62016CC0438
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MELCHIORA WATHELETA
přednesené dne 7. prosince 2017 (
1
)
Věc C‑438/16 P
Evropská komise
proti
Francouzské republice,
IFP Énergies nouvelles
„Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Režim podpor zavedený Francií – Neomezená státní záruka poskytnutá Institut français du pétrole (IFP) udělením postavení veřejnoprávní instituce průmyslové a obchodní povahy (EPIC) – Pojem ‚režim podpory‘ – Domněnka výhody plynoucí ze státní záruky – Důkazní břemeno a míra dokazování“
1.
Projednávaným kasačním opravným prostředkem se Komise domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 26. května 2016, Francie a IFP Énergies nouvelles v. Komise (T‑479/11 a T‑157/12, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2016:320), jímž bylo vyhověno žalobě podané Francouzskou republikou a veřejnoprávní institucí IFP Énergies nouvelles (dále jen „IFPEN“), která směřovala ke zrušení rozhodnutí Komise 2012/26/EU ze dne 29. června 2011 (
2
).
2.
V oblasti práva státních podpor hrají záruky velmi významnou úlohu. V projednávané věci se má Soudní dvůr v této souvislosti znovu vyjádřit k francouzským veřejnoprávním institucím průmyslové a obchodní povahy (EPIC) (
3
) a zvláště pak k účinkům neomezené záruky, kterou Francouzská republika poskytuje těmto institucím na základě jejich postavení a která těmto institucím v zásadě umožňuje nepodléhat úpadkovým a konkurzním řízením, jakož i to, že za splacení smluvních dluhů může v konečném důsledku nést odpovědnost stát.
I. Právní rámec
3.
Článek 1 nařízení (ES) č. 659/1999 (
4
) zní takto:
„Pro účely tohoto nařízení se použijí tyto definice:
a)
‚podporou‘ se rozumí jakékoliv opatření splňující všechna kritéria stanovená v [čl. 107 odst. 1 SFEU];
[…]
c)
‚novou podporou‘ se rozumí každá podpora, což znamená režimy podpory a jednotlivá podpora, která není existující podporou, včetně změn existující podpory;
d)
‚režimem podpory‘ se rozumí jakýkoliv akt, na jehož základě může být bez dalších prováděcích opatření poskytnuta jednotlivá podpora pro podniky definované aktem obecným nebo abstraktním způsobem, a dále akt, na jehož základě může být na neurčitou dobu a/nebo na neurčitou částku poskytnuta pro jeden nebo několik podniků podpora, která není spojena se zvláštním projektem;
e)
‚jednotlivou podporou‘ se rozumí podpora, která není poskytnuta na základě režimu podpory nebo která je poskytnuta na základě režimu podpory, ale musí být oznámena;
[…]“
4.
Bod 1.2 sdělení Komise o použití článků [107] a [108 SFEU] na státní podpory ve formě záruk (
5
), který je nadepsán „Typy záruk“, zní takto:
„Záruky jsou ve své nejčastěji užívané podobě spojeny s půjčkou nebo jiným finančním závazkem uzavřeným mezi dlužníkem a věřitelem; lze je poskytovat jako individuální záruky nebo v rámci systémů záruk.
Mohou však existovat různé formy záruk v závislosti na jejich právním základu, typu příslušné transakce, době trvání apod. Aniž by byl výčet úplný, rozlišujeme následující formy záruk:
[…]
–
neomezené záruky a záruky omezené co do částky nebo času: za podporu ve formě záruky považuje Komise rovněž výhodnější úvěrové podmínky získané podniky, jejichž právní forma vylučuje konkurzní řízení nebo jiná řízení v případě platební neschopnosti nebo zajistí výslovnou státní záruku nebo pokrytí ztrát státem. Totéž platí, jestliže stát získá účast v podniku a přijme podmínku neomezeného ručení místo obvyklého ručení omezeného,
[…]“
5.
V bodě 2.1 sdělení o zárukách, který je nadepsán „Obecné poznámky“, je uvedeno toto:
„Čl. [107] odst. 1 [SFEU] stanoví, že podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné se společným trhem.
Tato obecná kritéria se stejnou měrou vztahují na záruky. Stejně jako jiné formy případné podpory mohou záruky přímo poskytnuté státem, tedy ústředními, regionálními či místními orgány, a rovněž záruky poskytnuté ze státních zdrojů jinými státem kontrolovanými subjekty, například podniky, a přisuzovatelné orgánům veřejné moci […], představovat státní podporu.
Aby se předešlo případným pochybnostem, měl by se objasnit pojem státní zdroje ve spojení se státními zárukami. Přínosem plynoucím ze státní záruky je to, že riziko spojené se zárukou nese stát. Za takové riziko nesené státem by se obvykle měla zaplatit příslušná prémie. Jestliže se stát části nebo celé prémie vzdá, těží z toho podnik a ze státních zdrojů unikají prostředky. I když se ukáže, že stát v rámci poskytnuté záruky nic nezaplatí, může se přesto jednat o státní podporu podle čl. [107] odst. 1 [SFEU]. Podpora je poskytnuta v okamžiku, kdy je dána záruka, nikoli v okamžiku, kdy je záruka použita nebo kdy dojde k placení podle podmínek záruky. Zda záruka představuje státní podporu či nikoli, a jestliže ano, jak je ona státní podpora vysoká, musí být stanoveno v okamžiku, kdy je záruka poskytnuta.
[…]“
6.
Bod 2.2 sdělení o zárukách, který se týká podpory poskytované dlužníkovi, uvádí:
„Obvykle je příjemcem podpory dlužník. Jak je uvedeno v bodě 2.1, za riziko by se obvykle měla zaplatit příslušná prémie. Pokud dlužník nemusí platit prémii nebo platí nízkou prémii, je zvýhodněn. Ve srovnání se situací, kdy záruka není poskytnuta, umožňuje státní záruka dlužníkovi získat lepší finanční podmínky na získání půjčky, než jsou podmínky obvyklé na finančních trzích. Obvykle může dlužník díky státní záruce získat nižší úroky a/nebo nabízet nižší zajištění. V některých případech by dlužník nenašel bez státní záruky finanční instituci, která by byla ochotna mu půjčit za jakýchkoli podmínek. […]“
II. Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí
7.
IFPEN je veřejnoprávní výzkumná instituce, která působí v oblastech vyhledávání ložisek ropy a plynu a v oblasti technologií rafinace a petrochemie. Tato instituce je pověřena zejména vzděláváním inženýrů a techniků a poskytováním informací a dokumentace souvisejících s dotčenými odvětvími.
8.
Až do roku 2006 měla IFPEN formu právnické osoby soukromého práva a byla podle platných vnitrostátních ustanovení pod hospodářskou a finanční kontrolou francouzské vlády.
9.
Na základě zákona č. 2005-781 (
6
) se IFPEN s účinností ke dni 6. července 2006 přeměnila na právnickou osobu veřejného práva, a sice na EPIC (viz bod 2 tohoto stanoviska).
10.
Podle francouzského práva mají instituce tohoto druhu právní subjektivitu oddělenou od francouzského státu a finanční nezávislost, jakož i zvláštní svěřené pravomoci, které obecně zahrnují výkon jednoho nebo několika úkolů veřejné služby. Tyto instituce vzhledem ke svému postavení právnických osob veřejného práva nepodléhají obecné úpravě úpadkových řízení na základě obecné zásady nezabavitelnosti veřejného majetku.
11.
Zvláštní povahy právního postavení EPIC si povšimla Komise, která v rozhodnutí 2010/605/EU (
7
) toto postavení zkoumala ve světle předpisů, jimiž jsou v Unii upraveny státní podpory. V tomto rozhodnutí dospěla Komise v podstatě k závěru, že EPIC požívají vzhledem ke svému postavení implicitní a neomezené státní záruky. Komise shledala, že tato záruka představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jelikož dotyčné EPIC (v daném případě La Poste) umožňuje získat lepší úvěrové podmínky, než by získala, kdyby byla posuzována pouze podle svých výsledků.
12.
V souvislosti s řízením, které vedlo k přijetí rozhodnutí „La Poste“, informovaly francouzské orgány v průběhu roku 2006 Komisi o přeměně IFPEN z právnické osoby soukromého práva na EPIC. Tato informace byla Komisi předána v rámci řízení o pravidlech upravujících státní podporu zahájeného v roce 2005, které se týkalo přezkumu veřejného financování poskytnutého IFPEN francouzskými orgány.
13.
Komise se tedy rozhodla zkoumat zvlášť otázku, zda přeměna IFPEN na EPIC mohla představovat státní podporu ve smyslu článku 107 odst. 1 SFEU, a otázku veřejného financování IFPEN. Dne 16. července 2008 ukončila zkoumání veřejného financování poskytnutého IFPEN přijetím rozhodnutí 2009/157/ES (
8
). Ve stejný den však se však v oznámení uveřejněném v Úředním věstníku Evropské unie [Státní podpora C 35/08 (ex NN 11/08) – Neomezená státní záruka ve prospěch společnosti IFP – Výzva k podání připomínek podle čl. [108] odst. 2 [SFEU] (Úř. věst. 2008, C 259, s. 12)] rozhodla o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, které se týkalo neomezené státní záruky poskytnuté francouzským státem ve prospěch IFPEN, a vyzvala dotčené účastnice k předložení vyjádření.
14.
Dne 29. června 2011 přijala Komise sporné rozhodnutí. Pro účely projednávaného kasačního opravného prostředku je třeba uvést, že Komise v tomto rozhodnutí zaprvé na základě obdobných úvah, jaké uvedla v rozhodnutí „La Poste“, dospěla k závěru, že přeměnou IFPEN na EPIC byla této instituci počínaje 6. červencem 2006 poskytnuta bezplatná, neomezená a implicitní státní záruka (dále jen „bezplatná a neomezená záruka“).
15.
V této souvislosti Komise v podstatě uvedla, že vzhledem ke zvláštním znakům postavení EPIC plní stát úlohu konečného ručitele za splacení dluhů IFPEN. Tímto způsobem dochází ke vzniku výhody ve prospěch dané instituce a k čerpání státních prostředků, protože stát se zříká odměny, která je s poskytnutím záruk obvykle spojena. Na druhé straně záruka vytváří riziko možného budoucího čerpání státních zdrojů, neboť stát by byl povinen platit dluhy IFPEN.
16.
Zadruhé se Komise zabývala otázkou, zda tato bezplatná a neomezená záruka přinesla IFPEN selektivní výhodu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU v jejích vztazích s bankovními a finančními institucemi, dodavateli a zákazníky.
17.
Co se především týče vztahů s bankovními a finančními institucemi, Komise dospěla na jedné straně k závěru, že zmíněná instituce nezískala v období od její přeměny na EPIC v červenci 2006 až do konce roku 2010 (dále jen „dotčené období“) ze státní záruky spjaté s jejím postavením EPIC skutečnou hospodářskou výhodu. Na druhou stranu Komise zdůraznila, že se tento závěr týká pouze minulosti, jelikož nemůže předvídat budoucí jednání tržních subjektů ani vývoj jejich vnímání vlivu státní záruky na riziko neplacení závazků ze strany IFPEN.
18.
