62007CC0164
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 28. února 2008 (
1
)
Věc C-164/07
James Wood
v.
Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions
„Článek 12 ES — Diskriminace na základě státní příslušnosti — Odškodnění vyplacené Garančním fondem pro oběti teroristických činů a jiných trestných činů — Vyloučení“
I – Úvod
1.
Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká otázek diskriminace na základě státní příslušnosti v rámci přiznání odškodnění obětí trestných činů z veřejných prostředků. Soudní dvůr se již podobnou tematikou zabýval ve věci Cowan (
2
).
2.
Na rozdíl od případu Cowan se však projednávaná věc netýká odškodnění obětí trestných činů spáchaných v tuzemsku. Naopak Soudnímu dvoru je tentokrát předložena otázka týkající se požadavků práva Společenství ve vztahu k ustanovení členského státu, které stanoví rovněž odškodnění obětí trestných činů, které byly spáchány v zahraničí, přičemž toto odškodnění je však přiznáno pouze státním příslušníkům uvedeného členského státu.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
3.
Článek 12 odst. 1 ES stanoví:
„V rámci použití této smlouvy, aniž jsou dotčena její zvláštní ustanovení, je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní příslušnosti.“
4.
Článek 17 směrnice Rady 2004/80/ES ze dne 29. dubna 2004 o odškodňování obětí trestných činů (
3
) (dále jen „směrnice 2004/80“) stanoví:
„Příznivější ustanovení
Tato směrnice nebrání členským státům, aby za předpokladu, že jsou slučitelná s touto směrnicí,
a)
zavedly nebo zachovávaly příznivější ustanovení ve prospěch obětí trestných činů či jiných osob postižených trestnými činy;
b)
zavedly nebo zachovávaly ustanovení pro účely odškodnění obětí trestných činů spáchaných mimo jejich území nebo jiných osob postižených takovými trestnými činy, s výhradou všech podmínek, které pro tento účel členské státy případně stanoví.“
B – Vnitrostátní právo
5.
Článek 706-3 francouzského trestního řádu stanoví, že:
„Každému, kdo byl poškozen následkem úmyslného či neúmyslného jednání naplňujícího skutkovou podstatu trestného činu, může být poskytnuta neomezená náhrada újmy na zdraví a životě člověka, jsou-li splněny následující podmínky:
1.
[…]
2.
[…]
3.
Poškozený je francouzským státním příslušníkem. V opačném případě, čin byl spáchán na francouzském státním území a poškozený:
—
buďto je státním příslušníkem některého členského státu Evropského hospodářského společenství;
—
nebo, s výhradou mezinárodních smluv a dohod, v době spáchání činu nebo v době podání žádosti řádně pobývá ve Francii.
[…]“
III – Skutkový stav a původní řízení
6.
James Wood je britským státním příslušníkem žijícím ve Francii déle než 20 let. Spolu se svou družkou, která je francouzskou státní příslušnicí, má tři děti, jež mají rovněž francouzskou státní příslušnost.
7.
Jedno z dětí, jejich dcera Helena Wood, zahynula v roce 2004 při dopravní nehodě v Austrálii, kde pobývala během studentské praxe.
8.
Rodina Woodových se poté obrátila na Komisi pro odškodňování obětí trestných činů v Nantes (Commission nantaise d'indemnisation des victimes d'infractions, dále jen „Komise pro odškodňování“) s žádostí o odškodnění majetkových a nemajetkových újem vzniklých v důsledku úmrtí Heleny Wood.
9.
Matce, bratrovi a sestře byl přiznán nárok na odškodnění a s příslušným garančním fondem (Fonds de Garantie) dospěli k dohodě o jeho výši.
10.
Naproti tomu garanční fond odmítl přiznat nárok na odškodnění otci zesnulé, a to z důvodu, že nesplňoval podmínky článku 706-3 trestního řádu. Toto ustanovení stanoví, že pokud ke spáchání činu, který způsobil škodu, došlo v zahraničí, nárok na odškodnění přísluší pouze francouzským státním příslušníkům. Jelikož J. Wood nemá francouzskou státní příslušnost, na rozdíl od ostatních členů rodiny, tento nárok mu nepřísluší. Zmíněný nárok by mu příslušel pouze tehdy, kdyby k dopravní nehodě jeho dcery došlo ve Francii.
11.
