Ideiglenes változat
ATHANASIOS RANTOS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. június 5.(1)
C‑743/23. sz. ügy
A
kontra
GKV‑Spitzenverband;
a Moguntia Food Group AG
részvételével
(a Landessozialgericht für das Saarland [szociális ügyek Saar‑vidéki felsőbírósága, Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Migráns munkavállalók – Szociális biztonság – Alkalmazandó jogszabályok – 883/2004/EK rendelet – A 13. cikk (1) bekezdésének a) pontja és b) pontjának i. alpontja – 987/2009/EK rendelet – A 14. cikk (8) bekezdése – Az egyrészről az Európai Közösség és annak tagállamai, másrészről a Svájci Államszövetség között létrejött, a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás – II. melléklet – Az 1. cikk (2) bekezdése – Németországban, Svájcban és mennyiségileg többségi részben harmadik államokban szokásosan és egyidejűleg munkavállalói tevékenységet végző személy – Kapcsolóelvek – A „tevékenységek jelentős részének” fogalma – Harmadik államokban végzett tevékenységek figyelembevétele – Azon tagállam jogszabályainak alkalmazhatósága, ahol a munkáltató bejegyzett székhelye található ”
I.      Bevezetés
1.        A‑t (a továbbiakban: felperes), aki Németországban rendelkezett lakóhellyel, ahol szokásosan negyedévente 10,5 napot dolgozott, a Moguntia Food Group AG alkalmazta, amelynek bejegyzett székhelye Svájcban található. Ebben az államban is szokásosan negyedévente 10,5 napot dolgozott, a munkájának mennyiségileg többségi részét pedig a Svájci Államszövetségen kívüli harmadik államokban végezte.
2.        Ebben a helyzetben merül fel az a kérdés, hogy mely jogszabályokat kellett alkalmazni a felperesre. E tekintetben figyelembe kell‑e venni vagy sem a harmadik államokban végzett tevékenységeket annak meghatározásakor, hogy a munkavállalói tevékenységeinek – a 465/2012/EU rendelettel(2) módosított 883/2004/EK rendelet(3) (a továbbiakban: 883/2004 rendelet) 13. cikkének (1) bekezdése és a 465/2012/EU rendelettel módosított 987/2009/EK rendelet(4) (a továbbiakban: 987/2009 rendelet) 14. cikkének (8) bekezdése értelmében vett – „jelentős részét” a lakóhelye szerinti tagállamban végezte‑e. A Landessozialgericht für das Saarland (szociális ügyek Saar‑vidéki felsőbírósága, Németország) lényegében ezt a kérdést teszi fel.
3.        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a felperes és a két vagy több tagállamban szokásosan végzett tevékenység esetén alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályok meghatározására kijelölt német intézmény, a Spitzenverband Bund der Krankenkassen (a továbbiakban: GKV‑Spitzenverband) között, ennek azon határozata tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely szerint a felperes és a Moguntia Food Group közötti munkaviszonyra a német jogszabályok voltak alkalmazandók.
II.    Jogi háttér
A.      A nemzetközi jog
4.        Egyrészről az Európai Közösség és tagállamai, másrészről a Svájci Államszövetség 1999. június 21‑én hét megállapodást írt alá, köztük a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodást(5). E hét megállapodást az Európai Közösség nevében a 2002/309/EK határozattal(6) hagyták jóvá, és 2002. június 1‑jén léptek hatályba.
5.        Az 1/2012 határozattal(7) módosított, a személyek szabad mozgásáról szóló ezen megállapodás (a továbbiakban: személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás) preambuluma értelmében a Szerződő Felek „[úgy határoztak], hogy az Európai Közösségben alkalmazandó előírások alapján megteremtik egymás között a személyek szabad mozgását”.
6.        A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodásnak „A szociális biztonsági rendszerek összehangolása” című 8. cikke a b) pontban kimondja:
„A Szerződő Felek, a II. mellékletnek megfelelően, rendelkezéseket fogadnak el a szociális biztonsági rendszerek összehangolásáról, különösen az alábbiak érdekében:
[…]
b)      az alkalmazandó jogi előírások meghatározása;
7.        A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodásnak „A szociális biztonsági rendszerek koordinációja” című II. melléklete az 1. cikkében a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A szerződő felek megállapodnak, hogy egymás között a szociális biztonsági rendszerek koordinációja végett az Európai Unió azon jogi aktusait, amelyekre e melléklet A. szakasza hivatkozik, az ott meghatározott módosításokkal alkalmazzák, vagy az ilyen jogi aktusokkal egyenértékű szabályokat alkalmaznak.
(2)      A »tagállam(ok)« kifejezést az e melléklet A. szakaszában hivatkozott jogi aktusokban úgy kell értelmezni, hogy abba az Európai Unió vonatkozó jogi aktusai által meghatározott államok mellett Svájc is beletartozik.”
8.        E megállapodás II. mellékletének „Hivatkozott jogi aktusok” című A. szakasza megemlíti a módosított 883/2004 és a 987/2009 rendeletet.
B.      Az uniós jog
1.      A 883/2004 rendelet
9.        A 883/2004 rendelet „Fogalommeghatározások” című 1. cikkének a) pontja a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
a)      »munkavállalói tevékenység«: bármely tevékenység vagy azzal egyenértékű helyzet, amelyet az ilyen tevékenység vagy azzal egyenértékű helyzet fennállásának helye szerinti tagállam szociális biztonsági jogszabályai ilyenként kezelnek”.
10.      E rendelet „Általános rendelkezések” című I. címe alatt szereplő, „A rendelet személyi hatálya” című 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
„Ezt a rendeletet a tagállamok állampolgáraira, egy tagállamban lakóhellyel rendelkező hontalanokra és menekültekre – akik egy vagy több tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak vagy tartoztak –, valamint ezek családtagjaira és túlélő hozzátartozóira kell alkalmazni.”
11.      Az említett rendeletnek „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” című II. címe tartalmazza a rendelet 11–16. cikkét. Ugyanezen rendeletnek az „Általános szabályok” című 11. cikke az (1) és (3) bekezdésében kimondja:
„(1)      Az e rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.
[…]
(3)      A 12–16. cikkre is figyelemmel:
a)      a munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként egy tagállamban tevékenységet folytató személyek az adott tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartoznak;
[…]”
12.      A 883/2004 rendelet „Tevékenység végzése két vagy több tagállamban” című 13. cikke szerint:
„(1)      A két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenykedő személy a következők hatálya alá tartozik:
a)      a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai, ha tevékenységének jelentős részét abban a tagállamban végzi; vagy
b)      ha tevékenységének nem jelentős részét végzi a lakóhely szerinti tagállamban:
i.      annak a tagállamnak a jogszabályai, amelyben a vállalkozás vagy munkáltató bejegyzett székhelye vagy üzletviteli helye található, ha a személyt egyetlen vállalkozás vagy munkáltató alkalmazza; vagy
[…]
(2)      A két vagy több tagállamban szokásosan önálló vállalkozóként tevékenykedő személy a következők hatálya alá tartozik:
a)      a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai, ha tevékenységének jelentős részét abban a tagállamban végzi;
vagy
b)      annak a tagállamnak a jogszabályai, amelyben a személy tevékenységeinek központi érdekeltsége található, ha nem azon tagállamoknak az egyikében rendelkezik lakóhellyel, amelyben a tevékenység jelentős részét végzi.