Pokud jde dále o vztahy s dodavateli, Komise dospěla k závěru, že IFPEN získala skutečnou hospodářskou výhodu spočívající ve snížení cen uplatňovaných jejími dodavateli. Toto snížení vyplývalo z příznivějšího posouzení rizika neplnění závazků IFPEN ze strany uvedených dodavatelů, neboť tato instituce byla z důvodu svého postavení EPIC chráněna před rizikem soudní likvidace (bod 203 sporného rozhodnutí). V této souvislosti měla Komise v podstatě za to, že by dodavatel, který by při neexistenci státní záruky chtěl využít srovnatelnou záruku, musel využít služeb specializované úvěrové nebo pojišťovací instituce. V takovém případě bylo možné vycházet pro účely snížení cen z nákladů na krytí případného rizika.
19.
A co se konečně týče vztahů se zákazníky, Komise uvedla, že díky záruce poskytnuté IFPEN státem mají její zákazníci jistotu, že se IFPEN nikdy nedostane do situace soudní likvidace, a bude tudíž vždy schopna plnit své smluvní závazky, nebo v případě, že by je IFPEN nebyla schopna plnit, že budou za toto nesplnění závazku odškodněni (bod 220 sporného rozhodnutí). Bez této záruky by byl zákazník, který chce získat stejnou úroveň ochrany, nucen sjednat u některého finančního zprostředkovatele záruku za řádné plnění ze smlouvy. IFPEN tedy požívala skutečné hospodářské výhody, kterou mohla nabídnout svým zákazníkům a která spočívala v tom, že nebylo třeba platit navíc za záruku za řádné plnění ze smlouvy nebo přinejmenším za vynaložení maximálního úsilí (bod 236 sporného rozhodnutí).
20.
Zatřetí zastávala Komise názor, že tato hospodářská výhoda je selektivní, jelikož konkurenti IFPEN, kteří podléhají úpadkovým řízením obecné právní úpravy, nepožívají srovnatelné záruky.
21.
Nakonec Komise zkoumala soulad této státní podpory se Smlouvou, a to ve světle pravidel uvedených v rámci Společenství pro státní podporu výzkumu, vývoje a inovací (Úř. věst. 2006, C 323, s. 1). Dospěla přitom k závěru, že státní podpora udělená „skupině IFPEN“ je slučitelná s vnitřním trhem, s výhradou některých podmínek konkrétněji popsaných ve sporném rozhodnutí.
III. Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
22.
Dne 9. září 2011 podala Francouzská republika proti spornému rozhodnutí žalobu, která byla zapsána do rejstříku pod číslem T‑479/11, a také IFPEN podala dne 5. dubna 2012 proti tomuto rozhodnutí žalobu, která byla zapsána do rejstříku pod číslem T‑157/12.
23.
Na podporu svých žalob uplatnila Francouzská republika tři důvody a IFPEN pět důvodů, které v podstatě vycházejí z nesplnění důkazní povinnosti, kterou má Komisi v oblasti státních podpor, a z nesprávného výkladu pojmu „selektivní výhoda“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
24.
Usnesením ze dne 2. prosince 2013 přerušil Tribunál řízení ve věcech T‑479/11 a T‑157/12 do vydání rozsudku Soudního dvora ze dne 3. dubna 2014, Francie v. Komise (C‑559/12 P, EU:C:2014:217) (
9
). Dne 8. září 2015 rozhodl Tribunál o spojení věcí T‑479/11 a T‑157/12 za účelem písemné a ústní části řízení, jakož i vydání rozsudku.
25.
Napadeným rozsudkem (ze dne 26. května 2016) Tribunál vyhověl částečně oběma žalobám a zrušil sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž kvalifikovalo záruky vyplývající ze skutečnosti, že má IFPEN postavení EPIC, jako státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU a v němž určilo důsledky této kvalifikace. Ve zbývající části Tribunál žalobu zamítl.
26.
Pro účely projednávaného kasačního opravného prostředku je třeba nejprve uvést, že Tribunál v bodech 78 až 89 napadeného rozsudku nepovažoval metodu, kterou si zvolila Komise k určení selektivní výhody ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU a která spočívala ve zkoumání výhod, které přineslo IFPEN její postavení EPIC ve vztazích s jejími věřiteli, tj. v projednávané věci s bankovními a finančními institucemi, jakož i s dodavateli a zákazníky, za chybnou.
27.
V bodě 90 napadeného rozsudku nicméně Tribunál uvedl, že způsob, jakým Komise tuto metodu v projednávané věci použila, vykazuje závažné vady, zejména co se týče definice výhody, které IFPEN údajně požívala ve svých vztazích s dodavateli a zákazníky. Přesněji řečeno, závěr Komise, podle něhož dotčená záruka dala vzniknout „skutečné hospodářské výhodě“ ve prospěch IFPEN, je podle názoru Tribunálu založen na čistě hypotetickém odůvodnění (bod 94 napadeného rozsudku).
28.
Co se na prvním místě týče vztahů mezi IFPEN a jejími dodavateli, v bodě 95 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že podle názoru Komise získala IFPEN výhodu z neomezené státní záruky spjaté s jejím postavením EPIC, která spočívala ve snížení cen, které jí poskytli její dodavatelé vzhledem k neexistenci rizika neplnění závazků vyplývajícího z platební neschopnosti.
29.
Podle Tribunálu však Komise ve sporném rozhodnutí neuvádí skutečnosti, které by mohly tuto hypotézu prokázat. Nic konkrétně neprokazuje existenci fenoménu nižší ceny na dotčeném trhu nebo v obchodním styku obecně, poskytnuté dodavateli podnikům, které požívají státní záruky proti riziku platební neschopnosti (bod 99 napadeného rozsudku).
30.
Co se na druhém místě týče vztahů mezi IFPEN a jejími zákazníky, Tribunál v bodě 111 napadeného rozsudku uvedl, že Komise ve sporném rozhodnutí definovala výhodu, kterou tato instituce získala ze záruky spjaté s jejím postavením, v tom smyslu, že její zákazníci nemuseli platit navíc za záruku za řádné plnění ze smlouvy nebo přinejmenším za vynaložení maximálního úsilí.
31.
Tribunál je toho názoru, že odůvodnění Komie vychází z toho, že v běžných tržních podmínkách zákazníci výzkumných ústavů, jako je IFPEN, využívají záruky tohoto druhu, aby se chránili proti riziku platební neschopnosti svého smluvního partnera, a že v případě takové záruky, které požívá IFPEN, nemusí již její zákazníci takovou záruku získávat (bod 114 napadeného rozsudku).
32.
Podle Tribunálu přitom Komise neposkytla žádný důkaz, který by mohl prokázat opodstatněnost nebo pravděpodobnost této hypotézy. Sporné rozhodnutí konkrétně nezmiňuje žádný důkaz, který by mohl potvrdit, že zákazníci výzkumných ústavů předjímají riziko platební neschopnosti svých smluvních partnerů a využívají výše uvedené záruky (bod 115 napadeného rozsudku).
33.
V bodech 133 a následujících napadeného rozsudku dále Tribunál zamítl argumenty, které uplatnila Komise v souvislosti s rozsahem a uplatněním domněnky o existenci výhody, kterou zavedl Soudní dvůr v rozsudku La Poste (C‑559/12 P).
34.
Zaprvé Tribunál v bodě 136 napadeného rozsudku uvedl, že možnost uplatnit domněnku jako důkazní prostředek závisí na věrohodnosti předpokladů, na kterých je založena. Domněnka stanovená v rozsudku La Poste (C‑559/12 P) konkrétně spočívá na dvojím předpokladu, a sice na příznivém vlivu záruky na hodnocení rizika neplnění závazků příjemcem této záruky ze strany věřitelů a na snížení úvěrových nákladů. V projednávaném případě však Komise ve sporném rozhodnutí neuvedla žádný důkaz, kterým by mohla prokázat věrohodnost svých hypotéz a zejména hypotézy, že došlo k údajnému snížení cen ze strany dodavatelů na základě toho, že IFPEN má postavení EPIC (body 139 a 140 napadeného rozsudku).
35.
Zadruhé Tribunál v bodě 142 napadeného rozsudku uvedl, že pro vztahy mezi IFPEN a jejími zákazníky a dodavateli nemůže Komise využít domněnku stanovenou v rozsudku La Poste (C‑559/12 P). Tato domněnka totiž umožňuje prokázat pouze existenci výhody v podobě výhodnějších úvěrových podmínek, a použije se tedy výlučně na vztahy mezi EPIC a finančními a bankovními institucemi.
36.
Zatřetí v bodech 162 a následujících napadeného rozsudku se Tribunál vyjádřil k argumentu Komise, který vycházel z unijní judikatury v této oblasti (
10
) a podle něhož se Komise při posouzení režimu podpor může omezit na zkoumání obecných rysů dotčeného režimu za účelem ověření, zda tento režim obsahuje prvky státní podpory.
37.
Aniž se Tribunál vyjádřil k námitce nepřípustnosti tohoto argumentu, kterou vznesly IFPEN a Francouzská republika, v této souvislosti zamítl výše uvedený argument jako neopodstatněný, přičemž v bodě 164 napadeného rozsudku prohlásil, že Komise ve sporném rozhodnutí neupřesnila, zda dotyčná podpora představovala jednotlivou podporu nebo režim podpor.
38.
Konkrétněji Tribunál uvedl v podstatě to, že záruka, která je spjata obecně s postavením EPIC, může být kvalifikována jako státní podpora, a proto představuje podporu poskytnutou na základě režimu podpory ve smyslu čl. 1 písm. d) nařízení č. 659/1999 (bod 168 napadeného rozsudku), která musí být oznámena, tj. jednotlivou podporu ve smyslu článku 1 písm. e) nařízení č. 659/1999 (bod 172 napadeného rozsudku).
39.
Co se konečně týče vztahů mezi IFPEN a bankovními a finančními institucemi, Tribunál v bodě 187 napadeného rozsudku uvedl, že Komise se mohla v zásadě spolehnout na domněnku stanovenou v rozsudku La Poste (C‑559/12 P) (
11
). Tuto domněnku však vyvrátila sama Komise ve sporném rozhodnutí, podle něhož IFPEN během dotčeného období nezískala žádnou skutečnou hospodářskou výhodu v podobě výhodnějších úvěrových podmínek, které by jí byly poskytnuty bankovními a finančními institucemi na základě jejího postavení EPIC (body 188 a 189 napadeného rozsudku). Z výše uvedeného vyvodil Tribunál v bodě 190 napadeného rozsudku závěr, že z analýzy Komise vyplývá, že IFPEN ve svých vztazích s bankovními a finančními institucemi nezískala svou přeměnou na EPIC žádnou výhodu.
40.
S ohledem na výše uvedené rozhodl Tribunál v bodě 197 napadeného rozsudku, že Komise ve sporném rozhodnutí neprokázala existenci výhody, kterou IFPEN údajně získala ze státní záruky spjaté s jejím postavením EPIC ve svých vztazích s bankovními a finančními institucemi a ve svých vztazích s dodavateli a zákazníky.
41.
Zrušil proto čl. 1 odst. 3 až 5, jakož i články 2 až 12 napadeného rozhodnutí v rozsahu, ve kterém tyto články kvalifikovaly záruku vyplývající z toho, že instituce IFPEN má postavení EPIC, jako státní podporu ve smyslu článku 107 odst. 1 SFEU, jakož i v rozsahu, ve kterém určuje důsledky této kvalifikace.
IV. Ke kasačnímu opravnému prostředku
42.
Všechny účastnice řízení byly vyslechnuty na jednání konaném dne 28. září 2017.
43.
Komise uplatnila na podporu svého kasačního opravného prostředku tři důvody, které se všechny týkají porušení čl. 107 odst. 1 SFEU a konkrétněji pak nesprávného právního posouzení, jímž má být stižen napadený rozsudek v souvislosti se způsobem, jakým byla prokázána existence výhody plynoucí pro podnik z bezplatné a neomezené záruky na základě z jeho postavení.
