62018CC0160
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2019 m. birželio 13 d. (
1
)
Byla C‑160/18
X BV
prieš
Staatssecretaris van Financiën
(Hoge Raad der Nederlanden (Aukščiausiasis Teismas, Nyderlandai) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Europos Sąjungos nuosavi ištekliai – Papildomų muitų sumokėjimas atgaline data – Paukštienos importas – Kontrolės mechanizmas siekiant nustatyti papildomų muitų dydį – Papildomų muitų apskaičiavimo būdas – Kontrolės mechanizmo teisėtumas“
Įvadas
1.
Teisingumo Teismas jau antrą kartą turės galimybę patikrinti Sąjungos teisės aktų nuostatų, susijusių su papildomais muitais paukštienos sektoriuje, galiojimą. Kaip ir ankstesnė byla, ši byla susijusi su šaldytos paukštienos importu iš Brazilijos (
2
). Ankstesnėje byloje, susijusioje su šiuo klausimu, Teisingumo Teismas pripažino Sąjungos teisės aktų nuostatas negaliojančiomis (
3
). Šios nuostatos buvo pakeistos, tačiau kyla esminių abejonių dėl to, ar šių pakeitimų pakako. Ši byla leis atsakyti į šį klausimą.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
2.
Pasaulio prekybos organizacijos steigimo sutarties, kurią Sąjunga patvirtino 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994 m.) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (
4
), 1A priede esančios Sutarties dėl žemės ūkio (toliau – Sutartis dėl žemės ūkio) 5 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyta:
„Nepaisant GATT 1994 II straipsnio 1 dalies b punkto nuostatų, kiekviena valstybė narė gali, remdamasi toliau išdėstytomis šio straipsnio 4 ir 5 dalių nuostatomis, ieškoti išeities iš padėties, susijusios su importu tam tikro žemės ūkio produkto, kurio atžvilgiu priemonės, numatytos šios sutarties 4 straipsnio 2 dalyje, buvo paverstos (konvertuotos) įprastiniais muito mokesčiais ir kuris tos valstybės narės įsipareigojimų sąraše yra pažymėtas ženklu „SSG“ – specialioji rinkos apsaugos (protekcinė) priemonė, tokiu būdu tam produktui tampant objektu nuolaidos, kurios atžvilgiu gali būti taikomos šio straipsnio nuostatos, jeigu:
<…>
b)
kaina, kuria to produkto importuojamas kiekis gali patekti į nuolaidą teikiančią valstybės narės muitinės teritoriją, nustatyta atitinkamos siuntos CIF importo kainos, išreikštos vietine valiuta, pagrindu, krinta žemiau slenkstinės [ribinės] kainos, kuri yra lygi aptariamojo produkto 1986–1988 metų referencinės kainos <…> vidurkiui.“
Sąjungos teisė
3.
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
5
), 29 straipsnio 1 dalies d punkte ir 29 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta:
„1.   Importuojamų prekių muitine verte laikoma sandorio vertė, tai yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas eksportui į Bendrijos muitų teritoriją, prireikus patikslinta vadovaujantis 32 ir 33 straipsniais, jeigu:
<…>
d)
pirkėjas ir pardavėjas tarpusavyje nesusiję arba, jeigu pirkėjas ir pardavėjas tarpusavyje susiję, sandorio vertė priimtina muitinei remiantis 2 dalimi.
2.
a)
Nustatant, ar sandorio vertė priimtina pagal 1 dalį, faktas, kad pirkėjas ir pardavėjas yra tarpusavyje susiję, pats savaime nelaikomas pakankamu pagrindu pripažinti sandorio vertę nepriimtina. Prireikus turi būti įvertinamos su pardavimu susijusios aplinkybės ir nustačius, kad pirkėjo ir pardavėjo tarpusavio ryšys neturėjo įtakos kainai, sandorio vertė turi būti pripažįstama priimtina. Jeigu muitinė, remdamasi deklaranto pateikta arba kitu būdu gauta informacija, turi pagrindo manyti, kad pirkėjo ir pardavėjo tarpusavio ryšys turėjo įtakos kainai, ji tokios savo išvados motyvus turi išdėstyti deklarantui, suteikdama jam realią galimybę atsakyti. Deklaranto prašymu šie motyvai turi būti išdėstyti raštu.
<…>.“
4.
Reglamento Nr. 2913/92 30 straipsnio 1 dalyje ir 2 dalies a punkte nustatyta:
„1.   Jeigu muitinės vertės neįmanoma nustatyti vadovaujantis 29 straipsniu, ji turi būti nustatoma paeiliui taikant 2 dalies a, b, c ir d punktus iki pirmojo punkto, pagal kurį šią vertę įmanoma nustatyti, su sąlyga, kad [išskyrus atvejus, kai] deklaranto prašymu c ir d punktai turi būti taikomi atvirkštine tvarka; punkto, kuris yra paskesnis pagal šioje straipsnio dalyje nustatytą eilės tvarką, nuostatos gali būti taikomos tik tada, kai vadovaujantis tam tikru punktu muitinės vertės nustatyti neįmanoma.
2.   Muitine verte, nustatyta vadovaujantis šiuo straipsniu, laikoma:
a)
tapačių prekių, parduotų eksportui į Bendriją ir eksportuotų tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu kaip ir prekės, kurių vertė nustatinėjama, sandorio vertė;
<…>.“
5.
Šio reglamento 220 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą). Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.“
6.
