61992CC0200_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I den foreliggende sag skal Domstolen traeffe afgoerelse vedroerende den af Imperial Chemical Industries plc (herefter »ICI«) ivaerksatte appel i henhold til artikel 49 i EOEF-statutten for Domstolen af en dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 10. marts 1992 (1). Den appellerede dom frifandt sagsoegte i den efter EOEF-traktatens (herefter »traktaten«) artikel 173 rejste annullationssag vedroerende Kommissionens beslutning 86/398/EOEF af 23. april 1986 (herefter »polypropylen-beslutningen«) (2). Denne beslutning vedroerte anvendelsen af traktatens artikel 85 i forbindelse med produktion af polypropylen.
I - Sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne for Retten i Foerste Instans
1 Med hensyn til sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne for Retten i Foerste Instans fremgaar foelgende af den appellerede dom: Det vesteuropaeiske polypropylen-marked blev foer 1977 naesten udelukkende forsynet af ti producenter, hvoraf den ene var ICI (som tillige var en af »de fire store«), hvis markedsandel svingede mellem 10,6 og 11,4%. Efter at selskabet Montedison's patenter var udloebet, fremkom der fra 1977 syv nye producenter med en betydelig produktionskapacitet. Dette modsvaredes ikke af en tilsvarende stigning i efterspoergslen, saaledes at der i det mindste indtil 1982 ikke var nogen ligevaegt mellem udbud og efterspoergsel. Generelt var polypropylen-markedet i perioden fra 1977 til 1983 kendetegnet ved en lav rentabilitet eller endda betydelige tab.
2 Den 13. og 14. oktober 1983 foretog tjenestemaend fra Kommissionen i medfoer af deres befoejelser i henhold til artikel 14, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962 (3) (herefter »forordning nr. 17«) samtidige kontrolundersoegelser hos en raekke virksomheder, der fremstillede polypropylen. I tilslutning til disse kontrolundersoegelser fremsatte Kommissionen begaering om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17, ikke blot over for disse virksomheder, men ogsaa over for andre virksomheder med tilsvarende forretningsomraade. Kommissionen naaede paa grundlag af det bevismateriale, der blev tilvejebragt i forbindelse med kontrolundersoegelserne og begaeringen om oplysninger, til den konklusion, at visse polypropylen-producenter, herunder ICI, fra 1977 til 1983 havde tilsidesat traktatens artikel 85. Kommissionen besluttede derfor den 30. april 1984 at ivaerksaette en procedure i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, og fremsendte en skriftlig meddelelse om klagepunkterne til de paagaeldende virksomheder.
3 Paa grundlag af denne procedure vedtog Kommissionen den 23. april 1986 den ovennaevnte beslutning, hvis dispositive del lyder saaledes:
»Artikel 1
(Virksomhederne) ... ICI plc ... har overtraadt EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved
...
- for Hoechst's, ICI's, Montepolimeri's og Shell's vedkommende, fra omkring midten af 1977 og mindst til november 1983
...
at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der havde sin oprindelse i 1977, og hvorved de producenter, der leverer polypropylen paa Faellesskabets omraade:
a) kontaktede hinanden og regelmaessigt (fra begyndelsen af 1981 to gange om maaneden) moedtes paa en raekke hemmelige moeder for at droefte og fastlaegge deres forretningspolitik
b) fra tid til anden fastsatte 'maalpriser' (eller minimumspriser) for salg af produktet i hver af EF's medlemsstater
c) vedtog forskellige foranstaltninger med det formaal at lette ivaerksaettelsen af saadanne maalpriser, omfattende (hovedsagelig) midlertidige produktionsbegraensninger, udveksling af detaljerede oplysninger om deres leverancer, afholdelse af lokale moeder og fra slutningen af 1982 et 'kundeledelsessystem' med henblik paa gennemfoerelse af prisforhoejelser over for bestemte kunder
d) indfoerte samtidige prisforhoejelser for at virkeliggoere disse maal
e) delte markedet ved at tildele hver producent et aarligt salgsmaal eller en aarlig 'kvote' (1979, 1980 og i det mindste en del af 1983) eller, i mangel af en endelig aftale for hele aaret, kraevede, at producenterne begraensede deres salg i hver maaned paa basis af salget i en foregaaende periode (1981, 1982).
...
Artikel 3
For den i artikel 1 fastslaaede overtraedelse paalaegges nedenstaaende virksomheder foelgende boeder:
... viii) ICI plc, en boede paa 10 000 000 ECU, eller 6 447 970 GBP
...«
4 Fjorten af de femten virksomheder, til hvem den omhandlede beslutning var rettet, herunder appellanten, rejste annullationssoegsmaal vedroerende Kommissionens beslutning. Under den mundtlige forhandling, der fandt sted for Retten i Foerste Instans fra den 10. december 1990 til den 15. december 1990, blev parternes anbringender behandlet mundtligt, og parterne besvarede Rettens spoergsmaal.
