62022TO0628
TRIBUNALENS BESLUT (sjätte avdelningen)
den 21 juni 2023 (
*1
)
”Talan om ogiltigförklaring – Miljö – Delegerad förordning (EU) 2022/1214 – Taxonomi – Ekonomisk verksamhet kopplad till fossilgas och kärnkraft – Införande i hållbara ekonomiska verksamheter – Parlamentsledamot – Villkoret direkt berörd ej uppfyllt – Avvisning”
I mål T‑628/22,
René Repasi, Karlsruhe (Tyskland), företrädd av advokaterna H.-G. Kamann, och D. Fouquet samt professorerna F. Kainer och M. Nettesheim,
sökande,
mot
Europeiska kommissionen, företrädd av F. Erlbacher, A. Nijenhuis och G. von Rintelen, samtliga i egenskap av ombud,
svarande,
meddelar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen),
sammansatt av ordföranden M. Costeira samt domarna P. Zilgalvis (referent) och E. Tichy-Fisslberger,
justitiesekreterare: V. Di Bucci,
följande
Beslut
1
Talan enligt artikel 263 FEUF genom vilken sökanden René Repasi yrkar ogiltigförklaring av kommissionens delegerade förordning (EU) 2022/1214 av den 9 mars 2022 om ändring av delegerad förordning (EU) 2021/2139 vad gäller ekonomiska verksamheter inom vissa energisektorer och delegerad förordning (EU) 2021/2178 vad gäller särskilda offentliga upplysningar för dessa ekonomiska verksamheter (EUT L 188, 2022, s. 1) (nedan kallat den omtvistade förordningen).
Bakgrund till tvisten
2
Den 18 juni 2020 antog Europaparlamentet och Europeiska unionens råd förordning (EU) 2020/852 om inrättande av en ram för att underlätta hållbara investeringar och om ändring av förordning (EU) 2019/2088 (EUT L 198, 2020, s. 13), som fastställer kriterierna för att avgöra om en ekonomisk verksamhet anses vara miljömässigt hållbar, i syfte att fastställa i vilken grad en investering är miljömässigt hållbar.
3
I artikel 3 i förordning 2020/852 fastställs kriterier för miljömässigt hållbara ekonomiska verksamheter mot bakgrund av sex miljömål som anges i artikel 9 i förordningen.
4
I artikel 4 i förordningen föreskrivs att medlemsstaterna och Europeiska unionen ska tillämpa kriterierna i artikel 3 i förordningen, för att fastställa huruvida en ekonomisk verksamhet ska anses vara miljömässigt hållbar i samband med alla åtgärder som föreskriver krav på finansmarknadsaktörer eller emittenter med avseende på finansiella produkter eller företagsobligationer som tillhandahålls som miljömässigt hållbara.
5
Enligt artikel 9 i förordning 2020/852 utgörs miljömålen av följande: begränsning av klimatförändringar, anpassning till klimatförändringar, hållbar användning och skydd av vatten och marina resurser, omställning till en cirkulär ekonomi, förebyggande och begränsning av miljöföroreningar samt skydd och återställande av biologisk mångfald och ekosystem.
6
Vidare anges följande i skäl 41 i förordning 2020/852:
”Utöver användning av klimatneutral energi samt ökade investeringar i ekonomiska verksamheter och sektorer som redan är koldioxidsnåla kräver omställningen väsentliga minskningar av växthusgasutsläppen i andra ekonomiska verksamheter och sektorer för vilka det inte finns några tekniskt och ekonomiskt genomförbara koldioxidsnåla alternativ. Dessa ekonomiska omställningsverksamheter bör anses bidra väsentligt till en begränsning av klimatförändringar om deras växthusgasutsläpp är väsentligt lägre än sektors- eller industrigenomsnittet, de inte hindrar utvecklingen och användningen av koldioxidsnåla alternativ och de inte leder till en inlåsning av tillgångar som är oförenlig med målet klimatneutralitet, med beaktande av dessa tillgångars ekonomiska livslängd. De tekniska granskningskriterierna för sådana ekonomiska omställningsverksamheter bör säkerställa att dessa omställningsverksamheter på ett trovärdigt sätt kan leda till klimatneutralitet, och bör med jämna mellanrum justeras i enlighet med detta.”
