61979C0042
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 15. NOVEMBER 1979 (
1
)
Høje Ret.
1.
Den præjudicielle sag, hvori jeg her fremsætter forslag til afgørelse, angår fortolkningen af artikel 4, stk. 3, i Kommissionens forordning nr. 1308/68 af 28. august 1968 om afsætning af smør fra offentlige lagre til udførsel og vedrører navnlig grænserne for begrebet force majeure, som denne bestemmelse indeholder. Den forelæggende ret har endvidere anmodet om en præcisering af rækkevidden af de principper, der er fastlagt ved Domstolens dom af 11. maj 1977 i de forenede sager 99 og 100/76, for så vidt angår omfanget af de forpligtelser og det ansvar, der påhviler den, der køber smør til nedsatte priser fra de nationale interventionsorganer.
De faktiske omstændigheder kan kort sammenfattes således.
I perioden fra 21. juli til 14. oktober 1970 købte det tyske firma Milch-, Fett- und Eierkontor (som jeg herefter vil benævne MFEK) af det tyske interventionsorgan (»Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung«) ca. 168 tons smør til den i nævnte forordning omhandlede særligt fordelagtige pris. Smørret skulle udføres inden 30 dage efter dets salg. MFEK indbetalte den foreskrevne sikkerhed til interventionsorganet. Den skulle sikre, at eksporten faktisk fandt sted inden for den fastsatte frist. Kort efter videresolgte MFEK al smørret til firmaet »Butter-Import-Norden« (som jeg herefter vil benævne BIN), der har hjemsted i Hamburgs frihavn. Det pågældende smør blev imidlertid aldrig eksporteret. BIN's prokurist, Ehlers, tilegnede sig uretmæssigt partiet, og videresolgte det på det indenlandske tyske marked (som det fremgår af dom af 3. 4. 1974 fra Landgericht Hamburg, hvorved Ehlers blev idømt flere års fængsel for mandatsvig af særlig grov beskaffenhed). Herefter krævede interventionsorganet, som først havde frigivet den af firmaet stillede sikkerhed, at firmaet skulle betale beløbet tilbage, idet interventionsorganet erklærede, at sikkerheden var fortabt i henhold til artikel 4, stk. 3, i den pågældende forordning. Denne bestemmelse lyder således: »Bortset fra tilfælde af force majeure er sikkerheden fortabt, hvis smørret ikke er udført inden for den i artikel 3 fastsatte frist«.
Dette er baggrunden for sagen mellem MFEK og interventionsorganet, som nu verserer for Verwaltungsgericht Frankfurt-am-Main. Ved kendelse af 22. februar 1979 har denne ret forelagt Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»a)
Foreligger der også et tilfælde af force majeure, som omhandlet i artikel 4, stk. 3, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1308/68 af 28. august 1968 (JO L 214, s. 10) og de herom afsagte domme fra De europæiske Fællesskabers Domstol, såfremt en prokurist på egen hånd ved en strafbar handling gør eksporten umulig, og herved påfører det eksporterende firma tab? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, er det med henblik på den pligt til at udvise agtpågivenhed, som påhviler den for sagsøgerne ansvarlige person (direktør, selskabsdeltager), afgørende, om denne ved nævnte prokurists ansættelse eller senere har haft kendskab til, at prokuristen tidligere havde været straffet?
b)
Gælder de principper, der i EF-Domstolens dom af 11. maj 1977 (forenede sager 99-100/76) er anvendt på den i nævnte dom omhandlede forordning nr. 1259/72, også for den under spørgsmål a) nævnte forordning, således at sagsøgerne hæfter for et retsbrud, forvoldt af en medkontrahent?«
2.
Jeg deler den opfattelse, som er kommet til udtryk hos samtlige de parter, der har afgivet indlæg under retsforhandlingerne, og hvorefter disse spørgsmål mest hensigtsmæssigt kan behandles i omvendt rækkefølge. Spørgsmål b) går nemlig ud på at få fastslået, hvorvidt den første køber af smørret er ansvarlig over for interventionsorganet for den manglende overholdelse af betingelserne for varernes anvendelse, selv om disse er overdraget til tredjemand, og det er tredjemands fejl, der har medført, at de ovenfor nævnte betingelser er overtrådt. Jeg mener, at dette spørgsmål bør undersøges først, idet en benægtende besvarelse heraf vil overflødiggøre en besvarelse af spørgsmål a) angående den i tilfælde af force majeure hjemlede undtagelse. Denne undtagelse har nemlig kun betydning for den oprindelige køber, såfremt det antages, at han er ansvarlig for adfærd, udvist af køber i næste led.
