62003CJ0437_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C-437/03,
angående en talan om fördragsbrott enligt artikel 226 EG, som väckts den 16 oktober 2003,
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av C. Schmidt och C. Tufvesson samt A. Manville, samtliga i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
sökande,
mot
Republiken Österrike,
företrädd av E. Riedl, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden P. Jann samt domarna K. Schiemann (referent), N. Colneric, K. Lenaerts och E. Juhász,
generaladvokat: A. Tizzano,
justitiesekreterare: R. Grass,
och efter att den 17 mars 2005 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa
– att Republiken Österrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 1 och 19b i rådets direktiv 78/686/EEG av den 25 juli 1978 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för tandläkare inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (EGT L 233, s. 1; svensk specialutgåva, område 16, volym 1, s. 33), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/19/EG av den 14 maj 2001 (EGT L 206, s. 1) (nedan kallat erkännandedirektivet), och artikel 1 i rådets direktiv 78/687/EEG av den 25 juli 1978 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som tandläkare (EGT L 233, s. 10; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 6), i dess lydelse enligt direktiv 2001/19 (nedan kallat samordningsdirektivet), genom att ge ”Dentisten” (österrikiska tandläkare med mindre omfattande utbildning än vanliga tandläkare, nedan kallade dentister) möjlighet, enligt 4 § punkt 3 och 6 § Dentistengesetz, BGBl. 1949, s. 90 (lag om dentister), att utöva verksamhet med användning av titlarna ”Zahnarzt” (tandläkare) respektive ”Zahnarzt (Dentist)” (tandläkare (Dentist)) och rätt att begära att undantagsbestämmelserna i artikel 19b i erkännandedirektivet skall tillämpas på dem, trots att de inte uppfyller de minimikrav som enligt artikel 1 i samordningsdirektivet måste vara uppfyllda för att erkännandedirektivet och samordningsdirektivet skall vara tillämpliga på dem,
– att Republiken Österrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 1 och 19b i erkännandedirektivet, genom att i strid med artikel 19b i erkännandedirektivet tillåta, enligt 17 och 23 §§ Ärztegesetz, BGBl. I, 1998, s. 169 (lag om läkare), av den 10 november 1998, österrikiska ”Fachärzten für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde” (specialistläkare i tand‑, mun- och käkmedicin) att utöva verksamhet med användning av nämnda titel, trots att sådana specialistläkare inte är likställda med tandläkare i den meningen att de får utöva sin verksamhet på samma villkor som de tandläkare som har ett sådant utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis som avses i bilaga A till detta direktiv (tandläkare).
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Allmänna bestämmelser
2. Erkännande- och samordningsdirektiven har bland annat antagits på grundval av bestämmelser i EG‑fördraget som syftar till att genomföra den fria rörligheten för arbetstagare liksom att avskaffa begränsningar i etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster.
3. Enligt fjärde skälet i det första av dessa direktiv syftar detta direktiv till ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för tandläkare som ger behörighet att påbörja och utöva verksamhet som tandläkare och erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för specialister.
4. Det framgår av sjätte skälet i erkännandedirektivet och av första skälet i samordningsdirektivet att syftet med det senare direktivet är att samordna antalet specialiteter inom tandläkaryrket samt utbildningens art och längd för dessa specialiteter för att göra det möjligt för medlemsstaterna att fullfölja det ömsesidiga erkännandet av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som föreskrivs i erkännandedirektivet.
5. Enligt artikel 1.1 i samordningsdirektivet skall medlemsstaterna kräva av de personer som vill påbörja och utöva verksamhet som tandläkare under de titlar som anges i artikel 1 i erkännandedirektivet att de innehar något av de utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis som avses i bilaga A till samma direktiv, för att säkerställa att dessa personer under den samlade utbildningstiden har förvärvat sådana ändamålsenliga kunskaper och erfarenheter som fastställs i samordningsdirektivet. Enligt artikel 1.2 i det senare direktivet skall utbildningen omfatta minst fem års studier på heltid.