2007 m. spalio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007, nustatančio bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (Bendras bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentas) (
6
) 141 straipsnyje buvo nustatyta:
„1.   „Laikantis 135–140a straipsniuose nustatytos muito normos papildomas importo muitas taikomas <…> paukštienos <…> sektorių vieno ar daugiau produktų <…> importui, siekiant užkirsti kelią neigiamam poveikiui Bendrijos rinkai, kurį gali sukelti toks importas, arba neutralizuoti tokį poveikį, jeigu:
a)
importuojama žemesne kaina nei kaina, kurią Bendrija nurodė PPO („paleidžiamoji [ribinė] kaina“);
<…>
2.   Papildomi importo muitai netaikomi, kai nėra tikėtina, kad importas galėtų sutrikdyti Bendrijos rinką, arba jei pastangos būtų neproporcingos siekiamam tikslui.
3.   Taikant 1 dalies a punktą importo kainos nustatomos remiantis konkrečios prekių siuntos CIF importo kainomis.
CIF importo kainos palyginamos su tipinėmis to produkto kainomis pasaulinėje rinkoje arba Bendrijos importo rinkoje.“
7.
Komisijos reglamento Nr. 1234/2007 įgyvendinimo nuostatos, susijusios su papildomais importo muitais, įtvirtintos Komisijos reglamente (EB) Nr. 1484/95, nustatančiame išsamias papildomų importo muitų sistemos taikymo taisykles ir papildomus importo muitus paukštienos bei kiaušinių sektoriams bei kiaušinių albuminui ir panaikinančiame Reglamentą Nr. 163/67/EEB (
7
). Iki 2009 m. rugsėjo 11 d. galiojusios šio reglamento redakcijos 2 straipsnyje buvo nurodyta:
„1.   Tipinės kainos, minimos [Reglamento Nr. 1234/2007 141 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje], nustatomos reguliariais laikotarpiais, visų pirma atsižvelgiant į:
–
kainas trečiųjų šalių rinkose,
–
CIF importo kainas; šiame reglamente toliau išvardyti veiksniai sudaro CIF importo kainą: a) kilmės šalyje FOB kaina; ir b) vežimo ir draudimo išlaidos iki įvežimo į Bendrijos muitų teritoriją vietos,
–
importuojamų produktų kainas įvairiais prekybos etapais Bendrijoje.
<…>
2.   Valstybės narės kiekvieną pirmadienį pateikia Komisijai 1 dalies antroje ir trečioje įtraukoje tipinėms produktų, išvardytų II priede, siuntoms nurodytas kainas.“
8.
Nuo 2009 m. rugsėjo 11 d. tas pats straipsnis suformuluotas taip:
„1. [Reglamento Nr. 1234/2007] <…> 141 straipsnio 3 dalyje <…> nurodytos tipinės kainos nuolat nustatomos remiantis pagal Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93 <…> 308d straipsnį surinkta Bendrijos stebėjimo informacija.
<…>.“
9.
Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnyje nustatyta:
„1.   Papildomas muitas nustatomas atsižvelgiant į atitinkamos siuntos CIF importo kainą pagal 4 straipsnio nuostatas.
2.   Jeigu CIF importo kaina už 100 kg siuntos yra didesnė kaip 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta tipinė kaina, importuotojas importuojančios valstybės narės kompetentingoms institucijoms pateikia bent šiuos įrodymus:
–
pirkimo sutartį ar kitą lygiavertį dokumentą,
–
draudimo sutartį,
–
sąskaitą faktūrą,
–
kilmės sertifikatą (jeigu taikytinas),
–
transporto sutartį,
–
ir, vežant jūrų transportu, važtaraštį.
3.   2 dalyje nurodytu atveju importuotojas turi pateikti Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93 <…> 248 straipsnio 1 dalyje minimą užstatą, kurio suma lygi papildomo muito sumai, kurią jis būtų sumokėjęs, jeigu papildomas muitas būtų apskaičiuotas remiantis tipine minėtam produktui taikytina kaina, kaip nurodyta I priede.
4.   Importuotojas, pardavęs produktus, per vieną mėnesį iš leistinų šešių nuo deklaracijos dėl išleidimo į laisvą apyvartą priėmimo datos, įrodo, kad siunta buvo realizuota pagal 2 dalyje minimų kainų teisingumą patvirtinančias sąlygas. Jeigu nebus laikomasi vieno ar kito čia minimo galutinio termino, pateiktasis užstatas bus prarastas. Tačiau kompetentinga institucija importuotojo prašymu šešių mėnesių laikotarpį gali pratęsti daugiausia trimis mėnesiais, deramai tai pagrindus.
Pateiktas užstatas grąžinamas, jei muitinės pareigūnams priimtinu būdu pateikiamas įrodymas dėl realizavimo sąlygų.
Kitais atvejais užstatas negrąžinamas imant papildomus muitus.
5.   Jeigu kompetentingos institucijos patikrinusios nustato, kad šio straipsnio reikalavimai neįvykdyti, jos išieško muitą, privalomą pagal Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 220 straipsnį. Muito, kuris turi būti išieškotas, sumą arba likusią sumą, kuri turi būti išieškota, sudaro delspinigiai nuo tos dienos, kurią prekės buvo išleistos į laisvą apyvartą, iki muito išieškojimo dienos. Taikoma delspinigių norma, išieškojimo operacijoms galiojanti pagal nacionalinę teisę.“
10.