3.
Som bekendt har den forelæggende ret ved formuleringen af spørgsmål b) støttet sig på Domstolens dom af 11. maj 1977 i de forenede sager 99 og 100/76 (Sml. 1977, s. 861); heri fortolkedes artikel 18 i forordning nr. 1259/72 om frigivelse af den sikkerhed, der er indbetalt til det nationale interventionsorgan umiddelbart efter licitationen for smør til nedsat pris (se nævnte forordnings artikel 13). I det i nævnte dom omhandlede tilfælde havde en licitationskøber ligeledes solgt produktet til tredjemand uden straks at anvende det til det i forordningen foreskrevne formål; Domstolen fandt, at licitationskøberen bortset fra særlige tilfælde ikke kan »unddrage sig sine forpligtelser ved at henvise til den forpligtelse, som køberen har overtaget i medfør af købekontrakten« (præmis 7). Domstolen nåede til dette resultat, ikke blot ud fra indholdet af forordning nr. 1259/72, hvis artikel 10, stk. 5, bestemte, at »de med licitationen forbundne rettigheder og forpligtelser kan ikke overdrages«, men også ud fra forordningens formål og sigte. Domstolen anførte i så henseende, at det ved forordningen indførte system var af en særlig art og tilsigtede afsætning af overskudssmør til levnedsmiddelindustrien på særligt gunstige betingelser, at det derfor havde været nødvendigt at træffe foranstaltninger, der kunne sikre, at det således solgte smør ikke blev sendt ud på det normale marked, men faktisk blev forarbejdet inden for frister, som gjorde det muligt at kontrollere arbejdsprocessens forskriftsmæssighed, og Domstolen nåede ud fra disse præmisser til den konklusion, at »kontrolsystemets effektivitet ville blive alvorligt truet, såfremt den af licitationskøberen mod sikkerhedsstillelse påtagne forpligtelse skulle anses for opfyldt ved, at forarbejdnings-pligten blev overtaget af en senere køber, som ikke var retligt forpligtet over for vedkommende myndighed«. Ifølge den opfattelse, der kom til udtryk i nævnte dom, bestod det ansvar, der ifølge artikel 18 i forordning nr. 1259/72 var pålagt licitationskøberen (nemlig at fremlægge dokumentation for, at de foreskrevne betingelser om forarbejdning er opfyldt), også, selv om licitationskøberen ikke selv fremstillede de forarbejdede produkter, men solgte smørret til tredjemand i endnu uforarbejdet eller kun delvis forarbejdet stand.
Jeg mener, at det princip, der Opstilledes i dommen af 11. maj 1977 vedrørende fortolkningen af forordning nr. 1259/72, også gælder for forordning nr. 1308/68: de to forordninger forfølger nemlig nært beslægtede mål, og indeholder omtrent ens anvendelsesregler.
Da forordning nr. 1308/68 blev udstedt, opstod der i Fællesskabet som følge af intervention på markedet for frisk smør store offentlige lagre, og det var derfor nødvendigt for at udnytte afsætningsmulighederne på verdensmarkedet at træffe foranstaltninger, der kunne fremme exporten af disse lagre (se forordningens første betragtning). Ud fra denne målsætning bestemte Kommissionen, at de nationale interventionsorganer skulle sælge smørret til relativt lave priser, forudsat at køberne forpligtede sig til at afsætte det uden for Fællesskabet; for at sikre at eksporten faktisk fandt sted, fastsatte Kommissionen samtidig en kort frist (30 dage), inden for hvilken eksporten skulle være gennemført (artikel 3), og den pålagde køberen at stille sikkerhed for, at den indgåede forpligtelse blev overholdt (se artikel 4 samt fjerde betragtning). Frigivelse af sikkerheden var betinget af, at varerne faktisk blev udført.
Forordning nr. 1259/72 konstaterer indledningsvis også, at der i Fællesskabet findes smørlagre som følge af interventioner på markedet (første betragtning), og den går som forordning nr. 1308/68 ind for at fremme afviklingen af disse lagre ved salg til nedsatte priser (anden og tredje betragtning); forskellen er kun, at der her skal sælges til forarbejdningsvirksomheder — og ikke længere til eksportører — således at den betingelse, der opstilles for køber, bliver en forpligtelse til at lade det udliciterede smør forarbejde til smørfedt med iblanding af bestemte tilsætningsstoffer (artikel 6). Der stilles i øvrigt også her krav om en såkaldt »forarbejdnings« sikkerhed (artikel 9, stk. 2, samt artikel 12), som først frigives, når køber beviser, at betingelsen er opfyldt (artikel 18, stk. 2).
