Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A. RANTOS
fremsat den 10. juli 2025 (1)
Forenede sager C-722/23 [Rugu] og C-91/24 [Aucroix] (i)
AR
procesdeltager
Procureur général (C-722/23)
og
Procureur général de Mons
mod
HL (C-91/24)
(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (kassationsdomstol, Belgien))
» Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – europæisk arrestordre – rammeafgørelse
2002/584/RIA – artikel
1, stk. 3 – procedurer for overgivelse mellem medlemsstaterne – grunde til at afslå fuldbyrdelse – overholdelse af de grundlæggende rettigheder – forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat – artikel
4, nr. 6) – fakultativ grund til at afslå overgivelse – formål om social rehabilitering – statsborger i en medlemsstat, som er bosat i fuldbyrdelsesmedlemsstaten – bekæmpelse af straffrihed – anerkendelse af domme om frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i en anden medlemsstat – rammeafgørelse 2008/909/RIA – artikel
25 – fuldbyrdelse af en dom inden for rammerne af artikel
4, nr. 6), i rammeafgørelse
2002/584 – fuldbyrdelsesmedlemsstatens samtykke «
I.      Indledning
1.        AR, der er rumænsk statsborger, og HL, der er belgisk statsborger, begge bosat i Belgien, er hver især omfattet af en europæisk arrestordre udstedt af henholdsvis de rumænske og de græske judicielle myndigheder med henblik på fuldbyrdelse af fængselsstraffe. De belgiske appelretter, for hvilke sagen er indbragt, har afslået at fuldbyrde disse europæiske arrestordrer med den begrundelse, at forholdene under frihedsberøvelse i de udstedende medlemsstater i tilfælde af overgivelse ville udsætte AR og HL for en risiko for, at deres grundlæggende rettigheder vil blive krænket.
2.        I denne sammenhæng anmoder Cour de cassation (kassationsdomstol, Belgien) Domstolen om at oplyse, om retterne i den fuldbyrdende medlemsstat i en situation, hvor de afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre på grundlag af artikel
1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584/RIA (2), kan eller skal anvende den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i denne rammeafgørelses artikel
4, nr. 6), med henblik på fuldbyrdelse af den idømte straf i den fuldbyrdende medlemsstat, når de pågældende personer er statsborgere i eller bosat i denne medlemsstat.
3.        De foreliggende forenede sager indgår i den retspraksis, der følger af dommen i sagen Aranyosi og Căldăraru (3), hvori Domstolen for første gang i det væsentlige fastslog, at hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed under særlige omstændigheder når frem til den konklusion, at der dels er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at den eftersøgte person i tilfælde af overgivelse til den udstedende medlemsstat løber en risiko for tilsidesættelse af sine grundlæggende rettigheder, dels at denne risiko ikke kan afværges inden for en rimelig frist, kan denne fuldbyrdende judicielle myndighed ikke efterkomme den europæiske arrestordre i overensstemmelse med artikel
1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, fortolket i lyset af artikel
4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«). Disse sager rejser således et nyt spørgsmål om, hvilke konsekvenser der skal drages af afslaget på at fuldbyrde en europæisk arrestordre på grundlag af forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat for så vidt angår de pågældende personers situation, nemlig om den fuldbyrdende judicielle myndighed skal løslade dem, eller om den for at undgå straffrihed kan eller er forpligtet til at lade deres straf blive fuldbyrdet på den fuldbyrdende medlemsstats område på grundlag af denne rammeafgørelses artikel
4, nr. 6), når de betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse, er opfyldt.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
1.      Rammeafgørelse 2002/584
4.        5., 6. og 12. betragtning til rammeafgørelse 2002/584 har følgende ordlyd:
»(5)      Den Europæiske Unions erklærede mål at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed har skabt et ønske om at afskaffe udlevering mellem medlemsstaterne og indføre en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder. Endvidere vil indførelsen af en ny forenklet ordning for overgivelse af dømte eller mistænkte personer med henblik på straffuldbyrdelse eller retsforfølgning gøre det muligt at mindske den kompleksitet og den risiko for forsinkelser, der er en følge af de nuværende udleveringsprocedurer. De traditionelle samarbejdsrelationer, som hidtil har bestået mellem medlemsstaterne, bør erstattes med en ordning med fri bevægelighed for afgørelser på det strafferetlige område, både afgørelser før domsafsigelsen og endelige afgørelser, i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
(6)      Den europæiske arrestordre, som denne rammeafgørelse omhandler, er den første udmøntning på det strafferetlige område af princippet om gensidig anerkendelse, som Det Europæiske Råd har udråbt til en »hjørnesten« i det retlige samarbejde.
[...]
(12)      Denne rammeafgørelse respekterer de grundlæggende rettigheder og principper, som er anerkendt i artikel 6 [TEU], og som afspejles i [chartret], navnlig kapitel VI. [...]«
5.        Rammeafgørelsens artikel 1 med overskriften »Definition af og pligten til at fuldbyrde en europæisk arrestordre« bestemmer:
»1.      Den europæiske arrestordre er en retsafgørelse truffet af en medlemsstat med det formål, at en anden medlemsstat anholder og overgiver en eftersøgt person med henblik på strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning.
2.      Medlemsstaterne fuldbyrder enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i denne rammeafgørelse.
3.      Denne rammeafgørelse indebærer ikke nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper, således som de er defineret i artikel 6 [TEU].«
6.        Rammeafgørelsens artikel 3 med overskriften »Obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre« bestemmer:
»Den judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat (i det følgende benævnt »den fuldbyrdende judicielle myndighed«) afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre i følgende tilfælde:
1)      hvis den lovovertrædelse, der ligger til grund for den europæiske arrestordre, er omfattet af amnesti i den fuldbyrdende medlemsstat, og denne medlemsstat har kompetence til at retsforfølge lovovertrædelsen i medfør af sin egen strafferet
2)      hvis det af de oplysninger, den fuldbyrdende judicielle myndighed er i besiddelse af, fremgår, at den eftersøgte person er blevet endeligt dømt for de samme handlinger af en anden medlemsstat, på betingelse af at sanktionen i tilfælde af domfældelse er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes efter domslandets lovgivning
3)      hvis den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning på grund af sin alder ikke kan gøres strafferetligt ansvarlig for de handlinger, der ligger til grund for den europæiske arrestordre.«
7.        Samme rammeafgørelses artikel 4 med overskriften »Fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre« bestemmer i nr. 6):
»Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre:
[...]
6)      hvis den europæiske arrestordre er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, og den eftersøgte opholder sig i, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, og denne medlemsstat forpligter sig til selv at fuldbyrde straffen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning i henhold til sin nationale lovgivning.«
8.        Artikel 4a i rammeafgørelse 2002/584 vedrører afgørelser afsagt under og efter en retssag, hvor den pågældende ikke selv var til stede.
2.      Rammeafgørelse 2008/909/RIA
9.        9. og 12. betragtning til rammeafgørelse 2008/909/RIA (4) har følgende ordlyd:
»(9)      Fuldbyrdelse af den idømte sanktion i fuldbyrdelsesstaten bør forbedre mulighederne for den domfældtes sociale rehabilitering. For at overbevise sig om, at fuldbyrdelse af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten vil tjene det formål at lette den domfældtes sociale rehabilitering, bør den kompetente myndighed i udstedelsesstaten tage hensyn til forskellige elementer som f.eks. personens tilknytning til fuldbyrdelsesstaten, om vedkommende betragter den som sit familiemæssige, sproglige, kulturelle, sociale eller økonomiske centrum, og om vedkommende har anden tilknytning til fuldbyrdelsesstaten.
[...]
(12)      Denne rammeafgørelse bør også finde tilsvarende anvendelse på fuldbyrdelsen af sanktioner i de tilfælde, der er omfattet af artikel
4, nr. 6, og artikel
5, nr. 3, i rammeafgørelse [2002/584]. Det betyder bl.a., at fuldbyrdelsesstaten, med forbehold af nævnte rammeafgørelse, kan undersøge, om der foreligger grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, jf. denne rammeafgørelses artikel
9, herunder kontrol af princippet om dobbelt strafbarhed, hvis fuldbyrdelsesstaten har afgivet en erklæring i henhold til denne rammeafgørelses artikel 7, stk. 4, som betingelse for anerkendelse og fuldbyrdelse af dommen, og overveje, om den vil udlevere den domfældte eller fuldbyrde dommen i medfør af artikel 4, [nr. 6)], i ovennævnte rammeafgørelse.«
10.      Artikel 3 i rammeafgørelse 2008/909 med overskriften »Formål og anvendelsesområde« bestemmer følgende i stk. 1 og 2:
»1.      Denne rammeafgørelse har til formål at fastsætte regler, hvorefter en medlemsstat med henblik på at lette den domfældtes sociale rehabilitering anerkender en dom og fuldbyrder sanktionen.
2.      Denne rammeafgørelse finder anvendelse, hvis den domfældte befinder sig i udstedelsesstaten eller i fuldbyrdelsesstaten.«
11.      Rammeafgørelsens artikel 4 med overskriften »Kriterier for fremsendelse af en dom og en attest til en anden medlemsstat« fastsætter:
»1.      Såfremt den domfældte befinder [sig] i udstedelsesstaten eller i fuldbyrdelsesstaten, og såfremt personen har givet sit samtykke, hvis dette kræves i henhold til artikel 6, kan der fremsendes en dom samt den attest, for hvilken der findes en standardformular i bilag I, […] til en af følgende medlemsstater:
a)      den medlemsstat, hvor den domfældte er statsborger, og hvor vedkommende bor, eller
b)      den medlemsstat, hvor den domfældte er statsborger, skønt det ikke er den medlemsstat, hvor vedkommende bor, og som vedkommende efter strafafsoningen vil blive udvist til [...], eller
c)      enhver anden medlemsstat end den i litra a) eller b) nævnte hvis kompetente myndighed giver sit samtykke til fremsendelse af dommen og attesten til denne medlemsstat.
