62024CJ0136_RES
Kohtuasi C‑136/24 P
Alaa Hamoudi
versus
Euroopa Piiri- ja Rannikuvalve Amet
Euroopa Kohtu (suurkoda) 18. detsembri 2025. aasta otsus
Apellatsioonkaebus – Ühine varjupaiga- ja sisserändepoliitika – Määrus (EL) 2019/1896 – Euroopa Liidu välispiiride integreeritud haldamine – Euroopa piiri- ja rannikuvalve – Euroopa Piiri- ja Rannikuvalve Amet (Frontex) – Frontexi kohustused põhiõiguste kaitsmisel – Kolmandasse riiki tagasitõrjumise (pushback) praktika Egeuse mere piirkonnas – Frontexi lepinguväline vastutus – Tegelik ja kindel kahju – Tõendamiskoormis – Tõhus kohtulik kaitse – Prima facie tõend – Euroopa Liidu Üldkohtu kohustus teha kohtuasjas menetlustoiminguid
Apellatsioonkaebus – Väited – Nõue esitada konkreetne kriitika Üldkohtu põhjenduste mõne punkti kohta – Nõue täpselt osutada väidete põhjendamiseks esitatud õiguslikud argumendid – Puudumine – Vastuvõetamatus
(ELTL artikli 256 lõike 1 lõige 2d; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik; Euroopa Kohtu kodukord, artikli 168 lõike 1 punkt d ja artikli 169 lõige 2)
(vt punktid 54 ja 55)
Apellatsioonkaebus – Väited – Tõendamiskoormist ja tõendite kogumist käsitlevad eeskirjad – Õiguslik küsimus
(ELTL artikkel 256; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik)
(vt punkt 60)
Lepinguväline vastutus – Tingimused – Õigusvastasus – Kahju – Kahju olemasolu ja ulatus – Tõendamiskoormis
(ELTL artikli 340 teine lõik)
(vt punkt 71)
Euroopa Liidu õigus – Liidu väärtused ja eesmärgid – Väärtused – Õigusriigi põhimõtete järgimine – Ulatus – Tõhus kohtulik kontroll – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – Kahju hüvitamise hagi – Hindamine isikute kohtuliku kaitse süsteemi kui terviku seisukohast
(ELL artikkel 2; ELTL artikli 256 lõige 1, artikkel 268 ja artikli 340 teine ja kolmas lõik; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47)
(vt punktid 72–75)
Euroopa Liidu õigus – Põhimõtted – Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele – Tõendamiskoormis ja tõendite kogumine – Isikutele liidu õigusega antud õigused – Üldkohtu kohustus mitte kahjustada kohtuliku kaitse tõhusust – Poolte võrdsuse ja võistlevuse põhimõtete järgimine – Kohustus tagada õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile täielik järgimine
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47)
(vt punktid 77 ja 78)
Kohtumenetlus – Menetlustoimingud – Dokumentide esitamise nõue – Liidu kohtu kaalutlusõigus – Piirid – Kohustus tagada õigusest tõhusale õiguskaitsevahendile tulenevate nõuete täielik järgimine – Ulatus – Tõendamiskoormist ja tõendite hankimist käsitlevad õigusnormid, mis ei võimalda tagada tõhusat kohtulikku kaitset – Liidu kohtu kohustus täiendada olemasolevat teavet
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47; Üldkohtu kodukord, artiklid 88, 89 ja 91)
(vt punktid 79, 80–83)
Apellatsioonkaebus – Väited – Üldkohtu keeldumise määrata menetlustoimingut kontrollimine Euroopa Kohtu poolt – Üldkohtu poolt tõendite täiendamise vajadusele antud hinnangu kontroll Euroopa Kohtus – Väidetavad tagasitõrjumisoperatsiooni ohvrid – Üldkohtu hinnang veenvate tõendite olemasolule prima facie tõendi asemel – Õigusnormi rikkumine – Vaidlustatud kohtumääruse tühistamine
(ELTL artikkel 256)
(vt punktid 104–106, 110–112)
