62005CC0440
KOHTUJURIST ETTEPANEK
JAN MAZÁKI
esitatud 28. juunil 2007 (
1
)
Kohtuasi C-440/05
Euroopa Ühenduste Komisjon
versus
Euroopa Liidu Nõukogu
„Tühistamishagi — EL artikli 31 lõike 1 punkt e, artikkel 34 ja artikkel 47 — Raamotsus 2005/667/JSK — Võitlus laevade põhjustatud reostuse vastu — Kriminaalkaristused — Ühenduse pädevus — Õiguslik alus — EÜ artikli 80 lõige 2”
I. Sissejuhatus
1.
Komisjon taotleb EL artikli 35 lõike 6 alusel esitatud hagiavalduses nõukogu 12. juuli 2005. aasta raamotsuse 2005/667/JSK, millega tugevdatakse kriminaalõiguslikku raamistikku laevade põhjustatud merereostuse vastase õiguse jõustamiseks, (edaspidi „raamotsus”) (
2
) tühistamist, väites, et selles EL artiklit 47 rikkudes sätestatud meetmed, millega nähakse ette kriminaalasju käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamine, oleks tulnud vastu võtta EÜ asutamislepingu, mitte aga Euroopa Liidu lepingu VI jaotise alusel.
2.
Seega käsitleb käesolev kohtuasi nii Euroopa Liidu esimese ja kolmanda samba vahelist kui ka ühenduse ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust kriminaalõiguse valdkonnas – mida üldjuhul peetakse riigi võimu ja suveräänsuse alla kuuluvaks – ning on seetõttu olulise teedrajava tähtsusega.
3.
See on järg Euroopa Kohtu 13. septembri 2005. aasta otsusele kohtuasjas komisjon vs. Nõukogu, (
3
) millega Euroopa Kohus tühistas nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta raamotsuse 2003/80/JSK keskkonna kaitsmise kohta kriminaalõiguse kaudu (
4
), sest kõnealuse kohtuasja esemeks olnud meetmed, millega nõuti liikmesriikidelt kriminaalkaristuste kehtestamist mitmesuguste keskkonnaalaste süütegude eest, oleks ühendus pidanud vastu võtma EÜ artikli 175 alusel.
4.
Nimetatud kohtuotsuses jäetakse aga käsitlemata tundlikud küsimused selle kohta, millistel tingimustel on ühendus pädev kohustama liikmesriike kehtestama kriminaalkaristusi ning milline on selle pädevuse täpne ulatus.
5.
Neis küsimustes on ühelt poolt komisjon ja Euroopa Parlament ning teiselt poolt nõukogu ja 20 menetlusse astunud liikmesriiki esitanud kohtuasja C-176/03 mõju osas täiesti vastandlikud seisukohad.
6.
Komisjon ja Euroopa Parlament, kes oma seisukohad kõnealuse otsuse mõju kohta on sedastanud ka vastavalt teatises (
5
) ja resolutsioonis (
6
), tõlgendavad seda üldjoontes nii, et Euroopa Kohtu põhjendused laienevad ka keskkonnakaitsest väljapoole ning kinnitavad ühenduse seadusandja põhimõttelist pädevust võtta esimese samba raames vastu liikmesriikide kriminaalõigusega seoses mis tahes sätteid, kui need on vajalikud ühenduse õiguse normide igakülgse täitmise tagamiseks. Tuleb lisada, et komisjon on selle tõlgenduse kohaselt juba teinud ettepaneku võtta vastu mitmeid ühenduse direktiive, millega kohustatakse liikmesriike viima oma siseriiklikesse seadustesse sisse kriminaalkaristusi. (
7
)
7.
Seevastu leiavad käesoleva menetluse käigus märkusi esitanud liikmesriigid, et Euroopa Kohtu järeldusi kohtuasjas C-176/03 tuleb käsitada kitsendavalt, üksnes keskkonnapoliitikat hõlmavatena, ning igal juhul ei ole ühenduse pädevuses määrata kindlaks liikmesriikide kehtestatavate kriminaalkaristuste liiki ja rangust.
8.
Sellest vastuolust tulenevalt palutakse Euroopa Kohtul käesolevas kohtuasjas selgitada kohtuasjas C-176/03 tehtud otsuse tähendust, et ühenduse pädevust kriminaalõiguse valdkonnas õigesti piiritleda.
II. Õiguslik raamistik ja taust
9.
Raamotsus võeti vastu 12. juulil 2005 Euroopa Liidu lepingu VI jaotise, eelkõige EL artikli 31 lõike 1 punkti e ja EL artikli 34 lõike 2 punkti b alusel.
10.
Seoses tankeri Prestige hukkumisega märgitakse raamotsuse preambulis, et tahtlusest või raskest hooletusest tuleneva laevade põhjustatud merereostuse vastu võitlemine on üks liidu prioriteete ning seetõttu on vaja liikmesriikide õigusakte ühtlustada (teine ja kolmas põhjendus).
11.
Nagu neljandast põhjendusest nähtub, tuleb see ühtlustamine saavutada „topeltteksti” abil, mis hõlmab ühelt poolt raamotsust ja teiselt poolt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivi 2005/35/EÜ, mis käsitleb laevade põhjustatud merereostust ning karistuste kehtestamist merereostusega seotud rikkumiste eest (edaspidi „direktiiv”), (
8
) kusjuures raamotsuse eesmärgiks on direktiivi täiendada kriminaalasjadega seotud üksikasjalike eeskirjadega.
12.
Seega nõutakse raamotsuses, et liikmesriigid kehtestaksid kriminaalkaristused laevadelt saasteainete merrelaskmise suhtes, mida tuleks raamotsuse ja direktiivi koosmõjust tulenevalt käsitada kuritegudena.
13.
Raamotsuse artiklis 1 viidatakse kasutatavate mõistete puhul direktiivi artiklile 2.
14.
Raamotsuse artikli 2 kohaselt peab iga liikmesriik võtma vajalikud meetmed, et tagada direktiivi artiklites 4 ja 5 (
9
) sätestatud rikkumiste käsitamine kuritegudena.
15.
Artikliga 3 nähakse ette, et karistatav on ka sellisele kuriteole kaasaaitamine, kallutamine ja kihutamine.
16.
Raamotsuse artiklis 4 nõutakse, et iga liikmesriik tagaks artiklites 2 ja 3 nimetatud tegevuse eest tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad kriminaalkaristused, ning nähakse lisaks üksikasjalikumalt ette kehtestatavate karistuste liik ja rangus. Sellega seoses nähakse otsuses mitmesuguste kuritegude puhul ette vabadusekaotuslike karistuste sobivad maksimummäärad.
17.
Artikliga 5 kohustatakse liikmesriike võtma meetmeid, et tagada võimalus võtta raamotsuses sätestatud kuritegude eest kindlaksmääratud tingimustel vastutusele juriidilisi isikuid.
18.
Artiklis 6 sätestatakse juriidiliste isikute karistused ning antakse täpsemad juhised karistuste liigi ja maksimummäärade kohta.
19.
Raamotsuse artikkel 7 käsitleb jurisdiktsiooni.
20.
Artiklid 8 ja 9 käsitlevad vastavalt komisjoni ja teiste liikmesriikide teavitamist kuritegudest ja kontakpunktide määramist.
21.
Lõpetuseks reguleeritakse artiklitega 10–12 raamotsuse territoriaalset kohaldatavust, rakendamist ja jõustumist.
22.
Direktiiv, mille preambulis tuginetakse ühenduse mereohutus- ja keskkonnakaitsepoliitikale, võeti aga vastu EÜ artikli 80 lõike 2 alusel, mis kuulub transporti käsitlevasse V jaotisse. EÜ artikli 80 lõige 2 on järgmine:
„Nõukogu võib kvalifitseeritud häälteenamusega otsustada, kas, mil määral ja millise menetlusega võib kehtestada kohaseid sätteid mere- ja lennutranspordi kohta.”
23.
Komisjon esitas nii direktiivi kui ka raamotsuse vastuvõtmisel vastuväited seoses õigusliku alusega, millele tuginedes nõukogu nõudis liikmesriikidelt, et nad saasteainete laevadelt merre laskmise karistatavaks muudaksid, ja teatas, et ka sel juhul on õigeks õiguslikuks aluseks EÜ artikli 80 lõige 2.
24.
Vastupidiselt sellele seisukohale märgitakse aga raamotsuse viiendas põhjenduses, et kriminaalkaristuste kehtestamise kohustust käsitlev õige dokument on EL artiklil 34 põhinev raamotsus.
III. Menetlus Euroopa Kohtus
25.
Euroopa Kohtu presidendi 25. aprilli 2006. aasta otsusega anti ühelt poolt Portugali Vabariigile, Belgia Kuningriigile, Soome Vabariigile, Prantsuse Vabariigile, Slovaki Vabariigile, Malta Vabariigile, Ungari Vabariigile, Taani Kuningriigile, Rootsi Kuningriigile, Iirimaale, Tšehhi Vabariigile, Kreeka Vabariigile, Eesti Vabariigile, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigile, Läti Vabariigile, Leedu Vabariigile, Madalmaade Kuningriigile, Austria Vabariigile ja Poola Vabariigile ning teiselt poolt Euroopa Parlamendile luba astuda menetlusse vastavalt nõukogu ja komisjoni nõuete toetuseks. Lisaks anti Euroopa Kohtu presidendi 28. septembri 2006. aasta otsusega Sloveenia Vabariigile luba astuda menetlusse nõukogu toetuseks.
26.