Det er imidlertid klart, at denne ordning ikke ville have kunnet opfylde de tilsigtede mål, hvis fællesskabslovgiver havde ladet disse regler, som skulle hindre bedrageri, indeholde en mulighed for i visse tilfælde at få sikkerheden frigivet, selv om det ikke var sikret, at smørret blev anvendt til det i forordningen foreskrevne formål. Dette ville være tilfældet, hvis man accepterede, at overdragelse af produktet til tredjemand og dennes overtrædelse af forpligtelsen til at eksportere (i henhold til forordning nr. 1308/68) eller til at forarbejde (i henhold til forordning nr. 1259/72) ville være tilstrækkelig til at begrunde frigivelse af sikkerheden. Derfor er det nødvendigt, at frigivelse af den sikkerhed, der er stillet af den første køber, selv i tilfælde af salg til tredjemand er betinget af, at det smør, der er købt af interventionsorganet, faktisk anvendes på en af de foreskrevne måder. Dette er meningen med Domstolens dom af 11. maj 1977, og efter min opfattelse kan den fuldt ud overføres til det foreliggende tilfælde.
Forordning nr. 1308/68 indeholder ganske vist modsat forordning nr. 1259/72 ingen bestemmelse, der udtrykkeligt forbyder, at de ved købet forbundne forpligtelser overdrages (jf. forordning nr. 1259/72, artikel 10, stk. 5, omtalt ovenfor). Men dette er forståeligt, eftersom forfatterne til forordning nr. 1308/68, som havde fastsat en ret kort frist til at gennemføre udførslen (kun 30 dage), sandsynligvis har skønnet, at det var overflødigt at tage hensyn til muligheden for salg af produktet inden udførslen. Man må heller ikke glemme, at forordning nr. 1308/68 blev udstedt kort efter Rådets forordning nr. 804/68 om den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter, og at den derfor bar præg af, at spørgmålet på tidspunktet for dens udstedelse endnu ikke var tilstrækkeligt gennemarbejdet. Jeg behøver vel næppe at tilføje, at den omstændighed, at der ikke er taget højde for salg til tredjemand før udførslen, på ingen måde kan opfattes som et forbud mod noget sådant: der er intet, der kan anføres til støtte for en sådan fortolkning.
Det synspunkt, jeg her har indtaget, bekræftes af de almindelige obligationsretlige grundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retsordener. Disse grundsætninger forbyder overdragelse af en kontraktsretlig forpligtelse uden tilladelse fra kreditor, det vil i vort tilfælde sige uden tilladelse fra interventionsorganet. Det følger heraf, at forbudet mod at overdrage de forpligtelser, som licitationskøber har påtaget sig over for interventionsorganet, til en senere køber ligeledes gælder, selv om det ikke er udtrykkeligt foreskrevet: licitationskøber er kort sagt fortsat ansvarlig over for interventionsorganet, selv om han videresælger varerne. Denne opfattelse bestyrkes af, at den forpligtelse til at eksportere, som køber i henhold til artikel 3 i forordning nr. 1308/68 har påtaget sig ved købet, foruden at være nedfældet i de forskellige individuelle kontrakter, utvivlsomt også har klar offentligretlig karakter, såvel fordi forpligtelsen er indeholdt i en ufravigelig lovregel, som fordi den vedrører forholdet mellem en privatretligt handlende og et organ, der varetager offentlige opgaver.
Tillad mig en anden betragtning, der ligeledes tager udgangspunkt i de almindelige obligationsretlige grundsætninger. Som bekendt kan en skyldner altid — bortset fra modstående aftale og forudsat at det ikke drejer sig om rent personlige ydelser — anvende medhjælpere til at opfylde kontraktmæssige forpligtelser. Betragter vi imidlertid den eksportforpligtelse, som den første køber af smørret har påtaget sig ud fra synsvinkel, kan vi konkludere, at den senere køber fungerer som medhjælper for den første ved opfyldelsen af forpligtelsen. På denne baggrund er det let at løse problemet met den første købers ansvar for en ikke-opfyldelse, som skyldes den senere køber. Handlinger, foretaget af medhjælpere (i vort tilfælde selskabet BIN) for den, som forpligtelsen påhviler, skal betragtes som undergivet de samme regler som handlinger, foretaget af den primært forpligtede, der umiddelbart skal opfylde sine egne kontraktsmæssige forpligtelser, ikke fordi eksportforpligtelsen er overført til den senere køber, men kun fordi sidstnævnte fungerer som medhjælper for den oprindelige køber.