Apellatsioonkaebus – Väited – Üldkohtu keeldumise määrata menetlustoimingut kontrollimine Euroopa Kohtu poolt – Üldkohtu poolt tõendite täiendamise vajadusele antud hinnangu kontroll Euroopa Kohtus – Tõendid – Tõendusjõud – Piisavad tõendid prima facie tõendi esitamiseks – Liidu kohtu hinnang – Tõendite vaba hindamise põhimõtte järgimine – Apellandi tunnistus, mis on tagasi lükatud vähese tõendusliku väärtuse tõttu – Kõigi esitatud tõendite arvesse võtmata jätmine – Õigusnormi rikkumine
(ELTL artikkel 256)
(vt punktid 115–117, 119, 123 ja 152)
Apellatsioonkaebus – Väited – Üldkohtu keeldumise määrata menetlustoimingut kontrollimine Euroopa Kohtu poolt – Üldkohtu poolt tõendite täiendamise vajadusele antud hinnangu kontroll Euroopa Kohtus – Tõendid – Piisavad tõendid prima facie tõendi esitamiseks – Liidu kohtu keeldumine jätkata menetlust ja teha enne kohtuasjas otsuse tegemist menetlustoiminguid – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 rikkumine – Õigusnormi rikkumine
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47)
(vt punktid 130–132, 147, 148 ja 150)
Kokkuvõte
Rahuldades apellatsioonkaebuse, mille Süüria kodanik Alaa Hamoudi (edaspidi „apellant“) esitas Üldkohtu 13. detsembri 2023. aasta määruse (
1
) peale, täpsustas Euroopa Kohtu suurkoda seoses kohustusega tagada tõhus kohtulik kaitse kohaldatavat tõendamisstandardit ja kohtuasjas menetlustoimingute tegemisega seotud kohustusi, mis on Üldkohtul juhul, kui põgenik väidab, et ta on sellise tagasitõrjumisoperatsiooni ohver, milles osales Euroopa Piiri- ja Rannikuvalve Amet (Frontex), ning esitab seetõttu selle ameti vastu kahju hüvitamise nõude.
Vaidlustatud kohtumäärusega jättis Üldkohus rahuldamata apellandi hagi (
2
) nõudega hüvitada kahju, mis talle väidetavalt tekitati sellega, et Frontex rikkus teatavaid Euroopa Liidu põhiõiguste hartas (edaspidi „harta“) (
3
) sätestatud õigusi ja teatavaid kohustusi, mis on sellele ametile pandud määrusega 2019/1896 (
4
). See rikkumine leidis aset Frontexi operatsioonide raames Egeuse merel, täpsemalt väidetava Kreeka ametiasutuste poolt tema suhtes läbi viidud liidu territooriumilt Türki tagasisaatmise operatsiooni (edaspidi „tagasitõrjumisoperatsioon“) käigus. Selle operatsiooni käigus saadeti apellant koos teiste isikutega, kes olid põgenenud oma kolmandast päritoluriigist, tagasi merele vaid mõni tund pärast seda, kui ta oli saabunud ühele Kreeka saarele, ilma et tal oleks olnud võimalust esitada rahvusvahelise kaitse taotlust.
Esimese astme menetluses tugines apellant selle tõendamiseks, et ta nimetatud operatsiooni ajal kohapeal viibis, mitmele tõendile, nimelt enda tunnistusele, veebis avaldatud meediaartiklile ning sellele lisatud kahele videole ja neljale fotole. Lisaks oli apellant palunud korduvalt Üldkohtul võtta menetlust korraldavaid meetmeid või teha menetlustoiminguid, eelkõige selleks, et Frontex esitaks teatavad tema valduses olevad dokumendid, mis oleksid võinud apellandi hagi toetada.
Kui Üldkohus leidis, et apellandi esitatud tõendid ei olnud piisavad, et tõendada veenvalt tema kohalolekut tagasitõrjumisoperatsiooni ajal ja seega väidetava kahju olemasolu, jättis Üldkohus hagi ilmselge õigusliku põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Apellatsioonkaebuse põhjenduseks väitis apellant eelkõige, et Üldkohus rikkus tõendamiskoormist reguleerivaid põhimõtteid, kohaldades selliseid tõendamisnõudeid, mida on tagasitõrjumisoperatsioonide puhul raske või isegi võimatu täita.
