null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
ATHANASIA RANTOSE
přednesené dne 5. března 2026(1)
Věc C‑70/25
[Tukowiecka](i)
N. O.
proti
PKO BP S.A.
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Okresní soud ve městě Koszalin (Sąd Rejonowy w Koszalinie, Polsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Platební služby na vnitřním trhu – Směrnice (EU) 2015/2366 – Článek 73 odst. 1 a čl. 74 odst. 1 – Neautorizované platební transakce – Právo na okamžité vrácení částky – Hrubá nedbalost – Odmítnutí poskytovatele platebních služeb neprodleně vrátit částku neautorizované transakce v případě ztráty způsobené hrubým nesplněním povinností stanovených v článku 69 ze strany plátce – Rozsah vyloučení práva na okamžité vrácení částky“
I.      Úvod
1.        Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Okresním soudem ve městě Koszalin (Sąd Rejonowy w Koszalinie, Polsko) se týká výkladu čl. 73 odst. 1 a čl. 74 odst. 1 směrnice (EU) 2015/2366(2), které se týkají režimu odpovědnosti použitelného v případě neautorizovaných platebních transakcí. Zejména je v ní kladena otázka, za jakých podmínek může poskytovatel platebních služeb odmítnout okamžité vrácení těchto transakcí s odkazem na hrubou nedbalost plátce ve vztahu k povinnostem, které mu vyplývají z článku 69 této směrnice, a to v kontextu podvodů typu phishing, které jsou stále častější.
2.        Tato věc poskytuje Soudnímu dvoru příležitost upřesnit obrysy rovnováhy, kterou je třeba nastolit mezi zájmy plátce a zájmy poskytovatele platebních služeb. Vyzývá jej, aby se vyjádřil k aspektům, které mohou mít významný dopad jak na rozdělení rizik mezi poskytovatele platebních služeb a plátce, tak na úroveň ochrany, která má být poskytována uživatelům těchto služeb.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
3.        Body 6 a 71 odůvodnění směrnice 2015/2366 uvádějí:
„(6)      Je třeba přijmout nová pravidla, která zaplní mezery v právních předpisech a zároveň zaručí jejich větší srozumitelnost a jednotné uplatňování právního rámce v celé Unii [...] a zároveň [aby] byla při použití [...] platebních služeb v celé Unii zaručena vysoká úroveň ochrany spotřebitele. Tím by měl být zefektivněn celý platební systém a zajištěn větší výběr a větší transparentnost platebních služeb, přičemž by zároveň měla být posílena důvěra spotřebitelů v harmonizovaný trh plateb.
[...]
(71)      V případě neautorizované platební transakce by měl poskytovatel platebních služeb částku této transakce plátci okamžitě vrátit. Pokud však existuje závažné podezření, že k neautorizované transakci došlo v důsledku podvodného jednání uživatele platebních služeb, a pokud je toto podezření založeno na objektivních důvodech sdělených relevantnímu vnitrostátnímu orgánu, měl by mít poskytovatel platebních služeb před vrácením částky plátci možnost provést v přiměřené lhůtě šetření. V zájmu ochrany plátce před jakýmkoliv znevýhodněním by den valuty připsání vrácené částky neměl být pozdější než den, kdy byla částka z jeho účtu odepsána. Aby byl uživatel platebních služeb motivován k nahlášení každé krádeže nebo ztráty platebního prostředku bez zbytečného odkladu svému poskytovateli platebních služeb a aby se tak snížilo riziko neautorizovaných platebních transakcí, měl by uživatel nést odpovědnost pouze za velmi omezenou částku, s výjimkou případů, kdy se uživatel platebních služeb dopustil podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti. V tomto kontextu se k zajištění jednotné a vysoké úrovně ochrany uživatele v rámci Unie jeví jako adekvátní částka 50 EUR. V případě, že se plátce o ztrátě, odcizení nebo zneužití platebního prostředku nemohl dozvědět, nemělo by to zakládat jakoukoli jeho odpovědnost. Jakmile navíc uživatel poskytovateli platebních služeb oznámí, že jeho platební prostředek mohl být zneužit, neměla by být na uživateli platebních služeb požadována úhrada žádných dalších ztrát vyplývajících z neautorizovaného použití daného prostředku. [...]“
4.        Článek 69 této směrnice, nadepsaný „Povinnosti uživatele platebních služeb v souvislosti s platebními prostředky a osobními bezpečnostními údaji“, stanoví:
„1.      Uživatel platebních služeb, který je oprávněn používat platební prostředek:
a)      používá platební prostředek v souladu s podmínkami, které upravují vydávání a používání daného platebního prostředku, které musejí být objektivní, nediskriminační a přiměřené;
b)      oznámí poskytovateli platebních služeb nebo subjektu jím určenému ztrátu, odcizení, zneužití nebo neautorizované použití platebního prostředku, a to neprodleně po zjištění této skutečnosti.
2.      Pro účely odst. 1 písm. a) učiní uživatel platebních služeb, jakmile obdrží platební prostředek, zejména veškerá přiměřená opatření na ochranu osobních bezpečnostních údajů.“
5.        Článek 71 uvedené směrnice, nadepsaný „Oznámení a náprava neautorizovaných nebo nesprávně provedených transakcí“, v odstavci 1 stanoví:
„Uživatel platebních služeb získá od poskytovatele platebních služeb nápravu neautorizované nebo nesprávně provedené platební transakce pouze v případě, že uživatel platebních služeb poskytovateli platebních služeb neprodleně po zjištění a nejpozději do třinácti měsíců ode dne odepsání částky z účtu oznámí tuto transakci vedoucí ke vzniku nároku, včetně nároku podle článku 89.