[…]
(4)      Az a személy, akit a tagállamok egyike köztisztviselőként alkalmaz, és aki egy vagy több másik tagállamban munkavállalóként és/vagy önálló vállalkozóként végez tevékenységet, azon tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartozik, amelynek hatálya alá az őt alkalmazó közigazgatási szerv tartozik.
[…]”
2.      A 987/2009 rendelet
13.      A 987/2009 rendeletnek „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” című II. címe tartalmazza a rendelet 14–21. cikkét. E rendeletnek „A [883/2004 rendelet] 12. és 13. cikkére vonatkozó pontosítások” című 14. cikke a (8), (9) és (11) bekezdésében a következőket írja elő:
„(8)      [A 883/2004 rendelet] 13. cikke (1) és (2) bekezdésének alkalmazásában a ’munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenység lényeges része’ valamely tagállamban való gyakorlása azt jelenti, hogy a munkavállaló vagy önálló vállalkozó tevékenységeinek mennyiségileg jelentős részét ott gyakorolja, anélkül, hogy szükségszerűen e tevékenységek főbb részéről lenne szó.”
Annak meghatározásakor, hogy a tevékenységek jelentős része egy adott tagállamban zajlik‑e, az alábbi iránymutató jellegű ismérveket kell figyelembe venni:
a)      munkavállalói tevékenység esetén a munkaidőt és/vagy a díjazást; valamint;
b)      önálló vállalkozói tevékenység esetén a forgalmat, a munkaidőt, a nyújtott szolgáltatások számát és/vagy a jövedelmet.
A fent említett ismérvek tekintetében a 25%‑ánál kisebb arányú megfelelés – amit átfogó értékelés keretében kell megállapítani – azt jelzi, hogy a tevékenységek jelentős része nem az adott tagállamban folyik.
(9)      [A 883/2004 rendelet] 13. cikke (2) bekezdése b) pontjának alkalmazásában egy önálló vállalkozó ’érdekeltségeinek központját’ úgy kell meghatározni, hogy figyelembe veszik szakmai tevékenységei valamennyi elemét, különösen az üzletvitel rögzített és állandó helyét, a szokásos jelleget vagy a gyakorolt tevékenység időtartamát, a nyújtott szolgáltatások számát, valamint az érintett személynek az összes körülményből kikövetkeztethető szándékát.
[…]
(11)      Abban az esetben, ha egy személy a munkavállalói tevékenységét két vagy több tagállamban, az Unió területén kívül letelepedett munkáltató számára végzi, és amennyiben ez a személy valamely tagállamban rendelkezik lakóhellyel anélkül, hogy ott érdemi tevékenységet folytatna, akkor a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik.”
III. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
14.      A felperest, aki Németországban rendelkezett lakóhellyel, a svájci székhelyű Moguntia Food Group társaság a 2015. december 1. és 2020. december 31. közötti időszakban élelmiszeripari technikusként alkalmazta exportszakértői tevékenység végzésére. Ez a tevékenység ügyfelek felkereséséből és a részükre történő tanácsadásból, képzések és szemináriumok, valamint kóstolók szervezéséből állt. A felperes szokásos jelleggel negyedévente 10,5 napot Svájcban, negyedévente 10,5 napot pedig Németországban dolgozott otthoni távmunkában, és mennyiségileg többségi részben olyan harmadik államokban, ahol az ügyfelei főként voltak, nevezetesen Fehéroroszországban, Iránban, Moldáviában, Oroszországban és Ukrajnában. Havi díjazását egyben, a tevékenységeinek helye szerinti arányos felosztás nélkül kapta meg.
15.      2015. november 19‑én a felperes a GKV‑Spitzenverbandhoz fordult, amely a 987/2009 rendelet 16. cikkének (2) bekezdése értelmében(8) a lakóhely szerinti kijelölt intézmény az alkalmazandó jogszabályok meghatározására, ha az érintett személy a szakmai tevékenységét szokásosan két vagy több tagállamban végzi, vagy jelezte, hogy a Moguntia Food Group számára dolgozik, és tevékenységének kevesebb mint 25%‑át végzi Németországban. A felperes 2015. december 1‑jén egészségbiztosítást kötött Svájcban egy egészségügyi szervezetnél. 2015. december 16‑án Svájcra szóló határ menti munkavállalási engedélyt állítottak ki számára. 2016. február 22‑i levelében az Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel‑Stadt (Bázel város kanton járulékhivatala, Svájc) arról tájékoztatta a felperest, hogy megkapta az egészségbiztosításról szóló igazolását, és tudomásul vette, hogy a felperes Svájcban az 1994. március 18‑i Bundesgesetz über die Krankenversicherung (az egészségbiztosításról szóló svájci szövetségi törvény) által előírt kötelező biztosítással rendelkezik. Ez a hivatal hozzátette, hogy főszabály szerint már nem lehet külföldön kötelező vagy magánbiztosításra váltani.
16.      2016. augusztus 18‑i határozatával (a továbbiakban: 2016. augusztus 18‑i határozat) a GKV‑Spitzenverband a 883/2004 rendelet 13. cikke alapján megállapította, hogy a 2015. december 1. és 2020. november 30. közötti időszakra a felperesre a német szociális biztonsági jogszabályokat kell alkalmazni, és e szerv a 987/2009 rendelet 19. cikkének (2) bekezdése alapján kiállította számára a vonatkozó A1 igazolást(9). E határozat kimondta, hogy a felperes a munkavállalói tevékenységét szokásos jelleggel két vagy több tagállamban végzi, és tevékenységének jelentős részét a lakóhelye szerinti tagállamban, azaz Németországban folytatja. Az említett határozatot, amelyhez az A1 igazolást is csatolták, közölték a Moguntia Food Grouppal és a Bundesamt für Sozialversicherungennel (szövetségi társadalombiztosítási hivatal, Svájc), valamint – a járulékok ellenőrzése céljából – az érintett német egészségbiztosítási pénztárral és a német kötelező balesetbiztosítási rendszerrel.