6. I artikel 1 i erkännandedirektivet finns en förteckning över titlar för tandläkare. Denna artikel har kompletterats genom akten om villkoren för Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen och om anpassning av fördragen (EGT C 241, 1994, s. 21, och EGT L 1, 1995, s. 1), varigenom bland annat följande tillagts:
”I Österrike: den yrkestitel som Österrike kommer att anmäla till medlemsstaterna och kommissionen senast den 31 december 1998”.
7. I bilaga A till erkännandedirektivet, som införts genom direktiv 2001/19, återfinns en förteckning över utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för tandläkare. Beträffande Republiken Österrike återfinns i förteckningen utbildningsbeviset ”Bescheid über die Verleihung des akademischen Grades ’Doktor der Zahnheilkunde’” (beslut om förvärvande av universitetsgraden ”Dentologie doktor”), vilket utfärdas av de medicinska fakulteterna vid universiteten.
Övergångsregler för Republiken Österrike
8. Artikel 19b i erkännandedirektivet lyder som följer:
”Från och med den tidpunkt då Österrike vidtar åtgärder som är nödvändiga för att följa detta direktiv skall medlemsstaterna, för att kunna genomföra den verksamhet som avses i artikel 1 i direktivet, erkänna de utbildnings- och examensbevis och andra behörighetsbevis för läkare som i Österrike tilldelas dem som påbörjat sin universitetsutbildning före den 1 januari 1994 tillsammans med ett intyg som utfärdas av de behöriga österrikiska myndigheterna, att dessa personer faktiskt, på föreskrivet sätt och huvudsakligen i Österrike har ägnat sig åt verksamhet som innebär förebyggande, diagnos och behandling av anomalier och sjukdomar i tänder, mun, käkar och omkringliggande vävnader i minst tre år i följd under en femårsperiod före dagen för utfärdandet av beviset och att dessa personer är behöriga att utöva nämnda verksamhet på samma villkor som de som innehar de utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som avses i bilaga A.
Det krav på tre års erfarenhet som avses i första stycket skall frångås, när det gäller personer som med framgång har avslutat minst tre års studier, vilka av de behöriga myndigheterna intygats motsvara den utbildning som avses i artikel 1 i samordningsdirektivet.”
Bestämmelser angående användning av titlar
9. Artikel 8 i erkännandedirektivet är den enda bestämmelsen i kapitel V, vilket kapitel har rubriken ”Användning av akademisk titel”, och har följande lydelse:
”1. Med beaktande av artikel 17 skall värdlandet se till att medborgare i medlemsstaterna som uppfyller villkoren i artikel … 19b får rätt att använda den erkända akademiska titeln, i den mån den inte är identisk med yrkestiteln, eller eventuellt förkortningen av denna i ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet på språket i det landet. Värdlandet får kräva att denna titel åtföljs av namnet på och platsen för den institution eller examensnämnd som utfärdat den.
2. Om den akademiska titel som används i ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet kan förväxlas med en titel som i värdlandet kräver kompletterande utbildning, som personen i fråga inte har genomgått, får värdlandet kräva att denne använder den först nämnda titeln i en lämplig form som värdlandet anger.”
10. Artikel 17.1 i nämnda direktiv lyder som följer:
”Om användningen av yrkestiteln för sådan verksamhet som avses i artikel 1 är reglerad i värdlandet, skall medborgare från andra medlemsstater som uppfyller villkoren i artikel … 19b använda den yrkestitel i värdlandet som i det landet motsvarar dessa villkor, även i titelns förkortade form.”
Nationella bestämmelser
Bestämmelser angående yrket ”Dentist”
11. Fram till och med år 1975 fanns det i Österrike en särskild utbildning som gav behörighet att utöva yrkesverksamhet som ”Dentist”. Personer med denna titel, som delvis utövar samma yrkesverksamhet som tandläkare, har genomgått en treårig utbildning i ett institut som inte hör till något universitet och kan, enligt den österrikiska regeringen inte jämställas med läkare. Utövandet av yrket ”Dentist” regleras i lagen om dentister. Den för detta mål aktuella lydelsen av denna lag är den som följer av ändringarna genom den federala lagen av den 10 mars 1999 (BGBl. I, 1999, s. 45).