Nuo 2010 m. gegužės 1 d. Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 3 ir 4 dalys suformuluotos taip:
„3.   2 dalyje nurodytu atveju importuotojas privalo sumokėti Reglamento (EEB) Nr. 2454/93 248 straipsnio 1 dalyje nurodytą užstatą, kurio suma lygi papildomo importo muito sumos, apskaičiuotos remiantis atitinkamam produktui taikytina tipine kaina, ir papildomo importo muito sumos, apskaičiuotos remiantis atitinkamos siuntos CIF importo kaina, skirtumui.
4.   Importuotojas, pardavęs produktus per devynis mėnesius nuo produktų išleidimo į laisvą apyvartą deklaracijos priėmimo datos, per du mėnesius nuo atitinkamų produktų pardavimo įrodo, kad siunta buvo realizuota pagal 2 dalyje nurodytų kainų teisingumą patvirtinančias sąlygas. Jei nesilaikoma kurio nors iš šių terminų, sumokėtas užstatas negrąžinamas. Tačiau kompetentinga institucija, gavusi tinkamai pagrįstą importuotojo prašymą, devynių mėnesių laikotarpį gali pratęsti daugiausia trims mėnesiams.
Sumokėtas užstatas grąžinamas, jei muitinės institucijoms pateikiamas jas tenkinantis įrodymas, kad buvo laikomasi realizavimo sąlygų. Priešingu atveju užstatas konfiskuojamas ir panaudojamas papildomiems muitams sumokėti.“
11.
Reglamento Nr. 1484/95 4 straipsnyje nustatomas papildomų muitų dydis, kuris priklauso nuo CIF importo kainos ir ribinės kainos skirtumo. Šia nuostata įgyvendinama šios išvados 2 punkte nurodytos Sutarties dėl žemės ūkio 5 straipsnio 5 dalis.
Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
12.
Nyderlandų teisės reglamentuojama bendrovė X (toliau – bendrovė X) priklauso tarptautinei bendrovių grupei, į kurią taip pat įeina paukštieną gaminanti bendrovė F, su buveine Brazilijoje. Bendrovė X perka bendrovės F pagamintą šaldytą paukštieną ir importuoja ją į Sąjungos muitų teritoriją, kur parduoda šią paukštieną kitiems tarpusavyje susijusiems ir nesusijusiems subjektams. Bendrovės X importuojamiems produktams taikomos Reglamento Nr. 1234/2007 141 straipsnio nuostatos.
13.
Nyderlandų muitinė sudarė su bendrove X susitarimą dėl nagrinėjamų produktų muitinės vertės apskaičiavimo. Ši vertė buvo nustatoma pagal šių produktų įsigijimo kainą, kurią bendrovė X mokėjo kitai tos pačios grupės bendrovei, pridėjus 15 % papildomas išlaidas ir pelno maržą. Muitinė pripažino šią muitinę vertę tinkama CIF importo kainai apskaičiuoti (
8
) taikant Reglamento Nr. 1234/2007 141 straipsnį.
14.
Pagrindinė byla susijusi su paukštienos siuntomis, kurias bendrovė X importavo į Sąjungos muitų teritoriją nuo 2009 m. sausio 1 d. iki 2010 m. birželio 30 d. Deklaruotoji šių produktų CIF importo kaina viršijo ribinę kainą (kartu ir tipinę kainą, kuri buvo mažesnė už ribinę). Muitinė leisdavo išleisti prekes į laisvą apyvartą, nereikalaudama sumokėti Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 3 dalyje nurodyto užstato ar pagal šio reglamento 3 straipsnio 4 dalį įrodyti, kad šios prekės buvo realizuotos deklaruotos importo kainos teisingumą patvirtinančiomis sąlygomis.
15.
Vis dėlto vėliau atlikdama patikrinimą muitinė nustatė, kad bendrovė X realizavo nagrinėjamas paukštienos siuntas su ja susijusiems ir nesusijusiems Sąjungos subjektams už deklaruotą importo kainą mažesnėmis kainomis. Šios kainos taip pat buvo mažesnės už joms taikomą tipinę kainą.
16.
Pagal analogiją taikydama Reglamento Nr. 1484/95 4 straipsnio nuostatas muitinė apmokestino nagrinėjamas prekes papildomais muitais, kurių dydis buvo apskaičiuotas remiantis atitinkamos tipinės kainos ir ribinės kainos skirtumu, iš viso 2163793,55 EUR.
17.
X bendrovės skundas dėl tokio sprendimo buvo atmestas ir pirmąja, ir apeliacine instancijomis. Bendrovė X padavė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui dėl 2015 m. lapkričio 24 d. apeliacinėje instancijoje priimto sprendimo.
18.
Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2, 4 ir 5 dalys, siejamos su [Reglamento Nr. 1234/2007] 141 straipsniu, aiškintinos taip, kad tose nuostatose aprašytu kontrolės mechanizmu – ir a posteriori patikrinimo atveju – siekiama vien užtikrinti, kad kompetentingos institucijos laiku sužinotų apie faktus ir aplinkybes, susijusias su seka sandorių, kurių atveju gali kilti abejonių dėl nurodytų CIF importo kainų teisingumo ir kurie gali duoti pagrindą išsamesniam patikrinimui?
