62021CC0259
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 22 юни 2022 година (
1
)
Дело C‑259/21
Европейски парламент
срещу
Съвет на Европейския съюз
„Обща политика в областта на рибарството — Жалба за отмяна — Членове 15—17, 20 и член 59, втора алинея от Регламент (ЕС) 2021/92 — Обхват на член 43, параграф 3 ДФЕС — Правомощия на Съвета — Твърдяна злоупотреба с власт от страна на Съвета — Процедура за приемане на технически мерки по член 10, параграф 4 и член 15 от Регламент (ЕС) 2019/1241 и член 9 от Регламент (ЕС) 2019/472 — Правомощия на Комисията да определя тези технически мерки в делегирани актове — Принцип на лоялно сътрудничество“
I. Въведение
1.
Най-общо казано, настоящото дело е относно разногласие между институциите на Съюза относно ролята, която Съветът на Европейския съюз следва да има при приемането на някои технически мерки в областта на рибарството.
2.
Преди влизането в сила на Договора за функционирането на Европейския съюз Съветът има основната роля при вземането на решения по всички аспекти на общата политика в областта на рибарството (наричана по-нататък „ОПР“). Това обаче вече не е така. Съгласно член 43, параграф 2 ДФЕС по отношение на ОПР се прилага обикновената законодателна процедура, а правомощия на Съвета за вземане на едностранни решения се запазват само в рамките на ограниченията, определени в член 43, параграф 3 ДФЕС. Тази разпоредба му позволява да приема мерки, свързани по-специално с „определянето и разпределянето на възможностите за риболов“.
3.
С настоящата жалба Европейският парламент иска отмяна на някои технически мерки от Регламент (ЕС) 2021/92 (
2
), който е приет от Съвета в изпълнение на последната разпоредба. Тези мерки се съдържат в членове 15, 16, 17, 20 и 59, втора алинея от посочения регламент (наричани по-нататък „оспорваните разпоредби“).
4.
По същество Парламентът твърди, че Съветът е надхвърлил правомощията си, като е приел тези разпоредби. Той счита, че последните противоречат на два регламента, а именно Регламент (ЕС) 2019/472 (
3
) и Регламент (ЕС) 2019/1241 (
4
) (заедно наричани по-нататък „основните регламенти“), които са приети от Съвета и Парламента в съответствие с член 43, параграф 2 ДФЕС. Според Парламента тези два регламента ограничават правомощията на Съвета за вземане на решения по член 43, параграф 3 ДФЕС, тъй като изрично оправомощават Комисията да определя — в приети по силата на член 290, параграф 1 ДФЕС делегирани актове (
5
) — техническите мерки, съответстващи на мерките, установени в оспорваните разпоредби.
II. Правна уредба
А. Релевантни разпоредби от ДФЕС
5.
Член 43, параграфи 2 и 3 ДФЕС гласи:
„2.   Европейският парламент и Съветът, като действат в съответствие с обикновената законодателна процедура и след консултация с Икономическия и социален комитет, създават общата организация на селскостопанските пазари, предвидена в член 40, параграф 1, и приемат останалите разпоредби, необходими за постигането на целите на общата селскостопанска политика и [ОПР].
3.   Съветът, по предложение на Комисията, приема мерки за определяне на цените, налозите, помощите и количествените ограничения, както и за определянето и разпределянето на възможностите за риболов“.
Б. Основните регламенти
1.
Регламент 2019/472
6.
Член 9, параграф 1 от Регламент 2019/472 предвижда:
„На Комисията се предоставя правомощието да приема делегирани актове в съответствие с член 18 от настоящия регламент и член 18 от Регламент (ЕС) № 1380/2013 (
6
) с цел допълването на настоящия регламент във връзка със следните технически мерки:
а)
спецификации на характеристиките на риболовните уреди и правила за тяхното използване, така че да се гарантира или подобри селективността, да се намали нежеланият улов или да се сведе до минимум отрицателното въздействие върху екосистемата;
б)
спецификации на измененията или на допълнителните устройства на риболовните уреди, така че да се гарантира или подобри селективността, да се намали нежеланият улов или да се сведе до минимум отрицателното въздействие върху екосистемата;
в)
ограничения или забрана на употребата на определени риболовни уреди и на риболовни дейности в определени зони или периоди, за да се защити хвърляща хайвер риба, риба, която е под минималния референтен размер за опазване, или нецелеви видове, или за да се сведе до минимум отрицателното въздействие върху екосистемата; и
г)
определянето на минимални референтни размери за опазване на всеки от запасите, за които се прилага настоящият регламент, с цел да се осигури защитата на младите екземпляри морски организми“.
2.
Регламент 2019/1241
7.
Член 10, параграф 4 от Регламент 2019/1241 гласи:
„На Комисията се предоставя правомощието да приема делегирани актове в съответствие с член 29 за изменение на списъка в приложение I, когато най-добрите налични научни становища сочат, че е необходимо изменение на този списък“.
8.
Съгласно член 15, параграф 2 от посочения регламент:
„За да се вземат предвид регионалните особености на съответните видове риболов, на Комисията се предоставя правомощието да приема делегирани актове в съответствие с член 29 от настоящия регламент и член 18 от Регламент (ЕС) № 1380/2013, за да изменя, допълва, отменя или въвежда дерогации от техническите мерки, предвидени в [приложения XI и XIII], включително при уреждането на задължението за разтоварване в рамките на член 15, параграфи 5 и 6 от Регламент (ЕС) № 1380/2013. Комисията приема делегираните актове въз основа на съвместна препоръка, представена в съответствие с член 18 от Регламент (ЕС) № 1380/2013, и в съответствие с приложимите членове от глава III от настоящия регламент“.
9.
Член 29, параграф 6 от същия регламент гласи:
„Делегиран акт, приет съгласно член 2, параграф 2, член 8, параграф 3, член 10, параграф 4, член 12, параграф 2, член 15, параграф 2, член 23, параграфи 1 и 5, член 27, параграф 7 и член 31, параграф 4, влиза в сила единствено ако нито Европейският парламент, нито Съветът не са представили възражения в срок от два месеца след нотифицирането на акта на Европейския парламент и Съвета или ако преди изтичането на този срок и Европейският парламент, и Съветът са уведомили Комисията, че няма да представят възражения. Този срок се удължава с два месеца по инициатива на Европейския парламент или на Съвета“.
10.
Приложение VI към Регламент 2019/1241 съдържа техническите мерки, приложими за северозападните води (
7
).
В. Регламент 2021/92 (наричан по-нататък „спорният регламент“)
11.
Член 15 от спорния регламент е озаглавен „Технически мерки по отношение на запасите от атлантическа треска и меджид в Келтско море“ и предвижда редица мерки, по-конкретно относно размера на окото. Тези мерки се прилагат по отношение на корабите на Съюза, извършващи риболов с дънни тралове и грибове в Келтско море.
12.
Член 16 от този регламент е озаглавен „Технически мерки в Ирландско море“ и предвижда задължения по отношение на вариантите на риболовни уреди за риболовните кораби на Съюза, извършващи дейности в Ирландско море с дънни тралове или грибове.
13.
В член 17 от същия регламент, озаглавен „Технически мерки във водите на запад от Шотландия“, също се предвиждат мерки, по-конкретно относно размера на окото. Те се прилагат за риболовните кораби на Съюза, извършващи риболов с дънни тралове или грибове във водите на запад от Шотландия при риболов на норвежки омар (Nephrops norvegicus).
14.
Член 20 от спорния регламент е озаглавен „Забранени видове“ и забранява на риболовните кораби на Съюза да ловят, да задържат на борда, да трансбордират или да разтоварват на сушата определени видове в определени участъци и подзони на ICES (
8
) в тогавашните води на Съюза. В тази разпоредба се посочва и че когато бъдат уловени случайно, посочените видове трябва да не се нараняват и екземплярите трябва незабавно да се пускат обратно в морето.
15.
Член 59 от посочения регламент е озаглавен „Преходни разпоредби“ и предвижда:
„Членове 11, 19, 20, 27, 33, 34, 41, 42, 43, 48, 50 и 57 продължават да се прилагат mutatis mutandis през 2022 г. до влизането в сила на регламента за определяне на възможностите за риболов за 2022 г.