44.
V rámci prvního důvodu Komise tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného výkladu, a to v souvislosti s výkladem pojmu „režim podpor“ a také tím, že nezohlednil způsobilost opatření poskytnout výhodu, což vedlo k nesprávnému právnímu posouzení povahy důkazu, který musí Komise předložit, aby prokázala existenci výhody plynoucí pro podnik z jeho postavení EPIC. Druhý důvod vychází z nesprávného právního posouzení, jehož se měl Tribunál dopustit, pokud jde o rozsah vyvratitelné domněnky o existenci výhody plynoucí z bezplatné a neomezené záruky a způsob, kterým lze tuto domněnku vyvrátit. Třetí důvod vychází z nesprávného právního posouzení, jehož se měl Tribunál dopustit, pokud jde o působnost domněnky existence výhody plynoucí z neomezené záruky, neboť tato domněnka by měla logicky platit i pro vztahy s dodavateli a zákazníky, a nikoli pouze pro vztahy s bankovními a finančními institucemi.
A. K prvnímu důvodu (nesprávný výklad pojmu „režim podpor“ a nezohlednění způsobilosti určitého opatření k poskytnutí výhody)
45.
V rámci prvního důvodu, který je rozdělen na tři části, vytýká Komise Tribunálu nejprve to, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když nepovažoval dotčené opatření za režim podpor a zakázal Komisi, aby omezila své zkoumání pouze na obecné rysy dotčeného režimu podpor (první část). Dále má Komise za to, že Tribunál dospěl k nesprávnému závěru, podle něhož pro účely určení existence výhody nepostačuje, aby bylo dané opatření s to zajistit svému příjemci výhodu v budoucnosti (druhá část). A konečně vytýká Komise Tribunálu, že překročil meze soudního přezkumu, když akceptoval žalobním důvod, který nebyl uplatněn některou ze žalobkyň v prvním stupni a k němuž se žalovaná dostatečně nevyjádřila (třetí část). Vzhledem k tomu, že argumenty uplatněné ve druhé části prvního důvodu se velmi blíží argumentům uplatněným ve druhém důvodu, budu je analyzovat společně (což učinily i účastnice řízení na jednání).
1.
První část prvního důvodu (nesprávné právní posouzení pojmu „režim podpor“ a jeho důsledků)
46.
V této části, která je namířena proti bodům 162, 164, 172 a 173 napadeného rozsudku, Komise tvrdí, že Tribunál dospěl k nesprávnému závěru, podle něhož záruka, jejímž příjemcem byla IFPEN, nepředstavovala režim podpor, což Komisi zabránilo v tom, aby na základě obecných rysů tohoto opatření prokázala, že se jedná o státní podporu.
47.
V této souvislosti Komise uvádí, že pojem „režim podpor“ v podobě kodifikované v čl. 1 písm. d) nařízení č. 659/1999 zahrnuje opatření vyznačující se tím, že některé prvky nejsou definovány a zůstávají neurčeny i v okamžiku přijetí těchto opatření nebo v některých případech dokonce i během jejich provádění. Znamená to, že pokud Komise provádí analýzu obdobných opatření s cílem určit, zda představují podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, může se omezit pouze na zkoumání jejich obecných rysů.
48.
V projednávané věci má Komise za to, že záruka poskytnutá ve prospěch IFPEN, která není spojena se zvláštním projektem a je poskytnuta na neurčitou dobu a na neurčitou částku, musí být považována za režim podpor. Podle názoru Komise se konkrétně jedná o „režim režimů podpor“, neboť poskytnutí záruky ve prospěch IFPEN je součástí širšího režimu podpor, tj. režimu bezplatné a neomezené státní záruky, která je podle právních předpisů spjata s postavením EPIC.
49.
Komise proto zpochybňuje tvrzení uvedená Tribunálem v bodech 168 až 170 napadeného rozsudku, podle nichž postavení EPIC představuje režim podpor, neboť okolnost, že byla IFPEN poskytnuta dotčená záruka, která je předmětem sporného rozhodnutí, musí být považována za jednotlivou podporu, která měla být oznámena Komisi.
50.
V tomto ohledu uvádí zaprvé, že i když závěry uvedené v bodě 171 napadeného rozsudku vyznívají v opačném smyslu, požadavkem týkajícím se oznámení podpory nelze prokázat, že záruka, jejímž příjemcem je IFPEN, nepředstavuje režim podpor. Komisi musí být totiž oznámeny jak režimy podpor, tak i jednotlivé podpory.
51.
Zadruhé Komise upozorňuje na skutečnost, že výklad uplatněný Tribunálem zbavil Komisi možnosti přijímat vhodná opatření, jež by umožnila požadovat, aby francouzské orgány ukončily záruku poskytovanou konkrétní EPIC. Podle čl. 108 odst. 1 SFEU může Komise navrhovat vhodná opatření pouze pro režimy podpor, nikoli však pro jednotlivé podpory.
a)
K přípustnosti
52.
IFPEN tvrdí, že první část prvního důvodu je zjevně nepřípustná. V tomto ohledu uvádí zaprvé, že úvahy Komise vycházejí z dosud neznámého výkladu pojmu „režim podpor“, podle něhož by záruka poskytnutá ve prospěch IFPEN byla považována za „režim režimu/ů podpor“. Ve světle čl. 170 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora tedy tato první část vychází z nových argumentů, jež nelze akceptovat ve stadiu kasačního opravného prostředku.
53.
Podle mého názoru stačí uvést, že tato část nevychází v žádném případě z nového pojmu „režim režimu/ů podpor“.
54.
Ze znění kasačního opravného prostředku jednoznačně vyplývá, že výraz „režim režimu/ů podpor“ použila Komise v bodě 71 kasačního opravného prostředku pouze proto, aby prokázala údajnou nesprávnost úvah, jež uvedl Tribunál v bodech 168 až 172 napadeného rozsudku a jež podle názoru Komise vedly k tomu, že Tribunál porušil čl. 1 písm. d) druhou část nařízení č. 659/1999.
55.
Tyto úvahy vycházejí z mylného rozlišení jednotlivé podpory, která měla být oznámena, od režimu podpor, který nepodléhá oznamovací povinnosti.
56.
Poté, co Komise vysvětlila neopodstatněnost tohoto rozlišení, dodala, že nic nebrání tomu, aby bylo vnitrostátní opatření považováno za režim podpor a že příjemcem tohoto režimu se může stát každý podnik spadající do jeho působnosti, pokud ve smyslu čl. 1 písm. d) druhé části nařízení č. 659/1999 není takto poskytnutá podpora spojena se zvláštním projektem a pokud je poskytnuta na neurčitou dobu a/nebo na neurčitou částku (
12
).
57.
Zadruhé IFPEN v podstatě tvrdí, že Komise ve sporném rozhodnutí nepovažovala dotčené opatření za režim podpor. V tomto ohledu vznesla IFPEN před Tribunálem námitku nepřípustnosti. Francouzská republika dodává, že s ohledem na povinnost odůvodnit akty orgánů mělo být dotčené opatření ve sporném rozhodnutí kvalifikováno jako režim podpor. IFPEN a Francouská republika v podstatě uvádějí, že pokud měla Komise ve sporném rozhodnutí kvalifikovat dotčené opatření jako režim podpor, což neučinila, nemůže vytýkat Tribunálu jeho závěr, podle něhož dotčené opatření nepředstavuje režim podpor.
58.
Tato úvaha vychází podle mého mínění z domněnky, že Komise měla ve sporném rozhodnutí výslovně kvalifikovat dotčené opatření jako režim podpor.
59.
Za zásadní musí však být považováno to, že mezi důvody zrušení, které jsou uvedeny v napadeném rozsudku, nepatří skutečnost, že sporné rozhodnutí neuvádí, že zkoumané opatření má povahu režimu podpor (viz bod 164 napadeného rozsudku). Je tedy nutné konstatovat, že touto otázkou se zmíněný rozsudek nezabýval. Za těchto podmínek Komise ve svém prvním důvodu právem tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že dotčené opatření nepředstavuje režim podpor, a stejně tak i právem uvádí, že dostatečně prokázala existenci výhody, mimo jiné proto, že dotčené opatření představovalo režim podpor.
60.
Znamená to tedy, že i když by výslovná kvalifikace dotčeného opatření jako režimu podpor mohla situaci objasnit, první část prvního důvodu musí být považována za přípustnou.
b)
K věci samé
1) Shrnutí argumentů účastnic řízení
61.
Jak bylo podrobněji uvedeno v bodech 46 až 51 tohoto stanoviska, Komise tvrdí, že konstatování Tribunálu, podle něhož záruka poskytnutá ve prospěch IFPEN nepředstavuje režim podpor, nebylo správné, a že zabránilo Komisi v tom, aby prokázala, že představuje státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU pouze na základě přezkumu obecných rysů tohoto opatření.
62.
Podle názoru IFPEN vycházejí tyto argumenty ze zkreslení posouzení, jež provedla Komise ve sporném rozhodnutí, jakož i ze zkreslení dřívější praxe Komise a praxe, kterou uplatnil Tribunál v napadeném rozsudku.
63.
Tribunál podle ní dále správně popsal procesní postup, který uplatnila Komise ve sporném rozhodnutí, a dospěl ke správnému závěru, že zkoumané opatření nepředstavuje režim podpor.
64.
Francouzská vláda prosazuje stejné tvrzení a vyvozuje z něj závěr, že zkoumané opatření nepředstavuje režim podpor a že Komise nemohla vycházet z pouhého posouzení obecných rysů dotčeného opatření, aby zjistila, zda představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
65.
Francouzská republika dále uvádí, že v souladu s rozhodovací praxí Komise (
13
) a judikaturou Tribunálu (
14
) musí být podpora, která byla poskytnuta pouze jedinému podniku, považována za jednotlivou podporu, a to i v případech, kdy není spojena se zvláštním projektem a je poskytnuta na neurčitou dobu a/nebo na neurčitou částku.
66.
Podpůrně Francouzská republika dodává, že pokud by Soudní dvůr rozhodl v tom smyslu, že přeměna IFPEN na EPIC představuje režim podpor, a že se tudíž Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, tato vada není důvodem ke zrušení napadeného rozsudku.
67.
A konečně Francouzská republika uvádí, že první část prvního důvodu je každopádně irelevantní, neboť Tribunál uvedl další důvody, které samy o sobě postačují k tomu, aby odůvodnily závěr, k němuž Tribunál dospěl ve výroku napadeného rozsudku.
68.
Komise ve své replice uvádí zejména to, že výklad napadeného rozsudku, který navrhuje Francouzská republika, je nepřesný. Tribunál totiž porušil veškerá pravidla režimu dokazování, tj. domněnku stanovenou v rozsudku La Poste (C‑559/12 P) i pravidlo, podle něhož je Komisi povoleno prokázat existenci podpory na základě pouhého posouzení obecných rysů daného režimu. Vzhledem k tomu, že každé z těchto nesprávných právních posouzení může být důvodem ke zrušení napadeného rozsudku, argument uplatněný Francouzskou republikou, který byl uveden v předchozím bodě, musí být považován za neopodstatněný.
69.
Dále Komise tvrdí, že pokud by mělo být dotčené opatření považováno za režim podpor, jak navrhuje ve svém prvním důvodu, úvahy Tribunálu by se staly zcela neopodstatněnými.
