ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (осми състав)
4 октомври 2022 година(*)
„Преюдициално запитване — Членове 53 и 99 от Процедурния правилник на Съда — Директива (ЕС) 2015/849 — Приложно поле — Национална правна уредба, съгласно която плащанията над определена граница трябва да се извършват само чрез превод или внасяне по платежна сметка“
По дело C‑49/20
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Районен съд Пазарджик (България) с акт от 13 януари 2020 г., постъпил в Съда на 29 януари 2020 г., в рамките на производство по дело
SF
срещу
Териториална дирекция на Национална агенция за приходите — Пловдив,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: N. Jääskinen (докладчик), председател на състава, N. Piçarra и M. Gavalec, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 53, параграф 2 и член 99 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 63 ДФЕС, на член 2, параграф 1 от Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията (ОВ L 141, 2015 г., стр. 73), разглеждан през призмата на съображение 6 и във връзка с членове 4 и 5 от тази директива, както и на съображение 59 от нея.
2        Запитването е отправено в рамките на спор между SF и Териториална дирекция на Национална агенция за приходите — Пловдив (България) (наричана по-нататък „компетентният данъчен орган“) относно законосъобразността на административни имуществени санкции, които са му наложени за нарушение на националното законодателство относно ограничаването на плащанията в брой.
Правна уредба
Правото на Съюза
3        Съображения 6 и 59 от Директива 2015/849 гласят:
„(6)      Плащанията в брой на големи суми се характеризират с висок риск от изпиране на пари и финансиране на тероризма. С цел повишаване на бдителността и ограничаване на рисковете, свързани с такива плащания в брой, настоящата директива следва да обхваща търгуващите със стоки лица дотолкова, доколкото те извършват или получават плащания в брой в размер на 10 000 EUR или повече. Държавите членки следва да могат да приемат по-ниски прагове, допълнителни общи ограничения на използването на пари в брой и допълнителни по-строги разпоредби.
(59)      Важността на борбата с изпирането на пари и финансирането на тероризма следва да доведе до въвеждане от държавите членки в националното право на ефективни, съразмерни и възпиращи административни санкции и мерки за неспазване на национални разпоредби, с които се транспонира настоящата директива. Понастоящем държавите членки разполагат с разнообразни административни санкции и мерки за нарушаване на основните превантивни разпоредби. Това многообразие би могло да попречи на усилията, полагани в борбата срещу изпирането на пари и финансирането на тероризма, като съществува опасност реакцията на Съюза да бъде несъгласувана. Поради това в настоящата директива следва да се предвидят редица административни санкции и мерки, с които държавите членки да разполагат най-малко при сериозни, повтарящи се или систематични нарушения на изискванията относно мерките за комплексна проверка на клиента, съхраняването на информация, докладването на съмнителни сделки и мерките за вътрешен контрол на задължените субекти. Обхватът на санкциите и мерките следва да бъде достатъчно широк, за да могат държавите членки и компетентните органи да отчитат различията между задължените субекти, най-вече между кредитните институции и финансовите институции и другите задължени субекти, по отношение на техния размер, особености и естеството на тяхната стопанска дейност. При транспонирането на настоящата директива държавите членки следва да гарантират, че при налагането на административни санкции и мерки съгласно настоящата директива и на наказателни санкции в съответствие с националното право не се нарушава принципът ne bis in idem“.
4        Съгласно член 1, параграф 1 от тази директива тя има за цел предотвратяване използването на финансовата система на Съюза за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма.
5        Член 2, параграфи 1 и 2 от посочената директива предвижда:
„1.      Настоящата директива се прилага за следните задължени субекти:
[…]
3)      следните физически или юридически лица, действащи при упражняване на професионалните си дейности:
[…]
б)      нотариуси и други упражняващи юридическа дейност лица на свободна практика, когато участват, действайки от името или за сметка на техен клиент, във всяка финансова сделка, или сделка с недвижимо имущество или чрез подпомагане на техен клиент при планирането или извършването на сделки, отнасящи се до:
i)      покупката и продажбата на недвижимо имущество или търговски предприятия;
ii)      управлението на средства, ценни книжа или други активи на клиента;
iii)      откриването или управлението на банкови сметки, спестовни сметки или сметки за ценни книжа;
iv)      организацията на вноските, необходими за създаването, функционирането или управлението на дружества;
v)      създаването, функционирането или управлението на доверителна собственост, дружества, фондации или сходни структури;
[…]
д)      други лица, търгуващи със стоки, когато извършваните или получаваните плащания в брой са в размер на 10 000 EUR или повече, независимо дали сделката се извършва с една или с няколко операции, които изглеждат свързани;
е)      доставчици на услуги в областта на хазарта.
