62024CJ0458_RES
Mål C‑458/24 [Daraa] (
i
)
DO
mot
Bundesrepublik Deutschland
(begäran om förhandsavgörande från Verwaltungsgericht Sigmaringen)
Domstolens dom (andra avdelningen) av den 5 mars 2026
”Begäran om förhandsavgörande – Asylpolitik – Förordning (EU) nr 604/2013 – Artikel 3.2 – Artikel 29 – Överföring av asylsökanden till den medlemsstat som är ansvarig för att pröva ansökan om internationellt skydd – Den ansvariga medlemsstaten har beslutat att tillfälligt inte överta eller återta asylsökande – Direktiv (EU) 2013/32 – Artikel 33 – Ansökningar som inte kan tas upp till prövning”
Gränskontroller, asyl och invandring – Asylpolitik – Kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd – Förordning nr 604/2013 – Förfaranden för övertagande och återtagande – Föreskriven frist för att genomföra överföringen av en sökande av internationellt skydd – Verkan av att denna tidsfrist inte har iakttagits – Ansvaret för prövning av ansökan om internationellt skydd övergår på den anmodande medlemsstaten – Orsaker till att tidsfristen inte iakttagits vilka kan tillskrivas staten eller den berörda personen – Saknar betydelse
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 604/2013, artikel 29.1 och 29.2)
(se punkterna 45–47 och 49–61)
Gränskontroller, asyl och invandring – Asylpolitik – Kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd – Förordning nr 604/2013 – Förfaranden för övertagande och återtagande – Den medlemsstat som ursprungligen fastställts vara ansvarig har ensidigt beslutat att tillfälligt inte tillämpa förfarandena – Systembrister som medför en risk för omänsklig eller förnedrande behandling föreligger inte – Medlemsstat som genomför förfarandet för att fastställa ansvarig medlemsstat – Skyldighet för denna stat att undersöka kriterierna för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret och att anse sig själv som ansvarig – Föreligger inte – Personer som är föremål för ett beslut om överföring – Underlåtenhet att iaktta överföringsfristen – Ansvaret för att pröva ansökan övergår automatiskt på den anmodande medlemsstaten – Underlåtenheten beror på det ensidigt fattade beslutet att tillfälligt inte tillämpa förfarandena – Saknar betydelse
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 604/2013, artiklarna 3.2 andra och tredje styckena, 29.1 och 29.2)
(se punkt 66 samt punkt 1 i domslutet)
Gränskontroller, asyl och invandring – Asylpolitik – Förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd – Direktiv 2013/32 – Förfarande för prövning av en ansökan om internationellt skydd – Ansökan som medlemsstaterna får anse inte kan tas upp till prövning – Skäl – Annan medlemsstat är ansvarig för prövningen och har godtagit en framställan om övertagande eller återtagande av sökanden – Otillåtet – Beslut om överföring av sökanden och om att dennes ansökan inte ska prövas enligt förordning nr 604/2013 – Tillåtet
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32, artikel 33.1)
(se punkt 73 samt punkt 3 i domslutet)
Resumé
Efter att ha mottagit en begäran om förhandsavgörande från Verwaltungsgericht Sigmaringen (Förvaltningsdomstolen i Sigmaringen, Tyskland) tolkar EU-domstolen förordning nr 604/2013 (
1
) och direktiv 2013/32 (
2
) för att klargöra ansvaret för prövningen av ansökningar om internationellt skydd i en situation där den ansvariga medlemsstaten har beslutat att tillfälligt inte överta personer som ansökt om sådant skydd.
DO, som är syrisk medborgare, reste den 18 april 2023 in i Tyskland och lämnade den 26 april samma år in en asylansökan där. Det konstaterades emellertid att Republiken Italien var den medlemsstat som var ansvarig för att pröva denna ansökan.
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Federala migrations- och flyktingmyndigheten, Tyskland) gjorde en framställan till Republiken Italien om övertagande av DO, vilken dock inte besvarades. Myndigheten fann därför, i enlighet med artikel 22.7 i Dublin III‑förordningen, att framställan skulle anses ha godtagits och avvisade den 18 juli 2023 DO:s asylansökan.