2.      Dommen og attesten kan fremsendes, hvis den kompetente myndighed i udstedelsesstaten, om nødvendigt efter høringer mellem de kompetente myndigheder i udstedelsesstaten og i fuldbyrdelsesstaten, må lægge til grund, at fuldbyrdelsesstatens fuldbyrdelse af sanktionen vil tjene det formål at lette den domfældtes sociale rehabilitering.
3.      Før den kompetente myndighed i udstedelsesstaten fremsender dommen og attesten, kan den høre den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten på en hvilken som helst relevant måde. Høring er obligatorisk i de tilfælde, der er nævnt i stk. 1, litra
c). I sådanne tilfælde underretter den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten omgående udstedelsesstaten om sin afgørelse om, hvorvidt den giver sit samtykke til fremsendelse af dommen.
[...]
5.      Fuldbyrdelsesstaten kan på eget initiativ anmode udstedelsesstaten om at fremsende dommen samt attesten. [...] Anmodninger i henhold til dette stykke indebærer ikke, at udstedelsesstaten har pligt til at fremsende dommen samt attesten.
6.      I forbindelse med gennemførelsen af denne rammeafgørelse vedtager medlemsstaterne foranstaltninger, som især tager hensyn til formålet at lette den domfældtes sociale rehabilitering, og som lægges til grund, når deres kompetente myndigheder træffer afgørelse om, hvorvidt de skal give deres samtykke til fremsendelse af dommen og attesten i sager, i henhold til stk. 1, litra
c).
[...]«
12.      Samme rammeafgørelses artikel 8 med overskriften »Anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen« bestemmer:
»1.      Den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten anerkender den dom, der er fremsendt i henhold til artikel 4 og efter proceduren i artikel
5, og træffer omgående alle nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelse af sanktionen, medmindre den beslutter at påberåbe sig en af de i artikel 9 nævnte grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse.
2.      Hvis sanktionen på grund af sin varighed ikke er forenelig med fuldbyrdelsesstatens lovgivning, kan den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten kun træffe beslutning om at tilpasse sanktionen i det omfang, sanktionen overstiger den maksimale straf for tilsvarende lovovertrædelser efter denne stats nationale lovgivning. Den tilpassede sanktion må ikke blive mindre end den maksimale straf for tilsvarende lovovertrædelser efter fuldbyrdelsesstatens nationale lovgivning.
3.      Hvis sanktionen på grund af sin art ikke er forenelig med fuldbyrdelsesstatens lovgivning, kan den kompetente myndighed i denne stat tilpasse sanktionen til den straf eller den foranstaltning, der efter denne stats lovgivning gælder for lignende lovovertrædelser. Denne straf eller foranstaltning skal i videst muligt omfang svare til den sanktion, udstedelsesstaten har idømt, og sanktionen kan derfor ikke konverteres til en bødestraf.
4.      Den tilpassede sanktion må ikke skærpe den af udstedelsesstaten idømte sanktion med hensyn til art eller varighed.«
13.      Artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 med overskriften »Fuldbyrdelse af sanktioner i medfør af en europæisk arrestordre« har følgende ordlyd:
»Med forbehold af rammeafgørelse [2002/584] finder bestemmelserne i denne rammeafgørelse, i det omfang de er forenelige med bestemmelserne i rammeafgørelse [2002/584], anvendelse mutatis mutandis på fuldbyrdelse af sanktioner i tilfælde, hvor en medlemsstat påtager sig at fuldbyrde sanktionen i overensstemmelse med artikel
4, nr. [6)], i nævnte rammeafgørelse, eller i tilfælde, hvor den i henhold til artikel 5, nr. 3, i nævnte rammeafgørelse har betinget sig, at den pågældende overføres til den pågældende medlemsstat for dér at afsone sanktionen med henblik på at undgå, at den pågældende person går fri for straf.«
B.      Belgisk ret
14.      Lov om den europæiske arrestordre af 19. december 2003 (herefter »lov af 19. december 2003«) (5) bestemmer i artikel
4:
»Fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre afslås i følgende tilfælde:
[...]
5°      Hvis der er tungtvejende grunde til at antage, at fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre vil krænke den pågældende persons grundlæggende rettigheder som fastsat i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union.«
15.      Denne lovs artikel 6, nr. 4, har følgende ordlyd:
»Der kan gives afslag på fuldbyrdelse i følgende tilfælde:
[...]
4°      hvis den europæiske arrestordre er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, når den berørte person er belgier eller bosat i Belgien, og de ansvarlige belgiske myndigheder forpligter sig til at fuldbyrde denne straf eller frihedsberøvende foranstaltning i henhold til belgisk ret.«
III. Tvisterne i hovedsagerne, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
A.      Sag C-722/23
16.      Den 1. august 2023 blev AR, der er rumænsk statsborger og bosat i Belgien, genstand for en europæisk arrestordre udstedt af den rumænske judicielle myndighed med henblik på fuldbyrdelse af en fængselsstraf på fire år. Chambre du conseil du tribunal de première instance francophone de Bruxelles (forundersøgelseskammeret ved den fransksprogede ret i første instans i Bruxelles, Belgien) afslog ved kendelse at fuldbyrde denne europæiske arrestordre på grundlag af artikel
4, nr. 5, i lov af 19.
december 2003 med den begrundelse, at forholdene under frihedsberøvelse i Rumænien vil udsætte AR for en risiko for, at hans grundlæggende rettigheder vil blive krænket, i det foreliggende tilfælde de rettigheder, der er omhandlet i artikel 3 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«) (6).
17.      Ved dom af 30. oktober 2023 stadfæstede chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles (afdelingen for tiltalerejsning ved appeldomstolen i Bruxelles, Belgien) denne kendelse efter appel iværksat af anklagemyndigheden, men fastslog desuden, at denne fængselsstraf på fire år »kan fuldbyrdes i Belgien« i overensstemmelse med artikel 6, nr. 4, i lov af 19. december 2003, eftersom risikoen for, at AR’s grundlæggende rettigheder vil blive krænket, ikke vedrører den procedure, der har ført til hans domfældelse eller selve denne dom, men en metode til fuldbyrdelse af den straf, han er idømt i Rumænien.
18.      AR iværksatte kassationsanke til prøvelse af denne dom for Cour de cassation (kassationsdomstol), den forelæggende ret, og gjorde i denne forbindelse et anbringende gældende om tilsidesættelse af artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909, artikel 4, nr. 5, i lov af 19. december 2003 og artikel 38, stk. 1, i lov af 15. maj 2012 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger idømt i en medlemsstat i Den Europæiske Union (7). I denne henseende gjorde AR gældende, at appeldomstolen efter at have fastslået, at den obligatoriske grund til at afslå fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre, som er fastsat i artikel 4, nr. 5, i lov af 19.
december 2003, skulle anvendes, ikke kunne anvende virkningerne af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i denne lovs artikel 6, nr. 4, og, fordi han var bosat i Belgien, anordne fuldbyrdelse i denne medlemsstat af den fængselsstraf, som han var blevet idømt i Rumænien.
19.      Under disse omstændigheder har den forelæggende ret anført, at det fremgår af dommen i sagen Openbaar Ministerie (Den udstedende judicielle myndigheds uafhængighed) (8), at formålet med ordningen med den europæiske arrestordre bl.a. er at bekæmpe straffrihed for en eftersøgt person, der befinder sig i et andet land end det, hvor personen angiveligt har begået en lovovertrædelse. Den forelæggende ret har ligeledes henvist til Popławski I-dommen (9), hvori Domstolen fastslog, at den fuldbyrdende judicielle myndighed, såfremt der gives afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre, som er udstedt med henblik på overgivelse af en person, der i den udstedende medlemsstat har været genstand for en endelig dom, hvorved han er pålagt en frihedsstraf, er forpligtet til selv at sikre, at den straf, som denne person er idømt, faktisk fuldbyrdes.
20.      Ifølge den forelæggende ret rejser det anbringende, som AR har fremsat, spørgsmålet om, hvorvidt retsinstanserne i den medlemsstat, der skal fuldbyrde en europæisk arrestordre, når de har fastslået, at der i tilfælde af overgivelse af den eftersøgte til den udstedende medlemsstat foreligger en risiko for, at den pågældendes grundlæggende rettigheder vil blive krænket, og at denne risiko ikke kan udelukkes inden for en rimelig frist, således at de er forpligtede til at afslå at fuldbyrde denne europæiske arrestordre, for at undgå straffrihed for den pågældende, når denne person er bosat i et andet land end det, hvor vedkommende er mistænkt for at have begået en lovovertrædelse, imidlertid kan beslutte i overensstemmelse med den nationale bestemmelse, der gennemfører artikel
4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 i den nationale ret, at anordne fuldbyrdelse i den fuldbyrdende medlemsstat af den fængselsstraf, som vedkommende er blevet idømt i den udstedende medlemsstat, og som den pågældende europæiske arrestordre vedrører. Den forelæggende ret er således i tvivl om, hvorvidt konstateringen af, at der foreligger en obligatorisk grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, er til hinder for, at virkningerne af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er omhandlet i denne rammeafgørelses artikel
4, nr. 6), kan finde anvendelse. Denne ret har præciseret, at den foreliggende sag til forskel fra den sag, der gav anledning til Popławski I-dommen, er kendetegnet ved den omstændighed, at den pågældende person er bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, og at den obligatoriske grund til at afslå fuldbyrdelse, der er omhandlet i artikel
4, nr. 5, i lov af 19.
december 2003, finder anvendelse.
