62004CC0026_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas hagis, mis on esitatud EÜ artikli 226 alusel, palub komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Hispaania ei ole ametlikult supelrandadeks määranud Galicia rannikul Moañas, Ría de Vigos asuvaid A Videira, Niño do Corvo ja Canabali randasid ning ei ole vastu võtnud Ría de Vigo reostuse vähendamise programmi, siis on Hispaania jätnud täitmata nõukogu direktiivi 76/160/EMÜ (edaspidi „suplusvee direktiiv”)(2) artikli 4 lõikest 1 ja nõukogu direktiivi 79/923/EMÜ (edaspidi „karpide elukeskkonna vee direktiiv”)(3) artiklist 5 tulenevad kohustused.
Suplusvee direktiivi rikkumine
Suplusvee direktiiv
2. Direktiivi preambuli esimese põhjenduse järgi on suplusvee direktiivi eesmärk kaitsta keskkonda ja rahvatervist suplusvee reostuse vähendamise ja selle kvaliteedi edasise halvenemise vältimise abil.
3. Artikkel 1 määratleb selle kohaldamisala järgmiselt:
„1.	Käesolev direktiiv käsitleb suplusvee, kuid mitte raviotstarbelise ja basseinivee kvaliteeti.
2.	Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a) suplusvesi
– voolava või seisva veega mageveekogud või nende osad ja merevesi, milles:
– iga liikmesriigi pädevad asutused on selgesõnaliselt lubanud supelda, või
– suplemine ei ole keelatud ja mida traditsiooniliselt kasutab palju suplejaid;
b) supelrand
– koht, kus esineb suplusvett;
c) suplushooaeg
– ajavahemik, mil kohalike kommete, mis tahes kohalike supluseeskirjade või ilmastikutingimuste tõttu on supelrandadesse oodata palju suplejaid.”
4. Kõnealuse direktiivi lisas, mis moodustab artikli 2 kohaselt direktiivi lahutamatu osa, on tabeli kujul esitatud suplusvee füüsikaliste, keemiliste ja mikrobioloogiliste näitajate loetelu. Kõnealuse tabeli G veerus on esitatud soovituslikud väärtused ning I veerus kohustuslikud väärtused, mida liikmesriigid peavad kõnealuse direktiivi artikli 3 kohaselt järgima.
5. Artikli 3 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid määrama kõikide supelrandade või iga üksiku supelranna suplusvee kohta kindlaks lisas esitatud näitajate väärtused. Artikli 3 lõige 2 näeb ette, et liikmesriikide poolt suplusvee jaoks kindlaksmääratud väärtused „ei tohi olla lisa I veerus esitatud väärtustest leebemad”. Artikli 3 lõige 3 nõuab, et liikmesriigid peavad järgima kõnealuse lisa G veerus esitatud väärtusi kui normatiive.
6. Artikli 4 lõike 1 järgi on liikmesriigid kohustatud võtma kõik „vajalikud meetmed, et tagada suplusvee kvaliteedi vastavus artikli 3 kohaselt kindlaksmääratud piirväärtustele kümne aasta jooksul alates käesoleva direktiivi teatavakstegemisest”.
7. Liikmesriigid peavad kohustuslikele väärtustele vastavust hindama artiklites 5 ja 6 sõnaselgelt ette nähtud proovide võtmise abil. Proovide võtmise sagedus ja näitajad, mida liikmesriigid peavad arvesse võtma, on sätestatud kõnealuse direktiivi lisas.
8. Kõnealuse direktiivi artiklis 8 on ammendavalt loetletud kõik juhud, mille puhul võib lubada kõrvalekaldumist kõnealustest näitajatest.
9. Vastavalt artiklile 13, mida on muudetud nõukogu 23. detsembri 1991. aasta direktiiviga 91/692/EMÜ (teatavate keskkonnaalaste direktiivide rakendamise aruannete ühtlustamise ja ratsionaliseerimise kohta),(4) tuleb proovide võtmise tulemused saata iga suplushooaja lõpus komisjonile, kes avaldab kokkuvõtva aruande.
10. Hispaania ja Portugali ühinemisakti(5) artikkel 395 ei sisalda ühtki erandit suplusvee direktiivi Hispaania-poolse ülevõtmise ja rakendamise kohta. Seega oleks suplusvee kvaliteet pidanud Hispaanias vastama kõnealuses direktiivis sätestatud kohustuslikele piirväärtustele 1. jaanuariks 1986.
Hinnang
11. Komisjon palub Euroopa Kohtul tuvastada, et Hispaania on jätnud kolm asjaomast randa suplusvee direktiivi kohaselt „ametlikult” supelrandadeks „määramata”. Komisjon on seisukohal, millele Hispaania vastu ei vaidle, et kõnealune kohustus tuleneb suplusvee direktiivi artikli 4 lõikest 1.