5 Ved skrivelse af 4. marts 1992, og efter afslutningen af den skriftlige og mundtlige forhandling, men dog inden domsafsigelsen, begaerede ICI for Retten genaabning af den mundtlige forhandling. Til stoette for begaeringen anfoerte selskabet visse faktiske forhold, som man haevdede ikke at have haft kendskab til foer efter den mundtlige forhandling, isaer naermere efter afsigelsen af dommen i sagen BASF m.fl. mod Kommissionen (herefter »PVC-sagerne«) (4). ICI gjorde gaeldende, at det af disse oplysninger kunne udledes, at den anfaegtede beslutning fra Kommissionen var behaeftet med vaesentlige formelle mangler, der kraevede foranstaltning af ny bevisoptagelse.
Efter paa ny at have hoert generaladvokaten vedroerende dette punkt afslog Retten ved ovennaevnte dom af 10. marts 1992 begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling. Samtidig nedsatte Retten boeden og frifandt i oevrigt sagsoegte.
6 ICI appellerede herefter frifindelsesdommen for Domstolen med paastand om, at dommen ophaeves, og at Kommissionens beslutning underkendes som nullitet, subsidiaert annulleres samt mere subsidiaert, at sagen hjemvises til Retten. Samtidig har appellanten nedlagt paastand om, at indstaevnte tilpligtes at betale sagens omkostninger. I sit indlaeg under appellen har ICI anfoert, at man som foelge af Domstolens dom i sagen Kommissionen mod BASF (5) ikke laengere gjorde gaeldende, at polypropylen-beslutningen var en nullitet, men at man fastholdt paastanden om beslutningens ugyldighed.
Kommissionen har paastaaet sig frifundet og appellanten tilpligtet at betale sagens omkostninger.
Selskabet DSM NV har interveneret i sagen til stoette for ICI's paastande.
II - Spoergsmaalet, om interventionen kan admitteres
7 Med hensyn til, om DSM kan faa tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag, goer de samme betragtninger sig i princippet gaeldende, som er fremfoert i de relevante afsnit i mit forslag til afgoerelse i den tilsvarende Huels-sag (6). Af analysen i Huels-sagen kan drages foelgende konklusioner:
DSM's intervention i den foreliggende sag kan til dels tillades for saa vidt angaar den del, hvori intervenienten stoetter appellantens paastand om, at Domstolen efter at have ophaevet Rettens dom ved en ny dom fastslaar, at polypropylen-beslutningen er en nullitet. De oevrige paastande fremsat af intervenienten, eller dennes argumenter til stoette for andre paastande under appellen, skal i hvert fald ikke realitetsbehandles, da de maa afvises fra paakendelse.
I den foreliggende sag har appellanten imidlertid i replikken frafaldet sine argumenter vedroerende polypropylen-beslutningens nullitet. Det vil sige, at appellanten har begraenset sin paastand og nu paastaar beslutningen annulleret, men ikke underkendt som nullitet. Derfor maa DSM's intervention afvises, da der ikke foreligger nogen retlig interesse.
III - De relevante bestemmelser og Domstolens PVC-dom
Her henviser jeg til punkt 19-23 i mit forslag til afgoerelse i Huels-sagen.
IV - Den appellerede dom
8 Retten i Foerste Instans afslog at imoedekomme sagsoegerens begaering af 4. marts 1992 med foelgende begrundelse, som er anfoert i praemis 401 i den appellerede dom:
»Det bemaerkes, at dommen i ovennaevnte sager (dom af 27.2.1992, forenede sager T-79/89, T-84/89 - T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 315) ikke i sig selv kan begrunde genaabningen af den mundtlige forhandling i denne sag. Retten skal nemlig konstatere, at en meddelt og offentliggjort retsakt maa formodes at vaere gyldig. Det paahviler derfor den person, som paaberaaber sig manglende formel gyldighed eller nullitet af en retsakt, at forsyne Retten med de grunde, der goer det muligt for denne at gaa bag om den tilsyneladende gyldighed af den formelt meddelte og offentliggjorte retsakt. I denne sag har sagsoegeren ikke fremlagt noget bevis, som kan godtgoere, at den meddelte og offentliggjorte retsakt ikke var blevet godkendt og vedtaget af Kommissionens medlemmer som kollegial enhed. Navnlig har sagsoegeren i modsaetning til PVC-sagerne (dom i forenede sager T-79/89, T-84/89 - T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, praemis 32 ff.) ikke fremfoert noget som helst bevis for, at princippet om, at der ikke maa aendres i en udstedt retsakt, er blevet tilsidesat gennem en aendring af beslutningens ordlyd efter det kommissionsmoede, hvorunder den blev vedtaget.«
V - Anbringenderne til stoette for appellen
A - Parternes argumenter
a) Appellantens argumenter
9 I processkrifterne har ICI for det foerste paaberaabt sig rettergangsfejl i forbindelse med sagens behandling ved Retten, og for det andet skal Retten have tilsidesat faellesskabsretten under sagen. ICI haevder navnlig, at Rettens afslag paa at genaabne den mundtlige forhandling og at anordne bevisoptagelse, som ICI havde kraevet, betyder, at Retten tilsidesatte vaesentlige og formelle bestemmelser i faellesskabsretten, hvilket skadede appellantens ret til kontradiktion. ICI anfoerer, at den appellerede dom med hensyn til afslaget paa begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling er baseret paa en retlig forkert argumentation. Appellanten finder, at Retten i hvert fald var forpligtet til at imoedekomme begaeringen af 4. marts 1992, da den stoettede paa faktiske omstaendigheder og argumenter, der var af vaesentlig betydning for afgoerelsen af tvisten, og som det ikke havde vaeret muligt at fremsaette paa et tidligere tidspunkt under sagen. Ved at afslaa begaeringen, opfyldte Retten ikke sin forpligtelse til behoerigt at anvende sin kompetence i henhold til procesreglementet.