Членове 15, 16 и 17 се прилагат до датата, на която започне да се прилага делегираният акт, приет в съответствие с член 15, параграф 2 от Регламент [2019/1241], изменящ приложение VI към посочения регламент чрез въвеждане на съответните технически мерки за северозападните води“.
III. Контекст на производството
16.
На 27 октомври 2020 г. Комисията предлага да се приеме регламент за определяне за 2021 г. на възможностите за риболов на определени рибни запаси и групи от рибни запаси, приложими във водите на Съюза, както и за риболовните кораби на Съюза в някои води извън Съюза (наричано по-нататък „Предложението на Комисията“).
17.
На 14 декември 2020 г. Комисията актуализира това предложение, като приема редица разпоредби, идентични с оспорваните разпоредби. Тези проекторазпоредби първо са включени в неофициален документ (наричан по-нататък „неофициалният документ“), а впоследствие са публикувани на уебсайта на Комисията.
18.
На 28 януари 2021 г. Съветът приема спорния регламент на основание член 43, параграф 3 ДФЕС. Този регламент е публикуван в Официален вестник на Европейския съюз на 29 януари 2021 г. Той влиза в сила в деня след публикуването му.
19.
На 23 април 2021 г. Парламентът подава в секретариата на Съда настоящата жалба за отмяна на оспорваните разпоредби на основание член 263, втора алинея ДФЕС.
IV. Факти, настъпили след подаването на жалбата
20.
На 23 август 2021 г. Комисията приема Делегиран регламент 2021/2324 на Комисията от 23 август 2021 година за изменение на Регламент (ЕС) 2019/1241 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на техническите мерки за определени видове дънен и пелагичен риболов в Келтско море, Ирландско море и водите на запад от Шотландия (наричан по-нататък „Делегиран регламент 2021/2324“) (
9
). Посоченият регламент е приет на основание член 10, параграф 4 и член 15, параграф 2 от Регламент 2019/1241 (един от двата основни регламента).
21.
От съображение 6 от Делегиран регламент 2021/2324 става ясно, че целта на този акт е „включването в един общ акт“ на техническите мерки, съответстващи на мерките, установени в членове 15—17 от спорния регламент, както и някои други мерки.
22.
Освен това на 27 януари 2022 г. Съветът приема нов регламент за определяне на възможностите за риболов за 2022 г. (наричан по-нататък „регламентът за определяне на възможностите за риболов за 2022 г.“) (
10
). Този регламент влиза в сила на 31 януари 2022 г., в деня на публикуването му в Официален вестник (
11
).
V. Производство пред Съда и искания
23.
Парламентът иска от Съда да:
–
да отмени оспорваните разпоредби, и
–
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
24.
Съветът иска от Съда да:
–
да отхвърли жалбата като неоснователна и да запази правните последици на оспорваните разпоредби до приемането на нови разпоредби, които да ги заменят, и
–
да осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
25.
С решение на председателя на Съда от 19 август 2021 г. на Комисията е разрешено да встъпи като страна в производството в подкрепа на исканията на Съвета.
VI. Жалбата
26.
Понятието за „техническ[и] м[е]рк[и]“ в областта на рибарството е определено като „м[е]рк[и], ко[и]то чрез въвеждането на условия за използването и структурата на риболовните уреди и ограничаването на достъпа до риболовни зони регулира[т] състава на улова по видове и размер, и въздействието върху компонентите на екосистемите, произтичащо от риболовните дейности“ (
12
). По думите на Парламента и на Съвета техническите мерки са „инструменти“ за подкрепа на изпълнението на ОПР (
13
). Без тях целите за опазване на рибните ресурси и за поддържане на относителна стабилност на риболовните дейности, които са определящи за всяка правна уредба на Съюза в тази област (
14
), са непостижими.
27.
Теоретично такива мерки могат да бъдат приети: i) от Съвета и Парламента на основание член 43, параграф 2 ДФЕС; ii) от Комисията по силата на член 290, параграф 1 ДФЕС, при условие че законодателството, прието на основание член 43, параграф 2 ДФЕС, ѝ делегира правомощия за това; или iii) от Съвета, действайки самостоятелно в изпълнение на член 43, параграф 3 ДФЕС (
15
). Настоящото дело се отнася до взаимовръзката и границите на тези съответни правомощия за вземане на решения.
28.
Както обясних в точка 2 по-горе, член 43, параграф 3 ДФЕС дава право на Съвета да приема мерки във връзка с „определянето и разпределянето на възможностите за риболов“. Спорният регламент е приет на основание тази разпоредба (
16
). Той има за цел да определи и разпредели между държавите членки целия общ допустим улов (ОДУ) и квотите за определени рибни запаси и групи от рибни запаси за 2021 г.
29.
Освен правилата за определяне на ОДУ и квотите в членове 15—17 от този регламент се съдържат редица технически мерки, приложими към някои кораби на Съюза (които извършват риболов с дънни тралове и грибове) в определени части от тогавашните води на Съюза (Келтско море, Ирландско море и водите на запад от Шотландия). По същество тези разпоредби имат за цел да намалят прилова на определени видове чрез налагане на технически задължения по отношение на риболовните уреди (по-специално размера на окото) (
17
). Освен това в член 20 от спорния регламент се съдържа списък на видовете, чийто риболов е изрично забранен. Парламентът иска от Съда да отмени тези четири разпоредби, както и член 59, втора алинея от спорния регламент, която ограничава времевия обхват на членове 15, 16 и 17 от него.
30.
Парламентът твърди, че правомощието на Съвета да приеме тези технически мерки в приложение на член 43, параграф 3 ДФЕС, е изрично ограничено от три разпоредби на основните регламенти, а именно член 10, параграф 4 и член 15, параграф 2 от Регламент 2019/1241 и член 9 от Регламент 2019/472. Тези разпоредби позволяват на Комисията да определи въпросните технически мерки в делегирани актове (
18
). Парламентът счита, че в резултат на това Съветът не е могъл да действа на основание член 43, параграф 3 ДФЕС и да приеме оспорваните разпоредби, тъй като тези мерки са могли да бъдат определени правилно само от Комисията (
19
).
31.
По-конкретно според Парламента, приемайки едностранно оспорваните разпоредби, Съветът е следвал процедура за вземане на решения, която противоречи на институционалните прерогативи на Парламента и нарушава правото му да възрази или да се противопостави на съдържащите се в тях технически мерки.
32.
Във връзка с това припомням, че по силата на член 29, параграф 3 от Регламент 2019/1241 както Парламентът, така и Съветът запазват правомощието си да оттеглят по
всяко време делегирането на правомощия, посочено в член 10, параграф 4 и член 15, параграф 2 от посочения регламент. Те също така имат възможност да възразят срещу делегираните актове, приети в изпълнение на тези разпоредби, в срок от два месеца, след като са им били съобщени (
20
). Същото важи и за делегираните актове, приети от Комисията в изпълнение на член 9 от Регламент 2019/472 (
21
).
33.
Обратното, ако даден акт е приет от Съвета на основание член 43, параграф 3 ДФЕС (какъвто е спорният регламент), Парламентът не може да възрази срещу съдържанието му. Приемането на такъв акт е единствено в правомощията на Съвета.
34.
Следователно същността на настоящото дело се състои преди всичко в разграничението между съответните роли на Парламента, на Съвета и на Комисията при приемането на техническите мерки, съдържащи се в оспорваните разпоредби. Ако Съдът отмени тези разпоредби (както иска Парламентът), това би потвърдило правото на Парламента да контролира приемането на съдържащите се в тях технически мерки, като възрази срещу тях или като оттегли правомощията на Комисията да приема такива делегирани актове в бъдеще. От друга страна, отхвърлянето на жалбата би означавало, че Съветът би могъл законно да решава такива въпроси едностранно на основание член 43, параграф 3 ДФЕС.
35.
Страните спорят по въпроса дали жалбата е станала безпредметна след приемането на Делегиран регламент 2021/2324 от Комисията на 23 август 2021 г. (
22
) Първо ще разгледам този въпрос, както и последиците, които регламентът за определяне на възможностите за риболов за 2022 г. има за настоящата жалба (А). След това ще се спра на двете основания, изтъкнати от Парламента в жалбата му, и ще обясня защо считам, че те следва да бъдат отхвърлени (Б).
