rimt[as] priežas[tis] laikyti“, kad tarptautinės apsaugos prašytojas kelia pavojų atitinkamos valstybės narės saugumui, o 14 straipsnio 4 dalies b punkte kalbama apie atvejį, kai šis prašytojas galutiniu teismo sprendimu nuteistas už itin sunkų nusikaltimą ir kelia pavojų tos valstybės narės visuomenei, rodo, kad pirmoji iš šių nuostatų gali apimti ne tik realią ir esamą, bet ir potencialią grėsmę (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimo Komisija / Lenkija, Vengrija ir Čekijos Respublika (Laikinas tarptautinės apsaugos prašytojų perkėlimo mechanizmas), C‑715/17, C‑718/17 ir C‑719/17, EU:C:2020:257, 157 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją, ir 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑8/22, EU:C:2023:542, 52 ir 53 punktus).
53
Vis dėlto taikydama Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punktą ir 5 dalį kompetentinga institucija kiekvienu konkrečiu atveju turi įvertinti visas kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes (2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑8/22, EU:C:2023:542, 61 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), atsižvelgdama, be kita ko, į šio sprendimo 45 punkte nurodytas aplinkybes.
54
Iš tiesų iš šių nuostatų teksto matyti, kad ši institucija turi turėti diskreciją nuspręsti, ar dėl priežasčių, susijusių su atitinkamos valstybės narės nacionaliniu saugumu, turi būti panaikintas pabėgėlio statusas arba atsisakyta jį suteikti, o tai reiškia, kad pavojaus šiam saugumui buvimo konstatavimas savaime nelemia tokio sprendimo. Be to, ši institucija turi savarankiškai įvertinti informacijos, kurią pateikė už nacionalinį saugumą atsakingos specializuotos institucijos, apimtį ir jos svarbą priimtinam sprendimui (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság ir kt., C‑159/21, EU:C:2022:708, 81 ir 83 punktus).
55
Trečia, atsižvelgimo į veikas ar elgesį, priskirtinus pabėgėliui ar tarptautinės apsaugos prašytojui, negali riboti aplinkybė, kad šios veikos ir elgesys nėra pabėgėlio statuso nesuteikimo pagrindai, aiškiai numatyti Ženevos konvencijos 1 straipsnio F skirsnyje ir šios direktyvos 12 straipsnyje.
56
Šiuo klausimu reikia priminti, kad nors Sąjunga nėra Ženevos konvencijos susitariančioji šalis, pagal SESV 78 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 18 straipsnį ji vis dėlto įpareigojama laikytis šioje konvencijoje nustatytų taisyklių. Todėl Direktyvos 2011/95 nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į Ženevos konvenciją ir kitas SESV 78 straipsnio 1 dalyje nurodytas atitinkamas sutartis, taip pat į Chartijoje, pirmiausia jos 18 straipsnyje, pripažintas teises (šiuo klausimu žr. 2016 m. kovo 1 d. Sprendimo Alo ir Osso, C‑443/14 ir C‑444/14, EU:C:2016:127, 29 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją, ir 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimo M. ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas), C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 74 punktą).
57
Tačiau skirtumas tarp, viena vertus, šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalyje, įtrauktoje į jos III skyrių, nurodytų statuso nesuteikimo pagrindų, pagal kuriuos trečiosios valstybės piliečiui „pabėgėlio statusas nesuteikiamas“, ir, kita vertus, šio statuso panaikinimo arba atsisakymo jį suteikti pagrindų, numatytų jos 14 straipsnio 4 ir 5 dalyse, iš esmės atspindi tą, kuris egzistuoja tarp Ženevos konvencijos 1 straipsnio F skirsnio ir jos 33 straipsnio 2 dalies (šiuo klausimu žr. 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑8/22, EU:C:2023:542, 34 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
58
Konkrečiai kalbant, iš šio 12 straipsnio 2 dalies formuluotės matyti, kad jei tenkinamos joje nustatytos sąlygos, atitinkamam asmeniui pabėgėlio statusas „nesuteikiamas“. Be to, Direktyvos 2011/95 sistemoje šios direktyvos 2 straipsnio d punkte aiškiai nustatyta, kad buvimas „pabėgėliu“ priklauso nuo to, ar atitinkamas asmuo nepatenka į šios direktyvos 12 straipsnio taikymo sritį (pagal analogiją dėl Direktyvos 2004/83 žr. 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimo B ir D, C‑57/09 ir C‑101/09, EU:C:2010:661, 107 punktą). Vis dėlto, kaip priminta šio sprendimo 36 punkte, pabėgėlio statuso panaikinimas ar atsisakymas jį suteikti remiantis jos 14 straipsnio 4 dalimi arba 14 straipsnio 5 dalimi nereiškia, kad atitinkamas trečiosios šalies pilietis nebėra pabėgėlis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 2 straipsnio d punktą ir Ženevos konvencijos 1 straipsnio A skirsnį.
