62022CO0032_RES
Sag C-32/22 P(I)
Anheuser-Busch Inbev SA/NVogAmpar BVBA
mod
Magnetrol International NVogEuropa-Kommissionen
Domstolens kendelse (Store Afdeling) af 1. august 2022
»Appel – intervention – statsstøtte – støtteordning gennemført af Kongeriget Belgien – tilladelse til interventioner i en appelsag til prøvelse af en dom afsagt af Retten – ophævelse af Rettens afgørelse – sagens hjemvisning til Retten – Rettens afgørelse om ikke at tilføre sagsakterne skriftlige bemærkninger, som en intervenient i appelsagen har fremsat til den dom, hvorved der blev truffet afgørelse om denne hjemvisning – Rettens implicitte afgørelse om afslag på at indrømme en intervenient i appelsagen status som intervenient ved Retten – formaliteten vedrørende appellen – status som intervenient ved Retten for en intervenient i appelsagen«
Appel – formaliteten – afgørelser, som kan gøres til genstand for appel – en part, der har fået tilladelse til at intervenere i en sag på appelstadiet til prøvelse af en afgørelse fra Retten – ophævelse af Rettens afgørelse med hjemvisning af sagen til denne – Rettens afgørelse om afslag på at indrømme en intervenient i appelsagen status som intervenient efter hjemvisningen af sagen – appel iværksat til prøvelse af denne afgørelse af intervenienten i appelsagen – formaliteten
(Statutten for Domstolen, art. 57, stk. 1)
(jf. præmis 30-57)
Retslig procedure – intervention – en part, der har fået tilladelse til at intervenere i en sag på appelstadiet til prøvelse af en afgørelse fra Retten – ophævelse af Rettens afgørelse med hjemvisning af sagen til denne – en part, der har fået tilladelse til at intervenere på appelstadiet, og som nyder godt af en status som intervenient ved Retten
(Statutten for Domstolen, art. 40)
(jf. præmis 67-98)
Resumé
Ved afgørelse af 11. januar 2016 (
1
) kvalificerede Kommissionen den ordning om skattefritagelse for overskydende fortjeneste, som Belgien havde anvendt siden 2004 på belgiske enheder i multinationale virksomhedskoncerner, som statsstøtte, der var ulovlig og uforenelig med det indre marked. Kommissionen anordnede derfor, at den støtte, der således var ydet, skulle tilbagesøges fra støttemodtagerne, som senere skulle opføres på en endelig liste udarbejdet af Kongeriget Belgien.
Denne medlemsstat og Magnetrol International NV anlagde sag ved Retten med påstand om annullation af denne afgørelse, der blev registreret under henholdsvis sagsnummer T-131/16 og T-263/16. Andre annullationssøgsmål blev anlagt til prøvelse af denne samme afgørelse af Atlas Copco Airpower NV og Atlas Copco AB (
2
), af Anheuser-Busch InBev SA/NV og Ampar BVBA (
3
) og af Soudal NV (
4
) og Esko-Graphics BVBA (
5
) (herefter under ét »appellanterne«). Efter at Retten havde udvalgt sagerne T-131/16 og T-263/16 som »prøvesager«, blev behandlingen af sagerne i de øvrige nævnte sager udsat, indtil tvisten i de to første sager var blevet afgjort.
Efter at sagerne T-131/16 og T-263/16 var blevet forenet, gav Retten Kongeriget Belgien og Magnetrol International NV medhold i deres søgsmål og annullerede Kommissionens afgørelse (
6
).
Efter at Kommissionen havde iværksat appel, gav Domstolens præsident appellanterne tilladelse til at intervenere til støtte for Magnetrol International NV’s påstande under appelsagen.
Ved dom af 16. september 2021 (
7
) ophævede Domstolen Rettens dom og hjemviste de to sager til Retten, idet den udsatte afgørelsen om sagens omkostninger.
Efter denne hjemvisning til Retten afgav appellanterne bemærkninger over for denne om de konklusioner, der bør drages af Domstolens dom med henblik på afgørelsen af tvisten i sag T-263/16 RENV.
Ved skrivelser af 6. december 2021 meddelte Rettens justitssekretær appellanterne, at formanden for den afdeling, der behandlede sagen ved Retten, havde besluttet ikke at lade disse bemærkninger indgå i akterne i sag T-263/16 RENV, eftersom de ikke udgjorde et dokument, der var foreskrevet i Rettens procesreglement (herefter »den appellerede afgørelse«).
Ved tre kendelser tog Domstolen, Store Afdeling, appellanternes appeller til prøvelse af denne afgørelse til følge. Domstolen fastslog, at parter, hvis sag er blevet udsat af Retten i afventning af den endelige afgørelse af en prøvesag, og som har fået tilladelse til at intervenere i denne prøvesag på appelstadiet, bevarer denne status som intervenient i tilfælde af Domstolens ophævelse af Rettens dom i prøvesagen og hjemvisning af denne sag til Retten.