12. Suplusvee direktiivi artikli 4 lõige 1 ega ükski teine kõnealuse direktiivi säte ei nõua sõnaselgelt, et liikmesriigid eelnevalt „määraksid” või „tuvastaksid”, ametlikult või muul viisil, milliseid veekogusid nende siseriiklikest veealadest tuleb pidada suplusveeks kõnealuse direktiivi tähenduses. Komisjon toetub oma tõlgenduses aga kohtujurist Léger’ ettepanekule kohtuasjas C-272/01: komisjon v.
Portugal. Selle ettepaneku kohaselt tuleneb kõnealune kohustus suplusvee direktiivi teleoloogilisest tõlgendusest.(6) Oma kohtuotsuses Euroopa Kohus selle küsimusega ei tegelenud, kuna ta tegi otsuse muul alusel.
13. Ma ei ole veendunud, et suplusvete „ametliku määramise” kohustus tuleneb suplusvee direktiivi sätetest või et seda kohustust saab direktiivi eesmärkidest järeldada.
14. Euroopa Kohus on leidnud, et suplusvee direktiiv nõuab „liikmesriikidelt väga täpsete ja selgete tulemuste saavutamist teatud ajavahemiku möödumisel”.(7) Nende tulemuste saavutamiseks on see liikmesriikidele kehtestanud konkreetsed ja üksikasjalikud kohustused. See ei sisalda aga asjaomaste veekogude „ametliku määramise” või isegi „tuvastamise” sõnaselget kohustust. Sellise kohustuse puudumist suplusvee direktiivis rõhutab asjaolu, et keskkonna- ja rahvatervise kaitset käsitlevates teistes direktiivides on sõnaselgelt sätestatud, et liikmesriigid peavad teatavad rannad või veekogud „määrama” või „tuvastama” teatud kuupäevaks.(8)
15. Nagu kohtujurist Léger on märkinud, eeldab suplusvee direktiivi eesmärkide täitmine selgelt, et liikmesriigid tuvastavad eelnevalt suplusvee, mille suhtes direktiivi kohaldatakse. See kehtib eeskätt artikli 1 lõike 2 punkti a teise taande kohase suplusvee suhtes, nimelt veekogus, milles suplemine ei ole keelatud ja mida traditsiooniliselt kasutab palju suplejaid.
16. Kuigi direktiivis käsitletud suplusvee tuvastamise kohustus võib tuleneda kõnealuse direktiivi sätetest,(9) ei ole see samaväärne liikmesriikidele esitatava nõudega „määrata ametlikult” kõnealused veekogud. Kõnealune kohustus hõlmab minu arvates lisaks liikmesriikide kohustusele tuvastada, millised veekogud kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse jäävad, selle kohta ka sõnaselge õigusakti vastuvõtmist.
17. Kuna suplusvee direktiiv ei sätesta spetsiaalselt määramise kohustust või mis tahes sellekohast korda, on kõnealuste alade tuvastamise viis jäetud liikmesriikide otsustada, seda muidugi eeldusel, et kõikidest kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse jäävatest veekogudest võetakse proovid ning direktiivi eesmärgid saavutatakse. Täiesti võimalik on olukord, kus liikmesriigid on jätnud koostamata asjaomaste veekogude loetelu, kuid on siiski täitnud suplusvee direktiivis sätestatud konkreetsed kohustused ning saavutanud selles ette nähtud kvaliteedinormid. Sellistel asjaoludel ei ole minu arvates kõnealust direktiivi seetõttu rikutud, et ametlikku määramist ei toimunud.
18. Toimikust ilmneb, et asjaomase kolme ranna veest ei võetud proove nõutud sagedusega, ning Hispaania ei vaidlusta seda väidet. Kui kõnealused rannad peaksid vaidlusalusel perioodil jääma suplusvee direktiivi kohaldamisalasse, nagu komisjon väidab, tuleneks rikkumine mitte sellest, et Hispaania oli jätnud kolme ranna veed „ametlikult määramata” suplusveena direktiivi tähenduses, vaid sellest, et ta jättis võtmata kohustuslikud proovid.(10)
19. Komisjon ei palu aga Euroopa Kohtul seda tuvastada. Võttes arvesse, et EÜ artikli 226 alusel esitatud hagis on Euroopa Kohtu ülesanne otsustada, kas kõnealune liikmesriik on jätnud oma kohustused täitmata, nagu komisjon väidab, või mitte, olen ma arvamusel, et Euroopa Kohus peaks jätma komisjoni hagi suplusvee direktiivi väidetava rikkumise kohta rahuldamata.
20. Käsitlen siiski Hispaania esitatud argumente juhuks, kui Euroopa Kohus otsustab, et ei tugine eespool esitatud põhjendustele ning toetab komisjoni väidet, et asjaomaste veekogude suplusvee direktiivi kohane „ametliku määramise” kohustus tuleneb selle üldisest ülesehitusest ja eesmärgist.
21. Hispaania väidab esiteks, et pidades silmas oma olulisi jõupingutusi vee kvaliteedi parandamisel ning reostuse vähendamisel sellel rannikualal, kus asuvad kolm kõnealust randa,(11) on ta järginud suplusvee direktiivi peamist eesmärki, nimelt võtta meetmeid suplusvee kvaliteedi parandamiseks ja taastamiseks.