Täpsemalt rikkus Üldkohus apellandi sõnul õigusnorme, kui ta eiras vajadust kohandada tõendamiskoormist ja jättis rahuldamata apellandi taotluse kohustada Frontexit esitama teatud dokumendid, võttes arvesse Frontexi vastu esitatud lepinguvälise vastutuse hagi konkreetseid asjaolusid seoses kahjuga, mida apellant määruse 2019/1896 ja harta rikkumiste tõttu väidetavalt tema tagasitõrjumise tagajärjel kandis.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus kontrollis oma otsuses eelkõige seda, kas Üldkohus rikkus oma kohustust kohandada tõhusa kohtuliku kaitse tagamiseks tõendamiskoormist ja tõendite kogumist reguleerivaid norme.
Kõigepealt tuletas Euroopa Kohus meelde, et kuigi Frontexil ja piirihalduse eest vastutavatel riiklikel ametiasutustel on jagatud vastutus liidu välispiiride integreeritud haldamise eest, vastutab Frontex täielikult oma otsuste eest ja sellise tegevuse eest, mille eest ta on määruse 2019/1896 kohaselt ainsana vastutav. Lepinguvälise vastutuse valdkonnas näevad selle määruse artikli 97 lõige 4 ja ELTL artikli 340 teine lõik, mida see määruse artikkel täpsustab, ette, et Frontex heastab vastavalt liikmesriikide õiguse ühistele üldpõhimõtetele mis tahes kahju, mida tema osakonnad või töötajad on oma ülesannete täitmisel tekitanud.
Euroopa Kohus märkis, et tema kohtupraktikast tuleneb, et liidu lepinguvälise vastutuse tekkimiseks ELTL artikli 340 teise lõigu alusel peavad olema täidetud terve rida tingimusi, eelkõige tingimus, et kahju, mille hüvitamist nõutakse, peab olema tegelik ja kindel. Kui üks neist tingimustest ei ole täidetud, tuleb hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Seejärel käsitles Euroopa Kohus tõendamiskoormist ja tõendite kogumist reguleerivaid norme seoses liidu lepinguvälise vastutuse tekkimisega. Ta märkis, et põhimõtteliselt peab sellele vastutusele tuginev pool tõendama, et sellega seotud vastutuse tekkimise tingimused on täidetud. Seega peab see pool eelkõige tõendama väidetava kahju olemasolu ja ulatust. Selleks võib ta vastavalt tõendite vaba hindamise põhimõttele tugineda igat liiki tõenditele.
Kasutades Üldkohtule ja Euroopa Kohtule antud pädevust lahendada ELTL artikli 340 teises lõigus nimetatud kahju hüvitamisega seotud vaidlusi (
5
), peab liidu kohus siiski tagama üksikisikute tõhusa kohtuliku kaitse.
Kahju hüvitamise hagi hindamisel tuleb nimelt lähtuda üksikisikute kohtuliku kaitse kogu süsteemist, mis on aluslepingutega kehtestatud, ja see aitab tagada selle kaitse tõhusust. Euroopa Kohus täpsustas sellega seoses, et tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte tuleneb nii ELL artiklist 2 kui ka harta artiklist 47 ning et tõendamiskoormist ja tõendite kogumist käsitlevate normide kohaldamine ei tohi kahjustada üksikisikutele liidu õigusega antud õiguste kohtuliku kaitse tõhusust. Üldkohus ei tohi seega panna tõendamiskoormist, mis on liiga suur või mida on lausa võimatu täita, ega seada kahtluse alla poolte võrdsuse põhimõtet, vaid ta peab tagama, et tema menetluses oleva kohtuasja konkreetseid asjaolusid arvesse võttes järgitakse täielikult õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, kohandades vajaduse korral tõendamiskoormist ja tõendite kogumist puudutavaid norme.