Erinevalt mitmest menetlusse astunud liikmesriigist ei esitanud käesoleva menetluse pooled komisjon ja nõukogu suulise menetluse taotlust. Seepärast otsustas Euroopa Kohus vastavalt oma kodukorra artiklile 44a, et kuna ta on mitmest talle esitatud kirjalikust märkusest saanud piisavalt teavet, teeb ta otsuse ilma suulise menetluseta.
IV. Poolte põhiargumendid
27.
Komisjon vaidlustab raamotsuse kehtivuse, kuna leiab, et artiklites 1–10 sätestatud kriminaalõiguslikud meetmed oleks saanud vastu võtta ühenduse ühist transpordipoliitikat käsitleva EÜ artikli 80 lõike 2 alusel, mistõttu kogu raamotsus kui jagamatu tervik on vastuolus EL artikliga 47.
28.
Komisjoni hinnangul tuleneb see Euroopa Kohtu poolt kohtuasjas C-176/03 väljendatud põhimõtetest, mis ulatuvad selles kohtuasjas käsitletud keskkonnakaitsest kaugemale ning on tervikuna kohaldatavad teiste ühenduse poliitikate, nagu käesoleval juhul kõne all oleva transpordipoliitika suhtes. Keskkonnakaitse tähtsus ühenduses ning selle iseloomulikud tunnused, näiteks „läbivus”, ei olnud iseenesest kohtuasjas C-176/03 otsuse tegemisel määrava tähtsusega. Sellised kriteeriumid viiksid hoopis paradoksse olukorrani, kus teised olulised ühenduse õiguse harud jäetaks a priori ilma võimalusest tagada EÜ asutamislepingu alusel nende tõhus ellurakendamine kriminaalkaristuste abil.
29.
Komisjon leiab, et kuigi kriminaalõigus kui selline ei kuulu üldiselt ühenduse pädevusse ning selles valdkonnas võib meetmeid võtta üksnes konkreetsest õiguslikust alusest tulenevate tuletatud volituste raames, võib ühenduse seadusandja kriminaalõiguslikke meetmeid ette näha juhul, kui see on vajalik ühenduse õigusnormide tõhusa ellurakendamise tagamiseks. Seega ühenduse puhul tulenevad need tuletatud volitused vajadusest tagada ühenduse õigusnormi või poliitika järgimine, kuid need ei piirdu konkreetse õigusvaldkonna või konkreetset liiki kriminaalõiguslike meetmetega. Ühendus on seetõttu pädev määratlema ka karistuste liiki ja rangust, kui on kindlaks tehtud, et see on vajalik ühenduse poliitika tõhusa ellurakendamise tagamiseks. Igal juhul ei ühtlusta raamotsus kohaldatavate kriminaalkaristuste liiki ja rangust, vaid jätab liikmesriikidele selles osas teatava kaalutlusõiguse.
30.
Komisjoni arvates on kõik raamotsuse artiklites 1–10 sätestatud meetmed vajalikud ühise transpordipoliitika tõhususe tagamiseks. Seega on täidetud vajalikkuse kriteerium, mille Euroopa Kohus sedastas oma otsuses kohtuasjas C-176/03.
31.
Lõpetuseks märgib komisjon, et EL artikli 47 seisukohalt ei ole oluline, kas või kuidas on ühendus juba teostanud oma pädevust EÜ artikli 80 lõike 2 alusel, vaid oluline on üksnes see, kas tegelikkuses on olemas õigus võtta vastu selliseid meetmeid, nagu on sätestatud raamotsuses.
32.
Euroopa Parlament sisuliselt nõustub komisjoni argumentidega. Ta leiab, et raamotsuse artiklid 1–6 kuuluvad täielikult ühenduse pädevusse. Seetõttu on otsus tervikuna ebaseaduslik, kuna see on jagamatu.
33.
Euroopa Parlament väidab, et vaidlusalune raamotsus on kõigis eesmärgi ja sisuga seotud aspektides võrreldav kohtuasjas C-176/03 kõne all olnud raamotsusega. Seega on Euroopa Kohtu poolt selles kohtuasjas esitatud põhjendused mutatis mutandis kohaldatavad ka käesoleva kohtuasja puhul. Euroopa Parlament juhib eelkõige tähelepanu, et raamotsuse preambulist nähtub selgelt, et sarnaselt tühistatud raamotsusega käsitleb see keskkonnakaitset ning mõlemal juhul on kuritegudena sätestatud teod võrreldavad ja seotud saasteainete heitmisega keskkonda.
34.
Kuigi Euroopa Parlament nendib, et kaks raamotsust erinevad kohaldatavate karistuste ranguse ja liigi täpse määratluse osas, ei näe ta põhjust, miks peaks tulemus käesoleval juhul erinema kohtuasja C-176/03 tulemusest. Euroopa Parlament leiab, et selles kohtuotsuses raamotsuse 2003/80 artikli 5 lõiget 1 käsitledes Euroopa Kohus juba kinnitas, et ühenduse pädevus kriminaalasjades laieneb karistuste liiki ja rangust käsitlevatele sätetele.
35.
Lõpetuseks märgib Euroopa Parlament, et raamotsuse preambulit ja selle vastuvõtmise asjaolusid silmas pidades on kriminaalõiguslike meetmete vajalikkus käesoleval juhul selgelt nähtav.
36.
Seevastu nõukogu, keda toetavad eranditult kõik käesolevas kohtuasjas menetlusse astunud liikmesriigid, ei nõustu väitega, et raamotsuses sätestatud kriminaalõiguslikud meetmed oli vaja vastu võtta EÜ artikli 80 lõike 2 alusel. Ta rõhutab esiteks, et kahtlemata oli see artikkel õige õiguslik alus direktiivi vastuvõtmiseks, mis kuulub peamiselt ühise transpordipoliitika valdkonda, kuigi osa selle eesmärke seondub ka keskkonnakaitsega.
37.
Nõukogu väitel on vaja mitmes aspektis teha vahet käesoleval kohtuasjal ning olukorral, mida käsitles Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-176/03, mis ei pruugi tingimata olla kohaldatav teistes ühenduse tegevusvaldkondades. Sellega seoses juhib nõukogu tähelepanu, et Euroopa Kohus võttis oma otsuse raamistikuks ühenduse keskkonnaeesmärgid ning rõhutas keskkonnakaitse erilist tähtsust. Keskkonnakaitset iseloomustab eelkõige „selle eesmärgi kõikehõlmavus ja põhjapanevus[ ühenduse poliitikates ja tegevustes]”. (
10
)
38.
Seevastu ühisel transpordipoliitikal mitte üksnes ei puudu sellised omadused, vaid ühenduse sellealane pädevus sõltub lisaks ühenduse seadusandja otsusest. Nagu Euroopa Kohus märkis kohtuasjas C-476/98 tehtud otsuses, annab EÜ artikli 80 lõige 2 ühendusele pelgalt õiguse meetmeid võtta, kuid see õigus on seatud sõltuvusse nõukogu eelnevast otsusest. (
11
) Seega on nõukogu ülesanne otsustada, kas ja millises ulatuses võib mere- ja õhutranspordi puhul õigusnorme kehtestada. Direktiivi vastuvõtmisega määras ühenduse seadusandja kindlaks, millises ulatuses ta kõnealuses valdkonnas tegutseda soovib. Nõukogu tõdeb, et osaliselt oleks ühenduse seadusandja võinud EÜ artikli 80 alusel vastu võtta kaugemaleulatuvaid meetmeid, kuid rõhutab, et ta otsustas selgelt seda mitte teha. Seega vaidlustab nõukogu komisjoni eelduse, et raamotsuses sisalduvad sätted oleks pidanud vastu võtma ühenduse seadusandja.
39.
Teise võimalusena väidab komisjon, et kõne all oleva raamotsuse sätted erinevad kohtuasjas C-176/03 tühistatud raamotsuse sätetest, kuna need on eelkõige liikmesriikide kehtestatavate karistuste ranguse ja liigi osas üksikasjalikumad. Kohtuasjast C-176/03 nähtub selgelt, et Euroopa Kohus omistas tähtsust asjaolule, et arutusel olnud sätted jätsid liikmesriikidele võimaluse valida kohaldatava kriminaalkaristuse liiki, juhul kui karistus on tõhus, proportsionaalne ja hoiatav. (
12
) Seega puudub ühenduse seadusandjal kohaldatavate kriminaalkaristuste ranguse ja liigi kindlaksmääramise pädevus. Nõukogu järeldab sellest, et enamikku raamotsuse vaidlusaluseid sätteid ei oleks ühendus saanud vastu võtta ning seetõttu ei riku need EL artiklit 47. Kui tõlgendada kohtuasja C-176/03 komisjoni pakutaval viisil, kaotaks EL VI jaotis suuresti oma praktilise mõju: niisiis läheb see tõlgendus selgelt kaugemale sellest, mida Euroopa Kohus pidas silmas oma otsuses, mida tuleb tõlgendada kitsalt ning otsuse aluseks olevaid konkreetseid asjaolusid arvesse võttes.
40.
Lõpetuseks väidab nõukogu, et raamotsuse vastuvõtmisest ei saa järeldada, nagu oleksid sätestatud kriminaalõiguslikud meetmed kohtuasja C-176/03 tähenduses „vajalikud”.
41.
Menetlusse astunud liikmesriigid järgivad oma põhjendustes sisuliselt nõukoguga sama liini. Nad leiavad, et ühenduse tuletatud pädevus sätestada kriminaalõiguslikke meetmeid – nagu selle sedastas Euroopa Kohus kohtuasjas C-176/03 – on erandlik ning seda tuleb kitsalt tõlgendada. Kaudne kriminaalõiguse normide kehtestamise pädevus piirdub meetmetega, mis on „vajalikud” või „hädavajalikud” raskete keskkonnaalaste õigusrikkumistega võitlemiseks. See ei laiene keskkonnakaitsest väljapoole muudele ühistele poliitikatele, nagu kõne all olev transpordipoliitika, ning igal juhul välistab see liikmesriikide arvates karistuste liigi ja ranguse ühtlustamise raamotsuses sätestatud viisil.
