62024CJ0398
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
2025. október 30. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóság, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása – 1215/2012/EU rendelet – A 25. cikk (1) bekezdése – Joghatóság kikötéséről szóló megállapodás – Az eljáró bíróság székhelye szerinti tagállam joga értelmében fennálló anyagi érvénytelenség – Fogalom”
A C‑398/24. sz. [Pome] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Riigikohus (legfelsőbb bíróság, Észtország) a Bírósághoz 2024. június 6‑án érkezett, 2024. június 5‑i határozatával terjesztett elő az
A
és
B
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
tagjai: F. Biltgen, az első tanács elnöke, a hatodik tanács bírájaként eljárva (előadó), A. Kumin és S. Gervasoni bírák,
főtanácsnok: M. Campos Sánchez‑Bordona,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
A képviseletében K. Tamm vandeadvokaat,
–
B képviseletében J. Tehver vandeadvokaat,
–
az észt kormány képviseletében M. Kriisa, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében S. Noë és E. Randvere, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.) 25. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az A és B – két természetes személy – között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya az észt bíróságoknak egy követelés megfizetése iránti kérelem elbírálására vonatkozó joghatósága.
Jogi háttér
Az 1215/2012 rendelet
3
Az 1215/2012 rendelet (4), (6), (15), (16), (19), (20) és (22) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(4)
[…] Kulcsfontosságúak a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatósági összeütközésre vonatkozó szabályok egységesítésére, valamint az egyes tagállamok által hozott határozatok gyors és egyszerű elismerésének és végrehajtásának biztosítására irányuló rendelkezések.
[…]
(6)
A polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok szabad mozgásának biztosítása érdekében szükséges és célszerű, hogy a joghatóságra, valamint a határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó szabályokat kötelező és közvetlenül alkalmazandó uniós jogi aktus rendezze.
[…]
(15)
A joghatósági szabályoknak nagymértékben kiszámíthatóknak kell lenniük, és azt az elvet kell követniük, hogy a joghatóságot általában az alperes lakóhelye alapozza meg. A joghatóságnak ezen az alapon mindenkor megállapíthatónak kell lennie, kivéve egyes pontosan meghatározott eseteket, amelyekben a jogvita tárgya vagy a felek szerződéses szabadsága eltérő kapcsoló tényezőt kíván meg. A jogi személyek székhelyét a közös szabályok átláthatóságának fokozása és a joghatósági okok összeütközése elkerülése végett önállóan kell meghatározni.
(16)
Az alperes lakóhelyén vagy székhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani az igazságszolgáltatás megbízható működésének előmozdítása érdekében. A szoros kapcsolat megléte jogbiztonságot nyújt és elkerüli azt, hogy az alperes ellen egy olyan tagállam bíróságán indíthassanak eljárást, amelyre ésszerűen nem számíthatott. […]
[…]
(19)
A felek szerződéses szabadságát – a biztosítási, fogyasztói és munkaszerződések kivételével, amelyeknél a joghatósággal rendelkező bíróság meghatározása tekintetében csak korlátozott szerződéses szabadság engedhető meg – az e rendeletben megállapított kizárólagos joghatósági okok figyelembevételével tiszteletben kell tartani.
(20)
Arról, hogy a valamely tagállam bíróságának vagy bíróságainak joghatóságát kikötő megállapodás az anyagi érvényességet illetően semmisnek minősül‑e, a megállapodásban kikötött bíróság vagy bíróságok szerinti tagállam jogával összhangban kell határozni, beleértve az adott tagállam kollíziós szabályait is.
[…]
(22)
Ugyanakkor a kizárólagos joghatósági megállapodások hatékonyságának javítása és a visszaélésszerű perlési taktikák alkalmazásának visszaszorítása érdekében szükség van az általános perfüggőségi szabály alóli kivétel bevezetésére az olyan egyedi helyzetek kielégítő kezelése végett, amelyekben felmerülhet párhuzamos eljárások lehetősége. […]”
4
E rendelet 15. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E szakasz rendelkezéseitől kizárólag olyan megállapodással lehet eltérni, amely:
[…]
2.