2) Posouzení
70.
Připomeňme si, že Tribunál poté, co v bodě 164 napadeného rozsudku konstatoval, že Komise ve sporném rozhodnutí neupřesnila, zda se toto rozhodnutí týkalo režimu podpor nebo jednotlivé podpory, dospěl podle všeho k závěru, že sporná záruka by mohla spadat do posledně jmenované kategorie.
71.
Pojem „režim podpor“ v podobě kodifikované v čl. 1 písm. d) nařízení č. 659/1999 zahrnuje „jakýkoliv akt, na jehož základě může být bez dalších prováděcích opatření poskytnuta jednotlivá podpora pro podniky definované aktem obecným nebo abstraktním způsobem, a dále akt, na jehož základě může být na neurčitou dobu a/nebo na neurčitou částku poskytnuta pro jeden nebo několik podniků podpora, která není spojena se zvláštním projektem“.
72.
Je proto třeba ověřit, zda okolnost, že opatřením zkoumaným ve sporném rozhodnutí není záruka spjatá s postavením EPIC obecně, nýbrž spíše přeměna IFPEN na EPIC (která vede automaticky k tomu, že je danému podniku poskytnuta státní záruka), jak v podstatě uvedl Tribunál v bodech 169 až 172 napadeného rozsudku, skutečně umožňuje vyloučit toto opatření z působnosti výše uvedeného pojmu a označit jej za podporu poskytnutou na základě režimu podpor, v projednávané věci jednotlivou podporu ve smyslu čl. 1 písm. e) zmíněného nařízení.
73.
Mám tedy za to, že se Tribunál v tomto směru nedopustil nesprávného právního posouzení.
74.
Jak uvedla francouzská vláda, Tribunál dospěl ke správnému závěru, že opatřením zkoumaným ve sporném rozhodnutí není záruka spjatá s postavením EPIC obecně, nýbrž přeměna IFPEN na EPIC, která vede k tomu, že je danému podniku poskytnuta státní záruka spjatá s tímto postavením.
75.
Poté, co Tribunál v bodech 169 až 173 správně popsal procesní postup, který uplatnila Komise ve sporném rozhodnutí, dospěl k závěru, že zkoumané opatření nepředstavuje režim podpor.
76.
Jak totiž vyplývá z bodu 171 napadeného rozsudku, analýza uvedená v předchozích bodech (169 a 170 zmíněného rozsudku) odpovídá spornému rozhodnutí, zvláště pak bodům 256 až 259 tohoto rozhodnutí, v nichž Komise uvedla, že přeměna IFPEN na EPIC představuje novou podporu ve smyslu čl. 1 písm. c) nařízení č. 659/1999, která podléhá oznamovací povinnosti. Kromě toho měla Komise za to, že jí změna postavení IFPEN nebyla formálně oznámena a dozvěděla se o ní pouze neoficiálně v rámci jiného řízení, takže tato povinnost nebyla francouzskými orgány dodržena, a přeměna IFPEN na EPIC tudíž představuje protiprávní podporu.
77.
Jak uvádí IFPEN, Komise se rozhodla zkoumat dotčené opatření jakožto jednotlivou podporu ad hoc, takže platnost sporného rozhodnutí měla být posouzena pouze ve světle této kvalifikace, což Tribunál správně učinil.
78.
Tribunál proto dospěl ke správnému závěru, že vzhledem k tomu, že nelze přeměnu IFPEN na EPIC kvalifikovat jako státní podporu, je třeba mít za to, že představuje podporu poskytnutou na základě režimu podpory, který musí být oznámen, tj. jednotlivou podporu ve smyslu čl. 1 písm. e) nařízení č. 659/1999.
79.
Argumenty Komise vycházející z pojmu „režim režimu/ů podpor“ nepovažuji za přesvědčivé.
80.
Tento „novátorský“ pojem nenalezneme v žádném z ustanovení nařízení č. 659/1999 (článek 1 tohoto nařízení stanoví pouze definici pojmů „režim podpor“ a „jednotlivá podpora“), přičemž není povoleno, aby byl „režim podpor“ součástí nějakého širšího režimu. V každém případě odpovídá projednávaný případ zcela jednoznačně spíše realizaci jednotlivé podpory než „režimu režimu/ů podpor“.
81.
Stejně jako francouzská vláda nesouhlasím ani s argumenty Komise, v nichž se uvádí, že v případě, že by musela být přeměna IFPEN na EPIC považována za jednotlivou podporu, bránilo by to výše uvedenému orgánu v přijímání vhodných opatření ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU, jimiž by vyzvala francouzské orgány k ukončení záruky poskytované konkrétní EPIC.
82.
Úvahy Tribunálu týkající se toho, zda má zkoumané opatření povahu jednotlivé podpory, totiž vycházejí z konkrétních okolností spojených s přeměnou IFPEN na EPIC a v zásadě je nelze vztáhnout na všechny instituce tohoto druhu.
83.
Znamená to, že Tribunál dospěl ke správnému závěru, že argument Komise, podle něhož představuje zkoumané opatření režim podpor, je neopodstatněný. První část tohoto důvodu tedy musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
84.
Dříve, než přistoupím k analýze druhé část prvního důvodu společně s druhým důvodem, je namístě věnovat se třetí části prvního důvodu.
2.
Třetí část prvního důvodu (Tribunál akceptoval žalobní důvod, který nevznesla žádná z žalobkyň a k němuž se žalovaná dostatečně nevyjádřila)
a)
Shrnutí argumentů účastnic řízení
85.
Komise vytýká Tribunálu, že rozhodl nad rámec důvodů, jež vznesly účastnice řízení v souvislosti s existencí výhody, kterou získala IFPEN ve svých vztazích s bankovními a finančními institucemi.
86.
Komise v tomto ohledu uvádí, že IFPEN nevznesla ve své žalobě podané v prvním stupni žádnou výtku, která by se týkala analýzy provedené Komisí v souvislosti s existencí výhody, kterou tato instituce získala ve svých vztazích s výše uvedenými hospodářskými subjekty. Francouzská republika se omezila pouze na zpochybnění existence této výhody, přičemž vycházela pouze ze skutečnosti, že Komise její existenci neprokázala, avšak na podporu tohoto návrhu nepředložila žádný argument.
87.
Tribunál proto podle ní překročil meze svých soudních pravomocí, když akceptoval důvod, který nevznesla ani jedna ze žalobkyň a k němuž se žalovaná dostatečně nevyjádřila.
88.
IFPEN zastává opačný názor a uvádí, že třetí část prvního důvodu musí být zamítnuta jako irelevantní nebo neopodstatněná.
89.
V této souvislosti tvrdí, že tato část se netýká žádného konkrétního bodu napadeného rozsudku, takže v souladu s čl. 169 odst. 2 jednacího řádu musí být považována za irelevantní.
90.
Komise ve své replice uvádí, že prostřednictvím výše uvedené části vytýká Tribunálu, že meritorně posoudil existenci výhody, kterou získala IFPEN ve svých vztazích s bankovními a finančními institucemi, aniž se přitom alespoň pokusil ověřit, zda byl takový žalobní důvod vůbec uplatněn. Vytýká tedy Tribunálu opomenutí, které již ze své podstaty nemohlo být uvedeno v žádném konkrétním bodě napadeného rozsudku.
91.
Francouzská republika pouze uvedla, že francouzská vláda ve své žalobě na neplatnost zpochybnila to, že by se v budoucnosti mohla ve vztazích mezi IFPEN a bankovními a finančními institucemi projevit nějaká výhoda.
b)
Posouzení
92.
Postačí uvést, že i sama Komise ve svém kasačním opravném prostředku připustila, že výše uvedený důvod neplatnosti francouzská vláda skutečně uplatnila ve svém písemném vyjádření (což je zdůrazněno také v bodech 58 a 185 napadeného rozsudku). IFPEN nadto ve své žalobě i v replice, jež předložila Tribunálu, několikrát zpochybnila analýzu, kterou provedla Komise v souvislosti s existencí výhody, kterou údajně získala ve svých vztazích s bankovními a finančními institucemi.
93.
Třetí část prvního důvodu uplatněného Komisí je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněnou.
B. Ke vztahům mezi IFPEN a bankovními a finančními institucemi: ke druhé části prvního důvodu (nesprávné právní posouzení spočívající v názoru, že k určení existence výhody nepostačuje, aby dané opatření mohlo přinést svému příjemci výhodu v budoucnosti) a ke druhému důvodu (nesprávné právní posouzení rozsahu vyvratitelné domněnky o existenci výhody plynoucí z bezplatné a neomezené záruky)
1.
Shrnutí argumentů účastnic řízení
94.
Komise v druhé části svého prvního důvodu vytýká Tribunálu, že dospěl k nesprávnému závěru, podle něhož záruka poskytnutá ve prospěch IFPEN nepředstavuje ve vztazích mezi touto institucí a bankovními a finančními institucemi státní podporu, přičemž vycházel pouze z toho, že tato instituce nezískala žádnou skutečnou výhodu – ať již v dotčeném období, nebo v minulosti (viz zejména bod 197 napadeného rozsudku).
95.
Kromě toho má Komise za to, že přístup Tribunálu by vedl k příznivějšímu zacházení s členskými státy, které neoznamují poskytnutí neomezených záruk, v porovnání s členskými státy, které tyto záruky oznamují v souladu s článkem 108 SFEU, neboť podle ustálené zásady platné v oblasti státních podpor nesmí být prvně jmenované členské státy zvýhodněny před posledně jmenovanými (
15
).
96.
Pokud totiž členský stát oznámí svůj záměr poskytnout záruku tohoto druhu, Komise nemůže znát skutečné účinky daného opatření, a proto zkoumá pouze jeho možné účinky. Pokud naopak členský stát poskytne takovou záruku, aniž ji předem oznámil, bude moci následně prokázat, že dané opatření nemělo žádný konkrétní účinek, a vyloučit tím možnost, že by mohlo být označeno za státní podporu. Členské státy by tak byly motivovány k tomu, aby neoznamovaly poskytnutí neomezených záruk.
97.
IFPEN namítá, že druhá část prvního důvodu musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
98.
V této souvislosti uvádí zaprvé, že i za předpokladu, že poskytnutí záruky v její prospěch představuje státní podporu, tato záruka musí být považována za novou jednotlivou podporu ve smyslu čl. 1 písm. c) a d) nařízení č. 659/1999. Komise se tedy nemohla dovolávat důkazního standardu v oblasti režimů existujících podpor, který Soudní dvůr uznal v rozsudku La Poste (C‑559/12 P) – a to ostatně za zcela specifických okolností.
99.
Stejně tak se Komise nemohla dovolávat ani domněnky stanovené tímto rozsudkem, neboť nebylo pravděpodobné, že by postavení EPIC a s ním spjatá záruka mohly IFPEN v minulosti nebo v budoucnosti poskytnout selektivní výhodu. Co se totiž týče minulosti, analýza provedená Komisí prokázala, že během dotčeného období si tento podnik vypůjčil částky s tržními úrokovými sazbami. Pokud jde o budoucnost, francouzské právo brání tomu, aby IFPEN čerpala úvěr na dobu delší než dvanáct měsíců a podrobuje ji v tomto ohledu státnímu dohledu. Za okolností projednávané věci je tedy nutné existenci výhody vyloučit.
100.
Francouzská vláda zaprvé připomíná, že přeměna IFPEN na EPIC nepředstavuje režim podpor.
101.