Návrhem ze dne 11. ledna 2005 pak J. Wood podal žalobu na garanční fond ke Komisi pro odškodňování Tribunal de Grande Instance de Nantes. Svoji žalobu opírá o článek 7 Smlouvy o EHS (nyní článek 12 ES), který zakazuje jakoukoli diskriminaci na základě státní příslušnosti.
12.
K jeho diskriminaci dochází z toho pouhého důvodu, že jelikož nemá francouzskou státní příslušnost, nezískal odškodnění ve prospěch obětí ze stejného titulu jako jeho družka a jeho děti, kteří jsou francouzskými státními příslušníky, přestože má bydliště ve Francii déle než 20 let, že zde pracuje a odvádí daně.
IV – Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a řízení před Soudním dvorem
13.
Rozhodnutím ze dne 16. března 2006 přerušila Komise pro odškodňování Tribunal de Grande Instance de Nantes řízení, které bylo před ní vedeno, a položila Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Jsou ustanovení článku 706-3 francouzského Code de Procédure Pénale (trestní řád) s ohledem na obecnou zásadu zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti zakotvenou v článku 7 Římské smlouvy slučitelná s právem Společenství, jestliže státní příslušník členského státu Evropského společenství, který bydlí ve Francii a je otcem dítěte s francouzskou státní příslušností, jež zahynulo mimo území Francie, je vyloučen z nároku na odškodnění poskytované Fonds de Garantie pouze z důvodu své státní příslušnosti?“
14.
Vedle žalobce a žalovaného v původním řízení předložily písemná a ústní vyjádření během řízení před Soudním dvorem též francouzská vláda a Komise. Krom toho italská a portugalská vláda předložily písemná vyjádření.
V – Posouzení
A – Přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
15.
Předtím, než se budu zabývat předběžnou otázkou, musím se nejprve stručně vyjádřit ke dvěma aspektům přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
1. Výklad předběžné otázky
16.
Předběžná otázka se týká článku 7 Římské smlouvy. Zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti se však nyní nachází v čl. 12 odst. 1 ES, který je stejného znění. Článek 12 odst. 1 ES se použije ratione temporis na projednávaný případ. Níže budu tedy odkazovat na čl. 12 odst. 1 ES.
17.
Vzhledem k formulaci předběžné otázky je krom toho třeba upřesnit, že podle ustálené judikatury není Soudní dvůr příslušný rozhodovat na základě článku 234 ES o slučitelnosti vnitrostátního ustanovení s právem Společenství. Může však předkládajícímu soudu poskytnout všechny prvky výkladu práva Společenství, které mu mohou umožnit posoudit otázku slučitelnosti, aby rozhodl v řízení, které je před ním vedeno (
4
).
18.
Předběžnou otázku je tedy třeba chápat tak, že se týká výkladu čl. 12 odst. 1 ES.
2. Oprávnění Komise pro odškodňování k předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
19.
Lze si krom toho klást otázku, zda je Komise pro odškodňování, která podala projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce k Soudnímu dvoru, soudem oprávněným položit předběžnou otázku ve smyslu článku 234 ES. V této souvislosti lze nicméně odkázat na stanovisko přednesené ve věci Cowan, v němž generální advokát Lenz po detailním odůvodnění správně shledal, že Komise tohoto druhu musí být považována za soud ve smyslu článku 234 ES (
5
). V rozsudku Cowan (citovaný výše v poznámce pod čarou 2) Soudní dvůr mlčky vycházel z přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané takovou Komisí. Uvedl, že Komise tohoto druhu je nezávislým orgánem, který rozhoduje o sporech týkajících se žádostí o odškodnění obětí; je zřízena na základě zákona, koncipována jako soud se zaváznou jurisdikcí a vydává rozhodnutí za použití právních předpisů, zejména pak trestního řádu.
3. Dílčí závěry
20.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Komise pro odškodňování Tribunal de Grande Instance de Nantes je tudíž přípustná.
B – Meritorní posouzení předběžné otázky
21.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká toho, zda je třeba čl. 12 odst. 1 ES vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které mají nárok na odškodnění obětí trestných činů spáchaných v zahraničí pouze státní příslušníci dotyčného členského státu, a tento nárok je tak upřen státnímu příslušníku jiného členského státu, který má bydliště na území prvně uvedeného členského státu.
22.
Před posouzením následků vyplývajících z čl. 12 odst. 1 ES pro vnitrostátní právní úpravu je však nejprve třeba se zabývat směrnicí 2004/80.
1. Směrnice 2004/80 o odškodňování obětí trestných činů
23.
