62005CC0194_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Kommissionen har genom förevarande talan yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 1 a i rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall,(2) i dess lydelse enligt rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991(3) (nedan kallat direktiv 75/442 eller direktivet), genom att det i artikel 10 i lag nr 93 av 2001 och artikel 1.17 och 1.19 i lag nr 443 av 2001 anges att utgrävda jord- och stenmassor avsedda för återanvändning i form av återfyllning, utfyllning, invallning eller krossning undantas från de nationella avfallsbestämmelsernas tillämpningsområde, med undantag för material, som härrör från förorenade områden eller från mark som varit föremål för jordförbättring, som innehåller en koncentration av föroreningar som överskrider de godtagbara gränser som föreskrivs i de tillämpliga bestämmelserna.
2.
Detta är ytterligare ett mål inför domstolen som rör gemenskapens avfallsbegrepp. Eftersom det varken finns eller kan finnas någon uttömmande definition av begreppet avfall och eftersom frågan huruvida en viss substans är avfall följaktligen måste avgöras från fall till fall mot bakgrund av samtliga omständigheter, kommer domstolen med största sannolikhet även i framtiden att ofta få tillfälle att reflektera över betydelsen av detta begrepp.
3. Den centrala frågan i förevarande mål är i vilken utsträckning och under vilka omständigheter en substans som återanvänds för vissa ändamål kan anses falla utanför definitionen av avfall i direktivet. Detta mål rör således den åtskillnad som skall göras mellan avfallsåtervinning och normal industriell behandling av en produkt, eller – närmare bestämt – en biprodukt, som inte utgör avfall.
4. Förevarande mål är i detta hänseende nära knutet till mål C‑195/05, i vilket jag också presenterar mitt förslag till avgörande i dag och till vilket jag här kommer att hänvisa i den mån dessa mål överlappar varandra.(4)
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Direktiv 75/442
5. I artikel 1 a i direktiv 75/442 föreskrivs följande:
”a) [Med avfall skall avses] varje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i bilaga 1 och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med.
Kommissionen skall enligt det förfarande som fastställs i artikel 18 senast den 1 april 1993 upprätta en förteckning över vilket avfall som tillhör de kategorier som anges i bilaga 1. Denna förteckning skall ses över periodiskt och vid behov omarbetas med iakttagande av samma förfarande.”
6. Bilaga 1 till direktiv 75/442, som har rubriken ”[a]vfallskategorier” inbegriper i kategori Q 16 ”[s]amtliga material, ämnen och produkter som inte omfattas av någon av ovanstående kategorier”.
7. I den gällande avfallsförteckningen, vilken har antagits av kommissionen i enlighet med artikel 1 a i direktiv 75/442,(5) hänvisas i kapitel 17 – ett av de kapitel som innehåller en förteckning över avfallsgenererande källor och som avser ”[b]ygg- och rivningsavfall (även från vägbyggen)” – till ”[j]ord och muddermassor” och, närmare bestämt, till ”[j]ord och sten som innehåller farliga ämnen” (kod 17 05 03*) och ”[a]nnan jord och sten än den som anges i 17 05 03” (kod 17 05 04).
B – Den nationella lagstiftningen
8. I Italien finns bestämmelser om avfallshantering i lagdekret nr 22 av den 5 februari 1997(6) (nedan kallat LD 22/97).
9. I artikel 6.1 a i LD 22/97 definieras avfall enligt följande:
”I detta dekret avses med
a) avfall: varje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i bilaga A och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med”.
10. Genom artikel 8.1 i LD 22/97 undantas vissa substanser och material från dekretets tillämpningsområde, eftersom de omfattas av en särskild lagstiftning. Detta gäller bland annat, i punkten b, ”avfall från prospektering, brytning, behandling och lagring av mineralresurser samt utvinning i stenbrott”.
11. Genom artikel 10 i lag nr 93 av den 23 mars 2001 om ”miljöbestämmelser” (nedan kallad lag nr 93) tillades en ny punkt (f-a) i artikel 8.1 i LD 22/97. Därmed undantas även följande substanser, vilka anges i denna punkt, från dekretets tillämpningsområde:
”utgrävda jord- och stenmassor avsedda för faktisk användning i form av återfyllning, utfyllning, invallning eller krossning, med undantag för material, som härrör från förorenade områden eller från mark som varit föremål för jordförbättring, som innehåller en koncentration av föroreningar som överskrider de godtagbara gränser som föreskrivs i gällande lagstiftning”.
