61994CC0234_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Bundesgerichtshof har ställt en fråga i begäran om förhandsavgörande rörande tolkningen av artiklarna 31.1 c aa och 59 i rådets direktiv 78/660/EEG av den 25 juli 1978 grundat på artikel 54.3 g i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag(1) (nedan kallat det fjärde direktivet).
Den tyska domstolen frågar särskilt huruvida en tolkning av den nationella lagstiftning genom vilken det fjärde direktivet har införlivats och som innebär att den som upprättar ett bolags bokslut att vidta en viss bokföringsteknisk åtgärd (nedan även samtidig redovisning av vinst) är förenlig med de ovan nämnda bestämmelserna. Åtgärden i fråga består i att ett bolag som i sin egenskap av ende delägare kontrollerar ett annat bolag som tillgång i bokslutet för ett visst räkenskapsår (exempelvis år 1989) anger de vinster som uppkommit i dotterbolaget under samma räkenskapsår (fortfarande år 1989), då de båda bolagens räkenskapsår sammanfaller och dotterbolaget fastställt sitt bokslut och fattat beslut om vinstutdelning (exempelvis i maj 1990) innan moderbolagets bokslut har reviderats och fastställts (juli/oktober 1990).
Tillämpliga bestämmelser
2 I artikel 31.1 i det fjärde direktivet åläggs medlemsstaterna att svara för att de i boksluten redovisade posterna värderas enligt vissa allmänna principer, däribland försiktighets- och kongruensprincipen.
Enligt artikel 31.1 c skall "[v]ärderingen ... ske med iakttagande av rimlig försiktighet. Detta innebär särskilt att
aa) endast per balansdagen konstaterade intäkter få tas med,
bb) hänsyn måste tas till alla förutsebara risker och möjliga förluster som har uppkommit under detta eller tidigare räkenskapsår, även om dessa risker eller förluster blir kända först efter balansdagen men före upprättandet av balansräkningen".
Försiktighetsprincipen, som mer eller mindre explicit erkänns i de flesta medlemsstaternas redovisningsseder, ålägger således den som upprättar ett bokslut att värdera tillgångar och skulder på ett sådant sätt att den ekonomiska tillförlitligheten säkerställs. Den innebär närmare att vinster som inte har realiserats inte får bokföras medan däremot även potentiella förluster skall anges (så kallad negativ uppskattningsasymmetri).
3 I artikel 31.1 d fastslås likaledes att "[d]e intäkter och kostnader som avser räkenskapsåret skall tas upp utan hänsyn till tidpunkten för betalningen".
Detta är den så kallade kongruensprincipen, även den erkänd i de flesta medlemsstaters bokföringspraxis, som med avseende på redovisningen för ett visst räkenskapsår innebär att det resultat företaget uppnått under räkenskapsåret skall uppskattas oberoende av tidpunkten för de faktiska betalningarna. Med andra ord sanktionerar den ekonomisk kongruens framför tidsmässig eller "kassamässig" kongruens vid bokföringen av rörelsens tillgångar och skulder.
4 De båda ovannämnda principerna utgör i sin tur ett konsekvent uttryck för den allmänna principen om att bokföringen skall ge en "rättvisande bild" ("true and fair view"(2)), det verkliga kriteriet för information som ligger till grund för hela gemenskapsregleringen och som sanktioneras i artikel 2 i det fjärde direktivet.
I principen fastslås att bokslut skall upprättas så att det inte bara sanningsenligt ("true", om än med den relativa innebörd som det adjektivet vanligtvis och nödvändigtvis ges i fråga om bokslut) utan även korrekt ("fair", vilket huvudsakligen hänförs till upprättarens goda tro) beskriver företagets tillgångar och finansiella och ekonomiska ställning.
5 I artikel 59 i det fjärde direktivet(3) berörs däremot värdet av andelar i företag anknutna till bolaget. Enligt första stycket får medlemsstaterna i avvaktan på en senare samordning av ämnet och på vissa villkor tillåta eller ålägga att "aktier och andelar i anknutna företag värderas enligt kapitalandelsmetoden"(4).
6 Den tyska lagstiftning som är tillämplig i föreliggande fall utgör, enligt vad den nationella domstolen har hävdat, ett korrekt införlivande av de principer som fastslås i artikel 31.(5) Lagstiftningens förenlighet med direktivet är i varje fall inte tvistigt i målet.
Vad däremot beträffar den rätt som ges den nationelle lagstiftaren att påbjuda kapitalandelsmetoden i enlighet med artikel 59 framgår av handlingarna i målet att den inte - åtminstone inte innan de här omtvistade händelserna ägde rum - utnyttjats av den tyske lagstiftaren.