21.      På denne baggrund har Cour de cassation (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Når retterne i den medlemsstat, der skal fuldbyrde en europæisk arrestordre, har fastslået, at der i tilfælde af overgivelse af den eftersøgte til den udstedende medlemsstat foreligger en risiko for, at den pågældendes grundlæggende rettigheder vil blive krænket i forbindelse med fuldbyrdelsen af den udenlandske straffedom, således at det må afslås at fuldbyrde den europæiske arrestordre, giver artikel 4, nr. 6), i [rammeafgørelse 2002/584] da disse retter i den fuldbyrdende medlemsstat, som fastslår, at den eftersøgte person er bosat i sidstnævnte stat, mulighed for at beslutte, at den fængselsstraf, som den pågældende er blevet idømt i den medlemsstat, der har udstedt den europæiske arrestordre, hvilken straf er omhandlet i denne retsakt, i overensstemmelse med den bestemmelse, der gennemfører rammeafgørelsens artikel 4, nr. 6), i national ret, skal fuldbyrdes i den fuldbyrdende medlemsstat?«
22.      Den forelæggende ret har anmodet om, at sag C-722/23 undergives den præjudicielle hasteprocedure, der er fastsat i artikel
107 i Domstolens procesreglement. Ved afgørelse af 6. december 2023 har Domstolens Første Afdeling, efter forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten, besluttet ikke at efterkomme denne anmodning.
B.      Sag C-91/24
23.      Den 9. marts 2023 blev HL, en belgisk statsborger bosat i Belgien, genstand for en europæisk arrestordre udstedt af den græske judicielle myndighed med henblik på fuldbyrdelse af en fængselsstraf på fem år.
24.      Ved dom af 18. januar 2024 afslog chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Mons (afdelingen for tiltalerejsning ved appeldomstolen i Mons, Belgien) at fuldbyrde denne europæiske arrestordre på grundlag af artikel 4, nr. 5, i lov af 19.
december 2003 med den begrundelse, at det mentale handicap, som HL lider af, sammenholdt med forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat, indebar, at det ikke var muligt at overholde garantierne i EMRK’s artikel 3 og 5 (10), for så vidt som HL ville blive udsat for en risiko for at skulle afsone i et overfyldt fængsel, hvor han ikke ville kunne få den pleje, som hans helbredstilstand kræver.
25.      Procureur général près la cour d’appel de Mons (den offentlige anklager ved appeldomstolen i Mons) iværksatte kassationsappel til prøvelse af denne dom ved Cour de cassation (kassationsdomstol), den forelæggende ret, og gjorde gældende, at den pågældende afdeling efter at have afslået at fuldbyrde den nævnte europæiske arrestordre på grund af betingelserne for fuldbyrdelse af fængselsstraffen i den udstedende medlemsstat burde have valgt at anvende den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse i artikel 6, nr. 4, i lov af 19. december 2003. Ifølge kassationsanbringendet har denne bestemmelse til formål at undgå, at den person, hvis overgivelse er blevet afslået, går fri for straf.
26.      Den forelæggende ret er af de samme grunde som dem, der i det væsentlige er anført i forelæggelsesafgørelsen i sag C-722/23, i tvivl om, hvorvidt artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, når retsinstanserne i den medlemsstat, der skal fuldbyrde en europæisk arrestordre, har fastslået, at der i tilfælde af overgivelse af den eftersøgte til den udstedende medlemsstat foreligger en risiko for, at den pågældendes grundlæggende rettigheder vil blive krænket, pålægger disse retter med henblik på at undgå straffrihed for denne person, når vedkommende er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, at undersøge, om der i overensstemmelse med denne bestemmelse skal anordnes fuldbyrdelse i denne medlemsstat af den fængselsstraf, som den pågældende er blevet idømt i den udstedende medlemsstat, og som den europæiske arrestordre vedrører.
27.      På denne baggrund har Cour de cassation (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 4, nr. 6), i [rammeafgørelse 2002/584] fortolkes således, at når retsinstanserne i den medlemsstat, der skal fuldbyrde en europæisk arrestordre, har konstateret, at der i tilfælde af overgivelse af den eftersøgte person til den udstedende medlemsstat er risiko for krænkelse af den pågældendes grundlæggende rettigheder i forbindelse med afsoningen af den udenlandske straf, hvorfor de er forpligtede til at afslå fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre, pålægger denne bestemmelse disse retsinstanser i den fuldbyrdende medlemsstat at undersøge, om der for at undgå straffrihed for den eftersøgte person, som er statsborger eller bosat i denne medlemsstat, i overensstemmelse med bestemmelsen til gennemførelse i den nationale retsorden af den førnævnte artikel 4, nr. 6), bør anordnes fuldbyrdelse i den fuldbyrdende medlemsstat af den fængselsstraf, som den berørte person er idømt i den medlemsstat, der har udstedt den europæiske arrestordre, af hvilken denne straf fremgår?«
28.      Ved Domstolens afgørelse af 28. januar 2025 er sag C-722/23 og sag C-91/24 blevet forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.
29.      Den belgiske, den franske og den rumænske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen i begge sager. Den nederlandske regering har alene indgivet skriftlige indlæg i sag C-91/24 og den polske regering alene i sag C-722/23. Med undtagelse af den polske regering har disse parter samt AR ligeledes afgivet mundtlige indlæg i retsmødet, der blev afholdt den 18.
marts 2025.
IV.    Bedømmelse
30.      Med sine spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 skal fortolkes således, at en fuldbyrdende judiciel myndighed, der afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henvisning til den grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 1, stk. 3, fordi der foreligger en risiko for, at den pågældende persons grundlæggende rettigheder vil blive tilsidesat i tilfælde af overgivelse til den udstedende judicielle myndighed som følge af forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat, har mulighed for eller pligt til med henblik på at undgå straffrihed for denne person at anordne fuldbyrdelse af denne straf på den fuldbyrdende medlemsstats område, når den konstaterer, at den pågældende person er statsborger i eller bosat i denne medlemsstat.
A.      Indledende bemærkninger
31.      Indledningsvis skal jeg gøre opmærksom på, at rammeafgørelse 2002/584 med indførelsen af en forenklet og mere effektiv ordning for overgivelse af personer, som er dømt eller mistænkt for overtrædelse af straffeloven, tilsigter at lette og fremskynde det retlige samarbejde med henblik på at bidrage til at gennemføre Unionens erklærede mål om at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed på grundlag af den høje grad af tillid, der skal være mellem medlemsstaterne. På det område, der reguleres ved denne rammeafgørelse, finder princippet om gensidig anerkendelse, som udgør »hjørnestenen« i det retlige samarbejde i straffesager, således som det bl.a. fremgår af sjette betragtning til rammeafgørelsen, udtryk i denne rammeafgørelses artikel 1, stk. 2, der fastsætter reglen om, at medlemsstaterne har pligt til at fuldbyrde enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i den nævnte rammeafgørelse. Det betyder for det første, at de fuldbyrdende judicielle myndigheder kun kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henvisning til de grunde, der er indeholdt i rammeafgørelse 2002/584, således som denne fortolkes af Domstolen. For det andet betyder det, at mens fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre udgør hovedreglen, er afslaget på fuldbyrdelse udformet som en undtagelse, der skal undergives en streng fortolkning (11). Denne rammeafgørelse fastsætter i artikel
3 obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre og i artikel 4 og 4a fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af denne arrestordre (12).
32.      Desuden er både princippet om gensidig tillid mellem medlemsstaterne og princippet om gensidig anerkendelse, der selv hviler på den gensidige tillid mellem medlemsstaterne, ifølge Domstolens praksis af grundlæggende betydning i EU-retten, idet de muliggør oprettelsen og bevarelsen af et område uden indre grænser. Mere specifikt pålægger princippet om gensidig tillid, bl.a. for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hver af medlemsstaterne at lægge til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater overholder EU-retten og navnlig de i EU-retten anerkendte grundlæggende rettigheder. Når medlemsstaterne gennemfører EU-retten, er de således forpligtet til at lægge til grund, at de øvrige medlemsstater overholder de grundlæggende rettigheder, således at de hverken kan kræve et nationalt beskyttelsesniveau af en anden medlemsstat, der er højere end det ved EU-retten sikrede, eller, undtagen i særlige tilfælde, kontrollere, om denne anden medlemsstat i et konkret tilfælde rent faktisk har overholdt de i Den Europæiske Union sikrede grundlæggende rettigheder (13).
33.      Selv om det med henblik på sikringen af den fulde anvendelse af princippet om gensidig tillid og princippet om gensidig anerkendelse, der understøtter den europæiske arrestordreordnings funktionsmåde, ligeledes ifølge Domstolens praksis først og fremmest tilkommer hver enkelt medlemsstat at sikre, under Domstolens endelige kontrol, at de krav, som er uløseligt forbundet med de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i chartret, opretholdes, ved at afstå fra enhver foranstaltning, der kan udgøre et indgreb heri, kan en reel risiko for, at den person, som er omfattet af en europæisk arrestordre, i tilfælde af vedkommendes overgivelse til den udstedende judicielle myndighed udsættes for en tilsidesættelse af disse grundlæggende rettigheder, give den fuldbyrdende judicielle myndighed mulighed for undtagelsesvis at undlade at fremme denne europæiske arrestordre med henvisning til artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 (14), hvorefter denne ikke indebærer nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper, således som de er defineret i artikel
6 TEU.
34.      Det fremgår af endvidere Domstolens praksis vedrørende denne rammeafgørelse, at den vurdering, der i forbindelse med en procedure til fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre skal foretages af, om der foreligger en reel risiko for en tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved chartret, principielt skal foretages ved en prøvelse i to særskilte trin, der ikke må sammenblandes, for så vidt som de indebærer en analyse på grundlag af forskellige kriterier, og som derfor skal foretages successivt. Med henblik herpå skal den fuldbyrdende judicielle myndighed i forbindelse med det første trin afgøre, om der foreligger objektive, pålidelige, præcise og behørigt ajourførte oplysninger, som godtgør, at der foreligger en reel risiko for tilsidesættelse af en af disse grundlæggende rettigheder i den udstedende medlemsstat som følge af enten systemiske eller generelle mangler eller mangler, som mere specifikt berører en objektivt identificerbar gruppe af personer. I forbindelse med det andet trin skal den fuldbyrdende judicielle myndighed på konkret og præcis vis efterprøve, i hvilket omfang de mangler, der er identificeret på prøvelsens første trin, kan have en indvirkning på den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, og om der – henset til den pågældendes personlige situation – er tungtvejende og godtgjorte grunde til at antage, at denne person vil løbe en reel risiko for tilsidesættelse af de nævnte grundlæggende rettigheder, såfremt personen overgives til den udstedende medlemsstat (15). Hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed finder, at den ikke råder over alle de oplysninger, der er nødvendige for at træffe en afgørelse vedrørende overgivelsen af den pågældende person, skal den med henblik herpå i henhold til artikel 15, stk. 2 (16), i rammeafgørelse 2002/584 anmode den udstedende judicielle myndighed om straks at fremsende alle de supplerende oplysninger, som den måtte finde nødvendige, vedrørende de forhold, hvorunder det påtænkes at frihedsberøve denne person (17).
