SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJEz dne 9. novembra 1995(*)„Povračilo carin – Načelo kontradiktornosti – Poseben primer“V zadevi T-346/94_France-Aviation,
družba francoskega prava, s sedežem v Châteaufortu (Francija), ki jo
zastopa Jean-Claude Cavaillé, odvetnik iz odvetniške zbornice Lyon, z
naslovom za vročanje v Luxembourgu v odvetniški pisarni Guya Arendta,
62, Avenue Guillume_tožeča stranka_protiKomisiji Evropskih skupnosti,
ki jo zastopata Richard Wainwright, glavni pravni svetovalec, ter
Jean-Francis Pasquier, državni uradnik, dodeljen Komisiji, zastopnika, z
naslovom za vročanje v Luxembourgu v pisarni Carlosa Gómez de la Cruza,
člana pravne službe, Centre Wagner, Kirchberg_tožena stranka_zaradi
predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije REM 4/94 z dne 18.
julija 1994, s katero je bilo na predlog Francoske republike sprejeto,
da povračilo uvoznih carin v primeru tožeče stranke ni upravičeno_SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (prvi senat), v sestavi H. Kirschner, predsednik, A. Kalogeropoulos, sodnik, in V. Tiili, sodnica_sodni tajnik: H. Jung_na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. septembra 1995izreka naslednjoSodbo Pravni okvir in dejansko stanje1        Tožeča
stranka, katere glavna gospodarska dejavnost je vzdrževanje lahkih
civilnih in vojaških letal, v Francijo od leta 1980 naprej uvaža
sestavne in rezervne dele za letala. Uvoženo blago spada v različne
tarifne podskupine skupne carinske tarife, odvisno od tega, ali je
njihova uporaba civilna (oprostitev carine) ali vojaška (plačilo
carine).2        Ni
sporno, da tožeča stranka za večino zadevnih delov ne more vnaprej
določiti njihove poznejše uporabe, torej navesti, ali bodo nameščeni na
civilnih ali vojaških letalih. To je razlog, zaradi katerega ni nikoli
pridobila oziroma zaprosila za pisno dovoljenje, kot ga določa člen 3(1)
Uredbe Komisije (EGS) št. 4142/87 z dne 9. decembra 1987 o določitvi
pogojev za odobritev ugodne tarifne obravnave pri uvozu določenega blaga
zaradi njegove posebne uporabe (UL L 387, str. 81, v nadaljevanju:
Uredba št. 4142/87), ki naj bi bil predhodni pogoj za oprostitev uvoznih
carin za dele, ki jih uporablja tožeča stranka, zaradi njihove
„civilne“ uporabe.3        Glede
na te okoliščine so francoski carinski organi prvotno dopuščali, da je
tožeča stranka uvažala dele ne glede na njihovo končno uporabo ter jih
deklarirala kot „civilne“ pod pogojem, da se je pozneje občasno uredil
položaj delov, ki so se uporabili v vojaške namene in so bili tako
podvrženi carini.4        Iz
spisa je razvidno, da je leta 1988 francoska carinska uprava obvestila
tožečo stranko, da sta bila praksa oprostitve uvoznih carin ter naknadno
plačevanje carine s poravnavo nepravilna. Spomnila je, da se je tožeča
stranka na začetku leta 1988 obvezala vzpostaviti računalniško vodeno
zasebno carinsko skladišče, ki bi ji za vsak del po iznosu iz skladišča
omogočilo deklarirati, ali je namenjen civilni ali vojaški uporabi.
Glede na Uredbo Sveta (EGS) št. 2503/88 z dne 25. julija 1988 o
carinskih skladiščih (UL L 225, str. 1) so carinska skladišča med drugim
namenjena dajanju pomoči gospodarskim subjektom, ki ne poznajo končne
namembnosti blaga, ki prihaja izven območja Skupnosti, oziroma temu
blagu še ne želijo določiti takšne namembnosti.5        Tožeča
stranka je z dopisom z dne 26. decembra 1988 dejansko zaprosila za
odprtje carinskega skladišča v lastnih prostorih na letališču. Leto
pozneje, ko njena vloga še ni bila sprejeta, je francoska carinska
uprava v dopisu z dne 28. novembra 1989 potrdila uporabo načina naknadne
poravnave carin, ki se je uporabljal v prejšnjih letih, ter dodala, da
„upoštevajoč nastale težave […] pri vzpostavitvi posebnega zasebnega
skladišča tokrat ne bo naložila kazni“. 6        Tožeča
stranka je z dopisom z dne 25. junija 1991 ponovno zaprosila pristojni
carinski urad za dovoljenje, da odpre zasebno carinsko skladišče. V
dopisu z dne 2. oktobra 1991 je direktor regionalnega carinskega urada
opozoril na težave v zvezi s spremembami pravil glede skladišč. V dopisu
z dne 16. aprila 1992 je direktor regionalnega carinskega urada tožeči
stranki končno izdal dovoljenje za upravljanje zaprošenega skladišča.
