62021CJ0767
EUROOPA KOHTU OTSUS (kolmas koda)
14. detsember 2023 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Institutsiooniline õigus – Euroopa Parlamendi liikmed – Euroopa Parlamendi kodukord – Käitumisreeglid – Artikli 10 lõige 3 – Keeld panna parlamendi istungitel üles loosungeid – Parlamendi presidendi suuline meede, millega keelati parlamendiliikmetel asetada oma lauale riigilippu – Tühistamishagi – ELTL artikkel 263 – Mõiste „vaidlustatav akt“
Kohtuasjas C‑767/21 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 8. detsembril 2021 esitatud apellatsioonkaebus,
Jérôme Rivière, elukoht Nice (Prantsusmaa),
Dominique Bilde, elukoht Lagarde (Prantsusmaa),
Joëlle Mélin, elukoht Aubagne (Prantsusmaa),
Aurélia Beigneux, elukoht Hénin‑Beaumont (Prantsusmaa),
Thierry Mariani, elukoht Pariis (Prantsusmaa),
Jordan Bardella, elukoht Montmorency (Prantsusmaa),
Jean-Paul Garraud, elukoht Libourne (Prantsusmaa),
Jean-François Jalkh, elukoht Gretz-Armainvilliers (Prantsusmaa),
Gilbert Collard, elukoht Marseille (Prantsusmaa),
Gilles Lebreton, elukoht Montivilliers (Prantsusmaa),
Nicolaus Fest, elukoht Berliin (Saksamaa),
Gunnar Beck, elukoht Neuss (Saksamaa),
Philippe Olivier, elukoht Draveil (Prantsusmaa),
esindaja: avocat F. Wagner,
apellandid,
teine menetlusosaline:
Euroopa Parlament, esindajad: N. Lorenz ja T. Lukácsi,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja president K. Jürimäe, kohtunikud N. Piçarra (ettekandja), M. Safjan, N. Jääskinen ja M. Gavalec,
kohtujurist: T. Ćapeta,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
olles 16. veebruari 2023. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
1
Euroopa Parlamendi liikmed Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean Paul Garraud, Jean-François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck ja Philippe Olivier paluvad oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsuse Rivière jt vs. parlament (T‑88/20, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2021:664), millega Üldkohus jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata nende hagi nõudega tühistada parlamendi presidendi 13. jaanuari 2020. aasta suuline meede, millega keelati parlamendiliikmetel asetada oma lauale riigilippu (edaspidi „vaidlusalune meede“).
Õiguslik raamistik
2
Euroopa Parlamendi kodukorra (9. ametiaeg – 2019–2024) (edaspidi „parlamendi kodukord“) artiklis 10 „Käitumisreeglid“ on ette nähtud:
„1.   Parlamendiliikmete käitumine põhineb vastastikusel austusel ning aluslepingutes ja eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste hartas sätestatud väärtustel ja põhimõtetel. […]
2.   Parlamendiliikmed ei tohi ohustada parlamendi töö sujuvust, julgeoleku ja korra tagamist parlamendi ruumides ega parlamendi töövahendite toimimist.
3.   Parlamendiliikmed ei tohi rikkuda korda istungisaalis ega käituda sobimatult. Nad ei tohi loosungeid üles panna.
[…]“.
3
Kodukorra artikli 171 „Kõneaja eraldamine ja sõnavõtjate nimekiri“ lõikes 4 on ette nähtud:
„Kõneaja eraldamisel arutelu [esimeses] osas lähtutakse järgmistest kriteeriumitest:
a)
üks osa kõneajast jaotatakse kõikide fraktsioonide vahel võrdselt;
b)
teine osa jaotatakse fraktsioonide vahel proportsionaalselt, vastavalt nende liikmete koguarvule;
c)
fraktsioonilise kuuluvuseta parlamendiliikmetele eraldatakse kõneaega kokku vastavalt fraktsioonidele punktide a ja b alusel eraldatavale kõneajale;
d)
kõneaja eraldamisel täiskogu istungil võetakse arvesse asjaolu, et puuetega parlamendiliikmed võivad vajada rohkem aega.“
4
Kodukorra artikli 175 „Viivitamata rakendatavad meetmed“ lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.   President kutsub korrale iga parlamendiliikme, kes rikub artikli 10 lõikes 3 või 4 kehtestatud käitumisreegleid.