22. Ma ei mõista, kuidas kõnealune argument omab tähtsust käesolevas menetluses, kuna see ei käsitle komisjoni esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi väidetavat alust, nimelt kõnealuste veekogude „ametlikult määramata” jätmist. Euroopa Kohus on igal juhul otsustanud, et suplusvee direktiiv kohustab liikmesriike „saavutama teatud tulemusi ja ei võimalda neil selle kohustuse eiramise õigustamiseks viidata konkreetsetele asjaoludele, välja arvatud direktiivis ette nähtud erandid”.(12) Kui Hispaania on direktiivis ette nähtud tulemuste saavutamiseks teinud olulisi jõupingutusi, nagu ta väidab, on see kiiduväärne, kuid nõuetele vastamiseks ebapiisav.(13) Seega tuleks kõnealune argument jätta arvesse võtmata.
23. Teiseks eitab Hispaania, et komisjoni esitatud tõendid tõendavad piisavalt ja veenvalt temal lasuvate suplusvee direktiivist tulenevate kohustuste rikkumist oktoobris 2001 ning et kõnealune rikkumine kestis septembrini 2002.
24. Järelduse tegemisel selle kohta, et kolmes kõnealuses rannas on tegemist suplusveega suplusvee direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti a tähenduses, milles „suplemine ei ole keelatud ja mida traditsiooniliselt kasutab palju suplejaid”, mistõttu neid oleks sellistena tulnud „ametlikult määrata”, on komisjon tuginenud Hispaania keskkonnaministeeriumi trükises „Randade teatmik” (edaspidi „teatmik”) avaldatud teabele kõnealuste randade kohta. Teatmik annab Hispaania randade kohta üldist teavet, sisaldades fotosid, juurdepääsukaarte ja teavet randade peamiste omaduste, läheduses pakutavate teenuste, nagu haiglad, hotellid, kämpingud jne, kohta. Teatmikus on märgitud ka iga ranna kasutatavus. Vastavalt lehekülgedele, mille komisjon on lisanud oma hagiavaldusele, on kolme asjaomase ranna kasutatavus suur.
25. Hispaania leiab sisuliselt, et teatmik on ainult informatiivne dokument ega näita, millal teave on kogutud. Leheküljed, mis komisjon oma hagiavaldusele on lisanud, ei tõenda, et Hispaania rikkus oma kohustusi komisjoni väidetud kuupäevadel.
26. Minu arvates on teatmik, mille on ametlikult avaldanud Hispaania keskkonnaministeerium ja mille kohaselt on asjaomaste randade kasutatavus suur, piisav tõend, millele komisjon võib tugineda tõendamaks, et kõnealuseid randu kasutab traditsiooniliselt palju suplejaid. Lisaks sellele on Euroopa Kohus, nagu komisjon on märkinud, lubanud muudes kohtuasjades teatavatele randadele kui supluskohtadele viitavaid kämpingute reklaamtrükiseid kasutada selle faktilise asjaolu kinnituseks, et neid randu kasutab palju suplejaid.(14)
27. Sellist tõendit silmas pidades on Hispaania kohustatud tõendama vastupidist. Selle asemel on Hispaania vaid kahelnud komisjoni esitatud tõendi väärtuses, esitamata Euroopa Kohtule põhjendusi, miks Hispaania enda teatmiku põhjal tehtud komisjoni järeldused on valed. Tegelikult tundub mulle, et teatmiku autorina oli Hispaanial ainulaadne võimalus avaldada, millal ja kuidas selles sisalduv teave saadi, kui ta oleks sellega suutnud komisjoni argumendi kummutada. Hispaania seda aga ei teinud.
28. Seega, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et suplusvee direktiivist tuleneb kaudselt asjaomaste suplusvete „ametliku määramise” kohustus, peaks ta otsustama, et jättes need kohustused Galicia rannikul Moañas, Ría de Vigos asuvate A Videira, Niño do Corvo ja Canabali randade puhul täitmata, on Hispaania jätnud täitmata artikli 4 lõike 1 kohased kohustused.
Karpide elukeskkonna vee direktiivi rikkumine
Karpide elukeskkonna vee direktiiv
29. Selle preambuli esimese ja teise põhjenduse kohaselt on karpide elukeskkonna vee direktiivi eesmärk kaitsta vett, sealhulgas karpide elukeskkonna vett, reostuse eest ning teatavaid karbipopulatsioone saasteainete merevette heitmise mitmesuguste tagajärgede eest.
30. Artikkel 1 sätestab, et „käesolev direktiiv käsitleb karpide elukeskkonna vee kvaliteeti ning kehtib nende ranniku- ja riimveealade suhtes, mille liikmesriigid on määranud kaitset või parandamist vajavateks, et toetada karpide […] elu ja kasvu ning seeläbi ka inimesele otseselt toiduks ettenähtud karploomasaaduste kõrget kvaliteeti”.