Den 27 juli 2023 överklagade DO detta beslut till Förvaltningsdomstolen i Sigmaringen, som är den hänskjutande domstolen.
Den hänskjutande domstolen har uppgett att det av två cirkulär från de italienska myndigheterna av den 5 och den 7 december 2022 framgår att Republiken Italien tillfälligt, men med vissa undantag, inte längre accepterade överföringar till Italien enligt Dublin III förordningen av personer som ansökte om internationellt skydd. Republiken Italien vägrade således att överta sökande för vilka den var ansvarig enligt denna förordning.
Under dessa omständigheter beslutade den hänskjutande domstolen att ställa tolkningsfrågor till EU-domstolen för att få klarhet i huruvida ansvaret för prövningen av en ansökan, i den särskilda situation där en medlemsstat som fastställts vara ansvarig ensidigt har beslutat att tillfälligt inte överta och återta personer som ansöker om internationellt skydd, övergår på den medlemsstat som genomför förfarandet för att fastställa ansvarig medlemsstat. Den hänskjutande domstolen bad även EU-domstolen att klargöra huruvida direktiv 2013/32 tillåter att en ansökan om internationellt skydd avvisas på grund av att den ansvariga medlemsstaten inte är villig att överta eller återta en sökande av internationellt skydd.
Domstolens bedömning
För det första, vad gäller ansvaret för att pröva en ansökan om internationellt skydd, erinrar domstolen inledningsvis om att den medlemsstat som genomför förfarandet för att fastställa ansvarig medlemsstat själv kan bli ansvarig för prövningen. Så är fallet om den inte kan överföra sökanden till den ansvariga medlemsstaten, på grund av att det finns ”systembrister” i asylförfarandet och mottagningsvillkoren för sökande som medför ”en risk för omänsklig eller förnedrande behandling i den mening som avses i artikel 4 i [Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna]”, och om den, efter en fortsatt prövning av kriterierna i kapitel III i Dublin III‑förordningen, konstaterar att den inte kan överföra sökanden till en medlemsstat som fastställts som ansvarig utifrån dessa kriterier eller till den medlemsstat där ansökan först lämnades in.
Domstolen har redan tidigare slagit fast att ett ensidigt beslut att tillfälligt inte överta eller återta personer som ansöker om internationellt skydd, såsom det beslut som är aktuellt i förevarande fall, inte i sig utgör grund för att konstatera att det föreligger en sådan systembrist som medför en risk för omänsklig eller förnedrande behandling.
I ett sådant fall är den medlemsstat som genomför förfarandet för att fastställa ansvarig medlemsstat inte skyldig vare sig att fortsätta prövningen enligt kriterierna i kapitel III i Dublin III‑förordningen på grundval av artikel 3.2 andra stycket i denna förordning eller att anse sig själv vara ansvarig medlemsstat enligt artikel 3.2 tredje stycket i samma förordning.
Det kan således inte anses att det föreligger ett oskrivet villkor för tillämpning av artikel 3.2 andra och tredje styckena i Dublin III‑förordningen, enligt vilket det krävs att den ansvariga medlemsstaten är villig att överta eller återta personer som ansöker om internationellt skydd.
Domstolen undersöker därefter, alltjämt med avseende på en situation där en medlemsstat ensidigt har beslutat att tillfälligt inte överta eller återta personer som ansöker om internationellt skydd, den av den hänskjutande domstolen berörda risken för att det kan uppstå otillbörliga hinder för den som ansöker om internationellt skydd att få tillgång till förfarandet för internationellt skydd och för att ingen medlemsstat i slutändan kommer att pröva vederbörandes ansökan
Domstolen erinrar härvid om att det i artikel 29.2 i Dublin III‑förordningen föreskrivs en automatisk övergång av ansvaret till den anmodande medlemsstaten, och att det för denna övergång inte uppställs något krav på att den ansvariga medlemsstaten har reagerat på något sätt, när överföringen av den berörda sökanden till den sistnämnda medlemsstaten inte äger rum inom tidsfristen på sex månader. Denna bestämmelse är formulerad i breda ordalag och innehåller ingen begränsning av ansvarsövergången till vissa specifika fall. Nämnda ansvarsövergång sker således oavsett vilka orsakerna är till att den sökande inte överförts inom den föreskrivna fristen och oavsett huruvida den uteblivna överföringen beror på den anmodande medlemsstatens, den ansvariga medlemsstatens eller den berörda personens beteende. Denna ansvarsövergång sker till och med när överföringen av den berörda personen inte har kunnat genomföras inom den föreskrivna överföringsfristen på grund av att den medlemsstat som utsetts som ansvarig enligt kriterierna i kapitel III i Dublin III‑förordningen ensidigt har beslutat att tillfälligt inte överta eller återta personer som ansöker om internationellt skydd.