[…]“
6.        Článek 72 téže směrnice, nadepsaný „Doklad o ověření a provedení platebních transakcí“, v odstavci 2 stanoví:
„Pokud uživatel platební služby popírá autorizaci provedené platební transakce, použití platebního prostředku zaznamenané poskytovatelem platebních služeb, včetně případně poskytovatele služeb iniciování platby, nemusí být samo o sobě postačující pro prokázání, zda daná platební transakce byla plátcem autorizována nebo zda se plátce dopustil podvodu nebo zda z důvodu hrubé nedbalosti nebo úmyslně nesplnil jednu nebo více povinností podle článku 69. Poskytovatel platebních služeb nebo případně poskytovatel služeb iniciování platby předloží podpůrné doklady k prokázání podvodu nebo hrubé nedbalosti na straně uživatele platebních služeb.“
7.        Článek 73 směrnice 2015/2366, nadepsaný „Odpovědnost poskytovatele platebních služeb za neautorizované platební transakce“, v odstavci 1 stanoví:
„Aniž je dotčen článek 71, členské státy zajistí, aby v případě neautorizované platební transakce poskytovatel platebních služeb plátce vrátil plátci částku ve výši neautorizované platební transakce, a to okamžitě a v každém případě nejpozději do konce následujícího pracovního dne poté, co transakci zjistil nebo mu byla oznámena, s výjimkou případů, kdy má důvodné podezření, že došlo k podvodu, a tyto důvody písemně sdělí příslušnému vnitrostátními orgánu. Poskytovatel platebních služeb plátce v příslušných případech uvede platební účet, z něhož byla částka odepsána, zpět do stavu, v jakém by byl, kdyby k neautorizované platební transakci nedošlo. Tím se rovněž zajistí, aby dnem valuty částky připsané na platební účet plátce byl nejpozději den, kdy byla tato částka odepsána z účtu.“
8.        Článek 74 této směrnice, nadepsaný „Odpovědnost plátce za neautorizované platební transakce“, v odstavci 1 stanoví:
„Odchylně od článku 73 může mít plátce povinnost nést ztrátu do výše 50 EUR plynoucí z veškerých neautorizovaných platebních transakcí, která vyplývá z použití ztraceného nebo odcizeného platebního prostředku nebo ze zneužití platebního prostředku.
První pododstavec se nepoužije, pokud:
a)      ztrátu, odcizení nebo zneužití platebního prostředku plátce nemohl zjistit před provedením platby, a to s výjimkou případů, kdy podvodně jednal on sám; nebo
b)      ztráta byla způsobena jednáním či opomenutím zaměstnance, zástupce nebo pobočky poskytovatele platebních služeb nebo subjektu poskytujícího outsourcing.
Plátce nese všechny ztráty plynoucí z neautorizovaných platebních transakcí, pokud mu vznikly v důsledku toho, že jednal podvodně nebo nesplnil úmyslně či z důvodu hrubé nedbalosti jednu nebo více povinností uvedených v článku 69. V těchto případech se maximální částka uvedená v prvním pododstavci tohoto odstavce nepoužije.
Pokud plátce nejednal podvodně nebo s úmyslem nesplnit své povinnosti podle článku 69, mohou členské státy snížit odpovědnost podle tohoto odstavce s přihlédnutím zejména k povaze osobních bezpečnostních údajů a ke konkrétním okolnostem, za nichž k jeho ztrátě, odcizení nebo zneužití došlo.“
B.      Polské právo
9.        Článek 46 zákona o platebních službách (ustawa o usługach płatniczych) ze dne 19. srpna 2011(3) ve znění použitelném na spor v původním řízení zní v odstavcích 1 a 3 následovně:
„1.      S výhradou čl. 44 odst. 2 v případě neautorizované platební transakce poskytovatel [platebních služeb] plátci okamžitě, nejpozději však do konce následujícího pracovního dne poté, co bylo zjištěno, že z účtu plátce byla odepsána neautorizovaná transakce, nebo po dni obdržení příslušného oznámení, vrátí částku ve výši neautorizované platební transakce, s výjimkou případů, kdy má poskytovatel [platebních služeb] důvodné a řádně doložené podezření, že došlo k podvodu, a o této skutečnosti písemně informuje orgány činné v trestním řízení. Používá-li plátce platební účet, poskytovatel [platebních služeb] uvede platební účet, z něhož byla částka odepsána, zpět do stavu, v němž by byl, kdyby k neautorizované platební transakci nedošlo. Den valuty částky připsané na platební účet plátce musí být nejpozději den, kdy byla tato částka odepsána z účtu.
[...]
3.      Plátce odpovídá za neautorizované platební transakce v plném rozsahu, pokud je provedl úmyslně nebo v důsledku úmyslného či hrubě nedbalého porušení jedné nebo více povinností uvedených v článku 42.“
III. Spor v původním řízení, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem
10.      N. O. (dále jen „žalobkyně“), fyzická osoba, která je majitelkou bankovního účtu u PKO BP S.A. (dále jen „banka“), se stala obětí podvodu typu phishing v souvislosti s prodejem předmětu na aukční platformě. Třetí osoba, vydávající se za kupujícího, jí zaslala podvodný odkaz, který napodoboval rozhraní platformy a poté rozhraní banky. Žalobkyně byla uvedena v omyl a sdělila své přihlašovací údaje, což pachateli umožnilo provést neautorizovanou platební transakci z jejího bankovního účtu. Následující den podvod zjistila a okamžitě jej nahlásila bance a policii, avšak pachatel podvodu nebyl identifikován. Banka nicméně odmítla vrátit částku sporné transakce s tím, že žalobkyně z důvodu hrubé nedbalosti porušila povinnost uchovávat platební prostředek s náležitou péčí a nezpřístupnit jej neoprávněným osobám.
11.      V návaznosti na toto odmítnutí podala žalobkyně proti bance žalobu na zaplacení částky 3 000 polských zlotých (PLN) (přibližně 705 eur) k Okresnímu soudu ve městě Koszalin (Sąd Rejonowy w Koszalinie), který je předkládajícím soudem.