31. Artikli 3 lõige 1 näeb ette, et „liikmesriigid määravad määratud veealade vee lisas loetletud näitajatele väärtused, kui nendele näitajatele on väärtused antud G või I veerus. Nad arvestavad mõlemas veerus sisalduvaid märkusi”. Artikli 3 lõige 2 kohustab liikmesriike mitte määrama lisa I veerus sisalduvatest leebemaid väärtusi ning püüdma järgida G veerus esitatud väärtusi, mis on pigem soovituslikud, kui kohustuslikud.
32. Artikkel 5 näeb ette, et „liikmesriigid käivitavad programme reostuse vähendamiseks ja eelkõige tagamaks, et karpide elukeskkonna vesi vastab kuue aasta möödudes sellise veega alade nimistu artikli 4 kohasest koostamisest nii väärtustele, mille liikmesriigid määravad kindlaks kooskõlas artikliga 3, kui ka lisa G ja I veergudes sisalduvatele märkustele”.
33. Artikkel 6 sätestab, et „artikli 5 kohaldamisel loetakse karpide elukeskkonna vesi käesoleva direktiivi sätetele vastavaks, kui selle proovid, mida on 12 kuu jooksul võetud lisas sätestatud minimaalse sagedusega ühest ja samast proovivõtukohast, vastavad liikmesriikide poolt kooskõlas artikliga 3 kindlaksmääratud väärtustele ning lisa G ja I veergudes sisalduvatele märkustele” iga lisas sätestatud näitaja puhul määratletud proovide protsendi korral.
34. Lisa 10. näitaja „fekaalsete coli-laadsete bakterite arv 100 ml vees” normväärtuseks on kehtestatud „ <  300 karplooma lihas ja poolmetevahelises vedelikus”. Hoolimata sellest, et selline väärtus on esitatud G veerus, on sellele lisatud joonealuses märkuses sätestatud, et „kuni ei ole vastu võetud direktiivi karploomasaaduste tarbijate kaitsmise kohta, on oluline, et seda väärtust järgitaks veealadel, kus elavad inimesele otseselt toiduks mõeldud karploomad”, muutes seega kõnealuse väärtuse ajutiselt kohustuslikuks.
35. Hispaania ja Portugali ühinemisakti(15) artikkel 395 ei sisalda ühtki erandit Hispaania-poolse karpide elukeskkonna vee direktiivi ülevõtmise ja kohaldamise kohta. Seega oleks karpide elukeskkonna vee direktiivi artiklis 5 nimetatud programme tulnud rakendada hiljemalt 30. oktoobriks 1987.
Muud asjaomased ühenduse õigusnormid
36. Eespool punktis 34 nimetatud karploomasaaduste tarbijate kaitse direktiivi on nõukogu vastu võtnud 15. juulil 1991.(16) Selle lisa I peatükk kohustab pädevaid asutusi määrama kindlaks erinevate tootmisalade asukohad, sealhulgas asukohad, kust karploomi võib koguda ja kasutada otsetarbimiseks. Sellised karploomad peavad vastama nõuetele, mis on sätestatud lisa V peatükis, milles on ette nähtud elusate kahepoolmeliste karploomade (kasutan üldnimetust „karbid”) „otsetarbimise” tingimused. Kõnealused nõuded on peamiselt seotud karpide füüsiliste näitajate ning keemilise ja bakterioloogilise koostisega.
Hinnang
37. Komisjon leiab, et kuna Hispaania ei ole vastu võtnud Ría de Vigo reostuse vähendamise programmi, on ta jätnud täitmata karpide elukeskkonna vee direktiivi artiklist 5 tulenevad kohustused.
38. Komisjon väidab ja Hispaania ei vaidle sellele vastu, et Hispaania on määranud Ría de Vigo karpide elukeskkonna veega alaks. Seega jääb Ría de Vigo karpide elukeskkonna vee direktiivi artikli 5 kohaldamisalasse ning järelikult tuleb käivitada reostuse vähendamise programm, tagamaks, et selle veealad vastaksid direktiivis ette nähtud normidele. Kuna kõnealusest programmist ei ole komisjonile hoolimata ametlikult esitatud järelepärimistest teatatud, on komisjon teinud järelduse, et programmi ei ole vastu võetud.
39. Hispaania on enda kaitseks esitanud kaks argumenti. Ta väidab, et Ría de Vigo ei jää karpide elukeskkonna vee direktiivi kohaldamisalasse; ning kui see ka jääb, väidab Hispaania teise võimalusena, et ta on artiklist 5 tulenevad kohustused igal juhul täitnud.