42.
Liikmesriikide poolt oma seisukoha toetuseks esitatud arvukad ja üsna sarnased argumendid keskenduvad eelkõige subsidiaarsuse, volituste delegeerimise ja proportsionaalsuse põhimõtetele; kriminaalõiguse erilisele iseloomule ja vältimatule ühtsusele; liikmesriikidele jäetava kaalutlusõiguse ulatusele; ja Euroopa Liidu lepinguga loodud süsteemile, mida komisjoni argumentide toetamine õõnestaks.
43.
Lisaks väidetakse, et EL artikli 47 eesmärk on selgelt piiritleda esimese ja kolmanda samba vaheline pädevuse jaotus, mitte aga esimest viimasest kõrgemale seada. Mitmed liikmesriigid ei nõustu komisjoni seisukohaga, et liikmesriigid on ühelt poolt küll ka edaspidi vabad iseseisvalt tegutsema, kuni komisjon ei ole otsustanud kasutada oma EÜ artikli 80 lõikest 2 tulenevaid volitusi, kuid teiselt poolt ei tohi nad kolmanda samba raames ühiselt meetmeid võtta. Lisaks, kuna komisjon ei olnud raamotsuse vastuvõtmise ajaks veel laevade põhjustatud reostuse osas õigusakte kehtestanud, siis ei saa väita, et otsus kahjustaks olemasolevat ühenduse pädevust.
44.
Seepärast leiavad liikmesriigid, et raamotsus oli selles sisalduvate kriminaalõiguslike meetmete vastuvõtmiseks sobiv õigusakt.
V. Analüüs
Laiem pädevuse piiritlemise raamistik: EL artikkel 47
45.
Käesolevas asjas õige otsuse tegemine sõltub esiteks EL artiklist 47, millega tõmmatakse selge joon ühelt poolt esimese samba ehk ühenduse ning teiselt poolt teise ja kolmanda samba vahele, mis hõlmavad välis- ja julgeolekupoliitikat (EL V jaotis) ning politseikoostööd ja õigusalast koostööd kriminaalasjades (EL VI jaotis).
46.
See vahetegemine on oluline, kuna märgib selget piiri niinimetatud ühenduse meetodi – mida iseloomustab Euroopa „range” integratsioon Euroopa ühenduste raames – ning EL lepinguga sisse seatud „valitsustevaheliste” poliitikate ja koostöövormide vahel. (
13
)
47.
Poolte väiteid silmas pidades on kohane selgitada EL artikli 47 tähendust ja mõju käesoleva juhtumi puhul tõusetunud pädevusküsimustele.
48.
EL artiklis 47 sätestatakse, et miski Euroopa Liidu lepingus ei mõjuta EÜ asutamislepingut.
49.
Euroopa Kohus on sellega seoses juba otsustanud, et tema ülesanne on tagada, et õigusaktid, mis nõukogu arvates kuuluvad Euroopa Liidu lepingu VI jaotise kohaldamisalasse, „ei kahjustaks EÜ asutamislepinguga ühendusele antud volitusi”. (
14
)
50.
Nagu sellest järeldusest juba selgelt nähtub, ei ole EL artikli 47 eesmärk üksnes tagada, et miski EL lepingus ei kahjustaks olemasolevaid ühenduse õiguse alussätteid ega oleks nendega vastuolus. Pigem on see mõeldud laiemalt ka ühenduse kui sellise volituste säilitamiseks.
51.
Seda kinnitab EL artikli 29 esimene lõik, milles sõnaselgelt sätestatakse, et liidu sätteid politseikoostöö ja õigusalase koostöö kohta kriminaalasjades kohaldatakse „ilma, et see piiraks Euroopa Ühenduse volitusi”.
52.
Et teha kindlaks, kas EL artiklit 47 on rikutud, tuleb seega küsida, kas kõnealused sätted oleks saanud tulevikus vastu võtta EÜ asutamislepingu alusel. (
15
)
53.
Vastupidiselt mõningate riikide valitsuste seisukohale seab EL artikkel 47 sellega ühenduse õiguse, täpsemalt EÜ asutamislepingu alusel võetavad ühenduse meetmed, EL lepingu V või VI jaotise alusel võetud meetmetest „kõrgemale”, kuna nõukogu ja vajadusel ka teised liidu institutsioonid peavad võtma meetmeid EÜ asutamislepingu alusel, juhul kui see on kavandatavate meetmete jaoks sobiv ja parim õiguslik alus.
54.
Sellega viitab EL artikkel 47 liidu ülesehitusele, mille aluseks EL artikli 1 kohaselt on „Euroopa ühendused, mida täiendatakse [Euroopa Liidu] lepinguga kasutuselevõetava poliitika ja koostöövormidega” (autori kursiiv). Samas artiklis sätestatakse ka, et Euroopa Liidu leping tähistab „uut etappi Euroopa rahvaste üha tihedama liidu loomises”.
55.
Eeltoodud sõnastusest nähtub selgelt, et teatavaid uusi koostöövorme kehtestades püüti Euroopa Liidu lepinguga üksnes täiendada ühenduste tegevusvaldkondi, mitte aga neid ühendustelt ära võtta, sätestades liidu institutsioonidele „alternatiivsed” pädevused ühenduse ja liidu poliitikate kattumise puhuks ehk siis andes institutsioonidele õiguse kasutada sellistel juhtudel vähemintegreeritud koostöövorme vastavalt EL V või VI jaotisele.
56.
Sellest tuleneb esiteks, et kuigi reeglina ei ole nõukogu üldse kohustatud õigusakte andma, peab ta juhul, kui ta siiski otsustab liidu kontekstis seda teha, tegutsema üksnes EÜ asutamislepinguga ette nähtud piires, juhul kui vastavad volitused on selle lepinguga antud ühendusele.
57.
Teiseks, vastupidiselt mõningate riikide valitsuste väidetele ei oma käesoleval juhul olulist tähtsust asjaolu, et raamotsuse vastuvõtmise ajaks ei olnud ühendus selles käsitletud teemadel veel õigusakte vastu võtnud (kuna direktiiv võeti vastu hiljem).
58.
Selles osas tuleb teha vahet ühenduse ja liikmesriikide vahelisel vertikaalsel võimujaotusel ning EL artiklis 47 sätestatud horisontaalsel sammastevahelisel võimujaotusel. Esimesena nimetatud suhtes on liikmesriikidel põhimõtteliselt – välja arvatud ühenduse ainupädevuse korral – ka edaspidi tegutsemisvabadus, juhul kui ühendus ei ole tegelikkuses teostanud oma pädevust selliselt, et see „ennetab” liikmesriikide tegevust, nagu on sätestatud AETRi kohtupraktikas. (
16
)
59.
Seevastu teisena nimetatud suhtes on EL V ja VI jaotise alusel tegutsemine algusest peale välistatud, kuna vastavad volitused on sätestatud EÜ asutamislepingus, ilma et oleks oluline, kas ja kui suures ulatuses on ühendus neid tegelikkuses kasutanud.
60.
Seepärast ei ole vale öelda, et kuni ühendus ei ole kriminaalõiguse valdkonnas õigusakte vastu võtnud, on liikmesriigid põhimõtteliselt vabad selles valdkonnas riigi tasandil tegutsema, ning samas öelda, et EL artiklist 47 tulenevalt on välistatud nõukogu tegutsemine EL VI jaotise alusel.
61.
Seoses mitme riigi valitsuste esitatud argumendiga, et kui liikmesriigid on vabad tegutsema „ühekaupa”, siis seda enam peaksid nad a fortiori olema vabad tegutsema „kollektiivselt” ehk VI jaotise kohase raamotsuse kaudu, (
17
) tuleb märkida, et kuigi nõukogus on esindatud kõik liikmesriigid, ei saa nõukogu tegevust õiguslikult käsitada pelgalt liikmesriikide „kollektiivse” tegevusena. Nõukogu kui liidu institutsioon kasutab vastavalt EL artiklile 5 oma volitusi kooskõlas nende tingimuste ja eesmärkidega, mis on ette nähtud Euroopa ühenduste asutamislepingute ja Euroopa Liidu lepinguga.
62.
Kolmandaks leian ma, et EL artikli 47 puhul – nagu komisjon on õigesti märkinud – ei ole otsustav see, et vastavalt EÜ artikli 80 lõikele 2 võib nõukogu otsustada, kas ja millises ulatuses mere- ja õhutranspordi alaseid sätteid kehtestada. Isegi kui on tõsi, et EÜ asutamislepinguga seatakse see volitus sõltuvusse nõukogu eelnevast otsusest, (
18
) on siiski selge, et nõukogul on EÜ asutamislepingu kohaselt õigus meretranspordi alaseid meetmeid võtta.
63.
Seepärast tuleb nüüd läbi vaadata küsimus sellest, kas – pidades silmas Euroopa Kohtu järeldusi kohtuasjas C-176/03 – vaidlusalused raamotsuse kriminaalõiguslikud sätted oleks saanud vastu võtta EÜ artikli 80 lõike 2 alusel.
64.
Samas ei tohi tähelepanuta jätta asjaolu, et isegi kui Euroopa Kohus mingil põhjusel leiaks, et transpordipoliitika osas selline pädevus puudub, ei tähendaks see, et sellega on nii-öelda lugu lõppenud.