17.      A GKV‑Spitzenverband a 2020. december 18‑i határozatával elutasította a felperesnek a 2016. augusztus 18‑i határozat ellen benyújtott panaszát, többek között annak megállapításával, hogy az ügy tényállására a 883/2004 és a 987/2009 rendeleteket kell alkalmazni, és ezek területi hatályára tekintettel a felperes által csak Németországban és Svájcban töltött munkaidőt kell figyelembe venni, ami azt jelenti, hogy a felperes a tevékenységeinek jelentős részét abban a tagállamban végzi, ahol lakóhellyel rendelkezik. 2020. december 28‑án a felperes keresetet indított a 2020. december 18‑i határozat ellen a Sozialgericht für das Saarlande (szociális ügyek Saar‑vidéki bírósága, Németország) előtt, többek között arra hivatkozva, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a tevékenysége jelentős részét a lakóhelye szerinti tagállamban végzi‑e, a teljes munkavállalói tevékenységét, tehát a harmadik államokban folytatott tevékenységét is alapul kell venni. 2022. augusztus 4‑i ítéletével e bíróság megsemmisítette a 2016. augusztus 18‑i határozatot, és arra kötelezte a GKV‑Spitzenverbandot, hogy állapítsa meg, hogy a 883/2004 rendeletnek a 987/2009 rendelet 16. cikkével összefüggésben értelmezett 13. cikke alapján a svájci szociális biztonsági jogszabályok alkalmazandók a felperes által a Moguntia Food Groupnál végzett munkavállalói tevékenységre. E tekintetben az említett bíróság többek között megállapította, hogy a felperes negyedévenként csak 10,5 napot dolgozik Németországban, vagyis negyedéves munkaidejének alig hatodát, és hogy ez az időszak – a 883/2004 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése és a 987/2009 rendelet 14. cikkének (8) bekezdése értelmében – nem tekinthető a tevékenysége jelentős részének. Ugyanezen bíróság szerint az INAIL és INPS ítéletben a Bíróság már ebben az értelemben foglalt állást.(10)
18.      2022. szeptember 6‑án a GKV‑Spitzenverband megfellebbezte ezt az ítéletet a Landessozialgericht für das Saarland (szociális ügyek Saar‑vidéki felsőbírósága), a kérdést előterjesztő bíróság előtt, kérve ennek hatályon kívül helyezését, többek között azzal az indokkal, hogy az alkalmazandó jogszabályok meghatározása kizárólag a 883/2004 és a 987/2009 rendeletek hatálya alatt végzett tevékenységekre vonatkozik, és hogy ha a 883/2004 rendelet 13. cikkének összefüggésében az uniós jogalkotó szándéka arra irányult volna, hogy harmadik államokban végzett tevékenységeket is figyelembe vegyenek, akkor erre vonatkozó szabályokat fogadtak volna el. Az INAIL és INPS ítélet továbbá nem releváns a jelen ügyben, mivel az a légiutas‑kísérő személyzet sajátos helyzetére vonatkozik, és nem utal arra, hogy az érintett személyek olyan államban végeztek tevékenységet, ahol a 883/2004 rendeletet nem kell alkalmazni.
19.      A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a 883/2004 rendelet 13. cikkének és a 987/2009 rendelet 14. cikkének helyes értelmezésétől függ, hogy a felperes a vitatott időszakban melyik tagállamban tartozott az egészségbiztosítási kötelezettség hatálya alá. Mivel a felperes a havi díjazását egyben és a tevékenységei helye szerinti arányos felosztás nélkül kapta meg, ez nem utal arra, hogy tevékenységének jelentős részét Németországban végezte. A munkaideje bír tehát döntő jelentőséggel, és e tekintetben a negyedévenként körülbelül 65 munkanapból 10,5 napot (munkaidejének körülbelül 16%‑át) Németországban dolgozott, ahol lakóhellyel rendelkezik, további 10,5 napot (vagyis ugyanilyen arányban) Svájcban, a fennmaradó napokat pedig harmadik államokban (vagyis munkaidejének körülbelül 68%‑át).
20.      E bíróság kifejti, hogy abban az esetben, ha a felperes teljes munkaidejét kellene alapul venni, figyelembe véve tehát a harmadik államokban végzett tevékenységét, a GKV‑Spitzenverband fellebbezését elutasítaná. Ilyen esetben ugyanis a felperes Németországban végzett munkavállalói tevékenységének része nem érné el a munkaidejének 25%‑át, és ezért nem minősülne – a 987/2009 rendelet 14. cikkének (8) bekezdése értelmében – a tevékenységei „jelentős részének”, ami azt jelentené, hogy a felperesre a svájci jogszabályokat kellene alkalmazni. A felperes így azt is követelhetné, hogy a GKV‑Spitzenverband e rendelet 16. cikke (2) bekezdésének első mondata alapján állapítsa meg e jogszabályok alkalmazhatóságát. Abban az esetben azonban, ha a felperesnek csak a tagállamokban végzett tevékenységét kellene figyelembe venni, a tevékenységének Németországban végzett része a munkaidejének 50%‑ára emelkedne, ennélfogva a tevékenységei jelentős részének minősülne, ami azzal járna, hogy a felperes a német jogszabályok hatálya alá tartozna.
21.      Az említett bíróság szerint a Bíróság még nem foglalt állást egyértelműen abban a kérdésben, hogy annak meghatározásakor, hogy a tevékenységek jelentős részét a lakóhely szerinti tagállamban végzik‑e, ezen összes tevékenységet kell‑e alapul venni, beleértve a harmadik államokban folytatott tevékenységeket is. Különösen az INAIL és INPS ítélet, valamint a GKV‑Spitzenverband által hivatkozott két ítélet, nevezetesen az Inspecteur van de Belastingdienst ítélet(11) és a Finanzamt Österreich (Segédmunkások számára járó családi támogatások) ítélet(12), más esetekre vonatkozik, mint ami a jelen ügy tárgya.
22.      E körülmények között a Landessozialgericht für das Saarland (szociális ügyek Saar‑vidéki felsőbírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a [883/2004 rendelet] 13. cikkének (1) bekezdését a [987/2009 rendelet] 14. cikkének (8) bekezdésével összefüggésben, hogy annak vizsgálata során, hogy a tevékenységek jelentős részét valamely tagállamban végzik‑e, az érintett munkavállaló valamennyi tevékenységét, többek között a harmadik államokban végzett tevékenységeket is figyelembe kell venni?
2)      Vagy úgy kell értelmezni a 883/2004 rendelet 13. cikkének (1) bekezdését a 987/2009 rendelet 14. cikkének (8) bekezdésével összefüggésben, hogy annak vizsgálata során, hogy a tevékenységek jelentős részét valamely tagállamban végzik‑e, csak e munkavállaló tagállamokban végzett tevékenységeit kell figyelembe venni?”
23.      Írásbeli észrevételeket a felperes, a GKV‑Spitzenverband, a Moguntia Food Group, a német és a belga kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be a Bírósághoz. Ugyanezek a felek és a francia kormány szóbeli észrevételeket terjesztettek elő a 2025. március 5‑én tartott szóbeli tárgyaláson.
IV.    Elemzés
24.      Két kérdésével, amelyeket együttesen kell vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 883/2004 rendelet 13. cikkének (1) bekezdését a 987/2009 rendelet 14. cikkének (8) bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy annak meghatározása céljából, hogy a két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalói tevékenységet végző személy a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik‑e, a „tevékenységek jelentős része” fogalom magában foglalja e személy összes tevékenységének figyelembevételét, beleértve a harmadik államokban folytatott tevékenységeket is, vagy csak azokat, amelyeket a tagállamokban végez.