12.      Na podporu své žaloby žalobkyně tvrdila, že použití zásady okamžitého vrácení částky neautorizované transakce by mělo být vyloučeno pouze v situaci popsané v čl. 73 odst. 1 směrnice 2015/2366, tj. v případě, že poskytovatel platebních služeb má důvodné podezření, že došlo k podvodu ze strany plátce, a tyto důvody sdělí příslušnému vnitrostátními orgánu. V případě neexistence takových důvodů, jako je tomu v projednávané věci, je tento poskytovatel povinen vrátit plátci okamžitě, nejpozději do konce následujícího pracovního dne, částku neautorizované transakce. Teprve po takovémto vrácení a prošetření okolností události může uvedený poskytovatel uplatnit vůči plátci nárok na náhradu škody způsobené hrubou nedbalostí plátce. V případě, že plátce odmítne vrátit částku neautorizované transakce, dotčená banka by se měla domáhat jejího zaplacení soudní cestou.
13.      Banka naproti tomu tvrdila, že vnitrostátní předpisy provádějící čl. 74 odst. 1 směrnice 2015/2366 osvobozují poskytovatele platebních služeb od povinnosti okamžitě uhradit částku neautorizované transakce podle čl. 73 odst. 1 této směrnice, pokud zjistí, že jednání plátce mělo povahu hrubé nedbalosti. Banka rovněž tvrdila, že má právo sama posoudit všechny relevantní podmínky odpovědnosti za neautorizovanou transakci a v případě vlastního zjištění nedbalosti na straně plátce je osvobozena od povinnosti okamžitého vrácení částky.
14.      Za těchto okolností vzhledem k tomu, že v průběhu řízení bylo zjištěno, že sporná transakce měla povahu neautorizované transakce, předkládající soud uvádí, že musí přistoupit k analýze článku 46 zákona o platebních službách, kterým se provádějí ustanovení článků 73 a 74 směrnice 2015/2366, aby vyřešil spor, který před ním probíhá mezi žalobkyní a bankou ohledně rozsahu povinnosti poskytovatele platebních služeb okamžitě vrátit částku neautorizované transakce.
15.      V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že směrnice 2015/2366 a vnitrostátní ustanovení, která ji provádějí, stanoví obecnou zásadu, podle níž veškeré riziko odpovědnosti za provedení neautorizovaných platebních transakcí nese poskytovatel platebních služeb. Uvedený soud kromě toho uvádí, že ustanovení této směrnice a polských právních předpisů přiznávají plátcům právo na vrácení částek neautorizovaných transakcí, což znamená právo na okamžité navrácení prostředků, o které tímto způsobem přišli. Toto právo je vyloučeno, pokud existuje důvodné podezření na podvod ze strany plátce a tento podvod je oznámen příslušným vnitrostátním orgánům.
16.      Kromě toho tentýž soud uvádí, že k polským soudům nebyly podány žaloby ze strany bank proti spotřebitelům týkající se povinnosti vrátit částku neautorizovaných transakcí z důvodu hrubé nedbalosti ze strany plátce. Naproti tomu řada žalob byla podána spotřebiteli proti bankám z důvodu nevrácení částek z neautorizovaných transakcí. Podle předkládajícího soudu tento jev naznačuje, že uplatňování výjimek z práva na vrácení částky neautorizované transakce se ze strany poskytovatelů platebních služeb stalo pravidlem. Poskytovatelé platebních služeb totiž obecně nevracejí částky neautorizovaných transakcí, takže jsou to plátci, a zejména spotřebitelé, kteří jsou nuceni podat žalobu k soudu.
17.      Vzhledem k tomu, že výklad směrnice 2015/2366, jak jej navrhuje banka, neplní cíle ochrany plátce, který je sledován obecným pravidlem stanovujícím vrácení neautorizovaných transakcí, dospěl tento soud k závěru, že ustanovení této směrnice je třeba vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby poskytovatel platebních služeb odmítl okamžité vrácení částky neautorizované platební transakce, pokud plátce utrpěl škodu v souvislosti s touto transakcí tím, že v důsledku hrubé nedbalosti nesplnil své povinnosti. Uvedený soud dodává, že takový výklad by měl za následek přenesení břemene spojeného s vedením sporu, zahájením řízení, náklady řízení, prováděním důkazů a přípravou dokumentace z plátce, který je často spotřebitelem, na odborníka, a sice poskytovatele platebních služeb.
18.      Za těchto okolností se Okresní soud ve městě Koszalin (Sąd Rejonowy w Koszalinie) rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 73 odst. 1 ve spojení s čl. 74 odst. 1 směrnice [2015/2366] vykládány v tom smyslu, že poskytovatel platebních služeb může odmítnout okamžité vrácení částky neautorizované platební transakce plátci, pokud plátce utrpěl ztrátu v souvislosti s neautorizovanou platební transakcí tím, že hrubě zanedbal povinnosti stanovené v článku 69?“
19.      Písemná vyjádření předložily Soudnímu dvoru banka, polská, česká a italská vláda a Evropská komise.
IV.    K předběžné otázce
20.      Podstatou jediné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 73 odst. 1 a čl. 74 odst. 1 směrnice 2015/2366 vykládány v tom smyslu, že poskytovatel platebních služeb může odmítnout vrátit plátci okamžitě částku neautorizované platební transakce z důvodu, že plátce z důvodu hrubé nedbalosti nesplnil povinnosti, které mu vyplývají z článku 69 této směrnice.
21.      Za účelem odpovědi na tuto otázku musí Soudní dvůr určit, zda čl. 74 odst. 1 třetí pododstavec uvedené směrnice představuje výjimku z povinnosti poskytovatele platebních služeb vrátit částku plátci a může mít za následek zánik nebo pozastavení povinnosti okamžitého vrácení částky stanovené v čl. 73 odst. 1 téže směrnice, anebo zda se jedná spíše o samostatné právo, které může tento poskytovatel později uplatnit vůči plátci.
22.      V tomto ohledu je podle ustálené judikatury Soudního dvora pro výklad ustanovení unijního práva třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí(4).
23.      Pokud jde na prvním místě o znění ustanovení, o jejichž výklad se žádá, uvádím, že jejich nadpisy naznačují, že upravují příslušné povinnosti poskytovatele platebních služeb a plátce v případě neautorizovaných platebních transakcí. Článek 73 směrnice 2015/2366 je totiž nadepsán „Odpovědnost poskytovatele platebních služeb za neautorizované platební transakce“, zatímco článek 74 této směrnice je nadepsán „Odpovědnost plátce za neautorizované platební transakce“.
