Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NICHOLAS EMILIOU
föredraget den 15 maj 2025(1)
Mål C‑428/23
ROGON GmbH & Co. KG,
MVI Management GmbH,
DC
mot
Deutscher Fußballbund eV (DFB)
(begäran om förhandsavgörande från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland))
” Begäran om förhandsavgörande – Konkurrens – Artikel 101 FEUF – Den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina – Ett idrottsförbunds reglemente – Professionell fotboll – Spelaragenters verksamhet ”
I.      Inledning
1.        Domstolen har nyligen i ett antal mål – nämligen målet ISU,(2) målet Superleague,(3) målet Royal Antwerp(4) och målet Fifa(5) – haft att pröva huruvida vissa regler som antagits av internationella eller nationella idrottsförbund är förenliga med unionsbestämmelserna om konkurrens och den inre marknaden.
2.        Förevarande mål är en naturlig fortsättning på de målen. Tvisten vid den nationella domstolen rör nämligen ett nationellt idrottsförbunds reglemente (nedan kallat det aktuella reglementet) som reglerar den verksamhet som utövas av spelaragenter (nedan kallade agenterna). Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor för att EU-domstolen ska tillhandahålla ytterligare vägledning om räckvidden av den praxis från EU-domstolen som har sitt ursprung i domen i målet Wouters(6) och därefter har tillämpats på idrottsrelaterade verksamheter, först i domen i målet Meca-Medina,(7) och som det mer nyligt har hänvisats till i domarna i målet ISU, målet Superleague och målet Royal Antwerp samt i några ännu nyare domar (nedan kallad den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina).(8)
3.        I stort sett liknande frågor har också ställts i två andra begäranden om förhandsavgörande – i målet C‑209/23, RRC Sports,(9) och i målet C‑133/24, CD Tondela m.fl.(10) – i vilka jag också föredrar mitt förslag till avgörande i dag. Det här förslaget till avgörande bör därför läsas tillsammans med dessa båda andra förslag. Av processekonomiska skäl och i syfte att underlätta för läsarna försöker jag undvika onödiga upprepningar i de tre förslagen och de innehåller därför ett antal korshänvisningar till varandra.
II.    Bakgrund, förfarandet och tolkningsfrågorna
4.        Målet vid den nationella domstolen har sitt upphov i ansökningar om förbudsförelägganden som de tre klagandena i det nationella målet (två företag som tillhandahåller rådgivnings- och representationstjänster för fotbollsspelare samt den verkställande direktören för det ena av dessa företag) lämnade in mot Deutscher Fußballbund e. V. (det tyska fotbollsförbundet, nedan kallat DFB). DFB är paraplyorganisation för 27 tyska fotbollsförbund med cirka 25 000 anslutna klubbar och mer än sju miljoner medlemmar och är också medlem i Fédération internationale de football (Internationella fotbollsförbundet, nedan kallat Fifa).
5.        Enligt 16a § i DFB:s stadgar anordnas matcherna i de två högsta divisionerna (Bundesliga (nedan kallad bundesligan) och 2. Bundesliga (nedan kallad andra bundesligan)) av Deutsche Fußball Liga e. V. (den tyska fotbollsligan, nedan kallad DFL). DFL är en sammanslutning där klubbarna i de två högsta tyska proffsligorna ingår. De klubbar som deltar i tävlingarna i bundesligan och andra bundesligan är, i egenskap av ordinarie medlemmar i DFL, bundna av DFB:s stadgar och bindande reglementen. För att få spela i bundesligan eller andra bundesligan måste spelarna skriva under ett licensavtal med DFL, som också förpliktar dem att följa tillämpliga fotbollsförbundsregler. Som medlem av Fifa omfattas DFB av dess reglementen och är även skyldigt att genomföra Fifas beslut.
6.        I kölvattnet av att Fifa hade antagit sitt reglemente om arbete med spelaragenter antog DFB Reglement für die Spielervermittlung (reglemente för spelarförmedling, nedan kallat RfSV), som trädde i kraft den 1 april 2015. RfSV riktar sig till klubbarna och spelarna, som är skyldiga att följa detta reglemente. Det innehåller regler om spelarnas och klubbarnas nyttjande av de tjänster som agenter tillhandahåller för ingående av professionella spelaravtal och transferavtal. I RfSV föreskrivs bland annat
–        en registreringsskyldighet för agenter (2 § punkt 3 och 3 § punkterna 2 och 3 RfSV),
–        en skyldighet att lämna en förklaring genom vilken spelaragenten underkastar sig olika stadgar, reglementen och regler som antagits av Fifa, DFB och DFL, inbegripet att underkasta sig förbundens behörighet att lösa tvister (2 § punkt 2 och 3 § punkterna 2 och 3 RfSV samt bilagorna 1 och 2 till detsamma),
–        den ytterligare skyldigheten att registrera en fysisk person vid registrering av en juridisk person (bilaga 2 RfSV),
–        ett förbud för agenter att vid spelarköp ta del av klubbens framtida transferintäkter (7 § punkt 3 RfSV),
–        ett förbud mot provision till agenter vid förmedling av underåriga (7 § punkt 7 RfSV), och
–        en skyldighet att redovisa ersättningar och betalningar som gjorts till spelaragenter (6 § punkt 1 RfSV).
7.        Vid överträdelser av reglementet kan sanktioner för osportsligt uppträdande utfärdas (9 § RfSV). I en bilaga till detta reglemente finns standardformulär för den obligatoriska förklaringen från agenten. Reglementet infördes genom rundskrivelse nr 62, som DFL GmbH (ett helägt dotterbolag till DFL) den 12 januari 2018 skickade till ledarna för klubbarna och bolagen i bundesligan och andra bundesligan för att bland annat informera dem om transferavtal vid spelarförsäljning.(11)
8.        Klagandena invände i sina ansökningar i det nationella målet mot vissa regler i RfSV och begärde att interimistiska åtgärder skulle vidtas.
9.        Landgericht Frankfurt am Main (Regionala domstolen i Frankfurt am Main, Tyskland) biföll talan delvis. Klagandena överklagade domen till Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Regionala överdomstolen i Frankfurt am Main, Tyskland), som biföll överklagandet såvitt avsåg vissa andra yrkanden, men ogillade överklagandet i andra avseenden liksom DFB:s anslutningsöverklagande.
10.      Efter att ha erhållit prövningstillstånd från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) vidhöll klagandena sina ansökningar om förbudsförelägganden och DFB vidhöll att överklagandet ska ogillas. Eftersom sistnämnda domstol är tveksam till hur de unionsbestämmelser som parterna i det nationella målet har åberopat ska tolkas, beslutade den att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)       Är ett idrottsförbunds regelverk, som riktar sig till förbundsmedlemmarna och reglerar utnyttjandet av tjänster som tillhandahålls av förbundsexterna företag på en marknad i ett tidigare led i förhållande till förbundets verksamhet, förenligt med de principer som EU-domstolen utvecklat i [domen i målet Wouters] och [domen i målet Meca Medina], enligt vilka det vid tillämpningen av förbudet mot konkurrensbegränsande samverkan är
–      nödvändigt att beakta det övergripande sammanhang i vilket beslutet i fråga har fattats eller för vilket det medför verkningar, och, mer specifikt, dess syften–      det därefter ska prövas huruvida de begränsningar av konkurrensen som beslutet ger upphov till är nödvändiga för att uppnå dessa syften_–      och huruvida begränsningarna är proportionerliga i förhållande till dessa syften (nedan kallat Meca Medina-testet)?
2)       Om fråga 1 besvaras jakande, ska då Meca Medina-testet tillämpas på alla bestämmelser i det aktuella regelverket, eller beror dess tillämpning på innehållsmässiga kriterier, som exempelvis hur närliggande en enskild regel är i förhållande till förbundets idrottsverksamhet?”
11.      Skriftliga yttranden har inkommit från en av klagandena i det nationella målet (ROGON GmbH & Co. KG), DFB, den tyska och den franska regeringen och Europeiska kommissionen.