10 Subsidiaert goer appellanten gaeldende, at Retten af egen drift burde have annulleret den anfaegtede beslutning med den begrundelse, at der forelaa tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter. Dertil kommer, at eftersom disse vaesentlige formelle mangler staar i forbindelse med den kategori af annullationsanbringender, som skal undersoeges ex officio, har Domstolen pligt til at undersoege dem ex officio og til at tage behoerige skridt for at kunne traeffe afgoerelse vedroerende dem. Appellanten anfoerer, at navnlig med den begrundelse, der er anfoert i praemis 401 i den appellerede dom, hvormed ICI's krav om genaabning af den mundtlige forhandling og foranstaltning af bevisoptagelse blev afslaaet, foreligger der en retlig fejl.
11 ICI anfoerer for det foerste, at Retten tog fejl, da den fandt, at ICI lagde Rettens PVC-dom (7) til grund til stoette for sine paastande. Det afgoerende element, der blev beroert i ICI's begaering, var ikke PVC-dommen, men Kommissionens befuldmaegtigedes indlaeg under den mundtlige forhandling i disse sager. Det fremgik af disse indlaeg, at Kommissionen med vilje ikke havde overholdt en raekke procedureregler i forbindelse med vedtagelsen af saavel PVC-beslutningen som andre tilsvarende beslutninger, herunder polypropylen-beslutningen.
12 ICI anser endvidere Rettens begrundelse, ifoelge hvilken ICI ikke havde fremfoert noget bevis for, at den anfaegtede beslutning ikke var blevet vedtaget af Kommissionens medlemmer som kollegial enhed, for at vaere ubegrundet, da det af det naevnte indlaeg fra Kommissionens befuldmaegtigede under den mundtlige forhandling i PVC-sagerne for Retten klart fremgik, at den procedure, der var fastlagt i henhold til artikel 12 i Kommissionens forretningsorden, ikke laengere blev fulgt under vedtagelsen af beslutninger. De samme befuldmaegtigede fra Kommissionen forsvarede Kommissionens praksis med at aendre beslutningernes indhold efter vedtagelsen og med at bemyndige et af Kommissionens medlemmer til at udfaerdige beslutningsteksterne paa visse af originalsprogene. Efter ICI's opfattelse var der saaledes tilstraekkelig dokumentation for en formodning for, at saadanne uregelmaessigheder ogsaa fandt sted, da den omhandlede polypropylen-beslutning blev vedtaget.
13 Ifoelge appellanten er praemisserne i den appellerede dom ikke korrekte, naar det anfoeres, at det paahviler en part, som paaberaaber sig manglende formel gyldighed eller nullitet af en retsakt, at forsyne Retten med de grunde, der goer det muligt for denne at gaa bag om den »tilsyneladende gyldighed« af den formelt meddelte og offentliggjorte retsakt. ICI anfoerer, at denne begrundelse er udtryk for en retlig fejl. Eftersom dokumentationen for, at polypropylen-beslutningen er behaeftet med formelle mangler, udelukkende har vaeret og er i Kommissionens besiddelse, og ICI ikke har adgang hertil, er det i strid med princippet om billighed og ligebehandling af parterne samt med retssikkerhedsprincippet at hindre, at gyldigheden af en retsakt anfaegtes, fordi sagsoegerne ikke havde mulighed for at faa kendskab til det relevante bevismateriale til rettidigt at kunne anfaegte retsakten. Appellanten goer gaeldende, at de forhold, der blev paaberaabt i begaeringen af 4. marts 1992, i alle tilfaelde var tilstraekkeligt til at rejse tvivl om beslutningens »tilsyneladende gyldighed«.