2.      С изключение на казината, след подходяща оценка на риска държавите членки могат да решат да освободят изцяло или частично доставчиците на определени услуги в областта на хазарта от националните разпоредби за транспониране на настоящата директива въз основа на доказана ниска степен на риска, произтичаща от естеството и, където е приложимо, от мащаба на операциите на тези услуги.
Сред факторите, които отчитат в своите оценки на риска, държавите членки извършват оценка на степента на уязвимост на съответните сделки, включително по отношение на използваните начини за плащане.
[…]“.
6        Член 4 от същата директива предвижда:
„1.      Държавите членки гарантират, в съответствие с подхода, основан на оценка на риска, че настоящата директива обхваща изцяло или частично професии и категории предприятия, различни от задължените субекти, посочени в член 2, параграф 1, които са ангажирани с дейности, за които е особено вероятно да бъдат използвани за целите на изпирането на пари или финансирането на тероризма.
2.      Когато дадена държава членка разшири обхвата на настоящата директива, така че да се обхващат професии или категории предприятия, различни от посочените в член 2, параграф 1, тя информира Комисията за това“.
7        Член 5 от Директива 2015/849 има следния текст:
„Държавите членки могат да приемат или да запазят в сила по-строги разпоредби в областта, обхваната от настоящата директива, за да предотвратяват изпирането на пари и финансирането на тероризма, в рамките на правото на Съюза“.
Българското право
8        Съгласно член 1 от Закона за ограничаване на плащанията в брой (ДВ, бр. 16 от 22.2.2011 г.), в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „ЗОПБ“), с този закон се уреждат ограниченията при плащанията в брой на територията на България.
9        Член 2 от ЗОПБ предвижда:
„Законът не се прилага при:
1.      тегленето и внасянето на пари в брой от/в собствени платежни сметки;
2.      тегленето и внасянето на пари в брой от/в сметки на недееспособни и ограничено дееспособни лица, на съпрузи и роднини по права линия;
3.      сделките с чуждестранна валута в наличност по занятие;
4.      операциите с банкноти и монети, страна по които е Българската народна банка;
5.      замяната от банки на повредени български банкноти и монети;
6.      изплащането на трудови възнаграждения по смисъла на Кодекса на труда;
7.      […] изплащането на гарантираните влогове по смисъла на Закона за гарантиране на влоговете в банките“.
10      Съгласно член 3 от ЗОПБ:
„(1)      Плащанията на територията на страната се извършват само чрез превод или внасяне по платежна сметка, когато са:
1.      […] на стойност, равна на или надвишаваща 10 000 лв.;
2.      […] на стойност под 10 000 лв., представляваща част от парична престация по договор, чиято стойност е равна на или надвишава 10 000 лв.
(2) […] Алинея 1 се прилага и в случаите на плащания в чуждестранна валута, когато левовата им равностойност е равна на или надвишава 10 000 лв. Равностойността в български левове се определя по курса на Българската народна банка в деня на плащането“.
11      Член 5 от ЗОПБ гласи:
„(1)      Който извърши или допусне извършването на нарушение на чл. 3, се наказва с глоба в размер 25 на сто от общия размер на направеното плащане — ако е физическо лице, или с имуществена санкция в размер 50 на сто от общия размер на направеното плащане — ако е юридическо лице.
(2)      При повторно нарушение по ал. 1 размерът на глобата е 50 на сто от размера на направеното плащане, а на имуществената санкция — 100 на сто от размера на направеното плащане“.
12      Съгласно член 6 от ЗОПБ:
„(1)      Актовете за установяване на нарушенията по този закон се съставят от органите на Националната агенция за приходите, а наказателните постановления се издават от изпълнителния директор на Националната агенция за приходите или от оправомощени от него длъжностни лица.
(2)      Съставянето, издаването, обжалването и изпълнението на наказателните постановления се извършват по реда на Закона за административните нарушения и наказания [ДВ, бр. 92 от 28.11.1969 г.]“.
