62019CC0062
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2020 m. rugsėjo 10 d. (
1
)
Byla C‑62/19
Star Taxi App SRL
prieš
Unitatea Administrativ Teritorială Municipiul Bucureşti prin Primar General,
Consiliul General al Municipiului Bucureşti,
dalyvaujant
IB,
Camera Naţională a Taximetriştilor din România,
D’Artex Star SRL,
Auto Cobălcescu SRL,
Cristaxi Service SRL
(Tribunalul București (Bukarešto apygardos teismas, Rumunija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva (ES) 2015/1535 – 1 straipsnio 1 dalies b punktas – Sąvoka „informacinės visuomenės paslaugos“ – Taksi klientų ir taksi vairuotojų tiesioginio ryšio užmezgimo paslauga – Taksi rezervavimo centrų paslaugos, privalomos licencijas turintiems taksi vežėjams – 1 straipsnio 1 dalies e punktas – Paslaugų taisyklė – Pareiga pranešti – Direktyva 2000/31/EB – 4 straipsnis – Išankstinių leidimų išdavimo tvarka – Leidimų schemos, kurios nėra konkrečiai ir išimtinai skirtos informacinės visuomenės paslaugoms – Direktyva 2006/123/EB – 9 ir 10 straipsniai – Leidimų teikti paslaugas išdavimo tvarka“
Įžanga
1.
Sąjungos teisės aktuose numatytos specialios taisyklės, taikomos konkrečiai paslaugų kategorijai – vadinamoms informacinės visuomenės paslaugoms, t. y. paslaugoms, kurios teikiamos per atstumą elektroninėmis priemonėmis arba, paprastai kalbant, iš esmės internetu. Pagal Sąjungos teisę tokioms paslaugoms taikomas valstybių narių tarpusavio pripažinimo principas ir tam tikros įsisteigimo lengvatos atitinkamų paslaugų teikėjų kilmės valstybėse narėse.
2.
Vis dėlto ne visuomet lengva atskirti informacinės visuomenės paslaugą nuo „klasikinės“ paslaugos, kai vieną sudėtinę paslaugą sudaro skirtingo pobūdžio paslaugos. Be kita ko, taip yra miesto transporto paslaugų, kai kelionė rezervuojama elektroninėmis priemonėmis, atveju. Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę konkrečiomis aplinkybėmis pateikti tam tikras tokio atskyrimo gaires (
2
). Vis dėlto šios gairės nebūtinai gali būti taikomos kitokiomis aplinkybėmis.
3.
Antrasis sunkumų aspektas susijęs su atveju, kai nacionalinės teisės normos reglamentuoja „klasikines“ paslaugas, kurios yra tokio pat ekonominio pobūdžio kaip ir informacinės visuomenės paslaugos. Taigi reikia nustatyti, kiek ir prireikus – kokiomis sąlygomis pagal Sąjungos teisę leidžiama minėtas normas taikyti šiai antrajai paslaugų kategorijai. Papildoma problema atsiranda tuo atveju, kai kyla abejonių dėl to, ar „klasikinėms“ paslaugoms reguliuoti priimtos teisės normos iš tikrųjų gali būti taikomos informacinės visuomenės paslaugoms dėl pastarųjų specifinio ar naujoviško pobūdžio (
3
).
4.
Visi šie skirtingi klausimai kyla šioje byloje ir suteikia Teisingumo Teismui galimybę patikslinti savo jurisprudenciją šioje srityje.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
5.
2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (
4
) 2 straipsnio a punkte nurodyta:
„Šioje direktyvoje šios sąvokos turi tokią reikšmę:
a)
„informacinės visuomenės paslaugos“ – tai paslaugos, apibūdintos Direktyvos 98/34/EB su pakeitimais, padarytais Direktyva 98/48/EB[ (
5
)], 1 straipsnio 2 [punkte];“
6.
Šios direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad norint pradėti ir vykdyti informacinės visuomenės paslaugų teikėjo veiklą, nebūtų reikalaujama gauti išankstinius leidimus ar taikomi kitokie tokį patį poveikį turintys reikalavimai.
2.   Šio straipsnio 1 dalis neprieštarauja leidimų schemoms, kurios nėra konkrečiai ir išimtinai skirtos informacinės visuomenės paslaugoms <…>“
7.
2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (
6
) 2 straipsnio 1 dalyje ir 2 dalies d punkte nustatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusių teikėjų teikiamoms paslaugoms.
2.   Ši direktyva netaikoma šioms veiklos rūšims:
<…>
d)
paslaugoms transporto srityje, įskaitant uosto paslaugas, patenkančioms į [SESV] [VI] antraštinės dalies taikymo sritį;
<…>“
8.
Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies pirmajame sakinyje nurodyta:
„Jeigu šios direktyvos nuostatos prieštarauja kito Bendrijos akto, reglamentuojančio tam tikrus teisės teikti paslaugą ar vykdyti paslaugos teikimo veiklą konkrečiuose sektoriuose ar profesijose aspektus, nuostatai, pirmenybė teikiama to kito Bendrijos akto nuostatai, kuri ir taikoma minėtiems sektoriams ar profesijoms.“
9.
Minėtos direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės taiko leidimų išdavimo tvarką teisei teikti paslaugas ar paslaugų teikimo veiklai tik tuo atveju, jei yra įvykdytos šios sąlygos:
a)
leidimų išdavimo tvarka nediskriminuoja paslaugų teikėjo;
b)
būtinybė turėti leidimų išdavimo tvarką objektyviai pateisinta svarbiais visuomenės interesais;
c)
tikslo negalima pasiekti taikant mažiau ribojančią priemonę, visų pirma todėl, kad a posteriori tikrinimas būtų atliekamas per vėlai, kad būtų tikrai veiksmingas.“
10.
Galiausiai tos pačios direktyvos 10 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
„1.   Leidimų išdavimo tvarka grindžiama kriterijais, kurie neleidžia kompetentingoms institucijoms naudotis vertinimo įgaliojimais savavališkai.
2.   1 dalyje nurodyti kriterijai turi būti:
a)
nediskriminaciniai;
b)
pateisinami svarbiais visuomenės interesais;
c)
proporcingi tokiam visuomenės interesų tikslui;
d)
aiškūs ir nedviprasmiški;
e)
objektyvūs;
f)
iš anksto viešai skelbiami;
g)
skaidrūs ir prieinami susipažinti.“
11.
2015 m. rugsėjo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/1535, kuria nustatoma informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka (
7
), 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„1.   Šioje direktyvoje taikomos šios terminų apibrėžtys:
<…>
b)
„paslauga“ – bet kuri informacinės visuomenės paslauga, t. y. paprastai už atlyginimą per atstumą, elektroninėmis priemonėmis ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu teikiama paslauga.
Šioje apibrėžtyje:
i)
„teikimas per atstumą“ reiškia, kad paslauga teikiama šalims nesant kartu vienoje vietoje;
ii)
„elektroninėmis priemonėmis“ reiškia, kad iš pradžių paslauga elektronine įranga pasiunčiama ir priimama duomenims apdoroti (įskaitant skaitmeninį tankinimą) ir saugoti, o galutinai perduodama ir priimama laidais, radijo, optinėmis, kitomis elektromagnetinėmis priemonėmis;
iii)
„asmenišku paslaugų gavėjo prašymu“ reiškia, kad paslauga teikiama perduodant duomenis asmenišku prašymu.
Neįtrauktų į šią apibrėžtį paslaugų orientacinis sąrašas pateiktas I priede;
<…>
e)
„paslaugų taisyklė“ – tai bendro pobūdžio reikalavimas, susijęs su paslaugų verslo steigimu ir vertimusi juo, kaip nurodyta b punkte, ypač nuostatos, susijusios su paslaugos teikėju, paslaugomis ir paslaugų gavėju, išskyrus bet kokias taisykles, kurios nėra konkrečiai skirtos tame punkte nurodytoms paslaugoms.
Šioje apibrėžtyje:
i)
taisyklė yra laikoma konkrečiai skirta informacinės visuomenės paslaugoms, jeigu, atsižvelgiant į jos priežasčių išdėstymą ir dėstomąją dalį, visa taisykle arba jos atskiromis nuostatomis siekiama aiškiai ir tikslingai reglamentuoti tokias paslaugas;
ii)
taisyklė nelaikoma konkrečiai skirta informacinės visuomenės paslaugoms, jei ji turi tokioms paslaugoms tik numanomą ar atsitiktinį poveikį;
f)
„techninis reglamentas“ – techninės specifikacijos ir kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės, įskaitant atitinkamas administracines nuostatas, kurių būtina laikytis de jure ar de facto parduodant, teikiant paslaugą, steigiant paslaugų verslą arba naudojant valstybėje narėje ar didžiojoje jos dalyje, taip pat valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai, išskyrus nurodytus 7 straipsnyje, draudžiantys gaminį gaminti, įvežti, parduoti ar naudoti arba draudžiantys teikti paslaugą arba ja naudotis, arba steigti paslaugų teikėjo verslą.
<…>
Tai valstybių narių paskirtų valdžios institucijų priimti techniniai reglamentai, pateikti sąraše, kurį Komisija parengė ir, jei reikia, atnaujino 2 straipsnyje nurodytame Komitete.
<…>“
12.
Šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta:
„Laikydamosi 7 straipsnio, valstybės narės nedelsdamos pateikia Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą, išskyrus tuos atvejus, kai jis tik perima visą tarptautinio ar Europos standarto tekstą, kuomet užtenka pateikti informaciją apie atitinkamą standartą; jos taip pat pateikia Komisijai pagrindimą, kodėl būtina priimti tokį techninį reglamentą, jei tos priežastys nėra aiškios iš projekto.“
13.
Galiausiai minėtos direktyvos 10 straipsnyje nustatyta:
„Direktyva 98/34/EB su daliniais pakeitimais, padarytais aktais, nurodytais šios direktyvos III priedo A dalyje, panaikinama, nedarant poveikio valstybių narių pareigoms, susijusioms su direktyvų, nurodytų panaikintos direktyvos III priedo B dalyje ir šios direktyvos III priedo B dalyje, perkėlimo į nacionalinę teisę terminais.