Vendar je isti direktor po prerazporeditvi do takrat odgovornega
carinskega urada v dopisu z dne 20. oktobra 1992 podal dodatno določilo k
prej izdanemu dovoljenju. Carinsko skladišče je bilo vzpostavljeno šele
1. januarja 1993, zamudo pa je tožeča stranka pripisovala „upravni
počasnosti“, navedeni zgoraj.7        Predhodno
je pristojni carinski urad z dopisom z dne 12. junija 1990 obvestil
tožečo stranko, da bo s 1. julijem 1990 preferencialna tarifna
obravnava, ki je je bila do takrat deležna, preklicana, ker naj ne bi
izpolnila njenih obveznosti glede vzpostavitve omenjenega carinskega
skladišča za leto 1990. Zato je bila tožeča stranka prisiljena sprostiti
celoto svojega uvoženega blaga v prosti promet ter nemudoma plačati
ustrezno carino, vključno za dele, ki so bili pozneje namenjeni za
„civilno“ uporabo. Zgoraj navedeni dopis glede tega vsebuje naslednjo
navedbo: „Od zdaj naprej boste morali ob koncu obračunskega obdobja
predložiti zahtevo za povračilo carin in davkov za dele letal, namenjene
za civilno uporabo“.8        Po
prvem zahtevku za povračilo, ki ga je tožeča stranka vložila oktobra
1991, ji je direktor regionalnega carinskega urada z dopisom z dne 23.
decembra 1991 odgovoril, da „so povračila načeloma odobrena“, s tem, da
je poudaril, da je treba še predložiti nekatera dokazila, da bi jih
lahko preveril pristojni organ. Tožeča stranka je nato z dopisom z dne
12. julija 1993 pri carinski upravi vložila zahtevo za povračilo
carinskih dajatev za leta 1990, 1991 in 1992, ki jih je plačala za uvoz
delov, ki so bili končno nameščeni na civilna letala. Natančen znesek,
ki ga je zahtevala tožeča stranka, je bil določen pozneje in je znašal
1.610.338 FF. Francoske oblasti ter Komisija navedenemu znesku in
postopku, ki je bil uporabljen pri izračunu, nista oporekali.9        Glavna
uprava za carine in posredne dajatve je z dopisom z dne 4. januarja
1994 opozorila tožečo stranko na dejstvo, da v času, ko je bilo uvoženo
blago dano v prosti promet, tožeča stranka ni bila upravičena do
ugodnejše tarifne obravnave zaradi posebne uporabe, tako da je bila
carinske dajatve, ki jih je plačala, dolžna plačati v skladu z Uredbo
št. 4142/87. Glavna uprava je tožečo stranko obenem obvestila, da je
glede na posebne okoliščine zadeve zahtevek za povračilo posredovala
Komisiji Evropskih skupnosti v skladu s členom 13(1) Uredbe Sveta (EGS)
št. 1430/79 z dne 2. julija 1979 o povračilu ali odpustu uvoznih ali
izvoznih dajatev (UL L 175, str. 1), ki v besedilu, kot izhaja iz Uredbe
Sveta (EGS) št. 3069/86 z dne 7. oktobra 1986 o spremembi Uredbe št.
1430/79 (UL L 286, str. 1, v nadaljevanju: člen 13), določa: „Uvozne
ali izvozne dajatve se lahko povrnejo ali odpustijo v posebnih
primerih, kot so predvideni v oddelkih A do D, ki izhajajo iz okoliščin,
pri katerih ne gre niti za malomarnost niti za goljufivo ravnanje
udeleženega [...]“10      Francosko
ministrstvo za proračun je z dopisom z dne 4. februarja 1994
posredovalo zadevo Komisiji v skladu s postopkovnimi določili iz člena
905 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za
izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o
carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1, v nadaljevanju: Uredba
št. 2454/93, in UL L 302, str. 1). Ta določba je navedena v poglavju,
kjer so našteti določeni posebni standardni primeri, v okviru katerih se
zahteve za povračilo avtomatično štejejo za izpolnjene ali
neizpolnjene. Ko nacionalni organi ugotovijo obstoj ene ali druge takšne
okoliščine, so pristojni, da odločijo glede upravičenosti povračila. V
nasprotnem, če ne morejo sprejeti take odločitve in če so bila zahtevku
priložena dokazila, na podlagi katerih se lahko odobri povračilo, morajo
nacionalni organi zadevo posredovati v odločitev Komisiji, pri čemer
mora spis, poslan Komisiji, vsebovati vse podatke, ki so potrebni za
popolno obravnavo predloženega primera.11      Če
se izkaže, da so podatki, ki jih je država članica posredovala
Komisiji, nezadostni, lahko ta zahteva predložitev dodatnih podatkov.