12.      Genom skrivelse av den 19 mars 2024 uppmanade domstolen i enlighet med artikel 62.1 i domstolens rättegångsregler de berörda att inkomma med sina synpunkter på hur domen i målet ISU, domen i målet Superleague och domen i målet Royal Antwerp inverkar på det svar som ska ges på de frågor som har ställts i förevarande mål. DFB, den tyska och den franska regeringen, Rogon och kommissionen efterkom denna begäran.
13.      Dessa berörda, med undantag för den franska regeringen, yttrade sig även muntligen vid förhandlingen den 12 februari 2024.
III. Bedömning
14.      Den hänskjutande domstolen har ställt sina två frågor för att få klarhet i räckvidden av de principer som har utvecklats i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina och hur dessa principer konkret ska tillämpas i en situation där ett reglemente har utfärdats av ett idrottsförbund.
A.      Den första frågan: Räckvidden av den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina
15.      Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina är tillämplig på ett idrottsförbunds reglemente som riktar sig till förbundsmedlemmarna och reglerar nyttjandet av tjänster som tillhandahålls av förbundsexterna företag på en marknad i ett tidigare led i förhållande till förbundets verksamhet.
16.      För att svara på denna fråga erinrar jag först om de viktigaste grundsatserna i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina (1). Därefter försöker jag identifiera denna rättspraxis ursprung i unionens konkurrensrättssystem (2) och klargör sedan dess bakomliggande logik och räckvidd (3). Mot denna bakgrund behandlar jag slutligen de specifika frågeställningar som den hänskjutande domstolen har tagit upp (4).
17.      Det ska redan från början klargöras att jag i det här förslaget till avgörande behandlar den hänskjutande domstolens frågor utifrån min tolkning av den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina, såsom den ser ut till följd av EU-domstolens domar i de mål som det hänvisas till i punkt 1 ovan.
1.      De viktigaste grundsatserna i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina
18.      Den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina sammanfattas i punkterna 183–187 i domen i målet Superleague. Domstolen erinrade först om att det framgår av fast rättspraxis att avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som begränsar handlingsfriheten för de involverade företagen inte nödvändigtvis omfattas av förbudet i artikel 101.1 FEUF. Domstolen tillade att ”[e]n granskning av det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket vissa av dessa avtal och vissa av dessa beslut ingår kan nämligen leda till att det kan konstateras, för det första, att avtalet eller beslutet är motiverat på grund av att det eftersträvar ett eller flera legitima mål av allmänintresse som i sig inte är konkurrensbegränsande, för det andra, att de specifika åtgärder som vidtas för att uppnå dessa mål verkligen är nödvändiga i detta avseende och, för det tredje, att även om det visar sig att det ofrånkomliga resultatet av att dessa medel används är att konkurrensen, åtminstone potentiellt, begränsas eller snedvrids, så är detta ofrånkomliga resultat inte mer långtgående än nödvändigt och innebär i synnerhet inte att konkurrensen helt sätts ur spel”.
19.      Dessa principer – fortsatte domstolen – ”kan särskilt finna tillämpning på avtal eller beslut i form av regler som en sådan sammanslutning som en branschorganisation eller ett idrottsförbund har antagit i syfte att uppnå vissa mål av etiskt eller yrkesetiskt slag och, mer allmänt, för att reglera utövandet av ett yrke, förutsatt att den berörda sammanslutningen visar att de ovan uppräknade villkoren är uppfyllda”.
20.      Denna rättspraxis är däremot – konstaterade domstolen – inte tillämplig ”på beteenden som – oberoende av huruvida de härrör från en sådan sammanslutning och oavsett vilka legitima mål av allmänintresse som skulle kunna åberopas för att förklara dem – till sin natur strider mot [unionens konkurrensbestämmelser]”. Domstolen drog följaktligen slutsatsen att den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina inte är tillämplig på avtal som har ett konkurrensbegränsande syfte.
2.      Ursprunget till den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina
21.      I den rättsliga doktrinen har mycken tankemöda ägnats åt innebörden av och skälen till den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina. Vissa författare har till exempel ansett att det genom denna rättspraxis har införts ett slags (av Förenta staternas konkurrensrätt inspirerad) ”skälighetsregel” i unionens konkurrensrätt, medan andra har dragit paralleller till den logik som tillämpas i rättspraxisen om fri rörlighet (som tillåter motiveringar grundade på olika offentlig-politiska mål) och ytterligare andra har ansett att den är en variant på doktrinen om ”accessoriska begränsningar” (och har således hänvisat till den som ”regulatory ancillarity” (genom reglering införda accessoriska begränsningar).(12)
22.      Den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina kan enligt min mening förklaras genom att ta ett steg bakåt från dess särdrag och betrakta den i det bredare sammanhanget av hur unionens konkurrensbestämmelser har tolkats och tillämpats, åtminstone under de senaste årtiondena.(13)
23.      Av ett antal avgöranden som domstolen meddelat under den perioden framgår nämligen mycket klart att en korrekt tillämpning av artiklarna 101 och 102 FEUF förutsätter att myndigheterna avstår från opåkallad formalism och noggrant prövar alla relevanta rättsliga och ekonomiska aspekter av den aktuella situationen. Oberoende av huruvida ett beteende är multilateralt eller unilateralt, eller misstänks utgöra en konkurrensbegränsning ”genom syfte” eller ”genom resultat”, kan dess förenlighet med unionens konkurrensrätt inte enbart bedömas abstrakt, utan bedömningen är alltid beroende av det bredare sammanhanget.(14) Denna princip bekräftas också uttryckligen i punkt 42 i domen i målet Meca-Medina.
24.      Det är därför som ett avtal mellan företag eller ett beslut av en företagssammanslutning mycket väl – och ibland i hög grad – kan begränsa de involverade företagens handlingsfrihet, utan att avtalet eller beslutet är konkurrensbegränsande. Med risk för att påpeka det uppenbara vill jag ännu en gång betona att syftet med unionens konkurrensbestämmelser inte är att skydda ekonomiska aktörers ohindrade bedrivande av handel, utan att säkerställa att unionens marknader fungerar korrekt och effektivt och på så sätt bidra till en optimal resursfördelning och unionsmedborgarnas välfärd.(15)
25.      Extremt enkelt uttryckt är ett avtal eller ett beslut konkurrensbegränsande och således förbjudet enligt artikel 101.1 FEUF när det faktiskt eller potentiellt(16) hindrar eller avskräcker olika företag från att konkurrera med varandra på det sätt som de annars skulle ha gjort och därigenom har en negativ inverkan på konsumenternas välfärd. Detta är typiskt fallet när det aktuella beteendet på kort eller medellång sikt direkt kan leda till prisökningar och/eller minskad produktion eller kan hämma innovation. Det kan också vara fallet när beteendet ändrar konkurrensstrukturen på marknaden – genom att skapa inträdeshinder, öka marknadskoncentrationen, och så vidare – på ett sätt som i framtiden sannolikt kommer att leda till den ovan beskrivna situationen.(17)
26.      Ett avtal eller ett beslut som, betraktat som en helhet, inte har någon konkurrensbegränsande verkan på marknaden omfattas däremot inte av artikel 101.1 FEUF. Så är fallet även om avtalet eller beslutet innehåller vissa delar som – om de betraktas separat och abstrakt – har (eller förefaller ha) vissa konkurrensbegränsande verkningar (till exempel konkurrensklausuler, klausuler om ensamrätt, och så vidare). Franchiseavtal och selektiva distributionsavtal är bra exempel på detta.
27.      Detta synsätt har dessutom åter igen bekräftats i en del nyare domar: enbart den omständigheten att ett avtal innehåller en klausul som betraktad separat kan avskräcka nya aktörer från att ta sig in på marknaden (domen i målet CB(18)), leda till enhetligare priser mellan befintliga konkurrenter (domen i målet Budapest Bank(19)) eller resultera i arrangemang för uppdelning av marknader (domen i målet EDP(20)) har av domstolen inte ansetts vara tillräckligt för att konstatera att ett sådant avtal är oförenligt med artikel 101 FEUF. En mer ingående bedömning av åtgärden i fråga mot bakgrund av dess särskilda rättsliga och ekonomiska sammanhang har därvid ansetts vara nödvändig.