lehetővé teszi a biztosítási kötvény jogosultja, a biztosított vagy a kedvezményezett számára az e szakaszban megjelölttől eltérő bíróságok előtti perindítást;
[…]”
5
Az említett rendelet 19. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E szakasz rendelkezéseitől kizárólag olyan megállapodással lehet eltérni, amely:
[…]
2.
lehetővé teszi a fogyasztó számára az e szakaszban megjelölttől eltérő bíróságok előtti perindítást;
[…]”
6
Ugyanezen rendelet 23. cikke a következőket írja elő:
„E szakasz rendelkezéseitől kizárólag olyan megállapodással lehet eltérni, amely:
[…]
2.
lehetővé teszi a munkavállaló számára az e szakaszban megjelölttől eltérő bíróságok előtt történő perindítást.”
7
Az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) és (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ha a felek – lakóhelyükre való tekintet nélkül – egy bizonyos jogviszonnyal kapcsolatban felmerült vagy a jövőben felmerülő jogviták eldöntésére valamely tagállam bíróságának vagy bíróságainak joghatóságát kötik ki, a megállapodás szerinti bíróság vagy bíróságok rendelkeznek joghatósággal, feltéve, hogy a szóban forgó tagállam joga értelmében a megállapodás az anyagi érvényességet illetően nem minősül semmisnek. Az ilyen joghatóság a felek eltérő megállapodásának hiányában kizárólagos. A joghatóságot kikötő megállapodást meg lehet kötni:
a)
írásban vagy szóban, amelyet írásban megerősítettek;
b)
a felek között korábban kialakított gyakorlatnak megfelelő formában; vagy
c)
nemzetközi kereskedelemben annak a szokásos gyakorlatnak megfelelő formában, amelyet a feleknek ismerniük kell, vagy ismerniük kellett volna, és amelyet az ilyen kereskedelemben az érintett ügylet szerződésével azonos típusú szerződések szerződő felei széles körben ismernek, és rendszeresen betartanak.
[…]
(4)   A joghatóságot kikötő megállapodás[ok] […] érvénytelenek, amennyiben ellentétesek a 15., 19. vagy 23. cikkel, illetve amennyiben azok a bíróságok, amelyeknek a joghatóságát ki kívánták zárni, a 24. cikk alapján kizárólagos joghatósággal rendelkeznek.”
Az észt jog
8
A 2005. április 20‑i tsiviilkohtumenetluse seadustik (polgári perrendtartás) (RT I 2005, 26, 197; 22/03/2024, 8; a továbbiakban: TsMS) 104. §‑ának szövege a következő:
„(1)   A bíróság akkor is gyakorolhat joghatóságot, ha azt a felek között létrejött megállapodás írja elő, és a jogvita mindkét fél gazdasági vagy szakmai tevékenységéhez kapcsolódik, vagy ha a szerződés az egyik fél gazdasági vagy szakmai tevékenységéhez kapcsolódik, és a másik fél az állam, a helyi önkormányzat vagy más közjogi jogi személy, vagy ha mindkét fél közjogi jogi személy.
[…]
(3)   A jelen § (1) bekezdésének rendelkezései ellenére a joghatóságot kikötő megállapodás akkor is érvényes, ha:
1.
arról a jogvita keletkezését követően állapodtak meg;
2.
a joghatóságról arra az esetre állapodtak meg, ha az alperes e megállapodás megkötését követően külföldön lakóhelyet létesít, vagy külföldre helyezi át a telephelyét vagy a székhelyét, vagy ha a telephelye, a lakóhelye vagy a székhelye a kereset benyújtásakor ismeretlen.”
9
E törvénykönyv 106. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja szerint:
„A joghatóságot kikötő megállapodás semmis, ha az […] ellentétes a jelen törvénykönyv 104. §‑a (1) bekezdésének rendelkezéseivel […]”.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
10
A és B a 2020‑as évtől kezdődően együtt élt Portugáliában, és 2022. május 3‑án egyenlő részben közös tulajdonukba került egy portugáliai lakás.
11
2022. augusztus 27‑én A és B szerződést kötött, amelynek alapján A a lakásban fennálló 50%‑os tulajdoni hányadát átruházta B‑re. Ennek ellentételezéseként B adósságot ismert el A‑val szemben, amelynek összege többek között azt tükrözte, hogy A 150000 euróval hozzájárult az említett lakás megszerzéséhez és felújításához, és hogy B a lakás kizárólagos tulajdonjogának megszerzésével ezen összeggel gazdagodott.