А. Последиците от Делегиран регламент 2021/2324 и регламента за определяне на възможностите за риболов за 2022 г. върху необходимостта от произнасяне на съда
1.
Делегиран регламент 2021/2324
36.
За мен е безспорно, че след влизането в сила на Делегиран регламент 2021/2324 членове 15—17 от спорния регламент вече не се прилагат. Както вече посочих в точка 21 по-горе, този делегиран регламент има за цел да включи „в един общ акт“ техническите мерки, съответстващи на мерките, установени в членове 15—17 от спорния регламент, заедно с някои други мерки. Освен това в член 59, втора алинея от последния регламент недвусмислено се посочва, че тези разпоредби трябва да се прилагат само „до датата, на която започне да се прилага делегираният акт, приет в съответствие с член 15, параграф 2 от Регламент (ЕС) 2019/1241 […]“.
37.
Делегиран регламент 2021/2324 е приет именно в съответствие с тази разпоредба на 23 август 2021 г. и влиза в сила на 30 декември 2021 г. (
23
) Нито една от страните по настоящото дело не оспорва, че мерките, съдържащи се в този регламент, съответстват на мерките, обхванати от членове 15—17 от спорния регламент, и че следователно те на практика ги „заменят“. Страните не оспорват също така, че член 20 от спорния регламент не е засегнат от приемането на Делегиран регламент 2021/2324, тъй като тази разпоредба не е спомената нито в член 59, втора алинея от спорния регламент, нито в делегирания регламент.
38.
С оглед на това развитие страните не са на едно мнение по въпроса дали настоящата жалба е станала безпредметна, доколкото Парламентът иска отмяна на членове 15—17 и член 59, втора алинея от спорния регламент (
24
).
39.
От една страна, Парламентът счита, че независимо от приемането на Делегиран регламент 2021/2324 от Комисията, Съдът все още трябва да се произнесе по валидността на тези разпоредби. По същество той твърди, че макар някои разпоредби от делегирания регламент да отразяват съдържанието на членове 15 и 17 от спорния регламент, тези разпоредби все още съществуват в правния мир и че следва да бъдат отменени в интерес на правната сигурност. В съответствие с това той твърди, че жалбата му не е станала безпредметна.
40.
От друга страна, Съветът твърди, че след приемането на Делегиран регламент 2021/2324 вече няма нужда от произнасяне по този въпрос. Според него от член 59, втора алинея от спорния регламент личи, че членове 15—17 от този регламент е трябвало да се прилагат само до приемането на делегиран акт от Комисията по въпросите, обхванати от тези разпоредби. Освен това Съветът твърди, че изобщо не е имал намерение тези разпоредби да имат действие след 2021 г.
41.
На пръв поглед трябва да призная, че до известна степен съм съгласен с доводите на Съвета. Ако членове 15—17 от спорния регламент вече не са в сила, далеч не е очевидно, че Парламентът все още би могъл да „спечели“ нещо от тяхната отмяна от Съда. В това отношение отбелязвам, че както Съветът, така и Парламентът искат пред Съда да се запазят породените в миналото правни последици на четирите оспорвани разпоредби. Така с жалбата си Парламентът дори не цели да промени „състоянието на нещата“, произтичащо от приемането на оспорваните разпоредби от Съвета.
42.
При все това бих казал, че в случая има поне три конкретни причини да се заключи, че настоящата жалба не е станала безпредметна след приемането на Делегиран регламент 2021/2324.
43.
Първо, настоящата жалба е подадена от Парламента срещу Съвета на основание член 263, втора алинея ДФЕС. Във връзка с това припомням, че Парламентът не трябва да доказва наличието на правен интерес (
25
), за да може да подаде жалба за отмяна на решения или актове по-специално на Съвета (
26
). Тази разпоредба предоставя на Парламента правото да оспорва с жалба законосъобразността на регламент на Съвета, без упражняването на това право да е обусловено от доказване на правен интерес (
27
).
44.
Второ, Съдът вече е обявявал за допустима жалба за отмяна, когато обжалваната мярка вече е била приложена или не е била в сила към момента на подаване на жалбата (
28
). Според мен същото може a fortiori да се приеме и за жалба за отмяна, отнасяща се до мярка, която (подобно на членове 15—17 от спорния регламент) все още е била в сила към момента на подаване на жалбата, но е загубила действието си в хода на производството пред Съда. От такива обстоятелства не следва автоматично, че жалбата остава без предмет от момента, в който изтече срокът на действие на разпоредбите или на спорния акт.
45.
Всъщност според мен от значение е дали отмяната на акта сама по себе си може да има правни последици.
46.
В това отношение бих искал да подчертая, че както вече отбелязах в точка 31 по-горе, Парламентът твърди, че едностранното приемане на оспорваните разпоредби от страна на Съвета го е лишило от правото да разгледа и евентуално да се противопостави на съдържащите се в тях технически мерки. Той твърди, че ако тези мерки са били включени в един или няколко делегирани акта, приети от Комисията в приложение на член 10, параграф 4 и член 15, параграф 2 от Регламент 2019/1241 и член 9 от Регламент 2019/472, а не от Съвета на основание член 43, параграф 3 ДФЕС, той би могъл да има принос в тяхното съдържание.
47.
Разбирам, че с жалбата си Парламентът цели да гарантира, че Съветът ще се въздържа в
бъдеще от използването на правомощията си за вземане на решения, произтичащи от член 43, параграф 3 ДФЕС, в случаи, в които упражняването на тези правомощия се припокрива с някои делегирани правомощия и процедури на Комисията, посочени в подобно вторично право (в случая член 10, параграф 4 и член 15, параграф 2 от Регламент 2019/1241 и член 9 от Регламент 2019/472). По същество целта на Парламента при подаването на настоящата жалба е Съдът да постанови решение, с което да попречи на Съвета в бъдеще да приема на основание член 43, параграф 3 ДФЕС технически мерки, аналогични на обхванатите от оспорваните разпоредби.
48.
Следователно, въпреки че оспорваните разпоредби вече не са в сила и не пораждат правно действие, отмяната им сама по себе си може да породи правни последици по-специално като предотврати повторение от страна на Съвета на обжалваната законодателна практика (
29
). По тази причина считам, че настоящата жалба не е станала безпредметна след приемането на Делегиран регламент 2021/2324.
49.
Мнението ми в това отношение се подкрепя от практиката на Съда относно производствата за неизпълнение на задължения от държавите членки. По принцип исковете за установяване на неизпълнение на задължения стават безпредметни, когато твърдяното неизпълнение е престанало да има каквото и да било действие преди изтичането на срока, определен от Комисията в мотивираното ѝ становище. В ограничени случаи обаче Съдът е установил, че Комисията може все още да има право да предяви иск пред него, въпреки че самото неизпълнение е прекратено. Обикновено това са случаите, в които съществува непосредствен риск неизпълнението да бъде повторено (
30
) или неизпълнението има сезонен характер (
31
), така че в противен случай би било лишено от съдебен контрол.
50.
Считам, че може да бъде направен паралел между тази поредица от дела и настоящото дело, като се има предвид, че и в настоящия случай целта на Парламента при подаването на жалбата е да се предотврати възможността в бъдеще Съветът да повтори тези действия. Освен това спорният регламент е предназначен да обхване много конкретен — в случая много кратък — период (2021 година), което затруднява не само своевременното подаване на жалба от Парламента, но и приключването на производството по нея, преди спорният регламент да престане да се прилага.
51.
На трето място и от практическа гледна точка трябва да добавя, че за мен би било доста озадачаващо, ако акт като спорния регламент, предвиден да остане в сила само една година (или дори за по-кратко), може да бъде обжалван само през този конкретен период и да няма такава възможност след изтичане на този срок. По мое мнение би било нереалистично и в ущърб на жалбоподателите Съдът да изисква неизменно i) жалбата им да бъде подадена в рамките на максимум една година (или евентуално дори в по-кратък срок) след приемането на акта; и ii) производството пред Съда също да бъде проведено и приключено също в този срок.
52.
Вярно е, че по такива дела Съдът разполага с възможността да приложи „бързото производство“ (в съответствие с член 133, параграфи 1 и 3 от Процедурния правилник на Съда). В това отношение обаче няма абсолютно никаква гаранция (
32
). Ето защо според мен само тази възможност не стига, за да се гарантира достатъчен достъп до Съда (
33
).