35.      Som generaladvokat Campos Sánchez-Bordona har anført, er den retspraksis, som der er redegjort for i dette forslag til afgørelses punkt 32-34, og som blev indført ved dommen i sagen Aranyosi og Căldăraru, et eksempel på en retlig konstruktion fra Domstolens praksis, der begrundes i behovet for at finde en måde at beskytte en persons grundlæggende rettigheder i tilfælde, som lovgiver ikke udtrykkeligt har fastlagt med hensyn til europæiske arrestordrer (18). Det må således konstateres, at kravet om at sikre beskyttelsen af den pågældende persons grundlæggende rettigheder under de omstændigheder, som er omhandlet i denne retspraksis, er en ny grund til at afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, som tilføjes begrundelserne i artikel 3 i rammeafgørelse 2002/584.
B.      Formaliteten med hensyn til de præjudicielle spørgsmål
36.      Den franske regering har, uden at fremsætte en formel formalitetsindsigelse, i sit skriftlige indlæg anført, at der i de præjudicielle spørgsmåls sammenhæng og overskrift kun påberåbes en risiko for, at de eftersøgtes grundlæggende rettigheder i tilfælde af deres overgivelse vil blive krænket i forbindelse med fuldbyrdelsen af den udenlandske straffedom, og at der ikke er nogen yderligere præcisering eller påvisning af den prøvelse i to trin, som er fastsat i Domstolens praksis og redegjort for i dette forslag til afgørelses punkt 34. Der er således tvivl om, hvorvidt disse spørgsmål opfylder et behov med henblik på selve afgørelsen af tvisterne i hovedsagerne (19).
37.      Jeg gør opmærksom på, at der ifølge fast retspraksis gælder en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Det følger imidlertid ligeledes af fast retspraksis, at proceduren efter artikel 267 TEUF er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de for dem verserende tvister. Begrundelsen for ordningen med præjudiciel forelæggelse er ikke, at Domstolen skal afgive responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der foreligger et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist (20). Som det fremgår af selve ordlyden af artikel 267 TEUF, skal den præjudicielle afgørelse, der anmodes om, være »nødvendig« for, at den forelæggende ret kan »[afsige] sin dom« i den sag, der verserer for den (21).
38.      I denne henseende fremgår det af forelæggelsesafgørelserne, at de belgiske appelinstanser har afslået at fuldbyrde de europæiske arrestordrer vedrørende AR og HL på grundlag af artikel 4, nr. 5, i lov af 19. december 2003, hvorefter fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre skal afslås, hvis der er tungtvejende grunde til at antage, at fuldbyrdelsen vil krænke den pågældende persons grundlæggende rettigheder, således som de er fastsat i EU-retten.
39.      Som Domstolen allerede har fastslået, gør en sådan bestemmelse det – for så vidt som den fortolkes således, at den har samme rækkevidde som artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 – kun muligt at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre i den sammenhæng, der er omhandlet i dette forslag til afgørelses punkt 33, og kan følgelig ikke anses for at indføre en afslagsgrund, som ikke følger af denne rammeafgørelse. Domstolen konkluderede heraf, at den nævnte rammeafgørelse skal fortolkes således, at en fuldbyrdende judiciel myndighed ikke har mulighed for at afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henvisning til en afslagsgrund, som ikke følger af denne rammeafgørelse, men alene af den fuldbyrdende medlemsstats ret, og at denne judicielle myndighed derimod kan anvende en national bestemmelse, som fastsætter, at fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre afslås, når fuldbyrdelsen vil føre til en tilsidesættelse af en grundlæggende rettighed, som er fastsat i EU-retten, for så vidt som denne bestemmelses rækkevidde ikke går videre end rækkevidden af artikel
1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, således som fortolket af Domstolen (22).
40.      I det foreliggende tilfælde fremgår det af forelæggelsesafgørelserne, at de belgiske retter dels fandt, at der var tungtvejende og godtgjorte grunde til at antage, at de eftersøgte personer ville løbe en risiko for tilsidesættelse af deres grundlæggende rettigheder, såfremt de blev overgivet til de udstedende medlemsstater, dels at denne risiko ikke kunne udelukkes inden for en rimelig frist. I disse afgørelser tager den forelæggende ret således udgangspunkt i den forudsætning, der følger af en undersøgelse af de faktiske omstændigheder i hovedsagerne, nemlig at betingelserne for anvendelse af den afslagsgrund, der er støttet på artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, er opfyldt. Dette udgangspunkt, hvis rigtighed den forelæggende ret ikke har anmodet Domstolen om at bekræfte, er ikke omtvistet i forbindelse med de foreliggende anmodninger om præjudiciel afgørelse. Med sine spørgsmål ønsker den forelæggende ret således ikke oplyst, om de betingelser, hvorunder der er givet afslag på fuldbyrdelse af de europæiske arrestordrer, er lovlige, men om, hvilke konsekvenser der, henset til denne rammeafgørelse, skal drages af denne situation med hensyn til fuldbyrdelse af de straffe, som disse personer er blevet idømt.
41.      De forelagte spørgsmål vedrører derfor fortolkningen af EU-retten, og besvarelsen af spørgsmålene synes at være nødvendig og relevant for, at den forelæggende ret kan træffe sine afgørelser. Efter min opfattelse kan de præjudicielle spørgsmål følgelig antages til realitetsbehandling.
C.      Realiteten
1.      Rammeafgørelse 2002/584
42.      Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt en fuldbyrdende judiciel myndighed i en situation, hvor den afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henvisning til den afslagsgrund, der er fastsat i artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, for at undgå straffrihed for den pågældende person er forpligtet til på supplerende vis at anvende den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 4, nr. 6), når den konstaterer, at denne person er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, med henblik på fuldbyrdelse i sidstnævnte medlemsstat af den straf, som den pågældende er blevet idømt i den udstedende medlemsstat.
43.      I henhold til artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 skal to betingelser være opfyldt, for at den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, der er fastsat i denne bestemmelse, kan anvendes, nemlig for det første at den eftersøgte opholder sig i, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, og for det andet at denne stat forpligter sig til i henhold til sin nationale lovgivning at fuldbyrde den frihedsstraf eller den frihedsberøvende foranstaltning, som den europæiske arrestordre vedrører. Hvad angår den første af disse betingelser har Domstolen allerede fastslået, at en eftersøgt person er »bosat« i den fuldbyrdende medlemsstat, når vedkommende har etableret sin faktiske bopæl i medlemsstaten, og personen »opholder sig« dér, når vedkommende som følge af en fast tilstedeværelse af en vis varighed i denne medlemsstat har opnået en tilknytning til denne stat, der kan sidestilles med tilknytning som følge af bopæl (23). Hvad angår den anden af de nævnte betingelser følger det af ordlyden af rammeafgørelsens artikel 4, nr. 6), at ethvert afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre forudsætter en reel forpligtelse fra den fuldbyrdende medlemsstats side til at fuldbyrde den straffedom, som den eftersøgte er idømt (24).
44.      Når den fuldbyrdende judicielle myndighed konstaterer, at disse to betingelser er opfyldt, skal den desuden vurdere, om der foreligger en legitim interesse, som kan begrunde, at den af den udstedende medlemsstat idømte straf fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område. Denne vurdering gør det muligt for den pågældende myndighed at tage hensyn til det mål, som forfølges med den nævnte rammeafgørelses artikel 4, nr. 6), og som ifølge fast retspraksis består i at forbedre den eftersøgtes udsigter til at blive resocialiseret, efter at vedkommende har afsonet den idømte straf (25).
45.      I det foreliggende tilfælde skal det anføres, at artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 i hovedsagerne er blevet anvendt med hensyn til forholdene under frihedsberøvelse i de udstedende medlemsstater. Det er ikke blevet gjort gældende, at AR og HL bl.a. ikke har draget fordel af den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang ved en domstol, der forudgående er oprettet ved lov, som er sikret ved chartrets artikel
47, stk. 2. Under disse omstændigheder er der ikke rejst tvivl om de straffedomme, som de er blevet idømt i henholdsvis Rumænien og Grækenland, og de skal fuldbyrdes på de betingelser, der er fastsat i denne rammeafgørelse. Det er desuden ubestridt, at HL, der er belgisk statsborger, og AR, der er rumænsk statsborger, er »bosat« i Belgien som omhandlet i denne rammeafgørelses artikel
4, nr. 6), hvorved den første betingelse for at anvende den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i denne bestemmelse, og som er nævnt i dette forslag til afgørelses punkt
43, er opfyldt for så vidt angår dem.
46.      Under disse omstændigheder er det min opfattelse, at en fuldbyrdende judiciel myndighed, der afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre på grundlag af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, på supplerende vis skal anvende den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 6), og anordne fuldbyrdelse på den fuldbyrdende medlemsstats område af den frihedsstraf, som den eftersøgte er blevet idømt, for så vidt som der foreligger en legitim interesse, der begrunder dette.