12
A felek megállapodtak abban, hogy e szerződésre az észt anyagi jog vonatkozik, és hogy az azzal kapcsolatos vitás ügyeket tárgyalások útján és jóhiszeműen rendezik, amennyiben pedig nem jutnak egyezségre, az említett szerződéshez közvetlenül vagy közvetve kapcsolódó valamennyi jogvitában a Harju Maakohus (harjui körzeti bíróság, Észtország) jár el.
13
2023. október 23‑án A e joghatósági kikötés alapján követelés megfizetése iránti keresetet indított B‑vel szemben a Harju Maakohus (harjui körzeti bíróság) előtt.
14
2023. november 15‑i határozatával a Harju Maakohus (harjui körzeti bíróság) e keresetet joghatóság hiánya miatt elutasította. E bíróság az 1215/2012 rendelet 25. cikke (1) bekezdésének első mondata alapján vizsgálta, hogy a joghatóságot kikötő megállapodás az anyagi érvényességet illetően nem minősül‑e semmisnek azon tagállam joga szerint, amelynek bíróságait joghatósággal rendelkezőnek kijelölték, nevezetesen az észt jog szerint. Márpedig, mivel a TsMS 106. §‑ának a 104. §‑ának (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése csak akkor engedélyezi a joghatóságot kikötő megállapodásokat, ha azok az érintett szerződés mindkét felének gazdasági vagy szakmai tevékenységére vonatkoznak, ami a jelen ügyben nem áll fenn, az említett bíróság úgy ítélte meg, hogy e joghatóságot kikötő megállapodás semmis.
15
A e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a Tallinna Ringkonnakohushoz (tallinni fellebbviteli bíróság, Észtország). E bíróság előtt arra hivatkozott, hogy a joghatóságot kikötő megállapodás semmisségének az érintett tagállam jogában előírt „anyag érvényességi” indokára vonatkozó, az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdésében foglalt hivatkozás a nemzeti anyagi jogra, nem pedig a nemzeti eljárásjogra utal, amely utóbbinak körébe a TsMS 104. és 106. §‑a tartozik.
16
2023. december 6‑i határozatával a Tallinna Ringkonnakohus (tallinni fellebbviteli bíróság) elutasította e fellebbezést, és helybenhagyta az említett határozatot. Annak meghatározásához ugyanis, hogy az észt jog szerint a joghatósági kikötés anyagi jogilag érvényes‑e, nemcsak e jog anyagi jogi rendelkezéseire kell hivatkozni, hanem a TsMS 104. §‑ának (1) bekezdésére és 106. cikkének (1) bekezdésére is, amelyek a szóban forgó jogvita típusára utalnak, amely az ügy érdeméhez kapcsolódik, és nem minősül alaki kérdésnek.
17
E határozattal szemben A felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Riigikohushoz (legfelsőbb bíróság, Észtország), amely a kérdést előterjesztő bíróság. A álláspontja szerint a szóban forgó joghatósági kikötés érvényes, mivel a TsMS 104. §‑ának (1) bekezdése nem alkalmazható az 1215/2012 rendelettel párhuzamosan, tekintve, hogy az utóbbinak a 25. cikke csak a nemzeti anyagi jogra utal. B véleménye szerint ez a kikötés a TsMS 104. §‑ának (1) bekezdése és 106. §‑ának (1) bekezdése értelmében érvénytelen.
18
E bíróság álláspontja szerint, amint az az 1215/2012 rendelet (20) preambulumbekezdéséből kitűnik, e rendelet 25. cikkének (1) bekezdése a tagállam jogának egészére utal, a kollíziós szabályokat is beleértve. Márpedig az észt jog kollíziós szabályai nem teszik lehetővé a felek számára, hogy kizárják a joghatóságot kikötő megállapodásokra irányadó szabályok alkalmazását.