53.
Считам, че прагматичният подход, който предлагам на Съда, е още по-необходим, когато, както е в настоящия случай, спорът, с който е сезиран Съдът, е от конституционно значение и се отнася до споделянето на правораздавателната компетентност между различните институции на Съюза. В този контекст не виждам защо едно обжалване поради липса на правно основание или неправилно приемане на даден акт трябва да остане извън полезрението на Съда само поради факта че правното му действие е „краткотрайно“. Подобен резултат в крайна сметка би направил невъзможно упражняването на съдебен контрол от страна на Съда и евентуално предотвратяването на бъдещо приемане на подобни актове.
54.
Поради тези причини считам, че въпреки приемането на Делегиран регламент 2021/2324 Съдът все още трябва да се произнесе по настоящата жалба.
2.
Регламентът за определяне на възможностите за риболов за 2022 г.
55.
Приемането на Делегиран регламент 2021/2324 не е единственото развитие, последвало подаването на настоящата жалба от Парламента. Както вече посочих в точка 22 по-горе, на 27 януари 2022 г. Съветът приема регламент за определяне на възможностите за риболов за 2022 г., който на практика заменя спорния регламент. Този регламент влиза в сила на 31 януари 2022 г. Съгласно член 59, първа алинея от спорния регламент (
34
) член 20 от този регламент престава да се прилага на същата дата. Така, докато с влизането в сила на Делегиран регламент 2021/2324 се прекратява прилагането на членове 15—17 от спорния регламент, то регламентът за определяне на възможностите за риболов за 2022 г. е този, който прави тази разпоредба вече неприложима.
56.
В отговор на въпрос на Съда, зададен на основание член 62 от Процедурния правилник, страните обясняват, че приемането на регламента за определяне на възможностите за риболов за 2022 г. не е повлиял на настоящата жалба. Парламентът отбелязва, че член 18 от този регламент възпроизвежда списъка със забранени видове, съдържащ се в член 20 от спорния регламент (в резултат на което тази разпоредба продължава да има правно действие). Освен това Парламентът поддържа, че независимо от приемането регламента за определяне на възможностите за риболов за 2022 г., съществува риск твърдяната незаконосъобразност (приемането от Съвета на технически мерки, съответстващи на мерките, съдържащи се в спорните разпоредби) да се повтори в бъдеще.
57.
Съветът оспорва тези доводи. Той счита, че след приемането на регламента за определяне на възможностите за риболов за 2022 г. настоящата жалба е станала безпредметна, що се отнася до член 20 от спорния регламент. Според него този резултат е очевиден от член 59 от спорния регламент.
58.
Струва ми се, че съображенията, които изложих в предходния раздел по отношение на членове 15—17 и член 59, втора алинея от спорния регламент, се прилагат mutatis mutandis към член 20 от спорния регламент, що се отнася до последиците от приемането на регламента за определяне на възможностите за риболов за 2022 г. относно тази разпоредба.
59.
С оглед на гореизложените съображения считам, че макар нито една от оспорваните разпоредби да не е в сила, все още е необходимо Съдът да се произнесе по настоящата жалба.
Б. По същество
60.
В подкрепа на жалбата си за отмяна Парламентът изтъква две основания. Първо, той твърди, че Съветът е злоупотребил с процедурата, предвидена в основните регламенти. Второ, той изтъква, че Съветът е нарушил „принципа на взаимно лоялно сътрудничество“ по смисъла на член 13, параграф 2 ДЕС (
35
). Ще разгледам всяко от тези основания поотделно.
1.
Първото основание — злоупотреба с процедурата, предвидена в основните регламенти
а)
Основните доводи на страните
1) Основните доводи на Парламента
61.
По същество Парламентът твърди, че правомощията на Съвета да приема технически мерки в съответствие с член 43, параграф 3 ДФЕС, са ограничени, доколкото той и Съветът са се съгласили в един или няколко законодателни акта, приети в съответствие с член 43, параграф 2 ДФЕС, че Комисията, а не Съветът има право да приема такива мерки.
62.
В настоящия случай Парламентът счита, че тъй като член 10, параграф 4 и член 15 от Регламент 2019/1241 и член 9 от Регламент 2019/472 (които са приети в съответствие с член 43, параграф 2 ДФЕС) изрично предоставят на Комисията правомощието да приема технически мерки като обхванатите от оспорваните разпоредби, Съветът не може да се позовава на член 43, параграф 3 ДФЕС, за да приеме едностранно тези разпоредби (
36
).
63.
Парламентът твърди, че в настоящия случай са изпълнени всички изисквания, посочени в практиката на Съда, за да се установи наличието на злоупотреба с власт. Той припомня, че в съображение 59 и в член 59, втора алинея от спорния регламент Съветът изрично е признал, че Комисията е трябвало да отговаря за приемането на техническите мерки, предвидени в членове 15—17 от този регламент. Освен това той счита, че Съветът не представил никаква обосновка защо той, а не Комисията е приел оспорваните разпоредби, като например не обяснил защо в настоящия случай е било невъзможно да ги приеме тя.
64.
Освен това Парламентът твърди, че ако приемането на техническите мерки, съдържащи се в оспорваните разпоредби, е било обосновано с наложителни обстоятелства, то правилното правно основание за тяхното приемане е щяло да бъдат членове 12 и 13 от Регламент № 1380/2013. Съгласно тези разпоредби „спешните“ мерки (предназначени да отговорят на сериозна заплаха за опазването на морските биологични ресурси или за морската екосистема) могат да бъдат приети или от Комисията (
37
), или от държавите членки (
38
), но не и от Съвета. Парламентът отбелязва, че при липсата на такива спешни обстоятелства, член 8, параграфи 2 и 3 от Регламент 2019/472 ясно посочва, че корективните мерки (мерки, предприети за осигуряване на бързото възстановяване на съответния запас или функционална единица до определени нива) могат да бъдат приети само от Комисията в делегирани актове.
65.
Накрая, Парламентът посочва, че както правомощието на Съвета да приема технически мерки, „свързани с определянето и разпределянето на възможностите за риболов“, произтича от член 43, параграф 3 ДФЕС, така и общите прерогативи на Комисията да приема делегирани актове, произтичат от член 290, параграф 1 ДФЕС, следователно също от първичното право.
2) Основните доводи на Съвета и на Комисията
66.
Съветът оспорва доводите на Парламента. Той счита, че първото основание следва да бъде отхвърлено, тъй като Парламентът погрешно тълкува понятието „злоупотреба с процесуални права“ и неправилно разбира целта и съдържанието на оспорваните разпоредби.
67.
Освен това той твърди, че приемането на оспорваните разпоредби е в пълно съответствие с член 43, параграф 3 ДФЕС, тъй като целта им е свързана с „определянето […] на възможностите за риболов“. За разлика от това техническите мерки, посочени в основните регламенти, били свързани с различни по-широки цели от тези разпоредби.
68.
Съветът изтъква, че нищо в основните регламенти не позволява да се приеме, че целта на правомощията, предоставени на Комисията с член 10, параграф 4 и член 15 от Регламент 2019/1241 и член 9 от Регламент 2019/472, е била да са изключителни, в смисъл че биха попречили на Съвета да приема технически мерки по същите въпроси.
69.
По-нататък той отбелязва, че в член 59, втора алинея от спорния регламент изрично се посочва, че членове 15—17 от него вече няма да бъдат в сила, след като Комисията приеме делегиран акт, който обхваща същите въпроси като тези разпоредби. Това ясно показвало, че Съветът не е възнамерявал да надхвърля границите на своите правомощия. По същия начин член 20 от спорния регламент се стремял да запази изцяло правомощието на Комисията да приема делегирани актове в съответствие с член 10, параграф 2 от Регламент 2019/1241. В това отношение следвало да се има предвид, че оспорваните разпоредби са приети малко след оттеглянето на Обединеното кралство от Европейския съюз в контекст, в който продължавало да съществува голяма несигурност относно „определянето на възможностите за риболов“ за 2021 г. и в който било ясно, че Комисията тепърва ще допълва собственото си предложение, преди да приеме какъвто и да е делегиран акт по тези въпроси.
70.