2.   Kui rikkumine kordub, kutsub president parlamendiliikme teist korda korrale ja istungi protokolli kantakse vastav märkus.
3.   Rikkumise jätkumisel või järgmise rikkumise korral võib president parlamendiliikmele sõna andmisest keelduda ja parlamendiliikme istungi ülejäänud ajaks istungisaalist välja saata. […]“.
Vaidluse taust
5
Vaidluse tausta, mis nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 1–3, võib kokku võtta järgmiselt.
6
13. jaanuari 2020. aasta täiskogu istungil võttis parlamendi president parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 alusel vastu meetmed korra tagamiseks istungisaalis, mille hulka kuulus ka vaidlusalune meede.
7
Täiskogu istungitel, mis toimusid 29. ja 30. jaanuaril 2020, kohaldasid neid istungeid juhatanud asepresidendid vaidlusalust meedet uuesti.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
8
Apellandid esitasid Üldkohtu kantseleisse 13. veebruaril 2020 saabunud avaldusega hagi, milles nad palusid vaidlusaluse meetme tühistada.
9
Hagi põhjendamiseks esitasid nad neli väidet. Esimene väide oli jagatud kaheks osaks: esiteks parlamendi kodukorra artikli 10 rikkumine ja moonutamine ning teiseks ELL artikli 4 lõike 2 rikkumine. Teine väide puudutas õiguskindluse rikkumist, kolmas aga võimu kuritarvitamist ja neljas võrdse kohtlemise, õiguspärasuse, hea halduse ja fumus persecutionis’e põhimõtete ning parlamendiliikmete väljendusvabaduse rikkumist.
10
Parlament esitas esimese võimalusena vastuvõetamatuse vastuväite, tuginedes esiteks sellele, et puudub vaidlustatav akt ELTL artikli 263 tähenduses, teiseks sellele, et apellantidel puudub hagi esitamise õigus, ja kolmandaks sellele, et neil puudub põhjendatud huvi. Teise võimalusena väitis parlament, et hagi on põhjendamatu.
11
Üldkohus nõustus asja läbivaatamist takistava asjaoluga, kuna puudub vaidlustatav akt ELTL artikli 263 tähenduses.
12
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38, et poolte menetlusdokumentidest nähtub, et vaidlustatud meede oli parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 alusel parlamendiliikmetele seatud keeld asetada oma laudadele riigilippe. Ta täpsustas sellega seoses, et kuigi apellandid tuginesid ka keelule võtta sõna, mida kohaldatakse parlamendiliikmetele, kes seda meedet ei järginud, ei võimalda miski tõendada, et see meede oleks läinud kaugemale riigilippude asetamise keelust.
13
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42–44, et liikmesriikide ühistel parlamentaarsetel traditsioonidel põhinevast parlamendi kodukorrast nähtub, et parlamendiliikmed „väljendavad end sõna võttes“. Ta täpsustas, et peale selle, et parlamendi kodukorraga on neile antud võimalus ühe korra osaistungjärgu jooksul esitada kuni 200 sõna sisaldav kirjalik avaldus, ei ole kõnealuse kodukorraga „ette nähtud aruteludel osalejatele ühtegi muud väljendusvahendit“. Üldkohus on arvamusel, et sellise parlamendiliikmete väljendusvahendite piiramise eesmärk on tagada parlamendiliikmete võrdsus ja järelikult parlamendi töö sujuvus. Neid kahte eesmärki on taotletud ka parlamendi kodukorra artikli 171 lõikes 4, milles on ette nähtud täpsed kriteeriumid kõneaja jaotamiseks parlamendiliikmete vahel.
14
Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 45 ja 48, et „kujutis või ese võib sümbolina või sellega edastatava sõnumi kaudu kahtlemata olla väljendusvahend, mis annab seda kasutavatele parlamendiliikmetele võimaluse parlamendi täiskogu istungitel oma poliitiliste veendumuste esitamiseks ja kaitsmiseks väljaspool kõneaega“. Ta leidis, et käesoleval juhul on apellantide oma lauale asetatud riigilipp muutunud „omamoodi poliitilise rühmituse lipuks ja selle rühmituse aetava asja sümboliks“. Lisaks asus ta selle kohtuotsuse punktis 49 seisukohale, et „eelkõige parlamenti valitud liikme lauale liikmesriigi lipu ülespanek ei ole vastavuses [selle] parlamendiliikme esindusülesandega“, nagu see on määratletud eelkõige ELL artikli 14 lõikes 2 ja ELTL artikli 22 lõikes 2.