47.      Hvad for det første angår denne rammeafgørelses ordlyd er der således ingen bestemmelse heri, der fastsætter, at der kun kan påberåbes en enkelt grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, eller at en af disse grunde har forrang frem for andre. Når en fuldbyrdende judiciel myndighed henviser til artikel 1, stk. 3, i samme rammeafgørelse med henblik på at afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, har den således ret til sideløbende også at anvende den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 4, nr. 6), på de betingelser, der er opstillet i denne bestemmelse.
48.      I denne henseende har den nederlandske regering i sit skriftlige indlæg gjort gældende, at rammeafgørelse 2002/584 er struktureret i niveauer (26). Kommissionen har på sin side i sit skriftlige indlæg i sag C-722/23 gjort gældende, at hvis disse to grunde til at afslå fuldbyrdelse begge foreligger, og muligheden for at påberåbe sig dem afhænger af, at deres respektive kriterier er opfyldt, er der ikke noget hierarki mellem dem, hvilket betyder, at såfremt den fuldbyrdende judicielle myndighed efter at have foretaget den prøvelse i to trin, som Domstolens praksis kræver, finder, at der foreligger en risiko for, at den pågældende persons grundlæggende rettigheder tilsidesættes, skal den afslå overgivelse på grundlag af artikel 1, stk. 3, i nævnte rammeafgørelse og kan desuden – såfremt betingelserne for anvendelse af denne afgørelses artikel 4, nr. 6), er opfyldt – forpligte sig til at fuldbyrde straffedommen i henhold til sin nationale lovgivning og afslå overgivelse på grundlag af den sidstnævnte bestemmelse. Efter min opfattelse er der et hierarki mellem de to grunde til at afslå fuldbyrdelse, som følger af selve deres art, idet den ene er obligatorisk og den anden fakultativ, uden at dette hierarki kræver, at en fuldbyrdende judiciel myndighed skal påberåbe sig disse grunde i en bestemt rækkefølge.
49.      For det andet er det under omstændighederne i hovedsagerne blandt de forskellige fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, som er nævnt i artikel 4 i rammeafgørelse 2002/584, kun den grund, der er omhandlet i nr. 6), der gør det muligt at fuldbyrde den straf, som den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, er blevet idømt, i den fuldbyrdende medlemsstat. Hvis denne bestemmelse ikke kunne anvendes, skulle den pågældende således løslades, selv om vedkommende er blevet endeligt dømt og – afhængigt af den begåede lovovertrædelse – kan frembyde en stor fare for samfundet, bl.a. i den fuldbyrdende medlemsstat.
50.      Som den forelæggende ret har anført, fremgår det imidlertid af Domstolens praksis, at formålet med ordningen med den europæiske arrestordre er at bekæmpe straffrihed for en eftersøgt person, der befinder sig i et andet land end det, hvor personen er mistænkt for at have begået en lovovertrædelse (27). At tillade en sådan straffrihed, hvorved ofrene for de pågældende strafbare handlinger får krænket deres rettigheder, er således uforeneligt med det mål, der forfølges med såvel rammeafgørelse 2002/584 som med artikel 3, stk. 2, TEU, hvorefter Unionen giver borgerne et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed uden indre grænser, hvor der er fri bevægelighed for personer og samtidig passende foranstaltninger navnlig vedrørende kontrol ved de ydre grænser samt forebyggelse og bekæmpelse af kriminalitet (28). Domstolen har følgelig fastslået, at selv om bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584 ikke har direkte virkning, skal den kompetente nationale domstol imidlertid – idet den tager national ret i dens helhed i betragtning og anvender de fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret – i videst muligt omfang fortolke de omhandlede nationale bestemmelser i lyset af denne rammeafgørelses ordlyd og formål, hvilket indebærer, at den fuldbyrdende judicielle myndighed, såfremt der gives afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre, som er udstedt med henblik på overgivelse af en person, der i den udstedende medlemsstat har været genstand for en endelig dom, hvorved den pågældende er pålagt en frihedsstraf, er forpligtet til selv at sikre, at den straf, som denne person er idømt, faktisk fuldbyrdes (29). Det følger af denne retspraksis, at en fuldbyrdende judiciel myndighed skal være i stand til på sit eget område at sikre fuldbyrdelsen af den straf, som den eftersøgte person er idømt, for at den pågældende kan afsone den straf, som vedkommende er blevet endeligt idømt, på grundlag af den nævnte rammeafgørelses artikel 4, nr. 6).
51.      For det tredje fremgår det imidlertid af Domstolens praksis, at det formål, der forfølges med den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i samme rammeafgørelses artikel 4, nr. 6), består i at give den fuldbyrdende judicielle myndighed adgang til at lægge særlig vægt på, om det er muligt at forbedre den eftersøgtes udsigter til at blive »resocialiseret« (30). Denne resocialisering forudsætter imidlertid pr. definition, at straffen faktisk fuldbyrdes, og at den domfældte, når vedkommende har afsonet sin straf, får hjælp til at blive reintegreret i samfundet. En person, der er blevet endeligt dømt, og som ikke afsoner sin straf, kan ikke blot ikke resocialiseres, men kan også udvikle en følelse af straffrihed, der kan tilskynde til recidiv.
52.      For det fjerde har Domstolen fastslået, at rammeafgørelse 2002/584 skal være genstand for en fortolkning, der kan sikre overensstemmelse med kravene om iagttagelse af de pågældende personers grundlæggende rettigheder, uden at der som sådan rejses tvivl om effektiviteten af det retslige samarbejde mellem medlemsstaterne, som den europæiske arrestordre – således som fastsat af EU-lovgiver – udgør et væsentligt element af (31).
53.      Artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 og dennes artikel
4, nr. 6), forfølger således forskellige formål, som ikke er modstridende, men komplementære af hensyn til den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre. Mens den førstnævnte bestemmelse har til formål at beskytte den eftersøgtes grundlæggende rettigheder, der er sikret ved EU-retten, har den anden bestemmelse – således som den belgiske regering har forklaret i sit skriftlige indlæg – til formål at forbedre dennes udsigter til at blive resocialiseret efter at have afsonet sin straf. Den omstændighed, at en fuldbyrdende judiciel myndighed afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre på grund af risikoen for, at den pågældende persons grundlæggende rettigheder krænkes, udelukker på ingen måde, at denne myndighed samtidig kan finde, at den idømte straf skal fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område, når personen er statsborger i eller bosat i denne medlemsstat, og når der foreligger en legitim interesse, som begrunder, at straffen fuldbyrdes i denne stat. Som Kommissionen har gjort gældende i retsmødet, rejser afslaget på overgivelse på grundlag af denne artikel 1, stk. 3, som er knyttet til forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat, med andre ord således ikke tvivl om sanktionen, mens den grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i nævnte artikel 4, nr. 6), hvor der heller ikke rejses tvivl om sanktionen, rejser spørgsmålet om det bedst egnede sted for straffens fuldbyrdelse.
54.      Det skal tilføjes, at det med hensyn til de fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, der er opregnet i artikel
4 i rammeafgørelse 2002/584, fremgår af Domstolens praksis, at medlemsstaterne råder over en skønsmargen i forbindelse med rammeafgørelsens gennemførelse i deres interne ret. De kan således frit bestemme, om de vil gennemføre disse grunde i deres interne ret. De kan ligeledes vælge at begrænse de situationer, hvor den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, og således lette overgivelsen af eftersøgte personer i overensstemmelse med princippet om gensidig anerkendelse, som er fastslået i den nævnte rammeafgørelses artikel 1, stk. 2. Dette gælder navnlig rammeafgørelsens artikel 4, nr. 6) (32).
55.      Jeg konstaterer imidlertid, at artikel 3 i rammeafgørelse 2002/584 kun fastsætter tre obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, nemlig amnesti, anvendelse af princippet ne bis in idem og alder for den person, der er omfattet af den europæiske arrestordre. Disse grunde er reelt knyttet til den omstændighed, at den pågældende person ikke har et strafferetligt ansvar, og i disse situationer forekommer et afslag på at fuldbyrde den idømte straf, hvad enten det er i den udstedende medlemsstat eller i den fuldbyrdende medlemsstat, helt logisk og i overensstemmelse med ordningen med den europæiske arrestordre.
56.      Som anført i dette forslag til afgørelses punkt 35 er dommen i sagen Aranyosi og Căldăraru i øvrigt en retlig konstruktion fra Domstolens praksis, som tilføjede en yderligere obligatorisk grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, der er støttet på rammeafgørelsens artikel 1, stk. 3, og som vedrører respekt for den pågældende persons grundlæggende rettigheder, navnlig med hensyn til forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat. Denne obligatoriske grund til at afslå fuldbyrdelse er ikke baseret på den pågældendes manglende strafferetlige ansvar. Den fakultative anvendelse af den grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i nævnte rammeafgørelses artikel 4, nr. 6), kan imidlertid føre til, at en person, der er blevet endeligt dømt i den udstedende medlemsstat, muligvis undgår at afsone en straf alene af den grund, at den pågældende er flygtet og har bosat sig i en anden medlemsstat end den, hvor vedkommende har begået den lovovertrædelse som den pågældende er endeligt dømt for, herunder når vedkommende er til stor fare.
57.      I denne retspraksis forekommer det uforeneligt med ordningen med den europæiske arrestordre blot at give den fuldbyrdende judicielle myndighed en mulighed for at anvende den grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 4, nr. 6). Såfremt denne myndighed afslår at overgive den eftersøgte på grundlag af rammeafgørelsens artikel 1, stk. 3, bør den fakultative karakter af denne artikel 4, nr. 6), efter min opfattelse – og som følge af Domstolens nye retspraksis, der blev indført ved dommen i sagen Aranyosi og Căldăraru, der fastlagde en ny obligatorisk grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre – ændres til en forpligtelse, ligeledes skabt ved retspraksis, for så vidt som betingelserne for dens anvendelse er opfyldt, hvilket vil gøre det muligt at ensrette den praksis, der følges i medlemsstaterne inden for rammerne af bekæmpelsen af straffrihed.
