61973C0012
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI
FREMSAT DEN 11. JULI 1973 (
1
)
Høje Ret,
Artikel 15 i Rådets forordning (EØF) nr. 121/67 af 13. juli 1967 om den fælles markedsordning for svinekød bestemmer i artikel 15, stk. 1: »For at muliggøre eksport af de i artikel 1, stk. 1, anførte produkter på grundlag af de noteringer eller priser, der gælder på verdensmarkedet for disse produkter, kan forskellen mellem disse noteringer eller priser og priserne inden for Fællesskabet om nødvendigt udlignes ved eksportrestitution.«
I det første spørgsmål spørger Finanzgericht Hamburg, om denne bestemmelse skal fortolkes således, at den nævnte restitution ikke skal ydes, når dens beløb overstiger den for det eksporterede produkt faktisk betalte pris på hjemmemarkedet.
Det fremgår af betragtningerne til den ovennævnte forordning, at muligheden for at yde en restitution ved eksport til tredjelande særlig sigter til at sikre Fællesskabets deltagelse i den internationale handel med de pågældende produkter. Eksportpræmien er således ikke kun indført med henblik på produkternes udførsel fra Fællesskabet, men med henblik på, at disse produkter skal indgå i verdenshandlen. Restitutionen til eksport af de omhandlede produkter fastsættes følgelig efter kriterier, som gør det muligt at udligne forskellen mellem disse produkters priser inden for Fællesskabet og prisen på verdensmarkedet; det er netop dette, som den nævnte artikel 15 bestemmer, og som desuden gentages i den anden betragtning til Rådets forordning (EØF) nr. 177/67 af 27. juni 1967 om de almindelige regler for ydelse af restitutioner ved udførsel af produkter inden for svinekødssektoren. Det fremgår af denne forordnings artikler 2 og 3, at størrelsen af denne restitution ikke fastsættes på grundlag af, hvad den enkelte eksportør har betalt på hjemmemarkedet; det fastsættes tværtimod én gang for alle på basis af generelle kriterier. Efter dette system er det følgelig teoretisk muligt, at restitutionsbeløbet i særlige tilfælde overstiger den pris, som eksportøren faktisk har betalt på hjemmemarkedet.
Fællesskabslovgiveren har givet restitutionssystemet en vid og generel udformning; det er Kommissionens opgave under Domstolens kontrol at fastlægge grænserne under hensyn til selve systemets formål. En korrekt fastsættelse af restitutionsbeløbene bør givetvis forhindre, at den ovenfor beskrevne situation kan opstå, hvor købet af produktet foregår under normale omstændigheder og til markedsprisen. Hvis det derefter skulle vise sig, at virkeligheden ikke svarede til fællesskabslovgiverens forventninger, ville dette i praksis afsløre en ændring af forudsætningerne, hvilket, som det synes at være tilfældet her, kunne bestå i en væsentlig ændring af produktets sammensætning. De institutioner, der har til opgave at anvende fællesskabsforordningerne, ville ikke opfylde denne opgave, hvis de ydede restitutionsbeløb, som lå højere end produktets normale værdi på hjemmemarkedet. I dette tilfælde ville restitutionen faktisk ikke længere kun udfylde den funktion, som er beskrevet i artikel 15 i forordning nr. 121/67, og som består i at udligne forskellen mellem prisen inden for Fællesskabet og prisen på verdensmarkedet for at sikre Fællesskabets deltagelse i den internationale handel, men ville snarere have til virkning at begunstige ukomplicerede spekulationstransaktioner fra private til skade for Fællesskabet.
Når man skal fastsætte restitutionsbeløbet, som er fælles for hver enkelt type produkt, skal man anvende kriterier, der vedrører produkternes kvalitet. Man beregner således den gennemsnitlige pris inden for Fællesskabet for et produkt, der opfylder de bestemte betingelser, og på dette grundlag fastsætter man herefter restitutionsbeløbets størelse. Hvis man herved støtter sig på bestemte betingelser ved fastsættelsen af dette beløb, synes det os at være logisk, at restitutionen kun må ydes til produkter, som opfylder et minimum af de opstillede kvalitetskrav. Ellers ville mekanismen med restitutioner udvise en afgørende skævhed, som kunne forhindre, at den tjente de formål, som har ligget til grund for dens indførelse.
Det er under denne synsvinkel, man skal vurdere de betingelser, der kræves opfyldt ved restitutionerne ifølge artikel 6 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1041/67, som er genstand for den tyske dommers andet spørgsmål. Denne artikel bestemmer, at »der ydes kun restitution til produkter i fri omsætning inden for Fællesskabet, som er gode handelsmæssige varer, bestemt til menneskeføde, når deres anvendelse til dette formål ikke er udelukket eller i betydelig grad forringet på grund af deres karakteristika eller deres tilstand«. Der findes således en objektiv grænse, som er angivet ved dé krav, som omsætningen stiller.
Den nationale dommer spørger, om disse betingelser skal bedømmes ud fra handelssædvaner og sanitære forskrifter i Fællesskabets medlemsstater eller ud fra de regler, der gælder i modtagerlandet; der spørges yderligere, om der ved fortolkningen af disse krav skal antages, at der ikke foreligger en god handelsmæssig vare, når restitutionsbeløbet overstiger den pris, der faktisk er betalt for det pågældende produkt på hjemmemarkedet.