19
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapjogvita eldöntéséhez válaszolni kell arra a kérdésre, hogy az, hogy az észt jog a joghatóságot kikötő megállapodás érvényességét azon feltételhez köti, hogy az ezen megállapodás feleinek minősülő természetes személyeknek a TsMS 104. §‑ának (1) bekezdésében és 106. §‑ának (1) bekezdésében foglalt követelményeknek megfelelően gazdasági és szakmai tevékenység keretében kell eljárniuk, az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdése értelmében véve az említett megállapodás anyagi érvényességét érintő kérdést képez‑e. E bíróság véleménye szerint sem ezen uniós jogi rendelkezés szövege, sem a Bíróság ítélkezési gyakorlata nem teszi lehetővé annak egyértelmű meghatározását, hogy az „anyagi érvénytelenség” fogalma kiterjed‑e az e nemzeti szabályozásban előírt feltételekre is.
20
E körülmények között a Riigikohus (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„A joghatósági megállapodásnak [az 1215/2012 rendelet] 25. cikke (1) bekezdése első mondatának utolsó fordulata (»feltéve, hogy a szóban forgó tagállam joga értelmében a megállapodás az anyagi érvényességet illetően nem minősül semmisnek«) értelmében vett anyagi érvényességének kérdését veti‑e fel az a körülmény, hogy e megállapodás érvényessége ahhoz a feltételhez kötött, hogy az azt megkötő természetes személyeknek gazdasági vagy szakmai tevékenységük körében kell eljárniuk, amint az a [TsMS] 106. §‑a (1) bekezdésének 1. pontjában szerepel, amely úgy rendelkezik, hogy a természetes személyek között létrejött joghatósági megállapodás érvénytelen, ha az ellentétes a [TsMS] 104. §‑ának (1) bekezdésében foglalt rendelkezéssel, amelynek értelmében a természetes személyeknek a bíróság által joghatósági megállapodás alapján elbírált jogvitájának összefüggésben állnia mindkét fél gazdasági vagy szakmai tevékenységével?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
21
Az előterjesztő bíróság a kérdésével lényegében arra vár választ, hogy az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan feltétel, amelyet a szerződő felek által joghatósággal rendelkezőként kijelölt bíróság tagállamában alkalmazandó nemzeti jog ír elő, és amely szerint a természetes személyek között létrejött, joghatóságot kikötő megállapodás csak akkor érvényes, ha a szóban forgó jogvita e felek gazdasági vagy szakmai tevékenységéhez kapcsolódik, az e rendelkezés értelmében vett „anyagi érvénytelenség” okának minősül.
22
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy mivel az 1215/2012 rendelet hatályon kívül helyezte a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 49‑i 44/2001/EK tanácsi rendeletet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 23. fejezet, 4. kötet, 42. o., helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o.; HL 2011. L 124., 47. o.), és annak helyébe lépett, amely utóbbi rendelet a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezmény (HL 1972. L 299, 32. o.) helyébe lépett – amely egyezményt az új tagállamok ezen egyezményhez való csatlakozásáról szóló későbbi egyezmények módosították (a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény) –, a Bíróság által ez utóbbi két jogi aktus rendelkezéseit illetően adott értelmezés az 1215/2012 rendelet értelmezése vonatkozásában is érvényes, amennyiben e rendelkezések ez utóbbi rendelet rendelkezéseivel „egyenértékűeknek” tekinthetők (2024. május 16‑iToplofikatsia Sofia [Az alperes lakóhelyének fogalma] ítélet, C‑222/23, EU:C:2024:405, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen a Bíróság által a Brüsszeli Egyezmény 17. cikkének első bekezdésére és a 44/2001 rendelet 23. cikkének (1) bekezdésére vonatkozóan adott értelmezés az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdésére is alkalmazandó, mivel ezen utóbbi rendelkezés hasonló – mi több, azonos – megfogalmazással átvette az előbbi rendelkezések tartalmát.
23
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak a szóban forgó uniós jogi rendelkezés szövegét, hanem azt a kontextust is figyelembe kell venni, amelybe az illeszkedik, valamint azon jogi aktus céljait is, amelynek az a részét képezi (1983. november 17‑iMerck ítélet, 292/82, EU:C:1983:335, 12. pont; 2025. október 9‑iCabris Investment ítélet, C‑540/24, EU:C:2025:766, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24
Az 1215/2012 rendelet 25. cikke (1) bekezdésének első mondata értelmében ha a felek – lakóhelyükre való tekintet nélkül – egy bizonyos jogviszonnyal kapcsolatban felmerült vagy a jövőben felmerülő jogviták eldöntésére valamely tagállam bíróságának vagy bíróságainak joghatóságát kötik ki, a megállapodás szerinti bíróság vagy bíróságok rendelkeznek joghatósággal, feltéve hogy a szóban forgó tagállam joga értelmében a megállapodás az anyagi érvényességet illetően nem minősül semmisnek.