24.      Článek 73 odst. 1 uvedené směrnice stanoví v zásadě okamžité vrácení částky plátci v případě neautorizovaných platebních transakcí, přičemž stanoví závaznou lhůtu, ve které musí poskytovatel platebních služeb provést toto vrácení(5), a zároveň stanoví výjimku z pravidla okamžitého vrácení částky, a to v případě, že tento poskytovatel „má důvodné podezření, že došlo k podvodu“. Tato výjimka tedy vyžaduje jednak existenci závažného podezření na možný podvod a jednak splnění formální podmínky ze strany poskytovatele, a to písemné oznámení jeho podezření příslušnému vnitrostátnímu orgánu(6).
25.      Je rovněž důležité konstatovat, že čl. 74 odst. 1 téže směrnice je formulován jako výjimka z článku 73 této směrnice(7). Kromě toho čl. 74 odst. 1 směrnice 2015/2366 v prvním a druhém pododstavci upravuje odpovědnost plátce bez zavinění, která má omezenou povahu, zatímco z třetího pododstavce vyplývá, že odpovědnost plátce za zavinění má v zásadě neomezenou povahu. Konkrétně tento článek stanoví, že plátce nese odpovědnost až do maximální výše 50 eur nebo bez omezení, pokud jednal podvodně nebo nesplnil úmyslně či z důvodu hrubé nedbalosti povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 69 této směrnice, pokud jde o platební prostředky, které má k dispozici.
26.      Pokud jde konkrétně o otázku okamžitého vrácení
částky v případě neautorizovaných platebních transakcí, uvádím, že čl. 73 odst. 1 uvedené směrnice nestanoví žádnou jinou výjimku, kterou by mohl poskytovatel platebních služeb uplatnit, jako je například podezření nebo možnost, že plátce z nedbalosti nesplnil jednu nebo více povinností uvedených v článku 69 téže směrnice. Pokud jde dále o její čl. 74 odst. 1, toto ustanovení podle všeho neupravuje okamžité vrácení částky neautorizované platební transakce, ale zaměřuje se na rozdělení odpovědnosti mezi plátce a poskytovatele platebních služeb s cílem určit, kdo má být v rámci řízení následně odpovědný a kdo má v důsledku toho nést ztráty způsobené takovými transakcemi.
27.      Z doslovného výkladu čl. 73 odst. 1 směrnice 2015/2366 tedy na první pohled vyplývá, že tím, že výslovně stanoví výjimky z povinnosti okamžitě vrátit částku neautorizované transakce, neumožňuje rozšíření seznamu výjimek na jiné případy, které v něm nejsou uvedeny, včetně případu, že „plátce z důvodu hrubé nedbalosti nesplnil povinnosti uvedené v článku 69 této směrnice“, uvedeného v čl. 74 odst. 1 třetím pododstavci uvedené směrnice.
28.      Je však třeba konstatovat, pokud jde o čl. 74 odst. 1 téže směrnice, že nelze s jistotou, zejména na základě samotného znění tohoto ustanovení, dospět k závěru, že „výjimka“ stanovená v tomto ustanovení se týká pouze podstaty povinnosti, anebo zda se vztahuje také na zásadu vyžadující okamžité vrácení. Lze tedy uvažovat o dvou odlišných výkladech, jak dokládají protichůdná stanoviska stran sporu v původním řízení(8). Podle prvního výkladu by poskytovatel platebních služeb neměl žádnou povinnost vrátit částku plátci v případě, že se plátce dopustil pochybení, takže by mohl uplatnit odpovědnost plátce za hrubou nedbalost, aby se mohl dovolávat výjimky stanovené v článku 74 směrnice 2015/2366 a zbavit se povinnosti okamžitého vrácení částky vyplývající z čl. 73 odst. 1 této směrnice. Naopak druhý výklad vychází z předpokladu, že čl. 73 odst. 1 a čl. 74 odst. 1 uvedené směrnice upravují dvě odlišné fáze postupu vrácení částky neautorizované platební transakce. Podle tohoto výkladu by „výjimka“ stanovená v čl. 74 odst. 1 neměla účinek ab initio, což by znamenalo, že poskytovatel platebních služeb musí nejprve vrátit částku plátci a teprve poté, po tomto vrácení, může uplatnit právo na náhradu škody vůči plátci, který se dopustil pochybení.
29.      Z důvodů, které uvedu v následujících bodech tohoto stanoviska, se domnívám, že je třeba přijmout tento druhý výklad čl. 73 odst. 1 a čl. 74 odst. 1 směrnice 2015/2366.
30.      Tento výklad je totiž na druhém místě podpořen kontextem ustanovení, na která se vztahuje předběžná otázka položená předkládajícím soudem.
31.      V tomto ohledu uvádím, že bod 71 odůvodnění směrnice 2015/2366 stanoví pouze jeden případ, kdy může poskytovatel platebních služeb poté, co mu plátce oznámil existenci neautorizované transakce, odložit okamžité vrácení peněz plátci, a to v případě, že „existuje závažné podezření, že k neautorizované transakci došlo v důsledku podvodného jednání uživatele platebních služeb, a pokud je toto podezření založeno na objektivních důvodech sdělených relevantnímu vnitrostátnímu orgánu“. Stejně jako čl. 73 odst. 1 této směrnice ani tento bod 71 odůvodnění neuvádí žádné další výjimky, které by mohl poskytovatel platebních služeb uplatnit, jako je podezření nebo zjištění, že svým jednáním uživatel platebních služeb zejména z hrubé nedbalosti nesplnil jednu nebo více povinností uvedených v článku 69 uvedené směrnice.