28.      Dessa principer ligger också till grund för rättspraxisen om accessoriska begränsningar. I september 2024, i domen i målet Booking.com, erinrade domstolen om att ”om en viss transaktion eller en viss verksamhet inte omfattas av det principiella förbudet i artikel 101.1 FEUF på grund av dess neutrala karaktär eller positiva effekt på konkurrensen, omfattas en begränsning av det affärsmässiga oberoendet för en eller flera av deltagarna i denna transaktion eller verksamhet inte heller av det principiella förbudet när begränsningen är objektivt nödvändig för genomförandet av transaktionen eller verksamheten och står i proportion till åtgärdens eller verksamhetens syfte”.(21)
29.      Av detta följer att ”[n]är det inte är möjligt att skilja en sådan begränsning från huvudtransaktionen eller huvudverksamheten utan att äventyra transaktionens eller verksamhetens existens eller syften, ska bedömningen av huruvida begränsningen är förenlig med artikel 101 FEUF … ske tillsammans med bedömningen av huruvida den huvudtransaktion eller den huvudverksamhet som begränsningen hör samman med, är förenlig med den artikeln, detta även om det vid ett första påseende kan förefalla som om en sådan begränsning, betraktad separat, omfattas av det principiella förbudet i artikel 101.1 FEUF”.(22)
30.      Tre huvudsakliga villkor måste följaktligen vara uppfyllda för att en begränsning ska klassificeras som en accessorisk begränsning: i) huvudtransaktionen är inte av konkurrensbegränsande art, ii) begränsningen är ”nödvändig” för genomförandet av transaktionen (i avsaknad av begränsningen skulle huvudtransaktionen således inte kunna genomföras) och iii) begränsningen ”står i proportion” till den aktuella transaktionens syfte (det vill säga det finns inga realistiska alternativ som är minde konkurrensbegränsande).
31.      Dessa tre villkor har en slående likhet med de tre villkor som, såsom de beskrivs i punkt 18 ovan, utgör Meca-Medina-testet. Detta är naturligtvis ingen tillfällighet. Den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina delar helt klart DNA med rättspraxisen om accessoriska begränsningar,(23) eftersom de båda härrör från den grundläggande princip i unionens konkurrensrätt enligt vilken ett givet beteende måste bedömas i sitt särskilda rättsliga och ekonomiska sammanhang i syfte att avgöra om det är konkurrensbegränsande. Mot bakgrund av logiken bakom den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina – som jag nu ska behandla – förefaller det mig som om beteckningen regulatory ancillarity (genom reglering införda accessoriska begränsningar) är fullständigt relevant vad gäller denna rättspraxis.
3.      Logiken bakom och räckvidden av den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina
32.      Som jag förklarade i mitt förslag till avgörande i målet RRC Sports(24) finns det områden där (unionens och/eller nationella) myndigheter får besluta att avstå från att reglera vissa aspekter av en given ekonomisk verksamhet och får överlåta på de berörda marknadsaktörerna själva att – genom självreglerande organ, handelsförbund eller intresseorganisationer – fastställa nödvändiga regler och vid behov genomföra dem samt avgöra möjliga tvister. Det finns ett antal skäl – som det inte behöver erinras om här(25) – till att myndigheternas val att överlåta vissa frågor på självreglering kan gynna de offentliga myndigheterna, de berörda marknadsaktörerna och, sist men inte minst, deras kunder.
33.      Detta gäller även i fråga om åtgärder som, såsom jag har förklarat ovan, kan ha vissa begränsande verkningar. Åtgärder för självreglering som exempelvis eftersträvar målet att säkerställa lägsta kvalitetskrav eller undvika intressekonflikter, bedrägeri eller missbruk kan nämligen öka konsumenternas förtroende för marknadsaktörerna och följaktligen förbättra effektiviteten på marknaden. I sådana situationer är det sannolikt att marknaden växer och blir totalt sett konkurrenskraftigare.
34.      I rättspraxis om accessoriska begränsningar eftersträvar företagen ett kommersiellt mål som i det stora hela inte är konkurrensbegränsande.(26) Detta innebär att en transaktions mål antingen är att öka konkurrensen eller åtminstone är neutralt i detta hänseende. Det är i varje fall ett mål som främjar de involverade företagens ekonomiska intressen.(27) I den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina eftersträvas däremot det marknadsrelaterade målet – om ett sådant föreligger – parallellt med eller sammanfaller med ”ett eller flera legitima mål av allmänintresse”,(28) såsom att säkerställa en god rättskipning (domen i målet Wouters(29)), skydda ”idrottsutövarnas hälsa, tävlingarnas integritet och objektivitet samt idrottens etiska värden”  (domen i målet Meca-Medina(30)) eller säkerställa en ”god förvaltning inom redovisnings- och skatteområdet” (domen i målet OTOC(31)), konsumentskyddet (domen i målet Consiglio Nazionale dei Geologi(32)) eller trafiksäkerheten (domen i målet API(33)).
35.      Ett (formellt eller informellt, uttryckligt eller underförstått) godtagande från de offentliga myndigheternas sida av de självreglerande befogenheter som utövas och det därav följande ansvar som bärs av privata organisationer(34) medför nödvändigtvis ett erkännande av ett visst manöverutrymme för sådana organisationer när de fastställer relevanta regler och standarder. Det kan finnas olika lagliga tillvägagångssätt som organisationerna kan tillämpa för att uppnå målen i fråga och som har i stort sett samma inverkan på konkurrensen.
36.      Detta återspeglas i domen i målet Wouters, i vilken domstolen betonade att den självreglerande organisationen ”rimligen har kunnat anse att [de aktuella åtgärderna], trots den begränsning av konkurrensen som de medför, varit nödvändiga för att säkerställa att advokatyrket utövas på ett korrekt sätt, med hänsyn till hur detta yrke är organiserat i den berörda medlemsstaten”.(35)
37.      Jag är medveten om att begreppet rimligen inte förekommer i domen i målet ISU, domen i målet Superleague, domen i målet Royal Antwerp eller domen i målet Fifa. I några av dessa domar har domstolen emellertid uttryckt samma begrepp på ett annat sätt, och har slagit fast att
”[villkoret avseende huruvida åtgärden är nödvändig] innebär … att det ska göras en bedömning och jämförelse mellan beteendets inverkan och inverkan av de alternativa åtgärder som är praktiskt möjliga att vidta, i syfte att avgöra huruvida de förväntade effektivitetsvinsterna av nämnda beteende kan uppnås genom åtgärder som är mindre begränsande för konkurrensen. Det kan däremot inte leda till att det blir tillåtet att fritt välja mellan ett sådant beteende och sådana alternativa åtgärder för det fall de sistnämnda inte framstår som mindre konkurrensbegränsande.”(36)
38.      Samtidigt måste nyttjandet av detta utrymme för skönsmässig bedömning emellertid begränsas och kan inte förbli okontrollerat, om tvivel uppkommer. Det är uppenbart att de regler och standarder som fastställs av dessa organisationer kan röra frågor (tullar, krav för marknadsinträde, och så vidare) som, åtminstone potentiellt, kan skapa problem ur konkurrenssynvinkel. Även om reglerna i fråga antas i syfte att uppnå ett legitimt mål av allmänintresse, kan de faktiska verkningarna för konkurrensen ändå vara problematiska och således kräva en ordentlig utvärdering inom den ram som fastställs i artikel 101 FEUF.(37) Detta förklarar varför det i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina godtas att vissa självreglerande åtgärder faller utanför tillämpningsområdet för artikel 101.1 FEUF, men endast när ett antal villkor är uppfyllda.
39.      Om så inte är fallet, innebär det inte att åtgärden i fråga nödvändigtvis är oförenlig med unionsrätten. I artikel 101.3 FEUF föreskrivs nämligen att åtgärder som begränsar konkurrensen kan undantas från förbudet i artikel 101.1 FEUF, när de ekonomiska fördelar som de ger upphov till väger tyngre än de negativa verkningarna.(38)
40.      Jag ska emellertid tillägga några ytterligare påpekanden, för att mer fullständigt klargöra räckvidden av den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina.
