62005CC0427_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Genom beslut av den 19 november 2005 har Commissione Tributaria Regionale di Genova hänskjutit två frågor till domstolen avseende tolkningen av artikel 21.3 i rådets förordning (EEG) nr 4253/88 av den 19 december 1988 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2052/88 om samordningen av de olika strukturfondernas verksamheter dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamheter,(2) i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2082/93 av den 20 juli 1993(3) (nedan kallad förordning nr 4253/88 eller förordningen).
2. Begäran om förhandsavgörande har framställts i ett mål mellan Ufficio Genova 1 vid Agenzia della Entrate (nedan kallad skatteförvaltningen) och Porto Antico di Genova SpA (nedan kallat Porto Antico) angående Porto Anticos ansökan om återbetalning av skatt vars belopp hade fastställts bland annat på grundval av bidrag från gemenskapsfonderna och liguriska regionala fonder. Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 21.3 i förordning nr 4253/88 skall tolkas så, att den utgör hinder för nationell skattelagstiftning enligt vilken belopp som erhålls från gemenskapens strukturfonder skall beaktas vid fastställande av skattepliktig inkomst.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Gemenskapsrättsliga bestämmelser
3. Artikel 21 i förordning nr 4253/88(4) har rubriken ”Betalningar” och ingår i avdelning VI, som har rubriken ”Finansiella bestämmelser”. I artikel 21.3 andra stycket föreskrivs följande:
”Betalningarna skall göras till de slutliga stödmottagarna utan innehållande av belopp och utan dröjsmål som kan reducera det stödbelopp som de har rätt till.”
B – Tillämpliga nationella bestämmelser
4. De relevanta nationella bestämmelserna om inkomsttaxering anges i presidentdekret nr 917 av den 22 december 1986 (nedan kallat presidentdekret nr 917).(5) Artikel 55.3 i presidentdekret nr 917, i den lydelse som gällde vid den relevanta tidpunkten – det vill säga år 2000 – har följande lydelse:
”[Följande] skall också betraktas som extraordinära intäkter:
…
b) inkomst i form av kontanter eller in natura, oavsett om denna är onerös eller benefik, med undantag av de betalningar som avses i artikel 53.1 e och f och betalningar för inköp av avskrivningsbara tillgångar, oberoende av vilken slags finansiering som används. Sådan inkomst skall räknas med i intäkterna för antingen det beskattningsår då de erhållits eller, enligt den linjära metoden, för det beskattningsår då de erhållits samt de därpå följande beskattningsåren, men inte för mer än fyra beskattningsår efter erhållandet. …”
III – Bakgrund till tvisten, förfarandet och tolkningsfrågorna
5. Av begäran om förhandsavgörande framgår att Porto Antico i sin vederbörligen ingivna inkomstdeklaration för beskattningsåret 2000 hade tagit upp bidrag från Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) och liguriska regionala fonder som tillgångar för fastställandet av inkomstskatterna IRPEG (Imposta sul Reddito delle Persone Giuridiche – inkomstskatt för juridiska personer) och IRAP (Imposta Regionale sulle Attivita Produttive – regional företagsskatt) år 2000. Porto Antico taxerades och erlade skatt i enlighet med inkomstdeklarationen.
6. I tron att företaget hade gjort fel genom att ta upp dessa bidrag som tillgångar vid taxeringen ansökte Porto Antico utan framgång om återbetalning av de felaktigt inbetalda beloppen motsvarande sammanlagt 336 989 000 ITL från Amministrazione Finanziaria. Porto Antico hänvisade därvid till artikel 21.3 i förordningen.
7. Porto Antico överklagade Amministrazione Finanziarias tysta avslag på begäran om återbetalning vid Commissione Tributaria Provinciale di Genova. Genom beslut av den 10 april 2003 beslutade den domstolen att överklagandet fick tas upp till prövning.
8. Skatteförvaltningen överklagade detta beslut till den hänskjutande domstolen och hävdade att det erhållna finansiella stödet inte kan undantas från skatt enligt artikel 21 i förordningen.