Nuorodos į panaikintą direktyvą laikomos nuorodomis į šią direktyvą ir skaitomos pagal IV priede pateiktą atitikties lentelę.“
Rumunijos teisė
14.
2003 m. sausio 20 d.Legea nr. 38/2003 privind transportul în regim de taxi și în regim de închiriere (Įstatymas Nr. 38/2003 dėl vežimo taksi ir nuomojamomis transporto priemonėmis) (
8
) (toliau – Įstatymas Nr. 38/2003) 1bis straipsnio j punkte ir 15 straipsnyje nustatyta:
„1bis straipsnis
<…>
j)
dispečerinis taksi valdymas (toliau – dispečerinis valdymas): su vežimu taksi susijusi veikla, kurią sudaro klientų užsakymų gavimas telefonu ar kitomis priemonėmis ir jų perdavimas taksi vairuotojui per radijo siųstuvą-imtuvą;
<…>
15 straipsnis
1.   Dispečerinio taksi valdymo veikla gali būti vykdoma tik leidime nurodytoje vietovėje ir ją gali vykdyti bet kuris juridinis asmuo (toliau – rezervavimo centras), turintis kompetentingos institucijos pagal šį įstatymą išduotą leidimą.
2.   Dispečerinio taksi valdymo leidimas gali būti gautas pateikus šiuos dokumentus:
a)
įmonių registro išduoto registracijos pažymėjimo kopiją;
b)
vežimo taksi ar nuomojama transporto priemone valdytojo savideklaraciją, kurioje nurodyta, kad rezervavimo centras turi reikiamas technines priemones, radijo siųstuvą-imtuvą, apsaugotą radijo dažnį, įgaliotus darbuotojus ir reikalingas patalpas;
c)
taksi rezervavimo centro darbuotojų radijo telefonijos operatoriaus pažymėjimo, kurį išdavė kompetentinga ryšių srities institucija, kopiją;
d)
kompetentingos institucijos išduotos licencijos naudotis radijo dažniais kopiją.
<…>
5.   Licenciją teikti taksi paslaugas turintys vežėjai, laikydamiesi šio įstatymo, naudojasi rezervavimo centro paslaugomis pagal dispečerinio valdymo sutartį, sudarytą su šiuo rezervavimo centru nediskriminacinėmis sąlygomis.
6.   Dispečerinio valdymo paslaugos yra privalomos visiems licenciją turintiems taksi vežėjams, vykdantiems savo veiklą tam tikroje vietovėje, išskyrus vietoves, kuriose išduota mažiau nei šimtas taksi licencijų; šiose vietovėse ši paslauga yra neprivaloma.
<…>
8.   Sutartyse dėl dispečerinio taksi valdymo, sudarytose su licenciją turinčiais vežėjais, turi būti įtvirtintos nuostatos dėl šalių pareigos laikytis teisės aktų, reglamentuojančių teikiamų paslaugų kokybę ir teisėtumą, ir nurodyti sutarti tarifai už atstumą.
9.   Rezervavimo centro aptarnaujami taksi gali teikti vežimo paslaugas pagal dispečerinio valdymo sutartį, taikydami vienodą tarifą arba tarifus, diferencijuotus pagal transporto priemonių kategorijas.
10.   Rezervavimo centras licenciją turintiems vežėjams, kuriuos jis aptarnauja, suteikia įrengti taksi skirtus radijo siųstuvus-imtuvus pagal nediskriminacinėmis sąlygomis sudarytą nuomos sutartį.“
15.
Bukarešto (Rumunija) savivaldybės teritorijoje taksi paslaugos reglamentuojamos pagal 2008 m. balandžio 21 d.Hotărârea Consiliului General al Municipiului București nr. 178/2008 privind aprobarea Regulamentului-cadru, a Caietului de sarcini și a contractului de atribuire în gestiune delegată pentru organizarea și executarea serviciului public de transport local în regim de taxi (Bukarešto miesto tarybos sprendimas Nr. 178/2008, kuriuo patvirtinamos vietinio vežimo taksi viešosios paslaugos organizavimo ir teikimo deleguotojo valdymo pamatinės nuostatos, taisyklės ir koncesijos sutartis) (toliau – Sprendimas Nr. 178/2008). Šio sprendimo 1 priedo 21 straipsnio 1 dalis iš pradžių buvo suformuluota taip:
„Bukarešto savivaldybės teritorijoje dispečerinio valdymo paslaugos yra privalomos visiems licenciją turintiems taksi vežėjams, jas gali teikti tik rezervavimo centrai, turintys kompetentingos šios srities Bukarešto savivaldybės institucijos išduotą leidimą, ir jos turi būti teikiamos tokiomis sąlygomis, kuriomis klientui užtikrinama galimybė užsakyti šias paslaugas telefonu ar kitomis priemonėmis per rezervavimo centrus.“
16.
Sprendimas Nr. 178/2008 buvo iš dalies pakeistas 2017 m. gruodžio 19 d.Hotărârea Consiliului General al Municipiului București nr. 626/19.12.2017 pentru modificarea și completarea Hotărârii Consiliului General al Municipiului București nr. 178/2008 privind aprobarea Regulamentului-cadru, a Caietului de sarcini și a contractului de atribuire în gestiune delegată pentru organizarea și executarea serviciului public de transport local în regim de taxi (Bukarešto savivaldybės tarybos sprendimas Nr. 626/19.12.2017, kuriuo iš dalies keičiamas ir papildomas Sprendimas Nr. 178/2008) (toliau – Sprendimas Nr. 626/2017).
17.
Iš dalies pakeisto Sprendimo Nr. 178/2008 1 priedo 3 straipsnyje su pakeitimais, padarytais Sprendimo Nr. 626/2017 I straipsniu, nurodyta:
„Įstatyme Nr. 38/2003 vartojamos ir apibrėžtos sąvokos turi tą pačią prasmę šiose pamatinėse nuostatose, kuriose vartojamos šios sąvokos:
<…>
Ibis)
bet kokiomis kitomis priemonėmis vykdomas dispečerinis valdymas: veikla, kuria vykdo rezervavimo centras, gaudamas kompetentingos institucijos leidimą priimti klientų užsakymus, naudojant kompiuterinę taikomąją programą, arba užsakymus, atliekamus leidimą turinčio rezervavimo centro interneto svetainėje, ir perduodamas juos taksi vairuotojams per radijo siųstuvą-imtuvą.
Iter)
kompiuterinė taikomoji programa: programinė įranga, įdiegta ir veikianti mobiliajame arba stacionariame aparate, priklausanti išimtinai rezervavimo centrui, kuriam išduotas leidimas ir kurio pavadinimą ji turi.
<…>“
18.
Iš dalies pakeisto Sprendimo Nr. 178/2008 1 priedo 21 straipsnis su pakeitimais, padarytais Sprendimo Nr. 626/2017 II ir III straipsniais, suformuluotas taip:
„1.   Bukarešto savivaldybės teritorijoje dispečerinio valdymo paslaugos yra privalomos visiems licenciją turintiems taksi vežėjams, jas gali teikti tik rezervavimo centrai, turintys kompetentingos šios srities Bukarešto savivaldybės institucijos išduotą leidimą, ir jos turi būti teikiamos tokiomis sąlygomis, kuriomis klientui užtikrinama galimybė užsakyti šias paslaugas telefonu ar kitomis priemonėmis, įskaitant prie interneto prijungtas taikomąsias programas, kurios privalo turėti rezervavimo centro pavadinimą, nurodytą dispečerinio valdymo leidime, kurį išdavė kompetentinga šios srities Bukarešto savivaldybės institucija.
<…>
3bis.   Dispečerinio valdymo paslaugos yra privalomos visiems licenciją turintiems taksi vežėjams, vykdantiems veiklą Bukarešto savivaldybės teritorijoje, jas gali teikti tik rezervavimo centrai, turintys kompetentingos šios srities Bukarešto savivaldybės institucijos išduotą leidimą, ir jos turi būti teikiamos tokiomis sąlygomis, kuriomis klientui užtikrinama galimybė užsakyti šias paslaugas telefonu ar kitomis priemonėmis (kompiuterinės taikomosios programos, rezervavimo centro interneto svetainėje atlikti užsakymai) ir šie užsakymai perduodami taksi vairuotojams per radijo siųstuvą-imtuvą.“
19.
Šio iš dalies pakeisto sprendimo 1 priedo 41 straipsnio 2bis dalyje su pakeitimais, padarytais Sprendimo Nr. 626/2017 IV straipsniu, numatyta, kad vykdydami taksi veiklą taksi vairuotojai, be kita ko, privalo nenaudoti telefonų ar kitų mobiliųjų aparatų vežimo paslaugos teikimo metu.
20.
Minėto iš dalies pakeisto sprendimo 1 priedo 59 straipsnio 6bis dalyje su pakeitimais, padarytais Sprendimo Nr. 626/2017 V straipsniu, nurodyta:
„Už 21 straipsnio 3bis dalyje nustatytų pareigų, taikomų bet kokiai panašiai veiklai, neatsižvelgiant į tai, kaip ir kokioje erdvėje ji vykdoma, ir kurios rezultatas – ryšio su licencijos neturinčiu vairuotoju arba su licenciją turinčiu taksi vežėju užmezgimas užsakant asmens arba asmenų grupės vežimą Bukarešto savivaldybės teritorijoje, nevykdymą skiriama nuo 4500 iki 5000 [Rumunijos lėjų (RON) (apie 929–1032 EUR)] bauda.“
Pagrindinė byla, procedūra ir prejudiciniai klausimai
21.
S.C. Star Taxi App SRL (toliau – Star Taxi App) – tai pagal Rumunijos teisę įsteigta ir buveinę Bukarešte turinti bendrovė, kuri eksploatuoja tą patį pavadinimą turinčią išmaniojo telefono programėlę, leidžiančią užmegzti tiesioginį ryšį tarp taksi paslaugų naudotojų ir taksi vairuotojų.
22.