4.
Jeg skal derefter behandle spørgsmålet om begrebet force majeure. Som bekendt skal det afgøres, om der foreligger force majeure efter artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 1308/68 samt efter Domstolens retspraksis, når et selskabs legale repræsentant ved kriminelle handlinger gør det umuligt for det selskab, han repræsenterer, at opfylde en forpligtelse.
Det må i så henseende erindres, at BIN, den senere køber af eksportsmørret i forhold til MFEK, der først købte varerne fra interventionsorganet, optrådte som medhjælper med henblik på at opfylde en forpligtelse, hvorfor BIN's opfyldelse eller ikke-opfyldelse af denne forpligtelse må anses som et forhold, der må tilregnes MFEK. Derfor var handlinger, foretaget af en legal repræsentant for BIN (her: Ehlers) i princippet egnet til at pådrage MFEK ansvar over for forvaltningsorganet, præcis som om handlingen var foretaget af en af MFEK's egne ansatte.
Mere generelt angår det foreliggende problem, om og inden for hvilke grænser undtagelsen om force majeure finder anvendelse, når manglende opfyldelse af forpligtelsen skyldes kriminelle handlinger, der er begået (naturligvis på eget initiativ) af et retssubjekt, som den forpligtede har benyttet til at opfylde sin forpligtelse.
Der er ingen tvivl om, at det omhandlede problem her skal bedømmes ud fra fællesskabsretten, eftersom det er forordning nr. 1308/68, der indeholder reglerne såvel om forpligtelsen til at udføre det smør, der er købt af interventionsorganet (og om virkningen af en eventuel manglende opfyldelse af denne forpligtelse) som om undtagelsen om force majeure.
Begrebet force majeure, som det er udviklet i Domstolens retspraksis netop med hensyn til landbrugsforordningerne, kræver for det første som en objektiv forudsætning, at der intræder en ekstraordinær begivenhed, som den forpligtede ikke har indflydelse på, og for det andet som en subjektiv forudsætning, at skyldneren har udvist den fornødne forudseenhed og agtpågivenhed for at undgå, at den skadevoldende omstændighed indtraf og følgelig undgå at det blev objektivt umuligt at opfylde forpligtelsen. Begrebet force majeure er med andre ord ifølge Domstolens retspraksis ikke begrænset til absolut umulighed, men skal forstås som indtræden af ekstraordinære omstændigheder, der ikke har forbindelse med det forpligtede retssubjekt, og hvis virkninger ikke havde kunnet undgås, selv om der var udvist al mulig god vilje. Den betydning, som den subjektive forudsætning har for begrebet force majeure, fremhæves i talrige domme, og er nu fast retspraksis: jf. dom af 11. juli 1968 i sag 4/68, Schwarzwaldmilch mod Einfuhr- und Vorratsstelle fur Fette (Sml. 1965-1968, s. 527), dom af 17. december 1970 i sag 11/70, Internationale Handelsgesellschaft mod Einfuhr- und Vorratsstelle fur Getreide und Futtermittel (Sml. 1970, s. 235), dom af 30. januar 1974 i sag 158/73, Kampffmeyer mod Einfuhr- und Vorratsstelle fur Getreide und Futtermittel (Sml. 1974, s. 101), dom af 15. maj 1974 i sag 186/73, Norddeutsches Vieh- und Fleischkontor mod Einfuhr- und Vorratsstelle fur Schlachtvieh (Sml. 1974, s. 533) og dom af 20. februar 1975 i sag 64/74, Reich mod Hauptzollamt Landau (Sml. 1975, s. 261).