41.      För det första, även om den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina inte på något sätt innebär att självreglerande organisationer ges ett ”Du slipper ut ur fängelset”-frikort på samma sätt som i brädspelet Monopol, ger den dem ändå ett något större manöverutrymme än vad andra företag och företagssammanslutningar kan åtnjuta när de eftersträvera rent kommersiella mål. Som det förklaras ovan ligger skälet till denna relativt gynnsamma behandling i de offentliga myndigheternas val att tillåta att vissa aspekter av en yrkesmässig eller kommersiell verksamhet regleras genom regler som utfärdas av de organisationer som företräder de berörda företagen eller åtminstone en grupp av företag som representerar hela kategorin och agerar för dess räkning.
42.      Jag anser således att även om det inte är strikt nödvändigt att (unionens och/eller nationella) behöriga offentliga myndigheter formellt har tilldelat den berörda organisationen ansvaret att inom ramen för sin reglerande verksamhet eftersträva vissa legitima mål av allmänintresse, måste dessa myndigheter åtminstone ha erkänt och godtagit organisationens självreglerande verksamhet.(39) Vissa faktorer som pekar i denna riktning återfinns i domstolens respektive avgöranden i målet Wouters,(40) målet Meca Medina,(41) målet API,(42) målet ONP(43) och målet Fifa.(44) All rättspraxis från senare tid rörande denna fråga avser åtgärder som vidtagits av branschorganisationer eller idrottsförbund.(45) Som domstolen konstaterade i domen i målet Superleague kan den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina ”särskilt finna tillämpning på avtal eller beslut i form av regler som en sådan sammanslutning som en branschorganisation eller ett idrottsförbund har antagit i syfte att uppnå vissa mål av etiskt eller yrkesetiskt slag och, mer allmänt, för att reglera utövandet av ett yrke, förutsatt att den berörda sammanslutningen visar att de ovan uppräknade villkoren är uppfyllda”.(46)
43.      Med nuvarande lagstiftning ankommer det enligt min mening inte på företagen själva att – på eget initiativ, unilateralt och utan de offentliga myndigheternas ”välsignelse” – besluta huruvida, och i så fall i vilken utsträckning, konkurrensen på en given marknad bör äventyras i syfte att eftersträva ett mål av allmänintresse. Detta gäller särskilt om det intresse som organisationen eftersträvar inte har ett nära samband med dess kärnverksamhet.
44.      Idrottsförbund kan – för att endast ge ett exempel – medges en viss handlingsfrihet när de beslutar hur man på bästa sätt ska bekämpa dopning(47) eller skydda unga idrottsutövare.(48) Det finns emellertid inget skäl att ge dem handlingsfrihet när de vidtar åtgärder avsedda att skydda miljön eller bekämpa skatteflykt.(49) Varje sådan åtgärd (hur lovvärd den än må vara) som skulle ha en tydlig inverkan på konkurrensen mellan företag i unionen måste prövas mot bakgrund av den traditionella konkurrenslagstiftningen.
45.      Det är riktigt att vid en tidpunkt då de offentliga myndigheterna allt mer uppmuntrar privata företag att anta planer och strategier för företagens sociala ansvar, kan avtal mellan privata företag effektivt bidra till uppnåendet av viktiga mål av allmänintresse. På moderna marknader ser man dessutom mer än tidigare att rivaliserande företag går samman för att samarbeta om skilda frågor av gemensamt intresse, samtidigt som de fortfarande konkurrerar intensivt på marknaden. Vissa akademiker har myntat ett nytt begrepp för detta fenomen, ”co‑opetition”, som de anser ofta stimulerar framsteg och förbättrar effektiviteten på marknaderna.(50) Detta förminskar emellertid inte den omständigheten att i fall av konkurrerande mål av allmänintresse – å ena sidan nödvändigheten att säkerställa konkurrenskraftiga marknader och å andra sidan något annat mål av allmänintresse – ankommer det först och främst på de offentliga myndigheterna att hitta det optimala sättet att nå en balans.(51)
46.      För det andra, om privata organisationer avser att med de offentliga myndigheternas godkännande reglera vissa aspekter av en given ekonomisk verksamhet i syfte att eftersträva ett mål av allmänintresse, är det enligt min mening uppenbart att de bör göra detta på ett transparent sätt. Detta ger de offentliga myndigheterna möjlighet att utöva nödvändig övervakning och vid behov vidta korrigerande åtgärder. Det är därför min bestämda åsikt att den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina inte kan åberopas i syfte att motivera hemliga eller konfidentiella avtal eller beslut.
47.      För det tredje innebär enligt min mening begreppet legitimt mål av allmänintresse, som används i rättspraxisen, nödvändigtvis att intresset i fråga har identifierats som sådant i relevant unionslagstiftning eller rättspraxis. Enligt artikel 3.1 b FEUF är fastställandet av de konkurrensregler som är nödvändiga för den inre marknadens funktion ett område som omfattas av unionens exklusiva befogenhet. Om en åtgärd som vidtas av en privat sammanslutning (faktiskt eller potentiellt) kan ge upphov till vissa begränsande verkningar på den inre marknaden, kan den således motiveras endast om det eftersträvade intresset anses vara skyddsvärt i unionens rättsordning.
48.      För det fjärde kan det inte tas för givet att en viss åtgärd som vidtas av privata enheter såsom idrottsförbund och branschorganisationer verkligen eftersträvar ett mål av allmänintresse. Som generaladvokaten Szpunar påpekade i sitt förslag till avgörande i målet Royal Antwerp Football Club bildas privata sammanslutningar såsom idrottsförbund främst i syfte att eftersträva mål som kan – eller inte kan – vara lätta att förena med icke-ekonomiska mål av allmänintresse. Sådana sammanslutningar skulle naturligtvis ”bete sig irrationellt om de skulle försöka främja offentliga mål som står i direkt strid med deras kommersiella intressen”.(52)
49.      Som Rogon påpekade vid den muntliga förhandlingen visar flera händelser under de senaste åren dessutom att vissa idrottsförbund har bristfälliga ledningsstrukturer, med begränsade interna kontroller och skyddsåtgärder för att förhindra fall av misskötsel.(53)
50.      Varje påstående att en åtgärd är avsedd att eftersträva vissa mål av allmänintresse måste följaktligen kunna kontrolleras och kan endast godtas när det stöds av konkret bevisning. Jag misstänker att för nästan varje åtgärd som vidtas av ett idrottsförbund eller en branschorganisation kan något slags intresse av allmän art som påstås eftersträvas snickras ihop i efterhand, när ett behov att motivera åtgärden uppkommer.(54) Detta är emellertid inte tillräckligt. Enligt min mening måste det otvetydigt framgå av själva åtgärden, eller av det sammanhang i vilket den vidtogs, vilket specifikt intresse som eftersträvas och åtgärden i fråga måste verkligen vara avsedd att på ett betydande sätt bidra till att främja intresset i fråga.(55)
51.      Ett rent privatekonomiskt mål kan inte – behöver det väl knappast tilläggas – utgöra ett legitimt mål av allmänintresse i den mening som avses i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina.(56) Det finns emellertid inget i rättspraxisen som anger att ett avtal endast bör eftersträva ett enda intresse för att omfattas av den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina. I sina domar avseende Meca-Medina har unionsdomstolarna tvärtom bekräftat att den omständigheten att en åtgärd eftersträvar ett dubbelt syfte (ett av ekonomisk och privat art och ett av allmän och offentlig art) inte hindrar att denna rättspraxis är tillämplig.(57) Detta gäller emellertid förutsatt att det privatekonomiska målet i sig inte är konkurrensbegränsande. Detta leder fram till mitt femte och sista påpekande.