Portugalská a italská vláda správně zdůrazňují, že oblast odškodňování obětí trestných činů spáchaných mimo území určitého členského státu není harmonizovaná. Existuje sice právní akt Společenství v oblasti odškodňování obětí trestných činů, a sice směrnice 2004/80. Článek 17 této směrnice však jasně uvádí, že tato směrnice nebrání členským státům, aby zavedly nebo zachovávaly ustanovení pro účely odškodnění obětí trestných činů spáchaných mimo jejich území nebo jiných osob postižených takovými trestnými činy.
24.
Obě vlády z této pravomoci členských států vyvozují, že z práva Společenství nevyplývají v této oblasti žádné požadavky ve vztahu k vnitrostátní právní úpravě. Takový závěr však nelze vyvodit na základě existence pravomocí členských států.
25.
Právě totiž v oblastech, v nichž ještě mají pravomoci, musí členské státy při výkonu svých pravomocí dodržovat právo Společenství (
6
). Níže tedy musím přezkoumat, zda ze zákazu diskriminace obsaženého v článku 12 ES vyplývají nějaká pravidla, a v případě kladné odpovědi na tuto otázku, o jaká pravidla se jedná.
2. Působnost zákazu diskriminace
26.
Článek 12 odst. 1 ES zakazuje v rámci použití Smlouvy jakoukoli diskriminaci na základě státní příslušnosti. Musím proto nejprve níže určit, zda všechny předložené okolnosti spadají do rámce použití Smlouvy.
27.
Mezi situace patřící do rámce použití práva Společenství patří situace týkající se výkonu základních svobod zaručených Smlouvou, zejména situace spadající pod svobodu volného pohybu a pobytu na území členských států, kterou přiznává článek 18 ES, v souladu s judikaturou, která se v mezidobí stala ustálenou (
7
).
28.
Projednávaný případ tedy spadá do rámce použití Smlouvy, a to buď proto, že J. Wood se usadil ve Francii a vykonává zde hospodářskou činnost, nebo proto, že vykonal své právo volného pohybu jakožto občan Unie.
29.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce neobsahuje podrobné informace o profesní situaci J. Wooda. Pouze v jedné části upřesňuje, že J. Wood tvrdí, že bydlí a pracuje ve Francii déle než 20 let. Nic však neupřesňuje, zda je zaměstnancem nebo osobou samostatně výdělečně činnou. Není mi rovněž známo, zda tato tvrzení jsou prokázána, nebo zda tato část pouze reprodukuje tvrzení žalobce.
30.
Budu-li vycházet z tohoto údaje, J. Wood, pokud se jedná o otázku nároku na odškodnění, využil podle povahy výdělečné činnosti, kterou vykonává, buď svého práva na volný pohyb jakožto zaměstnanec podle článku 39 ES, nebo své svobody usazování podle článku 43 ES.
31.
Pokud by se však v řízení před předkládajícím soudem ukázalo, že J. Wood nebyl výdělečně činný, jeho situace by spadala do rámce použití Smlouvy ve smyslu článku 12 ES prostřednictvím ustanovení Smlouvy o občanství Unie (článek 18 ES). Podle judikatury Soudního dvora totiž občan Unie, který využil své svobody volného pohybu na základě čl. 18 odst. 1 ES, spadá do rámce použití Smlouvy, a může se tedy dovolávat obecného zákazu diskriminace stanoveného čl. 12 odst. 1 ES.
32.
Status občana Unie je totiž předurčen být základním statusem státních příslušníků členských států, aby těm státním příslušníkům, kteří se nacházejí ve stejné situaci, bylo umožněno požívat stejného právního zacházení bez ohledu na jejich státní příslušnost, s výhradou výjimek, které jsou v tomto ohledu výslovně stanoveny (
8
).
33.
Předkládajícímu soudu přísluší, aby určil, zda projednávaný případ konkrétně spadá do rámce použití Smlouvy na základě článku 39 ES, článku 43 ES nebo článku 18 ES.
34.
V konečném výsledku je však prokázáno, že situace J. Wooda spadá do rámce použití Smlouvy, a že se tedy může dovolávat svého práva na to, aby nebyl diskriminován na základě své státní příslušnosti.
3. Nerovné zacházení
35.
Nyní je tedy třeba posoudit, zda J. Wood byl diskriminován na základě své státní příslušnosti. Garanční fond má za to, že se nejedná o nerovné zacházení. Své stanovisko odůvodňuje tím, že zejména uvádí, že J. Wood by býval měl nárok na odškodnění, kdyby se vzdal své britské státní příslušnosti a nabyl francouzskou státní příslušnost.