Den foreliggende sag omfattes imidlertid af principperne for arbejdsgivers ansvar for handlinger, foretaget af hans egne medhjælpere, og i den forbindelse skal det erindres, at medhjælperes svigagtige eller culpøse handlinger altid pådrager arbejdsgiver ansvar, såfremt han som følge heraf ikke kan opfylde en forpligtelse, der påhviler ham. Lad mig her henvise til artikel 1228 i den italienske codice civile, hvorefter »den skyldner, som til opfyldelse af en forpligtelse benytter sig af tredjemand, også hæfter for dennes svigagtige eller culpøse handlinger«, § 278 i Forbundsrepublikken Tyskland's Bürgerlichen Gesetzbuch, hvorefter »skyldneren hæfter for fejl, begået af hans legale repræsentanter og af personer, han benytter til opfyldelse af egne forpligtelser, på samme måde som hvis det drejede sig om fejl, begået af ham selv«, artikel 1384 i den franske code civile, hvorefter arbejdsgiveren og ordregiver også er ansvarlige for skade, forvoldt af deres ansatte og medhjælpere, når disse udfører det arbejde, de er ansat til at udføre, artikel 1403 i den nederlandske Burgerlisk Wetboek, hvorefter »arbejdsgiver og personer, der har andre i sin tjeneste, er ansvarlig for skade, forvoldt af deres ansatte og medhjælpere under disses udførelse af deres arbejde«. Selv om nogle af de her citerede lovregler angår ansvar uden for kontrakt, er de ikke desto mindre stadig udtryk for en almindelig grundsætning vedrørende det civilretlige ansvar; lad mig tilføje, at sondringen mellem ansvar i og uden for kontrakt ikke findes i alle retsordener. De lovbestemmelser, jeg har henvist til, berettiger til at antage, at der findes en grundsætning, der er fælles for medlemsstaternes retsordener, og hvorefter arbejdsgiver altid er ansvarlig over for tredjemand for sine medhjælperes handlinger.
Det følger heraf, at undtagelsen om force majeure under ingen omstændigheder kan gælde for fejl begået af en medhjælper, eftersom arbejdsgiver, såfremt fejlen medfører, at hans forpligtelse over for tredjemand ikke kan opfyldes, altid er ansvarlig; det er derfor unødvendigt at afgøre, om han ved anvendelse af al den agpågivenhed, som en omhyggelig erhvervsdrivende ville have udvist, kunne have undgået den begåede fejl og den deraf følgende umulighed for at opfylde forpligtelsen. Det er derfor i det foreliggende tilfælde irrelevant, om de for MFEK eller BIN ansvarlige havde kendskab til de nævnte domfældelser af sidstnævnte firmas prokurist. Naturligvis er det en forutsætning for, at en medhjælpers handlinger kan pådrage arbejdsgiveren ansvar, at handlingerne har forbindelse med de arbejdsopgaver, som arbejdsgiveren har pålagt medhjælperen, således som det er tilfældet i den foreliggende sag.
Den ufravigelige regel om, at arbejdsgiver er ansvarlig for sine ansattes handlinger, skyldes, at det er nødvendigt at sikre en normal afvikling af handelsforhold. Såfremt arbejdsgiver kunne frigøre sig fra sit ansvar for manglende opfyldelse af sine forpligtelser ved at henvise til sine ansattes svigagtige eller culpøse handlinger, ville dette i økonomisk henseende være ensbetydende med en skyldoverdragelse uden kreditors tilladelse, hvilket ville stride mod den almindelige grundsætning, som forbyder en sådan overdragelse (denne grundsætning har jeg allerede tidligere henvist til).
Dette resultat bekræftes af forordning nr. 1308/68. Det ville nemlig være ødelæggende for det system, der er indført ved forordningen, hvis man antog, at fejl eller svigagtige handlinger, begået af den senere købers prokurist, frigjorde den forpligtede for ansvaret for manglende opfyldelse af sine forpligtelser, såfremt han havde anvendt den fornødne agtpågivenhed og omhu for at undgå disse fejl. Yderligere videresalg af varerne ville medføre en stadig begrænsning af den første købers forpligtelse til selv at overvåge, at smørret rent faktisk blev udført, hvorved den garanti, der var indført ved sikkerhedsstillelsen ville blive virkningsløs.
5.
Som konklusion finder jeg, at Domstolen bør give følgende svar på de spørgsmål, som er forelagt af Verwaltungsgericht Frankfurt-am-Main ved kendelse af 22. februar 1979:
De principper, som Domstolen har opstillet i sin dom af 11. maj 1977 i de forenede sager 99 og 100/76 vedrørende Kommissionens forordning nr. 1259/72, gælder også ved fortolkningen af Kommissionens forordning nr. 1308/68, således at den første køber af et produkt, der er solgt til nedsatte priser af et interventionsorgan, hæfter for, at den person, som han har overdraget det indkøbte produkt, ikke opfylder forpligtelsen til at eksportere.
Den i artikel 4, stk. 3, i Kommissionens forordning nr. 1308/68 og i Domstolens praksis hjemlede undtagelse om force majeure finder ikke anvendelse, når opfyldelsen af den eksportforpligtelse, som nævnte forordning har pålagt køberen af smør fra et interventionsorgan, umuliggøres, fordi en legal repræsentant foretager strafbare handlinger, der påfører det firma, der har ansat ham, tab.
(
1
) – Oversal fra italiensk.