32.      Kromě toho je třeba zdůraznit, že analýza přípravných prací, které vedly k přijetí čl. 73 odst. 1 směrnice 2015/2366, tento výklad podle všeho potvrzuje. V předchozím znění směrnice 2007/64/ES(9), zrušená směrnicí 2015/2366, nestanovila žádnou výjimku z povinnosti okamžitého vrácení neautorizované platební transakce. Unijní normotvůrce nicméně považoval za nezbytné změnit příslušné ustanovení, v projednávané věci čl. 73 odst. 1 směrnice 2015/2366, za účelem dalšího vymezení postupu okamžitého vrácení částky v případě neautorizovaných transakcí, a to tím, že výslovně stanovil zvláštní výjimku z povinnosti vrácení částky v případě, že měl poskytovatel platebních služeb důvodné podezření, že došlo k podvodu(10).
33.      Rovněž uvádím, že čl. 107 odst. 1 této směrnice stanoví, že harmonizace, kterou unijní normotvůrce stanovil v oblasti, na niž se vztahují příslušná ustanovení v projednávané věci, je úplná a neumožňuje přijetí vnitrostátních opatření odlišných od těch, která přijal tento normotvůrce(11). Konkrétně články 73 a 74 uvedené směrnice nepatří mezi ustanovení, u nichž měl unijní normotvůrce v úmyslu ponechat členským státům manévrovací prostor. Kromě toho se čl. 107 odst. 3 téže směrnice výslovně odvolává na povinnosti poskytovatelů platebních služeb, když ukládá členským státům povinnost zajistit, aby se poskytovatelé platebních služeb neodchylovali na úkor uživatelů platebních služeb od ustanovení vnitrostátního práva, kterými se provádějí ustanovení směrnice 2015/2366, není-li to v nich výslovně uvedeno.
34.      Tento výklad potvrzují na třetím místě také cíle, které sleduje směrnice 2015/2366.
35.      V tomto ohledu připomínám, že cílem směrnice 2015/2366 je, jak vyplývá z bodu 6 jejího odůvodnění, harmonizovat pravidla pro poskytování platebních služeb posílením „srozumitelnosti“ s cílem zajistit „jednotné uplatňování právního rámce v celé Unii“ a zároveň zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů při využívání platebních služeb v celé Unii.
36.      Ačkoli hlavním cílem této směrnice je harmonizace pravidel pro platební služby a řádné fungování vnitřního trhu s těmito službami(12), o čemž svědčí skutečnost, že uvedená směrnice je založena na článku 114 SFEU, nic to nemění na tom, že nutnost zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitele při využívání těchto služeb představuje rovněž jeden z cílů sledovaných touto směrnicí(13).
37.      Výše uvedené skutečnosti podle mého názoru umožňují mít za to, že i když jsou čl. 73 odst. 1 a čl. 74 odst. 1 směrnice 2015/2366 úzce propojeny, tato ustanovení upravují odlišné aspekty postupu vrácení částek neautorizovaných platebních transakcí v tom smyslu, že první z nich stanoví okamžité vrácení v případě neautorizované transakce, zatímco druhé upravuje rozdělení odpovědnosti mezi poskytovatele a plátce v pozdější fázi.
38.      V souladu s čl. 73 odst. 1 směrnice 2015/2366 je tedy poskytovatel platebních služeb povinen nejprve okamžitě vrátit částku neautorizované platební transakce, s výjimkou existence důvodného podezření, že tato transakce je výsledkem podvodného jednání uživatele platebních služeb. Toto vrácení však nemá konečnou povahu. Pokud totiž poskytovatel platebních služeb ve druhé fázi a po tomto předběžném vrácení prokáže, že plátce úmyslně nebo z hrubé nedbalosti nesplnil některou z povinností, které pro něj vyplývají z článku 69 této směrnice, může po něm požadovat, aby nesl ztráty způsobené jeho hrubou nedbalostí. V případě, že plátce odmítne vrátit částku neautorizované transakce, je tedy na tomto poskytovateli, aby uplatnil prostředek nápravy vůči plátci, který je odpovědný podle čl. 74 odst. 1 třetího pododstavce uvedené směrnice.
39.      Opačný výklad, který by opravňoval poskytovatele platebních služeb odmítnout nebo odložit vrácení částky v případě pouhého podezření na nesplnění povinností uvedených v článku 69 téže směrnice ze strany plátce z důvodu hrubé nedbalosti, což by dávalo tomuto poskytovateli možnost obejít povinnost okamžitého vrácení neautorizované transakce stanovenou v čl. 73 odst. 1 této směrnice. Takový výklad by vedl k nepřípustnému rozšíření případů, v nichž by mohl být uvedený poskytovatel této povinnosti zproštěn, nad rámec případů, které jsou výslovně uvedeny v tomto ustanovení, a byl by v rozporu se zásadou restriktivního výkladu výjimek z aktu unijního práva. Tím by přímo porušil právo spotřebitele na vrácení částky a zbavil by uvedené ustanovení obsahu i užitečného účinku.
40.      V tomto ohledu má volba unijního normotvůrce spojit pozastavení povinnosti okamžitého vrácení částky s přísnými podmínkami za cíl zajistit, aby toto vrácení zůstalo pravidlem a nestalo se výjimkou. Takový mechanismus by přitom byl zbaven veškeré účinnosti, kdyby pouhé mimosoudní tvrzení poskytovatele platebních služeb o nesplnění povinností vyplývajících z článku 69 směrnice 2015/2366 postačovalo k pozastavení povinnosti okamžitého vrácení částky. Bylo by kromě toho přinejmenším paradoxní vyžadovat k pozastavení povinnosti okamžitého vrácení částky v případě podvodu existenci závažných podezření a zahájení formálního řízení u příslušného vnitrostátního orgánu, a současně připustit, že v případě jednání nebo opomenutí přičitatelného hrubé nedbalosti může být tato povinnost pozastavena se stejnými účinky, aniž by byla splněna jakákoli další formální podmínka.