12. Enligt 6 § punkt 1 lagen om dentister har en ”Dentist” rätt att utöva sitt yrke under titeln ”Zahnarzt” och att efter denna lägga till titeln ”Dentist” inom parentes.
13. Enligt 4 § punkt 3 samma lag kan yrkesorganisationen för ”Dentisten” (Dentistenkammer) på begäran utfärda ett intyg, som avses i artikel 19b i erkännandedirektivet, som ger en dentist rätt att utöva yrket tandläkare i övriga medlemsstater.
Bestämmelser angående yrket ”Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”
14. Vid tiden för anslutning till Europeiska unionen fanns det i Österrike inte någon utbildning för tandläkare som tillfredsställde de krav som ställs i artikel 1 i samordningsdirektivet. Tandvården utövades i stället av läkare som efter sin allmänmedicinska utbildning genomgått en postdoktoral specialisering för tandläkare och som utövade sitt yrke under titeln ”Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”.
15. Republiken Österrike blev på grund av sin anslutning till Europeiska unionen skyldig att anpassa sig till erkännandedirektivet och samordningsdirektivet genom att införa ett nytt system för utbildning till läkare med tandläkarspecialisering. Mot bakgrund av detta antogs en lag om läkare. Den för det föreliggande fallet aktuella lydelsen av denna lag är den som följer av de ändringar som har införts genom den federala lagen av den 10 augusti 2001 (BGBl. I, 2001, s. 110).
16. Genom lagen om läkare inrättades en ny utbildning till tandläkare, ”Zahnarzt”, från och med den 1 augusti 1998. De specialistutbildningar för utbildade läkare som gav behörighet att utöva yrkesverksamhet som specialistläkare i tand- mun- och käkmedicin avskaffades vid samma tillfälle från och med utgången av läsåret 2000/2001.
17. Enligt 17 § punkt 1 denna lag är utövandet av yrkesverksamhet som tandläkare förbehållet tandläkare (Zahnärzte) och specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin (Fachärzte für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde).
18. § 23 i nämnda lag, med rubriken Definitioner, återfinns under tredje avsnittet och har följande lydelse:
”Om inget annat anges nedan skall i följande avsnitt
1) den allmänna titeln läkare (medicinsk) omfatta samtliga läkare oavsett om dessa är behöriga att använda yrkestitlarna allmänpraktiserande läkare (Arzt für Allgemeinmedizin), legitimerad läkare (approbierter Arzt), specialistläkare (Facharzt), tandläkare (Zahnarzt) eller AT-läkare (Turnusarzt), och
2) titeln specialistläkare (Facharzt) skall omfatta samtliga specialistläkare, inklusive specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin (Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde).”
19. Användningen av läkartitlar regleras i 43 och 44 §§ lagen om läkare. 43 § punkt 7 har följande lydelse:
”Specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin (Fachärzte für Zahn-, Mund‑ und Kieferheilkunde) kan antingen använda yrkestiteln specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin (Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde) eller tandläkare (Zahnarzt).”
Det administrativa förfarandet
20. Republiken Österrike anmälde den 26 juli 1999, i enlighet med artikel 1 i erkännandedirektivet, titlarna ”Zahnarzt”, ”Zahnarzt (Dentist)” och ”Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde” till kommissionen. Republiken Österrike anmälde även till kommissionen och övriga medlemsstater utbildningsbeviset för ”Dentist”, för att detta skulle upptas i bilaga A till erkännandedirektivet. Namnet på detta utbildningsbevis är ”Prüfungszeugnis über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen Dentistenkammer, Lehrinstitut für Dentisten, und Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent” (examensbevis för den statliga dentistexamen, utfärdat av den österrikiska dentistorganisationen, utbildningsinstitutet för dentister, samt intyg om en ettårig tjänstgöring som dentistassistent).