Ši programėlė leidžia atlikti paiešką, kuri parodo taksi vairuotojų, galinčių važiuoti tam tikru maršrutu, sąrašą. Tuomet klientas gali laisvai pasirinkti konkretų vairuotoją. Star Taxi App neperduoda užsakymų taksi vairuotojams ir nenustato vežimo kainos – ji kelionės pabaigoje sumokama tiesiogiai vairuotojui.
23.
Star Taxi App sudaro paslaugų teikimo sutartis tiesiogiai su licenciją turinčiais taksi vairuotojais, įgaliotais teikti taksi paslaugas, tačiau ji nevykdo vairuotojų atrankos ir jų neįdarbina. Pagal šias sutartis vairuotojams suteikiama kompiuterinė taikomoji programa, išmanusis telefonas su įdiegta programėle ir SIM kortelė, kurioje yra ribotas programėlei naudoti skirtų duomenų kiekis, o už tai taksi vairuotojai moka mėnesinį mokestį Star Taxi App. Be to, ši bendrovė nevykdo nei transporto priemonių ir jų vairuotojų tinkamumo, nei šių vairuotojų elgesio kontrolės.
24.
2017 m. gruodžio 19 d. Bukarešto miesto taryba priėmė Sprendimą Nr. 626/2017, pagal jį reikalavimo gauti leidimą vadinamajai „dispečerinio valdymo“ veiklai taikymo sritis buvo išplėsta taip, kad apimtų kompiuterinių taikomųjų programų operatorius, kaip antai Star Taxi App. Už šio teisės akto pažeidimą Star Taxi App buvo skirta 4500 RON (apie 929 EUR) bauda.
25.
Manydama, kad jos veikla – tai informacinės visuomenės paslauga, kuriai taikomas Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 1 dalyje numatytas principas dėl išankstinio leidimo išlygos, Star Taxi App pateikė išankstinį administracinį skundą, juo paprašė atšaukti Sprendimą Nr. 626/2017. Šis prašymas buvo atmestas tuo pagrindu, kad, pirma, ginčijamas teisės aktas tapo būtinas, nes buvo konstatuota, jog užsakymų gavimo įranga dideliu mastu naudojasi licencijos neturintys teisės subjektai, ir, antra, šiuo teisės aktu nepažeidžiama laisvė teikti paslaugas elektroninėmis priemonėmis, nes juo reglamentuojama tarpininkavimo paslauga, susijusi su keleivių vežimo taksi veikla.
26.
Tuomet Star Taxi App pareiškė ieškinį dėl Sprendimo Nr. 626/2017 panaikinimo Tribunalul București (Bukarešto apygardos teismas, Rumunija).
27.
Šiomis aplinkybėmis Tribunalul București (Bukarešto apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos [98/34]), iš dalies pakeistos Direktyva [98/48], ir Direktyvos [2000/31] nuostatos (atitinkamai 1 straipsnio 2 punktas ir 2 straipsnio a punktas), pagal kurias informacinės visuomenės paslauga yra „už atlyginimą per atstumą, elektroninėmis priemonėmis ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu teikiama paslauga“, turėtų būti aiškinamos taip, kad tokia veikla, kokią vykdo Star Taxi App (t. y. tiesioginės sąsajos tarp taksi klientų ir taksistų užtikrinimo naudojant mobiliąją programėlę paslauga), turi būti laikoma konkrečia informacinės visuomenės ir dalijimosi ekonomikos paslauga (nes Star Taxi App neatitinka vežėjams taikomų kriterijų, kuriuos Europos Sąjungos Teisingumo Teismas nurodė 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Asociación Profesional Elite Taxi, C‑434/15, EU:C:2017:981, susijusio su Uber, 39 punkte)?
2.
Jeigu Star Taxi App [teikiama paslauga] būtų laikoma informacinės visuomenės paslauga, ar pagal Direktyvos 2000/31 4 straipsnio, Direktyvos 2006/123 9, 10 ir 16 straipsnių bei SESV 56 straipsnio nuostatas šios bendrovės veiklai turi būti taikomas laisvo paslaugų teikimo principas? Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pagal šias nuostatas yra draudžiamos tokios teisės aktų nuostatos, kaip [Sprendimo Nr. 626/2017] I, II, III, IV ir V straipsniai?
3.
Jeigu Direktyva 2000/31 būtų taikytina Star Taxi App teikiamai paslaugai, ar valstybės narės nustatomi laisvo elektroninės paslaugos teikimo apribojimai reikalaujant gauti leidimą arba licenciją yra teisėtos priemonės, pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį nukrypstančios nuo šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalies?
4.
Ar pagal Direktyvos [2015/1535] 5 straipsnio nuostatas yra draudžiama iš anksto nepranešus Europos Komisijai priimti tokias teisės aktų nuostatas, kaip [Sprendimo Nr. 626/2017] I, II, III, IV ir V straipsniai?“
28.
Teisingumo Teismas prašymą priimti prejudicinį sprendimą gavo 2019 m. sausio 29 d. Rašytines pastabas pateikė Star Taxi App, Unitatea Administrativ Teritorială Municipiul Bucureşti prin Primar General (Bukarešto teritorinis administracinis vienetas, toliau – Bukarešto savivaldybė), Nyderlandų vyriausybė ir Komisija. Be to, Star Taxi App ir Komisija raštu atsakė į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus, nes dėl rizikos, susijusios su Covid‑19 pandemija, šis nusprendė priimti sprendimą, nerengdamas posėdžio.
Analizė
29.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas užduoda keturis prejudicinius klausimus dėl kelių Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje. Šiuos klausimus analizuosiu tokia tvarka, kokia jie buvo pateikti, antrąjį ir trečiąjį klausimus nagrinėdamas kartu. Tačiau reikia pažymėti, kad ne visos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos Sąjungos teisės nuostatos gali būti taikomos tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje. Todėl pateiktus klausimus reikės performuluoti.
Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
Pirminės pastabos
30.
Visų pirma pažymėtina, kad užduodamas savo pirmąjį prejudicinį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi Direktyvos 98/34, iš dalies pakeistos Direktyva 98/48, 1 straipsnio 2 punktu. Tačiau iki Sprendimo Nr. 626/2017 priėmimo datos Direktyva 98/34 buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2015/1535. Remiantis Direktyvos 2015/1535 10 straipsnio antra pastraipa, nuorodos į panaikintą direktyvą laikomos nuorodomis į Direktyvą 2015/1535.
31.
Be to, kaip savo pastabose teisingai pažymi Komisija, sąvoka „dalijimosi ekonomika“ neturi teisinės reikšmės Sąjungos teisėje, kurioje pripažįstamas tik ypatingas informacinės visuomenės paslaugų statusas.
32.
Taigi, užduodamas savo pirmąjį prejudicinį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2000/31 2 straipsnio a punktas, siejamas su Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies b punktu, turi būti aiškinamas taip, kad tiesioginio klientų ir taksi vairuotojų ryšio užmezgimo naudojant kompiuterinę taikomąją programą paslauga laikytina „informacinės visuomenės paslauga“.
Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies b punktas
33.
Primintina, kad Direktyvos 2000/31 2 straipsnio a punkte sąvoka „informacinės visuomenės paslaugos“ apibrėžta darant nuorodą į Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies b punktą.
34.
Pastarojoje nuostatoje nurodyta, kad informacinės visuomenės paslauga – tai „bet kuri informacinės visuomenės paslauga, t. y. paprastai už atlyginimą per atstumą, elektroninėmis priemonėmis ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu teikiama paslauga“. Šioje apibrėžtyje vartojami žodžiai taip pat yra apibrėžti. Be kita ko, teikimas elektroninėmis priemonėmis reiškia, kad „iš pradžių paslauga elektronine įranga pasiunčiama ir priimama duomenims apdoroti <…> ir saugoti, o galutinai perduodama ir priimama laidais, radijo, optinėmis, kitomis elektromagnetinėmis priemonėmis“.
35.
Manau, jog neabejotina, kad tokia paslauga, kokią siūlo Star Taxi App, atitinka minėtą apibrėžtį.
36.
Pirma, ši paslauga iš tiesų teikiama už atlygį ir taksi vairuotojai moka mokestį už jos naudojimą. Keleiviai taip pat laikytini paslaugos gavėjais, nors naudojimasis šia paslauga jiems yra nemokamas. Ši aplinkybė nepaneigia Star Taxi App teikiamos paslaugos atlygintino pobūdžio. Iš esmės pakanka, kad paslauga būtų mokama vienai iš vartotojų kategorijų (šiuo atveju – taksi vairuotojams) (
9
).
37.
Antra, aptariama paslauga teikiama per atstumą: ją teikiant nereikalaujama, kad tuo pačiu metu dalyvautų paslaugos teikėjas (Star Taxi App) ir paslaugos gavėjai (vairuotojai ir keleiviai). Žinoma, abiejų šios paslaugos naudotojų kategorijų dalyvavimas tuo pačiu metu yra būtinas tam, kad vėliau būtų suteikta vežimo paslauga. Tačiau ši paslauga skiriasi nuo šioje byloje nagrinėjamos ryšio užmezgimo paslaugos.
38.
Trečia, šioje byloje nagrinėjama paslauga taip pat teikiama asmenišku paslaugos gavėjo prašymu. Konkrečiau kalbant, būtinas dviejų paslaugos gavėjų prašymas tuo pat metu: vairuotojo, prisijungusio prie paslaugos, prašymas ir keleivio, norinčio gauti informaciją apie laisvus vairuotojus, prašymas.
39.
Galiausiai, ketvirta, ši paslauga teikiama elektroninėmis priemonėmis. Iš tiesų ji veikia naudojant taikomąją programą, t. y. išmaniųjų telefonų programinę įrangą – elektroninę duomenų apdorojimo ir saugojimo įrangą. Ji perduodama naudojant korinio ryšio telefoniją arba kitokią interneto prieigą, t. y. elektroninio ryšio priemonėmis.
40.