15
Nimetatud kohtuotsuse punktis 50 otsustas Üldkohus, et tähenduse tõttu, mille apellandid sellele omistavad, oli nende lauale selliselt riigilipu asetamine „pisenenud pelgaks arvamusavalduste väljendamise või edastamise vahendiks“, mis ei eristu esemetest, millele on viidatud parlamendi kodukorra artikli 10 lõikes 3 kasutatud mõistega või nendega võrdväärsete mõistetega selle sätte erinevates keeleversioonides.
16
Kõiki neid põhjendusi arvestades leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51 ja 52, et kuna apellantide käitumine häiris parlamendi töö sujuvust, kuulub see parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 kohaldamisalasse, ning et vaidlusalune meede puudutab „parlamendi töö sisemist korraldust“ ega tekita õiguslikke tagajärgi, mis võivad mõjutada apellantide parlamendiliikme mandaadi teostamise tingimusi, muutes oluliselt nende õiguslikku seisundit. Järelikult ei ole meede vaidlustatav akt ELTL artikli 263 tähenduses.
17
Üldkohus jättis seega hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Poolte nõuded
18
Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tunnistada hagi vastuvõetavaks;
–
tühistada vaidlusalune meede;
–
mõista kohtukulud välja parlamendilt.
19
Parlament palub jätta apellatsioonkaebuse rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.
Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
20
Parlament väidab, et apellatsioonkaebus ei vasta Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 168 sätestatud vastuvõetavuse tingimustele, kuna selles ei ole täpselt näidatud õiguslikke argumente, põhjendamaks esitatud väiteid, mis ei sisalda mingit õiguslikku argumentatsiooni.
21
ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artikli 169 lõikest 2 tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb näidata täpselt selle kohtuotsuse arvustatavad osad, mille tühistamist nõutakse, ning samuti seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid; kui seda ei tehta, on apellatsioonkaebus või asjaomane väide vastuvõetamatu (23. novembri 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
22
Apellatsioonkaebus võimaldab siiski ühemõtteliselt kindlaks teha kaks väidet, millega apellandid heidavad Üldkohtule ette esiteks faktiliste asjaolude moonutamist ja vea tegemist nende õiguslikul kvalifitseerimisel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38 ning teiseks õigusnormi rikkumisi selle kohtuotsuse punktides 41–50 seoses parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 tõlgendamisega. Lisaks nähtub parlamendi vastusest apellatsioonkaebusele, et tal oli võimalik mõista nende väidete sisu ja vastata neile sisuliselt.
23
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et apellatsioonkaebuse mõlemas väites on piisavalt täpselt välja toodud vaidlustatud kohtuotsuse arvustatavad punktid ja selles on esitatud põhjused, miks neis punktides on apellantide hinnangul rikutud õigusnorme, mis võimaldab seega Euroopa Kohtul kontrollida õiguspärasust.
24
Järelikult tuleb käesolev apellatsioonkaebus tunnistada vastuvõetavaks.
Apellatsioonkaebuse analüüs
Esimene väide
– Poolte argumendid
25
Esimeses väites leiavad apellandid, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38 faktilisi asjaolusid ja tegi vea nende õiguslikul kvalifitseerimisel, kui ta ei asunud seisukohale, et vaidlusaluse meetme praktiline tagajärg oli see, et keelduti parlamendiliikmetele sõna andmisest ning seega nende parlamendiliikmete puhul, kes keeldusid 29. ja 30. jaanuari 2020. aasta täiskogu istungitel oma laudadelt riigilippe eemaldamast, muudeti oluliselt mandaadi teostamise tingimusi.
26
Parlament on arvamusel, et esimene väide on ilmselgelt põhjendamatu.