52.      För det femte finner jag att det är rimligt att avtal eller beslut som är konkurrensbegränsande genom syfte inte kan omfattas av räckvidden för det undantag som fastställts i den rättspraxis som följer av målet Meca-Medina. Som jag förklarar mer ingående i mitt förslag till avgörande i målet CD Tondela är ett avtal eller beslut konkurrensbegränsande genom syfte när det ekonomiska skälet (eller ett av dess huvudsakliga skäl) är konkurrensbegränsande till sin natur.(58) I ett sådant fall kan de begränsande verkningarna inte betraktas som accessoriska. Verkningarna är med andra ord inte en (olycklig men tyvärr ofrånkomlig) biprodukt av begränsad betydelse av en legitim affärstransaktion som antingen främjar konkurrensen eller åtminstone är marknadsneutral. De är i stället resultatet av en transaktion vars bakomliggande ekonomiska motiv i grunden strider mot de mål som eftersträvas i unionens konkurrensrätt. Under sådana omständigheter kan transaktionen i fråga inte direkt anses falla utanför tillämpningsområdet för artikel 101 FEUF, utan kräver en ordentlig bedömning enligt punkterna 1 och 3 i den artikeln.
53.      Oberoende av huruvida detta krav, såsom domstolen konstaterade i domen i målet Superleague, ”redan underförstått, men med nödvändighet, framgår av domstolens praxis”(59) – en fråga som nyligen har diskuterats i den rättsliga doktrinen(60) – förefaller det mig som om detta krav under alla omständigheter följer av själva logiken i det system som fastställs i unionens konkurrensbestämmelser.(61)
54.      Det är mot bakgrund av dessa principer som jag nu ska pröva de frågor som har ställts av den hänskjutande domstolen.
4.      De frågeställningar som har tagits upp av den hänskjutande domstolen
55.      I sin begäran om förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen förklarat varför den är tveksam till huruvida den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina kan vara tillämplig på en situation av det slag som avses i det nationella målet.
56.      Den hänskjutande domstolen har påpekat att EU-domstolen i tidigare mål har haft att pröva beslut som fattats av branschorganisationer eller idrottsförbund och som kunde påverka konkurrensen mellan deras egna medlemmar genom att begränsa deras ekonomiska beteende. Det reglemente som är aktuellt i förevarande mål har däremot en begränsande verkan på en marknad i ett tidigare led i förhållande till den där förbundets medlemmar är aktiva,(62) det vill säga marknaden för tjänster som tillhandhålls av agenter. För att kunna vara verksamma på denna marknad måste agenterna med nödvändighet följa de regler som fastställs i nämnda reglemente. I annat fall riskerar de att spelare och klubbar slutar att använda deras tjänster på grund av risken för sanktioner från DFB.
57.      Den hänskjutande domstolen har erinrat om vissa konstateranden rörande de faktiska omständigheterna som gjorts av Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Regionala överdomstolen i Frankfurt am Main, Tyskland), vars avgörande är föremål för det prövningstillstånd som meddelats. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Regionala överdomstolen i Frankfurt am Main, Tyskland) fann bland annat att spelaragenternas verksamhet har ett direkt samband med de idrottstävlingar som anordnas av DFB. Deras verksamhet påverkar särskilt fotbollslagens sammansättning, deras kontinuitet och idrottsliga prestationsförmåga och påverkar således idrottstävlingarnas rättvisa genomförande samt idrottarnas prestationsförmåga och hälsa. Syftet med det aktuella reglementet är att förhindra att det uppstår beroendeförhållanden mellan spelaragenter, spelare och klubbar. Sådana beroendeförhållanden kan – enligt den domstolens åsikt – riskera idrottstävlingarnas integritet och rättvisa genomförande. Den påpekade att spelare och klubbar tidigare i vissa fall har lidit ekonomisk och yrkesmässig skada på grund av agenters agerande, som också fått straffrättsliga konsekvenser.
58.      Jag noterar att synpunkterna från Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Regionala överdomstolen i Frankfurt am Main, Tyskland) till stor del förefaller delas av Europaparlamentet, som i sin resolution av den 23 november 2021, EU:s idrottspolitik: bedömning och möjliga vägar framåt, bland annat ”påmin[de] om behovet att reglera agenters verksamhet och konstatera[de] att de senaste reformerna på övergångsmarknaden inom fotbollen, vilka bland annat inkluderar … licenssystem för agenter och ett tak för agenters arvode, [var] ett steg i rätt riktning. Parlamentet uppmana[de] med kraft de berörda idrottsorganen att snarast genomföra dessa reformer, och uppmana[de] kommissionen att övervaka framstegen”.(63) Vissa studier som tidigare hade beställts av unionens institutioner förefaller bekräfta agenternas avgörande roll i idrottsindustrin och att det förekommit klandervärt agerande där vissa agenter varit involverade.(64)
59.      Den hänskjutande domstolen har vidare påpekat att det i den rättsliga doktrinen har uttryckts olika synsätt beträffande huruvida ett reglemente som antas av ett idrottsförbund och som begränsar den ekonomiska handlingsfriheten för företag som inte är medlemmar kan motiveras enligt den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina.
60.      Enligt ett synsätt kan den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina tillämpas på ett reglemente som har utfärdats av ett idrottsförbund endast om det eftersträvar rent idrottsliga mål eller idrottsspecifika mål. Denna rättspraxis är däremot inte tillämplig på ett reglemente vars innehåll inte direkt rör själva idrotten, eftersom det reglerar ekonomisk verksamhet som utövas av företag som inte är medlemmar i idrottsförbundet och därför inte kan påverka idrottsreglementets innehåll.
61.      Enligt ett annat synsätt är tillämpligheten av den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina inte beroende av huruvida ett idrottsförbunds reglemente endast rör rent idrottsrelaterade delar av dess verksamhet eller huruvida de har en direkt inverkan på andra marknader. Det som är avgörande är i stället huruvida det finns ett samband mellan förbundets reglemente och anordnandet av en idrottstävling och tävlingens riktiga förlopp. Den enda situation där den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina inte är tillämplig är – enligt detta synsätt – om det ifrågasatta reglementet eftersträvar (förbundets) rent kommersiella mål och inget idrottsrelaterat mål kan identifieras med avseende på den specifika idrottstävlingen.
62.      Jag anser att ett korrekt svar på den första tolkningsfrågan ligger någonstans mitt emellan de båda synsätt som sammanfattas ovan. Det första förefaller alltför strikt och det andra alltför brett.
63.      Som jag har förklarat är skälet till den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina att de offentliga myndigheterna ska ha möjlighet att överlåta på de enheter som utövar de berörda ekonomiska verksamheterna att själva reglera vissa frågor.(65) Det är därför enligt min åsikt självklart att den befogenhet som myndigheter ger privata sammanslutningar – genom formell delegering eller formellt överlåtande eller helt enkelt genom ett godtagande(66) – i princip måste begränsas till de verksamheter som bedrivs av de företag som är representerade i sammanslutningen i fråga. Det finns ingen rättslig motivering för att utsträcka organisationens befogenhet att vidta åtgärder till ekonomiska verksamhetsområden som inte omfattas av det uppdrag som fastställs i dess stadgar.
64.      Det är emellertid, enligt min mening, lika självklart att ett reglemente som antas av en sådan sammanslutning mycket väl i olika utsträckning kan påverka ekonomisk verksamhet som har ett samband med den verksamhet som fullständigt omfattas av sammanslutningens kärnuppdrag. Det kan vara omöjligt att undvika. Till exempel hade den aktuella åtgärden i domen i målet Wouters – ett förbud för advokater att delta i ett integrerat samarbete med revisorer – antagits av det nederländska advokatsamfundet. Denna åtgärd påverkade emellertid revisorernas yrkesverksamhet lika mycket som advokaternas.