14 Med hensyn til det i den appellerede dom anfoerte om, at sagsoegeren ikke for Retten havde fremfoert noget som helst bevis for, at »princippet om, at der ikke maa aendres i en udstedt retsakt, er blevet tilsidesat«, anfoerer ICI, at man rigtig nok ikke havde fremfoert noget til paavisning af, at beslutningens indhold var blevet aendret efter vedtagelsen. Denne undladelse kan dog forklares ved, at i modsaetning til situationen i PVC-sagerne udviste teksten i den polypropylen-beslutning, der blev meddelt for ICI, ingen aabenbare aendringer og rettelser. Ikke desto mindre kan det - saavel af Kommissionens befuldmaegtigedes udtalelser i PVC-sagerne som af den omstaendighed, at der gik lang tid mellem det tidspunkt for beslutningens vedtagelse (23.4.1986) og dens meddelelse (22.5.1986) - sluttes, at der var foretaget aendringer. ICI praeciserer imidlertid, at paa grundlag af det, Domstolen antog i PVC-dommen, var manglen paa bevis for en aendring af den omhandlede beslutnings indhold i hvert fald ikke tilstraekkeligt til at begrunde et afslag paa ICI's begaering om genaabning af den mundtlige forhandling, da det afgoerende spoergsmaal var, om artikel 12 i Kommissionens forretningsorden var blevet overholdt; da der ikke laengere var nogen tvivl herom efter Kommissionens befuldmaegtigedes indlaeg i PVC-sagerne, burde Retten have genaabnet forhandlingen.
15 Appellanten bemaerker navnlig, at i henhold til Domstolens PVC-dom udgoer stadfaestelsen af Kommissionens beslutninger en vaesentlig formalitet i henhold til artikel 12 i Kommissionens forretningsorden, og en undladelse af at opfylde denne formalitet er i sig selv tilstraekkeligt grundlag til at annullere den ikke-stadfaestede beslutning, uden at der er noget behov for at paaberaabe sig yderlige bevis for at tilbagevise formodningen om retsaktens lovlighed eller for at paavise, at dens indhold var blevet aendret efter vedtagelsen. Saaledes foreligger der med afgoerelsen i den appellerede dom, ifoelge hvilken overtraedelse af artikel 12 i Kommissionens forretningsorden ikke automatisk foerer til annullation af den retsakt, som er behaeftet med denne mangel, en retlig fejl, og afgoerelsen boer derfor annulleres.
16 Dertil kommer ifoelge appellanten, at Retten begik en retlig fejl ved at antage, at ICI ikke havde fremfoert det noedvendige »bevis« for, at kravet om genaabning af den mundtlige forhandling var begrundet. Med hensyn til, hvilket bevis ICI havde pligt til at fremfoere til stoette for begaeringen, anfoerer appellanten foelgende: For det foerste var det efter appellantens mening ikke noedvendigt at fremfoere noget bevismateriale; saavel Retten, oprindelig, som Domstolen - under appellen - ville ex officio kunne fremskaffe de noedvendige beviser og annullere polypropylen-beslutningen paa eget initiativ paa grund af tilsidesaettelse af en vaesentlig formforskrift. ICI finder dog under alle omstaendigheder, at man i hvert fald opfyldte bevisbyrdereglerne og fremlagde saavel de dokumenter som de beviser, der var noedvendige i henhold til de naevnte regler. Paa dette punkt skoenner appellanten det hensigtsmaessigt at overveje de loesninger, der er blevet accepteret af Retten i nyere domme, og hvor Retten stod over for noejagtig det samme retsspoergsmaal som det, der er rejst i sagen her (8).
17 Appellanten skoenner det endvidere hensigtsmaessigt at understrege, at anbringendet om de ovennaevnte proceduremangler ved polypropylen-beslutningen ikke blev fremfoert for sent; derfor burde de vaere blevet undersoegt af Retten. Appellanten paaberaaber sig de ovennaevnte bestemmelser i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, hvorefter man i henhold til appellantens opfattelse maa vaelge den fortolkning, at det er tilladt at fremfoere nye anbringender paa et hvilket som helst tidspunkt under sagen, saafremt de stoettes paa omstaendigheder, der er kommet frem under retsforhandlingerne. ICI haevder, at retsforhandlingerne foerst afsluttes med en endelig dom afsagt af Retten, saaledes at det den 4. marts 1992, da ICI indleverede sin skrivelse til Retten, derfor absolut var muligt at paaberaabe sig beviser, som foerst blev kendt efter afslutningen af den mundtlige forhandling, og at fremsaette nye anbringender. Muligheden for at anfoere supplerende argumenter indtil dom afsiges af Retten, foelger ligeledes af artikel 49 og 62 i procesreglementet. ICI anfoerer endvidere, at i de tilsvarende PVC-, »vaegtfylde«- (9), AAC- (10) og soda-sager (11) havde Retten indvilliget i at foretage en proevelse af noejagtig de samme anbringender, som var blevet fremfoert af de sagsoegende selskaber i de paagaeldende sager, selv om de ikke var blevet fremfoert rettidigt. Endvidere stillede Domstolen i PVC-sagerne ikke spoergsmaalstegn ved Rettens antagelse om, at et af de involverede selskaber (nemlig Montedison) ikke havde gjort gaeldende, at den anfaegtede beslutning var behaeftet med formelle mangler, men foerst paaberaabte sig dette under den mundtlige forhandling. Appellanten slutter ud fra Domstolens opfattelse i PVC-dommen, at det procesretligt er muligt at fremfoere et anbringende om formmangler ved den anfaegtede beslutning, selv efter afslutningen af den skriftlige forhandling. Endelig tilfoejer appellanten, at spoergsmaalet, om appellantens begaering og de deri anfoerte argumenter er rettidige, i hvert fald ikke har nogen praktisk betydning, eftersom Retten burde have undersoegt de naevnte argumenter ex officio.