41.      Domnívat se, že poskytovatel platebních služeb může odmítnout nebo odložit okamžité vrácení částky neautorizované transakce s odkazem na hrubou nedbalost na straně plátce, by zároveň mohlo ohrozit cíl zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů, který sleduje směrnice 2015/2366. Bez ohledu na skutečnost, že v takovém případě by bylo plátci upřeno okamžité vrácení dotčené částky, byl by rovněž nucen zahájit soudní řízení proti poskytovateli platebních služeb, pokud by tento poskytovatel pro odmítnutí vrácení částky uplatnil nesplnění povinností stanovených v článku 69 této směrnice, které lze přičíst hrubé nedbalosti. Avšak unijní normotvůrce tím, že výlučně pro případ podvodu vyhradil takovému poskytovateli právo nepřistoupit k okamžitému vrácení částky neautorizované platební transakce, zamýšlel napravit praxi, kdy poskytovatelé platebních služeb namítali proti plátci pochybení, aby odmítli toto vrácení, což plátce nutilo obrátit se na soud, aby získal zpět částky neautorizovaných transakcí(14). Ze změny provedené v čl. 73 odst. 1 uvedené směrnice totiž vyplývá, že nikoli plátci, nýbrž poskytovateli platebních služeb přísluší požadovat náhradu ztrát vyplývajících z neautorizované platební transakce přičitatelné hrubé nedbalosti plátce a případně podat žalobu za účelem získání vrácení dotčených částek. Takový přístup je kromě toho rovněž v souladu s čl. 72 odst. 2 téže směrnice, podle kterého důkazní břemeno při prokazování hrubé nedbalosti plátce nese poskytovatel platebních služeb.
42.      Pro doplnění považuji za vhodné uvést několik upřesnění k některým aspektům souvisejícím s výše uvedenou analýzou příslušných ustanovení směrnice 2015/2366 ve vztahu k projednávané věci.
43.      Zaprvé bych rád zdůraznil, že projednávaná věc se liší od řady věcí předložených Soudnímu dvoru, které se týkají vzájemného vztahu jednotlivých ustanovení upravujících rozdělení odpovědnosti v případě neautorizovaných transakcí mezi plátce a poskytovatele služeb, jak jsou stanovena v předchozích zněních směrnice 2015/2366(15), a zejména ve věci, v níž byl vydán rozsudek Veracash(16).
44.      V tomto ohledu upřesňuji, že na rozdíl od projednávané věci, v níž není zpochybňováno, že plátce okamžitě informoval poskytovatele platebních služeb o tom, že došlo k neautorizované platební transakci, se věc, v níž byl vydán rozsudek Veracash, týkala důsledků nesplnění povinnosti plátce neprodleně informovat poskytovatele platebních služeb o zjištění takové transakce.
45.      V tomto rozsudku Soudní dvůr sice rozhodl, že povinnost poskytovatele platebních služeb okamžitě vrátit částku neautorizované transakce v souladu s čl. 60 odst. 1 směrnice 2007/64 podléhá výjimkám stanoveným v čl. 61 odst. 2 této směrnice, takže plátce musí být v zásadě odpovědný za veškeré ztráty plynoucí z neautorizovaných platebních transakcí, pokud vznikly v důsledku jeho podvodného jednání nebo úmyslného či hrubě nedbalostního nesplnění jedné nebo více povinností podle článku 56 uvedené směrnice(17). Takový výklad by však mohl naznačovat, že čl. 61 odst. 2 téže směrnice představuje výjimku z povinnosti poskytovatele platebních služeb okamžitě vrátit neautorizovanou částku plátci, jak je stanoveno v čl. 60 odst. 1 uvedené směrnice, a umožňuje tudíž tomuto poskytovateli vyhnout se této povinnosti tím, že se odvolá na odpovědnost plátce z důvodu podvodu nebo hrubé nedbalosti.
46.      Je však třeba konstatovat, že takový výklad nelze přijmout, pokud jde o čl. 73 odst. 1 a čl. 74 odst. 1 směrnice 2015/2366, které nahradily čl. 60 odst. 1 a čl. 61 odst. 2 směrnice 2007/64. Jak bylo uvedeno v bodě 32 tohoto stanoviska, ačkoli čl. 60 odst. 1 směrnice 2007/64 nestanovil žádnou výjimku z povinnosti okamžitého vrácení neautorizované platební transakce, považoval unijní normotvůrce za nutné toto ustanovení změnit zavedením výslovné výjimky z povinnosti okamžitého vrácení částky v čl. 73 odst. 1 směrnice 2015/2366, která je omezena na případ, kdy má poskytovatel platebních služeb důvodné podezření na podvod. Unijní normotvůrce přitom touto změnou zamýšlel jasně stanovit, že čl. 73 odst. 1 a čl. 74 odst. 1 této směrnice upravují dvě odlišné fáze postupu vrácení neautorizované platební transakce v tom smyslu, že první z nich zakotvuje zásadu okamžitého vrácení částky v případě neautorizované transakce, zatímco druhá fáze upravuje rozdělení odpovědnosti mezi poskytovatele a plátce(18).
47.      Zadruhé uvádím, že italská vláda v písemném vyjádření podpořila výklad čl. 73 odst. 1 směrnice 2015/2366, podle kterého toto ustanovení sice poskytovateli platebních služeb ukládá povinnost okamžitého vrácení částky, avšak umožňuje mu získat zpět částku vrácenou klientovi z titulu neautorizované platební transakce později a přímo, aniž by musel nutně zahájit soudní řízení, pokud by mu posouzení všech relevantních okolností poskytlo dobré důvody se domnívat, že neautorizovaná transakce byla důsledkem úmyslného jednání nebo hrubé nedbalosti plátce(19).
48.      I když výklad zastávaný italskou vládou se snaží o vyvážení zájmů dotčených stran, nic to nemění na tom, že by vedl k tomu, že by vrácení stanovené na základě čl. 73 odst. 1 směrnice 2015/2366 podléhalo omezením a dodatečným podmínkám, které nemají oporu ve znění tohoto ustanovení, a odchylují se tedy od striktního rámce vymezeného touto směrnicí. Kromě toho by se plátce z praktického hlediska nacházel v situaci, která by byla rovnocenná situaci, v níž by se nacházel, kdyby nedošlo k vrácení částky, a byl by z tohoto důvodu nucen podat žalobu proti poskytovateli platebních služeb za účelem vymáhání dotčené částky. Jak přitom bylo uvedeno v bodech 37 a 38 tohoto stanoviska, takový výklad by umožnil obejít toto ustanovení a mohl by zbavit toto ustanovení užitečného účinku a zároveň omezit rozsah ochrany přiznané spotřebitelům.