21. Eftersom kommissionen ansåg att de österrikiska bestämmelserna om utövandet av yrkena ”Dentist” och specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin varken var förenliga med erkännandedirektivet eller med samordningsdirektivet, inledde den ett fördragsbrottsförfarande med stöd av artikel 226 första stycket EG. Efter att ha sänt en formell underrättelse till Republiken Österrike skickade kommissionen den 18 juli 2001 ett motiverat yttrande till denna stat och anmodade den att vidta nödvändiga åtgärder för att följa detta yttrande inom två månader från delgivningen. Trots de uppgifter som de österrikiska myndigheterna lämnade som svar på detta motiverade yttrande ansåg kommissionen att situationen alltjämt var otillfredsställande och beslöt därför att väcka förevarande talan.
Talan
Den första anmärkningen, vilken avser yrket ”Dentist”
22. Denna anmärkning kan delas upp i två delar som skall bedömas var och en för sig.
6 § punkt 1 lagen om dentister
23. I den första delen av den första anmärkningen gör kommissionen i huvudsak gällande att 6 § punkt 1 lagen om dentister, som ger ”Dentisten” rätt att utöva sitt yrke under titeln ”Zahnarzt”, inte är förenlig med artikel 1 i samordningsdirektivet, eftersom yrket ”Dentist” inte motsvarar de kriterier som där ställs för utövandet av yrket tandläkare under de titlar som räknas upp i artikel 1 i erkännandedirektivet, där för Österrike bland annat ”Zahnarzt” finns med.
24. Den österrikiska regeringen har inte uttalat sig beträffande den första delen av den första anmärkningen.
25. Domstolen konstaterar att dentistutbildningen är en blott treårig utbildning som inte ges vid något universitet och som således inte motsvarar de kriterier som sätts upp i artikel 1.2 i samord ningsdirektivet. Kommissionen gjorde följaktligen en riktig bedömning när den ansåg att utbildningsbeviset för den här utbildningen, som utfärdas av Republiken Österrike, inte skall ingå i bilaga A till erkännandedirektivet.
26. 6 § punkt 1 lagen om dentister strider följaktligen mot artikel 1 i samordningsdirektivet till den del personer ges möjligheten att utöva yrkesverksamhet som tandläkare under titeln ”Zahnarzt” trots att de inte uppfyller de utbildningskrav som sätts upp i denna artikel för att utöva detta yrke under denna titel.
27. Den första delen av kommissionens första anmärkning är således välgrundad.
4 § punkt 3 i lagen om dentister
28. I den andra delen av den första anmärkningen gör kommissionen i huvudsak gällande att 4 § punkt 3 i lagen om dentister inte är förenlig med artikel 19b i erkännandedirektivet eftersom det i den förstnämnda bestämmelsen föreskrivs om erkännande av intyg i den mening som avses i artikel 19b i erkännandedirektivet trots att villkoren därför inte är uppfyllda.
29. Den österrikiska regeringen har medgett att ”Dentisten” inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 19b i erkännandedirektivet, eftersom de inte innehar ett behörighetsbevis för läkare och inte heller har genomgått en universitetsutbildning.
30. Följaktligen är också den andra delen av kommissionens första anmärkning välgrundad.
Den andra anmärkningen, vilken avser yrket specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin
31. Kommissionen har i huvudsak gjort gällande att det strider mot artikel 19b i erkännandedirektivet att specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin i Österrike har rätt att använda titeln ”Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde” och således inte är skyldiga att använda titeln ”Zahnarzt”.
32. Domstolen konstaterar inledningsvis att det står klart att den av kommissionen ifrågasatta rätten för specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin att använda titeln ”Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde” följer av § 43 i lagen om läkare trots att kommissionen i sitt yttrande har åberopat artiklarna 17 och 23 i samma lag.
33. Kommissionen stöder sig i första hand på en tolkning utifrån ordalydelsen i artikel 19b i erkännandedirektivet. Härvid har kommissionen noterat att de personer som är ”innehavare av de utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som avses i bilaga A”, som nämns i första stycket i denna artikel, är tandläkare och att dessa endast har rätt att använda sig av titeln ”Zahnarzt”. Härav har kommissionen dragit slutsatsen att, för att uppfylla det villkor som ställs i den nämnda artikeln enligt vilket berörda personer skall ha rätt att utöva sitt yrke ”på samma villkor”, skall inte heller specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin, eller några andra, kunna använda sig av någon annan titel än denna.