Ar vis dėlto teisinga priešinga samprata, t. y. kad Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2, 4 ir 5 dalyse aprašytas kontrolės mechanizmas – ir a posteriori patikrinimo atveju – aiškintinas taip, kad tuo atveju, kai importuotojas vieną ar kelis kartus perparduoda Bendrijos rinkoje už mažesnę kainą, nei nurodyta siuntos CIF kaina su mokėtina importo muitų suma, tai neatitinka reikalaujamų (pardavimo) Bendrijos rinkoje sąlygų, tad vien todėl mokėtini papildomi muitai? Ar atsakymui į paskutinį klausimą svarbu tai, ar importuotojas vieną ar kelis kartus perparduoda už kainą, kuri yra mažesnė už galiojančią tipinę kainą? Ar šiame kontekste reikšminga tai, kad tipinė kaina iki 2009 m. rugsėjo 11 d. buvo nustatoma kitaip nei paskesniu laikotarpiu? Ar atsakymui į šiuos klausimus svarbu ir tai, ar pirkėjai Sąjungoje ir importuotojas yra susijusios įmonės?
2.
Jeigu iš atsakymo į pirmame punkte nurodytus klausimus išplaukia, kad nuostolingas perpardavimas yra pakankamas požymis, jog turi būti atmesta nurodyta CIF importo kaina, kaip tuomet reikia nustatyti mokėtinų papildomų muitų dydį? Ar mokesčio bazė turi būti nustatoma pagal metodus, kuriuos pagal [Reglamento Nr. 2913/92] 29–31 straipsnius reikalaujama taikyti nustatant muitinę vertę? Ar mokesčio bazė vis dėlto turi būti nustatoma išimtinai pagal galiojančią tipinę kainą? Ar [Reglamento Nr. 1234/2007] 141 straipsnio 3 dalis draudžia iki 2009 m. rugsėjo 11 d. remtis tuo laikotarpiu nustatyta tipine kaina?
3.
Jeigu iš atsakymo į pirmame ir antrame punktuose pateiktus klausimus išplaukia, kad įpareigojimui mokėti papildomus muitus lemiamos reikšmės turi tai, jog importuoti gaminiai Bendrijos rinkoje buvo perparduoti nuostolingai, o apskaičiuojant mokėtinų papildomų muitų dydį tipine kaina reikia remtis kaip mokesčio baze, ar tokiu atveju [Reglamento Nr. 1484/95] 3 straipsnio 2, 4 ir 5 dalys, atsižvelgiant į [2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Kloosterboer Rotterdam, C‑317/99, EU:C:2001:681], yra suderinamos su [Reglamento Nr. 1234/2007] 141 straipsniu?“
Analizė
19.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismui uždavė tris prejudicinius klausimus. Trečiuoju iš jų klausiama dėl Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2, 4 ir 5 dalių teisėtumo atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1234/2007 141 straipsnį ir Sprendimą Kloosterboer Rotterdam (
9
). Atsižvelgiant į šią problemą, dar kyla klausimas dėl Sutarties dėl žemės ūkio 5 straipsnio 1 dalies b punkto. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltas trečiasis prejudicinis klausimas priklauso nuo atsakymo į pirmuosius du prejudicinius klausimus ir minėtų nuostatų išaiškinimo. Vis dėlto manau, kad pati šių nuostatų formuluotė kelia esminių abejonių dėl jų teisėtumo. Taigi šioje byloje pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą analizę pradėsiu nuo trečiojo klausimo.
Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
20.
Kaip jau minėjau, trečiasis prejudicinis klausimas susijęs su Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2, 4 ir 5 dalių galiojimu atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1234/2007 141 straipsnį ir minėtą Sprendimą Kloosterboer Rotterdam. Šias nuostatas, taigi ir galimo jų nesuderinamumo su Reglamentu Nr. 1234/2007 problemą būtų sunku suprasti nepriminus pirminės jų redakcijos ir to, kaip Teisingumo Teismas kvestionavo šias formuluotes.
21.
Pagal pirminę redakciją Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa ir 3 straipsnio 3 dalis buvo suformuluotos taip:
„1.   Importuotojo prašymu papildomas muitas gali būti nustatytas remiantis atitinkamos siuntos CIF importo kaina, jeigu ši kaina didesnė nei 2 straipsnio 1 dalyje minima tipinė kaina.
<…>
3.   Jeigu negautas straipsnio 1 dalyje minėtasis prašymas, nurodytosios siuntos importo kaina, į kurią reikia atsižvelgti įvedant papildomą muitą, turi būti 2 straipsnio 1 dalyje pateikta tipinė kaina.“
22.
Nagrinėjamo reglamento 3 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje ir 3 straipsnio 2 dalyje buvo nustatytas importuotojo deklaruotos CIF importo kainos teisingumo patikrinimo mechanizmas, ir šios nuostatos buvo suformuluotos beveik taip pat kaip ir dabartinės šio reglamento redakcijos 3 straipsnio 2–5 dalys.
23.
Taigi šių nuostatų logika buvo gana aiški. Iš esmės papildomi muitai buvo nustatomi remiantis tipine kaina. Vis dėlto tuo atveju, jeigu buvo importuojama už tipinę kaina didesne kaina, toks papildomų muitų apskaičiavimo būdas buvo nepalankus importuotojui, nes šių muitų dydis priklauso nuo nustatytos importo kainos (šiuo atveju – tipinės kainos) ir ribinės kainos skirtumo: kuo importo kaina mažesnė už ribinę kainą, tuo didesnis papildomas muitas.
24.