Komisija po posvetovanju s skupino strokovnjakov, sestavljeno iz
predstavnikov vseh držav članic, zbranih v okviru odbora za
prostocarinski režim zaradi obravnave zadevnega primera, odloči, ali
preverjeni posebni položaj upravičuje oziroma ne upravičuje odobritve
povračila.(člen 907). O odločitvi je treba zadevno državo članico
obvestiti, na podlagi te odločitve pa nacionalni organi odločijo o
zahtevku zadevne stranke (člen 908).12      Francosko
ministrstvo za proračun je k dopisu z dne 4. februarja 1994 priložilo
dve strani obsegajoč spis, v katerem je opisalo okoliščine tožeče
stranke med letoma 1990 in 1992 brez opisa carinskega postopka, ki je
zanjo veljal pred letom 1990, brez opisa sprememb postopka, ki so
stopile v veljavo julija 1990 in brez korespondence, ki je bila s tožečo
stranko izmenjana v obdobju med letoma 1988 in 1992 glede morebitnega
povračila ter vzpostavitve carinskega skladišča. Spis vsebuje med drugim
naslednje ugotovitve:–        tožeča
stranka ob dostavi delov ni mogla določiti, kateri deli bodo nameščeni
na civilna in kateri na vojaška letala, kar je bil razlog, zaradi
katerega ni zaprosila za dovoljenje za uporabo postopka posebne uporabe_–        zato
je tožeča stranka sprostila uvoženo blago v prosti promet ter plačala
ustrezne carinske dajatve kljub dejstvu, da bi lahko v okviru omenjenega
postopka uveljavljala oprostitev_–        od
leta 1993 je tožeča stranka po nasvetu carinskih služb uvoženo blago
namestila v carinsko skladišče.Računi in
carinske listine, ki so priložene zgoraj omenjenem spisu, vsebujejo tudi
dopis, ki ga je tožeča stranka 12. julija 1993 poslala glavni upravi za
carine in posredne dajatve, v katerem je opisala prenehanje prej
veljavne ugodnejše tarifne obravnave s 1. julijem 1990, vzpostavitev
carinskega skladišča šele s 1. januarjem 1993 zaradi zamud, ki so jih
povzročile razne spremembe v veljavni zakonodaji, ter potrdilo, ki ji je
bilo dano o možnosti povračila carinskih dajatev, plačanih v letih
1990, 1991 in 1992.13      Francoska
vlada je v spisu, poslanem 4. februarja 1994, predlagala povračilo
plačanih carinskih dajatev za dele, namenjene „civilni“ uporabi. To je
storila na osnovi dejstva, da tožeča stranka ni mogla vnaprej določiti,
za katere dele gre, saj so bili enaki ne glede na vrsto letala. Tožeča
stranka naj bi zaradi večje učinkovitosti združila vse uvoze, namesto da
bi izvedla ločene uvoze za civilna letala. Omenjeni deli naj bi bili
obravnavani v skladu s postopkom posebne uporabe. Francoska vlada je
bila mnenja, da „družbe ni mogoče obtožiti kakršnekoli malomarnosti ali
goljufivega ravnanja“.14      Ministrstvo
je na prošnjo Komisije maja 1994 spis dopolnilo z dopisom, v katerem so
bili računski podatki in kopija carinske deklaracije.15      Komisija
je na osnovi omenjenega spisa ter posvetovanja s skupino strokovnjakov,
ustanovljeno na podlagi veljavne zakonodaje, v skladu s členom 13(1)
18. julija 1994 sprejela odločbo REM 4/94, po kateri povračilo plačanih
carinskih dajatev v tej zadevi ni upravičeno, ker:–        tožeča
stranka ni izpolnila nobenega od pogojev, ki jih določa Uredba št.