– Euroopa Kohtu hinnang
27
ELTL artikli 256 lõikest 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et apellatsioonkaebus on piiratud õigusküsimustega ning ainult Üldkohus on seega pädev tuvastama ja hindama faktilisi asjaolusid ja tõendeid. Välja arvatud juhul, kui on tegemist moonutamisega, ei ole taoline hindamine õigusküsimus, mida Euroopa Kohus saaks apellatsioonkaebuse raames kontrollida (10. juuli 2019. aasta kohtuotsus VG vs. komisjon, C‑19/18 P, EU:C:2019:578, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
28
Niisuguse moonutamisega on tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata ilmneb, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär. Moonutamine peab kohtutoimiku materjale arvestades olema ilmne, ilma et oleks vaja faktilisi asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata. Kui apellant väidab, et Üldkohus on tõendeid moonutanud, peab ta täpselt osutama tõenditele, mida kohus on väidetavalt moonutanud, ning tooma välja Üldkohtu hindamisvead, millest see moonutamine tema arvates tulenes (3. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon, C‑280/14 P, EU:C:2015:792, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
29
Esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldusest nähtub siiski ühemõtteliselt, et apellandid palusid Üldkohtul tühistada ainult vaidlusaluse meetme, mis seisneb üksnes suulises keelus asetada parlamendiliikmete laudadele riigilippe. Nad ei vaidlustanud Üldkohtus hilisemaid meetmeid, millega keelduti sõna andmisest täiskogu 29. ja 30. jaanuari 2020. aasta istungitel. Neil asjaoludel ei saa nad Üldkohtule ette heita, et ta moonutas vaidlustatud kohtuotsuses faktilisi asjaolusid ja tegi nende õiguslikul kvalifitseerimisel vea.
30
Igal juhul tuleb lisada, et Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38 õigesti, et kuigi apellandid tuginesid ka keelule võtta sõna, mida kohaldati parlamendiliikmetele, kes vaidlusalust meedet ei järginud, ei võimalda miski tõendada, et see meede „läheb kaugemale parlamendiliikmetele parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 alusel kehtestatud keelust asetada oma lauale riigilippe“.
31
Seega otsustas Üldkohus, ilma et ta oleks faktilisi asjaolusid moonutanud või teinud nende õiguslikul kvalifitseerimisel vea, et vaidlusaluse meetme eesmärk on üksnes lõpetada see, et parlamendiliikmete laudadel oleksid riigilipud, ilma et selle meetme tulemus oleks konkreetselt olnud, et asjaomastel parlamendiliikmetel keelati täiskogu 29. ja 30. jaanuari 2020. aasta istungitel sõnavõtmine.
32
Sellest tuleneb, et esimene väide ei ole põhjendatud ja tuleb seega tagasi lükata.
Teine väide
– Poolte argumendid
33
Teises väites leiavad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 41–50 „rikkus ja moonutas [Üldkohus] parlamendi kodukorra artikli 10 lõiget 3 õiguslikult ja faktiliselt“ ning tegi „ilmse hindamisvea“, mille tõttu ta otsustas selle kohtuotsuse punktis 52, et vaidlusalune meede puudutab parlamendi töö sisemist korraldust, ei tekita õiguslikke tagajärgi, mis võivad mõjutada apellantide parlamendiliikme mandaadi teostamise tingimusi, ning seega ei ole tegemist vaidlustatava aktiga ELTL artikli 263 tähenduses.
34
Sellega seoses väidavad apellandid esiteks, et riigi „lipud“ ei kuulu parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 kohaldamisalasse, kuna selles sättes on viidatud üksnes „loosungitele“. Üldkohus oleks pidanud enne tuvastama, et riigilipp on „loosung“ selle sätte tähenduses, ja seejärel tegema kindlaks, kas see, kui parlamendiliige sellist lippu kasutas, rikkus istungisaali korda või kujutas endast nende sobimatut käitumist, mis võib ohustada parlamendi töö sujuvust.
35
Selles kontekstis väidavad apellandid, et mõistet „loosungid“ tuleb määratleda vastavalt nende sõnade tavatähendusele prantsuse keeles, nagu seda on täpsustatud arvamuses, mille andis 20. veebruari 2020. aasta kirjas Dictionnaire de l’Académie française’i teenistus vastuseks taotlusele, mille olid talle esitanud kaks apellanti.