13      Член 28, буква а) от Закона за административните нарушения и наказания предвижда, че за маловажни случаи на административни нарушения наказващият орган може да не наложи наказание, като предупреди нарушителя, устно или писмено, че при повторно извършване на нарушение ще му бъде наложено административно наказание.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
14      На 6 декември 2012 г. SF сключва в качеството на заемодател два договора за заем в размер съответно на 260 000 лева (около 133 000 EUR) и 245 000 лева (около 125 300 EUR) с дружество „МЕНСЪЛ ГРУП“ ЕООД (наричано по-нататък „Mенсъл“), което е заемател. Сумите по заемите са предоставени на 6 декември 2012 г. за срок от 10 години, считано от същата дата, като срокът изтича на 6 декември 2022 г. Във всеки от договорите е предвидена годишна лихва в размер на 5,5 % за целия срок на тяхното действие.
15      За периода от 30 април 2015 г. до 31 октомври 2017 г. SF получава в брой като възстановена сума по заемите 370 000 лева (около 189 200 EUR) в съответствие с издадени от Менсъл 39 разходни касови ордера.
16      Следователно е установено, че SF е получил в брой възстановяване на част от сумите, предоставени на Менсъл по договорите за заем, размерът на което надхвърля нормативно установения праг от 10 000 лв. (около 5 110 EUR), който е основание плащанията да се извършват по банков път, както и че сумите по заемите не са му върнати чрез банков превод или внасяне по платежна сметка. Нарушението е установено при извършването на проверка за установяването на факти и обстоятелства, в хода на която е извършена насрещна проверка на Менсъл, и след като са проверени представените пред контролните органи документи и писмени обяснения от Менсъл.
17      Въз основа на установеното при тези проверки, на 10 юли 2018 г. на SF е съставен акт за установяване на административно нарушение.
18      От акта за преюдициално запитване е видно, че след като административнонаказателното производство е частично прекратено, то има за предмет единствено плащанията в брой, извършени в съответствие с издадени от Менсъл 23 разходни касови ордера.
19      Въз основа на акта за установяване на административно нарушение е съставено наказателното постановление, което SF обжалва пред запитващата юрисдикция.
20      SF счита, че съответните парични суми не са използвани като платежно средство, тъй като предаването на парична сума по договор за заем, който по своята същност е реален и едностранен договор, независимо от начина на предаването ѝ, не означава, че се извършва плащане по смисъла на ЗОПБ.
21      Компетентният данъчен орган обаче приема, че разпоредбата на член 3, алинея 1, точка 1 ЗОПБ обхваща всички плащания в брой, включително тези, които представляват връщане на заемни средства по договор за заем, доколкото не попадат в изключенията по член 2 ЗОПБ.
22      Запитващата юрисдикция подчертава, че националната съдебна практика е противоречива, що се отнася до обжалването на наказателни постановления, съставени по ЗОПБ, когато сумата, предоставена или върната по силата на договор за заем, надвишава 10 000 лева. Тя посочва, че някои решения за отмяна на наказателни постановления са мотивирани с обстоятелството, че договорите за заем, които не са възмездни, не предполагат плащане и не попадат в обхвата на ЗОПБ. Тя изтъква, че същевременно обаче са налице и решения, с които са потвърдени наказателни постановления за извършени плащания в брой именно по такива договори, като някои съдилища са приели, че със ЗОПБ се цели да се ограничи размяната на парични средства в брой, без да се прави стеснително тълкуване на понятието „плащане“.
23      Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно член 2, параграф 1, точка 3, буква б), подточка iv) от Директива 2015/849 последната се прилага и по отношение на организацията на вноските, необходими за създаването, функционирането или управлението на дружества, което включва и предоставените на дружества заеми за функционирането на тяхната дейност, изплащането на дивиденти, допълнителните парични вноски по член 134 от Търговския закон, както и други видове размяна на парични средства в брой, които не са същински плащания под формата на размяна на еквивалентни престации, както е при продажбата.
24      Според запитващата юрисдикция разпоредбите на Директива 2015/849 са транспонирани в Закона за мерките срещу изпирането на пари и Закона за мерките срещу финансирането на тероризма. Тя обаче смята, че националната съдебна практика е противоречива по отношение на прилагането на санкциите в ЗОПБ. По нейно мнение въвеждането на ограничения при плащания в брой, каквито Директива 2015/849 не съдържа, води до неефективност на нейното действие и прави прекомерно трудно налагането на възпиращи административни санкции.