25.      Előzetesen emlékeztetek arra, hogy a 883/2004 rendelet II. címének rendelkezései, amelyek közé a 13. cikkének (1) bekezdése is tartozik, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint teljes és egységes kollíziós szabályrendszert képeznek. E rendelkezéseknek célja ugyanis nemcsak több nemzeti szabályozás egyidejű alkalmazásának és az esetlegesen ebből eredő bonyodalmaknak az elkerülése, hanem annak megakadályozása is, hogy az e rendelet hatálya alá tartozó személyek – rájuk nézve irányadó szabályozás hiányában – a szociális biztonsági rendszer nyújtotta védelem nélkül maradjanak. Ekképpen, ha valamely személy az említett rendelet – ez utóbbi 2. cikkében meghatározott – személyi hatálya alá tartozik, főszabály szerint az egy tagállam jogszabályai alkalmazásának ugyanezen rendelet 11. cikkének (1) bekezdésében rögzített szabálya alkalmazandó, és az alkalmazandó nemzeti jogszabályokat a 883/2004 rendelet II. címe rendelkezéseinek megfelelően kell meghatározni. E célból e rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontja megfogalmazza azt az elvet, amely szerint a munkavállalóként egy tagállamban tevékenységet folytató személy ezen állam jogszabályainak a hatálya alá tartozik. Ezt az elvet ugyanakkor az említett rendelet „12–16. cikk[é]re is figyelemmel” fogalmazták meg. Bizonyos, különleges helyzetekben ugyanis ugyanezen rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontjában foglalt általános szabály puszta és egyszerű alkalmazása azzal a veszéllyel járna, hogy nem az elkerülését eredményezi az olyan, mind a munkavállalót, mind a munkáltatót és a szociális biztonsági intézményeket érintő adminisztrációs nehézségeknek, amelyek hatásuknál fogva akadályozhatják a 883/2004 rendelet hatálya alá tartozó személyek szabad mozgásának gyakorlását, hanem épp ellenkezőleg: a létrehozását(13).
26.      E különleges helyzetek között szerepel többek között e rendelet 13. cikke (1) bekezdésének a) pontjában és b) pontjának i. alpontjában említett helyzet, amely szerint a két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenységet végző személy a lakóhely szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, ha tevékenységének jelentős részét ebben a tagállamban végzi, vagy ha tevékenységének nem jelentős részét végzi ott, annak a tagállamnak a jogszabályai hatálya alá tartozik, amelyben a vállalkozás vagy munkáltató bejegyzett székhelye vagy üzletviteli helye található, ha a személyt egyetlen vállalkozás vagy munkáltató alkalmazza. A Bíróság ezt úgy pontosította, hogy valamely személy csak akkor tartozhat a 13. cikk hatálya alá, ha szokásosan jelentős mértékű tevékenységet végez két vagy több tagállam területén.(14)
27.      A 987/2009 rendelet 14. cikkének (8) bekezdése kimondja, hogy a 883/2004 rendelet 13. cikke (1) és (2) bekezdésének alkalmazásában a munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenység „lényeges része” valamely tagállamban való gyakorlása azt jelenti, hogy a munkavállaló vagy önálló vállalkozó tevékenységeinek „mennyiségileg jelentős” részét ott gyakorolja, anélkül, hogy szükségszerűen e tevékenységek főbb részéről lenne szó. E 14. cikk (8) bekezdése pontosítja, hogy annak meghatározásakor, hogy a tevékenységek jelentős része egy adott tagállamban zajlik‑e, munkavállalói tevékenység esetén a munkaidőből és/vagy a díjazásból álló iránymutató jellegű ismérveket kell figyelembe venni, és ezen ismérvek tekintetében a 25%‑ánál kisebb arányú megfelelés – amit átfogó értékelés keretében kell megállapítani – azt jelzi, hogy a tevékenységek jelentős része nem az adott tagállamban folyik.
28.      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a felperes a 2015. december 1. és 2020. december 31. közötti időszakban Németországban rendelkezett lakóhellyel, és szokásos jelleggel negyedévente 10,5 napot e tagállamban, otthoni távmunkában negyedévente 10,5 napot Svájcban, ahol a munkáltatója bejegyzett székhelye volt található, egyébként pedig harmadik államokban dolgozott. Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a felperes a német vagy pedig a svájci szociális biztonsági jogszabályok hatálya alá tartozott‑e.
29.      E tekintetben rámutatok, hogy a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás 8. cikke értelmében a Szerződő Felek, a II. mellékletnek megfelelően, rendelkezéseket fogadnak el a szociális biztonsági rendszerek összehangolásáról, különösen az alkalmazandó jogi előírások meghatározása érdekében. E II. melléklet az 1. cikkének (2) bekezdésében előírja, hogy „[a] »tagállam(ok)« kifejezést az e melléklet A. szakaszában hivatkozott jogi aktusokban úgy kell értelmezni, hogy abba az Európai Unió vonatkozó jogi aktusai által meghatározott államok mellett Svájc is beletartozik”. Márpedig az említett II. melléklet A. szakasza előírja a 883/2004 és a 987/2009 rendelet szerződő felek közötti alkalmazását. Következésképpen a jelen ügy szempontjából a Svájci Államszövetséget nem harmadik államnak, hanem tagállamnak kell tekinteni.
30.      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint továbbá önmagában az a körülmény, hogy a munkavállaló a tevékenységeit az Unió területén kívül gyakorolja, nem elég a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó uniós szabályok, és különösen a 883/2004 rendelet szabályai alkalmazásának a mellőzéséhez, ha a munkaviszony megőrzi az Unió területéhez való kellően szoros kötődését. Az ilyen kötődés különösen abból a körülményből következik, hogy az egyik tagállamban lakóhellyel rendelkező uniós polgárt egy másik tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás foglalkoztatta, és ennek javára fejtette ki tevékenységét(15). Ezenkívül az e rendelettel létrehozott kollíziós szabályrendszer alkalmazása csupán az érintett munkavállaló objektív helyzetétől és a foglalkoztatásának összes körülményétől függ(16).
31.      Mivel a felperes két tagállamban, nevezetesen Németországban és Svájcban – tekintve, hogy a Svájci Államszövetség e szempontból tagállamnak tekintendő – végezte a tevékenységeit, a 883/2004 rendelet 13. cikkének a 987/2009 rendelet 14. cikkének (8) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése határozza meg a rá alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályokat.
32.      Amint az a 987/2009 rendelet 14. cikkének (8) bekezdéséből kitűnik, a munkaidőt és/vagy a díjazást kötelezően figyelembe kell venni.(17) A jelen esetben, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, a felperes a havi díjazását egyben, a tevékenységeinek helye szerinti arányos felosztás nélkül kapta meg. Mivel e bíróság nem hivatkozik más figyelembe vehető kritériumra, azokat a jogszabályokat, amelyek hatálya alá a felperes tartozott, a munkaideje alapján kell meghatározni. Az említett bíróság számításai szerint, tekintettel arra, hogy negyedévenként körülbelül 65 munkanap van, a felperes Németországban végzett tevékenységei a munkaidejének körülbelül 16%‑át tették ki a harmadik államokban folytatott tevékenységek figyelembevétele esetén, míg ezek kizárásával a munkaidejének 50%‑át töltötte Németországban a Svájcban végzett munkájának figyelembevételével.
33.      Úgy vélem, hogy mind a 987/2009 rendelet szövegéből, mind pedig a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy figyelembe kell venni a munkavállaló összes tevékenységét, beleértve a harmadik államokban végzett tevékenységeket is.