Zadruhé, co se týče domněnky stanovené v rozsudku La Poste (C‑559/12 P), francouzské orgány uvádějí, že tato domněnka vychází z teorie, že EPIC mají díky záruce spjaté s jejich postavením lepší finanční podmínky, než jaké jsou obvyklé na finančních trzích.
102.
Zatřetí se Francouzská republika domnívá, že v bodě 188 napadeného rozsudku Tribunál správně rozhodl, že v případě IFPEN byla vyvratitelná domněnka ve smyslu rozsudku La Poste (C‑559/12 P) vyvrácena.
103.
V rámci svého druhého důvodu, který je v podstatě namířen proti bodům 134 až 161 a 188 až 193 napadeného rozsudku, dále Komise vytýká Tribunálu, že se dopustil nesprávného právního posouzení rozsahu domněnky o existenci výhody plynoucí z bezplatné a neomezené záruky ve smyslu rozsudku La Poste (C‑559/12 P). Komise v podstatě tvrdí, že Tribunál omezil rozsah vyvratitelné domněnky o výhodě plynoucí z bezplatné a neomezené záruky, kterou Soudní dvůr uznal ve výše uvedeném rozsudku, a porušil tím čl. 107 odst. 1 SFEU a důkazní pravidla týkající se existence výhody ve smyslu tohoto ustanovení.
104.
IFPEN odpovídá, že Tribunál správně rozhodl, že v projednávané věci se Komise nemohla dovolávat domněnky stanovené v rozsudku La Poste (C‑559/12 P).
105.
V první řadě tato domněnka podle ní představuje výjimku ze zásady, podle níž je věcí Komise, aby prokázala, že určité opatření splňuje podmínky, za nichž může být podle čl. 107 odst. 1 SFEU považováno za státní podporu. Tato domněnka musí být tedy vykládána striktně a použita výlučně v případech, kdy je existence skutečné výhody pravděpodobná.
106.
Ve sporném rozhodnutí ostatně Komise neupřesnila důvody, z nichž by mohla být předpokládána existence výhody ve prospěch IFPEN. Zmíněné rozhodnutí proto podle ní nesplňuje požadavky na odůvodnění, které vyplývají z článku 296 SFEU.
107.
Co se konečně týče vyvrácení domněnky, IFPEN poznamenává, že v bodech 189 až 192 napadeného rozsudku Tribunál správně uvedl, že během dotčeného období tato instituce nezískala ve svých vztazích s bankovními a finančními institucemi žádnou záruku spjatou s jejím postavením. Komise nadto neposkytla žádnou informaci, která by umožňovala konstatovat, že po roce 2010 mohlo dojít ke změnám v tom smyslu, že by si IFPEN půjčovala částky za jiných než tržních podmínek (
16
).
108.
Francouzská republika má za to, že druhý důvod uplatněný Komisí musí být zamítnut jako neopodstatněný. Odkazuje v této souvislosti v podstatě na argumenty, které uvedla v rámci odpovědi na druhou část prvního důvodu.
2.
Posouzení
109.
Zaprvé, jak jsem již uvedl výše v rámci první části tohoto důvodu, Tribunál se nedopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl v tom smyslu, že přeměna IFPEN na EPIC nepředstavuje režim podpor.
110.
Postačí přitom uvést, že Tribunál dospěl ke správnému závěru, že judikatura týkající se důkazních povinností, jež náleží Komisi v oblasti státních podpor, není v projednávané věci použitelná.
111.
Kromě toho mám za to, že je vhodné poukázat na rozsudky ze dne 8. prosince 2011, Residex Capital IV (C‑275/10, EU:C:2011:814), a La Poste (C‑559/12 P).
112.
V prvně jmenovaném rozsudku měl Soudní dvůr v podstatě za to, že vnitrostátní soudy mají pravomoc zrušit na základě čl. 108 odst. 3 SFEU veřejnou záruku v takové situaci, v níž byla protiprávní podpora provedena prostřednictvím záruky poskytnuté veřejným orgánem za účelem pokrytí půjčky, kterou poskytla finanční společnost podniku, který by takovou půjčku za obvyklých tržních podmínek nemohl získat.
113.
Ve zmíněné věci nebylo pochyb o tom, že dotčená záruka poskytnutá veřejným orgánem představuje státní podporu ve prospěch dlužníka, neboť bylo prokázáno, že v okamžiku poskytnutí této záruky se již dlužník nacházel v obtížné situaci, takže by bez této záruky nemohl získat půjčku na kapitálových trzích (body 39 až 42).
114.
Jak uvedl Tribunál v bodě 151 napadeného rozsudku, přesně do těchto souvislostí je třeba dát konstatování Soudního dvora učiněné v bodě 39 rozsudku ze dne 8. prosince 2011, Residex Capital IV (C‑275/10, EU:C:2011:814), podle kterého „pokud je půjčka, kterou poskytla úvěrová instituce dlužníkovi, zaručena veřejnými orgány členského státu, získá tento dlužník obvykle finanční výhodu a je tak příjemcem podpory ve smyslu čl. [107] odst. 1 [SFEU], jelikož finanční náklady, které nese, jsou nižší než finanční náklady, které by nesl, kdyby si musel obstarat totéž financování a tutéž záruku za tržní ceny“, na které odkazuje Soudní dvůr v bodě 96 rozsudku La Poste (C‑559/12 P).
115.
V bodě 96 druhého citovaného rozsudku, tj. rozsudku La Poste (C‑559/12 P), v němž se odkazuje na zmíněný bod 39, rozhodl Soudní dvůr v tom smyslu, že „dlužník, kterému byla poskytnuta půjčka zaručená veřejnými orgány členského státu, získá obvykle výhodu, jelikož finanční náklady, které nese, jsou nižší než finanční náklady, které by nesl, kdyby si musel obstarat totéž financování a tutéž záruku za tržní ceny“.
116.
V následujícím bodě (97) rozsudku La Poste (C‑559/12 P) Soudní dvůr rovněž připomněl, že sdělení o zárukách ve svých bodech 1.2, 2.1 a 2.2 výslovně uvádí, že „neomezená státní záruka pro podnik, jehož právní forma vylučuje konkurzní řízení nebo jiná řízení v případě platební neschopnosti, poskytuje tomuto podniku okamžitou výhodu a představuje státní podporu, jelikož je poskytnuta, aniž by její příjemce hradil odpovídající prémii za riziko převzaté státem, a umožňuje rovněž získat lepší finanční podmínky na ‚získání půjčky, než jsou podmínky obvyklé na finančních trzích‘ “.
117.
Ve světle těchto zjištění poté Soudní dvůr v následujícím bodě rozhodl, že existuje „vyvratitelná domněnka, podle níž poskytnutí implicitní a neomezené státní záruky podniku, který nepodléhá běžným postupům vyrovnání a likvidace, má za následek zlepšení jeho finanční situace snížením zátěže, kterou by za obvyklých okolností musel nést jeho rozpočet“ [rozsudek La Poste (C‑559/12 P, bod 98)].
118.
Následně (bod 99) Soudní dvůr uvedl, že „Komisi v rámci řízení týkajícího se režimů existujících podpor stačí pro prokázání výhody poskytnuté takovou zárukou přijímajícímu podniku, aby prokázala samotnou existenci této záruky, aniž by musela prokazovat její skutečné účinky, které vyvolávala od okamžiku svého poskytnutí“.
119.
Také v projednávané věci platí, že ústředním bodem je otázka pravidel, jimiž se řídí důkazní břemeno a míra dokazování, pokud jde o prokázání existence výhody plynoucí z bezplatné a neomezené státní záruky.
120.
V bodě 102 rozsudku La Poste (C‑559/12 P) Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že „je třeba uvést, že Tribunál dospěl k názoru, že Komise neurčila existenci takové výhody chybně, když v bodech 106 a 108 napadeného rozsudku právem rozhodl, že taková záruka ‚může obecně zvýhodňovat‘, neboť je poskytnuta bez protiplnění a umožňuje svému příjemci získat výhodnější úvěrové podmínky, než které by získal pouze na základě svých výsledků, a umožňuje tak snížit tlak na jeho rozpočet“.
121.
Poté Soudní dvůr v bodě 103 zmíněného rozsudku uvedl, že „[v]e světle těchto konstatování je sice pravda, že jak uvádí navrhovatelka, Tribunál poskytl rozporné a nedostatečné odůvodnění, když v bodě 123 napadeného rozsudku rozhodl, že skutečné účinky existujících podpor nemusí být prokázány, na základě judikatury Soudního dvora, která nebyla relevantní, a dále v bodě 124 uvedeného rozsudku tvrdil, že ‚[s]kutečný účinek výhody, která plyne ze státní záruky, lze kromě toho předpokládat‘ “.
122.
Přestože tedy Soudní dvůr v bodě 104 téhož rozsudku opravil v tomto ohledu rozsudek vydaný Tribunálem, rozhodl, že „takové pochybení nemůže napadený rozsudek zneplatnit. V uvedených bodech 123 a 124 totiž Tribunál došel právem k závěru, že Komise respektovala důkazní břemeno a míru dokazování, k čemuž je povinna při prokazování, zda implicitní a neomezená státní záruka představuje výhodu, přičemž ještě jednou zdůraznil, že taková záruka poskytuje dlužníkovi možnost ‚získat nižší úroky nebo nabízet nižší zajištění‘ “.
123.
Je tudíž nutné uvést, že domněnka stanovená v rozsudku La Poste (C‑559/12 P) vychází z hypotézy, že EPIC získává nebo může získat díky záruce spjaté s jejím postavením lepší finanční podmínky, než jsou podmínky obvyklé na finančních trzích, a že k založení této domněnky postačí, aby Komise prokázala samotnou existenci dané záruky [bod 99 rozsudku La Poste (C‑559/12 P)].
124.
Tribunál se tedy dopustil nesprávného posouzení, když šel nad rámec zjištění o existenci záruky učiněného Komisí proto, aby se mohla dovolávat dotčené domněnky, a v bodě 137 napadeného rozsudku konstatoval, že Komise měla prokázat pravděpodobnost dvojího předpokladu, konkrétně to, že: i) dotčená záruka měla příznivý vliv na hodnocení rizika neplnění závazků příjemcem této záruky ze strany věřitelů a že ii) se toto příznivější hodnocení projevilo snížením úvěrových nákladů.
125.
Jedná se samozřejmě o vyvratitelnou domněnku, kterou lze vyvrátit prokázáním, že dotčená záruka neměla, nebude mít nebo není způsobilá mít příznivé účinky na postavení EPIC (
17
).
126.
Bez ohledu na nesprávné právní posouzení popsané v bodě 124 tohoto stanoviska Tribunál v tomto případě rozhodl v bodě 188 napadeného rozsudku, že v případě IFPEN byla vyvratitelná domněnka ve smyslu rozsudku La Poste (C‑559/12 P) vyvrácena.
127.
V této souvislosti je třeba ověřit, zda skutečnosti, z nichž Tribunál vyvodil závěr, že v projednávané věci byla tato domněnka vyvrácena nebo nemohla být uplatněna, odpovídají zásadám, jimiž se řídí provádění důkazů v oblasti státních podpor.
128.
Závěr o vyvrácení dané domněnky však Tribunál nemohl učinit pouze na základě skutečnosti, že IFPEN v minulosti nezískala díky svému postavení žádnou skutečnou hospodářskou výhodu v podobě příznivějších úvěrových podmínek poskytnutých bankovními a finančními institucemi – což nebylo v projednávané věci zpochybněno – jinými slovy, na základě skutečnosti, že záruka neměla v dotčeném období žádný„skutečný dopad“ na vztahy mezi IFPEN a bankovními a finančními institucemi.