58.      Det forekommer at være i overensstemmelse med Domstolens praksis at fastsætte en pligt til at anvende artikel 4, nr. 6), idet det af denne praksis følger, at såfremt den fuldbyrdende myndighed afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på overgivelse af en person, som i den udstedende medlemsstat har været genstand for en endelig dom, hvorved vedkommende er blevet idømt en frihedsstraf, har den pligt til selv at sikre, at denne straf faktisk fuldbyrdes (33). I samme retning har Domstolen fastslået, at denne myndigheds mulighed for at give afslag på at fuldbyrde den europæiske arrestordre kun udøves, såfremt der sikres en faktisk fuldbyrdelse i den fuldbyrdende medlemsstat af den straf, som den udstedende medlemsstat har idømt den eftersøgte, og såfremt det således fører til en løsning, der er i overensstemmelse med det med rammeafgørelse 2002/584 forfulgte formål (34), dvs. at bekæmpe straffrihed for den dømte (35).
59.      Den franske regering og Kommissionen har i deres skriftlige og mundtlige indlæg gjort gældende, at såfremt den fuldbyrdende medlemsstat forpligtes til at påtage sig ansvaret for en fængselsstraf, der er idømt i den udstedende medlemsstat, vil det indebære, at den sidstnævnte fritages for sine forpligtelser på fuldbyrdelsesmedlemsstatens bekostning, og ikke anspore de medlemsstater, der ikke lever op til deres forpligtelser, til at afhjælpe manglerne. Den franske regering har tilføjet, at denne overtagelse af ansvaret ville have »alvorlige operationelle konsekvenser« for den fuldbyrdende medlemsstat.
60.      Jeg gør imidlertid opmærksom på, at hvis den fuldbyrdende medlemsstat beslutter at anvende artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 i en given sag, har denne afgørelse nødvendigvis konsekvenser, som den skal være i stand til at påtage sig med hensyn til overtagelse af den domfældte på sit område. Det er i denne medlemsstats egen interesse at påtage sig dette ansvar af hensyn til den nationale sikkerhed og offentlige orden. I øvrigt anser jeg argumentet om manglende ansporing af »forsømmelige« medlemsstater til at forbedre forholdene i deres fængselsvæsen, for at være svagt. Den mest virkningsfulde ansporing er således, når internationale instanser og domstole konstaterer, at deres forhold under frihedsberøvelse ikke lever op til den standard med hensyn til beskyttelse af grundlæggende rettigheder, som er sikret ved EU-retten og navnlig chartrets artikel 4 (36). Eftersom artikel 1, stk. 3 – som Domstolen har bemærket – kun vil blive anvendt under særlige omstændigheder, er det desuden vanskeligt at forestille sig, hvorledes en sådan overtagelse af ansvaret kan have »alvorlige operationelle konsekvenser« for den fuldbyrdende medlemsstat.
61.      Selv om artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 er fakultativ, og de nationale gennemførelser af denne bestemmelse varierer fra medlemsstat til medlemsstat (37), finder jeg det hensigtsmæssigt at fremhæve, at det kun er nogle enkelte medlemsstater, der har gennemført den som en fakultativ afslagsgrund, idet flertallet har gjort den obligatorisk eller delvis obligatorisk (38). I forbindelse med anvendelsen af denne rammeafgørelses artikel 1, stk. 3, kan de fuldbyrdende judicielle myndigheder således blive frataget et retsgrundlag, som giver dem mulighed for at anordne fuldbyrdelse af den straf, som den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, er idømt (39). Når denne grund til at afslå fuldbyrdelse gøres obligatorisk, vil dette være en passende løsning, der kan afhjælpe de praktiske vanskeligheder, som disse myndigheder står med når de anvender nævnte rammeafgørelses artikel 1, stk. 3 (40).
62.      Det følger af ovenstående betragtninger, at når en fuldbyrdende judiciel myndighed, der afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henvisning til den grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel
1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, konstaterer, at den pågældende person er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, er denne myndighed forpligtet til at anvende denne rammeafgørelses artikel
4, nr. 6), og – hvis betingelserne for anvendelse af denne bestemmelse er opfyldt – at anordne fuldbyrdelse af den fængselsstraf, som den udstedende medlemsstat har idømt, på sit eget område for at undgå straffrihed for den pågældende person.
63.      I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at Kongeriget Belgien ved artikel 6, nr. 4), i lov af 19. december 2003 har gennemført den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i nævnte rammeafgørelses artikel 4, nr. 6), i national ret. Som allerede anført er den første betingelse for anvendelse af rammeafgørelsens artikel 4, nr. 6), i øvrigt opfyldt (41). Hvad angår den anden betingelse om den fuldbyrdende medlemsstats forpligtelse til at fuldbyrde straffen »i henhold til sin nationale lovgivning«, indebærer denne, at foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse af straffe idømt af den udstedende medlemsstat reguleres af den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning, og at de skal gøre det muligt at sikre den materielle fuldbyrdelse af straffen samt at sikre den domfældtes sociale rehabilitering.
2.      Rammeafgørelse 2008/909
64.      Det følger af Domstoles praksis, at rammeafgørelse 2002/584, ligesom rammeafgørelse 2008/909, på det strafferetlige område konkretiserer princippet om gensidig tillid og princippet om gensidig anerkendelse. Som det fremhæves i femte betragtning, styrker denne rammeafgørelse det retlige samarbejde om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i straffesager, når EU-borgere er blevet idømt frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger i en anden medlemsstat, med henblik på at lette deres sociale rehabilitering (42). I henhold til rammeafgørelsens artikel 3, stk. 1, der finder anvendelse, når den dømte befinder sig udstedelses- eller fuldbyrdelsesstaten, til formål at fastsætte regler, hvorefter en medlemsstat med henblik på at lette den domfældtes sociale rehabilitering anerkender en dom og fuldbyrder den sanktion, som er idømt af en ret i en anden medlemsstat. Det følger af rammeafgørelsens artikel 25, at denne, i det omfang dens bestemmelser er forenelige med bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584, finder anvendelse mutatis mutandis på fuldbyrdelse af sanktioner i tilfælde, hvor en medlemsstat påtager sig at fuldbyrde sanktionen i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6), i sidstnævnte rammeafgørelse (43).
65.      Den af EU-lovgiver fastsatte sammenhæng mellem rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909 skal således bidrage til at opnå målet om at lette den sociale rehabilitering af den pågældende person. En sådan rehabilitering er i øvrigt ikke kun i den domfældtes interesse, men også i Den Europæiske Unions almene interesse (44).
66.      Som generaladvokat Richard de la Tour anførte i sit forslag til afgørelse af 13. juni 2024 i sagen C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion i medfør af en europæisk arrestordre) (45), følger det således af artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909, at den fuldbyrdende judicielle myndigheds anvendelse af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse i artikel
4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 forudsætter, at den procedure og de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909 med henblik på anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom i en straffesag i en anden medlemsstat end domslandet, overholdes (46). Med andre ord skal den fuldbyrdende judicielle myndighed, for at den kan forpligte sig til at fuldbyrde den straf, som den pågældende person er idømt – idet den efterprøver, om den har mulighed for faktisk at fuldbyrde straffen i henhold til sin nationale lovgivning, således som den nævnte artikel 4, nr. 6), kræver og dermed undgå enhver risiko for straffrihed – have beføjelse til at forestå den videre fuldbyrdelse af den pågældende dom under iagttagelse af reglerne i rammeafgørelse 2008/909.
67.      Domstolens har præciseret, at der blandt disse regler bl.a., for det første, er denne rammeafgørelses artikel
8, stk. 1, hvorefter den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat som hovedregel er forpligtet til at efterkomme en anmodning om anerkendelse af en dom og fuldbyrdelse af en straffedom eller en frihedsberøvende foranstaltning, der er idømt i en anden medlemsstat, og som er fremsendt i henhold til nævnte rammeafgørelses artikel 4 og 5. Den kan principielt kun afslå at efterkomme en sådan anmodning med henvisning til de grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, der er udtømmende opregnet i samme rammeafgørelses artikel 9 (47). Desuden fastsætter artikel 8, stk. 2-4, i rammeafgørelse 2008/909 nærmere bestemt strenge betingelser for den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten med henblik på myndighedens tilpasning af den sanktion, der er idømt i udstedelsesstaten, der således udgør de eneste undtagelser til den principielle forpligtelse, som i medfør af denne rammeafgørelses artikel
8, stk. 1, påhviler denne myndighed til at anerkende den dom, der er fremsendt til myndigheden, og til omgående at træffe alle nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelse af sanktionen, hvis varighed og art svarer til det, der er fastsat i den dom, som er afsagt i udstedelsesstaten (48).
68.      For det andet fastsætter denne rammeafgørelses artikel 4, stk. 1, i det væsentlige muligheden for, at udstedelsesstaten, når den dømte har givet samtykke, hvor det er påkrævet i henhold til rammeafgørelsens artikel 6, kan fremsende en sådan dom til den anden medlemsstat sammen med den attest, for hvilken der findes en standardformular i bilag I til rammeafgørelse 2008/909. I henhold til samme rammeafgørelses artikel 4, stk. 2, kan dommen og attesten fremsendes, hvis den kompetente myndighed i udstedelsesstaten, om nødvendigt efter høringer mellem de kompetente myndigheder i udstedelsesstaten og i fuldbyrdelsesstaten, må lægge til grund, at fuldbyrdelsesstatens fuldbyrdelse af sanktionen vil tjene det formål at lette den domfældtes sociale rehabilitering. Desuden bestemmer artikel
4, stk. 5, i rammeafgørelse 2008/909, at fuldbyrdelsesstaten på eget initiativ kan anmode udstedelsesstaten om at fremsende dommen samt attesten, og at anmodninger i henhold til dette stykke ikke indebærer, at udstedelsesstaten har pligt til at fremsende dommen samt attesten.