Tokiu atveju importuotojui buvo suteikiama galimybė prašyti vietoj tipinės kainos taikyti CIF importo kainą, t. y. faktinę importo kainą (
10
). Tai, ar šis prašymas bus patenkintas, priklausė nuo tam tikrų sąlygų įvykdymo. Pirma, importuotojas privalėjo pateikti tam tikrus dokumentus, patvirtinančius deklaruotos CIF importo kainos atitiktį tikrovei. Antra, jis privalėjo per trumpą laiką nuo importuotų prekių pardavimo Sąjungos rinkoje įrodyti, kad šios prekės buvo parduotos pagal deklaruotos kainos teisingumą patvirtinančias sąlygas. Trečia, importuotojas privalėjo sumokėti užstatą, lygų papildomam muitui, kurį jis turėtų sumokėti, jeigu būtų taikoma tipinė kaina. Muitinei nusprendus, kad importuotos prekės buvo parduotos ne pagal deklaruotos CIF importo kainos teisingumą patvirtinančias sąlygas, buvo taikomas bendras principas, t. y. taikoma tipinė kaina, o sumokėtas užstatas buvo automatiškai prarandamas, panaudojant jį papildomiems muitams sumokėti. Galiausiai, penkta, jeigu, atlikdama vėlesnį patikrinimą muitinė pripažintų, kad minėtos sąlygos nebuvo įvykdytos, ji galėtų pareikalauti ex post sumokėti tokio dydžio papildomus muitus, kurie būtų apskaičiuoti remiantis tipine kaina.
25.
Sprendime Kloosterboer Rotterdam (
11
) Teisingumo Teismas kvestionavo bendrąjį papildomų muitų apskaičiavimo remiantis tipine kaina principą, pripažindamas Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 3 dalį (bendrasis principas) ir šio straipsnio 1 dalį (galimybė prašyti taikyti CIF importo kainą ir pareiga pateikti nustatytus dokumentus) negaliojančiomis. Teisingumo Teismas visų pirma nusprendė, kad iš Reglamento Nr. 2777/75/EEB (
12
) 5 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos aiškiai matyti, kad papildomi muitai gali būti apskaičiuojami remiantis tik CIF importo kaina ir kad šis principas neturi jokių išimčių. Teisingumo Teismas taip pat pripažino, kad tipinė kaina gali būti naudojama tik tikrinant, ar deklaruota CIF importo kaina atitinka tikrovę (
13
).
26.
Teisingumo Teismas vertino minėtas nuostatas atsižvelgdamas tik į Reglamentą Nr. 2777/75, tačiau pažymėjo, kad šis reglamentas yra suderintas su Sutartimi dėl žemės ūkio (
14
). Taip pat reikia pažymėti, kad papildomų muitų apskaičiavimo būdą, numatytą pagal pirminės redakcijos Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnį, savo 1998 m. liepos 13 d. ataskaitoje kvestionavo PPO ginčų sprendimo komitetas (
15
).
27.
Reglamentas Nr. 1484/95 buvo iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 493/1999/EB (
16
) dar prieš priimant minėtą Teisingumo Teismo sprendimą. Šio reglamento konstatuojamosiose dalyse nurodoma, kad Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnis neatitinka PPO taisyklių. Po šio pakeitimo Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad papildomi muitai nustatomi atsižvelgiant į CIF importo kainą. Be to, buvo panaikinta šio straipsnio pirminės redakcijos 3 dalis.
28.
Vis dėlto tuo atveju, jeigu importuotojo deklaruota CIF importo kaina yra didesnė už tipinę kainą, importuotojui ir toliau taikomos visos pareigos, numatytos pirminės redakcijos Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje ir 3 straipsnio 2 dalyje (
17
). Dabar šios pareigos yra nustatytos šio reglamento 3 straipsnio 2–5 dalyse. Taip pat liko galioti užstato automatinio praradimo mechanizmas, importuotojui neįrodžius, kad jis pardavė importuotas prekes pagal CIF importo kainos teisingumą patvirtinančias sąlygas. Muitinė taip pat išlaikė galimybę post factum nustatyti, kad CIF importo kainos taikymo sąlygos nebuvo įvykdytos, ir pareikalauti sumokėti papildomus muitus, apskaičiuotus remiantis tipine kaina.
29.
Jeigu mechanizmas, dėl kurio papildomi muitai de facto automatiškai apskaičiuojami remiantis tipine kaina, toliau galiotų, kai iš esmės turėtų būti taikoma CIF importo kaina, tai atrodytų nelogiška. Taigi, kaip reikėtų aiškinti šias nuostatas?
30.
Komisija šioje byloje pateiktose pastabose tai aiškina taip, kad jeigu deklaruota CIF importo kaina viršija tipinę kainą, daroma prielaida, kad ši kaina neatitinka tikrovės, nes tai reikštų, kad prekė buvo įsigyta brangiau nei rinkos kaina. Ši prielaida yra iuris tantum: importuotojas gali įrodyti deklaruotos CIF importo kainos teisingumą, jeigu parduoda importuotas prekes Sąjungos rinkoje tokiomis sąlygomis, kurias muitinė pripažįsta patvirtinančiomis šį kainos teisingumą.
31.
Vis dėlto priešingu atveju mokėtinų papildomų muitų dydis nustatomas pagal tipinę kainą. Tokią sampratą Komisija galutinai patvirtino per teismo posėdį. Panašų Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–5 dalių aiškinimą savo pastabose siūlo Nyderlandų vyriausybė.
32.