129.
Tato skutečnost totiž nepostačuje k vyvrácení takové domněnky o existenci výhody, jako je domněnka stanovená v rozsudku La Poste (C‑559/12 P). Kromě toho je nutné prokázat, že vzhledem ke konkrétním charakteristikám IFPEN nebyla dotčená záruka způsobilá k tomu, aby této instituci zajistila v budoucnosti výhodu v jejích vztazích s výše uvedenými subjekty.
130.
Tímto způsobem však Tribunál nepostupoval.
131.
Je pravda, že v bodě 186 napadeného rozsudku Tribunál uvádí, že při jednání žalobkyně v prvním stupni tvrdily, že podle použitelných právních předpisů, totiž článku 12 zákona č. 2010/1645, nemůže IFPEN uzavřít s úvěrovou institucí půjčku na dobu delší než dvanáct měsíců, která v tomto ohledu podléhá kontrole ze strany státu.
132.
V bodě 191 napadeného rozsudku však Tribunál rozhodl v tom smyslu, že „v rámci vztahů mezi IFPEN a bankovními a finančními institucemi v období mezi roky 2006 a 2010 včetně nemůže být [bezplatná] a neomezená státní záruka spjatá s postavením EPIC instituce IFPEN, která tomuto podniku nepřinesla výhodu v jeho výhradní prospěch, kvalifikována jako státní podpora ve smyslu článku 107 odst. 1 SFEU“.
133.
V bodě 193 dále dodává, že vzhledem k vyvrácení domněnky již není namístě uložit Francouzské republice povinnost prokázat, že dotčená záruka není „schopna […] udělit [IFPEN] výhodu v budoucnosti“.
134.
Z výše uvedeného vyvodil Tribunál závěr, že se nemusí vyjádřit ani k přípustnosti (a tím méně pak k meritu) argumentu, který vznesly žalobkyně v prvním stupni.
135.
V tomto smyslu mám za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když se pro účely vyvrácení domněnky stanovené v rozsudku La Poste (C‑559/12 P) spokojil s důkazem o tom, že dotčená záruka neměla v minulosti žádný (skutečný) dopad na vztahy mezi IFPEN a bankovními a finančními institucemi.
136.
Druhé části prvního důvodu i druhému důvodu je tedy namístě vyhovět, takže rozsudek musí být v příslušném rozsahu zrušen.
137.
Jsem toho názoru, že v tomto ohledu se spor nachází v takovém stavu, že může být rozhodnut na základě analýzy argumentu vzneseného žalobkyněmi v prvním stupni, který vychází z článku 12 zákona č. 2010/1645 a jejž žalobkyně uvedly ve svých písemných vyjádřeních i na jednání před Soudním dvorem, kde Komise znovu zpochybnila jeho přípustnost, neboť „Tribunál tento argument ve svém rozsudku nepoužil a ani nemohl použít, jelikož na článek 12 neodkázaly Komisi ani francouzské orgány, ani IFPEN“ (jak uvedla na jednání před Soudním dvorem).
138.
Zaprvé mám za to, že námitka vznesená Komisí musí být zamítnuta vzhledem k tomu, že se spíše než o argument či uplatněný důvod jedná o objektivní a veřejnou skutečnost, jelikož jde o zákon dotčeného členského státu.
139.
Jak měl totiž Soudní dvůr příležitost opakovaně upřesnit, „rozsah přezkumu legality stanoveného v článku 263 SFEU zahrnuje všechny prvky rozhodnutí Komise přijatých v řízení podle článku 101 a článku 102 SFEU, jejichž důkladný přezkum Tribunál provádí po právní i skutkové stránce ve světle důvodů vznesených navrhovatelkami […] a s ohledem na všechny skutečnosti předložené navrhovatelkami, bez ohledu na to, zda se jedná o skutečnosti, které nastaly před přijatým rozhodnutím či následně po něm, a zda byly předtím předloženy v rámci správního řízení nebo poprvé v rámci žaloby předložené Tribunálu, v rozsahu, v němž jsou posledně uvedené skutečnosti relevantní pro přezkum legality rozhodnutí Komise […]“ (
18
).
140.
Co se zadruhé týče merita sporu, Komise připustila v bodě 106 kasačního opravného prostředku, že vyvratitelná domněnka stanovená v rozsudku La Poste (C‑559/12 P) by nemohla být uplatněna, pokud by dotčená záruka nebyla „vzhledem ke konkrétním charakteristikám [EPIC]“ s to poskytnout této instituci výhodu v jejích vztazích s bankovními a finančními institucemi. Podle názoru Komise mohly tyto konkrétní charakteristiky spočívat konkrétně v zákazu, aby daná EPIC čerpala úvěry u bank, nebo ve vázání možnosti využít těchto úvěrů na takové podmínky, které by případnou výhodu každopádně snížily na minimum.
141.
Na jednání před Soudním dvorem Komise dne 28. září 2017 ostatně připustila, že ze zákona č. 2010/1645 „by bylo velmi pravděpodobně možné […] vyvodit nejvyšší možnou částku, která by mohla být případně považována za minimální, což by mohlo skutečně vést k vyvrácení domněnky. Jedná se o druh aktu, který je skutečně způsobilý k vyvrácení domněnky“.
142.
V projednávané věci se francouzské vládě a IFPEN podařilo před Tribunálem prokázat, že pokud by IFPEN musela v budoucnu přikročit k čerpání úvěru, mohla by jej čerpat pouze na velmi omezenou dobu, což vyplývá ze statutu jednotlivých organizací ústřední správy (ODAC), který se na IFPEN vztahuje.
143.
Tímto způsobem mohlo být v projednávané věci prokázáno, že IFPEN, která je příjemcem bezplatné a neomezené státní záruky, neměla lepší finanční podmínky k získání půjčky od bankovních a finančních institucí, než jsou podmínky obvyklé na finančních trzích (například nižší sazba úroků z půjček nebo mírnější požadavky na zajištění), a že nebylo pravděpodobné, aby takové podmínky získala v budoucnu.
144.
Je tedy namístě učinit závěr, že dotčená domněnka byla vyvrácena a Komise neprokázala, že by se dotčený podnik mohl v budoucnu stát předmětem „různ[ých] for[e]m zásahů, které snižují náklady, jež obvykle zatěžují rozpočet podniku[…]“ (
19
).
C. Ke vztahům mezi IFPEN a jejími dodavateli a zákazníky: třetí důvod (vyvratitelná domněnka o existenci výhody v uvedených vztazích)
145.
Tento důvod je namířen proti bodům 134 až 161 napadeného rozsudku a Komise jím Tribunálu vytýká, že dospěl k nesprávnému závěru, podle něhož nemohla v souvislosti se vztahy mezi IFPEN a jejími dodavateli a zákazníky uplatnit vyvratitelnou domněnku o existenci výhody, kterou získala výše uvedená instituce na základě bezplatné a neomezené státní záruky, jejímž je příjemcem.
1.
Shrnutí argumentů účastnic řízení
146.
Podle názoru Komise vychází tento závěr Tribunálu v podstatě z nesprávného výkladu rozsudku La Poste (C‑559/12 P) a sdělení o zárukách na straně jedné a z předpokladu, že dotčená záruka pravděpodobně neměla žádný dopad na vztahy mezi IFPEN a jejími dodavateli a zákazníky, na straně druhé.
147.
Co se zaprvé týče výkladu rozsudku La Poste (C‑559/12 P), Komise tvrdí, že tento rozsudek neuvádí nic, z čeho by bylo možné vyvodit závěr, že domněnku o existenci výhody nelze uplatnit na vztahy mezi EPIC a jejími dodavateli a zákazníky.
148.
Skutečnost, že rozsudek La Poste (C‑559/12 P) i sdělení o zárukách odkazují v souvislosti s přezkumem domněnky o exitenci výhody pouze na úvěry poskytnuté bankovními a finančními institucemi, dále neznamená, že by tato domněnka nemohla být uplatněna i na vztahy mezi EPIC a jejími obchodními věřiteli vzhledem k tomu, že výše uvedený odkaz je ve zmíněném rozsudku uveden pouze jako příklad (bod 102).
149.
Co se zadruhé týče předpokladu, že dotčená záruka pravděpodobně neměla žádný dopad na vztahy mezi IFPEN a jejími dodavateli a zákazníky, Komise nejprve uvádí, že nelze důvodně tvrdit, že by obchodní věřitelé byli obecně lhostejni k tomu, zda budou jejich pohledávky splaceny. Riziko nesplnění smluvních závazků je naopak v každé úvěrové transakci, ať již se jedná o finanční nebo obchodní úvěr, faktorem, který má značný dopad na vztah mezi smluvními partnery. Znamená to tedy, že bude-li si obchodní věřitel jist tím, že jeho pohledávka bude zaplacena státem, pokud IFPEN nesplní své smluvní závazky, tato okolnost má pro něj v zásadě nezanedbatelný význam.
150.
Dále Komise uvádí, že podle bodu 139 napadeného rozsudku není pravděpodobné, že by se existence státní záruky – a potažmo výše uvedené výhody pro věřitele – projevila snížením cen ve prospěch IFPEN. Připouští sice, že snížení cen nesouvisí jen s existencí záruky spjaté s postavením EPIC, nýbrž s celou řadou faktorů, avšak současně zpochybňuje, že by tato okolnost mohla vyloučit uplatnění domněnky o existenci výhody ve smyslu rozsudku La Poste (C‑559/12 P). V tomto ohledu Komise uvádí, že ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek, totiž účastníci řízení tvrdili, že vztahy mezi La Poste a jejími věřiteli vyplývaly z mnoha složitých faktorů, a nikoli z pouhé záruky. Ani Tribunál, ani Soudní dvůr neměl ostatně za to, že by tato okolnost mohla vést k vyloučení domněnky o existenci výhody.
151.
Zatřetí Komise zpochybňuje výtky, jež Tribunál uvedl zvláště v bodě 130 napadeného rozsudku a jež vycházejí z okolnosti, že Komise nesplnila povinnost uvést odůvodnění, která je stanovena v článku 296 SFEU, v souvislosti s prokázáním výhody, kterou údajně získala IFPEN z dotčené záruky ve svých vztazích s dodavateli a zákazníky. Odůvodnění sporného rozhodnutí totiž umožňuje pochopit jak to, že úvahy zmíněného orgánu vycházejí z určité domněnky, byť nepopsané výslovně, tak důvod, proč nebyla daná domněnka v projednávané věci vyvrácena.
152.
IFPEN uvádí, že poskytnutí záruky spjaté s postavením EPIC představuje jednotlivou podporu a domněnka stanovená rozsudkem La Poste (C‑559/12 P) není v projednávané věci použitelná, takže Tribunál podle ní dospěl v bodě 129 napadeného rozsudku ke správnému závěru, že Komise měla za účelem prokázání existence výhody, kterou získala IFPEN, zkoumat skutečné účinky dané záruky.
153.
Kromě toho IFPEN tvrdí, že na rozdíl od toho, co Komise uvádí ve svém kasačním opravném prostředku, neuvedla ve sporném rozhodnutí žádnou výhodu, která by se týkala věřitelů IFPEN, a zejména dodavatelů a zákazníků.
154.