36.
Zákaz diskriminace vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno (
9
).
37.
Skutečnost, že je v projednávaném případě se srovnatelnými situacemi zacházeno odlišně, je zjevná, porovnáme-li situaci J. Wooda se situací jeho francouzské družky. Oba žijí déle než 20 let společně ve Francii a utrpěli ztrátu dcery z důvodu trestného činu spáchaného v zahraničí. Nacházejí se ve stejné rodinné situaci ve vztahu k zesnulé, a utrpěli tedy stejnou újmu.
38.
Necháme-li stranou státní příslušnost, situace J. Wooda a jeho družky se tedy, pokud jde o podmínky vzniku nároku na odškodnění, neliší. Nicméně pouze družka získala odškodnění, zatímco J. Wood jej naproti tomu nezískal.
39.
Se srovnatelnými situacemi je tedy zacházeno odlišně. Jelikož toto odlišné zacházení vyplývá výslovně z kritéria státní příslušnosti, jedná se o případ přímé diskriminace. Skutečnost, že změnou státní příslušnosti by J. Wood mohl získat nárok na odškodnění, tedy na rozdíl od toho, co tvrdí žalovaný, postrádá relevanci, pokud jde o existenci diskriminace.
4. Odůvodnění
40.
Zbývá tedy určit, zda tato diskriminace může být odůvodněna.
41.
Rozdílné zacházení může být odůvodněno pouze tehdy, pokud se zakládá na objektivních hlediscích nezávislých na státní příslušnosti dotyčných osob a přiměřených legitimnímu cíli sledovanému vnitrostátním právem (
10
).
42.
Je pochybné, zda vnitrostátní právní úprava, která obsahuje diskriminaci na základě státní příslušnosti, může být vůbec odůvodněna (
11
). Tato otázka však nemusí být v projednávaném případě posuzována, neboť i když vyjdeme z myšlenky takové možnosti odůvodnění, toto odůvodnění zde přesto není dáno.
43.
Portugalská vláda spatřuje odůvodnění v myšlence národní solidarity v tom smyslu, že určitý členský stát může omezit odškodnění za trestné činy spáchané mimo jeho území na své státní příslušníky.
44.
Francouzská vláda sama přiznává, že J. Wood by podle ní měl získat odškodnění stejně jako jeho družka a jeho děti. Neuvádí žádné odůvodnění kritéria státní příslušnosti jakožto podmínky pro přiznání odškodnění.
45.
Poukazuje však na zátěž, která by vyplývala z neomezeného přiznání odškodnění obětí pro financování a obecnou úroveň systému odškodňování. Režim odškodňování obětí trestných činů je totiž ve Francii obzvláště velkorysý a upravuje tento nárok ve zvláště velkém počtu případů. Nárok na odškodnění tak mají nejen pouze přímé oběti trestných činů, ale i oběti nepřímé, přičemž pojem nepřímých obětí je vykládán obzvláště široce.
46.
Každý občan jiného členského státu, který pobývá ve Francii pouze krátce z turistických důvodů, by tedy bez jakéhokoli omezení mohl uplatňovat nárok na odškodnění obětí, pokud by během jeho pobytu některý z jeho blízkých byl obětí trestného činu v jeho zemi původu nebo ve třetí zemi.
47.
V některých případech Soudní dvůr uznal, že pokud jde o přiznání určitých sociálních dávek, které se mohou stát nepřiměřenou zátěží, může je členský stát podmínit existencí skutečného vztahu mezi dotyčnou osobou a uvedeným státem (
12
), určitým stupněm integrace (
13
) nebo určitým stupněm vazby (
14
) na společnost tohoto členského státu. Soudní dvůr tak v rozsudku Bidar prohlásil například v případech podpor určených na pokrytí životních nákladů studentů, že každému členskému státu je dovoleno dbát na to, aby se udělení těchto podpor studentům pocházejícím z jiných členských států nestalo nepřiměřenou zátěží, která by mohla mít důsledky na celkovou úroveň podpory, která může být udělena tímto státem.
48.
Uplatníme-li tyto úvahy obdobně na projednávaný případ, zdá se být k vyloučení nebezpečí nepřiměřené zátěže legitimní, aby přiznání odškodnění obětem trestných činů spáchaných v zahraničí bylo podmíněno existencí skutečného vztahu mezi osobou požadující dávky a členským státem, který je poskytuje.
49.