12. I artikel 1.17 i lag nr 443 av den 21 december 2001, som har rubriken ”delegation meddelad av regeringen med avseende på infrastruktur och installationer för strategisk produktion ...” (nedan kallad lag 443), föreskrevs att artikel 8.1 f-a i LD 22/97 skall tolkas så att
”utgrävda jord- och stenmassor, inbegripet från tunnlar, inte utgör avfall och således är undantagna från tillämpningsområdet för nämnda lagdekret, även om de, under produktionsprocessen, har förorenats av förorenande ämnen från utgrävnings-, borrnings- och byggverksamheter, i den mån den genomsnittliga materialsammansättningen av den totala massan inte har en koncentration av förorenade ämnen som överstiger de övre gränser som föreskrivs i gällande lagstiftning”.
13. I artikel 1.19 i lag 443 föreskrivs vidare att
”[a]vseende de material som anges i punkt 17 skall faktisk användning i form av återfyllning, utfyllning, invallning eller krossning också anses avse användning i olika industriella produktionsprocesser,
inbegripet utfyllning av stenbrott och dumpning på annat område, som av någon anledning har godkänts av behörig myndighet, under förutsättning att de gränser som föreskrivs i punkt 18 har respekterats och att denna dumpning har gjorts i enlighet med de detaljerade bestämmelserna angående miljömässig sanering av det berörda området”.
14. Artikel 1.17 och 1.19 i lag 443 ändrades genom artikel 23 i lag nr 306 av den 31 oktober 2003 (nedan kallad lag 306).
III – Det administrativa förfarandet och förfarandet vid domstolen
15. Kommissionen meddelade, genom en formell underrättelse av den 27 juni 2002, den italienska regeringen att artikel 10 i lag 93, jämförd med artikel 1.17 och 1.19 i lag 443, enligt kommissionens uppfattning strider mot direktiv 75/442, genom att jord- och stenmassor avsedda att återanvändas för vissa ändamål genom denna undantas från tillämpningsområdet för de nationella avfallsbestämmelserna.
16. Eftersom den italienska regeringen inte svarade på denna skrivelse avgav kommissionen ett motiverat yttrande den 19 december 2002, i vilket den anmodade Republiken Italien att rätta sig efter direktivet inom en tidsfrist på två månader från det att den erhållit detta motiverade yttrande.
17. De italienska myndigheterna sände, genom svarsskrivelse av den 5 mars 2003 till det motiverande yttrandet, till kommissionen ett förslag till ändring av lagstiftningen om utgrävda jordmassor. Vid ett gemensamt möte den 25 juni 2003, påpekade kommissionen att det i förslaget till lagstiftning fortfarande föreskrevs en strikt tolkning av begreppet avfall och att denna lagstiftning därför stred mot direktivet. De italienska myndigheterna sände, genom skrivelse av den 3 februari 2004, till kommissionen en kopia av den nya ändrade lagtexten, nämligen lag 306, såsom de utlovat i skrivelse av den 5 mars 2003 till kommissionen.
18. Kommissionen bedömde att situationen alltjämt var otillfredsställande och väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 2 maj 2005.
IV – Analys av den påstådda överträdelsen
A – Parternas huvudargument
19. Kommissionen har anmärkt att den italienska lagstiftningen om avfall, i synnerhet artikel 10 i lag 93, jämförd med artikel 1.17 och 1.19 i lag 443, trots de ändringar som har gjorts genom lag 306, strider mot direktiv 75/442, eftersom den allmänt och a priori innebär att utgrävda jord- och stenmassor avsedda för viss återanvändningsverksamhet undantas från den nationella avfallslagstiftningens tillämpningsområde, vilket får till följd att de bestämmelser om avfallshantering som föreskrivs i direktivet inte kommer att tillämpas i Italien beträffande dessa material.
20. Kommissionen anser att de ifrågavarande materialen, vilka omfattas av Europeiska avfallskatalogen, utgör material som innehavaren önskar göra sig av med och vilka följaktligen skall anses omfattas av definitionen av avfall i direktiv 75/442. Enligt kommissionens uppfattning saknar det betydelse att dessa material endast är undantagna från den italienska avfallslagstiftningen i den mån de är avsedda för faktisk återanvändning i form av återfyllning, utfyllning, invallning eller krossning.