De mål som eftersträvas med Dublin III‑förordningen stöder denna tolkning. Domstolen påpekar i detta sammanhang att det, med hänsyn till målet att snabbt fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd och målet att säkerställa en faktisk tillgång till förfarandena för beviljande av sådant skydd, är viktigt att ansökningar om internationellt skydd i förekommande fall prövas av en annan medlemsstat än den som utsetts som ansvarig enligt kriterierna i kapitel III i Dublin III‑förordningen, för det fall att sökanden inte överförs inom den härför föreskrivna fristen.
Domstolen konstaterar att denna tolkning gör det möjligt för den ansvariga medlemsstaten att undandra sig det ansvar som åligger den enligt Dublin III‑förordningen, genom att låta överföringsfristen löpa ut efter att ensidigt ha beslutat att tillfälligt inte genomföra förfarandena för övertagande och återtagande av asylsökande. Den betonar emellertid att det även i ett sådant fall ankommer på den anmodande och den ansvariga medlemsstaten att samråda och samarbeta för att möjliggöra en överföring före utgången av överföringsfristen. Den sistnämnda medlemsstaten behåller dessutom sitt fulla ansvar under överföringsfristen, vilket innebär att det system med kriterier för fastställande av ansvaret som inrättats genom nämnda förordning fortfarande är tillämpligt under denna frist.
Den automatiska övergången av ansvaret för att pröva ansökan om internationellt skydd, i händelse av att den berörda personen inte överförs inom denna frist, är i slutändan det enda sättet att garantera att denna person faktiskt får tillgång till asylförfarandet.
Slutligen kan en medlemsstat inte rättfärdiga att den har åsidosatt sina skyldigheter enligt unionsrätten genom att hänvisa till att andra medlemsstater har åsidosatt sina skyldigheter. För att komma till rätta med ett eventuellt åsidosättande av Dublin III förordningen av den medlemsstat som ursprungligen utsetts som ansvarig har Europeiska kommissionen liksom alla andra medlemsstater möjlighet att väcka talan om fördragsbrott mot denna medlemsstat.
För det andra, vad gäller frågan huruvida en ansökan om internationellt skydd kan avvisas på grund av att den ansvariga medlemsstaten inte är villig att överta eller återta den person som ansöker om internationellt skydd, konstaterar domstolen att artikel 33.2 i direktiv 2013/32 innehåller en uttömmande uppräkning av de situationer i vilka medlemsstaterna får anse att en ansökan om internationellt skydd inte kan tas upp till prövning. Av denna anledning, och med hänsyn till att skälen för avvisning i denna uppräkning har karaktären av undantag, ska denna bestämmelse tolkas restriktivt och den kan således inte tillämpas på en situation som inte överensstämmer med dess ordalydelse.
Det görs emellertid i artikel 33.1 i direktiv 2013/32 en tydlig åtskillnad mellan de fall där en ansökan om internationellt skydd inte prövas enligt Dublin III‑förordningen och de fall där en sådan ansökan får avvisas av något av de skäl som uttömmande räknas upp i artikel 33.2 i direktivet.
Domstolen slår följaktligen fast att artikel 33.1 i direktiv 2013/32 inte medger att en ansökan om internationellt skydd avvisas på grund av att den ansvariga medlemsstaten inte är villig att överta eller återta den person som ansöker om internationellt skydd.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat (EUT L 180, 2013, s. 31) (nedan kallad Dublin III-förordningen).
(
2
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32/EU av den 26 juni 2013 om gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd (EUT L 180, 2013, s. 60).