Bakgrunden till tvisten vid den nationella domstolen
7 Waltraud Tomberger (nedan kallad sökanden) innehar en andel i ett bolag med begränsat ansvar, Gebrüder von der Wettern (nedan kallat ägandeföretaget eller även moderbolaget). Det senare innehar i sin tur 100 procent av kapitalet i två bolag med begränsat ansvar, Technische Sicherheitssystem GmbH och Gesellschaft für Bauwerksabdichtungen mbH (nedan kallade TSS och GfB, eller även dotterbolagen).
Ägandeföretagets bokslut för räkenskapsåret 1989, som upprättades den 31 december 1989, reviderades den 18 juli 1990 och fastställdes av bolagsstämman den 19 oktober samma år. Boksluten för TSS och GfB för räkenskapsåret 1989, som även de upprättades den 31 december 1989, fastställdes av (respektive) bolagsstämmor den 29 juni 1990, det vill säga innan moderbolagets bokslut hade fastställts. Vid bolagsstämmorna fattades dessutom samtidigt beslut om disposition beträffande bolagets vinst, i själva verket utdelning till moderbolaget.
8 Bland tillgångarna i moderbolagets bokslut för år 1989 redovisade styrelsen de vinster som uppkommit i och utdelats av TSS och GfB under räkenskapsåret 1988, medan den inte redovisade vinsterna för räkenskapsåret 1989.
Då Waltraud Tomberger ansåg att moderbolaget i sitt bokslut för år 1989, i enlighet med regeln om samtidig redovisning, i stället borde ha angivit även dotterbolagets vinster för räkenskapsåret 1989, ansökte hon hos domstol om att bolagsstämmans beslut om fastställelse av bokslutet skulle ogiltigförklaras. Enligt sökanden skulle nämligen regeln om samtidig redovisning i ett fall som det föreliggande vara i överensstämmelse med det fjärde direktivet.
Frågan i begäran om förhandsavgörande
9 Talan, som inte vann bifall i de första två instanserna, har förts vidare till högsta instans. Den tyska högsta domstolen har funnit det nödvändigt att skjuta upp behandlingen av målet och begära att domstolen uttalar sig om tolkningen av artiklarna 31.1 c aa och 59 i det fjärde direktivet.
Det bör i frågan omgående understrykas att Bundesgerichtshof, vilket framgår av beslutet om hänskjutande, i ett tidigare mål som liknade det föreliggande har uttalat sig till förmån för att tillåta samtidig redovisning av vinst. I en dom från år 1975, alltså innan det fjärde direktivet trädde i kraft, har således den nationella domstolen förklarat att intäkter som konstaterats av ett bolag under ett visst räkenskapsår kan redovisas (under rubriken "lån till delägda bolag") under samma räkenskapsår bland tillgångarna i bokslutet för ett bolag som innehar en majoritetsandel i det förra bolaget, då boksluten för dotterbolaget har fastställts före moderbolagets bokslut och åtminstone ett motsvarande förslag till fördelning av vinsten föreligger.(6)
10 Samma domstol påpekar för övrigt i beslutet om hänskjutande att den numera anser samtidig redovisning rentav vara obligatorisk i ett huvudsakligen överensstämmande fall: det vill säga, som i förevarande fall, då moderbolaget är ende delägare eller majoritetsdelägare i dotterbolaget(7) och det senare har fattat beslut om dispositioner beträffande sin vinst innan moderbolagets bokslut har fastställts.
Enligt Bundesgerichtshof måste i en sådan situation en avvikelse göras från huvudregeln, enligt vilken vinst som uppkommit under ett givet räkenskapsår i intresseföretaget kan tas upp bland ägarföretagets tillgångar endast från den tidpunkt då bolagsstämman i intresseföretaget beslutat om vinstutdelning. I fallet av fullständig kontroll eller majoritetskontroll bidrar nämligen den samtidiga redovisningen av uppkommen vinst i dotterbolagen under ett särskilt räkenskapsår till att ge en mer "rättvisande" bild av moderbolagets tillgångar samt finansiella och ekonomiska ställning under samma räkenskapsår.
11 En sådan tolkning skulle medföra att sökandens talan skulle bifallas. Den nationella domstolen frågar emellertid om en sådan tolkning kan anses stå i överensstämmelse med bestämmelserna i det fjärde direktivet och den motsvarande nationella lagstiftning genom vilken direktivet genomförts. Således ber den EG-domstolen att klargöra innebörden av bestämmelserna i artiklarna 31.1 c aa och 59 i direktivet och avgöra om samtidig redovisning av vinst i ett fall som det föreliggande strider mot dessa bestämmelser.
