61991CJ0173_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 2. juli 1991 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af artikel 169 i EOEF-traktaten anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 119, subsidiaert Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder, for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40), idet der i Belgien opretholdes en lovgivning, hvorefter kvindelige arbejdstagere over 60 aar ikke kan opnaa de supplerende fratraedelsesgodtgoerelser, som omhandlet i kollektiv overenskomst nr. 17, der er gjort bindende ved belgisk kongelig anordning af 16. januar 1975.
2 Ved kollektiv overenskomst nr. 17 er der indfoert en ordning, hvorefter der kan ydes supplerende fratraedelsesgodtgoerelse til arbejdstagere, som i en bestemt alder bliver afskediget. I artikel 3 i denne aftale er det fastsat, at arbejdstagere paa 60 aar eller derover, der afskediges, kan opnaa godtgoerelsen, mens det i artikel 4 praeciseres yderligere, at disse arbejdstagere har ret til supplerende fratraedelsesgodtgoerelse, saafremt de modtager arbejdsloeshedsunderstoettelse.
3 Den supplerende fratraedelsesgodtgoerelse udbetales af den sidste arbejdsgiver. Beloebet svarer til halvdelen af forskellen mellem nettoloen og arbejdsloeshedsunderstoettelse (artikel 5). Den belgiske regering vedgaar, at det samlede beloeb, som udbetales i supplerende fratraedelsesgodtgoerelse og arbejdsloeshedsunderstoettelse, i de fleste tilfaelde er stoerre end det beloeb, der udbetales i pension.
4 Foelgende fremgaar af artikel 144 i kongelig anordning af 20. december 1963 om beskaeftigelse og arbejdsloeshed, som aendret ved artikel 13 i kongelig anordning af 7. august 1984: "Arbejdsloeses ret til arbejdsloeshedsunderstoettelse ophoerer den foerste dag i den borgerlige maaned, der foelger efter den dag, hvor de fylder 65 eller 60 aar, afhaengigt af, om de er maend eller kvinder." Denne bestemmelse, som afspejler en tidligere forskel mellem maends og kvinders pensionsalder, er blevet opretholdt paa trods af lov af 20. juli 1990, der gjorde det valgfrit for arbejdstagere af begge koen at gaa paa pension, naar deres alder er fra 60 til 65 aar.
5 Der er ikke tvist om, at hvis de forskellige nationale bestemmelser, som her er naevnt, anvendes samlet, er resultatet, at kun maend kan opnaa den supplerende fratraedelsesgodtgoerelse, der er indfoert ved kollektiv overenskomst nr. 17.
6 Hvad angaar en naermere redegoerelse for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen og retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
7 Kommissionen har gjort gaeldende, at den supplerende fratraedelsesgodtgoerelse, der er tale om, er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 119 i traktaten, og at ordningen for saa vidt som kvinder mellem 60 og 65 aar ikke, i modsaetning til maend af samme alder, kan modtage denne godtgoerelse, ikke er i overensstemmelse med den naevnte artikel, som knaesaetter princippet om lige loen mellem mandlige og kvindelige arbejdstagere.
8 Saafremt det ikke antages, at artikel 119 i traktaten finder anvendelse i denne sag, har Kommissionen subsidiaert gjort gaeldende, at den omtalte forskelsbehandling er i strid med artikel 5, stk. 1, i ovennaevnte direktiv 76/207, hvori det hedder: "Anvendelsen af princippet om ligebehandling for saa vidt angaar arbejdsvilkaar, herunder afskedigelsesvilkaar, indebaerer, at maend og kvinder sikres samme vilkaar uden forskelsbehandling paa grundlag af koen." Kommissionen er af den opfattelse, at betingelserne for at opnaa supplerende fratraedelsesgodtgoerelse udgoer et afskedigelsesvilkaar som omhandlet i artikel 5.
9 Den belgiske regering har ikke bestridt, at der er tale om egentlig forskelsbehandling, men den haevder, at der ikke foreligger nogen uoverensstemmelse med faellesskabsretten, eftersom den omtvistede supplerende fratraedelsesgodtgoerelse ikke kan betragtes som en loen i henhold til artikel 119. Herved goer den belgiske regering gjort gaeldende, at godtgoerelsen ikke er en fratraedelsesgodtgoerelse, men en godtgoerelse som supplement til arbejdsloeshedsunderstoettelsen, idet den udbetales i tilfaelde af afskedigelse og er en integrerende del af en socialsikringsordning sui generis, nemlig den foertidspensioneringsordning, som er indfoert i henhold til de kollektive arbejdsmarkedsoverenskomster, ogsaa kaldet "overenskomstmaessig foertidspension". Sidstnaevnte omfatter dels en arbejdsloeshedsunderstoettelse, der er grundydelsen, dels den supplerende godtgoerelse, som saaledes sammen med arbejdsloeshedsunderstoettelsen har karakter af en socialsikringsydelse.
10 Da den omtvistede supplerende godtgoerelse saaledes er en socialsikringsydelse, finder direktiv 76/207 ikke anvendelse. Den belgiske regering er af den opfattelse, at de relevante bestemmelser findes i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24) og i Raadets direktiv 86/378/EOEF af 24. juli 1986 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (EFT L 225, s. 40).
11 Med hensyn hertil goer regeringen gaeldende, at disse to direktiver, henholdsvis i artikel 7, stk. 1, litra a), og artikel 9, litra a), giver medlemsstaterne mulighed for at fravige princippet om ligebehandling ved "fastsaettelse af pensionsalderen ... og eventuelle foelger heraf for andre ydelser". Men i det omfang, hvor, netop som i tilfaeldet arbejdsloeshedsunderstoettelse, den forskellige tildeling af supplerende godtgoerelse er en foelge af, at pensionsalderen for maend og kvinder er forskellig, er den haevdede forskelsbehandling i realiteten daekket af den mulighed for undtagelse, der er naevnt ovenfor, idet der jo er tale om "eventuelle foelger heraf for andre ydelser".