18 Med hensyn til pligten til ex officio at foretage en undersoegelse vedroerende proceduremangler ved anfaegtede beslutninger, naar de fastsatte procesfrister er udloebet, bemaerker appellanten, at man henholder sig til princippet om procesoekonomi og anerkendte retsplejehensyn som antaget i retspraksis (12).
b) Indstaevntes argumenter
19 Kommissionen har paa sin side en anden indfaldsvinkel til fortolkningen af de relevante bestemmelser i faellesskabsretten og de konklusioner, der kan drages af Domstolens dom i PVC-sagerne. Kommissionen finder det ganske utvivlsomt, at parter, der har en retlig interesse, har pligt til at goere proceduremanglerne i den af dem anfaegtede beslutning gaeldende og til rettidigt at fremfoere relevante beviser herfor. Hvis saadanne mangler paaberaabes, boer de ud fra et processuelt synspunkt goeres gaeldende i staevningen, medmindre de paagaeldende anbringender stoettes paa beviser, som blev kendt under retsforhandlingerne. Navnlig i en sag, hvor det haevdes, at Kommissionen ikke har overholdt den formforskrift, der hedder stadfaestelse af dens beslutninger i henhold til artikel 12 i forretningsordenen, er det vigtigt at paaberaabe sig overholdelse af dette krav paa grundlag af staerke beviser fremlagt rettidigt af den part, som har bevisbyrden, saaledes at det kan undersoeges, om der foreligger en stadfaestet original af Kommissionens beslutning. Indstaevnte naar til dette resultat paa grundlag af praemis 73-76 i Domstolens PVC-dom. For saa vidt angaar de sager, der er anlagt for at anfaegte Kommissionens polypropylen-beslutning, goer Kommissionen gaeldende, at sagsoegerne ikke fremfoerte de paakraevede staerke beviser, og at de i hvert fald ikke gjorde det rettidigt (13).
20 Specielt for saa vidt angaar denne appel anfoerer Kommissionen foelgende: Rettens afslag paa ICI's begaering om genaabning af den mundtlige forhandling, som appellen vedroerer, stoettes paa to grunde, der er anfoert i praemis 401 i den appellerede dom. For det foerste udtaler Retten, at det forhold, at ICI paaberaaber sig PVC-dommen, ikke i sig selv kan begrunde en genaabning af den mundtlige forhandling. For det andet fastslog Retten, at ICI ikke havde fremfoert noget som helst bevis som grundlag for en formodning om, at polypropylen-beslutningen ikke var blevet lovligt vedtaget af Kommissionens medlemmer som kollegial enhed, eller at der var blevet foretaget aendring af teksten, efter at den var blevet vedtaget.
21 For saa vidt angaar den foerste grund er Kommissionen enig i Rettens opfattelse og bemaerker naermere, at det var korrekt, at Rettens PVC-dom ikke blev anset for et afgoerende bevis, der kunne begrunde en genaabning af den mundtlige forhandling. Kommissionen tilfoejer, at appellanten ikke har noget grundlag for at haevde, at begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling ikke blev stoettet paa Rettens PVC-dom, men paa faktiske omstaendigheder af anden art. I den forbindelse henviser den til teksten i ICI's begaering, der blev indgivet til Retten den 4. marts 1992. Kommissionen bemaerker, at der i denne begaering er en udtrykkelig henvisning til Rettens PVC-dom. Endvidere anfoerer Kommissionen, at saafremt ICI rent faktisk ikke havde til hensigt at stoette begaeringen paa denne dom, men paa Kommissionens befuldmaegtigedes oplysninger under retsforhandlingerne i PVC-sagerne, ville ICI ikke have afventet afsigelsen af denne dom, men ville have indgivet sin begaering straks, efter at de omhandlede oplysninger var fremkommet, det vil sige umiddelbart efter den 10. december 1991.
22 For saa vidt angaar ICI's klagepunkter med hensyn til den anden grund, der er anfoert i praemis 401 i den appellerede dom, goer Kommissionen gaeldende, at de maa afvises fra realitetsbehandling. Specielt denne grund stoettes paa den omstaendighed, at Retten havde fastslaaet, at ICI i begaeringen af 4. marts 1992 ikke havde fremlagt noget bevis for, at polypropylen-beslutningen ikke var blevet vedtaget af Kommissionens medlemmer som kollegial enhed, eller at beslutningen var blevet aendret efter vedtagelsen. Kommissionen bemaerker, at undladelsen af at fremlaegge konkrete beviser med hensyn til den paastaaede ulovlige aendring af indholdet af polypropylen-beslutningen efter dennes vedtagelse kan udledes direkte af indholdet af ICI's begaering af 4. marts 1992. Appellanten bestrider i oevrigt ikke dette punkt. Spoergsmaalet om, hvorvidt ICI havde fremlagt tilstraekkelige beviser for, at der var mangler i den omhandlede beslutning, udgoer endvidere et spoergsmaal af faktisk karakter, ikke et retsspoergsmaal. Derfor kan det ikke danne grundlag for en fornyet proevelse under appellen.