Svaret på den første del af dette spørgsmål følger allerede af vore tidligere udtalelser. Den af systemets formål følgende nødvendighed af en vis sammenhæng mellem de kvalitative kriterier, som er snævert forbundet med systemets formål, og som tjener til at fastsætte restitutions-beløbene for de forskellige typer produkter, og de kvalitative krav, der er opstillet i bestemmelsen i artikel 6, kræver, at man betragter disse betingelser ud fra en fællesskabs-synsvinkel.
Selv om man ser bort fra Fællesskabets deltagelse i verdenshandelen, når man til samme resultat, hvis man betragter det andet punkt, som er af interesse for Fællesskabet, og som ordningen med udligningsbeløb skal tilgodese, nemlig interessen i afsætning af interne overskud for derved at undgå, at der i længere tid består uligevægt mellem udbud og efterspørgsel (se artikel 2 b i forordning (EØF) nr. 177/67). Når formålet faktisk er at fjerne overskudsproduktionen, så må man tage hensyn til de produkter, som kan markedsføres i Fællesskabet, og som følgelig opfylder de ovenfor citerede betingelser i artikel 6, idet det kun er en overskudsproduktion af sådanne produkter, som ved omsætning inden for fællesmarkedet kan medføre forstyrrelser.
Den konklusion synes ligeledes bekræftet af det almindelige krav om ensartet behandling af Fællesskabets handlende, som er gentaget i den 6. betragtning til Rådets forordning nr. 177/67 (»for at forhindre konkurrencefordrejninger mellem Fællesskabets enkelte handlende er det nødvendigt, at de forvaltningsbetingelser, som de er undergivet, er ens i hele Fællesskabet«).
På dette område kan der faktisk kun sikres en effektiv ensartet behandling, hvis fællesskabsinstituionerne har en effektiv beføjelse til at kontrollere de nationale toldmyndigheders konkrete anvendelse af de kriterier, der er opstillet i artikel 6 i forordning nr. 1041/67. En sådan kontrol må kunne støttes på fælles målestokke for ikke kun at blive en formel og ydre efterprøvelse. Kontrolbeføjelsen kan med andre ord kun nå sit mål, hvis der kan fastlægges et præcist indhold af de betingelser, der skal opfyldes, således at de kan indgå som en integreret del af fællesskabssystemet. Til gengæld ville dette formål ikke kunne opnås, hvis man gav disse betingelser et variabelt indhold alt efter det eksporterede produkts bestemmelsessted, fordi det' i så fald, i betragtning af fællesskabsinstitutionernes vanskeligheder med at kende tredjelandenes handelssædvaner og hygiejniske krav, i et stort antal sager i praksis vil afhænge af erklæringer og vurderinger fra personer og organer fra tredjelande om en betingelse stillet af fællesskabsretten for ydelsen af en fordel til eksportørerne er opfyldt, hvorfor kontrollen i realiteten vil undslippe Fællesskabet.
Efter vor opfattelse har disse betragtninger en afgørende værdi inden for rammerne af systemet med eksportrestitutioner med henblik på at fastslå det kriterium, ifølge hvilket disse betingelser skal søge deres indhold direkte fra fællesskabssystemet og ikke fra en almindelig henvisning til modtagerlandenes sædvaner og regler.
Det følger heraf, at et produkt ikke kan anses for at opfylde de kvalitetskrav, der stilles i artikel 6 i forordning nr. 1041/67, når den effektive værdi af dette produkt på Fællesskabets marked (uafhængigt af den pris der faktisk bliver betalt) er lavere end det restitutionsbeløb, der er fastsat for dette produkt — bortset fra tilfælde, hvor der forekommer hurtige og betydelige forandringer i markedsprisen, eller hvor der foreligger en fejl i vurderingen begåt af de institutioner, der er ansvarlige for fastsættelsen af restitutionerne.
Den løsning, der er foreslået for de to første spørgsmål, tydeliggør kriterierne og afstikker grænserne for anvendelsen af den restitution, der er omhandlet i Rådets forordning (EØF) nr. 121/67, og gør det overflødigt at undersøge det tredje spørgsmål, som er stillet som et subsidiært spørgsmål af den nationale dommer. Da det imidlertid drejede sig om et spørgsmål med rent tekniske elementer, som ikke er beskrevet i forordningerne, og som det er vor opgave at fortolke, og da der ikke i forløbet af denne procedure har vist sig noget, som strider mod de kriterier, som Kommissionen har foreslået i den henseende, i øvrigt på grundlag af de ret lakoniske bemærkninger til »Bruxelles-nomenklaturen«, er vi af den opfattelse, at man skal henvise til disse sidste.
Vi drager derfor følgende konklusion:
1.
Selv om artikel 15 i Rådets forordning (EØF) nr. 121/67 af 13. juli 1967 ikke i princippet udelukker ydelsen af restitutioner, som den hjemler ved eksport af de i artikel 1 nævnte produkter, hvor beløbet overstiger den for det pågældende produkt konkret betalte pris på hjemmemarkedet, giver bestemmelsen imidlertid ikke hjemmel til, at man normalt yder restitutioner, der overstiger det pågældendes produkts gængse værdi inden for fællesmarkedet.
2.
a)
De krav, der stilles i artikel 6 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1041/67 af 21. december 1967, skal bedømmes under henvisning til de kriterier, der gælder for varernes markedsføring i Fællesskabet uafhængigt af handelssædvaner og hygiejniske regler i modtagerlandene.
b)
Den omstændighed, at den fastsatte eksportrestitution for en bestemt slags produkt overstiger den faktiske værdi i fællesmarkedet af det omhandlede parti af det pågældende produkt, berettiger normalt til den antagelse, at produktet ikke er af god handelskvalitet.
(
1
) – Oversat fra Italiensk.