4142/87 za odobritev ugodne tarifne obravnave pri uvozu določenega blaga
zaradi njegove posebne uporabe, še posebej pogoja pridobitve
predhodnega pisnega dovoljenja, saj tako dovoljenje nima retroaktivnega
učinka;–        nespoštovanje določene ureditve ne pomeni posebnega primera v smislu člena 13;–        so bili opravljeni večkratni uvozi in je bila napaka ponovljena;–        je tožeča stranka ravnala goljufivo.16      Komisija
je to odločbo posredovala francoski vladi, ki je nato z dopisom z dne
13. avgusta 1994 obvestila tožečo stranko o odločbi ter glavnih razlogih
zanjo. Po žigu na pismu se lahko sklepa, da je tožeča stranka pismo na
svojem naslovu prejela 23. avgusta 1994.  Postopek17      Tožeča
stranka je v teh okoliščinah vložila to tožbo, ki jo je sodni tajnik
Sodišča prejel 18. oktobra 1994.18      Pisni
postopek je potekal normalno. S sklepom Sodišča prve stopnje z dne 9.
marca 1995, po predložitvi stališč strank, je bila zadeva dodeljena
prvemu senatu, ki ga sestavljajo trije sodniki. Na podlagi poročila
sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (prvi senat) začelo z ustnim
postopkom brez pripravljalnega postopka. Kljub temu je izvedlo določene
ukrepe procesnega vodstva. Stranke so na obravnavi 27. septembra 1995
predstavile ustne navedbe in svoje odgovore na vprašanja Sodišča prve
stopnje. Na koncu obravnave je predsednik zaključil ustni postopek. Predlogi strank19      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:–        odločbo
Komisije REM 4/94 z dne 18. julija 1994, naslovljeno na Francosko
republiko, glavno upravo za carine in posredne dajatve, razglasi za
nično;–        razglasi,
da je zahtevek za povračilo, poslan preko francoske glavne uprave za
carine in posredne dajatve načeloma upravičen, s tem, da ta preveri
znesek povračila;–        toženi stranki naloži plačilo stroškov. 20      Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:–        tožbo zavrne;–        tožeči stranki naloži plačilo sodnih stroškov. Predlogi glede razglasitve ničnosti odločbe21      Tožeča
stranka je v podporo svojemu predlogu za razglasitev ničnosti navedla
tri tožbene razloge, in sicer kršitev načela kontradiktornosti, ker naj
ji ne bi bila dana možnost predstaviti Komisiji svojih trditev, kršitev
načela legitimnega pričakovanja, saj naj bi izpodbijana odločba kršila
pričakovanja, ki jih je utemeljeno imela glede na navedbe francoske
carinske uprave o povračilu plačanih carinskih dajatev, ter napačno
razlaganje izraza „poseben primer“ v smislu člena 13 glede na to, da naj
Komisija očitno ne bi preučila njenega dejanskega položaja z vidika
vseh upoštevnih možnosti. Sodišče prve stopnje presoja, da je treba
najprej preučiti tožbeni razlog kršitve načela kontradiktornosti. Tožbeni razlog kršitve načela kontradiktornosti Trditve strank22      Tožeča
stranka navaja, da je načelo kontradiktornosti, ki je nujno za
spoštovanje pravic do obrambe – ki so priznane kot temeljno načelo prava
Skupnosti – splošno uporabljen predpis, po katerem se mora naslovnikom
odločitev javnih organov, ki bistveno vplivajo na njihove interese, dati
možnost, da učinkovito predstavijo svoje stališče (sodbi Sodišča z dne
23. oktobra 1974 v zadevi Transocean Marine Paint proti Komisiji, 17/74,
Recueil, str. 1063, točka 15, in z dne 9. novembra 1983 v zadevi
Michelin proti Komisiji, 322/81, Recueil, str. 3461, točka 7). Načelo
kontradiktornosti se ne uporablja samo v postopkih, ki vodijo do
sankcij, temveč tudi v tistih, ki imajo lahko neugodne posledice za
podjetja, kot velja v obravnavanem primeru.23      Tožeča
stranka poudarja, da ji ni bilo omogočeno predstaviti svojih trditev ne
skupini strokovnjakov ne službam Komisije. V zvezi s tem poudarja, da
je kršitev načela kontradiktornosti povzročila, da se je Komisija
zmotila pri analizi ter uporabi Uredbe št. 4142/87, ki nista imeli
nikakršne zveze z dejanskim stanjem. Francoska carinska uprava naj v
spisu, ki ga je posredovala Komisiji, dejansko ne bi prikazala vloge, ki
jo je sama igrala v postopku glede zahtevka za povračilo. Zaradi tega
naj bi bila tožeči stranki odvzeta možnost predstavitve utemeljitev, ki
so bile potrebne za obrambo njenega primera pred Komisijo in skupino
strokovnjakov. 24      Čeprav
Komisija priznava pomembnost načela kontradiktornosti, se sklicuje na
sodno prakso Sodišča, po kateri postopek za sprejetje odločb o povračilu
– ki vključuje številne stopnje, nekatere na nacionalni ravni (vloga
zahtevka s strani podjetja, prva obravnava carinske uprave) in nekatere
na ravni Skupnosti (predložitev zahtevka Komisiji, obravnava zadeve s
strani Odbora za prostocarinski režim, posvetovanje s skupino
strokovnjakov, odločitev Komisije, obvestilo zadevnim državam članicam) –