49.      Dále podotýkám, jak bylo uvedeno v bodě 33 tohoto stanoviska, že čl. 73 odst. 1 uvedené směrnice patří mezi ustanovení, která byla předmětem úplné harmonizace. Z toho vyplývá, že odpovědnost poskytovatele platebních služeb za neautorizované platební transakce nemůže být zmírněna použitím vnitrostátních ustanovení zavádějících omezenější režim odpovědnosti. Členské státy se proto nemohou odchýlit od režimu zavedeného směrnicí 2015/2366, pokud jde o povinnost poskytovatelů platebních služeb okamžitě vrátit částku neautorizované transakce tím, že zavedou jiné výjimky než ty, které jsou výslovně stanoveny v čl. 73 odst. 1 této směrnice.
50.      Zatřetí uvádím, že na rozdíl od toho, co tvrdí česká a italská vláda, navrhovaný výklad nevede k obcházení mechanismu alternativního řešení sporů zakotveného v článku 102 směrnice 2015/2366(20).
51.      V tomto ohledu připomínám, že článek 102 této směrnice stanoví postup pro alternativní řešení sporů, v jehož rámci se uživatel platebních služeb může obrátit na orgán pro alternativní řešení stížností podaných proti poskytovatelům platebních služeb. I když je cílem takto zavedeného mechanismu usnadnit řešení sporů mezi uživateli a poskytovateli platebních služeb, jeho působnost se neomezuje pouze na okamžité vrácení částek stanovené v článku 73 uvedené směrnice, ale vztahuje se na všechny druhy sporů, které se týkají práv a povinností vyplývajících z hlav III a IV téže směrnice.
52.      Konečně, ačkoli zvolené řešení může vyvolávat určité výhrady a není bez praktických obtíží(21), je třeba konstatovat, že opačný výklad přináší výraznější nevýhody, zejména pro uživatele platebních služeb(22). Právě uživatelé platebních služeb ostatně zjevně stáli v centru úvah, které vedly unijního normotvůrce ke změně čl. 73 odst. 1 směrnice 2015/2366. V každém případě, pokud by současné znění tohoto ustanovení vykazovalo určité nedostatky, příslušelo by jeho změnu provést výlučně unijnímu normotvůrci.
53.      S ohledem na výše uvedené navrhuji odpovědět na položenou otázku tak, že čl. 73 odst. 1 a čl. 74 odst. 1 směrnice 2015/2366 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby poskytovatel platebních služeb mohl odmítnout okamžité vrácení částky neautorizované platební transakce plátci s tvrzením, že plátce utrpěl ztrátu v souvislosti s touto platební transakcí z důvodu, že v důsledku hrubé nedbalosti nesplnil povinnosti, které mu vyplývají z článku 69 této směrnice.
V.      Závěry
54.      S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžnou otázku položenou Okresním soudem ve městě Koszalin (Sąd Rejonowy w Koszalinie, Polsko) následovně:
„Článek 73 odst. 1 a čl. 74 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2366 ze dne 25. listopadu 2015 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2009/110/ES a 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 a zrušuje směrnice 2007/64/ES,
musí být vykládány v tom smyslu, že
brání tomu, aby poskytovatel platebních služeb mohl odmítnout okamžité vrácení částky neautorizované platební transakce plátci s tvrzením, že plátce utrpěl ztrátu v souvislosti s touto platební transakcí z důvodu, že v důsledku hrubé nedbalosti nesplnil povinnosti, které mu vyplývají z článku 69 této směrnice.“
1      Původní jazyk: francouzština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. listopadu 2015 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2009/110/ES a 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 a zrušuje směrnice 2007/64 (Úř. věst. 2015, L 337, s. 35).
3      Dz. U. z roku 2024, č. 30.
4      Rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, bod 34 a citovaná judikatura).
5      Článek 73 odst. 1 směrnice 2015/2366 v tomto ohledu upřesňuje, že toto vrácení musí být provedeno „nejpozději do konce následujícího pracovního dne“.
6      Ačkoli tento aspekt není v projednávané věci relevantní, uvádím, že existuje druhý případ, kdy poskytovatel platebních služeb nemusí okamžitě vrátit částku neautorizované transakce plátci, a to když plátce neinformuje poskytovatele nebo tak učiní pozdě. Konkrétně článek 71 směrnice 2015/2366, na který odkazuje čl. 73 odst. 1 této směrnice, stanoví lhůtu pro oznámení neautorizované transakce a stanoví, že uživatel platebních služeb získá od poskytovatele platebních služeb nápravu neautorizované nebo nesprávně provedené platební transakce pouze v případě, že uživatel platebních služeb poskytovateli platebních služeb neprodleně po zjištění a nejpozději do třinácti měsíců ode dne odepsání částky z účtu oznámí tuto transakci vedoucí ke vzniku nároku. V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, bod 48).
7      Článek 74 směrnice 2015/2366 totiž obsahuje tuto vsuvku: „[o]dchylně od článku 73“.
8      Viz body 12 a 13 tohoto stanoviska.
9      Článek 73 odst. 1 směrnice 2015/2366 nahradil čl. 60 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES ze dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje směrnice 97/5/ES (Úř. věst. 2007, L 319, s. 1). Posledně uvedené ustanovení bylo formulováno takto: „Aniž je dotčen článek 58, členské státy zajistí, aby v případě neautorizované platební transakce poskytovatel platebních služeb plátce okamžitě vrátil plátci částku ve výši neautorizované platební transakce a tam, kde to připadá v úvahu, platební účet, z něhož byla částka odepsána, obnovil do stavu, v jakém by byl, kdyby k neautorizované platební transakci nedošlo“.