34.      Ami ugyanis a 987/2009 rendelet szövegét illeti, a 14. cikke (8) bekezdésének első albekezdése kimondja, hogy a munkavállaló összes tevékenységére hivatkozni kell. Következésképpen ez a rendelkezés nem csak a tagállamokban végzett tevékenységekre vonatkozik. E rendelkezés harmadik bekezdése továbbá pontosítja, hogy munkavállalói tevékenység esetén „a 25%‑ánál kisebb arányú megfelelés [a munkaidő és a díjazás ismérvei tekintetében] – amit átfogó értékelés keretében kell megállapítani – azt jelzi, hogy a tevékenységek jelentős része nem az adott tagállamban folyik.” Az említett rendelkezés tehát – az alapügyben szereplőhöz hasonló körülmények között, amikor a díjazás nem minősül releváns ismérvnek – előírja, hogy a munkavállaló lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai csak akkor alkalmazandók rá, ha munkaidejének több mint 25%‑át ebben a tagállamban tölti el. Ugyanezen rendelkezés szerint továbbá átfogó értékelést kell végezni annak meghatározásakor, hogy a tevékenységek jelentős része az említett tagállamban zajlik‑e. A 987/2009 rendelet 14. cikkének (8) bekezdése e tekintetben nem tesz különbséget aszerint, hogy a tevékenységeket valamely tagállamban vagy harmadik államban végzik‑e. Következésképpen az e rendelet által elfogadott módszer az, hogy a lakóhely szerinti tagállamban végzett tevékenységnek az érintett munkavállaló összes tevékenységén belüli részére összpontosít, és azt vizsgálja, hogy az eléri‑e legalább a 25%‑ot, anélkül, hogy szükség lenne annak vizsgálatára, hogy a tevékenységek többi részei valamely tagállamban vagy harmadik államban zajlanak‑e.
35.      Ezt az értelmezést alátámasztja a Bíróságnak a 883/2004 és a 987/2009 rendeletek keretében alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályok meghatározására vonatkozó ítélkezési gyakorlata. Kétségtelen, amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott, hogy ez az ítélkezési gyakorlat nem érinti közvetlenül a jelen ügyben felvetett kérdést. Ugyanakkor iránymutatást ad a követendő módszerre vonatkozóan, ha valamely személy szokásosan és egyidejűleg két vagy több tagállamban és harmadik államokban is dolgozik.
36.      Ezért először is megjegyzem, hogy bár a 883/2004 rendelet a (3) preambulumbekezdésében foglaltak szerint arra irányult, hogy korszerűsítse és egyszerűsítse a szociális biztonságra vonatkozó nemzeti jogszabályok koordinációs szabályait, mégis megőrizte 1408/71 rendelet céljait(18). E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy e rendelet felépítéséből és rendszeréből az tűnik ki, hogy a kizárólag alkalmazandó jogszabály meghatározásának a fő kritériuma az érintett munkavállaló munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenysége „folytatásának a helye”, és ettől csak bizonyos helyzetekben lehet eltérni, olyan kiegészítő alkalmazhatósági kritériumok alapján, mint például a munkavállaló lakóhelye szerinti állam, az őt alkalmazó vállalkozás székhelye szerinti állam, vagy a vállalkozás fióktelepének vagy állandó képviseletének helye, illetve a munkavállaló fő tevékenysége végzésének helye szerinti állam.(19) Márpedig a Bíróság szerint a tevékenység „folytatásának helye” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az azt a helyet jelöli, ahol az érintett személy az e tevékenységhez kapcsolódó cselekményeket ténylegesen végzi.(20) Ezért annak meghatározásakor, hogy a munkavállaló melyik szociális biztonsági jogszabályok hatálya alá tartozik, a munkavállaló valós helyzetét kell megvizsgálni, és így figyelembe venni az általa folytatott összes tevékenységet tekintet nélkül a végzésük helyére. Másként fogalmazva, a csak a tagállamokban végzett tevékenységek figyelembevétele a lakóhely szerinti tagállamban folytatott tevékenység – vagyis a tényleges munkaideje 16%‑a – konkrét valóságától elrugaszkodott jogi fikciót állítana fel.
37.      Másodszor, az INAIL és INPS ítéletben, amelyre a felperes az érvelése alátámasztására hivatkozik, a Bíróság – az adott ügy körülményei között – azt vizsgálta, hogy mely szociális biztonsági jogszabályok alkalmazandók egy légitársaság légiutas‑kísérő személyzetére. E tekintetben ezen ítélet 64. pontjában a Bíróság rámutatott, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem tartalmazott információt a szóban forgó munkavállalók díjazásáról, és ez utóbbiak munkaidejével kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság közölte, hogy e munkavállalók az érintett időszakokban Olaszországban rendelkeztek lakóhellyel, és Olaszország területén – pontosabban a személyzet fogadására szánt, egy repülőtéren található helyiségben – naponta 45 percet dolgoztak, a munkaidő fennmaradó részében pedig a légitársaság légi járművein tartózkodtak. A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy az említett munkavállalók teljes napi munkaideje meghatározásának a sérelme nélkül nem tűnik úgy, hogy a munkaidejüknek legalább a 25%‑ában a lakóhelyük szerinti tagállamban végezték a munkájukat.(21) Következésképpen a Bíróság e következtetések 34. pontjában foglaltak szerint járt el, azaz a tevékenység Olaszországban végzett részére összpontosított, annak vizsgálata nélkül, hogy a munkaidő többi részét tagállamokban vagy harmadik államokban töltötték‑e el. Ahhoz a következtetéshez ugyanis, hogy nem alkalmazandók a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai, elegendő annak megállapítása, hogy az ebben az államban megvalósított tevékenység aránya nem éri el az összes tevékenység 25%‑át. Más szóval, amint arra a Moguntia Food Group az írásbeli észrevételeiben rámutatott, az INAIL és az INPS ítéletből az következik, hogy csak annak van jelentősége, hogy a tevékenységek mekkora részét végzik a lakóhely szerinti tagállamban, és mekkora részét folytatják ezen kívül.
38.      A kérdést előterjesztő bírósághoz hasonlóan úgy vélem, hogy az Inspecteur van de Belastingdienst(22) és a Finanzamt Österreich (Segédmunkások számára járó családi támogatások)(23) ítélet nem tűnik relevánsnak az előterjesztett kérdések megválaszolása szempontjából, mivel az alapügytől eltérően az érintett munkavállalók kizárólag harmadik államokban dolgoztak, és nem tartoztak a 883/2004 rendelet 13. cikkének hatálya alá. A GKV‑Spitzenverband, a francia kormány és a Bizottság által a tárgyaláson említett Sozialversicherungsanstalt ítélet(24) pedig arra a kérdésre vonatkozott, hogyan kell alkalmazni a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodást, valamint a Bolgár Köztársaságnak és Romániának az Európai Gazdasági Térségben való részvételéről szóló megállapodással(25) módosított, az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodást(26) abban a helyzetben, ha egy uniós polgár, aki egyszerre folytat önálló vállalkozói tevékenységeket valamely uniós tagállamban és az Európai Szabadkereskedelmi Társulás olyan államában, amely az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás részese, Svájcban további önálló vállalkozó tevékenységbe kezd. E kérdés így nem a harmadik államokban folytatott tevékenységeknek annak meghatározása céljából történő figyelembevételére vonatkozott, hogy tevékenységeinek jelentős részét valamely tagállamban folytatta‑e, hanem e megállapodások alkalmazási körének meghatározására.
39.      A 883/2004 rendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja szerint, ha az érintett személy a tevékenységének nem jelentős részét végzi a lakóhelye szerinti tagállamban, akkor annak a tagállamnak a jogszabályai hatálya alá tartozik, amelyben a vállalkozás vagy munkáltató bejegyzett székhelye vagy üzletviteli helye található.