Комисията като цяло подкрепя доводите на Съвета. Тя подчертава, че нищо в основните регламенти не я задължава да приема технически мерки по отношение на въпросите, обхванати от оспорваните разпоредби.
71.
Комисията обяснява също така, че тъй като предишните корективни мерки (съдържащи се в член 13 от Регламент 2020/123 (
39
)) са останали в сила само до 31 декември 2020 г., е било необходимо Съветът да приеме нови технически мерки в началото на 2021 г. (
40
) Комисията могла да приеме такива нови мерки с делегиран акт, ако съвместната препоръка на държавите членки е била представена навреме (
41
). В действителност обаче до 14 декември 2020 г. на Комисията не била представена официално съвместна препоръка (в окончателния си вид) (
42
). Неофициалният документ на Комисията, довел до приемането на оспорваните разпоредби от Съвета, послужил за запълване на тази празнота.
б)
Анализ
72.
Както Съдът неведнъж е постановявал, даден акт е опорочен поради злоупотреба с власт само ако въз основа на обективни, относими и непротиворечиви доказателства изглежда, че е бил приет с единствената или поне определяща цел да постигне цели, различни от целите, с оглед на които е предоставено съответното правомощие, или да избегне процедура, специално предвидена от Договорите, за да се противодейства на конкретните обстоятелства (
43
).
73.
В настоящия случай първото основание на Парламента по същество е, че с приемането на оспорваните разпоредби Съветът е заобиколил процедурата за приемане на технически мерки, предвидена в основните регламенти, които предоставят правомощието за приемане на такива мерки единствено на Комисията.
74.
Въпреки това считам, че исканията на Парламента трябва да бъдат отхвърлени. Тази институция не доказва, че оспорваните разпоредби са приети с единствената или определящата цел да се постигнат цели, различни от целите, с оглед на които на Съвета са предоставени правомощията по член 43, параграф 3 ДФЕС, или да се избегне процедура, специално предвидена от ДФЕС, за да се противодейства на конкретните обстоятелства.
75.
В тази връзка припомням, че Съдът вече е имал възможност да изясни обхвата съответно на член 43, параграф 3 ДФЕС, който предвижда, че Съветът има право да приема мерки относно по-специално „определянето […] на възможностите за риболов“, и на член 43, параграф 2 ДФЕС. Съдът е постановил, че самостоятелните решения, приети въз основа на политическите интереси на ЕС, попадат в областта на компетентност на законодателя на Съюза (т.е. в обхвата на член 43, параграф 2 ДФЕС). За разлика от това член 43, параграф 3 ДФЕС следва да се прилага по отношение предимно на техническите мерки, с които се изпълняват тези решения (
44
).
76.
В заключението си по съединени дела Парламент и Комисия/Съвет (
45
) генералният адвокат Wahl обяснява, че от тази съдебна практика следва, че обикновената законодателна процедура съгласно член 43, параграф 2 ДФЕС трябва да се прилага за по-обща категория мерки, и по-конкретно тези, които са необходими за постигане на целите на ОПР, докато незаконодателната процедура по член 43, параграф 3 ДФЕС следва да бъде запазена за определени регулаторни мерки. Поради това мерките съгласно член 43, параграф 3 ДФЕС трябва да са само тясно свързани с определянето на това кой, на какво и къде може да извършва риболов и на условията, функционално свързани с тези въпроси (
46
), и да не включват никаква техническа мярка, която по някакъв начин е свързана с възможностите за риболов. Решаващият фактор е, както потвърждава Съдът, дали въпросната мярка предполага политическо решение, което трябва да бъде запазено за законодателя на Съюза, тъй като е необходима за постигане на целите на общата селскостопанска политика и общата политика в областта на рибарството (
47
).
77.
В настоящия случай за мен е ясно, че оспорваните разпоредби са функционално свързани с „определянето […] на възможностите за риболов“ по смисъла на член 43, параграф 3 ДФЕС, а не с политическо решение, запазено за законодателя на Съюза (
48
).
78.
Всъщност, както заявяват Съветът и Комисията, целта на оспорваните разпоредби е да се подобри селективността на риболовните уреди (членове 15—17) и защитата на някои видове (член 20). Тези разпоредби са приети като алтернатива на намаляването на ОДУ до равнища, по-ниски от вече определените за тази година. Това се потвърждава от съображение 3 от Делегиран регламент 2021/2324, в което се посочва, че мерките, установени в оспорваните разпоредби, са „функционално свързани с равнищата на ОДУ за [уловените] целеви[…] видове“, имайки предвид, че „при липсата на такива мерки посочените равнища на ОДУ би трябвало да бъдат намалени, за да се позволи възстановяването на запасите, които са обект на прилов“ (
49
).
79.
Освен това за разлика от измененията, направени от Съвета на основание член 43, параграф 3 ДФЕС, които са в основата на решението Парламент и Комисия/Съвет (
50
), прилагането на оспорваните разпоредби е сведено само до специфични обстоятелства (като се има предвид, че те се прилагат за определени видове кораби, които извършват дейност само в определени зони, и само за определени животински видове) и на годишна основа (2021 година). Те нямат за цел да адаптират общия механизъм за определяне на ОДУ и ограниченията на риболовното усилие, за да се отстранят недостатъците, произтичащи от прилагането на по-ранните правила, или да установят правната рамка, в която се определят тези ОДУ и ограничения на риболовното усилие (
51
).
80.
Ето защо считам, че оспорваните разпоредби попадат в обхвата на правомощията, предоставени на Съвета с член 43, параграф 3 ДФЕС.
81.
Връщайки се сега конкретно към въпроса дали Съветът е могъл правилно да използва това правно основание, за да приеме техническите мерки, съдържащи се в оспорваните разпоредби, въпреки че основните регламенти предвиждат тези мерки да се приемат от Комисията, припомням, че Съдът е постановил, че член 43, параграф 3 ДФЕС може да бъде използван от Съвета като правно основание за приемане на определени мерки в рамките на ОПР, при условие че действа в рамките на своите правомощия, както и евентуално на правната рамка, установена в приложение на член 43, параграф 2 ДФЕС (
52
). В този смисъл свободата на преценка, с която Съветът разполага при приемането на мерки на основание член 43, параграф 3 ДФЕС, зависи от това, каква свобода на действие е решил да му позволи законодателят на Съюза. Ето защо трябва да се изследва дали правната рамка, която вече е установена с основните регламенти, е била замислена от законодателя на Съюза с цел да ограничи правомощията на Съвета да действа съгласно член 43, параграф 3 ДФЕС.
82.
В това отношение ми се струва, че в нито един от двата основни регламента няма нищо, което да указва, че целта на правомощията, предоставени на Комисията съответно с член 10, параграф 4 и член 15 от Регламент 2019/1241 и член 9 от Регламент 2019/472, е да се попречи на Съвета да приема технически мерки по същите въпроси в случай, когато, както понастоящем, Комисията не се е намесила и сама не е приела делегирани актове. Съгласен съм с Парламента, че Съветът не може да лиши Комисията от правомощията, които са ѝ предоставени с тези разпоредби, тъй като в противен случай последните биха станали безпредметни и Съветът би бил в нарушение на установена в тях рамка. За мен обаче е ясно, че не това е направил Съветът, когато е приел оспорваните разпоредби.
83.
Всъщност от член 59, втора алинея от спорния регламент става ясно, че членове 15—17 следва да спрат да се прилагат веднага щом Комисията приеме един или няколко делегирани акта относно същите технически мерки. Ето защо, подобно на Съвета и Комисията, считам, че оспорваните разпоредби са имали временен характер и че Съветът не е иззел правомощията на Комисията да приема делегирани актове, а по-скоро изрично се е стремил да ги запази.
84.
Всъщност това правомощие на Комисията е признато не само в член 59, втора алинея от спорния регламент, но и в съображение 59 от него, в което се посочва, че техническите мерки, които Комисията ще определи на основание Регламент 2019/1241, са „с по-широк обхват и ще се прилагат на по-стабилна основа“, отколкото техническите мерки, съдържащи се в оспорваните разпоредби.
85.
С оглед на това с лекота мога да заключа, че Съветът е действал не само в рамките на своите правомощия по член 43, параграф 3 ДФЕС, но и в рамките на вече установената конкретна правна рамка по член 43, параграф 2 ДФЕС.