zadevnim strankam zagotavlja vso potrebno pravno varnost (sodbe z dne
17. marca 1983 v zadevi Control Data proti Komisiji, 294/81, Recueil,
str. 911, z dne 13. novembra 1984 v zadevi Van Gend & Loos proti
Komisiji, 98/83 in 230/83, Recueil, str. 3763, in z dne 6. julija 1993 v
zadevi CT Control (Rotterdam) in JCT Benelux proti Komisiji, C-121/91
in C-122/91, Recueil, str. I-3873, točka 48).25      Trdi,
da je postopek v tej zadevi potekal pravilno ter tožeči stranki
omogočil, da je svoje trditve predložila francoskim organom oblasti, ki
so podprli njen zahtevek za povračilo pred Komisijo in pred skupino
strokovnjakov. Če francoski organi oblasti niso navedli vloge, ki naj bi
jo imeli v zadevi, naj bi do tega brez dvoma prišlo zato, ker so bili
mnenja, da tega ni treba omeniti, ker naj za to ne bi bilo dokazov
oziroma ker naj to ne bi bistveno vplivalo na preizkus temelja zahtevka.
Komisija med drugim po pregledu spisa, ki so ji ga posredovali
nacionalni organi, ni videla potrebe, da bi zahtevala dodatne podatke,
ki naj v vsakem primeru ne bi privedli do tega, da bi izdala drugačno
odločbo. 26      Komisija
je v odgovor na vprašanje Sodišča prve stopnje glede upoštevnosti sodbe
Sodišča z dne 21. novembra 1991 v zadevi Technische Universität München
(C-269/90, Recueil, str. I-5469) Komisija menila, da navedene sodne
prakse ni mogoče prenesti na trenutni spor. Razlogi, zaradi katerih je
zadeva v teh dveh primerih prišla pred Komisijo, naj ne bi bili
primerljivi: v zadevi C-269/90 je šlo za dvig tehnične presoje zahtevka
za oprostitev carin v zvezi z znanstvenimi sredstvi na najustreznejšo
stopnjo odločanja, saj je nacionalni organ menil, da je Komisija s
pomočjo držav članic v boljšem položaju od njega za to, da opravi
tehnične primerjave in da preveri, če drugod v Skupnosti obstajajo
podobna sredstva; nasprotno je v obravnavani zadevi, ki se ukvarja s
povračilom carinskih dajatev, določitev stopnje pristojnosti odvisna od
sprejete odločitve ter posledic, ki bi jih imela na lastne vire
Skupnosti, saj ima Komisija pristojnost v primerih, ko gre za vprašanje
morebitnega povračila, medtem ko država članica ohrani pristojnost
odločanja v primeru zavrnitve povračila. Komisija je poudarila, da naj
podatki, ki jih je tožnik predložil v podporo svojim argumentom, v
vsakem primeru ne bi spremenili odločitve v izpodbijani odločbi. 27      Komisija
je v odgovor Sodišču prve stopnje glede sistema posebnih uporab
opozorila, da je pridobitev dovoljenja nujni pogoj za pridobitev koristi
iz omenjenega sistema. Tožeča stranka bi morala med postopkom dodelitve
dovoljenja, predvsem pa med postopkom deklaracije o sprostitvi blaga v
prosti promet, opredeliti blago, ki bi lahko izpolnilo pogoje za
postopek zaradi posebne uporabe. Edina zakonita rešitev za tožečo
stranko naj bi torej bila, da bi to identifikacijo opravila najpozneje
do trenutka sprostitve v prosti promet. Vendar je očitno, da če je
tožeča stranka menila, da blaga v trenutku njegove sprostitve v prosti
promet ne more razdeliti na tistega za civilno ali vojaško uporabo, je
predhodno dovoljenje za uporabo postopka zaradi posebne uporabe izgubilo
svoj pomen. Komisija iz tega sklepa, da naj tožeča stranka v vsakem
primeru ne bi mogla, čeprav bi to želela, pridobiti dovoljenja za
uporabo postopka zaradi posebne uporabe, ter v povezavi s tem na njegovi
osnovi pridobiti koristi.  Presoja Sodišča prve stopnje28      Sodišče
prve stopnje ugotavlja, da je v skladu z zgoraj opisanim zakonskim
okvirom upravni postopek, ki je privedel do sprejetja izpodbijane
odločbe, zajemal več ravni, po eni strani državno raven, saj je tožeča
stranka zahtevek za povračilo skupaj z dokazili vložila pri francoskem
upravnem organu, ter po drugi strani raven Skupnosti, saj je francoski
upravni organ spis tožeče stranke pripravil in predal Komisiji, ki je po
posvetovanju s skupino strokovnjakov zahtevek za povračilo razglasila
za neupravičenega.29      V
tem okviru Komisija – ob sklicevanju na zgoraj navedene sodbe v zadevah
Control Data proti Komisiji, Van Gend & Loos proti Komisiji ter še
posebej CT Control (Rotterdam) in JCT Benelux proti Komisiji – trdi, da
je bila v tej zadevi spoštovana pravica tožeče stranke biti zaslišana
glede na to, da je izpodbijani postopek tožeči stranki omogočil
predložiti svoje argumente pred francoskimi organi in da je bil njen
spis, ki so ga slednji predali, na voljo tako skupini strokovnjakov kot
Komisiji.30      Sodišče
prve stopnje v zvezi s tem ugotavlja, da mora biti pravica tožeče
stranke biti zaslišana v postopku, kot je v obravnavanem sporu, dejansko
najprej zagotovljena v odnosih med zadevno stranko in državno upravo.