10      Z těchto přípravných prací tedy vyplývá, že ačkoli původní návrh Komise neobsahoval výjimku z povinnosti okamžitého vrácení částky v případě, že poskytovatel má důvodné podezření, že došlo k podvodu, byla tato změna zavedena v průběhu interinstitucionálních jednání a následně začleněna do konečného znění směrnice 2015/2366. V tomto ohledu viz návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2013/36/EU a 2009/110/ES a kterou se zrušuje směrnice 2007/64/ES [COM(2013) 0547 final], zejména s. 13; Evropský parlament, text dohodnutý při interinstitucionálních jednáních, PE 604.827 [spis řádného legislativního postupu 2013/0264 (COD), schválený dne 16. června 2015], zejména článek 65, jakož i doplňující zpráva k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2013/36/EU a 2009/110/ES a kterou se zrušuje směrnice 2007/64/ES, A8-0266/2015 (přijatá dne 28. září 2015), zejména článek 73. Komise přijala stejný přístup v návrhu nařízení o platebních službách na vnitřním trhu. V ustanovení týkajícím se odpovědnosti poskytovatele za neautorizované platební transakce se uvádí, že pouze důvodné podezření, že se plátce dopustil podvodu, mohou odůvodnit odmítnutí vrácení částky poskytovatelem. V takovém případě musí poskytovatel odmítnutí vrácení částky odůvodnit a uvést orgány, na které se může plátce obrátit. V tomto ohledu viz návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o platebních službách na vnitřním trhu a o změně nařízení (EU) č. 1093/2010, COM(2023) 367 final – 2023/0210 (COD) ze dne 28. června 2023, zejména s. 11, čl. 56 odst. 1 a 2.
11      Pokud jde o směrnici 2007/64, viz rozsudek ze dne 2. září 2021, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, bod 42).
12      Pokud jde o směrnici 2007/64, viz rozsudek ze dne 2. září 2021, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, bod 44).
13      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2020, DenizBank (C‑287/19, EU:C:2020:897, body 56 a 102). Pokud jde o směrnici 2007/64, viz rovněž rozsudek ze dne 11. července 2024, Eurobank Bulgaria (C‑409/22, EU:C:2024:600, bod 79 a citovaná judikatura).
14      V tomto ohledu viz Guimarães, M. R., a Steennot, R., „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2“, European review of private law, Kluwer Law International, sv. 30, č. 1, 2022, s. 29 až 72, zejména s. 47.
15      Viz například rozsudek ze dne 2. září 2021, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671).
16      Rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598).
17      Rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, bod 63).
18      Viz body 37 a 38 tohoto stanoviska.
19      Podle této vlády výklad, který by poskytovateli platebních služeb neumožňoval provést zpětné zaúčtování, čímž by ho nutil k soudnímu vymáhání vrácených částek v případě hrubé nedbalosti klienta, nemá oporu ve znění směrnice 2015/2366 a vedl by k neúměrnému narušení rovnováhy platebního systému. Tvrdí zejména, že vzhledem k tomu, že žádné ustanovení této směrnice nebrání poskytovatelům platebních služeb přímo odepsat z platebního účtu klienta částku vrácenou v souvislosti s neautorizovanou platební transakcí, k níž došlo v důsledku úmyslného jednání nebo hrubé nedbalosti tohoto klienta, musí být otázka, zda je třeba povolit takové přímé odepsání, ponechána na uvážení vnitrostátních zákonodárců.
20      Podle těchto vlád by takový postup uživatelům platebních služeb umožnil dosáhnout vrácení částky neautorizované platební transakce účinnějším, rychlejším a levnějším způsobem než prostřednictvím tradičního soudního systému. V tomto smyslu tvrdí, že tento mechanismus by ztratil relevanci, pokud by byl poskytovatel platebních služeb povinen vrátit částku neautorizované platební transakce i v případě hrubé nedbalosti uživatele platebních služeb.
21      S ohledem na povinnost poskytovatele platebních služeb vrátit částku „nejpozději do konce následujícího pracovního dne“ poté, co byl plátcem informován o neautorizované platební transakci, si lze oprávněně klást otázku, zda může poskytovatel platebních služeb shromáždit v tak krátké lhůtě všechny údaje, které by mohly odůvodnit vážné podezření z podvodu. Je rovněž důležité konstatovat, že i když z teoretického hlediska rozlišování mezi podvodným a nedbalostním jednáním nevyvolává obtíže, je toto rozlišení v praxi méně zřejmé, a to tím spíše, pokud je tento poskytovatel povinen identifikovat podvodné jednání (nebo přinejmenším podezření z takového jednání) ve velmi omezeném časovém rámci, aby mohl být osvobozen od povinnosti okamžitého vrácení. Lze si rovněž položit otázku, zda by poskytovatelé platebních služeb v situaci, kdy by byli vystaveni riziku nutnosti provádět takovéto vrácení částek, nebyli v pokušení omezit dostupnost určitých platebních prostředků nebo podmiňovat jejich používání přísnějšími a nákladnějšími podmínkami pro uživatele, což by bylo v rozporu s obecným cílem rozvoje integrovaného trhu elektronických plateb, který sleduje směrnice 2015/2366. Jak zdůrazňuje italská vláda, takový systém by rovněž mohl odradit plátce od dodržování povinností náležité péče uložených článkem 69 této směrnice.
22      Zdá se totiž, že v některých členských státech poskytovatelé platebních služeb standardně uplatňovali praxi spočívající v tom, že plátcům odpírali okamžité vrácení částky z důvodu, že svým pochybením přispěli ke vzniku neautorizovaných platebních transakcí. Právě proto, aby se takovým praktikám zabránilo, zamýšlel unijní normotvůrce změnou čl. 73 odst. 1 směrnice 2015/2366 posílit ochranu spotřebitelů tím, že zajistil, aby povinnost okamžitého vrácení částky, kterou mají poskytovatelé platebních služeb v případě neautorizovaných transakcí, mohla být omezena pouze výslovnými a striktně vymezenými výjimkami. V tomto ohledu viz konstatování předkládajícího soudu uvedené v bodě 16 tohoto stanoviska. V právní nauce viz rovněž Guimarães, M. R., a Steennot, R., „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2“, European review of private law, Kluwer Law International, sv. 30, č. 1, 2022, s. 29 až 72, zejména s. 47.