40.      Hozzáteszem, hogy a harmadik államokban folytatott tevékenységek figyelembevétele semmiképpen sem érvényteleníti azt a főszabályt, amely szerint az olyan munkavállaló, aki több tagállamban végez tevékenységeket, mindig valamely tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik. Ha a munkáltató bejegyzett székhelye ugyanis valamely harmadik államban található, a 987/2009 rendelet 14. cikkének (11) bekezdéséből kifejezetten következik, hogy „[a]bban az esetben, ha egy személy a munkavállalói tevékenységét két vagy több tagállamban, az Unió területén kívül letelepedett munkáltató számára végzi, és amennyiben ez a személy valamely tagállamban rendelkezik lakóhellyel anélkül, hogy ott érdemi tevékenységet folytatna, akkor a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik.”
41.      A GKV‑Spitzenverband, valamint a német, a belga és a francia kormány egyik állítása sem kérdőjelezi meg azt az értelmezést, amely szerint a felpereséhez hasonló esetben az alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályokat az összes tevékenység – ideértve a harmadik államokban folytatottat is –figyelembevételével kell meghatározni.
42.      Először is a GKV‑Spitzenverband, valamint a német, a belga és a francia kormány ugyanis arra hivatkozik, hogy a 883/2004 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése kifejezetten olyan eseten alapul, ha valamely személy szokásosan két vagy több tagállamban végez munkavállalói tevékenységet. E rendelet 1. cikkének a) pontja szerint így a „munkavállalói tevékenység” meghatározása magában foglalja, hogy e fogalom mindig valamely tagállamban folytatott tevékenységhez kapcsolódik. Nem áll fenn két vagy több tagállamban végzett szokásos jellegű munkavállalói tevékenység, ha valamely személy egy tagállamban és egy harmadik államban végzi a tevékenységét. Következésképpen e rendelet 13. cikke nem terjed ki a harmadik államokban folytatott tevékenységekre, és az ezen államokban végzett tevékenységekre fordított munkaidőt nem kell figyelembe venni annak megítélése során, hogy a munkavállalói tevékenység jelentős részét a lakóhely szerinti tagállamban végzik‑e. A jelen esetben azonban nem vitatott, hogy a felperes egy tagállamban, nevezetesen a Németországi Szövetségi Köztársaságban, és egy tagállamnak tekintendő államban, nevezetesen a Svájci Államszövetségben „végez szokásosan” munkavállalói tevékenységet. Nem vitatott továbbá az sem, hogy a felperes olyan munkáltatónak és olyan munkáltató irányítása alatt dolgozik, amelynek bejegyzett székhelye Svájcban található. Ebből az következik, hogy e 13. cikk (1) bekezdése alkalmazandó a felperes helyzetére, még akkor is, ha többségében harmadik államokban dolgozott, amint azt a Bíróságnak a jelen indítvány 30. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlata is megerősíti, és e rendelkezés nem írja elő, hogy a harmadik államokban végzett tevékenységeket ki kell zárni az alkalmazandó jogszabályok meghatározásakor.
43.      Másodszor, e felek azt állítják, hogy a 883/2004 rendelet 13. cikkének célja az, hogy az érintett személy azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozzon, amellyel a legszorosabb kapcsolatban áll, és ez a cél veszélybe kerülhet, ha a harmadik államokban folytatott tevékenységeket figyelembe vennék. Igaz, hogy ezek figyelembevétele – kizárólag a munkavállaló által a különböző érintett tagállamokban megvalósított tevékenységek százalékos arányának kiszámítása céljából – de facto a lakóhely szerinti tagállamban végzett tevékenységek mennyiségi részének csökkenéséhez vezet, ami a munkáltató bejegyzett székhelye szerinti tagállam jogszabályainak alkalmazása mellett szól. A Bíróságnak az 1408/71 rendelet értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlata szerint azonban a munkavállaló lakóhelye szerinti tagállam jogszabályainak alkalmazása járulékos szabály, amely csak abban az esetben érvényesül, ha e jogszabályok a munkaviszonyhoz kötődnek.(27) Következésképpen ez a szabály kivételt képez a tevékenység helye szerinti tagállam jogszabályainak alkalmazására vonatkozó főszabály alól. Ugyanebben az értelemben a Bíróság elismerte a lakóhely szerinti államhoz való kapcsolódás kivételes jellegét(28). Ilyen értelmezés analógia útján alkalmazandó a 883/2004 rendeletre, mivel a 987/2009 rendelet 14. cikke (8) bekezdésének harmadik albekezdése pontosítja e kapcsolódás megállapításához szükséges mennyiségi részt. Nem értek tehát egyet a német kormány azon érvelésével, amely szerint a lakóhely szerinti tagállam jogának alkalmazhatósága minősül a 883/2004 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében foglalt kollíziós szabályok kiindulópontjának.
44.      Harmadszor, a GKV‑Spitzenverband, valamint a német és a francia kormány szerint, feltételezve, hogy a 883/2004 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésének keretében figyelembe is kell venni a harmadik államokban végzett munkavállalói tevékenységeket, nem ugyanez a helyzet e cikk – önálló vállalkozói tevékenységekre vonatkozó – (2) bekezdését illetően. Ha ugyanis ez lenne a helyzet, tekintettel e rendelet 13. cikke (2) bekezdése b) pontjának szövegére, valamint arra, hogy az önálló vállalkozói tevékenységek tekintetében nincs a 987/2009 rendelet 14. cikkének (11) bekezdéséhez hasonló szabály, nem lenne egyértelmű, hogy egy önálló vállalkozó mely szociális biztonsági jogszabályok hatálya alá tartozik. Ezen érvelést illetően rámutatok, hogy különböznek a munkavállalókra és az önálló vállalkozókra alkalmazandó szabályok, így az előbbiekre alkalmazott megoldás nem alkalmazható analógia útján az utóbbiakra. Ami az önálló vállalkozókat illeti, a 883/2004 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének b) pontja kimondja, hogy a két vagy több tagállamban szokásosan önálló vállalkozóként tevékenykedő személy annak a tagállamnak a jogszabályai hatálya alá tartozik, amelyben a személy tevékenységeinek központi érdekeltsége található, ha nem azon tagállamoknak az egyikében rendelkezik lakóhellyel, amelyben a tevékenység jelentős részét végzi. Ebből a rendelkezésből itt is kifejezetten valamely tagállam – nem pedig egy harmadik állam – szociális biztonsági jogszabályainak kijelölése következik. Ezenkívül a 987/2009 rendelet 14. cikkének (9) bekezdése szerint e 13. cikk (2) bekezdésének b) pontja értelmében egy önálló vállalkozó „érdekeltségeinek központját” úgy kell meghatározni, hogy figyelembe veszik szakmai tevékenységei valamennyi elemét, különösen az üzletvitel rögzített és állandó helyét, a szokásos jelleget vagy a gyakorolt tevékenység időtartamát, a nyújtott szolgáltatások számát, valamint az érintett személynek az összes körülményből kikövetkeztethető szándékát. Ténybeli értékelésről van tehát szó, amely nem módosítható aszerint, hogy a lakóhely szerinti tagállamban végzett tevékenységek százalékos arányának kiszámításakor figyelembe veszik‑e vagy sem a harmadik államokban végzett tevékenységeket.