12 Vad särskilt beträffar artikel 59 i det fjärde direktivet bör framhållas att denna bestämmelse, trots att den uttryckligen anges i den av den nationella domstolen ställda frågan, inte kan utgöra en lämplig referenspunkt för att bedöma tillåtligheten av samtidig redovisning av vinst i detta sammanhang.
Som antytts har den tyske lagstiftaren nämligen inte utnyttjat rätten att tillåta eller påbjuda kapitalandelsmetoden för värdering av andelar i delägda bolag. Därav följer - och samtliga parter är ense på den punkten - att ett åsidosättande av artikel 59 i det fjärde direktivet inte kan föreligga.(8)
13 Däremot framträder i föreliggande mål en bestämmelse som trots att den inte nämns av den nationella domstolen säkerligen är tillämplig i målet. Det rör sig om den redan nämnda artikel 31.1 d i vilken kongruensprincipen, som vi har sett, slås fast i tydliga ordalag.
Den nationella domstolens fråga skall således besvaras endast mot bakgrund av bestämmelserna i artiklarna 31.1 c aa och 31.1 d i det fjärde direktivet.
14 Ett sista förtydligande avseende de faktiska omständigheterna i målet. Av beslutet framgår inte att moderbolaget skulle vara skyldigt att avge koncernredovisning. Frågan avser i stället uttryckligen endast bestämmelsen i det fjärde direktivet om enskilda bolags bokslut.
En förutsättning i målet är således att ägandeföretagets och dess dotterbolags bokslut utgör "normala" bokslut, upprättade av olika rättssubjekt, och att gemenskapsreglerna om koncernredovisning saknar relevans i föreliggande fall.
15 Vi kommer nu till den centrala frågan i föreliggande mål som kan sammanfattas i följande fråga. Kan intäkter som konstaterats av dotterbolagen under loppet av det räkenskapsår som sträckte sig till den 31 december 1989 räknas även som intäkter som konstaterats av moderbolaget under samma räkenskapsår i enlighet med artiklarna 31.1 c aa och 31.1 d?
Enligt min uppfattning kan svaret inte bli annat än nekande. Grunden för moderbolagets rätt avseende motsvarande vinster utgörs nämligen av beslutet om vinstutdelning till aktieägarna. Ett sådant beslut kan självfallet inte fattas annat än ett senare datum än det då dotterbolagens bokslut upprättades (31 december 1989). Dessförinnan kan, rättsligt sett, inget sägas med säkerhet om dessa vinsters fördelning eller storlek då det skulle kunna hända att de alls inte uppkom eller att de (även endast delvis) disponerades på annat sätt än i utdelning.
16 Det är i föreliggande mål förvisso sant att moderbolagets fullständiga kontroll över dotterbolagen kan medföra att det anses säkert att vinsten disponeras i form av utdelning, då det hur som helst beror på moderbolagets vilja. Det är emellertid inte tillräckligt för att hävda att det ur rättslig synvinkel skulle ha uppkommit en rätt [till utdelning], och i ännu mindre grad en skyldighet för moderbolaget att redovisa denna intäkt i bokslutet för det räkenskapsår (exempelvis år 1989) då den konstaterats som intäkt i dotterbolagen. En sådan rätt kan, vad beträffar moderbolaget, endast föreligga nästkommande räkenskapsår (år 1990 i det angivna exemplet). I det hänseendet bör påminnas om att trots "släktskapet" är och förblir moder- och dotterbolagen formellt skilda rättssubjekt, på samma sätt som de räkenskapshandlingar som de har att upprätta är skilda.
Att hävda att den intäkt som konstaterats i dotterbolagen under ett bestämt räkenskapsår kan eller bör anses vara en vinst i moderbolaget under samma verksamhetsår, även innan den på sedvanligt sätt avsatts för utdelning, skulle slutligen motsvara ett erkännande av att varje vinst som uppkommer i dotterbolag automatiskt och samtidigt blir en vinst för moderbolaget, vilket inte kan godtas, eftersom det rör sig om skilda rättssubjekt och de bokslut det är fråga om inte är koncernredovisningar.
17 Den tyska och den brittiska regeringen, som tillmäter frågan om fullständig kontroll en avgörande betydelse, har hävdat att en tolkning av bestämmelserna som inte skulle tillåta samtidig redovisning av vinst i ett fall som det föreliggande vore överdrivet restriktiv och formalistisk, särskilt med anledning av att det inte finns någon reell risk för oförsiktig värdering. Således skulle moderbolagets rätt till vinsten anses ha uppkommit, åtminstone ur ekonomisk synvinkel, även om den inte fullbordats ur rättslig synvinkel, under samma räkenskapsår som intäkten konstaterades i dotterbolaget.