Tiesa, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta informacija, Star Taxi App taksi vairuotojams taip pat suteikia naudotis išmaniuosius telefonus, kuriuose įdiegta jos programėlė, kad šie vairuotojai galėtų pasinaudoti nagrinėjama paslauga. Šis paslaugos elementas neteikiamas nei per atstumą, nei elektroniniu būdu, todėl neatitinka pirma pateiktos apibrėžties. Tačiau šis suteikimas naudotis yra papildomas paslaugos, kurios tikslas – palengvinti pagrindinę vairuotojų ir keleivių ryšio užmezgimo paslaugą, elementas. Taigi šis elementas nepaneigia to, kad Star Taxi App veiklai būdingas paslaugos teikimas per atstumą.
41.
Reikia konstatuoti, kad tokia veikla, kokią vykdo Star Taxi App, atitinka sąvoką „informacinės visuomenės paslauga“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies b punktą (
10
).
Sprendimas „Asociación Profesional Elite Taxi“
42.
Vis dėlto iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad tam tikromis aplinkybėmis paslauga gali būti nelaikoma patenkančia į sąvoką „informacinės visuomenės paslauga“, net jei ši paslauga, bent jau atsižvelgiant į dalį ją sudarančių elementų, atitinka požymius, nurodytus Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies b punkte pateiktoje apibrėžtyje (
11
).
43.
Be kita ko, taip yra tuo atveju, kai elektroninėmis priemonėmis teikiama paslauga yra neatsiejamai susijusi su kita paslauga, kuri yra pagrindinė paslauga ir nėra teikiama elektroninėmis priemonėmis, pavyzdžiui, vežimo paslauga (
12
).
44.
Teisingumo Teismo teigimu, šį neatsiejamą ryšį parodo ta aplinkybė, kad elektroninėmis priemonėmis teikiamos paslaugos teikėjas kontroliuoja esminius kitos paslaugos elementus, įskaitant tai, kad jis atrenka (
13
) šios kitos paslaugos teikėjus (
14
).
45.
Vis dėlto atrodo, kad tokios paslaugos, kaip teikiama Star Taxi App, atveju situacija yra kitokia. Pirma, Star Taxi App nereikia įdarbinti taksi vairuotojų, nes jie turi licencijas ir išteklių, reikalingų miesto transporto paslaugoms teikti. Star Taxi App jiems siūlo tik papildomą paslaugą, leidžiančią padaryti veiksmingesnes jų pačių teikiamas paslaugas. Star Taxi App vertinimu, taksi vairuotojai yra ne darbuotojai, kaip Uber vairuotojai, bet klientai, kitaip tariant, – paslaugos gavėjai. Antra, Star Taxi App nekontroliuoja ir nedaro lemiamos įtakos taksi vairuotojų transporto paslaugų teikimo sąlygoms – jie laisvai nustato šias sąlygas, neperžengdami galimų galiojančiuose teisės aktuose nustatytų ribų (
15
).
46.
Taigi nepritariu Bukarešto savivaldybės nuomonei, kad pagrindinėje byloje susiklosčiusi situacija panaši į situaciją byloje, kurioje priimtas Sprendimas Asociación Profesional Elite Taxi (
16
).
47.
Tiesa, kad Star Taxi App paslauga yra papildoma vežimo taksi paslaugų atžvilgiu ir ekonomiškai priklauso nuo jų, nes be šių paslaugų ji neturėtų prasmės.
48.
Vis dėlto šis ryšys visiškai nepanašus į tą, kuris būdingas UberPop taikomosios programos operatoriaus ir naudojant šią programą veikiančių vairuotojų santykiams. Iš tiesų tam, kad galėtų teikti savo tarpininkavimo paslaugą naudodama minėtą taikomąją programą, Uber turėjo ex nihilo sukurti atitinkamą anksčiau neegzistavusią vežimo paslaugą, kurią teikia neprofesionalūs vairuotojai, taigi organizuoti jos bendrą veikimą (
17
). UberPop programėlė negalėjo veikti be vairuotojų teikiamų paslaugų, o jie negalėjo ekonomiškai patikimai siūlyti šių paslaugų be šios programėlės. Dėl šios priežasties Uber ekonominis modelis ir komercinė strategija reikalauja, kad ši bendrovė nustatytų esmines vežimo paslaugos sąlygas (pradedant nuo kainos), todėl ji de facto, nors ir netiesiogiai, tampa paslaugų teikėja (
18
).
49.
Star Taxi App teikiama paslauga, atvirkščiai, paremta jau egzistuojančia ir organizuota vežimo taksi paslauga. Star Taxi App vaidmuo – tai tik išorinės papildomos paslaugos, kuri yra naudinga, tačiau nebūtina pagrindinės paslaugos, t. y. vežimo paslaugos, veiksmingumui, teikėjo vaidmuo. Taigi, nors Star Taxi App teikiama paslauga ekonomiškai priklauso nuo vežimo paslaugos, ji gali būti nepriklausoma funkciniu požiūriu ir ją gali teikti kitoks paslaugų teikėjas nei vežimo paslaugos teikėjai. Taigi šios dvi paslaugos nėra neatsiejamai susijusios, kaip tai suprantama pagal pirmesniame punkte primintą Teisingumo Teismo jurisprudenciją (
19
).
50.
Bukarešto savivaldybė teigia, kad Star Taxi App paslauga turi būti laikoma neatsiejama vežimo taksi paslaugos dalimi, nes nacionalinės teisės aktuose tokia paslauga kvalifikuojama kaip „dispečerinio valdymo paslauga“, privaloma kiekvienam vežimo taksi paslaugos teikėjui.
51.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad remdamosi transporto paslaugas reglamentuojančiomis nuostatomis valstybės narės gali reikalauti, kad vežėjai naudotųsi kitomis paslaugomis, įskaitant informacinės visuomenės paslaugas. Tačiau šis reikalavimas negali atleisti pastarųjų paslaugų nuo Direktyvos 2000/31 nuostatų taikymo, o minėtų valstybių narių – nuo iš šių nuostatų kylančių įsipareigojimų.
Atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą
52.
Tokia tarpininkavimo tarp profesionalių taksi vairuotojų ir keleivių paslauga, kai naudojama išmaniajam telefonui skirta programėlė, kaip antai teikiama Star Taxi App, turi informacinės visuomenės paslaugos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies b punktą, požymių, tačiau nėra neatsiejamai susijusi su vežimo paslauga, kaip tai suprantama pagal minėtą Teisingumo Teismo jurisprudenciją (
20
).
53.
Taigi į pirmąjį prejudicinį klausimą siūlau atsakyti, kad Direktyvos 2000/31 2 straipsnio a punktas, siejamas su Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies b punktu, turi būti aiškinamas taip, kad paslauga, kurią sudaro tiesioginio ryšio tarp taksi klientų ir vairuotojų užmezgimas naudojant elektroninę programėlę, laikytina informacinės visuomenės paslauga, jeigu ji nėra neatsiejamai susijusi su vežimo taksi paslauga, todėl nėra sudedamoji šios paslaugos dalis, kaip tai suprantama pagal Sprendimą Asociación Profesional Elite Taxi (
21
).
Dėl antrojo ir trečiojo prejudicinių klausimų
54.
Antruoju ir trečiuoju prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo įvertinti Sprendimą Nr. 626/2017 atsižvelgiant į Direktyvos 2000/31 3 ir 4 straipsnius, Direktyvos 2006/123 9, 10 ir 16 straipsnius ir SESV 56 straipsnį. Išnagrinėsiu šiuos klausimus, atsižvelgdamas į kiekvieną nurodytą norminį aktą, ir pradėsiu nuo to akto, kuriame yra nuostatų, konkrečiai susijusių su informacinės visuomenės paslaugomis, t. y. nuo Direktyvos 2000/31.
Direktyva 2000/31
55.
Antruoju ir trečiuoju prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2000/31 3 ir 4 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys valstybės narės teisės aktus, pagal kuriuos, kaip antai pagal Sprendimą Nr. 178/2008, iš dalies pakeistą Sprendimu Nr. 626/2017, elektroniniu būdu teikiamoms tarpininkavimo tarp taksi vairuotojų ir potencialių keleivių paslaugoms taikomas toks pats reikalavimas gauti leidimą, nustatytas kitokiais būdais (būtent naudojant radijo ryšį) teikiamų taksi „dispečerinio valdymo“ paslaugų operatoriams.
– Direktyvos 2000/31 3 straipsnis
56.
Pirmiausia reikia konstatuoti: kadangi Star Taxi App yra pagal Rumunijos teisę įsteigta bendrovė, kurios buveinė yra Bukarešte, ginčas pagrindinėje byloje susijęs tik su vienos valstybės narės teritorija.
57.
Pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 1 dalį iš valstybių narių reikalaujama užtikrinti tik tai, kad informacinės visuomenės paslaugos, kurias teikia jų teritorijose įsisteigę paslaugų teikėjai, atitiktų galiojančias nacionalines nuostatas, patenkančias į šios direktyvos 2 straipsnio h punkte apibrėžtą koordinuojamą sritį. Be to, šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje valstybėms narėms iš esmės draudžiama riboti laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą iš kitos valstybės narės, o jos 3 straipsnio 4 dalyje nustatytos šio draudimo išimtys.
58.
Taigi Direktyvos 2000/31 3 straipsnyje įtvirtintas tam tikras abipusio informacinės visuomenės paslaugų pripažinimo tarp valstybių narių principas. Tai reiškia, kad šis straipsnis neturi būti taikomas esant tokiai situacijai, kai informacinės visuomenės paslaugos teikėjas teikia paslaugą savo kilmės valstybėje narėje. Todėl Direktyvos 2000/31 3 straipsnis netaikytinas ginčui pagrindinėje byloje.
– Direktyvos 2000/31 4 straipsnis
59.
Dėl Direktyvos 2000/31 4 straipsnio pažymėtina, jog pagal jį valstybėms narėms draudžiama reikalauti gauti išankstinį leidimą norint pradėti ir vykdyti informacinės visuomenės paslaugų teikėjo veiklą arba taikyti kitokius tokį patį poveikį turinčius reikalavimus.
60.