69.      Som det fremgår af disse bestemmelser i rammeafgørelse 2008/909, er udstedelsesstatens fremsendelse af dommen og attesten som foreskrevet i denne rammeafgørelse nødvendig med henblik på anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen, idet fremsendelsen er udtryk for denne medlemsstats samtykke til, at den fuldbyrdende medlemsstat overtager fuldbyrdelsen af straffen. Anerkendelsen af dommen og fuldbyrdelsen af sanktionen sker således på grundlag af oplysningerne i attesten, som udstedelsesstaten i øvrigt kan tilbagekalde (49), bl.a. hvis den ikke er indforstået med den planlagte tilpasning af straffen. Det følger heraf, at såfremt dommen ikke er blevet fremsendt sammen med den i rammeafgørelsen omhandlede attest, har den fuldbyrdende medlemsstat ikke beføjelse til på sit område at fuldbyrde en straf, der er idømt i udstedelsesstaten, eftersom sidstnævnte ikke har givet sit samtykke hertil. Som den rumænske og den franske regering har gjort har gjort gældende i deres skriftlige og mundtlige indlæg, er det følgelig min opfattelse, at den fuldbyrdende medlemsstats overtagelse af straffuldbyrdelsen kun kan finde sted inden for rammerne af rammeafgørelse 2008/909, der kræver et nært samarbejde med udstedelsesstaten og navnlig denne medlemsstats samtykke til, at sanktionen fuldbyrdes i den fuldbyrdende medlemsstat.
70.      I forbindelse med hovedsagerne tilkommer det den forelæggende ret at efterprøve, om betingelserne i rammeafgørelse 2008/909 vedrørende overtagelse af fuldbyrdelsen af de straffedomme, som AR og HL er blevet idømt af Kongeriget Belgien, er opfyldt.
71.      I det foreliggende tilfælde fremgår det af det skriftlige indlæg fra den rumænske regering i sag C-722/23, at den belgiske judicielle myndighed har anmodet den rumænske judicielle myndighed om at fremsende de dokumenter, der er nødvendige for at overtage fuldbyrdelsen af AR’s straffedom på fire års fængsel på belgisk område, herunder den attest, der tilkendegiver denne sidstnævntes samtykke, således som det kræves i henhold til artikel 4, stk. 5, i rammeafgørelse 2008/909, og at den har modtaget disse dokumenter. Det må derfor lægges til grund, at den anden betingelse for anvendelse af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 er opfyldt, idet den belgiske judicielle myndighed er i stand til reelt at fuldbyrde denne straf i overensstemmelse med sin nationale lovgivning, dvs. artikel 38, stk. 1, i lov af 15. maj 2012. Den belgiske judicielle myndighed skal desuden vurdere, om der foreligger en legitim interesse, som kan begrunde, at den straffedom, der er idømt i den udstedende medlemsstat, fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område. Generelt set tilkommer det den forelæggende ret at foretage en samlet vurdering af alle de konkrete forhold, der kendetegner AR’s situation, og som kan indikere, at der foreligger en tilknytning mellem ham og Kongeriget Belgien, der gør det muligt at fastslå, at han er tilstrækkeligt integreret i denne medlemsstat, og at fuldbyrdelsen i denne medlemsstat af den straffedom, som han er blevet idømt i den udstedende medlemsstat, vil bidrage til gennemførelsen af det formål om social rehabilitering, der forfølges med nævnte artikel 4, nr. 6). I det særlige tilfælde, hvor straffen – sådan som det er tilfældet i det foreliggende tilfælde – ikke kan fuldbyrdes i udstedelsesstaten på grundlag af denne rammeafgørelses artikel 1, stk. 3, er jeg ikke desto mindre af den opfattelse, at der af denne grund alene er en legitim interesse, der kan begrunde, at denne straf fuldbyrdes på fuldbyrdelsesstatens område.
72.      Henset til det ovenstående er jeg af den opfattelse, at artikel
4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 skal fortolkes således, at en fuldbyrdende judiciel myndighed, der afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henvisning til den grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 1, stk. 3, fordi der foreligger en risiko for, at den pågældende persons grundlæggende rettigheder vil blive tilsidesat i tilfælde af overgivelse til den udstedende judicielle myndighed som følge af forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat, har pligt til med henblik på at undgå straffrihed for denne person at anordne fuldbyrdelse af denne straf på den fuldbyrdende medlemsstats område, når den konstaterer, at den pågældende person er statsborger i eller bosat i denne medlemsstat, for så vidt som den procedure og de betingelser, der er opstillet i rammeafgørelse 2008/909, er overholdt med henblik på overtagelse af den faktiske fuldbyrdelse af straffen i dette land.
D.      Supplerende bemærkninger
73.      For at fuldende min analyse, vil jeg supplere med nogle bemærkninger vedrørende situationer, hvor artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, til forskel fra de foreliggende forenede sager, ikke kan finde anvendelse.
74.      I forbindelse med gennemførelsen af denne rammeafgørelse i national ret kan medlemsstaterne, som råder over en skønsmargen, således have besluttet ikke at gennemføre den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i denne artikel 4, nr. 6) (50). Desuden er det muligt, at den eftersøgte ikke er statsborger eller ikke opholder sig eller er bosat i den fuldbyrdende medlemsstat (51). I sådanne situationer opstår spørgsmålet om, hvorvidt denne person vil gå fri for straf, når den pågældende gør brug af sin ret til fri bevægelighed og rejser til en anden medlemsstat end den, hvor vedkommende er blevet idømt en straffedom, og hvor der vil blive givet afslag på fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre på grundlag af nævnte rammeafgørelses artikel 1, stk. 3 (52).
75.      Rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909 kan ikke føre til, at en eftersøgt kan unddrage sig den endelige dom, som vedkommende har fået. For det første følger det af Domstolens praksis, navnlig for at sikre, at den europæiske arrestordres funktion ikke lammes, at pligten til loyalt samarbejde i henhold til artikel 4, stk. 3, første afsnit, TEU skal veje tungt i dialogen mellem den judicielle myndigheder i henholdsvis udstedelses- og fuldbyrdelsesstaten. Det følger af princippet om loyalt samarbejde, at medlemsstaterne respekterer og bistår hinanden ved gennemførelsen af de opgaver, der følger af traktaterne (53). For det andet giver disse rammeafgørelser således de udstedende og de fuldbyrdende judicielle myndigheder midler, som de skal anvende for at sikre, at den straf, som er idømt i den udstedende medlemsstat, faktisk fuldbyrdes på det eneste område, hvor dette fortsat er muligt, dvs. den fuldbyrdende medlemsstats område, for at opfylde det formål om bekæmpelse af straffrihed, der forfølges med rammeafgørelse 2002/584.
76.      Som det fremgår af artikel 4, stk. 5, i rammeafgørelse 2008/909, kan den fuldbyrdende medlemsstat i denne henseende på eget initiativ anmode den udstedende medlemsstat om at fremsende dommen samt attesten (54). Efter min opfattelse er den fuldbyrdende judicielle myndighed forpligtet til at fremsætte en sådan anmodning. Som den rumænske regering har gjort gældende i retsmødet, bidrager den selvstændige gennemførelse af rammeafgørelsens artikel 4, stk. 5, inden for rammerne af Unionens erklærede mål om at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed således til bekæmpelse af straffrihed og til den domfældtes sociale rehabilitering. Anmodninger, der fremsættes i henhold til dette
stk. 5, medfører imidlertid ikke en forpligtelse for udstedelsesstaten til at fremsende dommen samt attesten. Derfor er det nødvendigt at indhente den udstedende medlemsstats samtykke. Efter min opfattelse – og som den franske regering har bekræftet i sit mundtlige indlæg – vil domsstaten, hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed indleder en procedure for gensidig anerkendelse af dommen på grundlag af den nævnte rammeafgørelse, uden at gøre uforholdsmæssigt indgreb i den straf, som den udstedende judicielle myndighed har idømt, være villig til at acceptere denne gensidige anerkendelse. Desuden forekommer det mig at være i overensstemmelse med ordningen med den europæiske arrestordre, at udstedelsesstaten – såfremt den domfældte ikke overgives – for at undgå risikoen for straffrihed for den pågældende vil være tilbøjelig til, med sit samtykke, at acceptere, at straffen fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område.
V.      Forslag til afgørelse
77.      På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, som Cour de cassation (kassationsdomstol, Belgien) har forelagt, således:
»Artikel 4, nr. 6), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13.
juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009,
skal fortolkes således, at
en fuldbyrdende judiciel myndighed, der afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henvisning til den grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 1, stk. 3, fordi der foreligger en risiko for, at den pågældende persons grundlæggende rettigheder vil blive tilsidesat i tilfælde af overgivelse til den udstedende judicielle myndighed som følge af forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat, har pligt til med henblik på at undgå straffrihed for denne person at anordne fuldbyrdelse af denne straf på den fuldbyrdende medlemsstats område, når den konstaterer, at den pågældende person er statsborger i eller bosat i denne medlemsstat, for så vidt som den procedure og de betingelser, der er opstillet i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union, er overholdt med henblik på overtagelse af den faktiske fuldbyrdelse af straffen i dette land.«
1 –      Originalsprog: fransk.
i      De foreliggende sagers navne er vedtagne navne. De svarer ikke til navnene på parter i sagerne.
2 –      Rådets rammeafgørelse af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26.2.2009 (EUT 2009, L 81, s. 24) (herefter »rammeafgørelse 2002/584«).
3 –      Dom af 5.4.2016 (C-404/15 og C-659/15 PPU, herefter »dommen i sagen Aranyosi og Căldăraru«, EU:C:2016:198).
4 –      Rådets rammeafgørelse af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008 L 327, s. 27).
5 –      Moniteur belge af 22.12.2003, s. 60075.
6 –      Artikel 3 vedrører forbuddet mod tortur.