40. Esimese argumendi puhul väidab Hispaania, et artikli 1 kohaselt kohaldatakse karpide elukeskkonna vee direktiivi ainult nende veealade suhtes, mis on otsetarbimiseks ettenähtud karpide tootmisalad. Kuna viimase, 1998. aasta klassifikatsiooni kohaselt tuleb karpide veealadelt Ría de Vigos kogutavad karbid enne otsetarbimiseks turuleviimist töödelda, ei kuulu kõnealused veealad sellesse kategooriasse. Hispaania märgib samuti, et karploomasaaduste tootmist ja turustamist reguleerivad mitmed ühenduse õigusaktid, milles tehakse vahet erinevate tootmisalade vahel, sõltuvalt sellest, kas neilt kogutavad karbid on mõeldud otsetarbimiseks või eesmärgiga töödelda neid enne tarbimist. Ühetaolise tõlgenduse huvides ja selleks, et vältida sisemisi lahkhelisid samu küsimusi käsitlevate ühenduse õigusaktide vahel, tuleb karpide elukeskkonna vee direktiivi tõlgendada ühenduse kõnealuseid seonduvaid õigusakte silmas pidades. Hispaania viitab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusele (EÜ) nr 854/2004, millega kehtestatakse erieeskirjad inimtoiduks ettenähtud loomsete saaduste ametlikuks kontrollimiseks,(17) ning eriti selle II lisale, milles kirjeldatakse inimtoiduks ettenähtud karpide ametlikku kontrollimist.
41. Kõnealused argumendid tuleks minu arvates tagasi lükata.
42. Karpide elukeskkonna vee direktiivi kohaldamisala puhul vastab tõele, et nimetades eesmärgina „inimesele otseselt toiduks ettenähtud karploomasaaduste kõrget kvaliteeti”, jääb karpide elukeskkonna vee direktiivi artikkel 1 selle täpse kohaldamisala suhtes ebaselgeks. Olen siiski komisjoniga nõus, et süstemaatilise tõlgenduse põhjal tuleb järeldada, et selle kohaldamisalasse kuulub igasugune karpide elukeskkonna vesi, mitte ainult see, kus toodetakse inimesele otseselt toiduks ettenähtud karploomasaadusi.(18)
43. Esiteks on karpide elukeskkonna vee direktiivi kohaldamisala määratletud artiklis 1 üldiselt kehtivana kõigi „nende ranniku- ja riimveealade suhtes, mille liikmesriigid on määranud kaitset või parandamist vajavateks, et toetada karpide [...] elu ja kasvu”. „Karpide elu ja kasv” ei ole lähemalt täpsustatud. Lauseosa „seeläbi ka inimesele otseselt toiduks ettenähtud karploomasaaduste kõrget kvaliteeti” ei piira minu arvates direktiivi kohaldamisala selle eesmärgiga, vaid viitab pigem samade vahenditega saavutatavale lisaeesmärgile. Seejuures mängib olulist osa määrsõna „seeläbi” kasutamine.
44. Teiseks ei viita miski karpide elukeskkonna vee direktiivi preambulis ühenduse seadusandja tahtele piirata kõnealuse direktiivi kohaldamisala Hispaania argumendis esitatud tähenduses. Tegelikult viitab preambul alati karpide elukeskkonna veele üldiselt(19) ning puudub täielikult viide veealadele, kus kogutakse „inimesele otseselt toiduks ettenähtud karploomasaadusi”. Sama kehtib ka direktiivi nimetuse kohta, mis viitab üldiselt karpide elukeskkonna vee kvaliteedile.
45. Kolmandaks on liikmesriigid artikli 3 lõike 1 ja artikli 5 kohaselt kohustatud järgima lisa G ja I veergudes sisalduvaid märkusi. Lisa 10. näitaja „fekaalsete coli-laadsete bakterite arv 100 ml vees” normväärtuseks on kehtestatud „ <
300 karplooma lihas ja poolmetevahelises vedelikus”. Hoolimata sellest, et selline väärtus on esitatud G veerus, on selle juurde lisatud joonealuses märkuses sätestatud, et „kuni ei ole vastu võetud direktiivi karploomasaaduste tarbijate kaitsmise kohta, on oluline, et seda väärtust järgitaks veealadel, kus elavad inimesele otseselt toiduks mõeldud karploomad”.
46. Nagu komisjon märgib, näitab selles joonealuses märkuses tehtud täpsustus, et lisas toodud väärtus jääb soovituslikuks igasuguse karpide elukeskkonna vee puhul, välja arvatud veealade puhul, „kus elavad inimesele otseselt toiduks mõeldud karploomad” ja et seega on direktiivi kohaldamisala laiem, kui Hispaania väidab.
47. Hispaania argumendi puhul karpide elukeskkonna vee direktiivi tõlgendamise kohta karploomasaaduste tootmist ja turustamist reguleerivaid teisi ühenduse õigusakte silmas pidades märgiksin, et karpide elukeskkonna vee direktiivi preambulist(20) ilmneb, et selle peamine eesmärk on pigem keskkonna- kui tarbijakaitse. See, et karploomasaaduste tarbijate kaitset käsitlevat mõnda aspekti kõnealuse direktiiviga reguleeritakse, on selle põhieesmärgiga võrreldes kõrvalise tähtsusega. Kõnealused sätted olid ette nähtud üleminekusätetena kuni eriomase tarbijakaitse direktiivi, nimelt karploomasaaduste tarbijate kaitse direktiivi(21) vastuvõtmiseni.