65.      Att något sådant inträffar förefaller till och med ännu mer sannolikt på marknader som inte endast har en anknytning till varandra utan faktiskt är beroende av varandra och där samarbete på olika nivåer är nödvändigt för att säkerställa slutproduktens själva existens.(67) Särskilt i ”fotbollsekosystemet” behöver olika kategorier av ekonomiska aktörer (klubbar, nationella och internationella förbund, spelare, agenter, sponsorer, programföretag, och så vidare) samverka och i viss mån samarbeta för att säkerställa systemets livskraft och dess dragningskraft på slutkonsumenterna: supportrarna. Det är nämligen de som i sista hand finansierar hela fotbollsindustrin, såväl direkt som indirekt. Om slutprodukten inte är lockande (fotbollsmatcher och turneringar), så skulle många av de aktörer som deltar i detta ekosystem få lägga ner sin verksamhet.
66.      I den mån som agenternas verksamhet – såsom det har fastställs av Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Regionala överdomstolen i Frankfurt am Main, Tyskland) – kan ha en direkt och betydande inverkan på tävlingarnas rättvisa genomförande samt idrottarnas prestationsförmåga och hälsa, har jag inga svårigheter att dra slutsatsen att ett reglemente som rör agenternas verksamhet kan tangera området för ett idrottsförbunds uppdrag. Detta är naturligtvis fallet endast om det aktuella reglementet reglerar aspekter av agenternas verksamhet med avseende på vilka kriteriet ”direkt och betydande inverkan” är uppfyllt.
67.      Jag ser ingen grund för de argument enligt vilka ett sådant reglemente endast får röra medlemmarnas yrkesetik eller spelreglerna och det sätt på vilket tävlingarna genomförs. Jag tror att dessa argument kan bero på begreppsförvirring. Å ena sidan har domstolen funnit att vissa ”rent idrottsliga regler” inte omfattas av unionens konkurrensbestämmelser, eftersom sådana regler – som jag har förklarat i mitt förslag till avgörande i målet RRC Sports(68) – inte rör de ekonomiska aspekterna av en idrott och inte har några betydande begränsande verkningar på de berörda ekonomiska verksamheterna. Å andra sidan kan åtgärder av det slag som prövats i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina direkt röra ekonomisk verksamhet och kan faktiskt inverka på utövandet av sådan verksamhet, med möjliga återverkningar på konkurrenskraften på marknaderna. Dessa åtgärder omfattas som sådana i princip av unionens konkurrensbestämmelser. Domstolen har endast funnit att när vissa villkor är uppfyllda omfattas dessa åtgärder inte av de förbud som fastställs i artiklarna 101.1 och 102 FEUF.
68.      Det finns enligt min mening tre huvudsakliga frågor som en domstol behöver beakta när den avgör huruvida ett reglemente som utfärdats av ett idrottsförbund och vars verkningar sträcker sig utöver själva förbundets kärnverksamhet kan prövas enligt den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina. För det första, kan det enligt unionsrätten erkännas att det intresse som skyddas av reglerna faktiskt utgör ett allmänintresse? För det andra, om så är fallet, omfattas eftersträvandet av detta mål i stort sett av förbundets uppdrag, såsom det erkänts och godtagits av de behöriga offentliga myndigheterna? För det tredje, om så är fallet, eftersträvar förbundets reglemente verkligen intresset i fråga?
69.      Om dessa tre frågor besvaras jakande, anser jag att reglementet i fråga i princip kan prövas mot bakgrund av Meca-Medina-testet, även om det också påverkar den ekonomiska verksamheten i företag som inte representeras av (och i) idrottsförbundet.
70.      Det ska ännu en gång betonas att detta inte kan betraktas som ett frikort för idrottsförbund. Graden av samband mellan förbundets kärnverksamhet och den tredje partens verksamhet (in casu agenttjänster) är på intet sätt irrelevant. Tvärtom påverkar den i hög grad huruvida den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina är tillämplig när det gäller att avgöra huruvida reglementet i fråga är nödvändigt och proportionerligt. Graden av samband har en dubbel och kompletterande roll.
71.      Å ena sidan, ju mindre tredje parter kan inverka på verksamheten och beslutsfattandet i det förbund som har antagit reglementet i fråga, desto mindre är sannolikheten för att reglementet kan anses vara nödvändigt och/eller proportionerligt för att uppnå de eftersträvade målen.
72.      Å andra sidan, ju större inverkan reglementet i fråga har på tredje parters ekonomiska verksamhet, desto större är sannolikheten för att reglementet kan anses vara onödigt och/eller icke proportionerligt för att uppnå de eftersträvade målen.
73.      I detta sammanhang behöver det knappast tilläggas att om berörda tredje parter verkligen och på ett meningsfullt sätt har deltagit i förfarandet för antagande av reglementet i fråga, bidrar detta absolut till att, förutom att öka reglementets legitimitet, säkerställa att det är nödvändigt och proportionerligt.
74.      Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att den första frågan bör besvaras enligt följande. Artikel 101.1 FEUF ska tolkas så, att den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina är tillämplig på ett idrottsförbunds reglemente som rör nyttjandet av tjänster som tillhandahålls av företag på en marknad i ett tidigare eller senare led i förhållande till förbundets (eller dess medlemmars) verksamhet, förutsatt att dessa tjänster kan ha en direkt och betydande inverkan på förbundets kärnverksamhet.
75.      När jag nu har föreslagit ett svar på den första frågan vill jag tillägga en sista anmärkning, innan jag besvarar den andra frågan.
76.      Jag har förstått att det reglemente som ifrågasätts i det nationella målet har stora likheter med det reglemente som avses i det nationella mål vid Landgericht Mainz (Regionala domstolen i Mainz, Tyskland) som föranledde den domstolen att begära ett förhandsavgörande i målet RRC Sports. I mitt förslag till avgörande i det målet har jag försökt att bistå den hänskjutande domstolen med viss vägledning om hur den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina bör tillämpas på de regler som avses i målet vid Landgericht Mainz (Regionala domstolen i Mainz, Tyskland), vilka såvitt jag förstår liknar de regler som avses i förevarande mål.(69) Min förhoppning är därför att mina övervägande i det förslaget också kan vara till viss hjälp för Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland).
B.      Den andra frågan
77.      Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida Meca-Medina-testet ska tillämpas med avseende på alla regler i reglementet tillsammans eller på var och en av reglerna separat, mot bakgrund av deras specifika särdrag (såsom reglernas närhet till eller avstånd från förbundets verksamhet).
78.      Jag instämmer härvid med kommissionen i att varje regel i ett reglemente som har utfärdats av en branschorganisation eller ett idrottsförbund i princip bör prövas separat. Reglerna kan ha olika innehåll och kan röra (eller inverka på) olika marknader och olika kategorier av företag. Detta synsätt bekräftas tydligt i domen i målet Superleague, där domstolen bedömde de olika reglernas förenlighet individuellt.
79.      I vissa situationer kan det emellertid vara konstlat att dela upp en samling regler (ett helt reglemente eller vissa delar av ett reglemente) i dess olika komponenter eller delkomponenter, eftersom reglerna utgör en odelbar helhet och regelsamlingens verkningar kan bedömas på ett meningsfullt sätt endast om reglerna betraktas i deras helhet. Det som spelar roll är den mekanism som skapas genom reglerna i fråga. Huruvida den har införts genom en enda regel eller genom flera regler är en formalitet.
80.      På samma sätt kan det finnas regler som inte märkbart begränsar konkurrensen om de betraktas separat, men som mycket väl kan ha en mer betydande inverkan på konkurrenskraften på den berörda marknaden om de betraktas tillsammans.
81.      I båda de ovan beskrivna situationerna förefaller det mig som om en ordentlig bedömning enligt unionens konkurrensrätt av en sammanslutnings reglemente kräver att de relevanta myndigheterna vid sin bedömning utvärderar alla eller en del av reglerna i kombination med varandra.
82.      Det ska också tilläggas att när de enskilda reglerna eller grupperna av regler prövas enligt Meca-Medina-testet bör man beakta graden av närhet (eller avstånd) mellan sammanslutningens verksamhet och verksamheten i de företag som påverkas av sammanslutningens regler även om de är verksamma på en separat, men anknuten, marknad. Såsom det förklaras i punkterna 70–72 ovan är detta en omständighet som är särskilt relevant för att bedöma huruvida reglerna i fråga är nödvändiga och proportionerliga, mot bakgrund av deras bidrag till främjandet av det allmänintresse som eftersträvas med reglementet.