V této souvislosti uvádí, že v souvislosti se vztahy mezi IFPEN a jejími dodavateli dospěla Komise ve sporném rozhodnutí i ve svém kasačním opravném prostředku k nesprávnému závěru, že dodavatelé jsou osvobozeni od povinnosti zaplatit provizi za faktoring, převádějí-li své pohledávky na IFPEN, vzhledem k tomu, že požívají bezplatné a neomezené záruky, která byla této instituci poskytnuta.
155.
Pokud jde o vztahy mezi IFPEN a jejími zákazníky, výše uvedená účastnice řízení tvrdí, že Komise ve sporném rozhodnutí i ve svém kasačním opravném prostředku nesprávně tvrdila, že IFPEN mohla díky záruce spjaté s jejím postavením EPIC nabídnout svým zákazníkům záruku za řádné plnění smlouvy nebo záruku za vynaložení maximálního úsilí. IFPEN totiž poskytuje především služby v oblasti výzkumu, takže nenese smluvní závazky týkající se výsledku nebo řádného plnění smlouvy. Tato instituce nadto standardně poskytuje svým zákazníkům záruku, která je omezena hodnotou dané smlouvy.
156.
Podle mínění IFPEN to znamená, že Tribunál dospěl v bodech 99 až 108 a 111 až 120 napadeného rozsudku ke správnému závěru, že hypotéza, kterou uvedla Komise v souvislosti s výhodou, kterou IFPEN údajně získala ve svých vztazích se zákazníky a dodavateli, je pouze teoretická a nevěrohodná.
157.
Francouzská republika má za to, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení při vymezení rozsahu domněnky o existenci výhody plynoucí z bezplatné a neomezené státní záruky. Podle uvedené vlády totiž Tribunál správně uvedl, že se tato záruka netýká vztahů mezi EPIC a jejími dodavateli a zákazníky.
158.
V této souvislosti francouzská vláda uvádí zaprvé, že domněnka stanovená v rozsudku La Poste (C‑559/12 P) nevychází z předpokladu zahrnujícího vztahy mezi EPIC a jejími dodavateli či zákazníky, takže ji Komise za výše uvedených okolností nemohla uplatnit.
159.
Zadruhé každopádně platí, jak uvedl Tribunál v bodě 136 napadeného rozsudku, že možnost použít tuto domněnku jako důkazní prostředek závisí na věrohodnosti předpokladů, na kterých je založena.
160.
V tomto ohledu je sporné rozhodnutí založeno v první řadě na předpokladu, že EPIC, která získala státní záruku, má prospěch z nižších cen dohodnutých s jejími dodavateli. Podle Francouzské republiky Tribunál správně rozhodl, že snížení cen vychází ve vztazích mezi dodavatelem a dotyčným EPIC z celé řady faktorů, mezi něž patří zejména objem vyřízených objednávek, platební lhůty určené dodavatelem nebo doba trvání smluvních vztahů. Snížení cen tedy nemůže být důsledkem existence záruky, kterou poskytly veřejné orgány určité EPIC.
161.
V souvislosti se vztahy mezi IFPEN a jejími zákazníky výše uvedená vláda dále tvrdí, že Tribunál dospěl v bodě 141 napadeného rozsudku ke správnému závěru, že Komise ve sporném rozhodnutí nedefinovala výhodu, která měla vyplývat ve prospěch IFPEN z existence státní záruky, a že tudíž domněnka, které se hodlá dovolávat, je v tomto ohledu bezpředmětná. Podle názoru Francouzské republiky totiž Komise neprokázala, jakým způsobem by mohla bezplatná a neomezená státní záruka spjatá s postavením EPIC zlepšit postavení IFPEN ve vztazích s jejími zákazníky.
162.
Ve světle výše uvedeného má Francouzská republika za to, že třetí důvod by měl být zamítnut jako neopodstatněný.
2.
Posouzení přípustnosti
163.
IFPEN tvrdí, že Komise má ve skutečnosti v úmyslu zpochybnit skutková a důkazní zjištění, jež uvedl Tribunál v bodech 90 až 131 napadeného rozsudku. Proto by měl být tento důvod odmítnut jako nepřípustný.
164.
Tato výtka je velmi stručná a ani sama IFPEN se nedomnívá, že by byl třetí důvod nepřípustný v plném rozsahu (vzhledem k tomu, že IFPEN ve své obhajobě „ponechala stranou“ diskusi ohledně existence domněnky výhody).
165.
Tento důvod se ovšem týká právě rozsahu domněnky o existenci výhody plynoucí z bezplatné a neomezené záruky, a zvláště pak otázky, zda se tato domněnka použije i na vztahy mezi IFPEN a jejími dodavateli a zákazníky. Jinými slovy, výtka, kterou vznesla IFPEN, se míjí se samotným předmětem třetího důvodu.
166.
Vzhledem k tomu, že výše uvedená otázka má čistě právní povahu, námitka nepřípustnosti, kterou vznesla IFPEN, musí být zamítnuta.
3.
Meritorní posouzení
167.
Podle názoru Komise vychází závěr Tribunálu v podstatě z nesprávného výkladu rozsudku La Poste (C‑559/12 P) a sdělení o zárukách na straně jedné a z předpokladu, že dotčená záruka pravděpodobně neměla žádný dopad na vztahy mezi IFPEN a jejími dodavateli a zákazníky, na straně druhé.
168.
Co se zaprvé týče rozsahu domněnky stanovené v rozsudku La Poste (C‑559/12 P) a potažmo způsobu, jakým tento rozsudek Soudního dvora vykládal Tribunál, jsem toho názoru, že tento rozsudek neobsahuje nic, z čeho by bylo možné vyvodit závěr, že domněnku o existenci výhody nelze použít na vztahy mezi EPIC a jejími dodavateli a zákazníky.
169.
Je pravda, že ve výše uvedeném rozsudku byla vyvratitelná domněnka uznána pouze v případě vztahů mezi EPIC a bankovními a finančními institucemi, avšak k tomu došlo pouze z toho důvodu, že ve zmíněné věci Komise zpochybnila pouze tento trh.
170.
Domnívám se tedy, že ze zmíněného rozsudku nelze vyvodit, že by vyvratitelná domněnka nemohla být rozšířena i na další trhy nebo vztahy, a pokud tedy Tribunál rozhodl v opačném smyslu (viz zejména bod 160 napadeného rozsudku), dopustil se tím podle mého mínění nesprávného právního posouzení.
171.
Tribunál totiž sice připustil, že Komise postupovala správně, když provedla analýzu ze tří různých hledisek: vztah s bankami, vztah s dodavateli, vztah se zákazníky (bod 89 napadeného rozsudku a bod 26 tohoto stanoviska), a souhlasil s tím, že v každé z těchto kategorií může vzniknout výhoda, avšak v bodě 142 napadeného rozsudku konkrétně vyloučil samotnou možnost rozšířit domněnku o existenci výhody na vztahy s dodavateli či zákazníky (viz rovněž bod 35 tohoto stanoviska).
172.
Na rozdíl od toho, co rozhodl Tribunál, i v případě dodavatelů a zákazníků může vzniknout výhoda stejného typu, jaký určil Soudní dvůr v rozsudku La Poste (C‑599/12 P), tj. zaprvé lepší úvěrové podmínky poskytnuté příjemci záruky a zadruhé skutečnost, že tento příjemce není povinen připlatit si za to, že riziko převezme stát.
173.
Vztahy mezi příjemcem bezplatné a neomezené státní záruky a jeho dodavateli a zákazníky totiž zpravidla zahrnují také poskytování úvěrů a stanovení platebních lhůt (včetně souvisejících rizik), byť pouze z důvodu časové prodlevy mezi poskytnutím služby či dodáním zbožím a zaplacením této služby či tohoto zboží.
174.
Je zjevné, že uzavření smlouvy s takovým příjemcem bezplatné a neomezené státní záruky, jako je IFPEN, přináší nezanedbatelnou míru jistoty, že dodavatel obdrží platbu nebo že zákazník získá plnění či bude moci získat náhradu škody. Tato výhoda by neexistovala, pokud by dodavatel či zákazník uzavřel smlouvu s jinými hospodářskými subjekty, jimž nebyla tato záruka poskytnuta, a lze se důvodně domnívat, že i příjemce záruky získá následně řadu výhod, jež se mohou projevit například snížením cen nebo tím, že mu bude při uzavírání smluv dávána přednost před jinými subjekty.
175.
Kromě toho (stejně jako Komise) považuji za nutné uvést, že výslovný odkaz na úvěry poskytnuté bankovními nebo finančními institucemi není v rozsudku La Poste (C‑559/12 P) ani ve sdělení o zárukách (body 1.2, 2.1 a 2.2), na nějž tento rozsudek odkazuje, jediným odkazem. Nejčastěji se objevujícím tématem jsou úvěrové podmínky poskytované příjemcům záruky a neplacení příplatku státu za riziko, jež tento příjemce nese, přičemž tyto úvahy se netýkají výslovně úvěrů sjednaných u bankovních a finančních institucí.
176.
Tribunál zdůrazňuje, že ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Residex Capital IV (C‑275/10, EU:C:2011:814), se podnik, který získal záruku, nacházel v obtížích již v okamžiku, kdy mu byla tato záruka poskytnuta. Není mi jasné, proč by měla tato okolnost hovořit ve prospěch omezení dané domněnky. Platí naopak, že dodavatel ztěží poskytne úvěr podniku, který se nachází v obtížích, pokud se na něj nevztahuje bezplatná a neomezená státní záruka. Výhoda, kterou záruka přináší podniku v jeho vztazích s tímto obchodním věřitelem, je v takové situaci zjevná.
177.
Jak uvádí Tribunál, je pravda, že obchodní vztahy mezi dodavatelem a jeho zákazníkem vycházejí zpravidla z celé řady různých faktorů, a nikoli tedy pouze z toho, zda v daném případě existuje bezplatná a neomezená státní záruka. Mám nicméně za to, že tato okolnost nemůže vyloučit domněnku o existenci výhody, jež z takové záruky plyne.
178.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek La Poste (C‑559/12 P), ostatně navrhovatelka zdůraznila, že vztahy mezi La Poste a jejími věřiteli nevycházely pouze ze záruky, nýbrž z celé řady složitých faktorů. Ani Tribunál, ani Soudní dvůr neměl ostatně za to, že by tato okolnost mohla vést k vyloučení domněnky o existenci výhody.
179.
A konečně Tribunál vyjádřil názor, že v projednávané věci nebyla pravým příjemcem záruky a z ní plynoucí výhody IFPEN, nýbrž ve skutečnosti její věřitel. Tento argument platí i pro bankovní a finanční instituce, neboť v případě bezplatné a neomezené záruky poskytnuté ve prospěch vypůjčovatele nenese již bankovní instituce žádné riziko, což pro ni samozřejmě představuje výhodu.
180.
Jsem toho názoru, že existence bezplatné a neomezené státní záruky s sebou ve skutečnosti nese domněnku o existenci výhody, a to jak ve prospěch příjemce dané záruky, tak ve prospěch hospodářských subjektů, které jsou příjemcovy smluvními partnery.
181.
Přestože by některé ze skutečností, na něž poukázal Tribunál v napadeném rozsudku (zejména v souvislosti s faktoringem nebo se snížením cen, které podle mínění Tribunálu plyne spíše z hromadných nákupů než z existence záruky), mohly být použity k vyvrácení domněnky, nemění to nic na tom, že Tribunál měl akceptovat vyvratitelnou domněnku o existenci výhody, kterou IFPEN měla v důsledku bezplatné a neomezené státní záruky v jejích vztazích s dodavateli a zákazníky, a omezit se pouze na ověření, zda byla tato domněnka vyvrácena.
182.