Endelig anfoerer indstaevnte, at Retten i hvert fald ikke har tilsidesat nogen processuel eller materiel bestemmelse i faellesskabsretten ved trods ICI's begaering at naegte at genaabne den mundtlige forhandling og at anordne yderligere bevisoptagelse. Appellantens anbringender i den henseende boer saaledes forkastes som ubegrundede. Efter Kommissionens opfattelse har Retten med foeje set bort fra ICI's begaering, eftersom den ikke blev stoettet paa faktiske eller retlige anbringender, der var tilstraekkelige til at skabe tvivl om den tilsyneladende gyldighed af polypropylen-beslutningen, efter at denne formelt var meddelt og offentliggjort. Kommissionen henviser til Domstolens PVC-dom, hvoraf der ifoelge Kommissionen kan udledes et fortolkningsprincip om, at den formodede gyldighed af en retsakt udstedt af en af Faellesskabets institutioner kun kan drages i tvivl af en part, der har en retlig interesse deri, og som anfoerer en begrundet og alvorlig tvivl med hensyn til, om formforskrifterne er blevet iagttaget ved udstedelsen af retsakten. Derudover skal denne tvivl goeres gaeldende i rette tid (14). Indstaevnte anvender denne fortolkningsregel paa omstaendighederne i den foreliggende sag og bemaerker, at Retten gjorde rigtigt i ikke at genaabne den mundtlige forhandling, ikke kun fordi ICI ikke havde stoettet sin begaering paa tilstraekkeligt tungtvejende beviser til at sandsynliggoere, at polypropylen-beslutningen var behaeftet med proceduremangler, men tillige fordi bevismaterialet blev fremfoert for sent. Kommissionen anfoerer, at det er begrundelsen for, at Retten afslog ICI's begaering om genaabning af forhandlingen. Den kommer til denne konklusion paa grundlag af formuleringen af Rettens domme i de andre sager om samme beslutning, der blev afsagt samme dato som den appellerede dom, og Kommissionen finder afslutningsvis at maatte tilbagevise, at appellantens anbringende om, at Retten i Foerste Instans kraevede, at appellanten, for at faa medhold i begaeringen om genaabning af forhandlingen, skulle fremlaegge fuldt bevis, da appellanten ikke har forklaret, hvorfor begaeringen og de dertil knyttede anbringender blev fremfoert for sent. Ud fra denne synsvinkel var de kriterier, der blev anvendt af Retten i sagen, juridisk korrekte.
B - Undersoegelse af annullationsanbringenderne
23 a) Jeg vil tage udgangspunkt i lovligheden af den foerste grund i praemis 401 i den appellerede dom. Retten afslog ICI's begaering om genaabning af den mundtlige forhandling, fordi den fandt, at de eneste beviser, der blev fremfoert for at godtgoere, at polypropylen-beslutningen var behaeftet med formelle mangler, var indholdet af Rettens PVC-dom af 27. februar 1992 (15). Efter appellantens opfattelse var Rettens bedoemmelse af indholdet af appellantens begaering af 4. marts 1992 forkert; i denne begaering fremfoerte appellanten ikke Rettens PVC-dom som det afgoerende forhold, der skulle rejse tvivl med hensyn til den formelle gyldighed af polypropylen-beslutningen, men de ovennaevnte erklaeringer fra Kommissionens befuldmaegtigede under den mundtlige forhandling i PVC-sagerne, som fandt sted den 10. december 1991 (16).
24 Det fremgaar af praemis 401 i den appellerede dom, at Retten lagde den omstaendighed til grund for sit afslag paa begaeringen, at ICI ikke havde fremlagt »... noget bevis, som kan godtgoere, at den meddelte og offentliggjorte retsakt ikke var blevet godkendt og vedtaget af Kommissionens medlemmer som kollegial enhed...« Derfor noejedes Retten i sin dom ikke med at fastslaa, at en henvisning til PVC-dommen ikke i sig selv er tilstraekkeligt til at begrunde en genaabning af den mundtlige forhandling, men den tog hensyn til alle de faktiske og retlige anbringender, som var anfoert i ICI's begaering af 4. marts 1992. Dette anbringende er saaledes uden grundlag.
25 b) Herefter skal jeg undersoege den anden grund i praemis 401 i den appellerede dom. For det foerste skal der tages stilling til Kommissionens formalitetsindsigelse mod ICI's klagepunkter vedroerende Rettens bedoemmelse derhen, at der ikke var bevis for, at polypropylen-beslutningen var ugyldig paa grund af de paastaaede formelle mangler. Kommissionen goer gaeldende, at Rettens bedoemmelse angaar de faktiske omstaendigheder, dvs. at den ikke rejser et retsspoergsmaal, som kan proeves under en appel. Dette synspunkt finder jeg ukorrekt. Appellanten anfaegter ikke Rettens afgoerelse og bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, men haevder, at der foreligger en forkert fortolkning af retsregler. Appellanten goer navnlig gaeldende, at Retten paalagde appellanten en for tung bevisbyrde, som gik langt ud over det, som bevisbyrdereglerne normalt kraever. Appellanten anfoerer endvidere, at Retten ved at anfoere, at appellanten i begaeringen af 4. marts 1992 ikke havde fremlagt »... noget bevis, som kan godtgoere, at den meddelte og offentliggjorte retsakt ikke var blevet godkendt og vedtaget af Kommissionens medlemmer som kollegial enhed. ...«, havde anvendt bevisbyrdereglerne forkert med hensyn til de faktiske omstaendigheder. Derfor kan disse argumenter fra appellanten realitetsbehandles.