25
Bár az 1215/2012 rendelet 25. cikke (1) bekezdése első mondatának szövegéből kitűnik, hogy a joghatóságot kikötő megállapodás semmisnek nyilvánítható azon tagállam joga alapján, amelynek bíróságát e megállapodás kijelölte, sem e cikk, sem e rendelet más rendelkezése nem határozza meg az „anyagi érvénytelenség” fogalmát.
26
Az „anyagi” kifejezést a szokásos jelentése szerint az ítéletekben és eljárási iratokban az „alakiság” és az „elfogadhatóság” fogalmával szemben használják, amely utóbbiak azelőtt kerülnek vizsgálatra, hogy a bíróság határozna az eljárás tárgyáról, azaz azokról a ténybeli és/vagy jogi kérdésekről, amelyeken a felek kérelme alapul (lásd ebben az értelemben: 2025. február 27‑iSocietà Italiana Lastre ítélet, C‑537/23, EU:C:2025:120, 31. pont).
27
Ezenkívül meg kell állapítani, hogy az 1215/2012 rendelet 25. cikke (1) bekezdésének első mondata csupán kollíziós szabályt ír elő, és azt pontosítja, hogy melyik nemzeti jog alkalmazandó azon kérdést illetően, hogy annak ellenére, hogy az e cikkben előírt valamennyi érvényességi feltétel teljesül, az ilyen megállapodás az e nemzeti jog hatálya alá tartozó egyéb okok miatt semmis‑e (lásd ebben az értelemben: 2025. február 27‑iSocietà Italiana Lastre ítélet, C‑537/23, EU:C:2025:120, 32. pont).
28
Ugyanakkor az „anyagi érvénytelenség” fogalmára való hivatkozáson kívül az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdése előír a joghatóságot kikötő megállapodásokat érintő érvényességi feltételeket is, amelyek között az ilyen megállapodás tekintetében tiszteletben tartandó anyagi jogi és különböző alaki feltételek szerepelnek (lásd ebben az értelemben: 2016. július 7‑iHőszig ítélet, C‑222/15, EU:C:2016:525, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2025. február 27‑iSocietà Italiana Lastre ítélet, C‑537/23, EU:C:2025:120, 35. pont).
29
Így ahhoz, hogy a joghatóságot kikötő megállapodás érvényes legyen, azt az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdése értelmében írásban vagy írásbeli megerősítéssel szóban, vagy a felek között korábban kialakított gyakorlatnak megfelelő formában, vagy a nemzetközi kereskedelemben annak a szokásos gyakorlatnak megfelelő formában kell megkötni, amelyet a feleknek ismerniük kell, vagy ismerniük kellett volna.
30
Az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdése annak előírásával, hogy a joghatóságot kikötő megállapodásnak meg kell felelnie az e rendelkezésben előírt anyagi jogi és alaki feltételeknek, lehetővé teszi az érdekeltek tényleges beleegyezésének biztosítását abból a célból, hogy a gyengébb szerződő fél védelme érdekében el lehessen kerülni a kizárólag az egyik fél által szerződésbe illesztett joghatósági kikötések elfedését (lásd ebben az értelemben: 2016. július 7‑iHőszig ítélet, C‑222/15, EU:C:2016:525, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31
E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy a joghatósági kikötés érvényességét illetően csak akkor írható elő különleges alaki feltétel, ha ezen utóbbi az 1215/2012 rendelet 25. cikkében foglalt követelményekhez kapcsolódik, és hogy a szerződő államoknak nincs lehetőségük arra, hogy az e rendeletben foglaltaktól eltérő alaki követelményeket írjanak elő (lásd ebben az értelemben: 1999. március 16‑iCastelletti ítélet, C‑159/97, EU:C:1999:142, 35. és 37. pont). A Bíróság azt is kifejtette, hogy a kijelölt bíróság és a vitatott jogviszony közötti kapcsolatra vagy a joghatóságot kikötő megállapodás érdemi érvényességére vonatkozó megfontolások nem kapcsolódnak e követelményekhez (lásd ebben az értelemben: 2024. február 8‑iInkreal ítélet, C‑566/22, EU:C:2024:123, 34. pont).