83.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar den andra frågan enligt följande. Meca-Medina-testet måste i princip tillämpas med avseende på varje regel i ett reglemente som har utfärdats av en branschorganisation eller ett idrottsförbund, förutom om en meningsfull bedömning på grund av särskilda omständigheter kräver att alla eller en del av reglerna utvärderas i kombination med varandra. I detta sammanhang är graden av närhet eller avstånd mellan sammanslutningens verksamhet och verksamheten i de externa företag som påverkas av sammanslutningens regler en omständighet som är relevant vid bedömningen av huruvida reglerna i fråga är nödvändiga och proportionerliga mot bakgrund av det legitima mål av allmänintresse som eftersträvas.
IV.    Förslag till avgörande
84.      Jag föreslår att domstolen besvarar de frågor som har ställts av Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) enligt följande:
Artikel 101 FEUF ska tolkas så, att
1)       den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina är tillämplig på ett idrottsförbunds reglemente som rör nyttjandet av tjänster som tillhandahålls av företag på en marknad i ett tidigare eller senare led i förhållande till förbundets (eller dess medlemmars) verksamhet, förutsatt att dessa tjänster kan ha en direkt och betydande inverkan på förbundets kärnverksamhet, varvid
2)       de villkor som fastställs i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina i princip måste tillämpas med avseende på varje regel i ett reglemente som har utfärdats av en branschorganisation eller ett idrottsförbund, förutom om en meningsfull bedömning på grund av särskilda omständigheter kräver att alla eller vissa av dessa regler utvärderas i kombination med varandra. I detta sammanhang är graden av närhet eller avstånd mellan sammanslutningens verksamhet och verksamheten i de externa företag som påverkas av reglerna en omständighet som är relevant vid bedömningen av huruvida reglerna i fråga är nödvändiga och proportionerliga mot bakgrund av det legitima mål av allmänintresse som eftersträvas.
1      Originalspråk: engelska.
2      Dom av den 21 december 2023, International Skating Union/kommissionen (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012) (nedan kallad domen i målet ISU).
3      Dom av den 21 december 2023, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011) (nedan kallad domen i målet Superleague).
4      Dom av den 21 december 2023, Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010) (nedan kallad domen i målet Royal Antwerp).
5      Dom av den 4 oktober 2024, Fifa (C‑650/22, EU:C:2024:824) (nedan kallad domen i målet Fifa).
6      Dom av den 19 februari 2002, Wouters m.fl. (C‑309/99, EU:C:2002:98) (nedan kallad domen i målet Wouters).
7      Dom av den 18 juli 2006, Meca-Medina och Majcen/kommissionen (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) (nedan kallad domen i målet Meca-Medina).
8      Se dom av den 18 januari 2024, Lietuvos notarų rūmai m.fl. (C‑128/21, EU:C:2024:49, punkterna 97–105), och dom av den 25 januari 2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, punkterna 21–35 och 42–54).
9      C‑209/23 (nedan kallat förslaget i målet RRC Sports).
10      C‑133/24 (nedan kallat förslaget i målet CD Tondela).
11      I skrivelsen angavs att det vid spelarförsäljning är tillåtet att avtala om en engångsersättning eller delbetalningar som beräknas på transfersumman, men att ersättningen inte får beräknas som en procentandel av transfersumman.
12      Se, bland annat, och med ytterligare hänvisningar, Monti, G., ”Article 81 EC and Public Policy”, Common Market Law Review, vol. 39, nr 5, 2002, s. 1068 och s. 1087–1090, Komninos, A.P., ”Non-competition Concerns: Resolution of Conflicts in the Integrated Article 81 EC”, arbetsdokument (L) 08/05, The University of Oxford Centre for Competition Law and Policy, s. 10 och följande sidor, Nazzini, R., ”Article 81 EC between time present and time past: A normative critique of ’restriction of competition’ in EU law”, Common Market Law Review, vol. 43, nr. 2, 2006, s. 521 och följande sidor, och Whish, R., Competition Law, sjätte utgåvan, Oxford University Press, 2006, s. 126–131.
13      Se, analogt, dom av den 18 september 2001, M6 m.fl./kommissionen (T‑112/99, EU:T:2001:215, punkterna 75–77).
14      För att endast nämna några få: dom av den 11 september 2014, CB/kommissionen (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204), dom av den 6 september 2017, Intel/kommissionen (C‑413/14 P, EU:C:2017:632), dom av den 2 april 2020, Budapest Bank m.fl. (C‑228/18, EU:C:2020:265), dom av den 30 januari 2020, Generics (UK) m.fl. (C‑307/18, EU:C:2020:52), och dom av den 10 september 2024, Google och Alphabet/kommissionen (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726).
15      Se, närmare, mitt förslag till avgörande i målet RCC Sports, punkt 26.
16      Se, särskilt, dom av den 5 december 2024, Tallinna Kaubamaja Grupp och KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, punkt 22 och följande punkter).
17      För ett liknande resonemang se, exempelvis, dom av den 4 juni 2009, T-Mobile Netherlands m.fl. (C‑8/08, EU:C:2009:343, punkterna 36–39).
18      Dom av den 11 september 2014, CB/kommissionen (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, punkterna 48–87).
19      Dom av den 2 april 2020, Budapest Bank m.fl. (C‑228/18, EU:C:2020:265, punkterna 51–86).
20      Dom av den 26 oktober 2023, EDP – Energias de Portugal m.fl. (C‑331/21, EU:C:2023:812, punkterna 87–94).
21      Dom av den 19 september 2024, Booking.com och Booking.com (Deutschland) (C‑264/23, EU:C:2024:764, punkt 51).
22      Ibidem, punkt 52.
23      När allt kommer omkring ansåg domstolen i såväl domen i målet Wouters (punkt 109) som domen i målet Meca-Medina (punkterna 42 och 47) att domen av den 15 december 1994, DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413), i vilken doktrinen om accessoriska begränsningar hade konstaterats vara tillämplig, utgjorde ett relevant prejudikat. Beträffande denna fråga se även förslag till avgörande av generaladvokaten Rantos i målet European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, punkterna 87–92).
24      Se punkt 30 i det förslaget.
25      Jag hänvisar härvid endast till förslaget till avgörande av generaladvokaten Jacob i de förenade målen Pavlov m.fl. (C‑180/98–C‑184/98, EU:C:2000:151, punkt 92): ”Jag har hävdat att de fria yrkenas särdrag motiverar någon form av reglering. Motståndare till självreglering har insisterat på att staten, eller i vart fall statligt kontrollerade organ, skall reglera dessa yrken på grund av risken för att regleringsmakten missbrukas. Återigen aktualiseras, ur ekonomisk synpunkt, ett informationsproblem. Dessa tjänsters komplexa karaktär och deras konstanta utveckling genom snabbt förändrad kunskap och teknisk utveckling gör det svårt för parlament och regeringar att anta nödvändiga, uppdaterade regler. Självreglering genom kunniga yrkesutövare är ofta mer lämplig, eftersom dessa har förmågan att reagera med nödvändig flexibilitet. Den stora utmaningen för varje konkurrensrättsligt system är därför att förhindra missbruk av regleringsmakten utan att inkräkta på den autonoma regleringen av de fria yrkena.”
26      Ibland hänvisas det till denna rättspraxis så att den avser ”kommersiella accessoriska begränsningar”, för att skilja den från de genom reglering införda accessoriska begränsningar som avses i domen i målet Meca-Medina. Se, exempelvis, Whish, R., fotnot 12, a.a., s. 128.
27      Se, exempelvis, dom av den 25 oktober 1977, Metro SB‑Großmärkte/kommissionen (26/76, EU:C:1977:167, punkt 22), och dom av den 28 januari 1986, Pronuptia de Paris (161/84, EU:C:1986:41, punkterna 15–27).
28      Se domen i målet Superleague, punkt 183 och där angiven praxis (min kursivering).
29      Punkt 97 i den domen.
30      Punkterna 43 och 45 i den domen. Se även artikel 165.2 FEUF.
31      Dom av den 28 februari 2013, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, punkt 95) (nedan kallad domen i målet OTOC).