7
Vad gäller dessa ekonomiska omställningsverksamheter föreskrivs i artikel 10.3 i förordning 2020/852 att kommissionen ska anta en delegerad akt i enlighet med artikel 23 i nämnda förordning, dels för att fastställa tekniska granskningskriterier för att avgöra under vilka villkor en specifik ekonomisk verksamhet ska anses bidra väsentligt till en begränsning av klimatförändringarna, dels för att för varje relevant miljömål fastställa tekniska granskningskriterier för att avgöra huruvida en ekonomisk verksamhet för vilken tekniska granskningskriterier har fastställts orsakar betydande skada för ett eller flera av dessa mål.
8
Den 4 juni 2021 antog kommissionen delegerad förordning (EU) 2021/2139 om komplettering av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2020/852 genom fastställande av tekniska granskningskriterier för att avgöra under vilka villkor en ekonomisk verksamhet ska anses bidra väsentligt till begränsningen av eller anpassningen till klimatförändringarna och för att avgöra om den ekonomiska verksamheten inte orsakar någon betydande skada för något av de andra miljömålen (EUT L 442, 2021, s. 1).
9
I förordning 2021/2139 fastställs tekniska granskningskriterier som omfattar flera ekonomiska sektorer och verksamheter som kan bidra till målen om begränsning av och anpassning till klimatförändringarna. I förordningen föreskrivs för var och en av dessa verksamheter tekniska, kvantitativa eller kvalitativa granskningskriterier som gör det möjligt att avgöra om den klassificerade verksamheten bidrar väsentligt till målen om begränsning av och anpassning till klimatförändringarna och om den inte orsakar betydande skada för andra mål som fastställs i förordning 2020/852.
10
Den 9 mars 2022 antog kommissionen den omtvistade förordningen, vilken bland annat syftar till att fastställa tekniska granskningskriterier för att inkludera vissa verksamheter inom kärnenergi- och gassektorerna inom området för övergångsverksamhet i den mening som avses i artikel 10.2 i förordning 2020/852.
11
Sökanden är ledamot av Europaparlamentet.
Parternas yrkanden
12
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara den omtvistade förordningen, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
13
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–
avvisa talan, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
14
Sökanden har i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder yrkat att detta ska ogillas.
Rättslig bedömning
15
Enligt artikel 130.1 i tribunalens rättegångsregler får tribunalen, om svaranden ansöker om det, meddela beslut i fråga om rättegångshinder utan att själva saken prövas. Enligt artikel 130.6 i rättegångsreglerna får tribunalen besluta att inleda den muntliga delen av förfarandet i fråga om nämnda ansökan.
16
I förevarande fall finner tribunalen att handlingarna innehåller tillräckliga upplysningar för att den ska kunna pröva begäran, och att det saknas anledning att inleda den muntliga delen av förfarandet.
17
Kommissionen har anfört att sökanden inte är direkt berörd av den omtvistade förordningen.
18
Kommissionen har i huvudsak gjort gällande att det skulle strida mot den institutionella jämvikten, mot den demokratiska principen om majoritetsbeslut och mot uteslutande av allmän talerätt (actio popularis) att ge sökanden rätt att väcka talan.
19
Kommissionen har tillagt att principen om rätt till ett effektivt domstolsskydd och iakttagandet av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner inte kan åberopas till stöd för sökandens rätt att väcka talan för att göra gällande att parlamentets befogenheter har åsidosatts.
20
Sökanden har i huvudsak gjort gällande att hans rättsliga ställning som parlamentsledamot enligt unionsrätten och principen om representativ demokrati ger honom rösträtt och initiativrätt, rätt att delta i ordinarie lagstiftningsförfarande, processuella rättigheter avseende iakttagandet av bestämmelserna om behörighet och förfarande samt rätt att försvara parlamentets demokratiska befogenheter.
21
Sökanden har understrukit att erkännandet av hans talerätt i egenskap av ledamot i motsats till vad kommissionen har anfört skulle leda till att den institutionella jämvikten skyddades, genom att en rätt att väcka talan för att kontrollera att valet av förfarande för antagandet av en rättsakt inte strider mot ledamöternas rättigheter, utan att för den skull tillåta en allmän talerätt (actio popularis).