32
Ebből következik, hogy az 1215/2012 rendelet 25. cikke (1) bekezdése első mondatának utolsó részében használt „anyagi érvénytelenség” fogalma, mivel az szükségszerűen az e rendeletben a joghatóságot kikötő megállapodásokra vonatkozóan előírtaktól eltérő érvényességi feltételekre utal, azokra az általános érvénytelenségi okokra vonatkozik, amelyek egy szerződéses jogviszonyt érinthetnek, nevezetesen többek között az olyan akarathibákra, mint a tévedés, a megtévesztés, a jogellenes fenyegetés és a cselekvőképtelenség esete, amely okokat azon tagállam joga írja elő, amely bíróságainak joghatóságát kikötötték (lásd ebben az értelemben: 2025. február 27‑iSocietà Italiana Lastre ítélet, C‑537/23, EU:C:2025:120, 36. pont).
33
E következtetést megerősíti az 1215/2012 rendelet 25. cikke (1) bekezdése első mondata ezen utolsó részének keletkezése, amely rész sem a 44/2001 rendelet 23. cikkében, sem pedig a Brüsszeli Egyezmény 17. cikkének első bekezdésében nem szerepelt, és amelynek célja a joghatósági megállapodások anyagi érvényességére vonatkozó összehangolt kollíziós szabály bevezetése volt, így biztosítva e kérdésben a hasonló döntést, függetlenül attól, hogy melyik bíróságot hívják fel, és ez a joghatósági megállapodásokról szóló, 2005. június 30‑i hágai egyezményben megállapított megoldásokat tükrözi (lásd ebben az értelemben: 2025. február 27‑iSocietà Italiana Lastre ítélet, C‑537/23, EU:C:2025:120, 40. pont). Márpedig a Hartley és Dogauchi professzor által készített magyarázó jelentés a 125. és 126. pontjában az „érvénytelenség anyagi okai” címén olyan általánosan elismert érvénytelenségi okokra utal, mint a tévedés, a megtévesztés, a kényszer, a csalás, a hatáskör hiánya, vagy a jogképesség, illetve a cselekvőképesség hiánya.
34
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az észt jogban előírt azon feltétel, amely szerint a természetes személyek között alkalmazandó, joghatóságot kikötő megállapodás csak akkor érvényes, ha az érintett jogvita e személyek gazdasági és szakmai tevékenységéhez kapcsolódik, kétségkívül összefüggésbe hozható a szóban forgó személyek cselekvőképességének feltételével. E feltétel azonban nem a kiskorú vagy a gondnokság alatt álló nagykorú személyek cselekvőképtelenségének klasszikus esete, hanem az valójában a szerződő felek által végzett, nem magánjellegű tevékenység típusát határozza meg.
35
Ezenkívül hangsúlyozni kell – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat sérelme nélkül –, hogy e nemzeti rendelkezés nem alkalmazható általános jelleggel a szerződéses jogviszonyokra, hanem az abban előírt érvényességi feltétel kizárólag a joghatóságot kikötő megállapodásokra vonatkozik. E feltétel így nem tartozik az olyan általános érvénytelenségi okok közé, mint amelyek a jelen ítélet 32. pontjának végén kerültek említésre, és legfeljebb az e megállapodásokra vonatkozó érvényességi feltételek között szerepelhet, ezeket azonban – amint az a jelen ítélet 28–31. pontjából kitűnik – az 1215/2012 rendelet 25. cikke kimerítően szabályozza.
36
Következésképpen az ilyen feltétel, amely nem tartozik a felek közötti szerződéses jogviszonyokat érintő általános érvénytelenségi okok közé, nem tartozhat az 1215/2012 rendelet 25. cikke (1) bekezdésének első mondata értelmében vett „anyagi érvénytelenség” okai közé.