59
Ketvirta, reikia pažymėti, kad atvejai, nurodyti Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalyje, kai valstybės narės gali panaikinti pabėgėlio statusą, arba 14 straipsnio 5 dalyje, kai jos gali nuspręsti nesuteikti šio statuso, iš esmės atitinka tuos atvejus, kai valstybės narės gali pabėgėlį grąžinti pagal šios direktyvos 21 straipsnio 2 dalį ir Ženevos konvencijos 33 straipsnio 2 dalį (2019 m. gegužės 14 d. Sprendimo M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas), C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 93 punktas).
60
Vis dėlto, jei grąžinus pabėgėlį, patenkantį į vieną iš Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 ir 5 dalyse ir 21 straipsnio 2 dalyje nurodytų situacijų, kiltų rizika, kad bus pažeistos jo pagrindinės teisės, garantuojamos Chartijos 4 straipsnyje ir 19 straipsnio 2 dalyje, pagal kuriuos, kad ir koks būtų atitinkamo asmens elgesys, absoliučiai draudžiamas kankinimas, nežmoniškas ar žeminantis elgesys arba baudimas ir išsiuntimas į valstybę, kurioje kyla didelis pavojus, kad su asmeniu bus taip elgiamasi, atitinkama valstybė narė negali nukrypti nuo negrąžinimo principo pagal Ženevos konvencijos 33 straipsnio 2 dalį (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimo M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas), C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 94–95 punktus).
61
Šiomis aplinkybėmis, kadangi minėtos direktyvos 14 straipsnio 4 ir 5 dalyse numatyta galimybė valstybėms narėms esant joje nurodytoms situacijoms panaikinti „pabėgėlio statusą“ arba atsisakyti suteikti šį statusą, o Ženevos konvencijos 33 straipsnio 2 dalyje leidžiama grąžinti pabėgėlį, esant vienai iš šių situacijų, į šalį, kurioje kyla pavojus jo gyvybei ar laisvei, Sąjungos teisėje numatyta platesnė atitinkamų pabėgėlių tarptautinė apsauga, nei užtikrinama minėta konvencija (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimo M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas), C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 96 punktą).
62
Taigi pabėgėlio statuso panaikinimas ar šio statuso nesuteikimas pagal Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalį arba 14 straipsnio 5 dalį negali būti laikomi pozicijos dėl atskiro klausimo, ar šis asmuo gali būti išsiųstas į savo kilmės šalį, pareiškimu (šiuo klausimu žr. 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Itin sunkų nusikaltimą padaręs pabėgėlis), C‑663/21, EU:C:2023:540, 41 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
63
Taigi, lyginant, viena vertus, pabėgėlio keliamo pavojaus valstybės narės, kurioje jis gyvena, saugumui vertinimą, siekiant nustatyti, ar šis pavojus pateisina pabėgėlio statuso panaikinimą arba atsisakymą suteikti jam šį statusą, ir, kita vertus, šio panaikinimo ar atsisakymo suteikti pabėgėlio statusą pasekmes jo padėčiai, nereikia remtis pavojaus, kuris gali pateisinti suinteresuotojo asmens grąžinimą į jo kilmės šalį Ženevos konvencijos 33 straipsnio 2 dalyje apibrėžtomis sąlygomis, rimtumu.
64
Konkrečiai kalbant, tam tikros aplinkybės, kurios nėra tokios rimtos, kad pateisintų šio prašytojo išsiuntimą, vis dėlto gali būti laikomos „rimtomis priežastimis“, galinčiomis pateisinti atsisakymą išduoti leidimą gyventi šalyje (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 24 d. Sprendimo T., C‑373/13, EU:C:2015:413, 75 punktą).
65
Iš tiesų nuoroda į „rimtas priežastis“, dėl kurių manoma, kad tarptautinės apsaugos prašytojas ar pabėgėlis kelia pavojų priimančiosios valstybės narės saugumui, akivaizdžiai palieka pastarajai didelę diskreciją (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimo Komisija / Lenkija, Vengrija ir Čekijos Respublika (Laikinas tarptautinės apsaugos prašytojų perkėlimo mechanizmas), C‑715/17, C‑718/17 ir C‑719/17, EU:C:2020:257, 156 punktą).
66
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad į pirmąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punktas ir 5 dalis, siejami su SESV 78 straipsnio 1 dalimi ir Chartijos 18 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad valstybė narė gali panaikinti pabėgėlio statusą arba nuspręsti jo nesuteikti, jeigu rimtos priežastys manyti, kad pabėgėlis kelia pavojų šios valstybės narės saugumui, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 14 straipsnio 4 dalies a punktą, grindžiamos jo veiksmais ar elgesiu iki atvykimo į minėtos valstybės narės teritoriją. Neturi reikšmės tai, kad šie veiksmai ir šis elgesys nėra pabėgėlio statuso nesuteikimo pagrindai, aiškiai numatyti Ženevos konvencijos 1 straipsnio F skirsnyje ir minėtos direktyvos 12 straipsnyje. Siekiant įvertinti, pirma, pavojaus, pateisinančio pabėgėlio statuso panaikinimą ar atsisakymą jį suteikti, laipsnį ir, antra, šio panaikinimo ar atsisakymo pasekmes pabėgėlio padėčiai, nereikia remtis šios konvencijos 33 straipsnio 2 dalyje nurodytai sąvokai „pavojing[i] šalies [<…>] saugumui“ taikomomis sąlygomis ir iš to kylančiomis rimtomis pasekmėmis šiam pabėgėliui.