Uredba št. 2454/93 predvideva zgolj stike med zadevno stranko in državno
upravo na eni strani ter med slednjo in Komisijo na drugi strani.
Čeprav ta zakonodaja ne predvideva direktnega stika med službami
Komisije in zadevno stranko, to ne pomeni, da se lahko Komisija v vsakem
primeru, ko ji je predložen zahtevek za povračilo, zadovolji s podatki,
ki jih je predložila državna uprava. Člen 905(2) Uredbe št. 2454/93
določa, da lahko Komisija od zadevne države članice zahteva predložitev
dodatnih podatkov. Potemtakem mora Sodišče prve stopnje preučiti, ali bi
v obravnavani zadevi Komisija morala vložiti tako zahtevo, s katero bi
se spoštovala pravica tožeče stranke biti zaslišana, ter upoštevati
dodatna pojasnila, predložena s strani tožeče stranke francoski upravi
in nato posredovana Komisiji.31      V
tem okviru je treba poudariti, da so dejstva te zadeve drugačna od
dejstev v zadevah, navedenih zgoraj v točkah 24 in 29. V tej zadevi se
tožeča stranka dejansko sklicuje na nepopolnost spisa, ki so ga
pripravili in posredovali državni organi, medtem, ko se pri treh prej
navedenih zadevah tega ni oporekalo. V zadevi CT Control (Rotterdam) in
JCT Benelux proti Komisiji so tožeče stranke dejansko priznale, da so
bile vse utemeljitve, na katere so se lahko sklicevale, podane v njihovi
zahtevi ter da ni bilo novih elementov, ki bi jih lahko dodale (točka
49 sodbe). V tej zadevi pa je tožeča stranka nasprotno v odgovor na
ukrepe procesnega vodstva, ki jih je določilo Sodišče prve stopnje,
izjavila, da pri pripravi spisa ni sodelovala, da ga tudi ni imela
možnosti preučiti, preden je bil posredovan, in da ga dejansko nikoli ni
preučila.32      Poleg
tega je treba spomniti, da je v zgoraj navedeni sodbi Technische
Universität München glede oprostitve plačila uvozne carine za znanstveni
instrument Sodišče odločilo, da ima Komisija pri upravnem postopku, ki
zahteva zapleteno tehnično presojo, pooblastilo za prosto presojo, s
tem, da je dodalo, da je v povezavi s tem pooblastilom temeljnega pomena
spoštovanje pravic, ki jih v upravnih postopkih zagotavlja pravni red
Skupnosti, ter da te pravice zajemajo še posebej pravico zadevne osebe,
da predstavi svoja stališča (točki 13 in 14). Ker upoštevna zakonodaja
Skupnosti za uvoznika ni predvidevala nikakršne možnosti, da Komisiji
pojasni svoje stališče, čeprav bi bile njegove navedbe o tehničnih
podatkih uvoženega instrumenta ter njegovi nameravani uporabi nedvomno
izredno koristne, je Sodišče poudarilo, da pravica biti zaslišan v takem
postopku zahteva, da udeleženec lahko v postopku pred Komisijo
predstavi svoj primer in ustrezno posreduje svoja stališča glede
upoštevnosti okoliščin ter po potrebi glede dokumentacije, ki so jo
institucije Skupnosti vzele v presojo (točke od 23 do 25).33      Treba
je preučiti, ali je razlog za odločitev Sodišča, kot je naveden zgoraj,
upošteven tudi v postopku iz člena 13, kot je ta v tej zadevi. V zvezi s
tem je Komisija oporekala, sicer upravičeno, da zelo poredkoma izvaja
„zapleteno tehnično presojo“ pri določanju, ali morajo biti carinske
dajatve povrnjene. Vendar Sodišče prve stopnje meni, da ni le pretežno
tehnična narava spisa tista, ki podeljuje pravico, da je zadevna stranka
zaslišana pred Komisijo, ampak njeno pooblastilo za prosto presojo, ki
ga ima v tej zadevi.34      Vendar
Sodišče prve stopnje ugotavlja, da ima Komisija v več pogledih določeno
mero proste presoje glede uporabe člena 13, ki jo je Sodišče opisalo
kot „splošno pravično določbo“ (sodba z dne 15. decembra 1983 v zadevi
Schoellershammer proti Komisiji, 283/82, Recueil, str. 4219, točka 7).