21. Kommissionen har gjort gällande att definitionen av avfall i den italienska lagstiftningen är snävare än begreppet avfall såsom det definieras i direktivet och som domstolen har tolkat det i sin rättspraxis. Enligt denna rättspraxis(7) är det, för att en restprodukt inte skall betraktas som avfall utan som en biprodukt som innehavaren inte gör sig av med, nödvändigt att bestämma sannolikheten för att restprodukten kommer att återanvändas, men det är framför allt nödvändigt att fastställa att den faktiskt kommer att återanvändas i samma produktionsprocess.
22. I motsats till denna rättspraxis gäller det undantagande som är aktuellt i förevarande mål även fall där dessa restprodukter återanvänds i andra produktionsprocesser, inbegripet utfyllning av stenbrott och tömning på ett annat område, som har godkänts av behörig nationell myndighet.
23. Slutligen har kommissionen gjort gällande att de ändringar som har gjorts genom lag 306 inte har medfört någon betydande ändring av den påstådda överträdelsen.
24. Den italienska regeringen har för det första gjort gällande att talan inte kan tas upp till sakprövning, eftersom kommissionen, enligt denna regerings mening, inte beaktade de ändringar som införts genom lag 306, vilken antogs den 31 oktober 2003, det vill säga under det administrativa förfarandet.
25. Vad gäller sakfrågan, har denna regering gjort gällande att begreppet avfall i den italienska lagstiftningen motsvarar detta begrepp såsom det definieras i direktiv 75/442.
26. Den italienska regeringen har med hänvisning till domstolens rättspraxis(8) hävdat att gemenskapens avfallsbegrepp är föremål för skäliga undantag med avseende på biprodukter som företaget inte önskar ”göra sig av med” som avfall.
27. Enligt denna regering framgår det av en noggrann läsning av denna rättspraxis att det huvudsakliga villkoret för att restprodukter skall klassificeras som en biprodukt i stället för avfall inte är att dessa material återanvänds i samma produktionsprocess som den från vilken de härrör, utan snarare att det är garanterat
att de kommer att återanvändas, utan föregående bearbetning. Restprodukter som garanterat kommer att återanvändas, utan föregående bearbetning, i en annan produktionsprocess än den från vilken de härrör – men som under alla omständigheter inträffar samtidigt som den senare, eller åtminstone vid en tidpunkt som är lämplig för att säkerställa att återanvändning sker inom rimlig tid – skall klassificeras som biprodukter.
28. Den italienska regeringen har understrukit att den nationella lagstiftarens primära syfte var att utföra offentliga byggnadsarbeten och att förflyttning av jordmassor och den avsedda användningen av utgrävda jordmassor kan antas utgöra den mest betydande delen av dessa projekt. Det är således den omständigheten att de som genomför projekten har en skyldighet att slutföra dem som garanterar en faktisk återanvändning av utgrävd jord och material för invallning.
29. I den aktuella lagstiftningen föreskrivs långt ifrån något allmänt undantagande, utan den innehåller en strikt fastställelse – i skedet för planering och kontroll av utförandet av arbetena – av i vilka fall utgrävda jord- och stenmassor skall undantas från avfallslagstiftningen, i den mån de utgör material som kan återanvändas i enlighet med en sammanhängande plan grundad på en föregående specifik bedömning av effekterna på miljö och hälsa.
B – Bedömning
30. För det första, vad gäller den italienska regeringens inledande invändning att talan inte kan tas upp till sakprövning på grund av att kommissionen inte beaktade de ändringar som införts genom lag 306, vilken antogs den 31 oktober 2003 – det vill säga efter utgången av den frist som hade angetts i det motiverade yttrandet – skall det erinras om att förekomsten av en överträdelse enligt fast rättspraxis skall bedömas mot bakgrund av den situation som rådde i medlemsstaten vid utgången av den frist som har angetts i det motiverade yttrandet. Domstolen skall inte beakta senare förändringar.(9)
31. Således hade kommissionen i förevarande mål inte någon skyldighet att beakta de ändringar som gjorts genom lag 306, och denna lag är inte heller föremål för någon kontroll i förevarande mål. Det skall i detta hänseende påpekas att det inte i de yrkanden som framställts hänvisas till lag 306 och även om kommissionen har angett att denna lag inte har ändrat den påstådda överträdelsen, har den både i sin svarsskrivelse och vid förhandlingen understrukit att den inte ifrågasätter lag 306 inom ramen för förevarande mål.