36
Viimati nimetatud väidavad samuti, et Üldkohus ei oleks pidanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 arvesse võtma parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 erinevaid keeleversioone, et teha kindlaks, kas kõnealuseid „riigilippe“ saab kvalifitseerida „loosungiteks“ selle sätte tähenduses. Nii otsustades rikkus Üldkohus nõukogu 15. aprilli 1958. aasta määruse nr 1, millega määratakse kindlaks Euroopa Majandusühenduses kasutatavad keeled (EÜT 1958, 17, lk 385; ELT eriväljaanne 01/01, lk 3), mida on muudetud nõukogu 13. mai 2013. aasta määrusega (EL) nr 517/2013 (ELT 2013, L 158, lk 1), artiklit 1, milles on sätestatud, et Euroopa Liidu ametlik keel ja institutsioonide töökeel on prantsuse keel. Kõnealuseid sõnu oleks seega tulnud Prantsuse parlamendiliikmete suhtes tõlgendada üksnes vastavalt ulatusele, mis on sellele mõistele antud prantsuse keeles.
37
Teiseks väidavad apellandid, et Üldkohus tõlgendas vääralt parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teist lauset, mis keelab üksnes „loosungite“, mitte aga „lippude“ ülespanemise. Järelikult samastas Üldkohus parlamendiliikmete laudadele „asetatud väikese lipu“ ekslikult „loosungite“ ülespanekuga, samas kui igal juhul ei olnud tegemist sellega, et apellandid oleksid „igal võimalusel“ pannud üles riigilippe.
38
Kolmandaks ei uurinud Üldkohus kodukorra artikli 10 lõigete 2 ja 3 kontekstipõhise analüüsi raames seda, kas vaidlusaluse meetme eesmärk oli kõrvaldada nende lippude olemasolust tingitud võimalikud häired parlamendi töös või istungite korras ja julgeolekus. Ta ei ole seega esitanud põhjusi, miks riigilipu ülespanek parlamendiliikme lauale kujutas endast sobimatut käitumist.
39
Neljandaks väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 43–45, et vaidlusaluse meetme eesmärk on tagada parlamendiliikmete võrdsus ja see võib põhineda parlamendi kodukorra artiklil 10, samas kui sellist eesmärki on taotletud kodukorra artikliga 171.
40
Viiendaks on apellandid seisukohal, et „[parlamendi]liikmed valitakse esmajoones oma riigi kodanike poolt riiklike nimekirjade alusel iga [liikmes]riigi kehtestatud raamistikus“. Asjaolu, et nendesse nimekirjadesse võib lisada teiste liikmesriikide kodanikke ja teiste liikmesriikide kodanikud võivad hääletada selles liikmesriigis, ei kaota ära „hääletuse riiklikku olemust“. Pealegi tuleneb kinnitus „riikliku kuuluvuse“ kohta ELL artikli 4 lõikest 2. Seega, vastupidi sellele, mida Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49, ei ole see, et parlamendiliikme laual on riigilipp, vastuolus nimetatud parlamendiliikme esindusülesandega, nagu see on määratletud aluslepingutes, ning see ei häiri parlamendi töö sujuvust.
41
Parlament on arvamusel, et teine väide on ilmselgelt põhjendamatu.
– Euroopa Kohtu hinnang
42
Teises väites heidavad apellandid Üldkohtule sisuliselt ette, et ta tõlgendas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 41–50 vääralt parlamendi kodukorra artikli 10 lõiget 3. Nende arvates ei saa see säte olla vaidlusaluse meetme alus, kuna riigilipud ei kuulu selle kohaldamisalasse. Neil asjaoludel võib taoline meede mõjutada apellantide parlamendiliikme mandaadi teostamise tingimusi, muutes oluliselt nende õiguslikku seisundit, ning järelikult on tegemist vaidlustatava aktiga ELTL artikli 263 tähenduses.
43
Olgu meenutatud, et „vaidlustatavad aktid“ ELTL artikli 263 tähenduses on sõltumata nende vormist kõik liidu institutsioonide, organite või asutuste vastu võetud sätted, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi (20. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Belgia vs. komisjon, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, punkt 31, ja 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Tšehhi Vabariik vs. komisjon, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
44
Selleks et teha kindlaks, kas vaidlustatud meede tekitab siduvaid õiguslikke tagajärgi, tuleb hinnata neid tagajärgi selliste objektiivsete kriteeriumide alusel nagu akti sisu, võttes vajaduse korral arvesse akti vastuvõtmise konteksti ja akti vastu võtnud institutsiooni pädevust (vt selle kohta 20. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Belgia vs. komisjon, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, punkt 32, ja 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Tšehhi Vabariik vs. komisjon, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, punkt 47).