Domstolens bemærkninger
Domstolen forkastede indledningsvis formalitetsindsigelsen vedrørende den appellerede afgørelses karakter, i henhold til hvilken Kommissionen gjorde gældende, at Rettens afvisning af at føje appellanternes bemærkninger til sagsakterne i sag T-263/16 RENV ikke kunne gøres til genstand for en appel.
I denne henseende bemærkede Domstolen, at skrivelserne fra Rettens justitssekretær af 6. december 2021, på trods af at de var kortfattede, skulle forstås således, at de var et udtryk for Rettens afgørelse om ikke at indrømme appellanterne status som intervenient i sag T-263/16 RENV.
Hvad angik appellanternes ret til at iværksætte appel til prøvelse af en sådan afgørelse i henhold til artikel 57, stk. 1, i statutten for Domstolen – som bemyndiger de personer, hvis begæring om intervention er blevet afvist af Retten, til at iværksætte appel – bemærkede Domstolen, at Retten i det foreliggende tilfælde ganske vist ikke havde afvist nogen interventionsbegæringer, idet appellanterne ikke havde fremsat sådanne begæringer for Retten. Rækkevidden af de afgørelser, som Rettens justitssekretær havde fremsendt til appellanterne, svarede imidlertid til den rækkevidde, der ville have været forbundet med en afgørelse fra Retten om at afslå en interventionsbegæring indgivet af hver af appellanterne.
Når Domstolen ophæver en afgørelse fra Retten i en appelsag og hjemviser sagen til Retten med den begrundelse, at sagen ikke er moden til påkendelse, kan det desuden ikke med rimelighed forventes af en intervenient i denne appelsag, at vedkommende formelt indgiver en interventionsbegæring for Retten med det ene formål at kunne iværksætte appel til prøvelse af den afgørelse, hvorved denne anmodning afvises. En sådan begæring kan nemlig under alle omstændigheder kun afvises af Retten som værende for sent indgivet i henhold til bestemmelserne i Rettens procesreglement.
Hvis en intervenient i appelsagen ikke havde ret til på grundlag af artikel 57, stk. 1, i statutten for Domstolen at iværksætte appel til prøvelse af en afgørelse fra Retten om ikke at give vedkommende status som intervenient efter hjemvisningen af sagen til denne retsinstans, ville denne part i denne sammenhæng blive frataget enhver retsbeskyttelse, der gør det muligt for den pågældende at forsvare sin ret til i givet fald at intervenere ved Retten, selv om statuttens artikel 57, stk. 1, netop har til formål at sikre en sådan beskyttelse. I det tilfælde, hvor en intervenient i appelsagen med rette har påberåbt sig sin status som intervenient ved Retten, er der nemlig ikke andre retsmidler til rådighed for vedkommende med henblik på at gøre sine processuelle rettigheder gældende.
Domstolen forkastede dernæst Kommissionens formalitetsindsigelse om, at den af Soudal NV og Esko-Graphics BVBA iværksatte appel var for sent iværksat.
Med henblik herpå bemærkede Domstolen, at selv om appellen er iværksat efter udløbet af den frist på to uger fra meddelelsen af den appellerede afgørelse, der er fastsat i artikel 57, stk. 1, i statutten for Domstolen, forlænget med den faste afstandsfrist på ti dage, kan denne frist imidlertid fraviges i tilfælde af en undskyldelig vildfarelse fra den berørte parts side. I henhold til fast retspraksis kan denne undskyldelige karakter bl.a. anerkendes i en usædvanlig situation, hvor den pågældende part som følge af en institutions, herunder en EU-retsinstans’, adfærd og henset til affattelsen af de gældende regler var stillet over for en reel usikkerhed med hensyn til de frister, inden for hvilke der skulle anlægges sag.
I det foreliggende tilfælde udgjorde Rettens afslag på at indrømme Soudal NV og Esko-Graphics BVBA, der var intervenienter i appelsagen, status som intervenient i sagen efter hjemvisningen et brud med en langvarig praksis, som denne retsinstans har fulgt, og som formelt er blevet bekræftet i dens praksis. Endvidere var skrivelsen fra Rettens justitssekretær kortfattet, idet det ikke udtrykkeligt var præciseret heri, at Retten nægtede appellanterne status som intervenient, og idet den ikke indeholdt nogen præcis henvisning til grundlaget for den trufne afgørelse. Endelig bemærkedes, at på datoen for Soudal NV’s og Esko-Graphics BVBA’s iværksættelse af appellen fremgik det grundlag, som denne appel skulle iværksættes på, dvs. artikel 56 eller artikel 57 i statutten for Domstolen, hverken klart af Domstolens praksis eller af den nævnte statut, på trods af at fristen for iværksættelse af appellen er forskellig i de to tilfælde: En appel i henhold til artikel 56 i statutten for Domstolen skal iværksættes inden for en frist på to måneder fra forkyndelsen af Rettens afgørelse, hvorimod en appel skal iværksættes inden for en frist på to uger i medfør af den nævnte statuts artikel 57.
Henset til disse forhold fandt Domstolen, at den fejl, som Soudal NV og Esko-Graphics BVBA havde begået med hensyn til fristen for iværksættelse af deres appel, var undskyldelig.