9. Commissione Tributaria Regionale di Genova fann mot denna bakgrund att ett förhandsavgörande är nödvändigt för att avgöra tvisten, emedan ett eventuellt fastställande att de nationella skattereglerna är oförenliga med förordning nr 4253/88 skulle innebära att skatteförvaltningens överklagande måste avvisas, och har därför beslutat att hänskjuta följande frågor till domstolen för förhandsavgörande:
”1. Är artikel 55 i presidentdekret nr 917 av den 22 december 1986 (i dess lydelse år 2000), enligt vilken gemenskapsstöd skall beaktas vid fastställande av skattepliktig inkomst, förenlig med artikel 21.3 i förordning nr 2082/93, där det föreskrivs att ’[b]etalningarna skall göras till de slutliga stödmottagarna utan innehållande av belopp och utan dröjsmål som kan reducera det stödbelopp som de har rätt till’?
2. Om ovan nämnda bestämmelser skall anses oförenliga, gäller detta endast de medel som beviljas och utbetalas av gemenskapsorganen eller gäller det även de medel som anges i det samlade programdokumentet och som utbetalas av nationella organ?”
IV – Rättslig bedömning
A – Den första tolkningsfrågan
10. Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artikel 21.3 i förordning nr 4253/88 skall tolkas så, att den utgör hinder för nationell skattelagstiftning enligt vilken belopp som erhålls från gemenskapens strukturfonder skall beaktas vid fastställandet av skattepliktig inkomst.
1. Parternas argument
11. I förevarande mål har skriftliga yttranden inkommit från den italienska, den franska, den irländska och den nederländska regeringen samt från Förenade konungarikets regering, den svenska regeringen, kommissionen och Porto Antico. Irland, kommissionen och Porto Antico var närvarande vid förhandlingen den 15 februari 2007.
12. Alla de som yttrat sig i målet utom Porto Antico anser att artikel 21.3 i förordningen inte utgör hinder för nationell lagstiftning i vilken det, liksom i presidentdekret nr 917, föreskrivs att belopp som erhålls från strukturfonderna skall beaktas vid fastställande av skattepliktig inkomst och att den första tolkningsfrågan följaktligen bör besvaras nekande.
13. De olika regeringarna och kommissionen har i huvudsak hävdat att förbudet mot avdrag eller innehållande i artikel 21.3 i förordningen, som endast handlar om betalningssättet, avser själva utbetalningstillfället och är ämnat att garantera att det finansiella stödet i sin helhet betalas ut till mottagaren, utan att denne tvingas betala avgifter för till exempel handläggning, distribution och administration. Förbudet omfattar dock inte det slag av skatter som avses i förevarande mål och som normalt tas ut i ett senare skede, det vill säga efter det att slutmottagaren har mottagit det finansiella stödet i dess helhet.
14. Enligt nämnda regeringar och kommissionen följer detta av förordningens ordalydelse samt av dess föremål och ändamålet med densamma. Med hänvisning till domstolens rättspraxis(6) har de också huvudsakligen hävdat att förordningen endast utgör hinder för avgifter som har ett direkt och inre samband med de utbetalade beloppen, vilket inte är fallet här. Några har också hänvisat till rådets förordning (EG) nr 1260/1999 av den 21 juni 1999 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna,(7) genom vilken förordning nr 4253/88 upphävdes, och som för närvarande är tillämplig. I denna anges bland annat att ”[i]nget avdrag, innehållande eller uttag av ytterligare särskilda avgifter
som minskar beloppen får göras” (min kursivering).
15. Porto Antico har däremot betonat att uttag av skatter av det slag som avses i förevarande mål resulterar i att stödbeloppet minskas och att förordningens inverkan i praktiken skadas om en medlemsstat får ta ut sådana skatter. Porto Antico har påpekat att genom uttag av sådana skatter kan medlemsstaterna motverka de socioekonomiska mål som gemenskapen försöker uppnå genom utbetalningen av medlen och till och med styra över en del av det finansiella stödet till den egna statsbudgeten. Enligt Porto Antico finns det dessutom en risk för kränkning av jämlikhetsprincipen om olika medlemsstater tar ut direkta skatter, eftersom medlemsstaterna har olika skattesystem emedan det inte har genomförts någon harmonisering av de direkta skatterna i gemenskapen.
2. Bedömning
16. Det bör för det första påpekas att ordalydelsen i artikel 21.3 andra stycket i förordningen inte i sig hindrar att bestämmelsen tillämpas också på uttag av skatter av det slag som avses i förevarande mål.