Ši nuostata yra Direktyvos 2000/31 II skyriaus „Principai“ 1 skirsnyje „Įsisteigimas ir informacijos reikalavimai“. Šiame II skyriuje nustatytos įvairios informacinės visuomenės paslaugų teikėjų teisės ir pareigos, kurių laikymąsi turi užtikrinti valstybės narės. Šiomis nuostatomis siekiama suderinti valstybių narių teisės aktus, susijusius su šiomis paslaugomis, siekiant užtikrinti iš Direktyvos 2000/31 3 straipsnio išplaukiančio abipusio pripažinimo principo veiksmingumą. Taigi šios direktyvos II skyriaus nuostatomis suderinamos taisyklės, kurias valstybės narės nustato jų teritorijoje įsisteigusiems informacinės visuomenės paslaugų teikėjams (
22
).
61.
Visiškai logiška manyti, kad tas pats pasakytina apie draudimą reikalauti bet kokio leidimo tokių paslaugų teikimui. Taigi šis draudimas taikomas esant situacijai, kai paslaugų teikėjai teikia šias paslaugas savo kilmės valstybėse narėse. Todėl Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 1 dalis iš principo taikytina ginčui pagrindinėje byloje.
62.
Vis dėlto pagal šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalį jos 4 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas neprieštarauja leidimų schemoms, kurios nėra konkrečiai ir išimtinai skirtos informacinės visuomenės paslaugoms. Taigi reikia patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama leidimų išdavimo tvarka yra konkrečiai ir išimtinai skirta informacinės visuomenės paslaugoms.
63.
Pirmiausia turiu pažymėti, kad Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 2 dalis yra griežtesnė nei Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies e punkte esanti panaši išlyga, padaryta apibrėžiant „paslaugų taisyklę“. Iš tiesų pagal pastarąją nuostatą ji netaikoma taisyklėms, kurios nėra konkrečiai skirtos informacinės visuomenės paslaugoms. Tačiau pagal Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 2 dalį šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą draudimą leidžiama taikyti tik leidimų schemoms, kurios yra skirtos informacinės visuomenės paslaugomis ne tik konkrečiai, bet ir išimtinai.
64.
Remiantis prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija, pagal Rumunijos teisę reikalavimas gauti leidimą norint pradėti taksi dispečerinio valdymo veiklą išplaukia iš Įstatymo Nr. 38/2003 15 straipsnio 1 dalies. Šio straipsnio paskesnėse dalyse apibrėžti reikalavimai, kuriuos reikia įvykdyti norint gauti leidimą, šio leidimo išdavimo sąlygos ir šios veiklos vykdymui taikomos taisyklės.
65.
Paskui šias nuostatas vietos lygmeniu įgyvendina įvairios institucijos, įgaliotos išduoti leidimus (nagrinėjamu atveju – Bukarešto savivaldybė). Šiuo tikslu ji priėmė Sprendimą Nr. 178/2008. Šis sprendimas vėliau buvo pakeistas Sprendimu Nr. 626/2017, kuriame, įterpus sąvoką „bet kokiomis kitomis priemonėmis vykdomas dispečerinis valdymas“ (
23
), buvo paaiškinta tai, kad reikalavimas turėti leidimą taikomas tokioms paslaugoms, kokias teikia Star Taxi App, t. y. informacinės visuomenės paslaugoms, kurias sudaro tarpininkavimas tarp taksi vairuotojų ir keleivių.
66.
Taigi teisės klausimas, į kurį reikia atsakyti, yra toks: ar nacionalinė nuostata, pagal kurią informacinės visuomenės paslaugų teikėjai įpareigojami gauti leidimą, kuris, be to, jau taikomas panašių paslaugų, nepriskiriamų prie informacinės visuomenės paslaugų, teikėjams, yra leidimo schema, konkrečiai ir išimtinai skirta šios antrosios kategorijos paslaugų teikėjams, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 2 dalį.
67.
Manau, kad į šį klausimą turi būti atsakyta neigiamai.
68.
Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 2 dalis paremta tikslu išvengti skirtingo informacinės visuomenės paslaugų ir panašių paslaugų, kurios nepatenka į šią sąvoką, vertinimo. Iš tiesų, kai bendra leidimų schema taip pat taikoma per atstumą elektroninėmis priemonėmis teikiamoms paslaugoms, tikėtina, kad šios paslaugos ekonominiu požiūriu yra „klasikinėmis“ priemonėmis teikiamų paslaugų pakaitalai ir dėl to tiesiogiai konkuruoja su šia antra paslaugų kategorija. Nesant reikalavimo gauti leidimą, informacinės visuomenės paslaugos atsidurtų palankesnėje konkurencinėje padėtyje ir taip būtų pažeistas sąžiningos konkurencijos ir vienodo požiūrio principas (
24
). Kitaip tariant, nors Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas Direktyvą 2000/31, norėjo paskatinti informacinės visuomenės paslaugų plėtrą, jis nesiekė leisti ūkio subjektams išvengti bet kokių teisinių pareigų vien dėl to, kad jie veikia „internetu“. Manau, kad šiuo susirūpinimu buvo paremta byla, kurioje priimtas Sprendimas Asociación Profesional Elite Taxi (
25
).
69.
Kadangi informacinės visuomenės paslaugos yra ypač greitos technologijų plėtros pastaruoju metu rezultatas, dažnai šios paslaugos patenka į rinkas, kuriose jau teikiamos „klasikinės“ paslaugos. Šioms klasikinėms paslaugoms gali būti taikomos leidimų schemos. Tačiau, atsižvelgiant į atitinkamų nacionalinių nuostatų sritį ir formuluotę, gali būti daugiau ar mažiau akivaizdu, kad tam tikros taisyklės (įskaitant leidimų išdavimo tvarką), kurios buvo sukurtos paslaugoms, neteikiamoms per atstumą ir elektroninėmis priemonėmis, bus taikomos panašioms paslaugoms, kurios teikiamos naudojant šias priemones, todėl patenka į sąvoką „informacinės visuomenės paslauga“. Taigi gali paaiškėti, kad būtina patikslinti esamas taisykles, nustatytas teisės aktų priėmimo arba įgyvendinimo lygmeniu, kad jų taikymas būtų adaptuotas informacinės visuomenės paslaugoms. Tačiau toks įstatyminis ar administracinis įsikišimas, kai jau galiojančios taisyklės pritaikomos prie informacinės visuomenės paslaugų, neprilygsta naujos leidimų schemos, kuri būtų skirta konkrečiai ir išimtinai šioms paslaugoms, sukūrimui. Tai veikiau yra esamos schemos pritaikymas prie naujų aplinkybių.
70.
Taigi, mano nuomone, Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 2 dalies veiksmingumui prieštarautų situacija, kai dėl tokio „techninio“ įsikišimo to paties straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas neleistų taikyti tam tikrų egzistuojančių leidimų schemų informacinės visuomenės paslaugoms, nors kitos schemos šioms paslaugoms galėtų būti taikomos proprio vigore, remiantis minėto 4 straipsnio 2 dalimi.
71.
Tas pats pasakytina ir tuo atveju, kai jau egzistuojančios leidimų schemos išplėtimas informacinės visuomenės paslaugoms reikalauja pakeitimų dėl šių paslaugų ypatumų, palyginti su paslaugomis, kurioms ši schema iš pradžių buvo sukurta. Šie pakeitimai, be kita ko, gali būti susiję su leidimo gavimo sąlygomis. Iš tiesų, kaip parodysiu toliau, būtent tokių pakeitimų nebuvimas gali sukelti abejonių dėl leidimų schemos taikymo informacinės visuomenės paslaugoms teisėtumo.
72.
Galiausiai nemanau, kad Sprendime Falbert ir kt. (
26
) Teisingumo Teismo padaryta išvada gali būti pagal analogiją taikoma šiai bylai, kaip siūlo Komisija. Tame sprendime (
27
) Teisingumo Teismas nuspendė, kad nacionalinė taisyklė, kurios tikslas ir dalykas – išplėsti galiojančios taisyklės taikymą tiek, kad ji apimtų informacinės visuomenės paslaugas, turi būti laikoma „paslaugų taisykle“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 5 punktą (
28
). Vis dėlto, kaip jau nurodžiau šios išvados 63 punkte, paslaugų taisyklės, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2015/1535, – tai taisyklės, konkrečiai skirtos informacinės visuomenės paslaugoms, o pagal Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 1 dalį draudžiamos tik leidimų schemos, konkrečiai ir išimtinai skirtos šioms paslaugoms. Be to, pagal suformuotą jurisprudenciją nacionalinės nuostatos, kuriose tik numatytos įmonių steigimo arba jų paslaugų teikimo sąlygos, kaip antai nuostatos, pagal kurias tam tikrai profesinei veiklai vykdyti reikalaujamas išankstinis leidimas, nėra techniniai reglamentai, kaip jie suprantami pagal Direktyvą 2015/1535, ir šis principas taip pat taikomas paslaugų taisyklėms (
29
). Todėl būtų nenuoseklu pagal analogiją aiškinti Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies e punktą ir Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 2 dalį, kuri yra susijusi būtent su leidimų schemomis.
73.
Dėl šių priežasčių manau, kad Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad nacionalinė nuostata, pagal kurią įpareigojimas gauti leidimą, kuris jau buvo taikomas panašių paslaugų, nepriskiriamų prie informacinės visuomenės paslaugų, teikėjams, nustatomas ir informacinės visuomenės paslaugų teikėjams, nėra leidimo schema, konkrečiai ir išimtinai skirta pastarosios paslaugų kategorijos teikėjams. Taigi šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas netrukdo taikyti tokios schemos informacinės visuomenės paslaugoms.
74.
Vis dėlto šis konstatavimas galimas tik tuo atveju, jei paslaugos, kurioms taikoma galiojanti leidimų schema ir kurios neteikiamos elektroninėmis priemonėmis, ir informacinės visuomenės paslaugos, kurių atžvilgiu ši schema buvo išplėsta, ekonominiu požiūriu iš tikrųjų yra lygiavertės. Šis lygiavertiškumas turi būti vertinamas paslaugos naudotojo požiūriu, t. y. jo požiūriu, paslaugos turi būti tarpusavyje pakeičiamos.
75.