26 Med hensyn til, om appellanten kan faa medhold i de paagaeldende klagepunkter, henviser jeg til gennemgangen i punkt 50-57 i mit forslag til afgoerelse i Huels-sagen. Af denne gennemgang fremgaar, at Retten i Foerste Instans ikke kunne paalaegge ICI at fremlaegge saa fyldestgoerende bevis som muligt, eller for at vaere praecis, »bevismateriale« hvoraf fremgik, at polypropylen-beslutningen muligvis var behaeftet med formelle mangler. Naar afgoerelsen blot gik ud paa, at selskabet ikke havde fremlagt noget bevis for at antage saadanne mangler, begik Retten en retlig fejl, som paavirker bevisbyrdereglerne, saaledes at argumentationen i den appellerede dom ikke er korrekt.
27 c) Tilbage staar at undersoege, om Retten kunne afslaa ICI's begaering af 4. marts 1992 paa andet grundlag. Det vil sige, der er stadig det spoergsmaal, om Retten enten skulle have imoedekommet begaeringen af 4. marts 1992 eller ex officio skulle have genaabnet den mundtlige forhandling og foranstaltet bevisoptagelse med henblik paa at undersoege naermere, om den omhandlede beslutning var behaeftet med formelle mangler.
28 Lad mig allerfoerst anfoere, at det af appellanten rejste spoergsmaal af natur er et retsspoergsmaal, og at det derfor kan realitetsbehandles under appelsagen, i modsaetning til det, som Kommissionen har gjort gaeldende. For at vaere mere praecis er spoergsmaalet, om den korrekte fortolkning og anvendelse af bevisbyrdereglerne i sammenhaeng med bestemmelserne i artikel 48, 62 og 64 i Rettens procesreglement kraevede, at Retten genaabnede den mundtlige forhandling udelukkende paa grundlag af det bevismateriale, ICI paaberaabte sig i begaeringen af 4. marts 1992, et retsspoergsmaal, som drejer sig om anvendelse af de relevante retsregler paa de fastslaaede faktiske omstaendigheder, og som derfor kan paakendes under appellen.
29 Mit svar til ovenstaaende er benaegtende. Jeg finder, at det var korrekt ikke at genaabne forhandlingen, da den paagaeldende begaering ikke opfyldte de fastsatte betingelser, og der var heller ingen pligt hertil i henhold til EF's retsplejeregler om judiciel proevelse ex officio af visse retsspoergsmaal. Min opfattelse stoettes paa redegoerelsen i punkt 58-79 i mit forslag til afgoerelse i Huels-sagen, hvortil jeg henviser i denne sag.
IV - Forslag til afgoerelse
30 Jeg skal herefter foreslaa Domstolen
1) i det hele at forkaste den af Imperial Chemical Industries plc ivaerksatte appel
2) at afvise begaeringen om intervention
3) at paalaegge intervenienten at betale sine egne omkostninger
4) at doemme appellanten til at betale appelsagens omkostninger.
(1) - Dom af 10.3.1992, sag T-13/89, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1021.
(2) - Vedroerende en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.149 - Polypropylen), EFT L 230, s. 1.
(3) - Foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86, EFT 1959-1962, s. 81.
(4) - Dom af 27.2.1992, forenede sager T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, Sml. II, s. 315.
(5) - Dom af 15.6.1994, sag C-137/92 P, den saakaldte »PVC-dom«, Sml. I, s. 2555.
(6) - Jf. punkt 10-15 i mit forslag til afgoerelse af dags dato i sag C-199/92 P, Huels mod Kommissionen.
(7) - Jf. ovenstaaende fodnote 4.