65.
Käesolevas kohtuasjas kõne all oleva direktiivi õiguslikuks aluseks valiti EÜ artikli 80 lõige 2, mis aga tingimata ei tähenda, et raamotsuses sisalduvate vaidlusaluste meetmete vastuvõtmise õiguslikuks aluseks ei oleks võinud võtta mõnd muud EÜ asutamislepingu sätet – eelkõige oleks alternatiiviks võinud olla keskkonnaalane EÜ artikkel 175. Kui leitaks, et raamotsuse sätted oleks saanud vastu võtta EÜ asutamislepingus mujal sätestatud õiguslikel alustel, siis tähendaks see põhimõtteliselt, et raamotsus rikub EL artiklit 47.
66.
Kohtumenetluse pooled on seda küsimust aga vältinud või on nad üksmeelel, et kui üldse, siis saaks kõne all olevate meetmete vastuvõtmisel õigeks õiguslikuks aluseks olla üksainus EÜ asutamislepingu säte, nimelt EÜ artikli 80 lõige 2. Seepärast võtan selle seisukoha oma hinnangu aluseks.
Kohtuasja C-176/03 mõju: ühenduse kriminaalõiguslike meetmete võtmise pädevuse ulatus
67.
Kriminaalõigus eristub teistest õigusharudest mitmel moel. Kasutades sotsiaalse kontrolli kõige rangemaid ja hoiatavamaid vahendeid – karistusi – märgib kriminaalõigus ära vastuvõetava käitumise piirid ning kaitseb seeläbi kogu ühiskonnas kalliks peetavaid väärtusi. (
19
) Kriminaalkaristused, mis sisuliselt väljendavad üldsuse tahet, tähistavad konkreetset ühiskondlikku hukkamõistu ning erinevad seetõttu kvalitatiivselt teistest karistustest, näiteks haldussanktsioonidest.
68.
Rohkem kui teised õigusharud peegeldab kriminaalõigus seega kogukonna konkreetseid kultuurilisi, moraalseid, rahalisi ja muid tõekspidamisi ning on ühiskonna arengute suhtes eriti tundlik.
69.
Kriminaalõiguse olemuse üldine määratlus aga puudub, mistõttu liikmesriigid on selle ülesannete ja mõju üksikasjade osas väga erinevatel seisukohtadel. Seega on raske rääkida kriminaalõigusest üldiselt, ilma viideteta konkreetsetele riikidele.
70.
Siiski, kui võtame ühiseks lähtealuseks Euroopa inimõiguste konventsiooni, võime igal juhul märkida, et selles võetakse arvesse kriminaalsüüdistuste ja kriminaalkaristuste erilist iseloomu, kuna artikli 6 lõigetega 2 ja 3 ning artikliga 7 nähakse kriminaalasjade puhul võrreldes tsiviilasjadega ette ulatuslikumad menetlusalased ja sisulised tagatised. Euroopa Inimõiguste Kohus on neis artiklites kasutatud „kuriteo” mõistele omistanud autonoomse tähenduse ning soovib selle mõiste seostada eelkõige mitte siseriikliku õiguse klassifikatsiooni, vaid teo kui sellise laadi ning võimaliku karistuse rangusega. (
20
) Konkreetselt kriminaalkaristuste eesmärgi osas on Euroopa Inimõiguste Kohus leidnud, et „preventsiooni ja heastamise eesmärgid on karistamise eesmärgiga kokkusobivad ning neid võib käsitada karistuse kui sellise koostisosadena”. (
21
)
71.
Arvan, et võib üsna kindlalt väita, et kriminaalõigust iseloomustab selle hoiatav ja ennetav iseloom. (
22
) Samas tuleb meeles pidada, et ennetamine ei ole kriminaalõiguse ainus selge eesmärk ning kriminaalõiguse kui õigusliku ultimum remedium’i kasutamine – ka mõned menetlusosalised on seda aspekti rõhutanud – kajastab asjassepuutuva kogukonna sotsiaalseid standardeid ning on seetõttu kokkuvõttes lahutamatult seotud selle kogukonna identiteediga.
72.
Kriminaalkaristuste määramise õigust on tavapäraselt tõepoolest käsitatud nii, et see on tihedalt seotud suveräänsusega ning selle õiguse õiged teostajad on üksnes riigid ise või riikidevahelised koostöövormid, mitte aga ühendus. Kuigi kriminaalõigus ega kriminaalmenetluse normid üldjuhul ühenduse pädevusse ei kuulu, (
23
) tuleb siiski rõhutada, et kriminaalõigus ei ole EÜ asutamislepingu kohaselt mingil juhul liikmesriikide domaine reservé.
73.
Kohtuasjale C-176/03 eelnenud kohtulahenditest nähtub tegelikkuses selgelt, et ühenduse õigus ristub kriminaalõigusega mitmes aspektis. Selle asemel et üksikasjalikult käsitleda neid kohtulahendeid – mida koos asjaomaste teiseste ühenduse õigusaktidega on juba põhjalikult analüüsinud kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomer (
24
) – meenutan ma hoopis lühidalt ühenduse õiguse ja riikide kriminaalõiguse olulisi ristumiskohti.
74.
Esiteks ja üldisemalt võib ühenduse õigus mõjutada riikide kriminaalõigust kaudselt, kuna nõuab, et selle kohaldamisalasse kuuluvates küsimustes oleks vastav siseriiklik kriminaalõigus ühenduse õigusega kooskõlas. Seda viidet kooskõlale illustreerib väga hästi kohtuasi Amsterdam Bulb, kus Euroopa Kohus leidis, et konkreetseid karistusi sätestavate ühenduse normide puudumise korral on liikmesriigid vabad kehtestama neile sobivana tunduvaid karistusi, sealhulgas kriminaalkaristusi. (
25
) Teiselt poolt võib ühenduse õigusega välistada kriminaalkaristused ühenduse õigust rakendavate siseriiklike õigusaktide rikkumise eest, näiteks seetõttu, et need on liiga ranged ja takistavad seetõttu isikute vaba liikumist. (
26
)
75.
Sellistel juhtudel seab ühenduse õigus seega piirangud liikmesriikide tegevusele kriminaalõiguse alal, nõudes „negatiivset integratsiooni”. (
27
)
76.
„Positiivse integratsiooni” poole liikumisena ning kriminaalõiguse valdkonna positiivsete kohustuste tunnustamisena võib käsitada Euroopa Kohtu nn „Kreeka maisi” kohtuasjades võetud seisukohta, et kui ühenduse õigusaktidega ei nähta rikkumise eest ette konkreetseid karistusi või viidatakse selles osas siseriiklikele õigusaktidele, siis peavad liikmesriigid EÜ artiklis 10 sätestatud üldisest liikmesriikide kohustusest tulenevalt võtma kõik vajalikud meetmed ühenduse õiguse tõhusa ellurakendamise tagamiseks, et „eelkõige tagada ühenduse õiguse rikkumiste eest karistamine samadel menetluslikel ja sisulistel alustel, mida rakendatakse sarnast liiki ja sarnase tähtsusega siseriiklike õigusaktide rikkumise puhul ning mis igal juhul peavad tagama, et karistus oleks tõhus, proportsionaalne ja hoiatav”. (
28
) Kohtuasjas Nunes ja de Matos märkis Euroopa Kohus, et sama põhistus kehtib ka juhul, kui ühenduse määrusega kehtestatakse rikkumise eest konkreetsed karistused, kuid ei loetleta ammendavalt kõiki karistusi, mida võivad kehtestada liikmesriigid, nagu näiteks selles kohtuasjas kõne all olnud Euroopa Sotsiaalfondi määruse puhul (
29
)
77.
Seda konteksti arvestades astus Euroopa Kohus kohtuasjaga C-176/03 sammu, mis oli kvalitatiivselt oluline, kuid kokkuvõttes siiski mitte arusaamatu, kui ta tunnustas, et ühenduse seadusandjal võib olla õigus vastu võtta meetmeid, millega liikmesriikidelt nõutakse selgesõnaliselt kriminaalkaristuste kehtestamist teatava käitumise eest ning mis seetõttu – nagu kohus nentis – tõepoolest eeldavad liikmesriikide kriminaalõiguse osalist ühtlustamist (
30
)
78.
Käesoleva vaidluse keskseks küsimuseks on muidugi see, kui suur samm see tegelikult oli, ehk kui „lai” ja „sügav” on sellega kinnitatud ühenduse pädevus sätestada kriminaalkaristusi.
79.
Põhistus, mille alusel Euroopa Kohus neid volitusi kohtuasjas C-176/03 tunnustas, on lühidalt järgmine.
80.
Küsimus, mille Euroopa Kohus pidi lahendama – ja millele ta vastas jaatavalt – oli nimelt see, kas kõnealuse kohtuasja esemeks olnud raamotsuses sätestatud kriminaalõiguslikud meetmed oleks saanud vastu võtta keskkonda käsitleva EÜ artikli 175 alusel. (
31
)
81.
Sellega seoses meenutas Euroopa Kohus esiteks, et vastavalt EÜ artiklile 2 ja Euroopa Kohtu lahenditele on keskkonnakaitse ühenduse üks põhieesmärke. Lisaks viitas ta EÜ artiklile 6, milles märgitakse, et ühenduse poliitikate väljatöötamisel ja rakendamisel tuleb arvesse võtta keskkonnakaitse nõudeid, ning EÜ artiklitele 174 ja 176, millega nähakse ette ühenduse keskkonnapoliitika elluviimise raamistik. (
32
)
82.