34. Den österrikiska regeringen har nöjt sig med att erinra om att specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin har rätt att utöva sitt yrke med användande av titeln ”Zahnarzt”.
35. I motsats till vad kommissionen anser bör det härvid konstateras att det inte klart framgår av ordalydelsen i artikel 19b i erkännandedirektivet huruvida de läkare som avses i artikeln är skyldiga att använda sig av samma titel som tandläkare eller om de i stället endast har rätt att använda dem. Villkoret att de berörda personerna ”är behöriga att utöva [sin] verksamhet på samma villkor” som tandläkare kan tolkas på två olika sätt. Å ena sidan, och i likhet med vad kommissionen har hävdat, kan artikel 19b tolkas så att den innebär att de aktuella verksamheterna skall utövas ”på samma villkor”, vilket inte vore förenligt med den omständigheten att de två berörda yrkesgrupperna inte är underkastade samma föreskrifter avseende användande av titlar i Österrike. Å andra sidan kan samma bestämmelse, med tyngdpunkt på uttrycket ”är behöriga”, tolkas så att specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin, såsom föreskrivs i 43 § punkt 7 i lagen om läkare, är ”behöriga” att använda samma titel som tandläkare och således är ”behöriga” – utan att vara skyldiga – att på samma villkor som dessa utöva sin verksamhet under titeln ”Zahnarzt”.
36. Eftersom ovanstående fråga inte kan besvaras med ledning av ordalydelsen i artikel 19b skall bestämmelsen i stället tolkas mot bakgrund av övriga bestämmelser i erkännandedirektivet och samordningsdirektivet. I detta avseende skall det emellertid påpekas att det i det första av de två direktiven, närmare bestämt i artiklarna 8 och 17 i detsamma, finns särskilda bestämmelser för användandet av titlar. Av dessa bestämmelser framgår att gemenskapslagstiftarens intention, i motsats till vad kommissionen har påstått, inte alls har varit att skapa ett enhetligt användande av titlar inom tandläkaryrket. Detta konstaterande stöds också av den omständigheten att det för vissa medlemsstater anges fler än en titel i förteckningen i artikel 1 i erkännandedirektivet.
37. Även om det är riktigt att erkännandedirektivet och samordningsdirektivet syftar till att skapa en tydlig gräns mellan tandläkaryrket och läkaryrket, har kommissionen inte anfört några uppgifter som visar att behörigheten för de läkare som avses i artikel 19b, att fortsätta utöva sitt yrke under yrkestiteln ”Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde”, kan leda till en påtaglig risk för förväxling mellan specialistläkare i tand‑, mun- och käkmedicin och övriga läkare.
38. Under alla omständigheter innehåller, i motsats till vad kommissionen har hävdat, varken artikel 19b eller artiklarna 8 och 17 i erkännandedirektivet några begränsningar beträffande vilka ord som får användas i de titlar som medlemsstaterna kan godkänna på sitt territorium.
39. Att genom övergångsreglerna i artikel 19b i erkännandedirektivet förmå läkare att ge upp sin titel ”Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde” till förmån för ”Zahnarzt” skulle medföra att de gentemot sina patienter skulle tvingas presentera sig som tandläkare och således inte kunna göra gällande sin främsta utbildning och behörighet såsom allmänpraktiserande läkare, vilket skulle vara till men för dem i utövandet av sitt yrke (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 november 2001 i mål C‑202/99, kommissionen mot Italien, REG 2001, s. I‑9319, punkt 51).
40. Bestämmelsen i 43 § punkt 7 i lagen om läkare, om att specialistläkare i tand‑, mun- och käkmedicin har möjlighet att fortsätta att använda titeln ”Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”, är motiverad av hänsyn till patienternas informationsbehov, då de härigenom ges möjlighet att skilja de tandläkare som har fullgjort den tandläkarutbildning som avses i lagen om läkare (Zahnarzt) från de allmänpraktiserande läkare som har genomgått en postdoktoral specialisering för tandläkare (Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde).