45
Tuleb meelde tuletada, et vaidlusaluse meetme puhul on tegemist suulise keeluga asetada parlamendiliikmete laudadele riigilippe, mis võeti vastu parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teise lause alusel, milles on ette nähtud, et „[parlamendiliikmed] ei tohi [parlamendi istungitel] loosungeid üles panna“. Nagu kohtujurist märkis oma ettepanekute punktis 71, on nimetatud säte vahetult kohaldatav, ilma et oleks vaja rakendusmeetmeid.
46
Selleks, et teha kindlaks, kas Üldkohus rikkus parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teise lause tõlgendamisel õigusnormi, nagu väidavad apellandid, tuleb arvesse võtta – nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40 – nii selle sätte sõnastust kui ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa õigusnorm on (28. septembri 2023. aasta kohtuotsus Gargždų geležinkelis, C‑671/21, EU:C:2023:709, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
47
Liidu õiguse sätte ühes keeleversioonis kasutatud sõnastus ei saa olla selle sätte tõlgendamise ainus alus ja sellele keeleversioonile ei saa tõlgendamisel anda eelist muude keeleversioonide ees. Liidu õiguse iga sätte ühetaolise tõlgendamise ja ühetaolise kohaldamise nõue välistab selle sätte ühe keeleversiooni käsitlemise teistest versioonidest eraldiseisvana ning eeldab hoopis, et sätet tõlgendataks, lähtudes selle õigusakti üldisest ülesehitusest ja eesmärkidest, milles see säte esineb (vt selle kohta 27. oktoobri 1977. aasta kohtuotsus Bouchereau, 30/77, EU:C:1977:172, punkt 14, ja 15. septembri 2022. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality (liidu kodaniku kolmanda riigi kodanikust nõbu), C‑22/21, EU:C:2022:683, punkt 20).
48
Seega võttis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 õigesti arvesse parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teise lause muid keeleversioone peale prantsuskeelse versiooni, et teha kindlaks, kas riigilippude puhul on tegemist „loosungitega“ selle sätte tähenduses. Lisaks ei ole Üldkohus vastupidi apellantide väidetele mingil moel eiranud nõukogu määruse nr 1, mida on muudetud määrusega nr 517/2013, artiklit 1, milles on üksnes loetletud liidu ametlikud keeled ja institutsioonide töökeeled.
49
Mis puudutab küsimust, kas parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teises lauses sätestatud „loosungite“ ülespaneku keeld puudutab ka riigilippe, siis märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50, et selle sätte muudes keeleversioonides kasutatud mõisted, mis vastavad prantsuskeelsetele mõistetele „banderoles“ ja „bannières“, tähistavad tavaliselt esemeid, mis on sageli valmistatud kangast, mõnikord kinnitatud puidust varda külge ja millele on kantud eelkõige poliitilised loosungid või deviis või millel on väljendatud poliitilist üleskutset või eesmärki. Seega võis ta samas punktis 50 õigesti otsustada, et tähenduse tõttu, mille apellandid käesoleval juhul riigilipule omistasid, võib seda lippu pidada loosungitega identseks väljendus- või kommunikatsioonivahendiks.
50
Sellist tõlgendust toetavad parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teise lause kontekstipõhised ja teleoloogilised aspektid.
51
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42–44 märkis, kajastub parlamendi tegevust iseloomustav suulise arutelu traditsioon parlamendi kodukorras. Viimati nimetatud kodukorra üldisest ülesehitusest nähtub, et parlamendiliikmed väljendavad end sõna võttes ning põhimõtteliselt ei ole neil muid väljendusvahendeid. Selles kontekstis piirab parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teine lause koostoimes artikliga 175 parlamendiliikmete väljendusvahendeid väljaspool nende kõneaega, et tagada nii parlamendiliikmete võrdsus kui ka kord istungisaalis.