25      Запитващата юрисдикция посочва, че релевантните в случая разпоредби от Директива 2015/849 са член 2, параграф 1, точка 3, буква б), подточка iv) в светлината на финансиране на дружества със средства в брой, внесени в касата на дружеството, както и член 2, параграф 1, точка 3, буква д). Във връзка с последната норма тя изтъква, че ЗОПБ е в съответствие със съображение 6 от Директива 2015/849, съгласно което държавите членки следва да могат да приемат по-ниски прагове, допълнителни общи ограничения на използването на пари в брой и допълнителни по-строги разпоредби.
26      Освен това според нея сред факторите, които трябва да се отчетат при оценката на рисковете, извършвана от органите, на които това е възложено, е степента на уязвимост на съответните сделки, включително по отношение на използваните начини за плащане, което следва от член 2, параграф 2, втора алинея от Директива 2015/849.
27      Запитващата юрисдикция има съмнения дали национална правна уредба, която ограничава всички парични плащания в брой независимо от субекта и основанието за плащане, е в съответствие с целите на тази директива както и дали третирането на плащанията в брой зависи единствено от техния размер и от значение ли е характерът на операцията.
28      При тези условия Районен съд Пазарджик решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.      Следва ли член 2, параграф 1 от Директива 2015/849, предвид на съображение 6 от нейния преамбюл и член 4 и член 5, да бъде тълкуван в смисъл, че допуска обща национална правна разпоредба, като тази в главното производство — по смисъла на която, плащанията на територията на страната се извършват само чрез превод или внасяне по платежна сметка, когато са на стойност равна на или надвишаваща 10 000 лева — която не се интересува от субекта и от основанието за плащане в брой, като същевременно обхваща всички плащания в брой между физически и юридически лица?
2)      С оглед постигане на целите на директивата, предвид на съображение 59 от нейния преамбюл, следва ли плащанията да бъдат поставени в зависимост единствено от техния размер, без значение от възмездния или безвъзмезден характер на операцията?
3)      Какви са критериите за степен на уязвимост, респ. за висока степен на риск, на сделките?“.
Производството пред Съда
29      С решение на председателя на Съда от 11 март 2020 г. производството по настоящото дело е спряно до постановяване на решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ (C‑544/19, EU:C:2021:803).
30      С писмо от 12 октомври 2021 г. секретариатът на Съда изпраща това решение на запитващата юрисдикция и я поканва да посочи дали с оглед на последното поддържа преюдициалното си запитване.
31      На 10 ноември 2021 г. тази юрисдикция уведомява Съда, че поддържа преюдициалното си запитване. Тя посочва, че решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ (C‑544/19, EU:C:2021:803), не дава отговор на два от въпросите, поставени в преюдициалното запитване, по отношение на които компетентният данъчен орган е отправил два допълнителни въпроса в становището си до запитващата юрисдикция за необходимостта от поддържане на преюдициалното запитване след посоченото решение на Съда. Запитващата юрисдикция изпраща на Съда двата допълнителни въпроса, като към отговора си до него прилага становището на данъчния орган.
По преюдициалните въпроси
32      Съгласно член 99 от Процедурния правилник на Съда, когато по-специално отговорът на преюдициален въпрос се налага недвусмислено от съдебната практика или отговорът на такъв въпрос не оставя място за разумно съмнение, Съдът може във всеки един момент да се произнесе с мотивирано определение по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат. Съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник Съдът може да се произнесе с мотивирано определение и когато дадено искане е явно недопустимо.
33      Тези две разпоредби следва да бъдат приложени по настоящото дело.
По преюдициалните въпроси в акта за преюдициално запитване
34      Най-напред следва да се отбележи, че по настоящото дело разглежданата в главното производство национална правна уредба е същата като разглежданата в делото, по което е постановено решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ (C‑544/19, EU:C:2021:803). Тази правна уредба ограничава плащанията в брой на територията на България, като предвижда, че плащанията на тази територия трябва да се извършват само чрез превод или внасяне по платежна сметка, когато са на стойност, равна на или надвишаваща 10 000 лева.
По първия въпрос
35      С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, параграф 1 от Директива 2015/849 във връзка със съображение 6 и членове 4 и 5 от нея трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която предвижда, че плащанията на сума, равна на или надвишаваща определен праг, се извършват на територията на страната само чрез превод или внасяне по платежна сметка, независимо от субекта и от основанието за плащане в брой, като същевременно обхваща всички плащания в брой между физически и юридически лица.