Lõpuks tuletas Euroopa Kohus meelde, et Üldkohtule on antud pädevus tema menetluses olevate kohtuasjade ettevalmistamiseks ja läbivaatamiseks, mis võimaldab tal muu hulgas võtta menetlust korraldavaid meetmeid ja teha menetlustoiminguid. Nii võib Üldkohus nõuda pooltelt kõigi kohtuasjaga seotud dokumentide või tõendite ning kogu teabe esitamist, mida ta peab vajalikuks.
Kuigi Üldkohus peab otsustama, kas seda pädevust on vaja kasutada, tuleb järgida harta artiklist 47 tulenevaid nõudeid. Seega, kui tõendamiskoormist ja tõendite kogumist reguleerivate normide kohaldamine ei võimalda erandkorras tagada hageja tõhusat kohtulikku kaitset, peab Üldkohus seda pädevust kasutama, et täiendada menetluses olevas kohtuasjas tema käsutuses olevat teavet, tingimusel et hageja on esitanud minimaalseid tõendeid, mis kinnitavad selle sekkumise vajalikkust. Seega ei saa Üldkohus piirduda sellega, et lükkab hageja väited tõendite ebapiisavuse tõttu tagasi, kuigi temast sõltub – eelkõige rahuldades hageja taotluse määrata menetlustoimingud, nagu tõendite esitamine –, et ebakindlus nende väidete õigsuse suhtes saaks kõrvaldatud.
Euroopa Kohus märkis, et tema ülesanne apellatsioonimenetluses, milles vaidlustatakse tõendamiskoormist ja tõendite kogumist reguleerivate normide kohaldamine Üldkohtu poolt, on kontrollida, kas Üldkohus on täitnud oma kohustused harta artiklist 47 tulenevaid nõudeid täielikult järgides.
Sellega seoses märkis Euroopa Kohus esiteks, et sellist tagasitõrjumisoperatsiooni, nagu käsitletav operatsioon apellatsioonimenetluses, iseloomustab sellele allutatud isikute suur haavatavus ning asjaolu, et ametiasutused ei ole neid isikuid tuvastanud ega kohelnud neid individuaalselt. Lisaks on need isikud asjaolude asetleidmise ajal olukorras, mis võimaldab neil üksnes väga raske vaevaga koguda tõendeid selliste asjaolude tõendamiseks või mis isegi välistab igasuguse sellise võimaluse, eelkõige juhul, kui liikmesriigi ametiasutused on nende isikute telefonid konfiskeerinud. Arvestades Frontexi ülesandeid, mis tulenevad määrusest 2019/1896, võib Frontexil seevastu põhimõtteliselt olla asjakohast teavet, et tõendada tagasitõrjumisi.
Arvestades neid erisusi, ei saa sellistelt isikutelt nagu apellant nõuda veenvate tõendite esitamist selle operatsiooni käigu ja nende kohalviibimise kohta. Nimelt võib asjaolu, et nendel isikutel lasuvat tõendamiskoormist ei ole kohandatud, takistada tagasitõrjumisoperatsiooni ohvritel kasutada Frontexi vastu seoses selle ameti poolt väidetavalt toime pandud õigusvastaste tegudega mis tahes õiguskaitsevahendeid, andes Frontexile sisuliselt puutumatuse ja seades seega ohtu ohvrite põhiõiguste tõhusa kaitse. Seega nõuab harta artikliga 47 ja EIÕK‑ga – nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on seda tõlgendanud – tagatud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile täielik järgimine, et piisab, kui need isikud esitavad prima facie tõendi selle operatsiooni toimumise kohta, milles Frontex osaleb, ja enda kohalviibimise kohta selle ajal. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et tuleb hinnata, kas apellant on esitanud selle kohalviibimise kohta veenvad tõendid. See õigusnormi rikkumine muutis paratamatult vääraks tema hinnangu apellandi esitatud tõenditele, kuna see hinnang anti liiga kõrge tõendamisstandardi alusel, kuna ei järginud täielikult õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.
Teiseks analüüsis Euroopa Kohus Üldkohtu järelduste põhjal, kas apellant oli sellise prima facie tõendi esitanud. Ta tuletas meelde, et tõendite vaba kogumise põhimõttega kaasneb tõendite vaba hindamise põhimõte, mille kohaselt on ainus asjakohane kriteerium õiguspäraselt saadud tõendite tõendusjõu hindamisel nende usaldusväärsus.