22
Sökanden har således gjort gällande att kommissionen, genom att anta den omtvistade förordningen, har överskridit sin befogenhet att anta delegerade akter enligt artikel 290 FEUF, vilket innebär att parlamentets lagstiftningsbefogenhet och därmed sökandens rättigheter i egenskap av parlamentsledamot åsidosätts genom förordningen. Sökanden har härav dragit slutsatsen att han ska anses vara direkt och personligen berörd av den omtvistade förordningen.
23
För att en talan som väckts av en fysisk eller juridisk person mot en akt som riktar sig till någon annan än personen i fråga ska kunna upptas till sakprövning enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF, krävs att den personen har talerätt. Sådan talerätt föreligger i två typfall. För det första får en sådan talan väckas på villkor att akten i fråga direkt och personligen berör personen. För det andra kan en sådan person väcka talan mot en regleringsakt som inte medför genomförandeåtgärder, om regleringsakten berör personen direkt (dom av den 19 december 2013, Telefónica/kommissionen, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 19, och dom av den 13 mars 2018, Industrias Químicas del Vallés/kommissionen, C‑244/16 P, EU:C:2018:177, punkt 39).
24
Villkoret att en fysisk eller juridisk person ska vara direkt berörd av det beslut som talan avser, vilket föreskrivs i artikel 263 fjärde stycket FEUF, kräver att två kriterier samtidigt är uppfyllda. För det första måste den ifrågasatta rättsakten ha direkt inverkan på den enskildes rättsliga ställning. För det andra får rättsakten inte lämna något utrymme för skönsmässig bedömning för dem som den riktar sig till, och som ska genomföra den, vilket innebär att genomförandet ska ha en rent automatisk karaktär och endast följa av unionslagstiftningen, utan tillämpning av några mellanliggande bestämmelser (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 maj 1998, Glencore Grain/kommissionen, C‑404/96 P, EU:C:1998:196, punkt 41, och dom av den 6 november 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/kommissionen, kommissionen/Scuola Elementare Maria Montessori och kommissionen/Ferracci, C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punkt 42).
25
Det ska också erinras om att det ordinarie lagstiftningsförfarandet i enlighet med artikel 289 FEUF består i att parlamentet och rådet gemensamt antar en förordning, ett direktiv eller ett beslut på förslag av kommissionen (se dom av den 14 april 2015, rådet/kommissionen, C‑409/13, EU:C:2015:217, punkt 69).
26
Det framgår dessutom av artikel 290.1 FEUF att kommissionen genom en lagstiftningsakt delegeras befogenhet att anta akter med allmän räckvidd som inte är lagstiftningsakter och som kompletterar eller ändrar vissa icke-väsentliga delar av lagstiftningsakten. Enligt andra stycket i denna bestämmelse ska mål, innehåll, omfattning och varaktighet för delegeringen av befogenhet uttryckligen avgränsas i den lagstiftningsakt i vilken en sådan delegering föreskrivs. Detta krav innebär att tilldelningen av en delegerad befogenhet syftar till att bestämmelser ska antas som ingår i det regelverk som definieras genom den grundlagstiftningsakten (dom av den 17 mars, parlamentet/kommissionen, C‑286/14, EU:C:2016:183, punkt 30).
27
Den möjlighet att delegera befogenhet som föreskrivs i artikel 290 FEUF syftar till att möjliggöra för lagstiftaren att koncentrera sig på de väsentliga delarna av en lagstiftning, liksom på de icke väsentliga delar som lagstiftaren anser det lämpligt att lagstifta om genom att ge kommissionen i uppdrag att ”komplettera” vissa icke väsentliga delar i den antagna lagstiftningsakten eller att ”ändra” sådana delar inom ramen för en delegation till denna institution (dom av den 17 mars 2016, parlamentet/kommissionen, C‑286/14, EU:C:2016:183, punkt 54).
28
Härav följer att de väsentliga reglerna på ett område ska fastställas i grundläggande lagstiftning och inte bli föremål för delegering (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 september 2012, parlamentet/rådet, C‑355/10, EU:C:2012:516, punkt 64, och dom av den 10 september 2015, parlamentet/rådet, C‑363/14, EU:C:2015:579, punkt 46).
29
Dessutom måste en delegerad befogenhet under alla omständigheter iaktta de väsentliga delarna i delegeringsakten och ingå i det regelverk som definieras i grundlagstiftningsakten (dom av den 11 maj 2017, Dyson/kommissionen, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, punkt 53).