52
Järelikult, vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, leidis Üldkohus õigesti, et kui parlamendiliikmed asetasid oma lauale riigilipu, panid nad üles loosungid parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teise lause tähenduses. Nimelt tuleb just sellisele lipule omistatud poliitilist tähendust arvestades mõista asjaomaste parlamendiliikmete akti kui poliitilise arvamuse avaldamist samamoodi nagu parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teises lauses nimetatud „loosungite“ ülespanekut.
53
Mis puudutab apellantide argumente, et Üldkohus jättis ekslikult esitamata põhjused, miks ta leidis, et riigilippude ülespanek häiris istungisaali korda ja kujutas endast parlamendiliikmete sobimatut käitumist, siis piisab, kui märkida, et parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teises lauses kehtestatud keeld ei sõltu konkreetsest tõendamisest, et selline lipu ülespanek häirib parlamendi töö sujuvust.
54
Seoses apellantide argumentidega, et Üldkohus tõlgendas vääralt parlamendi kodukorra artikli 10 lõike 3 teist lauset nii, et selle sätte eesmärk on kõneaja suhtes säilitada parlamendiliikmete võrdsus, siis piisab, kui märkida, et Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44 õigesti, et selle sätte eesmärk koostoimes parlamendi kodukorra artikliga 175 on tagada parlamendiliikmetele kuuluvate väljendusvahendite suhtes nende liikmete võrdsus, ja seega, võttes arvesse seda, et parlamendiliikmed väljendavad ennast üldjuhul suuliselt, nende kõneaja võrdsus.
55
Mis viimaseks puudutab apellantide argumente, mille kohaselt on neil ELL artikli 4 lõikega 2 tagatud rahvusliku identiteedi austamise õiguse alusel õigus asetada oma lauale väike riigilipp, siis tuleb kõigepealt meenutada, et vastupidi apellantide väidetele ei viita see säte „riiklikule kuuluvusele“. Nimetatud sättega on liidule hoopis pandud kohustus austada liikmesriikide võrdsust aluslepingute ees ja ka nende rahvuslikku identiteeti, mis on omane nende poliitilistele ja põhiseaduslikele põhistruktuuridele, ning riigi põhifunktsioone.
56
Lisaks esindavad parlamendiliikmed liidu kodanikke, nagu nähtub sõnaselgelt ELL artikli 10 lõikest 2 ja artikli 14 lõikest 2 ning veel ELTL artikli 22 lõikest 2, isegi kui nad valitakse liikmesriikide tasandil koostatud nimekirjade alusel. Vastavalt esindusdemokraatia põhimõttele, mille alusel liit ELL artikli 10 lõike 1 kohaselt toimib, kajastab parlamendi koosseis usaldusväärselt ja täielikult liidu kodanike üldistel ja otsestel valimistel teostatud valikuvabadust seoses isikutega, keda nad soovivad end konkreetse parlamendi koosseisu ametiaja jooksul esindama (vt selle kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, punkt 83).
57
Sellest järeldub, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 õigesti leidis, et liikmesriikide lippude ülespanek parlamenti valitud parlamendiliikmete laudadel on vastuolus nende parlamendiliikmete esindusülesandega, nagu see on määratletud aluslepingutes, millele on sõnaselgelt viidatud parlamendi kodukorra artikli 10 lõikes 1.
58
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et vaidlusalune meede ei tekita õiguslikke tagajärgi, mis võivad mõjutada apellantide parlamendiliikme mandaadi teostamise tingimusi, muutes oluliselt nende õiguslikku seisundit, kuna selle tagajärjed ei lähe kaugemale nendest tagajärgedest, mida tekitab kodukorra artikli 10 lõike 3 teises lauses ette nähtud keeld.
59
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52, et vaidlusalune meede ei ole vaidlustatav akt.
60
Järelikult tuleb teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
61
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
62
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
63
Kuna parlament on nõudnud kohtukulude väljamõistmist apellantidelt ja viimati nimetatud on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb parlamendi kohtukulud välja mõista apellantidelt ja jätta apellantide kohtukulud nende endi kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Jätta Jérôme Rivière’i, Dominique Bilde, Joëlle Mélini, Aurélia Beigneux’, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean-Paul Garraud’, Jean-François Jalkhi, Gilbert Collard’i, Gilles Lebretoni, Nicolaus Festi, Gunnar Becki ja Philippe Olivier’ kohtukulud nende endi kanda ning mõista neilt välja Euroopa Parlamendi kohtukulud.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.