Bundesgerichtshof anser för sin del att moderbolagets rätt till vinsterna kan anses utgöra ett lån som det har utestående till sina dotterbolag, ett lån som på balansdagen - i ekonomiska ordalag - kan anses vara så konkret att det måste framgå i moderbolagets bokslut som en ökning av dess tillgångar under samma räkenskapsår som dotterbolagens.
18 Det förefaller mig inte som om den tyska och den brittiska regeringens synpunkter kan vinna gehör. Betoningen av den ekonomiska aspekten framför den juridiska kan nämligen inte räcka för att ändra på förutsättningarna i frågan eller på svaret som skall ges den nationella domstolen.
Framför allt bör understrykas att dotterbolagens vinst, i ett sammanhang där fråga är om åtskilda rättssubjekt och bokslut som inte rör en koncern utan de enskilda subjekt som ingår i koncernen, kan identifieras som sådan först på balansdagen och inte förr. Fram till midnatt den 31 december kan nämligen en vinst om 100 minska till 50 eller rent av till 0.
19 För att vinsten i dotterbolagen således skall kunna omvandlas till en tillgång i moderbolaget krävs
a) ur juridisk synvinkel:
- att dotterbolagen skall ha stängt böckerna,
- att dotterbolagets bokslut fastställts och beslut fattats om utdelning och fördelning av vinst,
b) ur ekonomisk synvinkel:
- (tminstone) att dotterbolagen skall ha stängt böckerna.
20 Att moderbolaget har fullständig kontroll över dotterbolaget, som i föreliggande fall, förändrar inte frågans förutsättningar. Att redovisa dotterbolagens vinst bland moderbolagets tillgångar kan nämligen inte ske annat än efter det räkenskapsår (1989) då dotterbolagens vinst redovisas, eftersom det i vilket fall som helst endast är från och med den 1 januari efter balansdagen för räkenskapsåret i fråga (det vill säga från och med den 1 januari 1990 i vårt fall) som förekomsten av en vinst kan fastställas och man kan tala om olika sätt att disponera denna.
Att fullständig kontroll föreligger medför i sak en enda skillnad, nämligen att moderbolaget från och med den 1 januari 1990 kan besluta att disponera vinsten i form av utdelning, således till sig självt. Men inte dessförinnan.
21 Vad som alltså inte kan göras är att intäkter som dotterbolagen konstaterat under år 1989 redovisas i moderbolaget under samma räkenskapsår. Mot detta strider - i mina ögon ovedersägligen - kraven på efterlevnad av försiktighetsprincipen ("endast per balansdagen konstaterade intäkter får tas med") och även av kongruensprincipen. Det är just en korrekt tillämpning av dessa principer som, som sagt, bidrar till att säkerställa att boksluten ger en "rättvisande" bild av bolagets tillgångar det räkenskapsår som bokslutet avser.
Vid en närmare betraktelse skulle nämligen styrelsen i moderbolaget genom samtidig redovisning av vinsterna i ett fall som det föreliggande, och således genom att frångå försiktighets- och kongruensprincipernas krav, ge aktieägarna och tredje man en bild av företagets tillgångar under räkenskapsåret som inte var "rättvisande", vilket således skulle strida mot det mål som ligger till grund för hela denna reglering.
22 Den tyska regeringen har dessutom dragit slutsatsen att inom ramen för det samordningssystem av bokföringsregler som gemenskapsregleringen har upprättat, skulle den här dryftade artikel 31.1 c aa utgöra en bestämmelse som skulle kunna fyllas med det innehåll som varje nationell lagstiftare fann lämpligast. Närmare bestämt hävdar den tyska regeringen att bestämmelsen ger stort utrymme för medlemsstaterna att skönsmässigt definiera begreppet "konstaterad intäkt". Följaktligen skulle det vara tillåtet för varje medlemsstat att tillämpa samtidig redovisning av intäkten och låta denna, under sådana omständigheter som föreligger i detta fall, ingå i begreppet "konstaterad intäkt".
Detta argument förefaller inte övertygande. För det första framgår det av ordalydelsen i artikel 31.1 att "[m]edlemsstaterna skall svara för(9) att de i balansräkningen redovisade posterna värderas enligt följande allmänna grunder".