30
Det ska i detta hänseende erinras om att det framgår av rättspraxis att en rättsakt från parlamentet som påverkar de villkor under vilka parlamentsledamöterna utövar sitt ämbete är en rättsakt som direkt påverkar ledamöternas rättsliga ställning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juni 2004, Front national/parlamentet, C‑486/01 P, EU:C:2004:394, punkt 35, och dom av den 2 oktober 2001, Martinez m.fl./parlamentet, T‑222/99, T‑327/99 och T‑329/99, EU:T:2001:242, punkterna 60–65).
31
Denna rättspraxis rör emellertid parlamentets interna organisationsåtgärder som direkt berör dess ledamöter och kan inte överföras på förevarande fall, i vilket de rättigheter som sökanden har åberopat i egenskap av parlamentsledamot endast indirekt kan påverkas av det påstådda åsidosättandet av parlamentets lagstiftningsbefogenhet.
32
Även om det antas att kommissionen, genom att anta den omtvistade förordningen, har överskridit sin befogenhet att anta delegerade akter enligt artikel 290 FEUF, skulle sökandens rättigheter som nämns i punkt 20 ovan endast indirekt påverkas av ett sådant åsidosättande av parlamentets lagstiftningsbefogenhet. Samtliga sökandens rättigheter som rör utövandet av parlamentets lagstiftningsbefogenhet kan nämligen endast utövas inom ramen för parlamentets interna förfaranden.
33
I motsats till vad sökanden har anfört kan det således inte anses att ett åsidosättande av parlamentets befogenheter direkt påverkar parlamentsledamöternas rättsliga ställning i den mening som avses i den rättspraxis som det erinrats om i punkt 24 ovan.
34
Rätten att delta i ett ordinarie lagstiftningsförfarande, med iakttagande av bestämmelserna om befogenhet och förfarande, att försvara parlamentets demokratiska befogenheter samt rösträtten, initiativrätten och rätten att delta i syfte att utöva politiskt inflytande, vilka åberopas av sökanden, kan således inte anses vara direkt påverkade av antagandet av den omtvistade förordningen.
35
Denna slutsats påverkas inte av principen om representativ demokrati och rättsstatsprincipen, vilka sökanden har åberopat. Såsom framgår av artikel 263 andra stycket FEUF har parlamentet nämligen rätt att väcka talan mot unionsrättsakter, så att iakttagandet av nämnda principer säkerställs genom det system med rättsmedel som föreskrivs i fördragen.
36
Av samma skäl kan sökandens tolkning att parlamentsledamöterna ska anses vara direkt berörda av rättsakter som påverkar regler om befogenhet, grundläggande bestämmelser om lagstiftningsförfarandet eller rättsakter som utgör maktmissbruk inte godtas.
37
Eftersom sökandens argument avseende den institutionella jämvikten och minoritetens rätt till rättsligt skydd inte kan anses visa att hans rättsliga ställning påverkas direkt av den angripna förordningen, kan de inte heller godtas.
38
I den mån sökandens argumentation ska förstås som en begäran att tribunalen ska tillerkänna parlamentsledamöterna en särskild rätt att väcka talan, oberoende av villkoren i artikel 263 FEUF och vilken syftar till att försvara parlamentets demokratiska befogenheter och till att utgöra ett instrument för att göra invändningar i sak, räcker det att konstatera att en sådan talan inte föreskrivs i FEUF och att det inte ankommer på tribunalen att skapa sätt att väcka talan som inte föreskrivs i fördragen (se, analogt och för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2002, Unión de Pequeños Agricultores/rådet, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, punkt 45).
39
Talan ska således avvisas.
40
I enlighet med artikel 142.2 i rättegångsreglerna finns det under dessa omständigheter inte längre anledning att pröva Republiken Frankrikes interventionsansökan.
Rättegångskostnader
41
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
42
Kommissionen har yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
43
I enlighet med artikel 144.10 i rättegångsreglerna ska Republiken Frankrike bära sina rättegångskostnader.
På dessa grunder beslutar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen)
följande:
1)
Talan avvisas.
2)
Det finns inte längre anledning att pröva Republiken Frankrikes interventionsansökan.
3)
Sökanden ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de rättegångskostnader som uppstått för Europeiska kommissionen.
4)
Republiken Frankrike ska bära sina rättegångskostnader.
Luxemburg den 21 juni 2023.
V. Di Bucci
Justitiesekreteraren
J. Costeira
Ordföranden
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.