17. Som kommissionen med rätta har påpekat kan begreppen ”reducera” och ”innehållande” i princip också användas för att beskriva en minskning av det finansiella stödet genom beskattning. I förevarande mål kan det emellertid endast handla om en ”reducering”, eftersom det omtvistade skattebeloppet inte innehölls i samband med utbetalningen av stödet, utan togs ut senare genom en inkomstskatt som påfördes Porto Antico.
18. Det bör tilläggas att det i skälen i ingressen till förordningen inte sägs något om huruvida förbudet mot en reducering också omfattar en minskning av stödbeloppen genom direkt beskattning.
19. Vidare kan det inte hävdas att artikel 21.3 i förordningen utgör hinder för en nationell skattebestämmelse av det slag som är aktuell i förevarande mål enbart på den grunden att direkt beskattning hör till medlemsstaternas behörighetsområde. Det bör i detta sammanhang erinras om att enligt fast rättspraxis skall medlemsstaterna, även om frågor om direkta skatter tillhör deras behörighet, inte desto mindre iaktta gemenskapsrätten när de utövar sin behörighet.(8) Framför allt får bestämmelsen i fråga inte hindra eller skada den mekanism som inrättats genom förordningen,(9) som skall tolkas med beaktande av dess lydelse, sammanhang och ändamål(10) .
20. Domstolen har redan i domen i målet kommissionen mot Portugal, i samband med belopp som betalats ut som stöd från utvecklingssektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ), uttalat sig om innebörden och räckvidden av artikel 21.3 andra stycket i förordningen, enligt vilken det inte är tillåtet att ta ut någon avgift på stöd som beviljats stödmottagarna.(11) Därförinnan hade domstolen också uttalat sig om jämförbara bestämmelser som rör EUGFJ:s garantisektion och som innebär att stödet i sin helhet skall betalas ut till stödmottagaren.(12)
21. I domen i målet kommissionen mot Portugal klargjorde domstolen att den anser att de principer som härrör från sistnämnda rättspraxis om bestämmelser i förordningarna om garantisektionen också är tillämpliga på stöd som utbetalas av EUGFJ:s utvecklingssektion i enlighet med artikel 21 i förordning nr 4253/88. I detta sammanhang hänvisade domstolen till garantisektionens och utvecklingssektionens gemensamma karaktär, det vill säga att de båda finansieras ur gemenskapsbudgeten och således kan bevilja finansiellt stöd i form av bidrag för åtgärder som omfattas av deras respektive behörighet. Domstolen påpekade att ”[d]essa stöd som finansieras från samma håll omfattas av samma regler för utbetalning och innebär att det belopp som utbetalas till stödmottagaren skall motsvara det belopp som beviljats”.(13)
22. Även om förevarande mål avser finansiellt stöd från ytterligare en annan strukturfond, nämligen ERUF, finns det ingen anledning att inte i detta mål tolka kravet i artikel 21.3 i förordningen, det vill säga att stödet skall betalas ut i sin helhet, enligt samma linjer som i ovannämnda rättspraxis.
23. Enligt denna rättspraxis kan förbudet mot avdrag inte ges en rent formell tolkning, så att det endast omfattar avdrag vid själva utbetalningen av stödet. I stället skall förbudet mot avdrag tolkas så, att det omfattar alla avgifter beträffande vilka det föreligger ett direkt och inre samband med de utbetalda beloppen.(14)
24. Den avgörande frågan är därför inte i vilket skede eller på vilket sätt avdraget från utbetalningarna faktiskt görs, utan i stället huruvida avdraget har ett specifikt samband med utbetalningen av det finansiella stödet. För att förtydliga detta krav är det lämpligt att erinra om de avdrag som enligt vad domstolen tidigare har funnit hindras av gemenskapsrätten.