36      Следва да се отбележи, че този въпрос е идентичен с втория въпрос по делото, по което е постановено решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ (C‑544/19, EU:C:2021:803), в което Съдът приема, че правна уредба на държава членка, която забранява на физическите и юридическите лица да извършват в брой плащания на територията на страната на стойност, равна на или надвишаваща определен праг, и изисква от тях да извършват такива плащания само чрез превод или внасяне по платежна сметка, не попада в приложното поле на Директива 2015/849.
37      В тази насока Съдът по-специално е констатирал, че въведените с тази директива мерки се отнасят, в съответствие с член 2 от нея, до ограничен кръг субекти, определяеми било с оглед на степента им на излагане на рисковете от изпиране на пари и финансиране на тероризма, било с оглед на степента на уязвимост на сделките им или на финансовата им дейност. От друга страна, Съдът посочва, че видно от преписката, с която разполага, разглежданата българска правна уредба е приложима за всяко физическо или юридическо лице, независимо от качеството, в което то извършва съответното плащане, и независимо от наличието и евентуално естеството на сделката, с която е свързано това плащане (решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ, C‑544/19, EU:C:2021:803, т. 54 и 55).
38      Съдът отбелязва също, че извън изключенията, предвидени в член 2 от ЗОПБ, тази правна уредба изглежда се прилага еднакво за всички физически и юридически лица, извършващи плащания на територията на страната на стойност, равна на или надвишаваща прага от 10 000 лева. Оттук той прави извод, че за всички участници в оборота и за всички икономически сектори са наложени идентични задължения, независимо от естеството и предмета на сделката, с която е свързано плащането (решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ, C‑544/19, EU:C:2021:803, т. 75).
39      Предвид изложените по-горе съображения обстоятелството — припомнено в самия текст на поставения в настоящото дело от запитващата юрисдикция първи въпрос — че всички плащания в брой между физически и юридически лица се обхващат от разглежданата в главното производство национална правна уредба, независимо от субекта и от основанието за плащане в брой, подкрепя извода, че тази национална правна уредба не попада в приложното поле на Директива 2015/849.
40      Запитващата юрисдикция посочва също, че съгласно член 2, параграф 1, точка 3, буква б), подточка iv) от Директива 2015/849 последната се прилага и по отношение на организацията на вноските, необходими за създаването, функционирането или управлението на дружества. Според нея в тази насока следва да се включат и предоставените на дружества заеми за функционирането на тяхната дейност, изплащането на дивиденти, допълнителните парични вноски по член 134 от Търговския закон и други видове размяна на парични средства в брой, които не са същински плащания под формата на размяна на еквивалентни престации, както е при продажбата.
41      Следва обаче да се констатира, че член 2, параграф 1, точка 3, буква б), подточка iv) от Директива 2015/849 предвижда тя да се прилага по отношение на нотариуси и други упражняващи юридическа дейност лица на свободна практика, когато участват, действайки от името или за сметка на техен клиент, във всяка финансова сделка, или сделка с недвижимо имущество или чрез подпомагане на техен клиент при планирането или извършването на сделки, отнасящи се до организацията на вноските, необходими за създаването, функционирането или управлението на дружества. От акта за преюдициално запитване обаче не следва, че едната от страните в главното производство е нотариус или упражнява такава дейност. Във всички случаи правна уредба с общо приложно поле не се явява от естество да попадне в обхвата на тази разпоредба от Директива 2015/849.
42      Запитващата юрисдикция посочва също, че българската правна уредба е съобразена с член 2, параграф 1, точка 3, буква д) от Директива 2015/849 във връзка със съображение 6 от нея, съгласно което държавите членки следва да могат да приемат по-ниски прагове, допълнителни общи ограничения на използването на пари в брой и допълнителни по-строги разпоредби.
43      Във връзка с това Съдът отбелязва в точка 56 от решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ (C‑544/19, EU:C:2021:803), че в приложното поле на член 2, параграф 1, точка 3, буква д) от Директива 2015/849 така или иначе попадат само плащания, извършени като възнаграждение за доставки на стоки, но не и такива, свързани с отношенията между дружество и собствениците на капитала му. При тези условия възможността, която съображение 6 от цитираната директива предоставя на държавите членки да приемат прагове, по-ниски от тези по член 2, параграф 1, точка 3, буква д) от посочената директива, не би могла да е релевантна в случай като разглеждания в производството, в което е постановено това решение. Тези съображения могат да се приложат и по отношение на договор за заем.