Edasi märkis Euroopa Kohus, et kõik EÜ artikli 175 lõike 2 esimese lõigu kolmes taandes viidatud meetmed eeldavad ühenduse institutsioonide osalust valdkondades, kus – ühenduse keskkonnapoliitika välja arvatud – ühendusel puuduvad seadusandlikud volitused täielikult või on nõutav nõukogu ühehäälne otsus.
83.
Seejärel meenutas Euroopa Kohus väljakujunenud pretsedendiõigust, mille kohaselt ühenduse meetme õigusliku aluse valik peab põhinema objektiivsetel ja kohtulikult kontrollitavatel teguritel, eriti meetme eesmärgi ja sisu puhul. (
33
)
84.
Seetõttu järeldas Euroopa Kohus raamotsuse pealkirjast ja esimesest kolmest põhjendusest, et otsuse eesmärk on kaitsta keskkonda. (
34
)
85.
Seejärel tunnistas Euroopa Kohus arutusel oleva raamotsuse sisuga seoses, et selle artiklid 2–7 toovad kaasa liikmesriikide kriminaalõiguse osalise ühtlustamise, „eriti mitmesuguste keskkonnakuritegude tunnuste osas”, ning kinnitas taas kord, et kriminaalõigus ega kriminaalmenetluse normid ei kuulu üldjuhul ühenduse pädevusse. (
35
)
86.
Kohtuotsuse järgmises, võtmetähtsusega lõigus leidis Euroopa Kohus aga üsna sõnaselgelt, et see järeldus „ei saa siiski ühenduse seadusandjat takistada, kui tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate kriminaalkaristuste kohaldamine pädevate siseriiklike ametivõimude poolt on hädavajalik meede raskete keskkonnaõiguse rikkumistega võitlemiseks, võtta liikmesriikide kriminaalõigusega seonduvaid meetmeid, mida ta peab vajalikuks, et tagada keskkonnakaitse valdkonnas tema poolt kehtestatavate õigusnormide täielik tõhusus”. (
36
)
87.
Seega on selge, et Euroopa Kohus tunnustas ühenduse õigust nõuda liikmesriikidelt selliste kriminaalõiguslike meetmete vastuvõtmist, nagu on sätestatud raamotsuses, ning märkis, et see õigus on ühendusele EÜ artikliga 175 antud volituste kaudne tuletis.
88.
Euroopa Kohus kirjeldas seda õigust siiski väga kitsalt ja otseses seoses kohtuasja konkreetsete asjaoludega, mitte aga üldise põhimõttena, mistõttu on selle aluseks olevaid põhjendusi raske eristada konkreetsest rakendamisest.
89.
Esiteks tuleb märkida, et kohtuasjas C-176/03 tehtud otsuse – kusjuures selle poolest sarnaneb see varasemate „Kreeka maisi” kohtulahenditega (
37
) – peamine alus ja motiiv on vajadus tagada ühenduse õiguse täielik ellurakendamine. See nähtub selgelt nii eespool osundatud võtmetähtsusega lõigust kui ka kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanekust (
38
) ning otsuse punktist 52, kus Euroopa Kohus märgib, et EÜ artiklist 135 ja EÜ artikli 280 lõikest 4 ei saa järeldada, et kriminaalõiguse ühtlustamine tuleb välistada isegi juhul, „kui see on vajalik ühenduse õiguse tõhususe tagamiseks”. (
39
)
90.
Seda kinnitab ka asjaolu, et kuna Euroopa Kohus leidis, et EÜ artikkel 175 annab ühendusele õiguse nõuda liikmesriikidelt teatavate eriti keskkonnakahjulike tegude kriminaliseerimist, siis tugines ta oma põhjendus sisuliselt tuletatud volitustele ning leidis, et ühendusel on olemas volitused ja vahendid talle määratud konkreetse objektiivse ülesande täitmiseks. (
40
) Lihtsamalt öeldes, kohtuotsuse ratio kohaselt oleks ühenduse keskkonnakaitseline eesmärk ja selle effet utile ohus, juhul kui ühenduse seadusandjal ei oleks võimalik vastu võtta kriminaalõiguslikke meetmeid tema poolt kehtestatud keskkonnakaitse alaste normide tõhusa ellurakendamise tagamiseks.
91.
Kuivõrd saab sellest võrdusest nüüd järeldada, et kohtuasja C-176/03 sisuks oli keskkonnakaitse ja „raskete keskkonnakuritegudega võitlemine”? Kas kriminaalkaristuste nõudmise õigus, nagu väidavad nõukogu ja menetlusse astunud liikmesriigid, on „laiuselt” piiratud keskkonnaõigusega või võib seda, nagu väidavad komisjon ja parlament, põhimõtteliselt kohaldada ka teistele ühise poliitika valdkondadele, nagu käesoleval juhul kõne all olev transpordipoliitika?
92.
Kuigi kohtuotsuses sisalduvaid arvukaid viiteid keskkonnakaitsele ja selle tähtsusele asutamislepingus võiks käsitada selliselt – nagu nõukogu ja liikmesriigid sisuliselt väidavad –, et Euroopa Kohtu eesmärk oli oma põhistusega hõlmata konkreetselt üksnes keskkonnavaldkonda, jagan ma komisjoni seisukohta, et tegelikkuses ei ole mõistlikku alust kriminaalõiguslike meetmete kehtestamise volitust sellisel viisil piirata.
93.
On tõsi, nagu senisest veelgi selgemalt nähtub valitsustevahelise kliimamuutuste rühma hiljuti esitatud eriettekandest, et keskkonnakaitse on eluliselt tähtis mitte üksnes Euroopa poliitika, vaid kogu inimkonna tuleviku seisukohalt (
41
) ning et see on ühenduse üks põhieesmärke, nagu Euroopa Kohus meenutas kohtuasjas C-176/03 tehtud otsuses. (
42
)
94.
Ilmselgelt ei ole aga keskkonnakaitse ühenduse ainus oluline eesmärk ja poliitikavaldkond, mistõttu seda on raske esile tõsta EÜ artiklites 2 ja 3 nimetatud teiste ühenduse eesmärkide ja tegevuste seast, nagu näiteks põhivabadustel rajaneva siseturu loomine, ühine põllumajanduspoliitika või ühised konkurentsieeskirjad.
95.
Nagu on eespool juba märgitud seoses kriminaalõiguse rolli või pigem mõjuga ühiskonnas õigushüvele või väärtusele omistatava tähtsuse mõõtjana_43 (
43
) ei ole keskkonnakaitse selline esiletõstmine minu arvates kuidagi kooskõlas ühenduse iseloomu või isegi identiteediga.
96.
Pealegi ei ole keskkond EÜ asutamislepingu kohaselt (EÜ artikkel 6) ainus „horisontaalne” teema – piisab, kui mainida meeste ja naiste võrdõiguslikkust (EÜ artikli 3 lõige 2), diskrimineerimisest hoidumist (EÜ artikli 12 lõige 1) või rahvatervist (EÜ artikli 152 lõige 1) – ning igal juhul ei näe ma põhjust, miks seda konkreetset valdkonda tuleks, nagu väidavad nõukogu ja mitmed liikmesriigid, käsitada kriminaalkaristuste nõudmise pädevuse seisukohalt määravana.
97.
Lisaks ei ole mõistlik väita, et see õigus peaks olema piiratud keskkonnavaldkonnaga, kui võtta arvesse, et see tuleneb ühenduse õiguse tõhususe põhimõttest.
98.
Sellest seisukohast lähtudes viiks eeldus, et kriminaalkaristuste nõudmise pädevus piirdub keskkonnaküsimustega, järelduseni, et keskkonnakaitse on oma erilise iseloomu tõttu ainus valdkond, mis täieliku tõhususe tagamiseks kriminaalõiguslikke sunnimeetmeid vajab, või teise võimalusena – kui tunnistada, et tõhususe huvides on selliseid sunnimeetmeid vaja ka teiste poliitikate puhul – et ühenduse seadusandja lepib teistes valdkondades tõhususe puudumise võimalusega näiteks seetõttu, et nende valdkondade eesmärgid on „vähetähtsad” või „vähemolulised”. Leian, et mõlemad nimetatud seisukohad on vastuvõetamatud ning neid ei saa toetada.
99.
Eeltoodut arvesse võttes usun seetõttu, et ei ole mõistlikult võimalik – igal juhul mitte meelevaldsusesse laskumata – üksnes keskkonnaküsimustega piirata ühenduse õigust nõuda liikmesriikidelt kriminaalõiguslikke sunnivahendeid. Kuna selle õiguse raison d’être tuleneb ühenduse õiguse tõhususe põhimõttest, siis peab see olema põhimõtteliselt olemas ka teiste ühenduse poliitikate puhul (nagu transport), välja arvatud juhul, kui vastavasisulise õigusliku aluse loovad asutamislepingu sätted seda piiravad.
100.
Edasi tuleb käsitleda liikmesriikide kriminaalõigusega seotud meetmete võtmise õiguse piire. Ka selles osas ei ole kohtuasjas C-176/03 tehtud otsuse põhistus üheselt mõistetav. Selles mainitakse nii „hädavajalikku meedet raskete […] rikkumistega võitlemiseks” kui ka kriminaalõiguslikke meetmeid, mida ühenduse seadusandja „peab vajalikuks, et tagada […] tema poolt kehtestatavate õigusnormide täielik tõhusus”. (
44
)
101.
Nende kriteeriumide tähendusele heidetakse pisut valgust otsuse edasises osas, kus Euroopa Kohus hindab, kas kõnealuse kohtuasja puhul olid täidetud tingimused vaidlusaluste meetmete vastuvõtmiseks EÜ artikli 175 alusel ning leiab, et otsustavaks asjaoluks on raamotsuses sisalduv viide märkimisväärse hulga ühenduse meetmete rikkumisele ning nõukogu seisukoht, et „kriminaalkaristused on raskete keskkonnaõiguse rikkumistega võitlemiseks hädavajalikud”. (
45
)
102.