48. Kõnealuses direktiivis on määratletud otsetarbimiseks või enne tarbimist edasiseks töötlemiseks ettenähtud karpide tootmise ja turuleviimise tervishoiunõuded. Kuigi need kaks direktiivi on lähedalt seotud, on nad erinevad õigusaktid, millel on erinevad, kuigi teineteist täiendavad eesmärgid. Seega, kui karpide elukeskkonna vee direktiivi eesmärk on peamiselt selle vee kvaliteet, kus karbid elavad ja kasvavad, siis karploomasaaduste tarbijate kaitse direktiivi eesmärk on konkreetselt karpide endi kvaliteet, et neid oleks inimestel võimalik kas otseselt või pärast töötlemist tarbida. Seda näitab selgelt ka asjaolu, et nende vastavates sätetes ja lisades sisalduvad näitajad, väärtused ja kontrollimise vahendid on suures osas erinevad, olgugi et mõned võivad ka ühtida.
49. Sama põhjendus kehtib ka teiste sarnastes valdkondades vastuvõetud ühenduse õigusaktide puhul, sealhulgas määruse nr 854/2004 puhul, mida Hispaania on oma seisukoha toetuseks osundanud.(22) Kõnealuse määruse peamine eesmärk on loomsete saaduste, muu hulgas karpide ametliku kontrollimise korraldamine, mitte karpide elukeskkonna vee kvaliteet.
50. Lõpuks ei näe ma ühtki sätet karploomasaaduste tarbijate kaitse direktiivis või määruses nr 854/2004, mis toetaksid argumenti, et seadusandja tahe oli Hispaania esitatud tähenduses muuta karpide elukeskkonna vee direktiivi kohaldamisala.
51. Tundub, et Hispaania on ajanud segi nende erinevate ühenduse õigusaktide eesmärgid, kohaldamisalad ja nendest tulenevad kohustused. Liikmesriigi pädevate asutuste kohustus eristada karpide tootmisalade asukohti selle põhjal, kas toodetud karbid on mõeldud otsetarbimiseks või mitte, tuleneb hoopis karploomasaaduste tarbijate kaitse direktiivi lisa I peatükist ja määruse nr 854/2004 II lisast. Seega on alade selline liigitamine oluline vaid kõnealuste ühenduse õigusaktide rakendamise puhul.
52. Eespool esitatut silmas pidades olen ma seisukohal, et karpide elukeskkonna vee direktiivi kohaldamisala ei ole piiratud karpide elukeskkonnaks olevate veealadega, kus karploomasaadusi kogutakse otsetarbimiseks, vaid hõlmab kõiki veealasid, mille liikmesriigid on selle artikli 1 kohaselt karpide elukeskkonna veealaks määranud. Kuna Hispaania ei vaidlusta, et Ría de Vigo veealad tuleb liigitada karpide elukeskkonna veealadeks, kohaldatakse nende suhtes karpide elukeskkonna vee direktiivi.
53. Teise võimalusena väidab Hispaania, et ta on igal juhul võtnud karpide elukeskkonna vee direktiivi artikli 5 nõuete täitmiseks meetmeid, nimelt kava „Plan General de Saneamiento de Galicia” aastateks 2000−2015 ning Galicia autonoomse piirkonna seaduse 8/2001, milles käsitletakse Rías de Galicia vee kvaliteedi kaitset ning asulareovee puhastamise avaliku teenuse reguleerimist.
54. Pean alustuseks märkima, et toimiku kohaselt ei teavitanud Hispaania komisjoni järelepärimistest hoolimata teda kõnealustest meetmetest, mida ta väidetavalt karpide elukeskkonna vee direktiivi artikli 5 rakendamiseks võttis. Samuti ei vastanud Hispaania komisjoni põhjendatud arvamusele. Komisjoni hagi võivad põhjendada juba kõnealused puudujäägid.(23)