(8) - Efter ICI's opfattelse havde det tilsvarende bevismateriale, der blev fremlagt af sagsoegerne i PVC-sagerne (anfoert i fodnote 4) og »vaegtfylde-sagerne« (dom af 6.4.1995, forenede sager T-80/89, T-81/89, T-83/89, T-87/89, T-88/89, T-90/89, T-93/89, T-95/89, T-97/89, T-99/89, T-100/89- T-101/89, T-103/89, T-105/89, T-107/89 og T-112/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 729), klart mindre vaegt end det, der er blevet fremlagt i den foreliggende sag. Retten afviste dog ikke at tage det i betragtning og anmode Kommissionen om at fremlaegge de relevante dokumenter til at saette den i stand til at proeve spoergsmaalet, om sagsoegernes argumenter var begrundede. Appellanten anfoerer tillige, at Retten allerede har skiftet standpunkt i forhold til denne sag: En aendring af retspraksis blev klar i dommene af 29.6.1995, sag T-32/91, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 1825, sag T-36/91, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1847, og sag T-37/91, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1901, de saakaldte »soda-sager«, hvori Retten ifoelge ICI fastslog, for det foerste, at Kommissionens befuldmaegtigedes indlaeg i PVC-sagerne kunne paaberaabes af sagsoegerne som bevis for, at der forelaa en tilsidesaettelse af en vaesentlig formforskrift i den anfaegtede beslutning, og for det andet, at Kommissionen med disse indlaeg indroemmede, at den ikke opfyldte formforskrifterne i forbindelse med vedtagelsen af beslutninger, der blev truffet foer udgangen af 1991. Desuden henviser appellanten til, at i dom af 14.7.1994, sag T-77/92, Parker Pen, Sml. II, s. 549, havde Retten i Foerste Instans anmodet Kommissionen om at fremlaegge den stadfaestede genpart af den anfaegtede beslutning forud for retsforhandlingerne.
(9) - Jf. fodnote 8.
(10) - Rettens dom af 27.4.1995, sag T-442/93, AAC, Sml. II, s. 1329.
(11) - Jf. fodnote 8. Appellanten understreger lighederne i de paagaeldende domme med den foreliggende sag og anfoerer, at begrundelsen i de sager burde vaere blevet fulgt, da appellantens krav blev paakendt. Efter appellantens opfattelse fastslog Retten i soda-sagerne foelgende: Retten fandt, at sagsoegeren havde fremfoert sit nye anbringende om formodede formmangler saa hurtigt som muligt. Retten fandt tillige, at sagsoegeren ikke kunne have haft kendskab til en tilsidesaettelse af artikel 12 i Kommissionens forretningsorden foer Kommissionens befuldmaegtigedes indlaeg under retsforhandlingen i PVC-sagerne, og Retten fandt det berettiget, at sagsoegeren havde afventet PVC-dommens afsigelse, foer disse nye anbringender blev fremfoert.
(12) - Appellanten henviser til det resultat, som Retten naaede frem til i de omhandlede PVC- og soda-sager, der er anfoert i fodnote 8, samt dom af 20.3.1959, sag 18/57, Nold, Sml. 1954-1964, s. 131, org. ref.: Rec. s. 89, domme af 7.5.1991, sag C-291/89, Interhotel mod Kommissionen, Sml. I, s. 2257, og sag C-304/89, Oliveira mod Kommissionen, Sml. I, s. 2283.
(13) - Kommissionen finder, at selv om de oplysninger, Kommissionens befuldmaegtigede fremkom med under retsforhandlingerne i PVC-sagerne for Retten, anses for at vaere staerke beviser for en afgoerelse i den foreliggende sag, er det igen korrekt, at disse beviser ikke tages i betragtning, idet de blev fremfoert for sent. I saerdeleshed goer Kommissionen gaeldende, for det foerste, at disse oplysninger blev givet under den mundtlige forhandling den 20.11.1991 og ikke den 10.12.1991, som appellanten haevder; for det andet, at hvis sidstnaevnte dato blev accepteret, ville begaeringen om en genaabning af den mundtlige forhandling vaere fremsat for sent, da dette foerst skete i begyndelsen af marts 1992.
(14) - Til stoette for sine argumenter henviser Kommissionen til Rettens domme af 27.10.1994, sag T-34/92, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. II, s. 905, og sag T-35/92, Deere mod Kommissionen, Sml. II, s. 957.
(15) - Det er irrelevant, at Retten korrekt konkluderede, at de eventuelle mangler, selv om de havde foreligget, ikke gjorde beslutningen til en nullitet (jf. med hensyn til dette punkt analysen af Rettens PVC-dom i mit forslag til afgoerelse i Huels-sagen, punkt 20 ff.). Det afgoerende bevis fremfoert af appellanten under sagen for Retten bestaar ikke i sandsynligheden for, at den anfaegtede beslutning var en nullitet, men i muligheden for proceduremangler, nemlig undladelsen af at stadfaeste dokumentet, den efterfoelgende aendring af indholdet og tilsidesaettelse af sprogreglerne. Med andre ord er det afgoerende for Faellesskabets retsinstanser ikke parternes retlige kvalifikation af de faktiske omstaendigheder, men selve de faktiske omstaendigheder, de paaberaaber sig. Det gaelder navnlig, hvis de faktiske omstaendigheder, saafremt de godtgoeres - skoent de ikke goer beslutningen til en nullitet - alligevel udgoer en tilsidesaettelse af en vaesentlig formforskrift for vedtagelsen af den omhandlede beslutning.
(16) - Det skal bemaerkes, at appellantens anbringende kan realitetspaakendes under appellen. Retten er vel enekompetent til at fastslaa faktum, men den kan imidlertid ikke ignorere et anbringende vedroerende fakta, som lovligt er gjort gaeldende af en af parterne.