Po eni strani ta določba pokriva „posebne primere“, kar obvezno
predpostavlja, da bi morala Komisija od številnih dejanskih in pravnih
podatkov, upoštevati ter preučiti tiste, ki bi bili lahko upoštevni pri
njeni dokončni odločitvi. Po drugi strani pa mora Komisija preveriti,
ali zadevna stranka ni odgovorna samo za malomarnost, ampak ali je šlo
za „goljufivo ravnanje“. Nazadnje se mora pred sprejetjem odločitve
Komisija posvetovati s skupino strokovnjakov, kot določa člen 907 Uredbe
št. 2454/93, kar kaže na to, da lahko izbira, ali bo upoštevala mnenje
te skupine ali ne. Ob upoštevanju vseh teh okoliščin Sodišče prve
stopnje meni, da ima Komisija v okviru postopka iz člena 13 pooblastilo
za prosto presojo, ki je vsaj enakovredno tistemu, ki ji ga je Sodišče
priznalo v zgoraj navedeni sodbi Technische Universität München.
Spoštovanje pravice biti zaslišan mora torej biti v postopkih, ki se
nanašajo na povračilo carinskih dajatev, zagotovljeno. 35      Kar
zadeva obravnavani primer, Sodišče prve stopnje ugotavlja, da je spis,
ki so ga Komisiji predali francoski organi, vseboval dopis, ki ga je
tožeča stranka 12. julija 1993 poslala carinski upravi, v katerem se
sklicuje na težave, ki jih je imela pri vzpostavljanju carinskega
skladišča, ter na „potrdilo“ o možnem povračilu carinskih dajatev, ki
jih je plačala med letoma 1990 in 1992. Vendar korespondenca, izmenjana
med tožečo stranko in francosko carinsko upravo, glede teh dveh točk ni
vključena v ta spis. Tako se zdi, da je Komisija izpodbijano odločbo
sprejela na podlagi nepopolnega spisa.36      Dodati
je treba, da so francoski organi v svojem spisu predlagali odobritev
povračila ter poudarili, da tožeči stranki ni mogoče pripisati
„nikakršne malomarnosti“. Če je Komisija razmišljala, da bi se oddaljila
od tega stališča ter zahtevek za povračilo zavrnila na podlagi tega, da
naj bi bila tožeča stranka kriva celo „goljufivega ravnanja“ –
pridevnik „goljufivega“ je bil izrecno dodan z zgoraj navedeno Uredbo
št. 3069/86 z dne 7. oktobra 1986 –, je imela dolžnost omogočiti tožeči
stranki, da svoj primer predstavi francoskim organom. Taka odločitev
glede stopnje malomarnosti je namreč vključevala zapleteno pravno
presojo, do katere bi lahko prišlo le na podlagi vseh upoštevnih dejstev
vključno z odločitvami in izjavami državne uprave nasproti tožeči
stranki. Sodišče prve stopnje meni, da je v primeru, ko je Komisija
podala tako resno obtožbo „goljufivega ravnanja“ zoper tožečo stranko,
še bolj pomembno, da je tožeča stranka zaslišana pred državno upravo,
kot je to bilo v zgoraj navedeni zadevi Technische Universität München, v
kateri je Sodišče razsodilo, da ima uvoznik pravico biti zaslišan v
postopku pred Komisijo, kjer je šlo zgolj za objektivno tehnično presojo
znanstvenega instrumenta.37      Poleg
tega, kot je opozorila Komisija, je dejstvo, da se je celo francoski
član skupine strokovnjakov, ki je bila vprašana za mnenje pred sprejemom
izpodbijane odločbe, izrekel proti povračilu, nepomembno. Nikoli namreč
ni bilo dokazano ali zatrjevano, da je bil omenjeni član sploh
seznanjen z vsemi okoliščinami zadeve.38      Iz
tega izhaja, da je bila izpodbijana odločba sprejeta na podlagi
upravnega postopka, v katerem je bila kršena pravica tožeče stranke biti
zaslišana.39      Glede
tega, da Komisija zatrjuje, da naj tudi upoštevanje vseh dodatnih
podatkov, ki jih je tožeča stranka predložila Sodišču prve stopnje, ne