Šio aiškinimo nekeičia nagrinėjamo reglamento 3 straipsnio 3 dalies pakeitimas, įsigaliojęs 2010 m. gegužės 1 d., pagal kurį užstatą sudaro ne visa pagal tipinę kainą apskaičiuotų papildomų muitų suma, o šių pagal tipinę kainą apskaičiuotų papildomų muitų ir pagal CIF importo kainą apskaičiuotų muitų skirtumas. Tokiu atveju importuotojas sumoka pagal importo kainą apskaičiuotus muitus (
18
), o skirtumas sumokamas panaudojant užstatą arba atlikus ex post patikrinimą pagal minėto straipsnio 5 dalį. Šiuo atveju esminio skirtumo nėra.
33.
Man tai atrodo vienintelis galimas Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–5 dalių aiškinimas. Taigi rezultatas yra toks, kad jeigu CIF importo kaina viršija tipinę kainą, papildomi muitai apskaičiuojami remiantis CIF importo kaina tik jeigu importuotojas įvykdo papildomus reikalavimus, visų pirma susijusius su importuotų prekių realizavimo sąlygomis. Išskyrus formuluotę, ši tvarka nedaug skiriasi nuo situacijos, kai galiojo tos redakcijos Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnis, kurio formuluotę kvestionavo Teisingumo Teismas. Nėra tik reikalavimo importuotojui pateikti prašymą taikyti CIF importo kainą.
34.
Kartu vertėtų pažymėti, kad pagal Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 4 dalies pirmos pastraipos antrą sakinį importuotojo sumokėtas užstatas prarandamas ir tuo atveju, jeigu importuotojas nesilaikė šioje nuostatoje numatytų terminų, nustatytų įrodymui, kad prekės buvo parduotos CIF importo kainos teisingumą patvirtinančia kaina. Taigi šiuo atveju nereikia faktinės situacijos analizuoti iš esmės, pakanka formalaus pažeidimo, kad apskaičiuojant papildomus muitus būtų de facto taikoma tipinė kaina, pateikti. Manau, tai patvirtina dabartinės redakcijos Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–5 dalyse numatyto mechanizmo ir pagal pirminę redakciją numatyto mechanizmo, kurį kvestionavo Teisingumo Teismas, tapatumas.
35.
Žinoma, Teisingumo Teismas tiesiogiai nepripažino, kad pirminės redakcijos Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2 dalis yra neteisėta. Vis dėlto joje numatytas kontrolės mechanizmas buvo neatsiejamas nuo minėto pirminio reglamentavimo, pagal kurį buvo taikomas principas apskaičiuoti papildomus muitus remiantis tipine kaina, o CIF importo kainą buvo galima taikyti tik išimties tvarka, įvykdžius tam tikras sąlygas. Jeigu šis kontrolės mechanizmas būtų toliau taikomas pagal naująjį reglamentavimą, būtų paslėptai paliktas galioti tas pats principas, nes praktiškai būtų gaunamas tas pats rezultatas.
36.
Taigi manau, kad Komisija, iš dalies pakeisdama arba panaikindama pirminės redakcijos Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą ir 3 straipsnio 3 dalį, bet palikdama galioti jo 3 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir 3 straipsnio 2 dalį (tik su pakeista numeracija), neišsamiai suderino šį teisės aktą su Sprendimu Kloosterboer Rotterdam (
19
). Todėl dabartinės redakcijos Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–5 dalis reikėtų pripažinti negaliojančiomis.
37.
Iš tiesų trečiajame prejudiciniame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo tik šio reglamento 3 straipsnio 2, 4 ir 5 dalis. Vis dėlto šio straipsnio 3 dalis, kurioje importuotojas įpareigojamas sumokėti papildomų muitų, apskaičiuotų remiantis tipine kaina, dydžio užstatą, yra šio reglamento 3 straipsnio 2–5 dalyse nustatyto mechanizmo sudedamoji dalis. Šio užstato egzistavimas neturėtų jokios prasmės, jeigu papildomiems muitams apskaičiuoti nebūtų galimybės kaip pagrindo automatiškai taikyti tipinę kainą. Taigi Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–5 dalis reikia nagrinėti kaip visumą.
38.
Komisija šioje byloje pateiktose pastabose pažymi, jog labai tikėtina, kad prekių pardavimas Sąjungos rinkoje už ribinę kainą mažesne kaina sutrikdys šią rinką, ir tai savaime pateisina papildomų muitų taikymą. Vis dėlto reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad pagal Reglamento Nr. 1234/2007 141 straipsnio 2 dalį, kai nėra tikėtina, kad tokių rinkos sutrikimų galėtų atsirasti, papildomi muitai netaikomi. Šių sutrikimų atsiradimo tikimybė nėra pakankamas pagrindas taikyti šiuos muitus. Pagrindas juos taikyti atsiranda tik jeigu prekės importuojamos už ribinę kainą mažesne CIF importo kaina.
39.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas nurodyta, siūlau į trečiąjį prejudicinį klausimą atsakyti taip, kad, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1234/2007 141 straipsnio 3 dalį ir Sutarties dėl žemės ūkio 5 straipsnio 1 dalies b punktą, Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–5 dalys negalioja.
Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
40.
Pirmasis prejudicinis klausimas susijęs su Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–5 dalių išaiškinimu. Jeigu Teisingumo Teismas pritartų mano siūlomam atsakymui į trečiąjį prejudicinį klausimą ir pripažintų šias nuostatas negaliojančiomis, atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą netektų dalyko. Taigi toliau šį pirmąjį klausimą nagrinėsiu tik trumpai.
41.