86.
Този извод по никакъв начин не се опровергава от довода на Парламента, изложен в точка 63 по-горе, че оспорваните разпоредби е трябвало да бъдат приети или като „спешни“ мерки, предназначени да отговорят на сериозна заплаха за опазването на морските биологични ресурси, или при липсата на такива наложителни обстоятелства — от Комисията в делегирани актове, доколкото само тези две възможности са предвидени в член 8, параграфи 2 и 3 от Регламент 2019/472.
87.
Съгласен съм с Парламента, че оспорваните разпоредби не са „спешни мерки“, предназначени да отговорят на сериозна заплаха за опазването на морските биологични ресурси. При все това считам, че са налице особени обстоятелства, които обясняват защо Съветът се е намесил и е приел оспорваните разпоредби за междинния период, през който Комисията все още не е използвала другата възможност, изрично предоставена в член 8, параграфи 2 и 3 от Регламент № 2019/472, и не е приела един или повече делегирани актове в съответствие с тези разпоредби.
88.
Както обясни Комисията, предишните корективни мерки (тези, които се съдържат в член 13 от Регламент 2020/123) са оставанали в сила само до 31 декември 2020 г. и предвид факта, че усилията са били съсредоточени върху постигането на споразумение между Европейския съюз и Обединеното кралство относно съгласувани, функционално свързани технически мерки след Брекзит, не е представена достатъчно рано съвместна препоръка, за да може Комисията да приеме делегиран акт в началото на 2021 г. Това се потвърждава от съображение 2 от Делегиран регламент 2021/2324, в което се посочва, че макар Белгия, Испания, Франция, Ирландия и Нидерландия да са представили първата съвместна препоръка през май 2020 г., те са представили преразгледана съвместна препоръка едва на 14 декември 2020 г.
89.
В този контекст става ясно, че приемането на оспорваните разпоредби от Съвета е запълнило празнота, която в противен случай е щяла да продължи през част от 2021 г., ако не и през цялата година.
90.
С оглед на гореизложеното нищо не показва, че с приемането на оспорваните разпоредби Съветът е превишил правомощията си или е злоупотребил с тях.
91.
Тъй като нито едно от твърденията, изтъкнати от Парламента в подкрепа на първото му основание, не може да бъде прието, това основание следва да бъде отхвърлено.
2.
Второто основание — нарушение на принципа на лоялно сътрудничество
а)
Основните доводи на страните
92.
Парламентът твърди, че като не е спазил предвидената в основните регламенти процедура, Съветът е нарушил принципа на лоялно сътрудничество.
93.
Парламентът отбелязва, че съгласно член 13, параграф 2 ДЕС, както е тълкуван в практиката на Съда, този принцип изисква всяка институция да упражнява правомощията си, като се съобразява с правомощията на другите институции. Той припомня също така, че Междуинституционалното споразумение за по-добро законотворчество (
53
), което е прието на основание член 295 ДФЕС, има обвързващо действие за Парламента, Съвета и Комисията. В точка 25 от това споразумение се изисквало тези три институции да обменят мнения, „ако се предвиди промяна на правното основание, водеща до преминаване от обикновената законодателна процедура към специална законодателна процедура или към незаконодателна процедура“. Точка 2 от приложението към това споразумение (
54
) задължавала институциите да си сътрудничат през цялата процедура с цел безпрепятствено упражняване на делегираното правомощие и осъществяване на ефективен контрол на това правомощие от Парламента. В настоящия случай Парламентът счита, че Съветът на практика го е лишил от правото да упражнява такъв контрол.
94.
Според Парламента Съветът е трябвало да се консултира с него относно своето намерение да приеме оспорваните разпоредби на основание член 43, параграф 3 ДФЕС, в нарушение на основните регламенти.
95.
Съветът, подкрепен от Комисията, оспорва тези доводи. Той се позовава на доводите си във връзка с първото основание. Според него от липсата на каквато и да било злоупотреба с процесуални права (във връзка с първото основание) следва, че принципът на лоялно сътрудничество не е нарушен в настоящия случай.
96.
Съветът добавя, че Междуинституционалното споразумение за по-добро законотворчество не е приложимо в настоящия случай. Той твърди, че спорният регламент е приет на същото правно основание като предложеното от Комисията в Предложението на Комисията и че поради това действията на Съвета не представляват „промяна на правното основание“ по смисъла на точка 25 от това споразумение.
б)
Анализ
97.
Съгласно член 13, параграф 2 ДЕС институциите осъществяват лоялно сътрудничество помежду си. Това лоялно сътрудничество обаче се упражнява при спазване на рамките на правомощията, възложени от Договорите на всяка институция. Следователно задължението, произтичащо от член 13, параграф 2 ДЕС, не може да измени посочените правомощия (
55
).
98.
Що се отнася до това дали Съветът е нарушил принципа на лоялно сътрудничество, като е приел оспорваните разпоредби, отбелязвам, че Парламентът изтъква настоящото основание в контекста на изложеното в предходните му доводи във връзка с първото основание.
99.
От предходния раздел следва, че първото основание на Парламента следва да се отхвърли, тъй като в настоящия случай Съветът не е злоупотребил с правомощията си. Ето защо, и като се има предвид, че доводите на Парламента в подкрепа на неговите две основания са тясно свързани, съм съгласен със Съвета и Комисията, че в този случай не е налице нарушение на принципа на лоялно сътрудничество. Следователно според мен второто основание трябва да бъде отхвърлено по същество.
100.
Доводите на Парламента, свързани с Междуинституционалното споразумение за по-добро законотворчество, не опровергават заключението ми в това отношение.
101.
Всъщност от предходния раздел следва, че Комисията по никакъв начин не е била възпрепятствана да приеме делегиран акт в изпълнение на основните регламенти (по-специално член 10, параграф 4 и член 15, параграф 2 от Регламент 2019/1241 и член 9 от Регламент 2019/472). Следователно приемането на оспорваните разпоредби от Съвета не представлява „промяна на правното основание“ по смисъла на точка 25 от това споразумение.
102.
Освен това, и отново имайки предвид, че Комисията е била напълно оправомощена да приеме Делегиран регламент 2021/2324 (и в крайна сметка го е направила), ми се струва, че Парламентът по никакъв начин не е бил лишен от правомощието си да контролира приемането на делегиран акт по смисъла на точка 2 от същото споразумение и че в действителност е бил напълно в състояние да упражни такъв контрол в настоящия случай.
103.
От всичко изложено по-горе следва, че настоящата жалба трябва да бъде отхвърлена като неоснователна.
3.
Искането да се запазят правните последици на оспорваните разпоредби
104.
С оглед на това, че според мен двете основания на Парламента трябва да бъдат отхвърлени, а настоящата жалба — да бъде отхвърлена като неоснователна, считам, че не е необходимо Съдът да се произнася по искането на страните за запазване на правните последици на оспорваните разпоредби.
105.
В това отношение бих искал само да посоча, че решението да се запазят правните последици на един отменен акт, обикновено е оправдано, когато това се налага по важни съображения, свързани с правната сигурност, или когато запазването на правните последици е необходимо, за да се избегнат сериозни отрицателни последици за съответния сектор, и когато законосъобразността на въпросния акт се оспорва не поради неговата цел или съдържание, а поради липса на компетентност или нарушение на съществено процесуално изискване (
56
).
106.
В настоящия случай всички страни, участващи в настоящото производство, спорят единствено относно използваното правно основание, но не и относно материалноправното съдържание на оспорваните разпоредби. Освен това няма съмнение, че отмяната на правните последици на оспорваните разпоредби с обратна сила не само би била проблематична от гледна точка на правната сигурност, но и би могла да има сериозни последици за риболовната индустрия, тъй като тя би означавала, че нито едно от ограниченията, съдържащи се в оспорваните разпоредби (по отношение на риболовните уреди или забранените видове), не може да се прилага на практика за 2021 г. В това отношение добавям, че нито една от страните, участващи в настоящото производство, не оспорва, че мерките, съдържащи се в тези разпоредби, са насочени към постигане на целите на ОПР за опазване на рибните ресурси и за постигане на устойчива експлоатация на живите водни ресурси. В това отношение добавям, че двата акта, приети след спорния регламент, а именно Делегиран регламент 2021/2324 и регламентът за определяне на възможностите за риболов за 2022 г., всъщност целят да възпроизведат съдържанието на оспорваните разпоредби (
57
).