32. Det skall därför undersökas huruvida begreppet avfall såsom det definieras i direktiv 75/442, genom den italienska avfallslagstiftning som är i fråga i målet, nämligen lag 93 och lag 443, på ett rättsstridigt sätt begränsas genom att utgrävda jord- och stenmassor avsedda för viss återanvändningsverksamhet undantas från lagstiftningens tillämpningsområde.
33. Jag skall inledningsvis kort redogöra för avfallsbegreppets huvudsakliga särdrag enligt direktivet såsom det har utvecklats av domstolen.(10)
34. För det första framgår det av fast rättspraxis i synnerhet att frågan huruvida ett material eller en vara skall anses vara avfall i den mening som avses i direktivet beror på huruvida innehavaren gör sig av med det/den, eller avser eller är skyldig att göra sig av med det/den. Denna omständighet skall fastställas mot bakgrund av samtliga omständigheter. Domstolen har i detta avseende angett ett antal kriterier och riktlinjer utifrån vilka det kan vara möjligt att bedöma huruvida innehavaren gör sig av med eller avser att göra sig av med materialet eller varan. Den omständighet att en substans som används är en produktionsrest – det vill säga en produkt som inte har eftersträvats i första hand och som sådan av tillverkaren – utgör, i princip, ett indicium för att innehavaren av denna substans har gjort sig av med eller avser att göra sig av med den.(11)
35. En vara, ett material eller en råvara som uppkommer under ett tillverknings- eller brytningsförfarande, vars huvudsakliga syfte inte är just framställningen av dessa varor, kan emellertid även betraktas som en biprodukt (och inte en restprodukt) som företaget har för avsikt att, utan föregående bearbetning, senare använda eller saluföra på för detta fördelaktiga villkor. Med hänsyn till skyldigheten att ge avfallsbegreppet en vid tolkning, skall återanvändningen av varan, materialet eller råvaran enligt rättspraxis vara garanterad och utgöra en del i den fortsatta produktions- eller användningsprocessen. Ett ämne kan ändå falla utanför begreppet avfall om det med säkerhet kommer att användas för att fylla behov hos andra näringsidkare än den som har producerat det.(12)
36. Som jag även har påpekat i mitt förslag till avgörande i mål C‑195/05, är det avgörande, när det gäller klassificeringen som en biprodukt, i slutändan att det kan visas att den berörda substansen representerar ett marknadsvärde för innehavaren – snarare än en börda som hans skulle vilja göra sig av med –, antingen genom fortsatt utnyttjande eller användning i den huvudsakliga verksamheten eller på grund av att innehavaren saluför det på för honom fördelaktiga villkor.(13)
37. Slutligen skall det alltid hållas i minnet att avfallsbegreppet, mot bakgrund av direktivets syfte, inte kan tolkas restriktivt.(14)
38. Vad nu gäller de i förevarande mål aktuella nationella bestämmelserna, undantas genom dessa jord- och stenmassor från tillämpningsområdet för avfallsbestämmelserna under förutsättning att dessa material är avsedda att återanvändas för återfyllning, utfyllning, invallning eller krossning.
39. Det skall i detta avseende påpekas att det, även om man antar att materialen i fråga faktiskt är avsedda för återanvändning, som kommissionen med fog har gjort gällande, inte automatiskt och allmänt kan anses följa enbart av denna omständighet att dessa material inte är avfall.
40. Det står klart att den aktuella lagstiftningen, särskilt artikel 1.19 i lag 443 avser en lång rad situationer, inbegripet fall där jord- och stenmassor dumpas på en annan plats.
41. Dessutom förefaller kraven beträffande faktisk återanvändning finnas i, eller följa av, ett flertal rättsliga sammanhang såsom nationella bestämmelser om offentliga byggnadsarbeten – av vilka den italienska regeringen inte har nämnt något specifikt regelverk – eller innehållet i specifika projekt som medför utgrävning av jord- och stenmassor. Det finns följaktligen en lång rad möjligheter som avser omständigheterna och villkoren för den berörda återanvändningen. Detta ger upphov till allvarliga tvivel beträffande garantin för återanvändning i ett visst givet fall.