bi vplivalo na izpodbijano odločbo, je treba ugotoviti, da te
utemeljitve, s katero želi Komisija zanikati upoštevnost prej
ugotovljene postopkovne nepravilnosti, ni mogoče sprejeti. Sodišče prve
stopnje dejansko nima pristojnosti, da bi prevzelo vlogo pristojnega
upravnega organa ali da bi predvidelo odločitev, do katere bo slednji
prišel po novem upravnem postopku ob upoštevanju spisa, ki ga bodo
dopolnili francoski organi in tožeča stranka. Poleg tega se skupina
strokovnjakov, s katero se mora Komisija pred sprejemom odločbe
posvetovati v skladu s členom 907 Uredbe št. 2454/93, še ni seznanila s
tem dopolnjenim spisom in tako ni mogla dati mnenja ob poznavanju vseh
dejstev.40      Iz
vsega navedenega izhaja, da je treba tožbeni razlog kršitve načela
kontradiktornosti sprejeti. Zato je treba izpodbijano odločbo razglasiti
za nično, ne da bi bilo treba odločati o ostalih tožbenih razlogih
tožeče stranke. Predlogi, da se zahtevek za povračilo razglasi za upravičenega41      V
odgovor na vprašanje, ki ga je zastavilo Sodišče prve stopnje, je
tožeča stranka izjavila, da bo vztrajala pri svojih predlogih za
razglasitev, tudi če bo izpodbijana odločba razglašena za nično. V zvezi
s tem je poudarila, da je njen zahtevek za povračilo temeljil predvsem
na legitimnem pričakovanju, ki ga je imela na podlagi izjav francoskih
organov glede povračila plačanih carinskih dajatev. Navaja, da naj bi ta
pravni razlog, ki je zunaj normalnega postopka iz člena 905 in
naslednjih členov Uredbe št. 2454/93, spadal zgolj pod sodno pristojnost
Sodišča prve stopnje in slednjega pooblaščal, da izda sodbo, ki je
glede predlaganega povračila neposredno izvršljiva.42      V
zvezi s tem je dovolj opozoriti, da je ustaljena sodna praksa, da v
okviru tožbe za razglasitev ničnosti, ki je vložena v skladu s členom
173 Pogodbe ES, Sodišče Skupnosti brez poseganja v pristojnosti
upravnega organa ne sme naložiti instituciji Skupnosti, naj sprejme
ukrepe za izvršitev sodbe, s katero se je odločba razglasila za nično
(glej na primer sklep Sodišča prve stopnje z dne 27. maja 1994 v zadevi J
proti Komisiji, T-5/94, Recueil, str. II-391, točka 17, ter sklep
Sodišča prve stopnje z dne 8. novembra 1990 v zadevi Barbi proti
Komisiji, T-73/89, Recueil, str. II-619, točka 38). Člen 176 Pogodbe ES,
v skladu s katerim mora institucija, katere akt je bil razglašen za
ničnega, sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe, je omejevalna
določba. Dodati je treba, da mora Komisija v vsakem primeru v
obravanavani zadevi ponovno odpreti upravni postopek, tako da bi bilo
prezgodaj, da bi Sodišče prve stopnje odločilo o tožbenem razlogu glede
kršitve načela legitimnega pričakovanja.43      Predlogi za razglasitev zahtevka za povračilo za upravičenega so torej nedopustni. Stroški44      V
skladu s členom 87(2), prvi pododstavek, Poslovnika se neuspeli stranki
naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Komisija s
svojimi tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.Iz teh razlogov jeSODIŠČE PRVE STOPNJE (prvi senat)razsodilo:1)      Odločba
Komisije REM 4/94 z dne 18. julija 1994, poslana Francoski republiki,
glavna uprava za carine in posredne dajatve, se razglasi za nično.2)      V preostalem se tožba zavrne.3)      Komisiji se naloži plačilo stroškov.Kirschner
Kalogeropoulos
TiiliRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. novembra 1995.Sodni tajnik         PredsednikH. Jung       H. Kirschner* Jezik postopka: francoščina.