23 För det andra föreskrivs i direktivet inte enbart ett allmänt iakttagande av försiktighetsprincipen, utan i detta förtydligas även försiktighetsprincipens innebörd genom vissa detaljerade föreskrifter om dess tillämpning, däribland möjligheten att i bokslutet endast ta med per balansdagen konstaterade intäkter. Med beaktande av detta förefaller det mig som om det skulle strida mot bestämmelsens logik om den tolkning som föreslagits av den tyska regeringen godtogs.
Därutöver kan i sammanhanget konstateras att hur olika innebörd begreppet "konstaterad intäkt" än har i olika medlemsstaters bokföringstradition och praxis, kan det inte utsträckas till att omfatta en blott framtida, det vill säga en rättsligt och ekonomiskt obefintlig, vinst. Av sådan beskaffenhet är nämligen en intäkt som ett bolag konstaterat för sitt moderbolags räkning under ett visst räkenskapsår, åtminstone fram till balansdagen.
24 Slutligen anser jag en annan bestämmelse i det fjärde direktivet vara betydelsefull, även den ett uttryck för försiktighets- och kongruensprincipen. Det gäller den redan nämnda artikel 31.1 c bb, enligt vilken "hänsyn måste tas till alla förutsebara risker och möjliga förluster som har uppkommit under detta eller tidigare räkenskapsår, även om dessa risker eller förluster blir kända först efter balansdagen men före upprättandet av balansräkningen".
Den bestämmelsen, som uttryckligen hänvisar endast till förluster och risker (som dessutom skall vara hänförliga till räkenskapsåret i fråga, även om de blivit kända först senare) bekräftar, a contrario, att undantag inte kan göras från skyldigheten att i bokslutet endast uppta intäkter som konstaterats under loppet av räkenskapsåret.
25 Med anledning av ovan uttalade överväganden föreslår jag att domstolen besvarar den fråga som Bundesgerichtshof har ställt på följande sätt:
Artikel 31.1 c aa och 31.1 d i rådets direktiv 78/660/EEG av den 25 juli 1978 grundat på artikel 54.3 g i fördraget om årsbalansräkning i vissa typer av bolag, skall tolkas så, att det inte tillåter en bokföringsåtgärd som består i att under ett visst räkenskapsår bland tillgångarna i bokslutet för ett bolag, som i egenskap av ende delägare kontrollerar ett annat bolag, ta upp vinster som uppkommit i dotterbolaget under samma räkenskapsår, även om de båda företagens räkenskapsår sammanfaller och dotterbolaget upprättat bokslut och fattat beslut om fördelning av vinsten innan moderbolagets bokslut har upprättats.
(1) - EGT nr L 222, s. 11.
(2) - I den franska texten "image fidèle", i den tyska "den tatsächlichen Verhältnissen entsprechendes Bild". Det bör noteras att formuleringen "rappresentazione veritiera e corretta" ("sanningsenlig och korrekt framställning") har valts framför "quadro fedele" ("rättvisande bild") då den italienska civillagen anpassats för införlivandet av det fjärde direktivet (artikel 2423 i civillagen).
(3) - Ändrad genom artikel 45 i rådets sjunde direktiv 83/349/EEG av den 13 juni 1983 grundat på artikel 54.3 g i fördraget om sammanställd redovisning (EGT nr L 193, s. 1).
(4) - Enligt den metoden, som tillämpas då ägarföretaget direkt kan påverka resultatet i intresseföretaget, motsvarar värdet av ägarföretagets aktier värdet av intresseföretagets nettotillgångar som de framgår av intresseföretagets årsresultat, det vill säga av en procentuell andel som räknas ut på grundval av den ägda andelen i aktiekapitalet.
(5) - Det rör sig särskilt om artikel 252 första stycket fjärde punkten i HGB (Handelsgesetzbuch, köplagen).
(6) - Dom av Bundesgerichtshof av den 3 november 1975, H m.fl. mot W.AG.
(7) - Vilket således "kan anses kontrollerat i enlighet med artikel 17 andra stycket, det vill säga tillhörande samma koncern i enlighet med artikel 18 första stycket tredje meningen, AktG" [Aktiengesetz, aktielagen].
(8) - Därtill bör tilläggas att i artikel 59 en annorlunda situation regleras, som vi sett, än den som föreligger i förevarande fall, nämligen metoden för värdering av företagens andelar i till dem anknutna företag. I själva verket finner förmodligen hänvisningen till artikel 59 i frågan sin förklaring i det faktum att tolkningen av bestämmelsen varit föremål för fördjupade studier av ägarföretaget i målet vid den nationella domstolen. Ägarföretaget har därav dragit ett antal slutsatser till stöd för ståndpunkten att samtidig redovisning av vinst inte skulle vara tillåten.
(9) - Min kursivering.