45.      Negyedszer, e felek úgy vélik, hogy a 883/2004 és a 987/2009 rendelet – különösen a 883/2004 rendelet 76. cikkében – tájékoztatási és együttműködési mechanizmusokat ír elő a rendelkezéseik helyes végrehajtásának biztosítása céljából.(29) A lojális együttműködés kötelezettsége azonban csak a tagállamok között áll fenn, és a munkaidőre vagy a munkáltató bejegyzett székhelyére vonatkozó információkat, amelyekre az illetékes intézménynek van szüksége az alkalmazandó jogszabályok meghatározásakor, nem lehet harmadik államoktól megszerezni vagy ezeknél ellenőrizni, ami a visszaélések kockázatát teremti meg. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy e rendeletek értelmében mindig valamely tagállam jogszabályai az alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályok. E körülmények között, feltételezve, hogy a harmadik államokban végzett tevékenységek figyelembevételéből a munkáltató bejegyzett székhelye szerinti tagállam jogszabályainak alkalmazása következik, ez utóbbi állam illetékes intézménye és a lakóhely szerinti tagállam illetékes intézménye, valamint az érintett munkavállaló köteles egymást kölcsönösen tájékoztatni, és egymással együttműködni.(30) Amint azt a Bizottság a tárgyaláson hangsúlyozta, különösen a lakóhely szerinti tagállam illetékes intézménye – az általa elvégzendő átfogó értékelés keretében – megkeresheti annak a tagállamnak az intézményét, ahol a munkáltató bejegyzett székhelye található, abból a célból, hogy ez utóbbinál – például olyan bizonyítékok, mint az utazási jegyek vagy számlák bekérésével – ellenőrizze a munkavállaló által a harmadik államokban végzett szolgáltatások valóságtartalmát. A belga kormány állításával ellentétben a valamely harmadik államban végzett tevékenységek figyelembevételéből nem következik, hogy e tevékenységeket azon harmadik állam jogszabályai határozzák meg, amelyben a munkát folytatják.
46.      Ötödször, a belga kormány az álláspontját egy olyan személy példájával szemlélteti, aki A tagállamban rendelkezik lakóhellyel, és aki B és D tagállam területén végez munkavállalói tevékenységet. E személy egyidejűleg egy harmadik állam tartalékos katonai erejéhez tartozik, ahol a hétvégéken vagy szabadnapjain aktív missziókat teljesít és kiképzéseken vesz részt e harmadik állam területén. E kormány szerint a nemzeti joga alapján az említett harmadik állam főszabály szerint közszolgálati tevékenységnek tekinti ezeket a tevékenységeket, amiből a 883/2004 rendelet 13. cikkének (4) bekezdése alapján az említett személyre ugyanezen harmadik állam szociális biztonsági jogszabályainak alkalmazása következik. E tekintetben megjegyzem, hogy e rendelkezés értelmében az a személy, akit „a tagállamok egyike” köztisztviselőként alkalmaz, és aki egy vagy több másik tagállamban munkavállalóként és/vagy önálló vállalkozóként végez tevékenységet, azon tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartozik, amelynek hatálya alá az őt alkalmazó közigazgatási szerv tartozik. Következésképpen az említett rendelkezés nem alkalmazható olyan személyre, aki valamely harmadik államban köztisztviselő.
47.      Hatodszor, a tárgyaláson a belga és a francia kormány azt állította, hogy a harmadik államokban folytatott tevékenységek bevonása mesterségesen erősíti de facto vagy de jure a munkáltató bejegyzett székhelye szerinti tagállamot. A francia kormány így egy olyan munkavállaló példáját hozta fel, aki Franciaországban rendelkezik lakóhellyel, a munkáltatójának bejegyzett székhelye Németországban található, és aki egyébként Dániában, valamint a fennmaradó időben harmadik államokban is dolgozik. E munkavállaló tekintetében az alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályok a német jogszabályok, még akkor is, ha munkaidejének 0%‑át tölti ott. Bár igaz, hogy a munkavállaló minden bizonnyal jobban ismeri a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályait, és bírja az illetékes intézménnyel való kapcsolattartásra használt nyelvet is, a 883/2004 és a 987/2009 rendeletek mögött meghúzódó logika – amint az kifejtésre került – alapja az, hogy a több tagállamban tevékenységeket végző munkavállaló azon tagállam jogszabályai hatálya alá tartozzon, ahol a munkáltatója bejegyzett székhelye található, ha – mint az alapügyben – nem a lakóhelye szerinti tagállamban végzi tevékenységeinek jelentős részét. Ebben az értelemben a munkaidő legnagyobb részének teljes figyelmen kívül hagyása kizárólag azon az alapon, hogy azt harmadik államokban töltötték el, ellentmond e rendeletek céljának. Az a megfontolás továbbá, hogy a lakóhely szerinti tagállamban eltöltött munkaidő 16%‑át a végzett tevékenységek teljes ideje 50%‑aként kell elszámolni, egyértelműen mesterkéltnek tűnik.
48.      Végül a Bizottság észrevételeiben úgy ítélte meg, hogy az uniós jogalkotó szándéka nem az volt, hogy a harmadik államokban végzett tevékenységeket teljes mértékben figyelmen kívül hagyják. Így az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre azt a választ javasolta, hogy annak vizsgálatakor, hogy a tevékenységek jelentős részét a lakóhely szerinti tagállamban végzik‑e, az érintett munkavállaló által folytatott valamennyi tevékenységet figyelembe kell venni, beleértve a harmadik államokban végzett tevékenységeket is, és utóbbiakat hozzá kell rendelni azon államhoz, amelyben az őt foglalkoztató vállalkozás bejegyzett székhelye van, amennyiben e munkavállaló a vállalkozás székhelye szerinti tagállamban is végez tevékenységeket, és e vállalkozás nevében és utasításai szerint végzi külföldön a tevékenységeit. Amint a jelen indítvány 34. pontjában jeleztem, az alkalmazandó jogszabályok meghatározását annak vizsgálatával kell kezdeni, hogy a munkavállaló összes tevékenységének mennyiségileg mely jelentős részét végzik a lakóhelye szerinti tagállamban. Aszerint, hogy ez a rész meghaladja vagy nem éri el a 25%‑ot, vagy a lakóhely szerinti tagállam, vagy azon tagállam jogszabályai alkalmazandók, ahol a munkáltató bejegyzett székhelye található.
49.      A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy annak meghatározása céljából, hogy a két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalói tevékenységet végző személy a lakóhely szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik‑e, a „tevékenységek jelentős része” fogalma magában foglalja e személy összes tevékenységének figyelembevételét, beleértve a harmadik államokban folytatott tevékenységeket is, és nem csak azokat, amelyeket tagállamokban valósít meg.
50.      Ebből következően a jelen ügyben a felperesre azon, tagállamnak tekintendő állam – nevezetesen a Svájci Államszövetség – szociális biztonságra vonatkozó jogszabályai alkalmazandók, ahol a munkáltatójának bejegyzett székhelye található.