Atrodo, kad pagrindinės bylos šalys nesutaria šiuo klausimu. Bukarešto savivaldybė savo pastabose teigia, kad tokia veikla, kokią vykdo Star Taxi App, yra lygiavertė dispečerinio taksi valdymo veiklai, kaip ji suprantama pagal Įstatymą Nr. 38/2003, taigi jai taikytinas iš šio įstatymo išplaukantis reikalavimas gauti leidimą rezervavimo centro veiklai. Todėl įgyvendinant šį įstatymą buvo priimtas Sprendimas Nr. 626/2017, kaip ir Sprendimas Nr. 178/2008. Tačiau Star Taxi App ginčija šį teiginį ir teigia, kad jos veikla yra kitokio pobūdžio, apsiriboja taksi vairuotojų ir klientų ryšio užmezgimu, todėl jai netaikytinos minėto įstatymo nuostatos.
76.
Deja, atrodo, kad šio klausimo neišsprendė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris, viena vertus, nurodo Įstatymą Nr. 38/2003 kaip vieną iš teisės aktų, svarbių ginčui pagrindinėje byloje išspręsti, bet, kita vertus, teigia, kad sąvokos „dispečerinis valdymas“ taikymo srities išplėtimas kompiuterinėms taikomosioms programoms „peržengia teisės aktuose nustatytas ribas“. Vien Teisingumo Teismo pateiktas Direktyvos 2000/31 išaiškinimas negali išspręsti šios dilemos, nes ji priklauso nuo faktinių aplinkybių vertinimo, kurį gali atlikti tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
77.
Taigi pagal Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 1 dalį nedraudžiamos tokios nacionalinės nuostatos, kaip antai Sprendimo Nr. 178/2008, iš dalies pakeisto Sprendimu Nr. 626/2017, nuostatos, jei būtų konstatuotas šiomis nuostatomis reglamentuojamų paslaugų lygiavertiškumas ekonominiu požiūriu. Tačiau jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų, kad tokios paslaugos, kokias teikia Star Taxi App, nėra ekonomiškai lygiavertės dispečerinio taksi valdymo paslaugoms, ir dėl to Sprendimas Nr. 626/2017 de facto turėtų būti laikomas savarankiška leidimų schema, šiai schemai būtų taikomas Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas (
30
).
– Baigiamoji pastaba
78.
Komisija savo pastabose pažymi, kad kartu taikomos Sprendimo Nr. 626/2017 nuostatos, be kita ko, susijusios su pareiga perduoti užsakymus vairuotojams naudojant radijo ryšį ir šiems vairuotojams nustatytu draudimu naudoti mobiliuosius telefonus teikiant vežimo paslaugas (
31
), gali būti aiškinamos kaip de facto draudžiančios teikti tokias paslaugas, kokias siūlo Star Taxi App.
79.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašyme nekėlė šio klausimo, nes jo prašymas susijęs su reikalavimu gauti leidimą. Be to, atsakydama į tiesioginį Teisingumo Teismo klausimą dėl šio aspekto Star Taxi App pripažino, kad gali tęsti savo veiklą, jei įvykdys rezervavimo centrams nustatytus reikalavimus ir gaus leidimą.
80.
Taigi manau, kad galimas Star Taxi App veiklos draudimas yra pernelyg hipotetinis, kad šią bylą būtų galima nagrinėti šiuo aspektu. Be to, Teisingumo Teismas neturi pakankamai informacijos šiuo klausimu.
Direktyva 2006/123
81.
Kaip nurodžiau, manytina, kad bet kokio reikalavimo gauti leidimą draudimas, įtvirtintas Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 1 dalyje, netaikytinas pagrindinėje byloje nagrinėjamai leidimų schemai, nes ši schema nėra konkrečiai ir išimtinai skirta informacinės visuomenės paslaugoms, o apima ir tokio pat pobūdžio paslaugas, kurioms toks kvalifikavimas netaikytinas. Šios kitos paslaugos potencialiai patenka į Direktyvos 2006/123 taikymo sritį. Taigi reikia patikrinti, ar ši direktyva taikytina nagrinėjamu atveju, ir, jei taip, ar ja draudžiama tokia leidimų schema, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje.
– Galimybė taikyti Direktyvą 2006/123
82.
Pagal Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 1 dalį ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusių teikėjų teikiamoms paslaugoms, o tai, be jokios abejonės, apima pagrindinėje byloje nagrinėjamas paslaugas.
83.
Vis dėlto pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalį į jos taikymo sritį nepatenka tam tikros paslaugos, be kita ko, paslaugos transporto srityje, patenkančios į SESV VI antraštinės dalies taikymo sritį (
32
). Šios direktyvos 21 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad sąvoka „transportas“, kaip ji suprantama pagal nagrinėjamą nuostatą, apima taksi. Ar ši sąvoka apima ir tarpininkavimo tarp taksi vairuotojų ir jų klientų paslaugas?
84.
Teisingumo Teismas jau yra išaiškinęs Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punktą. Be kita ko, dėl transporto priemonių techninės apžiūros paslaugų jis nusprendė, kad ši nuostata apima ne tik bet kokį fizinį veiksmą, susijusį su asmenų arba prekių perkėlimu iš vienos vietos į kitą naudojant sausumos transporto priemonę, orlaivį arba laivą, bet ir visas su tokiu veiksmu iš esmės susijusias paslaugas (
33
).
85.
Dėl techninės apžiūros paslaugų Teisingumo Teismas nusprendė, pirma, kad jos neatsiejamai susijusios su pačiomis transporto paslaugomis, nes techninės apžiūros paslaugos yra išankstinė ir būtina transporto paslaugų sąlyga ir padeda užtikrinti kelių eismo saugumą (
34
).
86.
Antra, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad minėtų techninės apžiūros paslaugų suderinimo priemonės buvo patvirtintos remiantis su transportu susijusiomis SESV nuostatomis (
35
). Priešingai, nei mano Komisija šioje byloje, man atrodo, kad šis konstatavimas turi esminę reikšmę aiškinant Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punktą. Šioje nuostatoje aiškiai daroma nuoroda į SESV antraštinę dalį, susijusią su transportu (dabar – SESV VI antraštinė dalis). Taip yra, nes pagal SESV 58 straipsnio 1 dalį laisvą paslaugų teikimą transporto srityje reglamentuoja su transportu susijusi SESV antraštinė dalis. Taigi Direktyva 2006/123 negali reglamentuoti laisvo paslaugų teikimo šioje srityje. Priimdamas direktyvas dėl transporto priemonių techninės apžiūros paslaugų pagal SESV VI antraštinės dalies nuostatas Sąjungos teisės aktų leidėjas netiesiogiai įtraukė šias paslaugas į transporto sritį, kaip tai suprantama tiek pagal SESV 58 straipsnio 1 dalį, tiek pagal Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punktą. Taigi šis suderinimo priemonių teisinio pagrindo pasirinkimas yra lemiamas veiksnys siekiant pašalinti nagrinėjamas paslaugas iš Direktyvos 2006/123 taikymo srities (
36
).
87.
Kalbant apie tarpininkavimo paslaugas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, neatrodo, kad jos neatsiejamai susijusios su taksi paslaugomis, kaip tai suprantama pagal minėtą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, nes jos nėra tokia išankstinė ir būtina sąlyga šioms taksi paslaugoms teikti, kaip techninė apžiūra. Tiesa, pagal Rumunijos teisės aktus bet kuris taksi paslaugų teikėjas privalo naudotis dispečerinio valdymo paslaugomis. Tačiau toks nacionaliniu lygmeniu nustatytas reikalavimas negali lemti tam tikros paslaugų kategorijos kvalifikavimo pagal Sąjungos teisę.
88.
Be to, šioms tarpininkavimo paslaugoms netaikoma jokia speciali suderinimo priemonė, priimta remiantis su transportu susijusiomis SESV nuostatomis.
89.
Taigi nematau priežasčių, dėl kurių šios paslaugos turėtų nepatekti į Direktyvos 2006/123 taikymo sritį pagal jos 2 straipsnio 2 dalies d punktą.
90.
Be to, Direktyvos 2006/123 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta taisyklė, pagal kurią Sąjungos aktų, reglamentuojančių teisę teikti paslaugą ar vykdyti paslaugos teikimo veiklą konkrečiuose sektoriuose, nuostatos kolizijos atveju yra viršesnės už Direktyvos 2006/123 nuostatas. Net jei šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje Direktyva 2000/31 nėra aiškiai paminėta, nors kitos direktyvos šioje dalyje yra nurodytos, man atrodo akivaizdu, kad ši taisyklė taikytina ir Direktyvai 2000/31. Iš tiesų ši direktyva, kiek ja reglamentuojama teisė teikti informacinės visuomenės paslaugas ir jų teikimo veikla, yra lex specialis Direktyvos 2006/123 atžvilgiu (
37
).
91.
Vis dėlto, kadangi bet kokio reikalavimo gauti leidimą draudimas, įtvirtintas Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 1 dalyje, netaikytinas tokioms paslaugoms, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nėra jokios šių dviejų direktyvų kolizijos. Šio draudimo taikymo išlyga, kylanti iš Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 2 dalies, nereiškia, kad valstybėms narėms suteikiama besąlyginė teisė taikyti leidimų schemas atvejams, patenkantiems į šios nuostatos taikymo sritį. Šioms leidimų schemoms netaikoma tik Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 1 dalis, tačiau joms išlieka taikytinos kitos Sąjungos teisės nuostatos, be kita ko, Direktyvos 2006/123 nuostatos, įskaitant susijusias su informacinės visuomenės paslaugomis.
92.
Taigi pagal Direktyvos 2006/123 3 straipsnio 1 dalį nedraudžiama šios direktyvos taikyti pagrindinėje byloje nagrinėjamai leidimų schemai, įskaitant atvejį, kai schema susijusi su informacinės visuomenės paslaugomis.
93.
Prejudiciniame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo Direktyvos 2006/123 9, 10 ir 16 straipsnius. Tačiau šios direktyvos 16 straipsnis susijęs su laisve teikti paslaugas kitose valstybėse narėse nei ta, kurioje įsisteigęs paslaugų teikėjas. Kaip nurodžiau šios išvados 56 punkte, ginčas pagrindinėje byloje susijęs su Rumunijos bendrovės paslaugų teikimo veikla Rumunijos teritorijoje. Taigi Direktyvos 2006/123 16 straipsnis šiam ginčui netaikytinas.