107.
В случай че Съдът не е съгласен със заключението ми, че Съветът е имал право да приеме оспорваните разпоредби, считам, че правните последици на тези разпоредби следва да бъдат запазени.
VII. Заключение
108.
С оглед на гореизложените съображения считам, че Съдът следва:
–
да отхвърли жалбата на Европейския парламент, с която се иска отмяна на членове 15—17, член 20 и член 59, втора алинея от Регламент на Съвета (ЕС) 2021/92 от 28 януари 2021 година за определяне за 2021 г. на възможностите за риболов на определени рибни запаси и групи от рибни запаси, приложими във водите на Съюза, както и за риболовните кораби на Съюза в някои води извън Съюза, и
–
да осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Регламент на Съвета от 28 януари 2021 година за определяне за 2021 г. на възможностите за риболов на определени рибни запаси и групи от рибни запаси, приложими във водите на Съюза, както и за риболовните кораби на Съюза в някои води извън Съюза (ОВ L 31, 2021 г., стр. 31).
(
3
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 19 март 2019 година за създаване на многогодишен план за запасите — обект на риболов в западните води и съседните на тях води, и за видовете риболов, които експлоатират тези запаси, за изменение на регламенти (ЕС) 2016/1139 и (ЕС) 2018/973 и за отмяна на регламенти (ЕО) № 811/2004, (ЕО) № 2166/2005, (ЕО) № 388/2006, (ЕО) № 509/2007 и (ЕО) № 1300/2008 на Съвета (ОВ L 83, 2019 г., стр. 1).
(
4
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 20 юни 2019 година за опазване на рибните ресурси и защита на морските екосистеми чрез технически мерки, за изменение на регламенти (ЕО) № 1967/2006 и (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и на регламенти (ЕС) № 1380/2013, (ЕС) 2016/1139, (ЕС) 2018/973, (ЕС) 2019/472 и (ЕС) 2019/1022 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на регламенти (ЕО) № 894/97, (ЕО) № 850/98, (ЕО) № 2549/2000, (ЕО) № 254/2002, (ЕО) № 812/2004 и (ЕО) № 2187/2005 на Съвета (ОВ L 198, 2019 г., стр. 105).
(
5
)	Съгласно член 290, параграф 1 ДФЕС „законодателен акт може да делегира на Комисията правомощието да приема незаконодателни актове от общ характер, които допълват или изменят определени несъществени елементи от законодателния акт“.
(
6
)	Регламент (ЕС) № 1380/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2013 година относно общата политика в областта на рибарството, за изменение на регламенти (ЕО) № 1954/2003 и (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за отмяна на регламенти (ЕО) № 2371/2002 и (ЕО) № 639/2004 на Съвета и Решение 2004/585/ЕО на Съвета (OВ L 354, 2013 г., стр. 22).
(
7
)	Преди оттеглянето на Обединеното кралство от Европейския съюз северозападните води са изцяло част от водите на Съюза и включват по-специално Келтско море, Ирландско море и водите на запад от Шотландия (вж. приложение I към Решение на Съвета от 19 юли 2004 година относно създаване на регионални консултативни съвети в рамките на общата политика в областта на рибарството (ОВ L 256, 2004 г., стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 4, том 7, стр. 209); вж. и картата, достъпна на уебсайта на Консултативния съвет за северозападните води на следния адрес: https://www.nwwac.org/_fileupload/Structure%20of%20NWWAC/NWWAC_Area_Map%20incl%20EU%20zone.pdf).
(
8
)	Международен съвет за изследване на морето
(
9
)	ОВ L 465, 2021 г., стр. 1.
(
10
)	Вж. Регламент (ЕС) 2022/109 на Съвета от 27 януари 2022 година за определяне на възможностите за риболов на определени рибни запаси и групи от рибни запаси за 2022 г., приложими във водите на Съюза, както и за риболовните кораби на Съюза в някои води извън Съюза (ОВ L 21, 2022 г., стр. 1).
(
11
)	Вж. член 60 от Регламент 2022/109.
(
12
)	Вж. член 4, параграф 1, точка 20 от Регламент (ЕС) № 1380/2013.
(
13
)	Вж. съображение 2 от Регламент 2019/1241.
(
14
)	Вж. решение от 15 май 2008 г., Испания/Съвет (C‑442/04, EU:C:2008:276, т. 42). Отбелязвам, че съображение 7 от Регламент 2019/1241 препраща към „постигане на целите на [ОПР] за риболов на нивото на максимално устойчивия улов, намаляване на нежелания улов и премахване на изхвърлянето на улов, както и за постигането на добро състояние на околната среда“.
(
15
)	В това отношение отбелязвам, че член 7, параграф 2 от Регламент № 1380/2013 съдържа неизчерпателен списък на това какво могат да включват „техническите мерки“. В нито една от разпоредбите на този регламент обаче не е посочено коя институция на Съюза отговаря за приемането им.
(
16
)	Вж. съображение 1 от спорния регламент.
(
17
)	Съгласно обясненията на Комисията в съображение 3 от Делегиран регламент 2021/2324. Видовете риби, за които се отнасят членове 15—17 от спорния регламент, са атлантическа треска, меджид и трескови.
(
18
)	Съгласно текста на тези разпоредби Комисията има право да изменя списъка на видовете риба или черупкови организми, чийто улов, задържане на борда, трансбордиране или разтоварване са забранени (вж. член 10, параграф 4 от Регламент 2019/1241), да изменя, допълва, отменя или въвежда дерогации от техническите мерки, предназначени да отчитат регионалните особености на някои видове риболов (т.е. регионалните технически мерки) (вж. член 15, параграф 2 от Регламент 2019/1241), и да допълва техническите мерки, свързани с риболовните уреди, допълнителните устройства на риболовните уреди, риболовните дейности и определянето на минималния референтен размер за опазване (вж. член 9 от Регламент 2019/472).
(
19
)	По-конкретно Парламентът счита, че членове 15—17 от спорния регламент са приети от Съвета в нарушение на член 15, параграф 2 от Регламент 2019/1241 или, при условията на евентуалност, на член 9 от Регламент 2019/472. Член 20 от спорния регламент би бил в нарушение на член 10, параграф 4 от Регламент 2019/1241.
(
20
)	Вж. член 29, параграф 6 от Регламент 2019/1241.
(
21
)	Вж. член 18, параграфи 3 и 6 от Регламент 2019/472.
(
22
)	Вж. точки 20 и 21 по-горе.
(
23
)	Вж. член 3 от Делегиран регламент 2021/2324.
(
24
)	Както посочих в предходната точка, член 59, втора алинея от спорния регламент се отнася до времевия обхват на членове 15—17 от същия регламент. Следователно, ако Съдът приеме, че жалбата е станала безпредметна в частта, в която Парламентът иска отмяна на тези три разпоредби, той ще трябва да отхвърли и доводите на Парламента относно член 59, втора алинея от този регламент.
(
25
)	Тук под понятието „правен интерес“ имам предвид интерес като този, който физическите или юридическите лица трябва да докажат, за да подадат жалба на основание член 263, четвърта алинея ДФЕС.
(
26
)	Вж. в този смисъл решение от 1 октомври 2009 г., Комисия/Съвет (C‑370/07, EU:C:2009:590, т. 16 и цитираната съдебна практика).
(
27
)	В този смисъл вж. решение от 26 март 1987 г., Комисия/Съвет (45/86, EU:C:1987:163, т. 3)
(
28
)	Вж. решение от 1 октомври 2009 г., Комисия/Съвет (C‑370/07, EU:C:2009:590, т. 17 и цитираната съдебна практика). По това дело Съдът отменя решение на Съвета, с което се определя позицията, която трябва да се заеме от името на Общността на конференция на страните по Конвенцията за международната търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора (CITES), въпреки че правното действие от това решение вече е изчерпано, тъй като тази позиция вече е била изразена на въпросната конференция.