44      От изложените дотук съображения следва, че правна уредба на държава членка, която предвижда, че плащанията на сума, равна на или надвишаваща определен праг, се извършват на територията на страната само чрез превод или внасяне по платежна сметка, независимо от субекта и от основанието за плащане в брой, като същевременно обхваща всички плащания в брой между физически и юридически лица, не попада в приложното поле на Директива 2015/849.
По втория въпрос
45      С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали за постигането на целите на Директива 2015/849, предвид на съображение 59 от нея, плащанията следва да бъдат поставени в зависимост единствено от техния размер, независимо дали операцията има възмезден или безвъзмезден характер.
46      Тъй като, видно от отговора на първия въпрос, национална правна уредба като разглежданата в главното производство не попада в приложното поле на Директива 2015/849, на този въпрос не следва да се дава отговор.
По третия въпрос
47      С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи кои са критериите за висока степен на риск при дадена сделка.
48      Като се позовава на член 2, параграф 2, втора алинея от Директива 2015/849, запитващата юрисдикция подчертава, че тази директива посочва методи и органи, на които е възложено да оценяват риска, и че сред факторите, които тези органи следва да отчитат при оценката на риска, е степента на уязвимост на съответните сделки, включително по отношение на използваните начини за плащане.
49      От една страна обаче, видно от отговора на първия въпрос, правна уредба като разглежданата в главното производство не попада в приложното поле на Директива 2015/849.
50      От друга страна, член 2, параграф 2, втора алинея от тази директива във всички случаи визира само факторите, които държавите членки следва да отчитат в своите оценки на риска съгласно член 2, параграф 2, първа алинея, която предвижда, че с изключение на казината, след подходяща оценка на риска държавите членки могат да решат да освободят изцяло или частично доставчиците на определени услуги в областта на хазарта от националните разпоредби за транспониране на Директива 2015/849 въз основа на доказана ниска степен на риска, произтичаща от естеството и, където е приложимо, от мащаба на операциите на тези услуги.
51      В случая от данните на разположение на Съдът не следва, че разглежданото в главното производство положение попада в обхвата на член 2, параграф 2 от Директива 2015/849.
52      При тези условия не следва да се дава отговор на този въпрос.
По въпросите, отправени от едната от страните в главното производство и приложени към отговора на запитващата юрисдикция
53      След като решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ (C‑544/19, EU:C:2021:803), бе изпратено на запитващата юрисдикция, едната от страните в главното производство е отправила два допълнителни въпроса, които запитващата юрисдикция е приложила към отговора до Съда, че поддържа преюдициалното си запитване.
54      С първия от тези въпроси по същество се иска да се определи дали е налице последователно и систематично постигане на целите от обществен интерес, което било предпоставка за допустимостта на национална правна уредба като разглежданата в главното производство, когато не е наложена санкция или когато наложената санкция на основание на тази правна уредба е отменена със съображения, свързани с обхвата на тази правна уредба или с естеството на сделката или договарящата страна по тази сделка, и когато това неприлагане на правната уредба е изключено от предвидените в националното право хипотези за нейното неприлагане, т.е. в случая по-конкретно в член 28 от Закона за административните нарушения и наказания и в член 2 от ЗОПБ.
55      Ако това не е така, с втория от тези въпроси по същество се иска Съдът да провери дали член 63, параграф 1 ДФЕС нарушава такава национална правна уредба.
56      В тази насока, от една страна, съгласно член 94 от Процедурния правилник преюдициалното запитване трябва да съдържа по-специално текста на поставените на Съда преюдициални въпроси.
57      От друга страна, преюдициалното запитване трябва да съдържа информацията, която се изисква в член 94, букви а)—в) от Процедурния правилник, т.е. по същество фактическата и правната рамка на спора в главното производство и минимални разяснения относно причините националният съд да иска тълкуване именно на посочените от него разпоредби от правото на Съюза, както и относно връзката, която установява между тях и националното законодателство, приложимо към разглеждания от него спор (определение от 16 март 2021 г., DS (Поддръжка на копитата на коне), C‑557/20, непубликувано, EU:C:2021:204, т. 21 и цитираната съдебна практика).