94.
Ir atvirkščiai, šiuo atveju taikytinos šios direktyvos nuostatos, susijusios su įsisteigimo laisve, t. y. jos 9–15 straipsniai. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šie straipsniai taikytini išimtinai vidaus situacijoms (
38
).
– Direktyvos 2006/123 9 ir 10 straipsniai
95.
Direktyvos 2006/123 9 straipsnis grindžiamas principu, kad paslaugų veiklai neturi būti taikoma leidimų išdavimo tvarka. Vis dėlto tam tikromis sąlygomis valstybės narės gali taikyti tokią tvarką, norint pradėti paslaugų teikimo veiklą (
39
). Šios sąlygos yra tokios: nediskriminacinis tvarkos pobūdis, jos pateisinimas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu ir mažiau ribojančių priemonių, leidžiančių pasiekti tą patį tikslą, nebuvimas.
96.
Nepateikta jokios informacijos dėl leidimų išdavimo dispečerinio taksi valdymo veiklai tvarkos, išplaukiančios iš Įstatymo Nr. 38/2003, pateisinimo. Dėl Sprendimo Nr. 626/2017 Bukarešto savivaldybė savo pastabose nurodo būtinybę užtikrinti vienodas konkurencijos sąlygas tarp „klasikinių“ taksi rezervavimo centrų ir elektroninių tarpininkavimo paslaugų. Tačiau tai nepaaiškina pačios leidimų išdavimo tvarkos taikymo priežasties.
97.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar egzistuoja privalomieji bendrojo intereso pagrindai, pateisinantys leidimų išdavimo tvarkos taikymą dispečerinio taksi valdymo paslaugoms. Reikia tik pažymėti, kad ši tvarka susijusi su tarpininkavimo paslauga rinkoje, kurioje jau taikoma leidimų išdavimo tvarka taksi transporto paslaugų teikimui (
40
). Todėl atrodo, kad, pavyzdžiui, su vartotojų apsauga susijęs bendrasis interesas jau yra tenkinamas. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, kokie kiti privalomieji pagrindai gali pateisinti šią papildomo leidimo tvarką.
98.
Dar reikia pateikti tokias baigiamąsias pastabas. Pagal Direktyvos 2006/123 10 straipsnio 1 ir 2 dalis reikalaujama, kad leidimai būtų išduodami remiantis kriterijais, pateisinamais svarbiais visuomenės interesais, ir būtų proporcingi tokiam visuomenės interesų tikslui.
99.
Pagal Įstatymo Nr. 38/2003 15 straipsnio 2 dalį norint gauti leidimą reikalaujama, be kita ko, turėti radijo siųstuvą-imtuvą, apsaugotą radijo dažnį, radijo ryšio operatoriaus pažymėjimą turinčius darbuotojus ir licenciją naudotis radijo dažniais. Iš bylos medžiagos neaišku, ar šie reikalavimai taikomi tarpininkavimo tarp taksi vairuotojų ir klientų naudojant išmaniajam telefonui skirtą programėlę paslaugų teikėjams, tačiau neatrodo, kad galima atmesti tokią galimybę.
100.
Šie reikalavimai, sukurti taksi rezervavimo naudojant radijo ryšį centrams, yra akivaizdžiai netinkami elektroninėmis priemonėmis teikiamoms paslaugoms, nes šių paslaugų teikėjams nustatomi nepagrįsti mokesčiai ir sąnaudos. Taigi šie reikalavimai pagal savo esmę negali būti pateisinami jokiu privalomuoju bendrojo intereso pagrindu ir negali būti laikomi proporcingais jokiam bendrojo intereso tikslui tuo atveju, kai jie taikomi informacinės visuomenės paslaugų teikėjams. Iš tiesų tai reiškia, jog reikalaujama, kad šių paslaugų teikėjai, be naudojamų technologijų, turėtų ir kitų technologijų naudojimui būdingą kompetenciją ir įrangą.
101.
Dėl šių priežasčių manau, kad leidimų išdavimo tvarka nėra pagrįsta kriterijais, kurie pateisinami privalomuoju bendrojo intereso pagrindu, kaip to reikalaujama pagal Direktyvos 2006/123 10 straipsnio 1 dalies b ir c punktus, jei išduodant leidimą taikomi prie pareiškėjo numatytų paslaugų technologiškai nepritaikyti reikalavimai.
SESV 56 straipsnis
102.
Savo prejudiciniame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo SESV 56 straipsnį, kuriame įtvirtinta laisvė teikti paslaugas. Tačiau, kaip jau pažymėjau šios išvados 56 punkte, ginčas pagrindinėje byloje susijęs su Rumunijos bendrovės paslaugų teikimo veikla Rumunijos teritorijoje. Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją SESV nuostatos dėl laisvo paslaugų teikimo netaikomos tuo atveju, kai visos aplinkybės susijusios tik su viena valstybe nare (
41
). Taigi SESV 56 straipsnis šioje byloje netaikytinas.
Atsakymas į antrąjį ir trečiąjį prejudicinius klausimus
103.
Į antrąjį ir trečiąjį prejudicinius klausimus siūlau atsakyti, kad Direktyvos 2000/31 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama informacinės visuomenės paslaugos teikėjui taikyti leidimų išdavimų tvarkos, taikomos ekonomiškai lygiaverčių paslaugų, nepriskiriamų prie informacinės visuomenės paslaugų, teikėjams. Pagal Direktyvos 2006/123 9 ir 10 straipsnius draudžiama taikyti tokią leidimų išdavimo tvarką (nebent ji atitinka šiuose straipsniuose nustatytus kriterijus), o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Leidimų išdavimo tvarka neatitinka Direktyvos 2006/123 10 straipsnyje nustatytų kriterijų, jei išduodant leidimą taikomi prie pareiškėjo numatytos paslaugos technologiškai nepritaikyti reikalavimai. Direktyvos 2000/31 3 straipsnis, Direktyvos 2006/123 16 straipsnis ir SESV 56 straipsnis netaikomi tuo atveju, kai paslaugų teikėjas nori teikti informacinės visuomenės paslaugas savo įsisteigimo valstybėje narėje.
Dėl ketvirtojo prejudicinio klausimo
104.
Ketvirtuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Sprendimas Nr. 626/2017 yra techninis reglamentas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies f punktą, apie kurį turėjo būti pranešta Komisijai pagal šios direktyvos 5 straipsnį.
105.
Pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies f punkto trečią pastraipą ši nuostata taikoma tiems techniniams reglamentams, kuriuos priėmė valstybių narių paskirtos valdžios institucijos ir kurie įtraukti į sąrašą, Komisijos parengtą ir prireikus atnaujintą šios direktyvos 2 straipsnyje nurodytame komitete. Toks sąrašas buvo paskelbtas 2006 m. gegužės 31 d. (
42
), t. y. prieš Rumunijai įstojant į Europos Sąjungą, taigi Rumunijos valdžios institucijos į jį nebuvo įtrauktos. Vis dėlto Komisija savo pastabose nurodo, kad įstojimo metu Rumunija pranešė, jog teisę nustatyti techninius reglamentus, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2015/1535, turi tik jos centrinės valdžios institucijos. Taigi Bukarešto savivaldybės aktams netaikoma pareiga pranešti apie juos pagal šios direktyvos 5 straipsnį.
106.
Vis dėlto tai neišsprendžia problemos visiškai, nes, kaip jau nurodžiau, kyla abejonių, ar reikalavimas gauti leidimą norint teikti tokias paslaugas, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, išplaukia tik iš Sprendimo Nr. 626/2017, ar Įstatymo Nr. 38/2003, kurio atžvilgiu šis sprendimas tėra įgyvendinimo priemonė, 15 straipsnio. Todėl galima pagrįstai kelti klausimą, ar Komisijai turėjo būti pranešta būtent apie šį įstatymą.
107.
Mano nuomone, atsakymas vis dėlto turėtų būti neigiamas. Pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies e punktą į sąvoką „paslaugų taisyklės“ (vienintelė techninių reglamentų kategorija, apie kurią šiuo atveju gali būti kalbama) nepatenka tie reglamentai, kurie nėra konkrečiai skirti informacinės visuomenės paslaugoms. Pagal šio e punkto antrą pastraipą taisyklė yra laikoma konkrečiai skirta tokioms paslaugoms, kai ja siekiama aiškiai ir tikslingai reglamentuoti šias paslaugas. Atvirkščiai, taisyklės nelaikomos konkrečiai skirtomis informacinės visuomenės paslaugoms, jei turi tokioms paslaugoms tik numanomą ar atsitiktinį poveikį.
108.
Reikia konstatuoti, kad Įstatyme Nr. 38/2003 visiškai nepaminėtos informacinės visuomenės paslaugos. Atvirkščiai, šiame įstatyme į jas neatsižvelgta tiek, kad net reikalaujama, kad visi dispečerinio taksi valdymo paslaugų teikėjai turėtų radijo dažnius ir įrangą, nesvarbu, ar jie veikia naudodami radijo ryšį, ar IT priemones. Taigi, mano nuomone, akivaizdu, kad nors šis įstatymas, kaip teigia Bukarešto savivaldybė, taikomas informacinės visuomenės paslaugoms, juo nesiekiama aiškiai ir tikslingai reglamentuoti šių paslaugų ir jis su jomis susijęs tik netiesiogiai, galima pasakyti, dėl inercijos.
109.
Beje, tai lengva paaiškinti, nes Įstatymas Nr. 38/2003 priimtas 2003 m., o bendrovė Uber, pirmoji pradėjusi veikti transporto paslaugų rezervavimo naudojant išmaniuosius telefonus srityje, buvo įsteigta tik 2009 m.
110.
Taigi Įstatymo Nr. 38/2003 15 straipsnis nėra konkrečiai skirtas informacinės visuomenės paslaugoms, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies e punktą.
111.
Vadinasi, į ketvirtąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Sprendimas Nr. 626/2017 nėra techninis reglamentas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies f punktą.
Išvada
112.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau taip atsakyti į Tribunalul București (Bukarešto apygardos teismas, Rumunija) prejudicinius klausimus:
1.