25. I domen i målet Kellinghusen och Ketelsen slog domstolen således fast att kravet att stödet skall betalas ut i sin helhet förbjuder medlemsstaterna att bland annat kräva att en förvaltningsavgift som leder till en minskning av stödbeloppen skall betalas vid ansökan om kompensationsstödet i fråga.(15)
26. I domen i målet Sverige mot kommissionen ansåg domstolen att förbudet i fråga omfattade en avgift som togs ut för kartor och som hade ett direkt samband med utbetalningen av kompensationsstödet, emedan stödansökan inte kunde lämnas in utan kartan i fråga, vilken tillhandahölls av de nationella myndigheterna.(16)
27. I domen i målet kommissionen mot Portugal, slutligen, hade de kostnader som påfördes i form av betalning för tjänster som tillhandahölls av IFADAP – ett nationellt organ som hade hand om förvaltningsuppgifterna i samband med finansiellt stöd från EUGFJ:s utvecklingssektion – ett direkt och inre samband med de belopp som betalades ut, eftersom de uppstått till följd av ansökan om stöd och skulle motsvara en procentsats av det belopp som finansierades av stöd från EUGFJ:s utvecklingssektion.(17)
28. I förevarande mål är situationen en helt annan. Som det bekräftades av Porto Anticos ombud vid den muntliga förhandlingen har det finansiella stödet efter att det mottagits av bolaget i fråga använts i företagsverksamheten och har således blivit en del av bolagets tillgångar och har liksom bolagets andra intäkter och kostnader beaktats vid beräkningen av beskattningsunderlaget för inkomstskatt. De belopp som erhållits som finansiellt stöd har således beskattats i enlighet med det allmänna systemet och enligt de skattesatser som anges i den italienska lagstiftningen om inkomstskatt.
29. Det kan därför inte hävdas att uttaget av skatten i fråga utgör ett avdrag som har ett direkt och inre samband med de utbetalade beloppen, vilket var fallet i ovannämnda rättspraxis, även om det, som Porto Antico har hävdat, är möjligt att identifiera det skattebelopp som uppkommit till följd av det finansiella stödet. I detta sammanhang bör det särskilt påpekas att utbetalningen av det finansiella stödet i fråga inte var – och de facto inte kunde vara – beroende av att det senare skulle beaktas vid fastställande av den skattepliktiga inkomsten.
30. Naturligtvis har Porto Antico inte helt fel när bolaget med hänsyn till förbudet mot avdrag anser att också en direkt skatt som den i förevarande mål i slutändan
leder till en minskning av det erhållna stödbelopp som stödmottagaren får behålla. Domstolen har emellertid, skall jag upprepa, begränsat det förbud mot avdrag som fastställs i artikel 21.3 andra stycket i förordningen till att omfatta avgifter som har ett direkt och inre samband med de utbetalade beloppen. Minskningar som har ett mer avlägset samband med gemenskapsstödet i fråga, till exempel minskningar som görs genom inkomstbeskattning såsom i förevarande mål, skadar därför inte en effektiv tillämpning av förordningen och hindras följaktligen inte av gemenskapsrätten.
31. Som flera av dem som yttrat sig har hävdat förefaller det inte troligt att det var lagstiftarens avsikt att förbudet mot avdrag i artikel 21 i förordningen, som när allt kommer omkring gäller ”betalningar”, verkligen skulle ha en så omfattande räckvidd.
32. Det bör vidare påpekas att det finansiella stöd som i enlighet med kravet i artikel 21.3 andra stycket i förordningen i sin helhet utbetalas till mottagaren måste användas under de ekonomiska och rättsliga förhållanden som råder i medlemsstaten i fråga, inte endast när det gäller skattenivån, utan också när det gäller andra relevanta faktorer såsom kostnaderna för tillgänglig infrastruktur eller den allmänna prisnivån.
33. Det måste medges att detta innebär att stödet i slutändan kan vara mindre ”värt” i en del medlemsstater än i andra. Men detta är en följd av de skillnader som fortfarande finns mellan medlemsstaterna inom dessa områden, särskilt området för direkt beskattning, som ännu inte har harmoniserats genom gemenskapslagstiftning.
34. Tvärtemot vad Porto Antico har hävdat kan skillnader som endast beror på tillåtna olikheter i medlemsstaternas ekonomiska och rättsliga system, inklusive deras skattesystem, emellertid inte anses strida mot jämlikhetsprincipen. Det bör dessutom tilläggas att det inte har hävdats att presidentdekret nr 917 skulle vara diskriminerande med avseende på stöd som erhålls från gemenskapsfonderna.
35. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att domstolen skall besvara den första tolkningsfrågan så, att artikel 21.3 i förordningen inte utgör hinder för en nationell skattelagstiftning i vilken det, i likhet med vad som är fallet i artikel 55 i presidentdekret nr 917, föreskrivs att belopp som erhålls från gemenskapens strukturfonder skall beaktas vid fastställande av skattepliktig inkomst.
B – Den andra tolkningsfrågan
36. Eftersom den andra tolkningsfrågan aktualiseras endast om bestämmelserna anses vara oförenliga, är det mot bakgrund av svaret på den första frågan inte nödvändigt att behandla denna.
V – Förslag till avgörande
37. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att domstolen skall besvara tolkningsfrågorna på följande sätt:
Artikel 21.3 i rådets förordning (EEG) nr 4253/88 av den 19 december 1988 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2052/88 om samordningen av de olika strukturfondernas verksamheter dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamheter, där det föreskrivs att ”[b]etalningarna skall göras till de slutliga stödmottagarna utan innehållande av belopp och utan dröjsmål som kan reducera det stödbelopp som de har rätt till”, utgör inte hinder för nationell skattelagstiftning i vilken det, i likhet med vad som är fallet i artikel 55 i presidentdekret nr 917 av den 22 december 1986 (i den lydelse som var i kraft år 2000), föreskrivs att belopp som erhålls från gemenskapens strukturfonder skall beaktas vid fastställandet av skattepliktig inkomst.
(1) .
(2)  –	EGT L 374, s. 1.
(3)  –	Rådets förordning (EEG) nr 2082/93 av den 20 juli 1993 om ändring av förordning (EEG) nr 4253/88 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2052/88 om samordningen av de olika strukturfondernas verksamheter dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamheter (EGT L 193, s. 20; svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 30).
(4)  –	Den hänskjutande domstolen har liksom en del av parterna hänvisat till artikel 21.3 i förordning nr 2082/93. Eftersom detta endast är ändringsförordningen
kommer jag emellertid att i det följande hänvisa till artikel 21.3 i den ändrade förordningen nr 4253/88, vilket är mer korrekt.
(5)  –	Testo unico delle imposte sui redditi (inkomstskattelagen), GURI nr 302 av den 31 december 1986, ordinarie tillägg.
(6)  –	Se särskilt dom av den 5 oktober 2006 i mål C‑84/04, kommissionen mot Portugal (REG 2006, s I‑0000), av den 7 oktober 2004 i mål C‑312/02, Sverige mot kommissionen (REG 2004, s. I‑9247), av den 22 oktober 1998 i de förenade målen C‑36/97 och C‑37/97, Kellinghusen och Ketelsen (REG 1998, s. I‑6337), och av den 19 maj 1998 i mål C‑132/95, Bent Jensen (REG 1998, s. I‑2975).
(7)  –	EGT L 161, s. 1.
(8)  –	Se särskilt, för ett liknande resonemang, dom av den 7 september 2004 i mål C‑319/02, Manninen (REG 2004, s. I‑7477), punkt 19 och där angiven rättspraxis.
(9)  –	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 mars 1981 i de förenade målen 36/80 och 71/80, Irish Creamery Milk Suppliers Association m.fl. (REG 1981, s. 735; svensk specialutgåva, volym 6, s. 29), punkt 15.
(10)  –	Se bland annat, för ett liknande resonemang, dom av den 17 november 1983 i mål 292/82, Merck (REG 1983, s. 3781), punkt 12.
(11)  –	Punkterna 29 och 30 (ovan fotnot 6).
(12)  –	Se domen i målet Kellinghusen och Ketelsen (ovan fotnot 6), i målet Sverige mot kommissionen (ovan fotnot 6) och i målet Bent Jensen (ovan fotnot 6).
(13)  –	Se, för detta resonemang, domen i målet kommissionen mot Portugal (ovan fotnot 6), punkterna 31 och 32.
(14)  –	Se domen i målet kommissionen mot Portugal (ovan fotnot 6), punkt 35, och i målet Sverige mot kommissionen (ovan fotnot 6), punkt 22.
(15)  –	Se domen i målet Kellinghusen och Ketelsen (ovan fotnot 6), punkt 21.
(16)  –	Se domen i målet Sverige mot kommissionen (ovan fotnot 6), punkterna 24 and 25.
(17)  –	Se domen i målet kommissionen mot Portugal (ovan fotnot 6), punkt 36.