Užduodamas pirmąjį prejudicinį klausimą, jį pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar tos aplinkybės, kad importuotojas pardavė importuotas prekes už deklaruotą CIF importo kainą mažesne kaina, prie kurios pridėti muitai, pakanka, kad ši importo kaina būtų atmesta kaip pagrindas papildomiems muitams apskaičiuoti.
42.
Atsakymas į šį klausimą kyla iš pirma šioje išvadoje pateikto Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–5 dalių aiškinimo.
43.
Jeigu CIF importo kaina yra mažesnė už tipinę kainą, importuotojas iš esmės privalo įrodyti, kad pardavė prekes tokia kaina, kuri patvirtina minėtos importo kainos teisingumą. Šiuos įrodymus vertina muitinė (
20
). Vėliau šį vertinimą gali tikrinti teismas. Tai yra faktų nustatymas. Muitinei priklauso įvertinti, ar pardavimas mažesne kaina už deklaruotą CIF importo kainą leidžia suabejoti šios importo kainos teisingumu, o jeigu taip, tai kokiu mastu. Šiuo atveju nėra jokio automatiškumo, muitinė, remdamasi faktinių aplinkybių visuma, gali pripažinti, kad deklaruota importo kaina atitiko tikrovę, net jeigu vėliau prekės buvo parduotos mažesne kaina. Vienas iš šio vertinimo elementų galėtų būti prekių pardavimo kainos ir tipinės kainos palyginimas.
44.
Nepaisant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo šiuo klausimu iškeltos abejonės, tipinės kainos apskaičiavimo būdo pakeitimas nuo 2009 m. rugsėjo 11 d. šiuo atveju neturi reikšmės. Palyginimo pagrindu reikėtų laikyti tipinę kainą importo dieną, apskaičiuotą pagal tą dieną galiojančias nuostatas.
45.
Jokių pasekmių savaime nesukelia tai, kad prekių pirkėjai Sąjungos rinkoje yra susiję su importuotoju. Tai yra faktinė aplinkybė, į kurią muitinė gali atsižvelgti, vertindama deklaruotos importo kainos teisingumą.
46.
Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–5 dalių teisėtumo problema kyla ne todėl, kad muitinė gali kvestionuoti importuotojo deklaruotos CIF importo kainos teisingumą, bet dėl iš to kylančios pasekmės, t. y. dėl to, kad apskaičiuojant papildomus muitus yra automatiškai taikoma tipinė kaina.
47.
Tie patys samprotavimai taikomi ir tuo atveju, kai muitinė, kaip pagrindinėje byloje, netaiko Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–4 dalyse numatytos procedūros ir atlieka patikrinimą ex post, remdamasi šio reglamento 3 straipsnio 5 dalimi. Ši nuostata taikoma tuomet, kai nėra įvykdomi „šio straipsnio reikalavimai“. Šie reikalavimai turi būti suprantami kaip aplinkybė, kad importuotojas parduoda prekes už kainą, patvirtinančią jo deklaruotos CIF importo kainos teisingumą.
Dėl antrojo prejudicinio klausimo
48.
Antrasis prejudicinis klausimas susijęs su tuo, kuo remiantis reikia apskaičiuoti papildomus muitus, muitinei nusprendus, kad importuotojo deklaruota CIF importo kaina neatitinka tikrovės.
49.
Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 2–5 dalių tekstą, atsakyti į šį klausimą paprasta – šie muitai turi būti apskaičiuojami remiantis tipine kaina.
50.
Vis dėlto, kaip nurodžiau atsakydamas į trečiąjį prejudicinį klausimą, manau, kad toks sprendimo variantas bet kuriuo atveju yra neteisėtas tuomet, kai tipinę kainą numatoma taikyti automatiškai ir galutinai. Lieka neaišku, kaip turėtų elgtis muitinė, jeigu suabejotų importuotojo deklaruotos CIF importo kainos teisingumu.
51.
Mano nuomone, atsakymą į šį klausimą pateikia bendrosios muitų teisės nuostatos, susijusios su prekių muitinės vertės nustatymu. Pagal Reglamento Nr. 2913/92 (
21
) 29 straipsnio 1 dalį iš esmės prekių muitinę vertę sudaro jų sandorio vertė. Vis dėlto šiam principui taikomos įvairios išimtys, be kita ko, tuo atveju, jeigu, kaip šioje byloje, pirkėjas (t. y. importuotojas) ir pardavėjas yra susiję tarpusavyje. Tokiu atveju muitinė privalo nustatyti, ar ši sąsaja turėjo įtakos kainai (
22
).
52.
Jeigu muitinė vertė negalėtų būti nustatoma remiantis sandorio verte, Reglamento Nr. 2913/92 30–31 straipsniuose nurodomi alternatyvūs prekių muitinės vertės nustatymo būdai. Šie būdai atitinka Sutartį dėl Pasaulio Prekybos Organizacijos steigimo sutarties 1A priede pateikto Bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos VII straipsnio įgyvendinimo, taip pat Sutartį dėl žemės ūkio. Visų pirma Reglamento Nr. 2913/92 30 straipsnio 2 dalies a punktas leidžia nustatyti prekių muitinę vertę remiantis tapačių prekių, įvežamų į Sąjungos muitų teritoriją, sandorio verte. Atrodo, kad, jeigu prekėms taikomos Reglamento Nr. 1234/2007 nuostatos, tapačių prekių vertę galima nustatyti remiantis tipine kaina, ir pagal tai būtų galima apskaičiuoti papildomų muitų dydį. Vis dėlto tam muitinė turi nustatyti tam tikras aplinkybes, kurias gali tikrinti teismas, ir dėl to importuotojui negali būti perkeliama įrodinėjimo pareiga ar vietoj CIF importo kainos automatiškai taikoma tipinė kaina. Nei Sąjungos teisės, nei tarptautinės teisės nuostatos neleidžia atmesti importuotojo deklaruotos importo kainos remiantis vien tuo pagrindu, kad prekės vėliau buvo parduotos mažesne kaina nei ši importo kaina. Ši aplinkybė galėtų nebent suteikti pagrindą patikrinti deklaruotos importo kainos teisingumą.