55. Kohtuasjas komisjon v.
Saksamaa(24) väitis komisjon muu hulgas, et magevee direktiivi(25) artiklis 5 ja karpide elukeskkonna vee direktiivi artiklis 5 nimetatud programmide esitamata jätmisega oli Saksamaa jätnud oma sellekohased kohustused täitmata. Euroopa Kohus otsustas, et „[direktiivi] 79/923 artikli 5 sõnastusest ning [kõnealuses direktiivis] sätestatud vee kvaliteedi kontrollimise üksikasjalikust korrast tulenevalt on liikmesriigid selgelt kohustatud käivitama konkreetseid programme […] karpide elukeskkonna vee reostuse vähendamiseks […] kuue aasta jooksul […]”.(26)
56. Euroopa Kohus lükkas tagasi Saksamaa argumendi, et üldiste veepuhastusprogrammide vastuvõtmist võib pidada magevee direktiivi artikli 5 piisavaks ülevõtmiseks. Lisaks sellele leidis kohus, et heitvee põhjustatud veesaaste vähendamise eesmärk, mida sellised üldised programmid täidavad, ei pruugi vastata magevee direktiivi konkreetsemale eesmärgile parandada kalade elu tagamiseks magevee kvaliteeti.(27)
57. Kuigi kõnealused sedastused tehti seoses magevee direktiivi artikliga 5, võib Euroopa Kohtu järeldusi käsitleda võrdselt kehtivatena ka käesolevas kontekstis, võttes arvesse kõnealuste sätete peaaegu identset sõnastust. Minu arvates ei vasta Hispaania kavandatud rakendusmeetmed karpide elukeskkonna vee direktiivi nõuetele. Nii kava „Plan General de Saneamiento de Galicia” kui ka seadus 8/2001 ei ole minu arvates piisavalt täpsed karpide elukeskkonna vee direktiivi artikli 5 nõuete täitmiseks, nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus. Nagu komisjon õigesti väidab, ei ole kumbki meede võetud konkreetselt karpide elukeskkonna vee direktiivist tulenevate kohustuste täitmiseks, vaid pigem muude reoveepuhastuse ja vee kvaliteedi alaste EÜ direktiivide jõustamiseks.(28)
58. Hoopis olulisem on, nagu komisjon on märkinud, ilma et Hispaania sellele vastu vaidleks, et kumbki meede ei sisalda täpseid sätteid, mis tagaksid, et Galicia ja eriti Ría de Vigo veealade kvaliteet vastaks kõnealuse direktiivi lisas sätestatud üksikasjalikele ja täpsetele füüsikalistele ja keemilistele näitajatele, mida oleks pealegi pidanud saavutama oktoobriks 1987. Nagu ma olen varem märkinud, võivad sellised üldised meetmed kaudselt vee puhtuse paranemisele küll kaasa aidata, kuid see ei tähenda veel iseenesest, vähemalt ilma tõendamata, et neil on ilmtingimata karpide elukeskkonna vee direktiivi taotletav toime, nimelt toetada karpide elu ja kasvu.(29)
Ettepanek
59. Neil põhjustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1) tuvastada, et kuna Hispaania ei ole ettenähtud kuupäevaks vastu võtnud Ría de Vigo reostuse vähendamise programmi, on Hispaania rikkunud nõukogu 30. oktoobri 1979. aasta direktiivi 79/923/EMÜ karpide elukeskkonna vee kvaliteedi kohta artiklist 5 tulenevaid kohustusi;
2) jätta ülejäänud osas komisjoni hagi rahuldamata;
3) jätta poolte kohtukulud kummagi poole enda kanda.
(1) .
(2)  –	Nõukogu 8. detsembri 1975. aasta direktiiv 76/160/EMÜ suplusvee kvaliteedi kohta (EÜT 1976 L 31, lk 1; ELT eriväljaanne 15/01, lk 26).
(3)  –	Nõukogu 30. oktoobri 1979. aasta direktiiv 79/923/EMÜ karpide elukeskkonna vee nõutava kvaliteedi kohta (EÜT 1979 L 281, lk 47; ELT eriväljaanne 15/01, lk 128).
(4)  –	EÜT 1991 L 377, lk 48.
(5)  –	EÜT 1985 L 302, lk 32.
(6)  –	„[Suplusvee direktiivi eesmärke] ei saavutata kui […] rannad, kus suplemine ei ole […] poolt selgesõnaliselt lubatud ega keelatud ja kus supeldakse, ei ole direktiivile vastavalt supelrandadena tuvastatud ja kui nad ei allu seega komisjoni järelevalvele”. Kohtujuristi ettepanek 15. juuli 2004. aasta kohtuasjas C‑272/01: komisjon v.
Portugal (EKL 2004, lk I‑6767, punkt 34).
(7)  –	12. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas C-60/01: komisjon v.
Prantsusmaa (EKL 2002 lk I-5679, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
(8)  –	Vt nt karpide elukeskkonna vee direktiivi artikli 4 lõige 1, millele on viidatud eespool 3. joonealuses märkuses; nõukogu 18. juuli 1978. aasta direktiivi 78/659/EMÜ (kalade elu tagamiseks kaitset ja parandamist vajava magevee kvaliteedi kohta) artikli 4 lõige 1 (EÜT 1978 L 222, lk 1; ELT eriväljaanne 15/01, lk 77); nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiivi 91/676/EMÜ (veekogude kaitsmise kohta põllumajandusest lähtuva nitraadireostuse eest) artikli 3 lõige 1 (EÜT 1991 L 375, lk 1; ELT eriväljaanne 15/02, lk 68). Vt ka nõukogu 21. mai 1991. aasta direktiivi 91/271/EMÜ (asulareovee puhastamise kohta) artikli 5 lõige 1 (EÜT 1991 L 135, lk 40; ELT eriväljaanne 15/02, lk 26).
(9)  –	Tuleb märkida, et eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas komisjon v.
Portugal heitis komisjon Portugalile ette, et Portugal oli jätnud tuvastamata kõik asjaomased siseveekogud, mitte seda, et ta oli jätnud need „ametlikult määramata”, nagu käesoleval juhul.