Seega nähtub kohtuasjas C-176/03 tehtud otsusest, et ühenduse seadusandjal on õigus kriminaalkaristuste kehtestamist nõudvaid meetmeid vastu võtta juhul, kui ta leiab, et need karistused on vajalikud tema kehtestatavate normide täieliku tõhususe tagamiseks, ning tingimusel, et kriminaalõiguslikud meetmed on vajalikud asjaomases valdkonnas raskete rikkumistega võitlemiseks.
103.
Mis puutub küsimusse, kas neis raamides saab ühendus ette kirjutada kohaldatavate karistuste liiki ja rangust (volituse „sügavus”), siis nõustun ma kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeriga, (
46
) et ühenduse seadusandjal on õigus nõuda liikmesriikidelt kriminaalkaristuste kehtestamist ning ette näha, et need karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad, kuid kehtestatavate karistuste täpsema määratlemise õigus tal puudub.
104.
Tuleb meeles pidada, et siinkohal ei ole küsimus selles, kas ühendusel endal on õigus kriminaalkaristusi kehtestada või mitte, vaid selles, kas tal on õigus nõuda, et liikmesriigid liigitaksid oma enda karistussüsteemides teatavat liiki teod kuritegudeks, et seeläbi tagada ühenduse õiguskorra toimimine. Seepärast tõstatab see selgelt mitte üksnes liidu kriminaalõiguse sisemise järjepidevuse küsimuse, millele komisjon on õigesti osutanud kohtuasja C-176/03 käsitlevas teatises, (
47
) vaid ka riikide karistussüsteemide terviklikkuse küsimuse.
105.
Menetlusse astunud riikide esitatud sellealastest seisukohtadest nähtub selgelt, et liikmesriikidel on juba üldisel tasandil üsna erinevad arvamused kriminaalõiguse kui sunnivahendi rolli ja eesmärgi kohta. Konkreetsemal tasandil peegeldavad neid eriarvamusi riikide karistussüsteemide erinevused karistuste ranguse, erinevat laadi ja erineva rangusega karistuste tasakaalu ning muidugi ka konkreetsete rikkumiste puhuks ette nähtud karistuste osas. Iga kriminaalkoodeks väljendab konkreetset kaitstavate õigushüvede tähtsuse järjekorda (vara, isik, keskkond jne) ning sätestab vastavalt erinevad karistused.
106.
Kehtestatavate karistuste liigi ja ranguse kindlaksmääramine ühenduse seadusandja poolt – kasutades volitust, mis kaasneb asutamislepinguga ette nähtud konkreetsete pädevustega ning võimaldab sektorite tasandil (üksnes) osalist riikide kriminaalõiguse ühtlustamist – võib kaasa tuua riikide karistussüsteemide killustumise ja seada ohtu nende terviklikkuse.
107.
Pealegi ei saa kriminaalkaristuse rangust, tõhusust ja hoiatavust vaadelda lahus teistest riigi õigusaktidega ette nähtud kriminaalkaristustest ning konkreetses liikmesriigis karistuste sunnivahendina kasutamise viisist. Nagu Ühendkuningriigi valitsus sellega seoses märkis, võib konkreetne trahvimäär erinevates liikmesriikides luua asjassepuutuva rikkumise raskusastmest väga erineva ettekujutuse.
108.
Sellest tulenevalt ja subsidiaarsuspõhimõtet arvesse võttes leian ma, et üldjuhul suudavad liikmesriigid ühendusest paremini „tõlkida” oma õigussüsteemi ja ühiskonna konteksti „tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate kriminaalkaristuste” mõiste.
109.
Selle seisukoha vastu ei ole ka kohtuasjas C-176/03 tehtud otsus. Euroopa Kohtu tähelepanek, et tühistatud raamotsuse sätted „jätavad […] liikmesriikidele vabaduse valida kohaldatavad kriminaalkaristused, mis peavad siiski vastavalt sama otsuse artikli 5 lõikele 1 olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad”, (
48
) on kooskõlas kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri seisukohaga, kes leiab, et ühendus ei saa liikmesriikidelt nõuda rohkem, kui seda, et nad sätestaksid teatavad rikkumised ja kehtestaksid nende puhuks „tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad” kriminaalkaristused. (
49
) Ühenduse ja liikmesriikide volituste selline piiritlemine on vastavuses ka kohtuasja C-176/03 eelsete kohtulahenditega. (
50
)
110.
On tõsi, et erinevalt kohtujuristist (
51
) ei käsitlenud Euroopa Kohus täpsemalt tühistatud raamotsuse artikli 5 lõikes 1 sätestatud nõuet, et kõige raskemate rikkumiste eest tuleks karistada vabadusekaotusega, mis hõlmab ka väljaandmist, ega märkinud selgesõnaliselt, et sellist (karistuse liiki käsitlevat) sätet ei või esimese samba raames vastu võtta. Oleks siiski ekslik järeldada, et sel alusel võibki karistuse liiki käsitleva sätte vastu võtta. Euroopa Kohtu järeldus, et raamotsuse, mida ta käsitas jagamatu tervikuna, oleks võinud vastu võtta EÜ artikli 175 alusel – kuna selles sätestati, et teatav keskkonda eriti kahjustav tegevus tuleb kriminaliseerida – tähendas juba iseenesest, et otsus tuli tühistada, ning otsust ei arutatud üksikasjalikumalt, kuna selleks puudus vajadus. (
52
)
111.
Sellised volituste piiritlemine, mille kohaselt ühendus võib nõuda tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate kriminaalkaristuste kehtestamist, kuid peab jätma nende liigi ja ranguse liikmesriikide otsustada, on sobivalt selgelt määratletud. Usun, et ei oleks mõttekas jätkata diferentseerimist selles osas, kui üksikasjalikult võib ühendus karistusi kindlaks määrata. (
53
)
112.
Kokkuvõtteks võib öelda, et kohtuasjas C-176/03 tehtud otsuse kohaselt, nagu mina sellest aru saan, võib ühenduse seadusandja alati, kui ühenduse õiguse täieliku tõhususe tagamiseks ja teatavas valdkonnas raskete rikkumistega võitlemiseks on tarvis kriminaalkaristusi, nõuda liikmesriikidelt teatavate tegude eest karistamist ning selleks tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate kriminaalkaristuste kehtestamist.
113.
See õigus võimaldab ühendusel talle delegeeritud volituste ja poliitikavaldkondade piires ära kasutada kõiki oma õiguskorra kindlustamiseks vajalikke õiguslikke sunnivahendeid. See on ühenduse õiguse puhul oluline samm nn lex perfecta suunas. Nimetatud õiguse olemasolu ei sea samas kahtluse alla üldreeglit, et kriminaalõigus ja kriminaalõiguse normid kuuluvad liikmesriikide pädevusse, ning kuna see jätab liikmesriikide valida, milliseid kriminaalkaristusi kohaldada, siis ei häiri see minu arvates ka riikide karistussüsteeme nende terviklikkust sobimatult kahjustaval määral. (
54
)
114.
Samas ei tohiks varjata asjaolu, et ühenduse kriminaalõiguslik pädevus, nagu Euroopa Kohus on selle sedastanud kohtuasjas C-176/03 tehtud otsuses, on lähemal vaatlusel põhimõtteliselt mõneti vigane, mistõttu on raske – nagu käesoleva juhtumi puhul – kindlaks teha, kas selle pädevuse kasutamise tingimused on täidetud.
115.
Algatuseks on tõhusus sageli liiga ebatäpne kriteerium, et selle alusel kriminaalõiguslike meetmete vastuvõtmise pädevust kindlaks teha.
116.
Esiteks ja üldiselt ei ole tõhusus jah või ei tüüpi küsimus, vaid hinnangute küsimus. Probleem seisneb ettenähtud taseme määratlemises: millal ei ole konkreetse valdkonna meetmed piisavalt tõhusad või „täielikult tõhusad”, nii et tarvis on võtta kriminaalõiguslikke meetmeid?
117.
Teiseks, kuidas aitavad kriminaalkaristused õiguse tõhusust parandada? Kriminoloogias jätkub debatt selle üle, kas ja millistes valdkondades on kriminaalkaristused õiguse tõhusa ellurakendamise parimad tagajad. On ehk liiga lihtne eeldada, et tõhususe puudumise vastu aitab alati kriminaalõigus.
118.
Kolmandaks, kuigi kriminaalõiguse hoiatavast mõjust tulenevalt on sellel kindlasti seos tõhususega, ei hõlma tõhusus tegelikkuses kriminaalõiguse olemust täielikult. Nagu eespool juba märkisin, ulatuvad kriminaalkaristuste kasutamise poliitilised kaalutlused igas ühiskonnas pelgalt tõhusate sunnivahendite küsimusest palju kaugemale.
119.
Niisiis on selge, et küsimused sellest, kas kriminaalõiguslikud meetmed on konkreetsel juhul „hädavajalikud” raskete rikkumistega võitlemiseks või „vajalikud” õigusnormide „täieliku tõhususe” tagamiseks, eeldavad mitte üksnes vastava poliitikavaldkonna õigusliku aluse „objektiivset” käsitlust, vaid ka teataval määral kaalutlemist. Selles kontekstis ei ole juhuslik, et Euroopa Kohus viitas kriminaalõiguslikele meetmetele, mida ühenduse seadusandja „peab vajalikuks” ja järeldas, et „nõukogu on leidnud, et kriminaalkaristused on hädavajalikud”. (
55
)
120.
