61984C0298
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. FEDERICO MANCINI
fremsat den 28. november 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Som i alle andre lande med et udstrakt jernbanenet findes der også i Italien forskellige former for persontog: »lyntog«, der kører over lange strækninger, og som forbinder de større byer direkte, »intercitytog«, »regionaltog« og »lokaltog«, som også standser ved stationerne i mindre byer eller måske endda ved alle stationer. I henhold til en lov, som stammer fra 1934, kan de italienske statsbaner fastsætte særlige betingelser for adgangen til at benytte de enkelte tog, med henblik på at yde de rejsende en service, som rationelt og objektivt tilfredsstiller deres forskellige ønsker og behov.
Lyntog nr. 991 (Rom-Palermo) kan for passagerer på 2. klasse, der stiger på i Rom, kun benyttes, hvis de har billet til en strækning på mere end 400 km. Den 17. januar 1984 tog Paolo Iorio, der er italiener, plads i toget, men da han kun havde billet til en kortere strækning end den krævede, pålagde jernbaneinspektionen ham en bøde. I henhold til artikel 84 i DPR (Decreto del Presidente de la Repubblica) nr. 753 af 11. juli 1980 pålagde de italienske statsbaner ham derfor at betale en bøde på 44650 LIT. Iorio indbragte sagen for vice pretore di Latina og gjorde herunder gældende, at de begrænsninger med hensyn til strækningen, der var opstillet for at få adgang til toget, er i strid med det princip om fri bevægelighed for personer, der er fastsat i EØF-traktatens artikel 48. Ved kendelse af 3. december 1984 udsatte retten sagen og forelagde følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen:
1)
Er bestemmelserne i DPR 733/80 samt artikel 3, stk. 2, i Condizioni e tariffe delle ferrovie di Stato (befordringsreglementer og tariffer for de italienske statsbaner) i strid med Rom-traktatens artikel 48, stk. 3, litra b)?
2)
Finder det i nævnte artikel fastsatte princip om fri bevægelighed ligeledes anvendelse inden for Det europæiske Fællesskabs enkelte medlemsstater?
3)
Er ovennævnte princip til hinder for, at myndighederne, i den foreliggende sag trafikministeren eller regionaldirektørerne for de italienske statsbaner, kan begrænse arbejdskraftens frie bevægelighed inden for den enkelte stat ved at indsætte tog, som kun kan benyttes af rejsende med billet til en strækning på et vist mindsteantal kilometer?
4)
Er ovennævnte regel i strid med andre bestemmelser i EF-traktaterne, forordninger eller andre retsakter, der har lovkraft i Den italienske Republik?
2.
Der er indgivet indlæg af sagsøgeren i hovedsagen, af den italienske regering og af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber. Under den mundtlige forhandling anerkendte Iorio efter nærmere overvejelse, at traktatens artikel 48, stk. 3, litra b), ikke omfatter interne forhold i en medlemsstat. Til støtte for, at det forelagte problem under alle omstændigheder er af fællesskabsretlig betydning, har han anført, at den italienske ordning ikke skal vurderes isoleret, men som sammenligningsgrundlag i forhold til ordningerne i andre medlemsstater, hvor der ikke er fastsat tilsvarende begrænsninger for benyttelsen af offentlige transportmidler. Princippet i artikel 48 skal derfor ifølge sagsøgeren forstås som et middel til gennemførelse af en harmonisering af de nationale ordninger inden for området derved, at de eksisterende forskelle ophæves. Jeg vil dog bemærke, at de nævnte argumenter — som må vurderes med henblik på en fælles politik på persontransportområdet og derfor de lege ferenda — falder uden for de spørgsmål, den forelæggende ret har rejst.
De bemærkninger, den italienske regering og Kommissionen har fremført, er mere konkrete og relevante. De er begge af den opfattelse, at artikel 48 vedrører den situation, at en arbejdstager må krydse en eller flere grænser for at søge faktisk tilbudte stillinger i andre medlemsstater. Bestemmelsen kan således ikke omfatte de nærmere regler, for hvorledes en person bevæger sig inden for sit eget land. Den italienske regering har desuden understreget, at den italienske ordning om benyttelsen af de forskellige tog er generel og gælder uden hensyn til de rejsendes nationalitet.
3.
Ud fra de kriterier, der efter Domstolens praksis kan udledes af artikel 177, kan de spørgsmål, vice pretore di Latina har forelagt, derfor sammenfattes til et enkelt spørgsmål: er en national bestemmelse, hvorefter brugeren skal opfylde visse betingelser for at kunne benytte offentlige transportmidler, i strid med fællesskabsretten og navnlig med princippet om fri bevægelighed for personer?
Spørgsmålet må besvares benægtende. I overensstemmelse med det almindelige princip, der er fastsat i artikel 7, har artikel 48 til formål at afskaffe de bestemmelser i medlemsstaternes lovgivninger, som angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår, og hvorefter en arbejdstager fra en anden medlemsstat underkastes en strengere behandling eller stilles i en ufordelagtig situation i forhold til en national arbejdstager. Bestemmelsen (på samme måde som traktatens øvrige bestemmelser om arbejdskraftens frie bevægelighed) kan således ikke påberåbes i forbindelse med en medlemsstats rent interne forhold. Den retsbeskyttelse, bestemmelsen giver arbejdstagere inden for Fællesskabet, kan selvfølgelig i visse tilfælde medføre en sådan ændring af national lovgivning, at også landets egne statsborgeres rettigheder udvides eller forstærkes; dette betyder dog ikke, at medlemsstaterne har mistet deres beføjelse til inden for deres eget område at fastsætte særlige betingelser med hensyn til den frie bevægelighed for enhver, der er omfattet af deres domsmyndighed (jfr- domme af 28. 3. 1979, sag 175/78, Regina mod Saunders, Smi. 1979, s. 1129, og af 28. 6. 1984, sag 180/83, Moser mod Land Baden-Württemberg, Smi. 1984, s. 2539).
Det er uomtvistet, at hovedsagen vedrører en italiensk statsborger, som på sit eget lands områder bevæger sig i et italiensk tog, og på vilkår, som med virkning erga omnes, er fastsat af de kompetente nationale myndigheder. En sådan situation har allerede af den grund ingen tilknytning til fællesskabsretten.
4.
Jeg skal derfor foreslå, at de spørgsmål, vice pretore di Latina har forelagt ved kendelse af 3. december 1984 i sagen Paolo Iorio mod ferrovie dello Stato (de italienske statsbaner), besvares således:
»Fællesskabsretten, navnlig EØF-traktatens artikel 48, stk. 3, litra b), er ikke til hinder for, at visse tog i henhold til en national bestemmelse om vilkår for persontransport med statsbaner kun kan benyttes af rejsende med billet til en strækning på et vist mindsteantal kilometer, når en sådan begrænsning omfatter alle rejsende og gælder uden hensyn til nationalitet.«
(
*1
) – Oversat fra italiensk.