(
29
)	Като се има предвид, че както посочих в точка 22 по-горе, на 27 януари 2022 г. Съветът приема регламент за определяне на възможностите за риболов за 2022 г., няма съмнение, че констатациите на Съда по настоящото дело биха могли да имат пряко отношение към въпроса дали този регламент също следва да бъде отменен частично или изцяло (ако бъде обжалван пред Съда) в зависимост от това дали съдържа разпоредби, аналогични на оспорваните разпоредби. Освен това, ако Съдът отмени оспорваните разпоредби, естествената последица от този резултат би била, че Съветът на практика ще бъде възпрепятстван да приема подобни разпоредби в бъдеще.
(
30
)	Вж. решение от 25 октомври 2001 г., Германия/Комисия (C‑276/99, EU:C:2001:576, т. 32).
(
31
)	Вж. решение от 11 октомври 2007 г., Комисия/Гърция (C‑237/05, EU:C:2007:592, т. 36—39).
(
32
)	Всъщност член 133, параграф 1 от Процедурния правилник предвижда, че председателят на Съда „може“ (курсивът е мой), когато естеството на делото го налага, да реши определено дело да бъде разгледано по реда на бързото производство.
(
33
)	В това отношение искам да добавя, че бързото производство изисква от Съда да мобилизира ресурсите си по такъв начин, че от логистична гледна точка това производство може да се прилага само за няколко дела годишно. Според мен дали жалбата ще се окаже безпредметна в случай като настоящия, не може да зависи от това дали е допуснато разглеждане на делото по бързото производство, или не.
(
34
)	Член 59, първа алинея от този регламент предвижда, че член 20 (както и повечето от останалите разпоредби на спорния регламент, които не са предмет на настоящото дело) „[продължава] да се [прилага] […] до влизането в сила на регламента за определяне на възможностите за риболов за 2022 г.“.
(
35
)	Съгласно тази разпоредба „всяка институция действа в кръга на правомощията, които са ѝ предоставени с Договорите, в съответствие с процедурите, условията и целите, предвидени в тях. Институциите осъществяват лоялно сътрудничество помежду си“.
(
36
)	По-специално Парламентът счита, че членове 15—17 и 20 от спорния регламент изменят правилата, предвидени съответно в приложение VI, част Б, точка 1 и част В, и приложение I към Регламент 2019/1241. По този начин те нарушавали член 10, параграф 4 и член 15, параграф 2 от последния регламент, от които ставало ясно, че измененията на тези правила следва да се извършват от Комисията, а не от Съвета.
(
37
)	Вж. член 12 от Регламент № 1380/2013 (озаглавен „Мерки на Комисията в случай на сериозна заплаха за морските биологични ресурси“).
(
38
)	Вж. член 13 от Регламент № 1380/2013 (озаглавен „Спешни мерки на държавите членки“).
(
39
)	Регламент на Съвета от 27 януари 2020 година за определяне за 2020 г. на възможностите за риболов на определени рибни запаси и групи от рибни запаси, приложими във водите на Съюза, както и за риболовните кораби на Съюза в някои води извън Съюза (ОВ L 25, 2020 г., стр. 1).
(
40
)	В противен случай самите ОДУ трябвало да бъдат намалени (за да се компенсира липсата на такива технически мерки).
(
41
)	Вж. член 15, параграф 2 от Регламент 2019/1241 и член 9, параграф 1 от Регламент 2019/472 (вж. и член 18 от Регламент № 1380/2013, и по-специално член 15, параграф 3 от Регламент 2019/1241). Няма такова изискване обаче за делегираните актове, приети в съответствие с член 10, параграф 4 от този регламент.
(
42
)	Вж. съображение 2 от Делегиран регламент 2021/2324.
(
43
)	Вж. по-специално решения от 15 май 2008 г., Испания/Съвет (C‑442/04, EU:C:2008:276, т. 49 и цитираната съдебна практика) и от 16 април 2013 г., Испания и Италия/Съвет (C‑274/11 и C‑295/11, EU:C:2013:240, т. 33).
(
44
)	Вж. в това отношение решение от 26 ноември 2014 г., Парламент и Комисия/Съвет (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400, т. 79 и 81).
(
45
)	C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:337, точка 61.
(
46
)	Пак там, точка 66.
(
47
)	Вж. решение от 1 декември 2015 г., Парламент и Комисия/Съвет (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790, т. 59).
(
48
)	Следва да се отбележи, че доводите на Парламента в това отношение са в известна степен противоречиви. От една страна, той ясно заявява, че не иска да оспорва въпроса дали Съветът би имал право да се позове на член 43, параграф 3 ДФЕС, за да приеме оспорваните разпоредби, ако основните регламенти не бяха приети. От друга страна, ми се струва, че той не приема, че членове 15—17 от спорния регламент са свързани с „определянето на […] възможностите за риболов“. Всъщност той твърди по същество, че ако се приеме обосновката на Съвета, че членове 15—17 са свързани с „определянето […] на възможностите за риболов“ (по смисъла на член 43, параграф 3 ДФЕС), Съветът на практика би могъл да приема всякакви технически мерки, като използва тази обосновка, и да наруши „стандартната“ процедура за приемане на технически мерки в областта на рибарството (която би трябвало да се състои първо в приемането на законодателен акт в приложение на член 43, параграф 2 ДФЕС, а след това в приемането на делегирани актове от Комисията в приложение на този акт).
(
49
)	Както обясних в точка 26 по-горе, ОДУ означава общ допустим улов. Безспорно е, че определянето на ОДУ е един от начините, по които Съветът може да „определя и разпределя възможностите за риболов“ по смисъла на член 43, параграф 3 ДФЕС.
(
50
)	По това дело Съдът констатира, че разглежданите изменения имат за цел да „променя[т] чувствително“ специалната процедура, предвидена за годишното определяне на ОДУ за запасите от атлантическа треска, и да заменят първоначално установените в това отношение автоматични намаления на ОДУ (вж. решение от 1 декември 2015 г., Парламент и Комисия/Съвет, C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790, т. 73). Съдът стига до извода, че в този случай правилното правно основание е член 43, параграф 2 ДФЕС, а не член 43, параграф 3 ДФЕС.
(
51
)	Пак там, точки 79 и 80. По същество мярка, която — за разлика от оспорваните разпоредби — определя рамката или представлява предпоставка за определянето и разпределянето на рибните ресурси и която не е просто предназначена да приложи разпоредба, приета на по-високо равнище, обикновено попада в обхвата на член 43, параграф 2 ДФЕС, а не на член 43, параграф 3 ДФЕС (вж. обяснението, дадено от генералния адвокат Wahl в заключението му по съединени дела Парламент и Комисия/Съвет (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:337, т. 66).
(
52
)	Пак там, точка 58. В този смисъл не съм съгласен с доводите на Съвета, че актовете, за които е взето решение в съответствие с член 43, параграф 3 ДФЕС (като спорния регламент), винаги имат предимство пред делегираните актове, приети от Комисията в съответствие със законодателството, прието на основание член 43, параграф 2 ДФЕС. Според мен Съветът може да използва правомощията си за вземане на решения, произтичащи от първата разпоредба, само ако това използване е съвместимо с делегирането на правомощия, въведено с актове, приети в съответствие с втората разпоредба, като се има предвид, че Съдът е уточнил, че тези две разпоредби на ДФЕС са в йерархична зависимост (вж. решение от 26 ноември 2014 г., Парламент и Комисия/Съвет (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400, т. 79 и 81).
(
53
)	Междуинституционално споразумение между Европейския парламент, Съвета на Европейския съюз и Европейската комисия за по-добро законотворчество от 13 април 2016 г. (ОВ L 123, 2016 г., стр. 1).
(
54
)	Което е озаглавено „Общо споразумение между Европейския парламент, Съвета и Комисията относно делегираните актове“.
(
55
)	Вж. в това отношение решение от 12 февруари 2015 г., Парламент/Съвет (C‑48/14, EU:C:2015:91, т. 57 и 58).
(
56
)	Вж. например решения от 3 септември 2009 г., Парламент/Съвет (C‑166/07, EU:C:2009:499, т. 74 и 75), от 5 септември 2012 г., Парламент/Съвет (C‑355/10, EU:C:2012:516, т. 89 и 90) и от 6 май 2014 г., Комисия/Парламент и Съвет (C‑43/12, EU:C:2014:298, т. 54—56).
(
57
)	Вж. член 2 от Делегиран регламент 2021/2324 и член 18 от регламента за определяне на възможностите за риболов за 2022 г.