32      Dom av den 18 juli 2013 (C‑136/12, EU:C:2013:489, punkterna 55 och 56).
33      Dom av den 4 september 2014, API m.fl. (C‑184/13–C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 och C‑208/13, EU:C:2014:2147, punkterna 50 och 51).
34      Denna situation kan naturligtvis inte omfatta att medlemsstaternas myndigheter formellt beviljar en branschorganisation reglerande befogenheter, men behåller befogenheten att definiera de kriterier avseende allmänintresset och de väsentliga principer som organisationens regler måste uppfylla och befogenheten att anta beslut i sista instans. I sådana fall är de regler som antas av branschorganisationen ändå statliga åtgärder och omfattas inte av de fördragsbestämmelser som är tillämpliga på företag. Se, för ett liknande resonemang, domen i målet OTOC, punkt 54.
35      Punkt 110 i den domen (min kursivering). Se även punkterna 105 och 107 i domen.
36      Min kursivering. Se domen i målet Superleague (punkt 197), domen i målet Royal Antwerp (punkt 124) och domen i målet Fifa (punkt 156).
37      Som generaladvokaten Léger påpekade i sitt förslag till avgörande i målet Wouters m.fl. (C‑309/99, EU:2001:390) fyller själva begreppet företagssammanslutning en särskild funktion i (nuvarande) artikel 101.1 FEUF, eftersom ”[d]et syftar till att förhindra att företagen endast på grund av det sätt genom vilket de samordnar sitt beteende på marknaden inte skall omfattas av reglerna om konkurrens. För att säkerställa att denna princip genomförs förutses i [artikel 101.1 FEUF] inte endast direkta sätt för samordning av beteenden mellan företag (avtal och samordnade förfaranden), utan även institutionaliserade sätt för samarbete, det vill säga situationer där de ekonomiska aktörerna handlar genom en kollektiv organisation eller ett gemensamt organ.” Se punkt 62 i det förslaget till avgörande.
38      För ett liknande resonemang se, bland annat, dom av den 25 oktober 1977, Metro SB-Großmärkte/kommissionen (26/76, EU:C:1977:167, punkt 21), dom av den 26 januari 2005, Piau/kommissionen (T‑193/02, EU:T:2005:22, punkterna 100–106), dom av den 23 november 2006, Asnef-Equifax och Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, punkt 67), och dom av den 25 januari 2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, punkt 33). I punkterna 75–95 i mitt förslag till avgörande i målet RRC Sports har jag gjort vissa påpekanden beträffande artikel 101.3 FEUF.
39      Se, beträffande denna fråga, Mavroidis, P.C., och Neven, D., ”Legitimate objectives in antitrust analysis: The FIFA regulation of agents and the right to regulate football in Europe”, Concurrences nr 1–2024, artikel nr 117111.
40      Punkt 100 i domen.
41      Dom av den 30 september 2004, Meca-Medina och Majcen/kommissionen (T‑313/02, EU:T:2004:282, punkterna 38 och 46).
42      Dom av den 4 september 2014, API m.fl. (C‑184/13–C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 och C‑208/13, EU:C:2014:2147, punkterna 46 och 47).
43      Dom av den 10 december 2014, ONP m.fl./kommissionen (T‑90/11, EU:T:2014:1049, punkt 347).
44      Punkt 99 i den domen.
45      Se, särskilt, den rättspraxis som det hänvisas till i fotnoterna 2–5 och 7 ovan.
46      Punkt 183 i domen.
47      Se domen i målet Meca-Medina punkterna 43–45.
48      Se, bland annat, dom av den 15 december 1995, Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, punkt 106), och dom av den 16 mars 2010, Olympique Lyonnais (C‑325/08, EU:C:2010:143, punkt 39).
49      Se domen i målet Fifa, punkt 99.
50      Brandenburger, A.M. och Nalebuff, B.J., Co-opetition: A Revolution Mindset that Combines Competition and Cooperation, Crown Business, 1996.
51      Se, i detta avseende, även mitt förslag till avgörande i målet RRC Sports, punkt 91.
52      C‑680/21, EU:C:2023:188, punkterna 56–60.
53      Se, exempelvis, FN:s brotts- och drogbekämpningsbyrå, ”Global Report on Corruption in Sport”, 2022 (tillgänglig online), s. 3. Se även kommissionens meddelande ”Utveckling av idrottens europeiska dimension”, av den 18 januari 2011, KOM(2011) 12 slutlig, avsnitt 4.1. Beträffande denna fråga se även punkt 94 i mitt förslag till avgörande i målet RRC Sports.
54      Se, för ett liknande resonemang, Van Rompuy, B., ”EU Court of Justice delineates the scope of the Wouters exception”, Kluwer Competition Law Blog, 15 januari 2024.
55      Se, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokaten Rantos i målet European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, punkt 89 och där angiven praxis).
56      Se dom av den 4 oktober 2011, Football Association Premier League m.fl. (C‑403/08 och C‑429/08, EU:C:2011:631, punkterna 134–146), och domen i målet Superleague, punkterna 210–241. Inte i någon av dessa domar beaktades ens möjligheten att tillämpa den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina på de åtgärder som prövades.
57      Se dom av den 30 september 2004, Meca-Medina och Majcen/kommissionen (T‑313/02, EU:T:2004:282, punkt 57). Se punkt 46 och följande punkter i domstolens dom i målet Meca-Medina, överklagad.
58      Se punkterna 23–45 i det förslaget till avgörande.
59      Punkt 185 i den domen. Rättspraxisen är inte särskilt tydlig på denna punkt: jämför dom av den 23 november 2017, CHEZ Elektro Bulgaria och FrontEx International (C‑427/16 och C‑428/16, EU:C:2017:890, punkt 53), med den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 183 i domen i målet Superleague. Såsom jag har förklarat ovan har det emellertid konsekvent hänvisats till detta krav i rättspraxisen avseende kommersiella accessoriska begränsningar.
60      Se, exempelvis, Weatherill, S., ”The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law”, International Sports Law Journal, 2023, s. 409–415.
61      Intressant nog har det nyligen framförts argumentet (Gryllos, G., ”Anticompetitive object / effect: An overview of EU and national case law”, 21 mars 2025, e-Competitions, artikel nr 123946, s. 9) att de krav som uppställts i domstolens praxis, nämligen att legitima mål av allmänintresse inte får vara av konkurrensbegränsande art och att den aktuella åtgärden inte får medföra att all konkurrens på omöjliggörs, liknar den ståndpunkt som intagits av Förenta staternas högsta domstol i vissa mål på idrottens område. I dessa mål har sistnämnda domstol vägrat att medge undantag från The Sherman Act till förmån för handelshinder som beslutats att idrottsförbund, på den grunden att dessa handelshinder tjänar sociala mål som är viktigare än att upprätthålla konkurrens. Se, mer nyligen, yttrandet från Förenta staternas högsta domstol av den 21 juni 2021 (141 S. Ct. 2141 (2021)).
62      På denna marknad deltar klubbar och spelare endast som tjänstemottagare.
63      2021/2058(INI) (EUT C 224, 2022, s. 2). Min kursivering. Med ”de senaste reformerna” avsågs såvitt jag förstår det de reformer som ledde fram till antagandet av FIFA Football Agent Regulations (Fifas reglemente för spelaragenters verksamhet).
64      Se, exempelvis, ”Study on sports agents in the European Union”, en studie beställd av Europeiska kommissionen, november 2009, s. 3, 4, 168 och 169, och Parrish, R. m.fl., ”Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report”, som publicerats av Europeiska kommissionen, 2019, s. 3, 4, 95, 96 och 127–129.
65      Se punkt 32 ovan.
66      Se punkt 42 ovan.
67      Se, i tillämpliga delar, dom av den 11 april 2000, Deliège (C‑51/96 och C‑191/97, EU:C:2000:199, punkterna 56 och 57).
68      Se punkterna 17–28 ovan.
69      Se punkterna 53–113 i det förslaget till avgörande.