Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 9. januar 2024 –Parchetul de pe lângà Tribunalul Braçov
(Sag C-75/23) (1)
» Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – acte éclairé – identiske spørgsmål – beskyttelse af Den Europæiske Unions finansielle interesser – artikel 325, stk. 1 TEUF – BFI-konventionen – artikel 2, stk. 1 – forpligtelse til at træffe effektive og afskrækkende foranstaltninger for at bekæmpe svig, der skader Unionens finansielle interesser – forpligtelse til at fastsætte strafferetlige sanktioner – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – alvorlig momssvig – forældelsesfrist for strafansvar – en forfatningsdomstols dom, hvorved en national bestemmelse, der omhandler grunde til afbrydelse af denne frist, er blevet erklæret ulovlig – systemisk risiko for straffrihed – beskyttelse af grundlæggende rettigheder – artikel 49, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – det strafferetlige legalitetsprincip – krav om forudsigelighed og nøjagtighed i straffeloven – princippet om anvendelse med tilbagevirkende kraft af en mildere straffebestemmelse (lex mitior) – retssikkerhedsprincippet – national norm til beskyttelse af grundlæggende rettigheder – en medlemsstats retsinstansers forpligtelse til at undlade at anvende denne medlemsstats forfatningsdomstols og/eller øverste domstols domme, såfremt de ikke er i overensstemmelse med EU-retten – dommeres disciplinære ansvar ved manglende efterlevelse af disse domme – princippet om EU-rettens forrang «
1.      Præjudicielle spørgsmål – fremskyndet præjudiciel procedure – anvendelse af procesreglementets artikel 99 – ufornødent at træffe afgørelse om anmodningen om fremskyndet procedure
(Domstolens procesreglement, art. 99 og art. 105, stk. 1)
(jf. præmis 43 og 44)
2.      Den Europæiske Unions egne indtægter – beskyttelse af Unionens finansielle interesser – bekæmpelse af svig og andre ulovlige aktiviteter – medlemsstaternes forpligtelse til at indføre effektive og afskrækkende sanktioner – rækkevidde – kriminalitet, der skader Unionens finansielle interesser – fastsættelse af forældelsesfrister – medlemsstaternes kompetence – grænser
(Art. 325, stk. 1, TEUF; konventionen om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, art. 2, stk. 1)
(jf. præmis 58-61)
3.      Den Europæiske Unions egne indtægter – beskyttelse af Unionens finansielle interesser – bekæmpelse af svig og andre ulovlige aktiviteter – medlemsstaternes forpligtelse til at indføre effektive og afskrækkende sanktioner – rækkevidde – den nationale dommers forpligtelser – overholdelse af de grundlæggende rettigheder – national norm til beskyttelse af det strafferetlige legalitetsprincip – krav om strafferettens forudsigelighed og nøjagtighed – domme afsagt af en medlemsstats forfatningsdomstol, hvorved en national bestemmelse, som regulerer grundene til afbrydelse af forældelsesfristen for strafansvar, erklæres ugyldig – virkning – henlæggelse af et betydeligt antal straffesager, herunder sager om alvorlig svig, der skader Unionens finansielle interesser – de nationale retters pligt til at undlade at anvende disse domme – foreligger ikke
(Art. 325, stk. 1, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 49, stk. 1, og art. 51, stk. 1; konventionen om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, art. 2, stk. 1)
(jf. præmis 66-79 og konkl. 1)
4.      Den Europæiske Unions egne indtægter – beskyttelse af Unionens finansielle interesser – bekæmpelse af svig og andre ulovlige aktiviteter – medlemsstaternes forpligtelse til at indføre effektive og afskrækkende sanktioner – rækkevidde – den nationale dommers forpligtelser – overholdelse af de grundlæggende rettigheder – national norm til beskyttelse af princippet om anvendelse med tilbagevirkende kraft af en mildere straffebestemmelse (lex mitior) – tvivl om afbrydelsen af forældelsesfristen for strafansvar i sager vedrørende alvorlig svig, der skader Unionens finansielle interesser – norm, der finder anvendelse på proceduremæssige skridt, der blev gennemført, inden den nationale bestemmelse, som regulerer grundene til en sådan afbrydelse, blev erklæret ugyldig – de nationale retters pligt til at undlade at anvende denne norm
(Art. 325, stk. 1, TEUF; konventionen om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, art. 2, stk. 1)
(jf. præmis 80-82 og konkl. 1)
5.      EU-retten – forrang – afgørelser vedtaget af en medlemsstats forfatningsdomstol og øverste domstol, som er i strid med EU-retlige bestemmelser med direkte virkning – national lovgivning eller praksis, som forbyder dommerne ved denne medlemsstats retsinstanser af egen drift at undlade at anvende disse afgørelser, idet de ellers risikerer at ifalde disciplinært ansvar – afvisning fra realitetsbehandling
(Art. 267 og art. 325, stk. 1, TEUF; konventionen om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, art. 2, stk. 1)
(jf. præmis 66-85 og konkl. 2)
Konklusion
1)
Artikel 325, stk. 1, TEUF og artikel 2, stk. 1, i konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union om beskyttelse af de Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, undertegnet i Bruxelles den 26. juli 1995
skal fortolkes således, at
en medlemsstats retsinstanser ikke er forpligtede til at undlade at anvende domme afsagt af denne medlemsstats forfatningsdomstol, hvorved det blev fastslået, at den nationale lovbestemmelse, der omhandler grundene til afbrydelse af forældelsesfristen i straffesager, var ugyldig på grund af tilsidesættelse af det strafferetlige legalitetsprincip som beskyttet i national ret med de krav om straffelovens forudsigelighed og nøjagtighed, der følger heraf, selv om disse domme har til følge, at et betydeligt antal straffesager, herunder sager vedrørende alvorlig svig, der skader Unionens finansielle interesser, vil blive henlagt på grund af forældelse af strafansvaret.
De nævnte EU-retlige bestemmelser skal derimod fortolkes således, at
denne medlemsstats retsinstanser er forpligtede til at undlade at anvende en national beskyttelsesnorm vedrørende princippet om anvendelse med tilbagevirkende kraft af en mildere straffebestemmelse (lex mitior), som gør det muligt at rejse tvivl om afbrydelse af forældelsesfristen for strafansvar i sådanne sager som følge af proceduremæssige skridt, der fandt sted, inden denne bestemmelse blev erklæret ugyldig.
2)
Princippet om EU-rettens forrang
skal fortolkes således, at
det er til hinder for en lovgivning eller en national praksis, hvorefter en medlemsstats ordinære retsinstanser er bundet af afgørelser fra denne medlemsstats forfatningsdomstol og øverste domstol og derfor ikke af egen drift kan undlade at anvende den retspraksis, der følger af sådanne afgørelser, idet dommerne ved disse retsinstanser ellers ville ifalde disciplinært ansvar, også selv om de, henset til en dom afsagt af Domstolen, måtte finde, at en sådan retspraksis er i strid med bestemmelser i EU-retten, der har direkte virkning.
1 EUT C 205 af 12.6.2023.