Teiseks ei oleks ideaalne, kui selliselt sedastatud ühenduse kriminaalõiguslik pädevus kaasneks ühendusele delegeeritud pädevusega kui accessorium sequitur principale – nii, et seda võiks sisuliselt käsitada pelgalt asjaomase ühenduse poliitika ühe aspektina –, samas kui selle mõjusid tuleb arvesse võtta liikmesriikide kriminaalõiguses, mida üldjuhul käsitatakse eraldiseisva õigusvaldkonnana.
121.
Mulle näib problemaatiline see, et tingimused kriminaalõigusega seotud meetmete vastuvõtmiseks ühenduse samba raames, eelkõige seadusandliku menetluse tingimused, sõltuvad vastavast ühenduse tegevusvaldkonnast ja on valdkonniti erinevad.
122.
Samal põhjusel ei ole see ka piisav alus võtmaks laiemalt ette ühenduse õiguse jõustamist kriminaalõiguse abil. Kui ühenduses asutaks järgima sellist poliitikat, siis oleks kindlasti vaja konkreetset õiguslikku alust, milles sätestataks seadusandliku menetluse ühtne kord.
Vaidlusaluse raamotsuse kehtivus
123.
Kuigi käesolevas kohtuasjas tõusetunud põhiküsimused on eespool juba läbi vaadatud, tuleb veel in concreto hinnata, kas ja millises ulatuses oleks raamotsuse vaidlusalused sätted (
56
) – pidades silmas eelkõige otsuse eesmärki ja sisu – saanud nõuetekohaselt vastu võtta EÜ asutamislepingu alusel.
124.
Mis puutub raamotsuse eesmärki, siis selle pealkirjast ja põhjendustest nähtub selgelt, et eesmärk on ühtlustada laevade põhjustatud reostuse vastase õiguse jõustamist käsitlevaid liikmesriikide õigusakte, mistõttu see täiendab kõnealust direktiivi.
125.
Seega, nagu direktiiv, (
57
) mis edendab konkreetselt ühenduse meresõiduohutuse alast poliitikat, on ka raamotsus suunatud keskkonna kaitsmisele ning eelkõige keskkonnakuritegevusega võitlemisele (raamotsuse esimene põhjendus).
126.
Nagu eespool juba märgitud, (
58
) lähtub komisjon oma hagis seisukohast, et raamotsuses sisalduvad sätted oleks tulnud sarnaselt direktiiviga vastu võtta EÜ artikli 80 lõike 2 alusel, kuna see käsitleb meretransporti. Kui kriminaalõiguslik aspekt välja arvata, siis ei ole teised menetlusosalised ega menetlusse astujad põhimõtteliselt seda seisukohta vaidlustanud ega ole väitnud, et direktiivi või raamotsuses sätestatud meetmete õiguslikuks aluseks – kui need võetaks vastu ühenduse samba raames – võiks olla keskkonda käsitlev EÜ artikkel 175.
127.
Ka minu arvates komisjon ei eksi, kui väidab, et keskkonnaaspektist olenemata saab raamotsuse eesmärke saavutada meretransporti käsitleva EÜ artikli 80 lõike 2 alusel. Kuigi merereostus on kahtlemata keskkonnaprobleem, on selle vähendamine või vältimine samas ka oluline osa ühenduse meretranspordi alasest tegevusest. (
59
)
128.
Sellega seoses tuleb märkida, et kui ühenduse meetme eesmärk on kaitsta keskkonda, siis ei tähenda see automaatselt, et meede tuleb vastu võtta EÜ artikli 175 alusel. Euroopa Kohus on juba märkinud, et kuigi EÜ artiklite 174 ja 175 ülesanne on anda ühendusele volitused konkreetsete meetmete võtmiseks keskkonnaküsimustes, ei mõjuta see tema teistest asutamislepingu sätetest tulenevaid volitusi, isegi kui nende alusel vastu võetud meetmed teenivad samaaegselt ka keskkonnakaitse eesmärke; kuna keskkonnakaitse nõuded moodustavad ühenduse teiste poliitikate olulise osa, siis ei saa ühenduse meedet liigitada keskkonnaalaseks meetmeks pelgalt seetõttu, et meede neid nõudeid arvesse võtab. (
60
)
129.
Leian, et keskkonnakaitse meetmed, mis, nagu käesoleval juhul, seonduvad konkreetselt laevade põhjustatud reostusega, moodustavad osa meretranspordipoliitikast, millele konkreetse õigusliku aluse loob EÜ artikli 80 lõige 2. Seepärast nõustun komisjoniga, et selliste meetmete vastuvõtmise õige õiguslik alus on EÜ artikli 80 lõige 2, mis võimaldab kehtestada meretranspordi alaseid norme, mitte aga keskkonda käsitlev EÜ artikkel 175.
130.
Mis aga puutub raamotsuse sisusse, siis väidab komisjon parlamendi toetusel üsna radikaalselt, et raamotsuse oleks saanud tervikuna vastu võtta EÜ artikli 80 lõike 2 alusel.
131.
Nagu eespool toodud kaalutlustest selgelt nähtub, ei pea see seisukoht paika raamotsuse artiklite 4 ja 6 puhul, kuna nendega nähakse – kuigi osaliselt karistusvahemike kaudu – üksikasjalikumalt ette kohaldatavate karistuste liik ja rangus. Nagu olen eespool märkinud, kuulub selliste sätete vastuvõtmine Euroopa Liidu lepingu VI jaotise kohaldamisalasse. Kuivõrd raamotsuse artiklid 7, 8 ja 9 käsitlevad jurisdiktsiooni kindlaksmääramist ja kooskõlastamist, komisjoniga kriminaalkuritegude alase teabe vahetamist ning selleks kontaktisikute määramist, siis väljuvad ka need minu arvates ühenduse eespool piiritletud pädevusest nõuda liikmesriikidelt teatava käitumise kriminaliseerimist. Seega oleks õige võtta need sätted vastu politseikoostööd ja õigusalast koostööd kriminaalasjades käsitleva raamotsusega. Lõpetuseks, artiklid 10 (Territoriaalne ulatus), 11 (Rakendamine) ja 12 (Jõustumine) on pelgalt tehnilise iseloomuga.
132.
Raamotsus sisaldab aga ka mitmeid sätteid kriminaalkuritegude teokoosseisude kohta ning nõuet, et nende puhuks kehtestataks tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad kriminaalkaristused. Nende sätete hulka loen ma artikli 2; artikli 3; artikli 4 (Karistused) lõike 1, kuivõrd see kohustab liikmesriike tagama, et kahes eelnevas artiklis viidatud rikkumiste eest karistataks tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate kriminaalkaristustega; artikli 5, mille kohaselt rikkumiste eest saab vastutusele võtta juriidilisi isikuid; ja artikli 6 lõike 1, kuivõrd see sätestab, et kõnealuseid juriidilisi isikuid võib karistada tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate karistustega.
133.
Sellega seoses tuleb märkida – nagu on meenutatud direktiivi esimeses põhjenduses – et ühenduse mereohutuspoliitika, mis on meretranspordi üks aspekte, on suunatud ohutuse ja keskkonnakaitse kõrge taseme tagamisele. Nagu nähtub raamotsuse põhjendustest, pidas nõukogu pärast tankeri Prestige õnnetust vajalikuks kehtestada liikmesriikidele kohustus sätestada kriminaalkaristused keskkonnakuritegudega võitlemiseks, et parandada mereohutust. Pidades silmas Prestige’i hukust tulenenud tõsisest reostusest saadud tõuget, peaks raamotsus, nagu selle pealkirjas märgitakse, tugevdama kriminaalõiguslikku raamistikku laevade põhjustatud merereostuse vastase õiguse jõustamiseks.
134.
Lisaks, nagu tõdetakse direktiivi teises põhjenduses, eirab igapäevaselt suur arv ühenduse vetes seilavaid laevu Marpoli konventsioonil 73/78 põhinevaid liikmesriikide õigusnorme ilma, et võetaks meetmeid olukorra parandamiseks.
135.
Lõpetuseks märkis ühenduse seadusandja direktiivis (neljas ja viies põhjendus) sõnaselgelt, et hoiatavat laadi meetmed moodustavad ühenduse meresõiduohutuse poliitika lahutamatu osa ning selles valdkonnas keskkonna kaitsmiseks on vaja tõhusaid, hoiatavaid ja proportsionaalseid karistusi.
136.
Arvan, et eeltoodut arvesse võttes võib väita, et ühenduse seadusandja peab kriminaalõiguslike meetmete vastuvõtmist laevade põhjustatud reostusega seotud keskkonnakaitse huvides vajalikuks ning sellealaste raskete rikkumistega võitlemise jaoks hädavajalikuks.
137.
Seepärast on ühenduse pädevuses nõuda liikmesriikidelt selliste rikkumiste kriminaliseerimist ning tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate karistuste kehtestamist.
138.
Seetõttu oleks raamotsuse artiklid 2, 3 ja 5 ning osaliselt artikli 4 lõike 1 ja artikli 6 lõike 1 pidanud vastu võtma EÜ artikli 80 lõike 2 alusel.
139.
Seetõttu leian, et kuna raamotsust tuleb käsitada ühtse tervikuna, siis tuleks otsustada, et raamotsuse vastuvõtmisel on rikutud EL artiklit 47, mistõttu see tuleb tühistada.
VI. Ettepanek
140.