Dėl antrojo klausimo
67
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar, teigiamai atsakius į pirmąjį ir trečiąjį klausimus, Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punktas ir 5 dalis galioja atsižvelgiant į SESV 78 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 18 straipsnį, nes pastarosios nuostatos reikalauja laikytis Ženevos konvencijos, be kita ko, jos 1 straipsnio F skirsnio.
68
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal SESV 78 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 18 straipsnį Direktyva 2011/95 turi atitikti Ženevos konvencijos taisykles (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimo M ir kiti (Pabėgėlio statuso panaikinimas), C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 74 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
69
Vis dėlto, kaip priminta šio sprendimo 57 punkte, reikia atsižvelgti į skirtumą tarp, viena vertus, šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalyje, įtrauktoje į jos III skyrių, nurodytų statuso nesuteikimo pagrindų, pagal kuriuos trečiosios valstybės piliečiui „pabėgėlio statusas nesuteikiamas“, ir, kita vertus, šio statuso panaikinimo arba atsisakymo jį suteikti pagrindų, numatytų jos 14 straipsnio 4 ir 5 dalyse; šis skirtumas iš esmės atspindi tą, kuris egzistuoja tarp Ženevos konvencijos 1 straipsnio F skirsnio ir jos 33 straipsnio 2 dalies.
70
Taigi, kadangi, kaip nurodyta šio sprendimo 36 punkte, 2019 m. gegužės 14 d. Sprendime M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas) (C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 97 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad pabėgėlio statuso panaikinimas ar atsisakymas jį suteikti remiantis Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalimi arba 14 straipsnio 5 dalimi nereiškia, kad atitinkamas trečiosios šalies pilietis nebėra pabėgėlis, kaip tai suprantama pagal jos 2 straipsnio d punktą ir Ženevos konvencijos 1 straipsnio A skirsnį, šio 14 straipsnio 4 ir 5 dalys negali būti aiškinamos kaip papildančios šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalyje ir šios konvencijos 1 straipsnio F skirsnyje nurodytus pabėgėlio statuso nesuteikimo pagrindus.
71
Be to, reikia pažymėti, kad tame sprendime Teisingumo Teismas padarė išvadą, jog išnagrinėjus Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4–6 dalis nebuvo nustatyta nieko, kas turėtų įtakos šių nuostatų galiojimui atsižvelgiant į SESV 78 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 18 straipsnį (2019 m. gegužės 14 d. Sprendimo M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas), C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 112 punktas). Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad šios direktyvos 14 straipsnio 4 dalies a punkto ir 5 dalies nagrinėjimas šioje byloje neatskleidė jokių naujų aplinkybių, kurios leistų suabejoti šia išvada, kiek ji susijusi su pastarosiomis nuostatomis.
72
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad išnagrinėjus Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punktą ir 5 dalį nenustatyta nieko, kas turėtų įtakos šios nuostatos galiojimui atsižvelgiant į SESV 78 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 18 straipsnį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
73
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1.
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų 14 straipsnio 4 dalies a punktas ir 5 dalis, siejami su SESV 78 straipsnio 1 dalimi ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 18 straipsniu,
turi būti aiškinami taip:
valstybė narė gali panaikinti pabėgėlio statusą arba nuspręsti jo nesuteikti, jeigu rimtos priežastys manyti, kad pabėgėlis kelia pavojų šios valstybės narės saugumui, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 14 straipsnio 4 dalies a punktą, grindžiamos jo veiksmais ar elgesiu iki atvykimo į minėtos valstybės narės teritoriją. Neturi reikšmės tai, kad šie veiksmai ir šis elgesys nėra pabėgėlio statuso nesuteikimo pagrindai, aiškiai numatyti 1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašytos Konvencijos dėl pabėgėlių statuso, įsigaliojusios 1954 m. balandžio 22 d. ir papildytos 1967 m. sausio 31 d. Niujorke priimtu Protokolu dėl pabėgėlių statuso, įsigaliojusiu 1967 m. spalio 4 d., 1 straipsnio F skirsnyje ir minėtos direktyvos 12 straipsnyje. Siekiant įvertinti, pirma, pavojaus, pateisinančio pabėgėlio statuso panaikinimą ar atsisakymą jį suteikti, laipsnį ir, antra, šio panaikinimo ar atsisakymo pasekmes pabėgėlio padėčiai, nereikia remtis šios konvencijos 33 straipsnio 2 dalyje nurodytai sąvokai „pavojing[i] šalies [<…>] saugumui“ taikomomis sąlygomis ir iš to kylančiomis rimtomis pasekmėmis šiam pabėgėliui.
2.
Išnagrinėjus Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalies a punktą ir 5 dalį nenustatyta nieko, kas turėtų įtakos šios nuostatos galiojimui atsižvelgiant į SESV 78 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 18 straipsnį.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: graikų.