42. Som den italienska regeringen påpekade vid förhandlingen finns det, även om den tidigare regeringen eventuellt vidtog åtgärder för att påskynda offentliga byggnadsarbeten i Italien i allmänhet, inte någon bestämmelse i den relevanta lagstiftningen om att material från utgrävningar i ett specifikt fall skall återanvändas inom en viss tidsram. Det kan i detta sammanhang erinras om att domstolen i målet Palin Granit, i vilket reststen från stenbrytning klassificerades som en restprodukt från utgrävning och därför som avfall, lade vikt vid tidsperioden för lagringen och påpekade att lagring under lång tid innebär en börda för innehavaren och eventuellt kan orsaka just sådana olägenheter för miljön som direktivet syftar till att begränsa.(15)
43. Mot bakgrund av dessa omständigheter, kan det inte allmänt och a priori antas – även om det kan vara så i vissa fall – att, i situationer som omfattas av det undantag som föreskrivs i lag 93 och lag 443, de jord- och stenmassor som uppkommer vid utgrävningar med avseende på den avsedda återanvändningen motsvarar ett marknadsvärde eller en fördel för innehavaren av desamma, i egenskap av en biprodukt, snarare än en börda som han önskar göra sig av med. Det finns, mot bakgrund av den aktuella lagstiftningen och de förklaringar som den italienska regeringen har lämnat, ingen trängande anledning att anta att fördelen för innehavaren som regel består i mer än den enda omständigheten att han kan göra sig kvitt de berörda jord- och stenmassorna, det vill säga att han har möjlighet att göra sig av med dem. Följaktligen skall den ifrågavarande återanvändningen i dessa fall betraktas som bortskaffande eller återvinning i den mening som avses i direktivet.
44. Härav följer att den italienska avfallslagstiftningen, som kommissionen har gjort gällande, medför att produktionsrester som omfattas av den avfallsdefinition som anges i direktiv 75/442 inte klassificeras som avfall.
45. I den mån undantaget i den italienska lagstiftningen om jord- och stenmassor avsedda för viss återanvändningsverksamhet innebär en presumtion att dessa material inte utgör avfall i den mening som avses i direktivet, skall det påpekas att verkan av artikel 174 i fördraget och av direktivet skulle undergrävas om den nationella lagstiftaren kunde använda sådana bevismedel som lagliga presumtioner, vilka medförde att direktivets tillämpningsområde begränsades och att ämnen, substanser och produkter som klart motsvarar definitionen av begreppet avfall i direktivet inte omfattades.(16)
46. Vidare, vad gäller den italienska regeringens uttalande vid förhandlingen att återanvändningen i fråga – vilken i första hand avser offentliga byggnadsarbeten såsom markarbeten och tunnelbyggen – regleras i en mängd nationella bestämmelser, skall det påpekas att detta endast skulle kunna medföra att de berörda materialen undantas från tillämpningsområdet för direktivet om de ansågs omfattas av någon av de avfallskategorier som det hänvisas till i artikel 2.1 i direktivet. Detta är emellertid uppenbarligen inte fallet, eftersom de jord- och stenmassor som uppkommer vid dessa arbeten inte utgör avfall ”från prospektering, brytning, behandling, och lagring av mineralresurser” eller från ”utvinning i stenbrott” i den mening som avses i artikel 2.1 b.ii.
47. Dessutom har den italienska regeringen inte visat i vilken utsträckning de olika nationella bestämmelser som är tillämpliga på de ifrågavarande projekten eller byggarbetena, såsom krävs enligt rättspraxis, avser avfallshantering som sådan och leder till en miljöskyddsnivå som är åtminstone likvärdig med den som följer av direktivet.(17)
48.
Slutligen har kommissionen, beträffande det av den italienska regeringen framförda argumentet att tillämpningen av avfallslagstiftningen skulle innebära att avfallshanteringsföretag och företag som har licens för avfallstransport eller avfallsuppsamling skulle behöva vara inblandade i byggnadsarbetena och att detta skulle kunna öka kostnaderna avsevärt, med rätta påpekat att detta problem beror på den italienska lagstiftningen snarare än på direktivet . Med förbehåll för att kraven på registrering uppfylls, eller, i förekommande fall, tillstånd beviljas, kan tillverkaren eller innehavaren av avfallet helt enkelt återvinna det eller bortskaffa det själv i enlighet med direktivets bestämmelser.(18)