Mis puudutab eelkõige apellandi kirjaliku tunnistuse tõendusjõu hindamist, siis tõdes Euroopa Kohus, et see eeldab tunnistuses sisalduva teabe usaldusväärsuse ja tõenäosuse kontrollimist. Eelkõige ei saa apellandi tunnistust tagasi lükata põhjendusega, et sellel on väike tõenduslik väärtus, võtmata arvesse kõiki kohtuasjas esitatud tõendeid. Seega, kui asuda seisukohale, nagu tegi Üldkohus, kui ta leidis, et üldjuhul on hageja tunnistusel endal vaid väike tõenduslik väärtus, siis on tegemist õigusnormi rikkumisega. Lisaks nähtub Üldkohtu järeldustest, et apellandi kirjalik tunnistus oli piisavalt üksikasjalik, konkreetne ja ühtelangev, et kujutada endast prima facie tõendit selle kohta, et apellant langes tõepoolest tagasitõrjumisoperatsiooni ohvriks, mida kinnitavad ka muud apellandi esitatud tõendid, eelkõige meediaartikkel, mis moodustavad seega ühtelangevate tõendite kogumi.
Kolmandaks märkis Üldkohus, et kui hageja esitab prima facie tõendi selle kohta, et ta on tagasitõrjumise ohver, ja heidab Frontexile ette selles tagasitõrjumises osalemist, peab Üldkohus tema menetluses olevas kohtuasjas menetlust jätkama ja tegema menetlustoiminguid, et hinnata kõigi tema käsutuses olevate andmete põhjal selle asjaolu tõelevastavust. Kui ta jõuab järeldusele, et seda prima facie tõendit ei lükka ümber hageja ärakuulamisel või selle kohtuasja teiste poolte menetlusdokumentides esitatud tõendid ja argumendid või muud võimalikud tõendid, mis on saadud kohtuasjas menetlustoimingute tegemisel, tuleb eeldada, et see asjaolu on tõendatud.
Täpsemalt oli Üldkohus käsitletavas asjas kohustatud võtma menetlust korraldavaid meetmeid või tegema menetlustoiminguid, et saada Frontexilt kogu tema käsutuses olev asjakohane teave, et selgitada välja vaidlusaluse tagasitõrjumisoperatsiooni asjaolud ja saada talle piisavalt teavet, et hinnata apellandi hagi põhjendatust ja tagada tema õiguste tõhus kohtulik kaitse. Järelikult rikkus ta õigusnormi, kui ta jättis apellandi sellekohased taotlused rahuldamata.
Eeltoodut arvestades otsustas Euroopa Kohus vaidlustatud kohtumääruse tühistada ja saata kohtuasja tagasi Üldkohtule.
(
1
)	13. detsembri 2023. aasta kohtumäärus Hamoudi vs. Frontex (T‑136/22, EU:T:2023:821, edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus“).
(
2
)	Hagi aluseks on ELTL artikkel 268, mille kohaselt „[kuuluvad] Euroopa Liidu Kohtu pädevusse […] vaidlused, mis on seotud kahjude hüvitamisega artikli 340 teise ja kolmanda lõigu põhjal“, ning ELTL artikkel 340, mille teine lõige näeb ette, et „[l]epinguvälise vastutuse korral heastab liit kõik oma institutsioonide või oma teenistujate poolt ülesannete täitmisel tekitatud kahjud vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldprintsiipidele“.
(
3
)	Artiklid 1, 2, 3, 4, 6, 18, 19 ja 21.
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2019. aasta määrus (EL) 2019/1896, mis käsitleb Euroopa piiri- ja rannikuvalvet ning millega tunnistatakse kehtetuks määrused (EL) nr 1052/2013 ning (EL) 2016/1624 (ELT 2019, L 295, lk 1). Väidetav rikkumine puudutab eelkõige määruse artikli 46 lõikeid 4 ja 5.
(
5
)	ELTL artikkel 268 koostoimes ELTL artikli 256 lõikega 1.