Efter at have forkastet Kommissionens forskellige formalitetsindsigelser undersøgte Domstolen, om appellanternes appeller var velbegrundede.
I denne henseende bemærkede Domstolen indledningsvis, at det ikke er præciseret i Rettens procesreglement, hvilken status der inden for rammerne af en procedure efter hjemvisning skal indrømmes intervenienterne i appelsagen. Når dette er sagt, indgår Rettens behandling af en sag efter hjemvisning klart i en kontinuitet med den appelsag, der er blevet gennemført ved Domstolen, hvilket udtrykkeligt afspejles i Rettens procesreglement.
Sidstnævntes artikel 217 gør det således muligt for parterne i sagen efter hjemvisning at indgive skriftlige bemærkninger om de konklusioner, der bør drages af Domstolens afgørelse med henblik på tvistens afgørelse, når den ophævede afgørelse er truffet efter, at Retten har afsluttet den skriftlige forhandling om sagens realitet, og dette med henblik på at sikre kontinuiteten i retsforhandlingerne ved Unionens retsinstanser. Den omstændighed, at en intervenient i en appelsag, der har kunnet godtgøre at have en berettiget interesse i afgørelsen af en for Domstolen indbragt retstvist, nægtes status som intervenient efter hjemvisning, medfører imidlertid, at denne part fratages enhver mulighed for at fremsætte bemærkninger for Retten vedrørende de konsekvenser, der bør drages af en afgørelse fra Domstolen, som ikke desto minde har berørt vedkommendes interesser.
Den løsning, som Retten havde valgt i den appellerede afgørelse, medførte desuden, at kontinuiteten i retsforhandlingerne i en sag ville gøres afhængig af, om Domstolen besluttede selv at træffe endelig afgørelse i sagen eller derimod at hjemvise sagen til Retten. Når Domstolen træffer endelig afgørelse i tvisten, kan en intervenient i en appelsag nemlig fremføre sine argumenter for den EU-retsinstans, som skal træffe afgørelse i søgsmålet i første instans, mens vedkommende, hvis Rettens løsning følges, fratages en sådan mulighed, såfremt sagen hjemvises til denne.
En udelukkelse af en intervenient i appelsagen fra proceduren efter hjemvisning synes i øvrigt så meget desto mere at kunne påvirke kontinuiteten i retsforhandlingerne ved Unionens retsinstanser, som at denne intervenient – under overholdelse af de gældende processuelle betingelser – på ny skal kunne deltage i proceduren ved Domstolen i tilfælde af, at der iværksættes appel til prøvelse af den afgørelse, Retten træffer efter hjemvisningen af sagen til denne.
En sådan udelukkelse udgør tillige et problem hvad angår afgørelsen om sagsomkostningerne, idet Domstolen kun selv træffer afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge, eller såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen. Når Domstolen hjemviser sagen til Retten, påhviler det derimod Retten at træffe afgørelse om sagsomkostningerne i forbindelse med appelsagen, herunder de omkostninger, der er afholdt, eller de omkostninger, der skal tilbagebetales af intervenienterne i appelsagen. Den omstændighed, at disse sidstnævnte nægtes status som part i sagen ved Retten ville derfor indebære, at der ikke blev truffet afgørelse om sagsomkostningerne, eller at Retten skulle træffe afgørelse om påstande om sagsomkostningerne vedrørende en person, som ikke var part i sagen ved denne retsinstans.
Domstolen konkluderede, at statutten for Domstolen, overholdelsen af de processuelle rettigheder, der er sikret intervenienterne ved Rettens procesreglement, og princippet om god retspleje, som led i et sammenhængende samspil mellem retsforhandlingerne ved Domstolen og Retten kræver, at de parter, der har fået tilladelse til at intervenere i en sag på appelstadiet, automatisk skal kunne nyde godt af en status som intervenient ved Retten, når sagen hjemvises til denne retsinstans efter ophævelse af den appellerede afgørelse.
Retten havde følgelig begået en retlig fejl, som foranledigede Domstolen til at ophæve Rettens afgørelse om at afvise at tilføre sagsakterne i sag T-263/16 RENV de skriftlige bemærkninger, som appellanterne havde indgivet, og derved nægte at indrømme disse appellanter status som intervenient i denne sag.
(
1
) – Afgørelse (EU) 2016/1699 af 11.1.2016 om skattefritagelse for overskydende fortjeneste, statsstøtteordning SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN) iværksat af Kongeriget Belgien (anmeldt under nr. C(2015) 9837, EUT 2016, L 260, s. 61).
(
2
) – Registreret under nr. T-278/16.
(
3
) – Registreret under nr. T-370/16.
(
4
) – Registreret under nr. T-201/16.
(
5
) – Registreret under nr. T-335/16.
(
6
) – Dom af 14.2.2019, Belgien og Magnetrol International mod Kommissionen (T-131/16 og T-263/16, EU:T:2019:91).
(
7
) – Dom af 16.9.2021, Kommissionen mod Belgien og Magnetrol International (C-337/19 P, EU:C:2021:741).