Eeltoodut arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1)
tühistada nõukogu 12. juuli 2005. aasta raamotsus 2005/667/JSK, millega tugevdatakse kriminaalõiguslikku raamistikku laevade põhjustatud merereostuse vastase õiguse jõustamiseks;
2)
mõista Euroopa Liidu Nõukogult välja kohtukulud;
3)
jätta menetlusse astujate kohtukulud nende enda kanda.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	ELT 2005 L 255, lk 164.
(
3
)	13. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-176/03: komisjon vs. nõukogu, EKL 2005, lk I-7879).
(
4
)	EÜT 2003 L 29, lk 55; ELT eriväljaanne 19/06, lk 97.
(
5
)	Komisjoni 23. novembri 2005. aasta teatis Euroopa Parlamendile ja nõukogule Euroopa Kohtu 13. septembri 2005. aasta otsuse tagajärgede kohta (C-176/03 komisjon vs. nõukogu) (KOM(2005) 583).
(
6
)	Euroopa Parlamendi resolutsioon Euroopa Kohtu 13. septembri 2005. aasta otsuse tagajärgede kohta ((C-176/03 komisjon vs. nõukogu) (2006/2007(INI)).
(
7
)	Vt muudetud ettepanekut võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv intellektuaalomandi õiguste järgimise tagamiseks (KOM(2006) 168 (lõplik)) ning ettepanek võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv keskkonna kaitsmise kohta kriminaalõiguse kaudu (KOM(2007) 51 (lõplik)).
(
8
)	ELT 2005 L 255, lk 11.
(
9
)	Direktiivi artiklis 4 pealkirjaga „Rikkumised” sätestatakse: „Liikmesriigid tagavad, et laevadelt pärinevate saasteainete merre heitmist artikli 3 lõikes 1 osutatud aladel käsitletakse rikkumisena, kui see toimub tahtlikult või kergemeelsuse või tõsise hooletuse tõttu. Käesolevat direktiivi täiendava raamotsuse 2005/667/JSK ja selles määratletud tingimuste alusel käsitletakse neid rikkumisi kriminaalkuritegudena.” Direktiivi artiklis 5 sätestatakse teatavad erandid artiklist 4.
(
10
)	3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus, punkt 42.
(
11
)	5. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-325/00 komisjon vs. Saksamaa, EKL 2002, lk I-9855, punkt 80.
(
12
)	3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus, punkt 49.
(
13
)	Viimased erinevad esimestest oluliselt, eelkõige nende edendamiseks vastu võetud meetmete liigi ning kasutatud õigusaktide osas (mis on pigem rahvusvahelise õiguse laadsed ega oma vahetut mõju), otsustusprotsessi ja erinevate institutsioonide rolli osas (komisjonil puudub algatamise ainuõigus, normilaadne suundumus võtta õigusaktid ühehäälselt vastu nõukogus, kusjuures Euroopa Parlament osaleb üksnes vähesel määral), ning – mis on vähemalt sama oluline – kohtuliku järelevalve osas (puudub EÜ artiklis 226 sätestatud rikkumismenetlus raamotsuste siseriiklikku õigusse ülevõtmata jätmise puhuks ning Euroopa Kohtu eelotsuste andmise pädevuse piirangud). Mõningad ühenduse õiguse kontekstis välja töötatud põhimõtted võivad siiski laieneda ka teisele ja kolmandale sambale: vt eelkõige 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-105/03: Maria Pupino (EKL 2005, lk I-5285), mis käsitleb järjepideva tõlgendamise kohustust.
(
14
)	Vt 12. mai 1988. aasta otsus kohtuasjas C-170/96: komisjon vs. nõukogu, EKL 1988, lk I-2763, punkt 16, ja 3. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-176/03, punkt 39.
(
15
)	Selle kohta vt 3. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-176/03, punkt 40.
(
16
)	Selle kohta vt mh 31. märtsi 1971. aasta otsus kohtuasjas 22/70: komisjon vs. nõukogu „AETR”, EKL 1971, lk 263, punkt 31, ja 11. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-476/98, eriti selle punktid 108–110.
(
17
)	Sellega seoses viidati ka maksiimile „kes võib teha rohkem, võib teha ka vähem”.
(
18
)	Vt 11. allmärkuses viidatud otsus kohtuasjas C-476/98, punkt 80.
(
19
)	Samal teemal vt juba kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas C-176/03, punkt 72.
(
20
)	Nn Engeli kriteeriumid: Euroopa Inimõiguste Kohtu 8. juuni 1976. aasta otsus kohtuasjas Engel ja teised, A-seeria nr 22.
(
21
)	Euroopa Inimõiguste Kohtu 9. veebruari 1993. aasta otsus kohtuasjas Welch, A-seeria nr 307.
(
22
)	Sellega seoses vt ka kohtujurist Jacobsi ettepanek kohtuasjas C-240/90: Saksamaa vs. komisjon, EKL 1992, lk 5383, punkt 11, ja kohtujurist Saggio ettepanek kohtuasjas C-356/97: Mölkereigenossenschaft Wiedergeltingen, EKL 2000, lk I-5461, punkt 50.
(
23
)	3. joonealuses allmärkuses viidatud otsus kohtuasjas C-176/03, punkt 47, võttes arvesse 11. novembri 1981. aasta otsust kohtuasjas 203/80: Casati, EKL 1981, lk 2595, punkt 27, ja 16. juuni 1988. aasta otsust kohtuasjas C-226/97: Lemmens, EKL 1988, lk I-3711, punkt 19.
(
24
)	Vt tema ettepanek 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas C-176/03, punkt 30 jj.
(
25
)	2. veebruari 1977. aasta otsus kohtuasjas 50/76, EKL 1977, lk 137, punktid 32 ja 33 (autori kursiiv).
(
26
)	Sellega seoses vt 29. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C-193/94: Skanavi, EKL 1996, lk I-929, punkt 36 (autori kursiiv).
(
27
)	Seoses ühenduse õiguse vahetu mõjuga riigi kriminaalõigusele võib mainida ka 11. novembri 2004. aasta otsust kohtuasjas C-457/02: Antonio Niselli, EKL 2004, lk I-10853, mis käsitleb ühenduse jäätme-eeskirju. Sellega seotud piirangute osas vt 3. mai 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-387/02, C-391/02 ja C-403/02: Berlusconi jt, EKL 2005, lk I-3565.
(
28
)	21. septembri 1989. aasta otsus kohtuasjas 68/88: komisjon vs. Kreeka, EKL 1989, lk 2965, punktid 23 ja 24,
(
29
)	8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C-186/98, EKL 1999, lk I-4883, punkt 12.
(
30
)	Vt 3. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-176/03, punkt 47.
(
31
)	punkt 40.
(
32
)	punktid 41–43.
(
33
)	punkt 45, võttes arvesse 11. juuni 1991. aasta otsust kohtuasjas C-300/89: komisjon vs. nõukogu („titaandioksiid”), EKL 1991, lk I-2867, punkt 10, ja 19. septembri 2002. aasta otsust kohtuasjas C-336/00: Huber, EKL 2002, lk I-7699, punkt 30.
(
34
)	punkt 46.
(
35
)	punkt 47.
(
36
)	punkt 48.
(
37
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 76.
(
38
)	Vt eelkõige 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas esitatud arvamuse punktid 84–87.
(
39
)	Vt 3. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-176/03, punkt 52.
(
40
)	Põhistuse osas vt 9. juuli 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 281/85, 283/85–285/85 ja 287/85: Saksamaa vs. komisjon, EKL 1987, lk 3203, punkt 28.
(
41
)	Vt ka keskkonnaküsimuste rõhutamist kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanekus 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas, punktid 52–70.
(
42
)	Nimetatud kohtuotsuse punkt 41.
(
43
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 67 jj.
(
44
)	punkt 48.
(
45
)	punkt 50.
(
46
)	Vt tema ettepaneku punktid 83–87, 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi.
(
47
)	5. joonealuses märkuses viidatud teatis, punkt 13.
(
48
)	Vt 3. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-176/03, punkt 49.
(
49
)	Vt tema ettepaneku punktid 83–85, 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi.
(
50
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 76.
(
51
)	Vt tema ettepaneku punkt 94, 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi.
(
52
)	Euroopa Kohus leidis vastupidi, et ei ole vaja kaaluda komisjoni argumenti, et otsus tuleks igal juhul osaliselt tühistada liikmesriikidele jäetud valikuvõimaluste tõttu. Vt 3. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-176/03, punkt 54.
(
53
)	Määrates näiteks kindlaks karistuse liigi, kuid mitte selle rangust, või määrates karistuste ranguse kindlaks teatava vahemikuna.
(
54
)	Lisaks võib märkida, nagu juhtis tähelepanu Austria valitsus, et võrreldav kaaspädevus eksisteerib mõningates föderaalsüsteemides, kus osariigid või liidumaad võivad oma pädevusalasse kuuluvates valdkondades vastu võtta ka kriminaalõiguse alaseid meetmeid, kuigi üldjuhul on kriminaalõigus riigi seadusandja pädevuses.
(
55
)	Vt 3. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-176/03, punktid 48 ja 50 (autori kursiiv).
(
56
)	Vt 3. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-176/03, punkt 45, ja selles viidatud kohtulahendid.
(
57
)	Vt eelkõige esimene ja neljas põhjendus.
(
58
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 65 ja 66.
(
59
)	Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiiv 2000/59/EÜ laevaheitmete ja lastijäätmete vastuvõtmise seadmete kohta sadamates (EÜT 2000 L 332, lk 81; ELT eriväljaanne 07/005, lk 358), mis võeti samuti vastu EÜ artikli 80 lõike 2 alusel.
(
60
)	Vt selle kohta 33. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-336/00, punkt 33.