37
A jelen ítélet 30–36. pontjából következő értelmezést megerősítik az 1215/2012 rendelet 25. cikkével elérni kívánt célok, amelyek a felek autonómiájának tiszteletben tartására és a kizárólagos joghatósági megállapodások hatékonyságának megerősítésére irányulnak, és amelyeket e rendelet (15), (19) és (22) preambulumbekezdése említ (2025. október 9‑iCabris Investment ítélet, C‑540/24, EU:C:2025:766, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38
Az 1215/2012 rendelet 25. cikke ugyanis a felek akaratszabadságának elvén alapul (lásd ebben az értelemben: 2020. november 18‑iDelayFix ítélet, C‑519/19, EU:C:2020:933, 38. pont), és a felek közötti egybehangzó akaratnyilatkozat ezen elv alapján indokolja az 1215/2012 rendelet értelmében adott esetben joghatósággal rendelkező bíróságtól eltérő bíróság kikötésének elsőbbségét (lásd ebben az értelemben: 2013. február 7‑iRefcomp ítélet, C‑543/10, EU:C:2013:62, 26. pont).
39
Márpedig az, ha a nemzeti jogban olyan feltételt írnak elő, amely szerint a joghatóságot kikötő megállapodás nem érvényes, ha a jogvita nem kapcsolódik a szerződő felek gazdasági és szakmai tevékenységéhez, ellentétes lenne a felek ezen akaratszabadságával.
40
Ezenkívül ezen értelmezés megfelel az 1215/2012 rendelet céljának, amely – amint az többek között e rendelet (4), (6), (15) és (16) preambulumbekezdéséből kitűnik – a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatósági összeütközésre vonatkozó szabályoknak kötelező és közvetlenül alkalmazandó uniós jogi aktusban történő egységesítése, amellyel az uniós jogalkotó a jogbiztonság megerősítése és a megfelelő igazságszolgáltatás elősegítése érdekében olyan joghatósági szabályokat kívánt elfogadni, amelyek nagymértékben kiszámíthatók és átláthatók (lásd ebben az értelemben: 2025. február 27‑iSocietà Italiana Lastre ítélet, C‑537/23, EU:C:2025:120, 38. pont).
41
Márpedig a Bíróság több alkalommal megállapította, hogy ezen célkitűzések – és különösen a jogbiztonságra vonatkozó célkitűzés – előmozdítása érdekében meg kell erősíteni az Unióban letelepedett személyek jogi védelmét, egyszerre lehetővé téve mind a felperesnek, hogy könnyen azonosíthassa, mely bíróság előtt indíthat keresetet, mind pedig az alperesnek, hogy észszerűen kiszámíthassa, mely bíróság előtt indítható ellene kereset (lásd ebben az értelemben: 2025. február 27‑iSocietà Italiana Lastre ítélet, C‑537/23, EU:C:2025:120, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42
Márpedig az 1215/2012 rendelet által biztosított jogbiztonságot veszélyeztetné, ha a nemzeti jogalkotónak lehetősége lenne arra, hogy a joghatóságot kikötő megállapodásokra vonatkozóan további érvényességi feltételeket állapítson meg, amelyek többek között a szóban forgó felek tevékenységének típusához való kapcsolódásra vonatkoznak.
43
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan feltétel, amelyet a szerződő felek által joghatósággal rendelkezőként kijelölt bíróság tagállamában alkalmazandó nemzeti jog ír elő, és amely szerint a természetes személyek között létrejött, joghatóságot kikötő megállapodás csak akkor érvényes, ha a szóban forgó jogvita e felek gazdasági vagy szakmai tevékenységéhez kapcsolódik, nem minősül az e rendelkezés értelmében vett „anyagi érvénytelenség” okának.
A költségekről
44
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 25. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
az olyan feltétel, amelyet a szerződő felek által joghatósággal rendelkezőként kijelölt bíróság tagállamában alkalmazandó nemzeti jog ír elő, és amely szerint a természetes személyek között létrejött, joghatóságot kikötő megállapodás csak akkor érvényes, ha a szóban forgó jogvita e felek gazdasági vagy szakmai tevékenységéhez kapcsolódik, nem minősül az e rendelkezés értelmében vett „anyagi érvénytelenség” okának.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: észt.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.