(10)  –	Kui direktiivis ettenähtud proovide võtmise minimaalsest sagedusest ei peeta kinni, on tegemist direktiivis sätestatud kohustuste rikkumisega isegi juhul, kui sellise rikkumise ulatus on piiratud ning selle tegelikud tagajärjed on tühised: 30. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑226/01: komisjon v.
Taani (EKL 2003, lk I-1219, punktid 32 ja 33); vt ka 8. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑198/97: komisjon v.
Saksamaa (EKL 1999, lk I-3257, punkt 46).
(11)  –	Hispaania nimetab sellega seoses Xunta de Galicia poolt novembris 2000 vastuvõetud kava „Plan General de Saneamiento de Galicia” aastateks 2000−2015, mille üks eesmärk oli teha vajalikud investeeringud ohutu supluse võimaluse tagamiseks Galicia randadel ning uue äravoolusüsteemi jaoks Moaña linnas, kus kolm kõnealust randa asuvad, ja mille rakendamine oli hagi esitamise ajal pooleli ja mis lõpetati juulis 2003.
(12)  –	Eespool 10. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas komisjon v.
Saksamaa, punkt 35.
(13)  –	Ibid . ja selles viidatud kohtupraktika. Vt eespool 6. joonealuses märkuses viidatud otsus uuemas kohtuasjas komisjon v.
Portugal, punkt 34.
(14)  –	25. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C-307/98: komisjon v.
Belgia (EKL 2000, lk I-3933,
punkt 32).
(15)  –	Viidatud eespool 5. joonealuses märkuses.
(16)  –	Nõukogu 15. juuli 1991. aasta direktiiv 91/492/EMÜ, milles sätestatakse elusate kahepoolmeliste karploomade tootmise ja turuleviimise tervishoiunõuded (EÜT 1991 L 268, lk 1; ELT eriväljaanne 03/12, lk 3).
(17)  –	ELT 2004 L 139, lk 206.
(18)  –	Tuleb märkida, et karpide elukeskkonna vee direktiivi Hispaania rakendusakti, s.o kuningliku dekreedi 38/1989 artikkel 1 nimetas ainult inimesele toiduks ettenähtud karpe, jättes täpsustamata, et karbid olid mõeldud otsetarbimiseks. Kõnealuse direktiivi nõuetele vastav eristus võeti kasutusele alles karploomasaaduste tarbijate kaitse direktiivi rakendavas kuninglikus dekreedis 345/1993 (Normas de calidad de las aguas y de la producción de moluscos y otros invertebrados marinos vivos, BOE
nr 74/1993, 27.3.1993). Kõnealuse kuningliku dekreediga tunnistati kehtetuks kuninglik dekreet 38/1989 ning viimase sätted liideti selle tekstiga, konsolideerides mõlemad õigusaktid. Terviktekst säilitati, kui rakendati nõukogu 20. oktoobri 1997. aasta direktiiv 97/61/EÜ, millega muudetakse direktiivi 91/492/EMÜ (milles sätestatakse elusate kahepoolmeliste karploomade tootmise ja turuleviimise tervishoiunõuded) lisa (EÜT 1997 L 295, lk 35; ELT eriväljaanne 03/22, lk 24). Kõnealune direktiiv rakendati 9. aprilli kuningliku dekreediga 571/1999 ( BOE nr 86/1999, 10.4.1999).
(19)  –	Vt nt esimene, kolmas, seitsmes ja kümnes põhjendus.
(20)  –	Vt esimene, teine ja kümnes põhjendus.
(21)  –	Viidatud eespool 16. joonealuses märkuses.
(22)  –	Viidatud eespool 17. joonealuses märkuses.
(23)  –	Vt 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-456/03: komisjon v. Itaalia (EKL 2005, lk I‑5335, punkt 27 ja selles viidatud kohtupraktika).
(24)  –	12. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-298/95 (EKL 1996, lk I-6747).
(25)  –	Nõukogu 18. juuli 1978. aasta direktiiv 78/659/EMÜ kalade elu tagamiseks kaitset ja parandamist vajava magevee kvaliteedi kohta (EÜT 1978 L 222, lk 1).
(26)  –	Eespool 24. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas komisjon v . Saksamaa, punkt 24.
(27)  –	Ibid., punktid 25 ja 26. Vt ka minu ettepanek samas kohtuasjas, punktid 17 ja 18.
(28)  –	Hispaania enda sõnastusest tuleneb, et kava „Plan General de Saneamiento de Galicia” võeti esmalt vastu eespool 8. joonealuses märkuses viidatud direktiivist 91/271/EMÜ tulenevate kohustuste täitmiseks. Kuigi seaduses 8/2001 on sätestatud eesmärgid seoses Galicia Ríase vee kvaliteediga, käsitleb see peamiselt asula- ja tööstusreovee äravoolu reguleerimist ja kontrollimist Galicia Ríases.
(29)  –	Vt eespool 24. joonealuses märkuses viidatud minu ettepanek kohtuasjas komisjon v.
Saksamaa, punktid 17 ja 18. Vt ka samas kohtuasjas tehtud otsuse punkt 26.