49. Mot bakgrund av det ovan anförda kommer jag till slutsatsen att kommissionens talan är välgrundad.
V – Förslag till avgörande
50. Jag föreslår följaktligen att domstolen skall
1. fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 1 a i rådets direktiv 75/442/EEG om avfall, i dess lydelse enligt rådets direktiv 91/156/EEG, genom att det i artikel 10 i lag nr 93 från 2001 och artikel 1.17 och 1.19 i lag nr 443 från 2001 föreskrivs att utgrävda jord- och stenmassor avsedda för återanvändning i form av återfyllning, utfyllning, invallning eller krossning undantas från de nationella avfallsbestämmelsernas tillämpningsområde, med undantag för material, som härrör från förorenade områden eller från mark som varit föremål för jordförbättring, som innehåller en koncentration av föroreningar som överstiger de godtagbara gränser som föreskrivs i de tillämpliga bestämmelserna, och
2. förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	EGT L 194, s. 39; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238.
(3)
–	EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 66.
(4)
–	Förslag till avgörande av den 22 mars 2007 i det pågående målet C-195/05, kommissionen mot Italien.
(5)
–	Kommissionens beslut 2000/532/EG av den 3 maj 2000 om ersättning av beslut 94/3/EG om en förteckning över avfall i enlighet med artikel 1 a i rådets direktiv 75/442/EEG om avfall, och rådets beslut 94/904/EG om upprättande av en förteckning över farligt avfall i enlighet med artikel 1.4 i rådets direktiv 91/689/EEG om farligt avfall (EGT L 226, s. 3) (nedan kallat Europeiska avfallskatalogen).
(6)
–	GURI nr 38 av den 15 februari 1997, ordinarie supplement nr 33.
(7)
–	Kommissionen har i detta hänseende särskilt hänvisat till domstolens dom av den 11 november 2004 i mål C-457/02, Niselli (REG 2004, s. I-10853), av den 18 april 2002 i mål C-9/00, Palin Granit (REG 2002, s. I-3533), och av den 11 september 2003 i mål C-114/01, AvestaPolarit (REG 2003, s. I-8725).
(8)
–	Se särskilt domen i målet Palin Granit (ovan fotnot 7), domen i målet AvestaPolarit (ovan fotnot 7) och domen i målet Niselli (ovan fotnot 7).
(9)
–	Se bland annat domstolens dom av den 9 december 2004 i mål C-177/03, kommissionen mot Frankrike (REG 2004, s. I-11671), punkt 19, och av den 18 januari 2007 i mål C-104/06, kommissionen mot Sverige (REG 2007, s. I-0000), punkt 28.
(10)
–	Jag hänvisar för en mer detaljerad överblick och hänvisningar till mitt förslag till avgörande i mål C-195/05, punkterna 36–55.
(11)
–	Se i detta avseende bland annat domen i målet Palin Granit (ovan fotnot 7), punkterna 22–25 och domstolens dom av den 15 juni 2000 i de förenade målen C-418/97 och C-419/97, ARCO Chemie Nederland m.fl. (REG 2000, s. I-4475), punkterna 83–84. Se vidare punkterna 36–45 i mitt förslag till avgörande i mål C-195/05.
(12)
–	Se i detta avseende bland annat domen i målet Niselli (ovan fotnot 7), punkterna 44, 45 och 52, och domstolens dom av den 8 september 2005 i mål C-416/02, kommissionen mot Spanien (REG 2005, s. I-7487), punkt 90. Se vidare punkterna 46–54 i mitt förslag till avgörande i mål C-195/05.
(13)
–	Se särskilt punkterna 52–55 i mitt förslag till avgörande i mål C-195/05.
(14)
–	Se bland annat domen i målet Palin Granit (ovan fotnot 7), punkt 23.
(15)
–	Se i detta hänseende Palin Granit (ovan fotnot 7), punkterna 38–39.
(16)
–	Se, för ett liknande resonemang, domen i målet ARCO Chemie (ovan fotnot 11), punkt 42.
(17)
–	Se bland annat domen i målet AvestaPolarit (ovan fotnot 7), punkt 61.
(18)
–	Se i synnerhet artikel 8 i direktiv 75/442. Vad gäller den registreringsskyldighet som åligger inrättningar och företag som inom ramen för sin verksamhet normalt och regelbundet ombesörjer transport av avfall, oavsett om avfallet producerats av någon annan eller av dem själva, se domstolens dom av den 9 juni 2005 i mål C-270/03, kommissionen mot Italien (REG 2005, s. I-5233).