41. Det är utan relevans att titeln ”Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde” inte kan tas med i artikel 1 i erkännandedirektivet på grund av att utbildningen för detta yrke inte motsvarar de kriterier som har satts upp i artikel 1 i samordningsdirektivet, eftersom artikel 19b i erkännandedirektivet har infogats i det senare i syfte att, vilket kommissionen har medgett, ge specialistläkare i tand‑, mun- och käkmedicin möjligheten att fortsätta utöva sitt yrke.
42. Kommissionens åberopande av den rättspraxis enligt vilken medlemsstaterna inte har rätt att införa en kategori av tandläkare som inte överensstämmer med någon av de kategorier som föreskrivs i de berörda direktiven (dom av den 1 juni 1995 i mål C‑40/93, kommissionen mot Italien, REG 1995, s. I‑1319, punkt 24) saknar därmed relevans i sammanhanget. I motsats till medlemsstaten i det målet har Republiken Österrike i förevarande mål inte infört en ny kategori av tandläkare utan enbart behållit en redan existerande. Dessutom utgör inte specialistläkare i tand-, mun- och käkmedicin en kategori av tandläkare som inte överensstämmer med någon av de kategorier som föreskrivs i erkännandedirektivet eller samordningsdirektivet. Denna yrkesgrupp åsyftas i stället särskilt i artikel 19b i det första av de två direktiven.
43. Med beaktande av vad ovan anförts kan kommissionens andra anmärkning inte godtas.
44. Mot bakgrund av de skäl som har anförts ovan skall det konstateras att Republiken Österrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 1 och 19b i erkännandedirektivet och artikel 1 i samordningsdirektivet, genom att ge de dentister (Dentisten) som avses i 4.3 § och 6 § lagen om dentister rätt att utöva yrkesverksamhet med användning av titlarna ”Zahnarzt” (tandläkare) respektive ”Zahnarzt (Dentist)” (tandläkare (dentist)) samt rätt att begära att undantagsbestämmelserna i artikel 19b i erkännandedirektivet skall tillämpas på dem, trots att de inte uppfyller de minimikrav som enligt artikel 1 i samordningsdirektivet måste vara uppfyllda för att bestämmelserna i dessa direktiv skall vara tillämpliga på dem. Talan skall ogillas i övrigt.
Rättegångskostnader
45. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Republiken Österrike har inte yrkat att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. I artikel 69.3 första stycket i rättegångsreglerna föreskrivs dock att domstolen kan besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter. Eftersom Republiken Österrike och kommissionen ömsom har tappat målet skall vardera parten bära sin rättegångskostnad.
Domslut
På dessa skäl beslutar domstolen (första avdelningen) följande dom:
1) Republiken Österrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 1 och 19b i rådets direktiv 78/686/EEG av den 25 juli 1978 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för tandläkare inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/19/EG av den 14 maj 2001, och artikel 1 i rådets direktiv 78/687/EEG av den 25 juli 1978 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som tandläkare, i dess lydelse enligt direktiv 2001/19, genom att ge de dentister (Dentisten) som avses i 4 § punkt 3 och 6 § lagen om dentister (Dentistengesetz)
– möjlighet att utöva yrkesverksamhet med användning av titlarna ”Zahnarzt” (tandläkare) respektive ”Zahnarzt (Dentist)” (tandläkare (dentist)) och
– rätt att begära att undantagsbestämmelserna i artikel 19b i rådets direktiv 78/686 skall tillämpas på dem,
trots att de inte uppfyller de minimikrav som enligt artikel 1 i direktiv 78/687 måste vara uppfyllda för att bestämmelserna i dessa direktiv skall vara tillämpliga på dem.
2) Talan ogillas i övrigt.
3) Republiken Österrike och Europeiska gemenskapernas kommission skall bära sina rättegångskostnader.