58      Съдът подчертава, че е важно националният съд да посочи конкретните причини, поради които има колебания как следва да тълкува правото на Съюза и счита за необходимо да постави преюдициални въпроси на Съда (определение от 17 ноември 2021 г., АКЗ—Бургас, C‑602/20, непубликувано, EU:C:2021:947, т. 21 и цитираната съдебна практика).
59      Всъщност, като се има предвид, че актът за преюдициално запитване е основанието за производството пред Съда, необходимо е националният съд да посочи в самия акт за преюдициално запитване фактическата и правната рамка на спора в главното производство и да даде минимални разяснения относно причините да иска тълкуване именно на посочените от него разпоредби от правото на Съюза, както и относно връзката, която установява между тях и националното законодателство, приложимо към разглеждания от него спор (определение от 17 ноември 2021 г., АКЗ—Бургас, C‑602/20, непубликувано, EU:C:2021:947, т. 22 и цитираната съдебна практика).
60      Тези кумулативни изисквания относно съдържанието на преюдициалното запитване са посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник, с който запитващата юрисдикция би следвало да е запозната в рамките на въведеното от член 267 ДФЕС сътрудничество и с който тя следва добросъвестно да се съобразява (определение от 17 ноември 2021 г. АКЗ—Бургас, C‑602/20, непубликувано, EU:C:2021:947, т. 23 и цитираната съдебна практика).
61      Изискванията са отразени и в последната редакция на Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (ОВ C 380, 2019 г., стр. 1), точка 15 от които възпроизвежда по същество разпоредбите на член 94 от Процедурния правилник (определение от 17 ноември 2021 г., АКЗ—Бургас, C‑602/20, непубликувано, EU:C:2021:947, т. 24 и цитираната съдебна практика).
62      Тези различни изисквания, които се отнасят до съдържанието на акта за преюдициално запитване, са приложими и към изпратен до Съда отговор на запитващата юрисдикция, с който, както по настоящото дело, се отправят нови преюдициални въпроси, след като тази юрисдикция е била уведомена за дадено решение на Съда, при положение че тези изисквания, що се отнася до споменатите въпроси, не са изпълнени в самия акт за преюдициално запитване.
63      Всъщност в случая съдържащият двата допълнителни въпроса отговор на запитващата юрисдикция до Съда, след като тя е уведомена за решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ (C‑544/19, EU:C:2021:803), очевидно не отговаря на посочените изисквания.
64      Всъщност, от една страна, текстът на новите въпроси не се съдържа в отговора на самата запитваща юрисдикция, а в приложено към него становище на едната от страните в главното производство. Във връзка с това запитващата юрисдикция посочва, че решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ (C‑544/19, EU:C:2021:803), не отговаря на два от поставените с преюдициалното запитване въпроси, които са дали основание за два допълнителни въпроса от страна на компетентния данъчен орган, включени в неговото становище, предоставено от тази юрисдикция на Съда.
65      От друга страна, налага се изводът, че запитващата юрисдикция не обяснява достатъчно ясно и защо счита, че отговорът на тези два въпроса е необходим за разрешаването на висящия пред нея спор, доколкото тя само посочва, че „поставените допълнителни питания в становището [на една от страните в главното производство] също са от значение за делото“ и „следва да се изпратят на вниманието на Съда на ЕС“, и прилага към посочения отговор становището на отправилата тези въпроси страна в главното производство. В тази насока не е достатъчно към собствения отговор просто да се добави становището на някоя от страните в главното производство. Всъщност, макар така запитващата юрисдикция да излага доводи на тази страна в главното производство, тя изобщо не посочва доколко смята да възприеме или не тези доводи и дали въз основа на тях стига до извода, че отговорът на поставения въпрос е необходим, за да може да се произнесе (вж. в този смисъл определение от 1 юли 2021 г., Tolnatext, C‑636/20, непубликувано, EU:C:2021:538, т. 23).
66      При това положение съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник следва да се приеме, че допълнителните въпроси, които запитващата юрисдикция е приложила към изпратения си до Съда отговор, са явно недопустими.
По съдебните разноски
67      С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
Правна уредба на държава членка, която предвижда, че плащанията на сума, равна на или надвишаваща определен праг, се извършват на територията на страната само чрез превод или внасяне по платежна сметка, независимо от субекта и от основанието за плащане в брой, като същевременно обхваща всички плащания в брой между физически и юридически лица, не попада в приложното поле на Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията.
Подписи
*      Език на производството: български.