53.
Taigi į antrąjį prejudicinį klausimą siūlau atsakyti taip, kad jeigu muitinė abejoja importuotojo deklaruotos CIF importo kainos teisingumu, ji turi nustatyti papildomų muitų, apie kuriuos kalbama Reglamento Nr. 1234/2007 141 straipsnyje, apskaičiavimo pagrindą pagal Reglamento Nr. 2913/92 29–31 straipsnius.
Išvada
54.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau taip atsakyti į Hoge Raad der Nederlanden (Aukščiausiasis Teismas, Nyderlandai) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
Komisijos reglamento (EB) Nr. 1484/95, nustatančio išsamias papildomų importo muitų sistemos taikymo taisykles ir tipines kainas paukštienos bei kiaušinių sektoriams ir kiaušinių albuminui ir panaikinančio Reglamentą Nr. 163/67/EEB, 3 straipsnio 2–5 dalys negalioja atsižvelgiant į 2007 m. spalio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007, nustatančio bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (Bendras bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentas), 141 straipsnio 3 dalį ir Pasaulio Prekybos Organizacijos steigimo sutarties 1A priede esančios Sutarties dėl žemės ūkio 5 straipsnio 1 dalies b punktą.
2.
Jeigu muitinė abejoja importuotojo deklaruotos CIF importo kainos teisingumu, ji turi nustatyti papildomų muitų, apie kuriuos kalbama Reglamento Nr. 1234/2007 141 straipsnyje, apskaičiavimo pagrindą pagal 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 29–31 straipsnius.
(
1
)	Originalo kalba: lenkų.
(
2
)	Tarptautinė prekyba paukštiena paskatino išplėtoti Sąjungos teisę raidą nagrinėjant ir kitas bylas, pvz., žr. 2004 m. sausio 13 d. Sprendimą Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17).
(
3
)	2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681).
(
4
)	OL L 336, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 80.
(
5
)	OL L 302, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 3 t., p. 307.
(
6
)	OL L 299, 2007, p. 1.
(
7
)	OL L 145, 1995, p. 47; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 17 t., p. 437.
(
8
)	Sąvoka „CIF kaina“ yra kilusi iš tarptautinių prekybos taisyklių (Incoterms), kurias skelbia Tarptautiniai prekybos rūmai, ir apima prekės, draudimo ir vežimo kainą (Cost, Insurance & Freight).
(
9
)	2001 m. gruodžio 13 d. sprendimas (C‑317/99, EU:C:2001:681).
(
10
)	Vertėtų pažymėti, kad ši galimybė buvo numatyta tik tais atvejais, kai CIF importo kaina viršijo tipinę kainą. Pagal tuometinę logiką tai buvo pagrįsta, nes priešingu atveju importuotojas visai nebūtų suinteresuotas prašyti taikyti CIF importo kainą (jam buvo naudingiau taikyti tipinę kainą).
(
11
)	2001 m. gruodžio 13 d. sprendimas, C‑317/99, EU:C:2001:681.
(
12
)	1975 m. spalio 29 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2777/75 dėl bendro paukštienos rinkos organizavimo (OL L 282, 1975, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 2 t., p. 138). Ši nuostata buvo pakeista Reglamento Nr. 1234/2007 141 straipsnio 3 dalimi.
(
13
)	2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681, 30 punktas).
(
14
)	2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681, 23–25 punktai).
(
15
)	Generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvada byloje Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:229, 35–37 punktai).
(
16
)	1999 m. kovo 5 d. Komisijos reglamentas, iš dalies keičiantis Reglamentą (EB) Nr. 1484/95 (OL L 59, 1999, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 24 t., p. 420), jo 1 straipsnio 3 dalis.
(
17
)	Žr. šios išvados 24 punktą.
(
18
)	Pagal Reglamento Nr. 1484/95 4 straipsnį.
(
19
)	2001 m. gruodžio 13 d. sprendimas, C‑317/99, EU:C:2001:681.
(
20
)	Tai vienareikšmiškai rodo ir Reglamento Nr. 1484/95 3 straipsnio 4 dalies antra pastraipa, pagal kurią „<…> užstatas grąžinamas, jei muitinei priimtinu būdu pateikiamas įrodymas dėl realizavimo sąlygų“ (išskirta mano).
(
21
)	Šis reglamentas galiojo tuo metu, kai susiklostė pagrindinės bylos faktinės aplinkybės. Šiuo metu galiojančios nuostatos, susijusios su prekių muitinės vertės nustatymu, įtvirtintos 2013 m. spalio 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 952/2013, kuriuo nustatomas Sąjungos muitinės kodeksas, 69 ir paskesniuose straipsniuose (OL L 269, 2013, p. 1).
(
22
)	Reglamento Nr. 2913/92 29 straipsnio 2 dalies a punktas.