12 Foerst maa anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 119 i traktaten undersoeges.
13 Ifoelge Domstolens praksis omfatter begrebet loen i artikel 119, stk. 2, alle ydelser, aktuelle eller fremtidige, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren, eventuelt indirekte i penge eller i naturalier. Den omstaendighed, at visse ydelser udbetales efter arbejdsforholdets ophoer, udelukker ikke, at de kan have karakter af loen i den traktatens artikel 119 anfoerte betydning (jf. navnlig dommen af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 12).
14 Det saaledes afgraensede begreb loen kan derimod ikke omfatte de socialsikringsordninger eller -ydelser, som f.eks. alderspension, der er reguleret ved lov, saaledes at der ikke foreligger nogen overenskomst inden for den paagaeldende virksomhed eller erhvervsgren, og som obligatorisk finder anvendelse paa almindelige grupper af arbejdstagere. De paagaeldende ordninger sikrer nemlig arbejdstageren ydelser fra et lovmaessigt system, der finansieres af arbejdstagere, arbejdsgivere og eventuelt det offentlige i et omfang, som i mindre grad foelger af ansaettelsesforholdet mellem arbejdstager og arbejdsgiver end af socialpolitiske overvejelser (dom af 25.5.1971, sag 80/70, Defrenne, Sml. 1971, s. 109, org. ref.: Rec. s. 445, praemis 7 og 8).
15 Henset til de kriterier, Domstolen saaledes har opstillet, maa det antages, at den omtvistede supplerende fratraedelsesgodtgoerelse, selv om den udviser aspekter sui generis, er en loen ifoelge traktatens artikel 119.
16 Det fremgaar klart af kollektiv overenskomst nr. 17, at godtgoerelsen betales af den afskedigede arbejdstagers sidste arbejdsgiver (artikel 4), og at den foelger af det arbejdsforhold, der har bestaaet mellem disse to personer, idet saavel de arbejdstagere, der har vaeret ansat i henhold til en arbejdskontrakt, som de arbejdsgivere, der har beskaeftiget dem, er omfattet af overenskomsten (artikel 2).
17 I oevrigt fremgaar det, at den supplerende fratraedelsesgodtgoerelse er en overenskomstmaessig ydelse, for saa vidt som den er resultatet af et samarbejde mellem arbejdsmarkedets parter. At overenskomsten derpaa er blevet gjort bindende erga omnes ved lov, kan ikke medfoere, at dens karakter af en overenskomst kan drages i tvivl. Som Domstolen fastslog i Barber-dommen (praemis 16), ophoerer en fratraedelsesgodtgoerelse, som udbetales af arbejdsgiveren, ikke med at vaere en form for loen, blot fordi den ikke udbetales i henhold til arbejdskontrakten, men er lovbestemt eller ydes paa frivilligt grundlag.
18 Den belgiske regerings argument, hvorefter den supplerende fratraedelsesgodtgoerelse og arbejdsloeshedsunderstoettelsen tilsammen udgoer en uadskillelig helhed, nemlig "overenskomstmaessig foertidspension", og den supplerende fratraedelsesgodtgoerelse foelgelig maa betragtes som en socialsikringsydelse i lighed med arbejdsloeshedsunderstoettelsen, kan ikke laegges til grund.
19 Herved bemaerkes foerst, at godtgoerelsesbeloebet vel afhaenger af baade den relevante loen og arbejdsloeshedsunderstoettelsen, men den omtalte godtgoerelse er ikke desto mindre en ydelse fra arbejdsgiver til arbejdstager som foelge af det arbejdsforhold, der har bestaaet mellem de to.
20 For det andet bemaerkes, at det ikke er afgoerende, at godtgoerelsen er et supplement til en socialsikringsydelse, i dette tilfaelde arbejdsloeshedsunderstoettelsen. Det fremgaar nemlig af kollektiv overenskomst nr. 17, at den supplerende fratraedelsesgodtgoerelse, selv om den udbetales i forbindelse med arbejdsloeshedsunderstoettelsen, ikke har forbindelse med den generelle socialsikringsordning, hvilket gaelder baade dens teknik og finansiering, da den udelukkende betales af arbejdsgiveren.
21 Endelig bemaerkes, som Domstolen har anfoert i Barber-dommen, praemis 18, at naar arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdets eksistens er berettiget til at modtage en ydelse fra arbejdsgiveren, kan en saadan ydelses karakter af loen ikke drages i tvivl, blot fordi ydelsen ogsaa afspejler socialpolitiske hensyn.
22 Det foelger af de foregaaende betragtninger, at den omtvistede supplerende fratraedelsesgodtgoerelse er loen ifoelge traktatens artikel 119, hvis bestemmelser derfor finder anvendelse i sagen og hindrer, at den naevnte godtgoerelse kun ydes mandlige arbejdstagere mellem 60 og 65 aar, der afskediges, idet 60-65-aarige kvindelige arbejdstagere, der afskediges, er udelukket fra at modtage den.
23 Der maa i henhold hertil gives Kommissionen medhold i dens paastand, uden at det er fornoedent at behandle dens subsidiaere anbringende.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
24 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, doemmes den tabende part til at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Kongeriget Belgien har tabt sagen og doemmes derfor til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 119 ved at opretholde en lovgivning, hvorefter kvindelige arbejdstagere over 60 aar ikke kan opnaa de supplerende fratraedelsesgodtgoerelser, som omhandlet i den kollektive overenskomst nr. 17, der er gjort bindende ved kongelig anordning af 16. januar 1975.
2) Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.