7 –      Moniteur belge af 8.6.2012, s. 32117. Det fremgår af denne bestemmelse, at »[n]år forundersøgelseskammeret anvender artikel 6, nr. 4, i [lov af 19. december 2003], medfører dets afgørelse anerkendelse og fuldbyrdelse af den frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltning, der er omhandlet i den retsafgørelse, som er genstand for den europæiske arrestordre. Sanktionen fuldbyrdes derefter i overensstemmelse med bestemmelserne i denne lov. Den stedligt kompetente offentlige anklager kræver, at den myndighed, der har udstedt den europæiske arrestordre, fremsender dommen samt attesten, og tilpasser om nødvendigt straffen i overensstemmelse med artikel 18«.
8 –      Dom af 17.12.2020 (C-354/20 PPU og C-412/20 PPU, EU:C:2020:1033, præmis 62).
9 –      Dom af 29.6.2017 (C-579/15, herefter »Popławski I-dommen«, EU:C:2017:503, præmis 43).
10 –      Artikel 5 vedrører retten til frihed og personlig sikkerhed.
11 –      Dom af 21.12.2023, GN (Grund til afslag baseret på barnets tarv) (C-261/22, herefter »GN-dommen«, EU:C:2023:1017, præmis 35-37 og den deri nævnte retspraksis).
12 –      Dom af 6.6.2023, O.G. (Europæisk arrestordre mod en tredjelandsstatsborger) (C-700/21, herefter »O.G.-dommen«, EU:C:2023:444, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
13 –      Jf. GN-dommen (præmis 33 og 34 og den deri nævnte retspraksis).
14 –      Jf. i denne retning GN-dommen (præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
15 –      Jf. i denne retning dom af 29.7.2024, Alchaster (C-202/24, EU:C:2024:649, præmis 52-54 og deri nævnte retspraksis).
16 –      Det fremgår af denne bestemmelse, at »[h]vis den fuldbyrdende judicielle myndighed finder, at de oplysninger, den udstedende medlemsstat har fremsendt, ikke er tilstrækkelige til, at den kan træffe afgørelse om overgivelsen, anmoder den om straks at få de nødvendige supplerende oplysninger, navnlig i forbindelse med artikel 3-5 og 8, og kan fastsætte en tidsfrist for fremsendelsen af disse oplysninger under hensyn til nødvendigheden af at overholde fristerne i artikel 17«.
17 –      Jf. i denne retning GN-dommen (præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
18 –      Forslag til afgørelse E.D.L. (Grund til afslag på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2022:955, punkt 60).
19 –      Den franske regering har i sit skriftlige indlæg i sag C-91/24 tilføjet, at det ikke fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at overgivelsen har været genstand for en midlertidig udsættelse på grundlag af artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelse 2002/584, hvorefter »[e]n overgivelse [...] undtagelsesvis [kan] udsættes midlertidigt af tungtvejende humanitære grunde, f.eks. hvis der er vægtige grunde til at antage, at den klart ville bringe den eftersøgte persons liv eller helbred i fare«, og heller ikke, at der med henblik på at opnå garantier er blevet gennemført et effektivt samarbejde, hvor der er gjort fuld brug af de instrumenter, der er fastsat i denne rammeafgørelse.
20 –      Dom af 9.11.2023, Všeobecná úverová banka (C-598/21, EU:C:2023:845, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
21 –      Dom af 8.5.2025, Zimir (C-662/23, EU:C:2025:326, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
22 –      Jf. dom af 31.1.2023, Puig Gordi m.fl. (C-158/21, EU:C:2023:57, præmis 78 og 79).
23 –      Jf. i denne retning O.G.-dommen (præmis 46 og 47 og den deri nævnte retspraksis).
24 –      Jf. O.G.-dommen (præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
25 –      Jf. O.G.-dommen (præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
26 –      Ifølge denne regering er grundlaget for denne »lagdeling«, at en europæisk arrestordre fuldbyrdes i henhold til artikel 1, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, medmindre: i) der foreligger en obligatorisk eller fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse på grundlag af henholdsvis artikel 3 eller 4 i denne rammeafgørelse, eller ii) et afslag på fuldbyrdelse er påkrævet på grundlag af rammeafgørelsens artikel 1, stk. 3.
27 –      Jf. dom af 18.4.2023, E.D.L. (Grund til afslag på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2023:295, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
28 –      Jf. i denne retning dom af 24.6.2019, Popławski (C-573/17, herefter »Popławski II-dommen«, EU:C:2019:530, præmis 82 og den deri nævnte retspraksis).
29 –      Jf. Popławski I-dommen (præmis 43).
30 –      Jf.
Popławski II-dommen (præmis 99 og den deri nævnte retspraksis).
31 –      Dom af 29.4.2021, X (Europæisk arrestordre – ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).
32 –      Jf. O.G.-dommen (præmis 34-36 og den deri nævnte retspraksis).
33 –      Jf. dette forslag til afgørelses punkt 50.
34 –      Jf. i denne retning Popławski II-dommen (præmis 92 og den deri nævnte retspraksis).
35 –      Et sådant ansvar for at fuldbyrde den straffedom, som den udstedende medlemsstat har idømt, der påhviler de fuldbyrdende judicielle myndigheder, afspejler det kendte folkeretlige princip »aut dedere aut punire/judicare« (»enten udlevere eller retsforfølge«), der følger af de traditionelle udleveringsaftaler, som ordningen med den europæiske arrestordre har erstattet. Jf. vedrørende dette princip bl.a. M.J. Costa, »Aut Dedere Aut Judicare«, i P. Caeiro m.fl. (red.), Elgar Encyclopedia of Crime and Criminal Justice, 2024, navnlig s. 185-187.
36 –      Jf. i denne retning dom af 29.7.2024, Breian (C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, præmis 102 og 103 samt den deri nævnte retspraksis).
37 –      Jf. hvad angår landenes forskellige former for gennemførelse af grundene til at afslå fuldbyrdelse i rammeafgørelse 2002/584 S. Bot, »Section 2. Une transposition délicate par l’autonomie procédurale conservée aux Etats membres«, Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Bruxelles, 2009, s. 233-246.
38 –      Jf. i denne retning rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet om gennemførelsen af Rådets rammeafgørelse af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (COM/2020/270 final, navnlig s. 18).
39 –      Jf. vedrørende de vanskeligheder, som de judicielle myndigheder støder på ved anvendelsen af denne rammeafgørelses artikel 1, stk. 3, A. Weyembergh og L. Pinelli, »Detention Conditions in the Issuing Member State as a Ground for Non-Execution of the European Arrest Warrant: State of Play and Challenges Ahead«, European Criminal Law Review, bind 12, nr. 1, 2022, s. 37-39.
40 –      Jeg gør i øvrigt opmærksom på, at en løsning, der består i at pålægge den fuldbyrdende judicielle myndighed en udtrykkelig forpligtelse til selv at fuldbyrde straffen, allerede er blevet overvejet for at imødegå de praktiske hindringer i forbindelse med anvendelsen af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584. Jf. i denne retning »The EAW and prison condition: outcome report of the College thematic discussion«, Eurojust, 2017 (foreligger på engelsk på følgende adresse: https://op.europa.eu/fr/publication-detail/-/publication/9c1ffe17-8c64-11e7-b5c6-01aa75ed71a1).
41 –      Jf. dette forslag til afgørelses punkt 45.
42 –      Jf. dom af 9.11.2023, Staatsanwaltschaft Aachen (C-819/21, EU:C:2023:841, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).
43 –      Jf. Popławski II-dommen (præmis 36).
44 –      Dom af 11.3.2020, SF (Europæisk arrestordre – Garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten) (C-314/18, EU:C:2020:191, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
45 –      C-305/22, EU:C:2024:508, punkt 41-48 (dommen var endnu ikke afsagt på datoen for affattelsen af dette forslag til afgørelse).
46 –      Jf. desuden Kommissionens meddelelse – Europæisk håndbog om udstedelse af en [europæisk] arrestordre (EUT C, C/2023/1270), navnlig punkt 2.5.2 og 5.5.2.
47 –      Jf. i denne retning dom af 9.11.2023, Staatsanwaltschaft Aachen (C-819/21, EU:C:2023:841, præmis 20).
48 –      Jf. dom af 15.4.2021, AV (Samlet dom) (C-221/19, EU:C:2021:278, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
49 –      Det fremgår således af artikel 13 i rammeafgørelse 2008/909, at »[s]å længe fuldbyrdelsen af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten ikke er påbegyndt, kan udstedelsesstaten tilbagekalde attesten fra denne stat med en angivelse af grundene hertil. Hvis attesten tilbagekaldes, må fuldbyrdelsesstaten ikke længere fuldbyrde sanktionen«.
50 –      Jf. punkt 54 i dette forslag til afgørelse.
51 –      Jf. i denne henseende dom af 5.9.2012, Lopes Da Silva Jorge (C-42/11, EU:C:2012:517, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
52 –      Jf. i denne henseende dom af 25.7.2018, Generalstaatsanwaltschaft (Forholdene under frihedsberøvelse i Ungarn) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, præmis 85).
53 –      Jf. dom af 29.7.2024, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, præmis 93 og den deri nævnte retspraksis). Menneskerettighedsdomstolen har desuden inden for rammerne af den europæiske arrestordre fastslået en »positiv processuel samarbejdsforpligtelse« mellem medlemsstaterne med henvisning til artikel 2 EMRK og chartrets artikel 2. Jf. Joint Factsheet fra Menneskerettighedsdomstolen og Den Europæiske Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder (FRA), med titlen »European Arrest Warrant and Fundamental Rights – ECtHR and CJEU Case-Law«, senest opdateret den 28.2.2025, der findes på engelsk og fransk på websitet: https://ks.echr.coe.int/documents/d/echr-ks/european-arrest-warrant-and-fundamental-rights. Det er i dette faktablad angivet, at dets indhold ikke er bindende for Menneskerettighedsdomstolen.
54 –      Den udstedende judicielle myndighed kan ligeledes fremsætte en sådan anmodning på grundlag af artikel 4, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909.