V.      Végkövetkeztetés
51.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Landessozialgericht für das Saarland (szociális ügyek Saar‑vidéki felsőbírósága) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
A 465/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 13. cikkének (1) bekezdését a 465/2012 rendelettel módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16‑i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 14. cikkének (8) bekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
annak meghatározása céljából, hogy a két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalói tevékenységet végző személy a lakóhely szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik‑e, a „tevékenységek jelentős része” e rendelkezések értelmében vett fogalma magában foglalja e személy összes tevékenységének figyelembevételét, beleértve a harmadik államokban folytatott tevékenységeket is, és nem csak azokat, amelyeket tagállamokban valósít meg.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      2012. május 22‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 149., 4. o.).
3      A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o,)
4      A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2009. L 284., 1. o.).
5      HL 2002. L 114., 6. o.
6      A Svájci Államszövetséggel létrejött hét megállapodás megkötéséről szóló, 2002. április 4‑i 2002/309/EK, Euratom tanácsi és – a tudományos és műszaki együttműködésről szóló megállapodás tekintetében – bizottsági határozat (HL L 114., 1. o.).
7      Az egyrészről az Európai Közösség és tagállamai, másrészről a Svájci Államszövetség közötti, a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodással létrehozott vegyes bizottság 2012. március 31‑i – 2012. április 1‑jén hatályba lépett – határozata a megállapodáshoz tartozó, a szociális biztonsági rendszerek koordinációjáról szóló II. melléklet cseréjéről (HL L 103., 51. o.).
8      E rendelkezés szerint „[a] tevékenységet végző személy lakóhelye szerinti kijelölt intézmény haladéktalanul meghatározza az érintett személyre alkalmazandó jogszabályokat, tekintettel a [883/2004] rendelet 13. cikkére és a [987/2009] rendelet 14. cikkére.” E kezdeti meghatározás ideiglenes jellegű. Az intézmény az általa ideiglenesen meghatározott jogszabályokról tájékoztatja minden olyan tagállam kijelölt intézményét, amelyben az érintett személy tevékenységet folytat.”
9      E rendelkezés értelmében „[a]z érintett személy vagy a munkáltató kérésére azon tagállam illetékes intézménye, amelynek jogszabályai a [883/2004] rendelet II. címe szerint alkalmazandók, tanúsítja, hogy ezeket a jogszabályokat kell alkalmazni, és adott esetben jelzi, hogy mely időpontig és milyen feltételekkel.”
10      2022. május 19‑i ítélet, C‑33/21. sz., a továbbiakban INAIL és IPS ítélet, EU:C:2022:402.
11      2019. május 8‑i ítélet (C‑631/17, EU:C:2019:381).
12      2021. november 25‑i ítélet (C‑372/20, EU:C:2021:962).
13      Lásd: 2021. június 3‑i TEAM POWER EUROPE ítélet (C‑784/19, EU:C:2021:427, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
14      Lásd: 2020. július 16‑i AFMB és társai ítélet (C‑610/18, EU:C:2020:565, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
15      Lásd: 2021. november 25‑i Finanzamt Österreich (Segédmunkások számára járó családi támogatások) ítélet (C‑372/20, EU:C:2021:962, 36. és 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
16      Lásd ebben az értelemben: 2020. július 16‑i AFMB és társai ítélet (C‑610/18, EU:C:2020:565, 54. és 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
17      A szociális biztonsági rendszerek koordinációjával foglalkozó igazgatási bizottság által készített és jóváhagyott, és 2013 decemberében közzétett, az Európai Unióban (EU), az Európai Gazdasági Térségben (EGT) és Svájcban alkalmazandó jogszabályokról szóló gyakorlati útmutató (29. o.) megjegyzi, hogy „más kritériumok is alapul vehetők. A kijelölt intézmények feladata az összes releváns kritérium figyelembevétele és az adott személy helyzetének átfogó értékelése, mielőtt döntenek az alkalmazandó jogszabályról”, anélkül azonban, hogy ezeket a más kritériumokat meghatározná. Az Unió különböző hivatalos nyelvein is elérhető útmutató a következő címen található: https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_en.
18      A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i tanácsi rendelet (HL 1971. L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.). Lásd: 2014. június 5‑i I ítélet (C‑255/13, EU:C:2014:1291, 41. pont).
19      Lásd: 2012. szeptember 27‑i Partena ítélet (C‑137/11, EU:C:2012:593, 49. pont).
20      Lásd ebben az értelemben: 2012. szeptember 27‑i Partena ítélet (C‑137/11, EU:C:2012:593, 57. pont).
21      Az említett ítélet 65. pontjában a Bíróság hozzátette, hogy mindazonáltal a fent jelzett kritériumok alapján a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy az érintett időszakokban a szóban forgó munkavállalók a lakóhelyük szerinti tagállamban, azaz Olaszországban végezték‑e tevékenységük jelentős részét, és igenlő válasz esetén a 2009‑ben módosított 883/2004 rendelet alapján úgy kell tekinteni, hogy e munkavállalók 2010. május 1‑jétől, az említett rendelet hatálybalépésének időpontjától az olasz szociális biztonsági szabályozás hatálya alá tartoztak.
22      2019. május 8‑i ítélet (C‑631/17, EU:C:2019:381).
23      2021. november 25‑i ítélet (C‑372/20, EU:C:2021:962).
24      2024. szeptember 26‑i ítélet (C‑329/23, EU:C:2024:802).
25      HL 2007. L 221., 15. o.
26      HL 1994. L 1., 3. o.
27      Lásd: 2015. március 19‑i Kik ítélet (C‑266/13, EU:C:2015:188, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Amint Bot főtanácsnok a Chain ügyre vonatkozó indítványában (C‑189/14, EU:C:2015:345, 62. pont) kifejtette, a migráns munkavállalók szociális biztonságára vonatkozó első rendelet szövegezésének időszakában a munkavállalók mobilitása elsődlegesen valamely másik tagállamba irányuló egyszeri migrációt jelentett. Ekképpen, a munkavégzés helye szerinti államhoz kapcsolás azon a vélelmen alapult, amely alapján a munkavállaló számára a legnagyobb fokú védelmet nyújtó megoldásról van szó, mivel az utóbbi többek között ugyanazokra a jogokra tarthatott igényt, mint a nemzeti munkavállalók.
28      Lásd: 2017. szeptember 13‑i X ítélet (C‑570/15, EU:C:2017:674, 28. pont).
29      E cikk a (4) bekezdésében előírja, hogy „[a]z e rendelet hatálya alá tartozó intézmények és személyek kötelesek egymást kölcsönösen tájékoztatni, és egymással együttműködni a rendelet helyes végrehajtásának biztosítása céljából.”
30      A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a 883/2004 rendelettel létrehozott rendszer megfelelő működése megköveteli mind a különböző tagállamok illetékes intézményei közötti, mind az ezen intézmények és az e rendelet hatálya alá tartozó személyek közötti eredményes és szoros együttműködést. A Bíróság hozzátette, hogy ez az együttműködés szükséges az érintett személyek jogainak és kötelezettségeinek meghatározásához, valamint ahhoz, hogy ez utóbbiak a lehető legrövidebb idő alatt és optimális feltételek mellett élhessenek jogaikkal (lásd: 2023. november 16‑i Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu ítélet, C‑422/22, EU:C:2023:869, 53. pont).