Třetímu důvodu je proto třeba vyhovět.
183.
Vzhledem k tomu, že napadený rozsudek vychází z předpokladu, že Tribunál odmítl existenci domněnky ve vztazích s dodavateli a zákazníky, jsem toho názoru, že stav projednávaného sporu nedovoluje, aby bylo v tomto ohledu vydáno konečné rozhodnutí, a že je nezbytné, aby Soudní dvůr vrátil věc Tribunálu za účelem projednání třetího důvodu ve světle existence dotčené domněnky a ve světle způsobů, jakými mohou IFPEN a francouzská vláda uvedenou domněnku vyvrátit.
V. K nákladům řízení
184.
Vzhledem k tomu, že se věc vrací Tribunálu, je třeba rozhodnout o nákladech řízení souvisejících s tímto řízením o kasačním opravném prostředku později.
VI. Závěry
185.
Z těchto důvodů navrhuji, aby Soudní dvůr:
–
zrušil rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 26. května 2016, Francie a IFP Énergies nouvelles v. Komise (T‑479/11 a T‑157/12, EU:T:2016:320), v rozsahu, v němž Tribunál rozhodl zaprvé, že pro účely vyvrácení vyvratitelné domněnky stanovené v rozsudku Soudního dvora ze dne 3. dubna 2014, Francie v. Komise (C‑559/12 P, EU:C:2014:217), postačuje, je-li prokázáno, že dotčená záruka neměla v minulosti žádný (skutečný) dopad na vztahy mezi veřejnoprávní institucí IFP Énergies nouvelles a bankovními a finančními institucemi, a zadruhé, že výše uvedená vyvratitelná domněnka nemůže být rozšířena i na jiné trhy nebo vztahy, než jsou ty, které existují mezi veřejnoprávní institucí IFP Énergies nouvelles a bankovními a finančními institucemi, tj. na vztahy mezi veřejnoprávní institucí IFP Énergies nouvelles a jejími dodavateli a/nebo zákazníky;
–
ve zbývající části kasační opravný prostředek zamítl a
–
vrátil věc Tribunálu k novému posouzení argumentů, z nichž vychází třetí důvod kasačního opravného prostředku, a o nákladech řízení rozhodl později.
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Rozhodnutí o státní podpoře C 35/08 (ex NN 11/08) poskytnuté Francií veřejnorpávní instituci „Institut français du pétrole“ (Úř. věst. 2012, L 14, s. 1, dále jen „sporné rozhodnutí“).
(
3
) – Ve zmíněném členském státě jsou EPIC podle všeho zastoupeny ve značné míře (podle Wikipedie v něm existuje nejméně 51 „hlavních“ EPIC: https://fr.wikipedia.org/wiki/%C3 %89tablissement_public_%C3 %A0_caract%C3 %A8re_industriel_et_commercial_en_France#Principaux). Viz rovněž Bourdon, P., La garantie de l’État en faveur des établissements publics industriels et commerciaux: une aide d’État illicite, mais pas rédhibitoire, Revue de l’Union européenne, 2015, s. 523.
(
4
) – Nařízení Rady ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU] (Úř. věst. 1999, L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), které bylo s účinností od 14. října 2015 nahrazeno nařízením Rady (EU) 2015/1589 ze dne 13. července 2015, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 [SFEU] (Úř. věst. 2015, L 248, s. 9).
(
5
) – Úř. věst. 2008, C 155, s. 10; dále jen „sdělení o zárukách“.
(
6
) – Zákon ze dne 13. července 2005 o programu orientace energetické politiky (JORF ze dne 14. července 2005, s. 11570).
(
7
) – Rozhodnutí ze dne 26. ledna 2010 o státní podpoře C‑56/07 (ex E 15/05), kterou Francie poskytla společnosti La Poste (Úř. věst. 2010, L 274, s. 1; dále jen „rozhodnutí La Poste“).
(
8
) – Rozhodnutí o opatření podpory, které provedla Francie ve prospěch skupiny IFP [C 51/05 (ex NN 84/05)] (Úř. věst. 2009, L 53, s. 13).
(
9
) – Vzhledem k početným odkazům na tento rozsudek v tomto stanovisku nebudou dále pokaždé uváděny plné odkazy na tento rozsudek; dále jen „rozsudek La Poste (C‑559/12 P)“.
(
10
) – Rozsudky ze dne 15. prosince 2005, Itálie v. Komise (C‑66/02, EU:C:2005:768, body 91 a 92); ze dne 6. září 2006, Portugalsko v. Komise (C‑88/03, EU:C:2006:511, bod 91); rozsudek ze dne 9. června 2011, Comitato Venezia vuole vivere a další v. Komise (C‑71/09 P, C‑73/09 P a C‑76/09 P, EU:C:2011:368, bod 114), jakož i rozsudek ze dne 12. září 2007, Itálie a Brandt Italia v. Komise, (T‑239/04 a T‑323/04, EU:T:2007:260, body 142 až 144).
(
11
) – Z této judikatury vyplývá, že poskytnutí implicitní a neomezené státní záruky podniku, která je spjata s postavením EPIC, má za následek zlepšení finanční situace přijímajícího podniku snížením zátěže, kterou by za obvyklých okolností musel nést jeho rozpočet (bod 98 uvedeného rozsudku).
(
12
) – Komise uvádí, že tato situace není nijak výjimečná. Postačí uvést režimy podpor ve prospěch služeb obecného zájmu, jimiž stát určuje podmínky, za nichž mohou poskytovatelé těchto služeb získat náhradu, například všem nemocnicím dodržujícím určité podmínky nebo všem podnikům poskytujícím určité asistenční služby osobám, které se ocitly v obtížné situaci. V rámci tohoto režimu je nicméně povoleno, aby jednotlivé nemocnice nebo podniky byly také příjemci režimu podpor v tom smyslu, že nemocnice nebo podnik získají podporu na neurčitou částku nebo podporu, která není spojena se zvláštním projektem (vzhledem k tomu, že tato podpora závisí na čistých nákladech na veřejnou službu, jež vynaložil konkrétní subjekt a jejichž výše nebyla předem známa). Právě tato kvalifikace režimu ve smyslu čl. 1 písm. d) druhé části nařízení č. 659/1999 umožňuje, aby Komise v souvislosti s opatřeními označenými za existující podporu přijala vhodná opatření pro konkrétní nemocnici či podnik. Příklad výše uvedené situace lze nalézt v rozhodnutí Komise ze dne 5. července 2016 o státní podpoře SA.19864 – 2014/C (ex 2009/NN54) poskytované Belgií – Financování veřejných nemocnic IRIS v regionu Brusel – hlavní město (Úř. věst. 2016, L 351, s. 68).
(
13
) – Rozhodnutí Komise C(2005)2706 final ze dne 14. září 2005 o státních podporách poskytnutých Olympiaki Aeroporia [C 11/2004 (ex NN 4/2003) – Olympiaki Aeroporia Ypiresies AE – Restrukturalizace a privatizace]; rozhodnutí Komise ze dne 17. září 2008 o státních podporách N 321/2008, N 322/2008 a N 323/2008 – Řecko – prodej určitých aktiv společností Olympic Airlines/Olympic Airways Services; rozhodnutí Komise C(2012) 9403 ze dne 20. prosince 2011 o státní podpoře C 25/08 (ex NN 23/08) – reforma způsobu financování důchodů státních úředníků pracujících u společnosti France Télécom, kterou poskytla Francouzská republika ve prospěch společnosti France Télécom (Úř. věst. 2012, L 279, s. 1); rozhodnutí Komise C(2010) 4499 ze dne 29. září 2010 o státní podpoře N 178/2010 oznámené Španělským královstvím a poskytnuté ve formě vyrovnání veřejné služby spojené s mechanismem přednostního zásobování ve prospěch elektráren, které využívají tuzemské uhlí.
(
14
) – Rozsudky ze dne 13. září 2010, Řecko a další v. Komise (T‑415/05, T‑416/05 a T‑423/05, EU:T:2010:386); a ze dne 3. prosince 2014, Castelnou Energía v. Komise (T‑57/11, EU:T:2014:1021), jakož i usnesení ze dne 3. dubna 2014, CFE-CGC France Télécom-Orange v. Komise (T‑2/13, nezveřejněné, EU:T:2014:226).
(
15
) – Rozsudek ze dne 14. února 1990, Francie v. Komise (C‑301/87, EU:C:1990:67, bod 33). Viz rovněž rozsudek ze dne 8. prosince 2011, France Télécom v. Komise, C‑81/10 P (EU:C:2011:811, body 19 až 24), jakož i rozsudek ze dne 20. září 2011, Regione autonoma della Sardegna a další v. Komise (T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 a T‑454/08, EU:T:2011:493, bod 91).
(
16
) – Francouzské právo brání tomu, aby IFPEN čerpala úvěr na dobu delší než dvanáct měsíců, a podrobuje ji v tomto ohledu státnímu dohledu [IFPEN odkazuje na článek 12 loi no 2010-1645, du 28 décembre 2010, de programmation des finances publiques pour les années 2011 à 2014 (zákon č. 2010-1645 ze dne 28. prosince 2010 o víceletém plánování veřejných financí na období 2011-2014) (JOFR ze dne 29. prosince 2010, s. 22868)].
(
17
) – Viz rovněž Bourdon, P., op. cit. v pozn. pod čarou 3 tohoto stanoviska, podle něhož „může být tato domněnka […] vyvrácena [například bude-li předpokládáno, že dojde k] zachování státní záruky ve prospěch [EPIC]. Tato státní záruka musí však být na jednu stranu zahrnuta do účetnictví [EPIC], aby ji daný podnik mohl na druhou stranu zohlednit pro účely výpočtu svých nákladů. Pro toto řešení, které není ničím novým […], se nedávno rozhodla Státní rada [(Francie)]. Uvedla přitom, že pokud územní samosprávné celky nebo veřejnoprávní instituce zaměřené na spolupráci nabízejí tržní služby, ‚je nutné, aby cena, kterou navrhují, odrážela všechny přímé i nepřímé náklady podílející se na jejím vzniku, přičemž samosprávný územní celek nemůže při určení této ceny uplatnit výhodu plynoucí ze zdrojů nebo prostředků, které mu byly přiděleny pro plnění jeho povinností veřejné služby, a je povinen v případě potřeby doložit tuto cenu svými účetními doklady nebo jakýmkoli jiným vhodným informačním prostředkem‘ [Státní rada, 30. prosince 2014, č. 355563, Société Armor SNC, Lebon 433 včetně závěrů]. Toto rozhodnutí se sice nevztahuje na [EPIC], ale lze jej na ně vztáhnout, pokud nabízejí služby na trhu. Kromě toho by v souvislosti se státní zárukou mohlo dojít k tomu, že [EPIC] zaplatí příplatek vycházející z hospodářské hodnoty dané záruky, což přibližně odpovídá zohlednění rizika, které nese stát […]. V případě nezaplacení příplatku by mohlo být případně prokázáno, že daná státní záruka představuje protiplnění za závazky veřejné služby [EPIC]. Tuto možnost stanoví i článek 106 [SFEU]. Pro vyvrácení domněnky o existenci protiprávní státní podpory může být užitečná smlouva uzavřená v tomto ohledu mezi [EPIC] a státem“.
(
18
) – Rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, bod 72 a citovaná judikatura). Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
(
19
) – Rozsudek ze dne 1. července 2008, Chronopost a La Poste v. UFEX a další (C‑341/06P a C‑342/06 P, EU:C:2008:375, bod 123).