2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) 2 straipsnio a punktas, siejamas su 2015 m. rugsėjo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/1535, kuria nustatoma informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka, 1 straipsnio 1 dalies b punktu, turi būti aiškinamas taip, kad paslauga, kurią sudaro tiesioginio ryšio tarp taksi klientų ir vairuotojų užmezgimas naudojant elektroninę programėlę, laikytina informacinės visuomenės paslauga, jeigu ji nėra neatsiejamai susijusi su vežimo taksi paslauga, todėl nėra sudedamoji šios paslaugos dalis.
2.
Direktyvos 2000/31 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama informacinės visuomenės paslaugos teikėjui taikyti leidimų išdavimų tvarkos, taikomos ekonomiškai lygiaverčių paslaugų, nepriskiriamų prie informacinės visuomenės paslaugų, teikėjams.
2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje 9 ir 10 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama taikyti tokią leidimų išdavimo tvarką (nebent ji atitinka šiuose straipsniuose nustatytus kriterijus), o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Leidimų išdavimo tvarka neatitinka Direktyvos 2006/123 10 straipsnyje nustatytų kriterijų, jei išduodant leidimą taikomi prie pareiškėjo numatytos paslaugos technologiškai nepritaikyti reikalavimai.
Direktyvos 2000/31 3 straipsnis, Direktyvos 2006/123 16 straipsnis ir SESV 56 straipsnis netaikomi tuo atveju, kai paslaugų teikėjas nori teikti informacinės visuomenės paslaugas įsisteigimo valstybėje narėje.
3.
Hotărârea Consiliului General al Municipiului București nr. 626/2017 pentru modificarea și completarea Hotărârii Consiliului General al Municipiului București nr. 178/2008 privind aprobarea Regulamentului-cadru, a Caietului de sarcini și a contractului de atribuire în gestiune delegată pentru organizarea și executarea serviciului public de transport local în regim de taxi (2017 m. gruodžio 19 d. Bukarešto savivaldybės tarybos sprendimas Nr. 626/2017, kuriuo iš dalies keičiamas ir papildomas Sprendimas Nr. 178/2008 ir kuriuo patvirtinamos vietinio vežimo taksi viešosios paslaugos organizavimo ir teikimo deleguotojo valdymo pamatinės nuostatos, taisyklės ir koncesijos sutartis) nėra techninis reglamentas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies f punktą.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimas Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981).
(
3
)	Dėl panašių abejonių žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, 28–31 punktai) ir mano išvadą toje byloje (C‑390/18, EU:C:2019:336, 93–99 punktai).
(
4
)	OL L 178, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399.
(
5
)	1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, nustatanti informacijos apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką (OL L 204, 1998, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 20 t., p. 337), su pakeitimais, padarytais 1998 m. liepos 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/48/EB (OL L 217, 1998, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 21 t., p. 8).
(
6
)	OL L 376, 2006, p. 36.
(
7
)	OL L 241, 2015, p. 1, klaidų ištaisymas OL L 257, 2016, p. 17.
(
8
)	Monitorul Oficial al României, I dalis, Nr. 45, 2003 m. sausio 28 d.
(
9
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, 46 punktas).
(
10
)	Šiuo klausimu taip pat žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimą Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, 35 punktas).
(
11
)	2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimas Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, 38–42 punktai).
(
12
)	Šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimą Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, rezoliucinė dalis).
(
13
)	Nors Teisingumo Teismas nevartojo žodžio „įdarbinimas“ (tikriausiai tam, kad nereikėtų pradėti diskusijos dėl Uber vairuotojų statuso atsižvelgiant į darbo teisę), vis dėlto būtent taip reikia suprasti sąvoką „atranka“.
(
14
)	2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimas Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, 39 punktas).
(
15
)	Bukarešto savivaldybė savo pastabose teigia, kad 2018 m. vasario 1 d.Star Taxi App pradėjo teikti naujas paslaugas, leidžiančias apmokėti kelionės kainą banko kortele ir nustatyti minimalų maršruto tarifą. Tačiau atsakydama į tiesioginį Teisingumo Teismo klausimą dėl šių paslaugų Star Taxi App visiškai nepritarė šiam teiginiui. Taigi tai yra faktinė aplinkybė, kuri pagrindinėje byloje nebuvo nustatyta. Kad ir kaip būtų, neatrodo, jog šios papildomos paslaugos galėtų pakeisti bendrą Star Taxi App veiklos vertinimą (šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, 58–64 punktai)).
(
16
)	2017 m. gruodžio 20 d. sprendimas (C‑434/15, EU:C:2017:981).
(
17
)	Būtent tai Teisingumo Teismas pažymėjo 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Asociación Profesional Elite Taxi (C-434/15, EU:C:2017:981) 38 punkte. Dėl ryšio tarp paslaugų pasiūlos sukūrimo ir šių paslaugų kontrolės vykdymo taip pat žr. mano išvadą byloje Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:336, 64 ir 65 punktai).
(
18
)	Dėl išsamesnio Uber veikimo apibūdinimo norėčiau padaryti nuorodą į savo išvadą byloje Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:364).
(
19
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, 55 punktas) ir mano išvadą toje byloje (C‑390/18, EU:C:2019:336, 57–59 punktai).
(
20
)	2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimas Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981).
(
21
)	2017 m. gruodžio 20 d. sprendimas (C‑434/15, EU:C:2017:981).
(
22
)	Taip pat žr. Direktyvos 2000/31 1 straipsnio 2 dalį, pagal kurią „[š]ia direktyva derinamos, kiek reikalinga 1 dalyje nustatytiems tikslams pasiekti, kai kurios nacionalinės nuostatos dėl informacinės visuomenės paslaugų, susijusios su vidaus rinka, paslaugų teikėjų steigimusi, komerciniais pranešimais, elektroninėmis sutartimis, tarpininkų atsakomybe, elgesio kodeksais, ginčų nagrinėjimo ne teismo tvarka, teisminėmis priemonėmis ir valstybių narių bendradarbiavimu“.
(
23
)	T. y. kitokiomis nei radijo ryšys, praktiškai – IT priemonėmis.
(
24
)	Primenu, kad nors Sąjungos teisėje pagal Direktyvos 2000/31 4 straipsnio 1 dalį draudžiama taikyti bet kokias leidimų schemas informacinės visuomenės paslaugoms; pagal Direktyvos 2006/123 9 ir 10 straipsnius arba SESV 49 straipsnį, esant tam tikroms sąlygoms, leidžiama taikyti tokias leidimų schemas kitoms paslaugų kategorijoms.
(
25
)	2017 m. gruodžio 20 d. sprendimas (C‑434/15, EU:C:2017:981).
(
26
)	2017 m. gruodžio 20 d. sprendimas (C‑255/16, EU:C:2017:983).
(
27
)	2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimas Falbert ir kt. (C‑255/16, EU:C:2017:983, 35 punktas).
(
28
)	Dabar – Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies e punktas.
(
29
)	2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimas Falbert ir kt. (C-255/16, EU:C:2017:983, 16–18 punktai).
(
30
)	Turiu pažymėti, kad tokiu atveju taip pat kiltų šio sprendimo teisėtumo klausimas atsižvelgiant tik į nacionalinę teisę, nes 2002 m. birželio 7 d.Legea Nr. 365/2002 privind comerţul electronic (Įstatymas Nr. 365/2002 dėl elektroninės komercijos) (Monitorul Oficial al României, I dalis, Nr. 483, 2002 m. liepos 5 d.), kuriuo Direktyva 2000/31 perkeliama į Rumunijos teisę, 4 straipsnio 1 dalyje pakartotas šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas.
(
31
)	Žr. šios išvados 18 ir 19 punktus.
(
32
)	Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punktas.
(
33
)	2015 m. spalio 15 d. Sprendimas Grupo Itevelesa ir kt. (C‑168/14, EU:C:2015:685, 46 punktas).
(
34
)	2015 m. spalio 15 d. Sprendimas Grupo Itevelesa ir kt. (C‑168/14, EU:C:2015:685, 47 punktas).
(
35
)	2015 m. spalio 15 d. Sprendimas Grupo Itevelesa ir kt. (C‑168/14, EU:C:2015:685, 49 punktas).
(
36
)	Taip pat žr. mano išvadą sujungtose bylose Trijber ir Harmsen (C‑340/14 ir C‑341/14, EU:C:2015:505, 27 ir 28 punktai).
(
37
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, 40–42 punktai).
(
38
)	2018 m. sausio 30 d. Sprendimas X ir Visser (C‑360/15 ir C-31/16, EU:C:2018:44, rezoliucinės dalies 3 punktas). Taip pat žr. mano išvadas sujungtose bylose Trijber ir Harmsen (C‑340/14 ir C‑341/14, EU:C:2015:505, 44–57 punktai) ir X ir Visser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2017:397, 106 ir paskesni punktai).
(
39
)	Sąvoka „leidimų išdavimo tvarka“ savo ruožtu apibrėžta Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 6 punkte kaip „bet kokia procedūra, pagal kurią faktiškai reikalaujama, kad teikėjas arba gavėjas imtųsi priemonių gauti formaliam arba numanomam kompetentingos institucijos sprendimui dėl teisės teikti paslaugas ar vykdyti paslaugų teikimo veiklą“. Mano nuomone, nekyla jokių abejonių dėl to, kad pagal Rumunijos teisę dispečerinio taksi valdymo veiklai taikoma leidimų išdavimo tvarka, kaip ji suprantama pagal šią apibrėžtį. Ši tvarka grindžiama Įstatymo Nr. 38/2003 15 straipsniu ir Bukarešto savivaldybės lygmeniu yra įgyvendinta Sprendimu Nr. 178/2008, iš dalies pakeistu Sprendimu Nr. 626/2017.
(
40
)	Šiuo atveju, kalbant apie transporto paslaugas, pažymėtina, kad ši tvarka nepatenka į Direktyvos 2006/123 taikymo sritį.
(
41
)	Žr. neseniai priimtą 2018 m. gruodžio 13 d. Sprendimą France Télévisions (C‑298/17, EU:C:2018:1017, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
42
)	OL C 127, 2006, p. 14.