Vnitrostátní právní úprava, která hodlá omezit dávky ve prospěch obětí trestných činů spáchaných v zahraničí na osoby, které mají skutečný vztah k francouzské společnosti, sleduje tedy naprosto přípustný cíl.
50.
K tomu, aby byla vnitrostátní právní úprava tohoto druhu odůvodněná, musí však krom toho splňovat podmínky přiměřenosti (
15
). Opatření je přiměřené, pokud je způsobilé dosáhnout cíle, který sleduje, a přitom nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.
51.
V tomto ohledu, pokud jde o dávky, které nejsou upraveny právem Společenství, mají členské státy při stanovení kritérií hodnocení vazby na společnost široký prostor pro uvážení, přičemž musí dodržovat meze uložené právem Společenství (
16
).
52.
Vnitrostátní právní úprava, která váže přiznání odškodnění obětí na kritérium státní příslušnosti – i když se má za to, že přímo diskriminující opatření může být v zásadě odůvodněno – však odůvodněna být nemůže.
53.
Prostřednictvím pouhého odkazu na státní příslušnost osoby mající nárok na tuto dávku dojde k vyloučení nároku na její výplatu u osob, které mají dostatečný skutečný vztah k francouzské společnosti. Taková osoba jako J. Wood, která žila a pracovala ve Francii po dobu 20 let, bezpochyby vykazuje – jak to ostatně uznává rovněž francouzská vláda – dostatečný stupeň integrace ve francouzské společnosti, který vylučuje, aby jí byl odmítnut nárok na odškodnění obětí. Takové opatření už vůbec nemůže dosáhnout sledovaný cíl.
54.
Jedním z možných kritérií pro prokázání existence skutečného vztahu k francouzské společnosti by však mohlo být místo bydliště žadatele (
17
). Integrace příjemce určité dávky ve společnosti určitého členského státu může být prokázána zjištěním, že dotyčný po určitou dobu pobýval v tomto členském státě (
18
). Konkrétní úprava tohoto kritéria bydliště, zejména pak délka pobytu, musí však rovněž dodržovat zásadu proporcionality (
19
).
55.
Takové kritérium bydliště není v rozporu ani s rozsudkem vydaným Soudním dvorem ve věci Cowan.
56.
Základem rozsudku Cowan byla francouzská právní norma, která vázala přiznání nároku na odškodnění obětí útoků na podmínku, že dotyčná osoba musí být držitelkou povolení k pobytu nebo musí být státní příslušnicí některého státu, který uzavřel dohodu o vzájemnosti s Francií.
57.
Pan Cowan přijel do Francie jako turista a stal se zde obětí trestného činu. Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že vnitrostátní právní úprava podmiňuje přiznání odškodnění osobám, které nejsou státními příslušníky dotčeného státu, držením povolení k pobytu – jinými slovy bydlištěm v tomto státě –, představuje neodůvodněné nerovné zacházení, když vlastní státní příslušníci nemusí tuto podmínku splňovat (
20
).
58.
Z tohoto rozsudku však nevyplývá, že by kritérium bydliště nebylo slučitelné s právem Společenství rovněž v projednávaném případě.
59.
„Skutečný vztah“ mezi občanem a státem totiž ve věci Cowan existoval již z jiného důvodu. Dostatečná vazba na Francii vyplývala v této věci z toho, že trestný čin byl spáchán na francouzském území a pan Cowan byl jeho přímou obětí. Vzhledem k tomu, že v tomto případě již existoval skutečný vztah, přiznání odškodnění nemohlo být podmíněno dodatečnou „skutečnou vazbou“ v podobě kritéria bydliště.
60.
Nicméně vzhledem k tomu, že v takové situaci, jaká je základem věci Wood, nevyplývá skutečný vztah z místa spáchání trestného činu, přípustnost kritéria bydliště by v projednávaném případě, narozdíl od situace ve věci Cowan, mohla přicházet v úvahu.
5. Dílčí závěry
61.
Odmítnutí přiznat odškodnění ve prospěch obětí na základě státní příslušnosti nemůže být odůvodněno.
VI – Závěry
62.
Vzhledem k předcházejícím úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku odpověděl následovně:
„Článek 12 odst. 1 ES musí být vykládán tak, že přiznání odškodnění z veřejných prostředků členským státem osobám, které mají bydliště na jeho území, za trestné činy spáchané mimo toto území nemůže být vázáno na podmínku státní příslušnosti uvedeného členského státu.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Rozsudek ze dne 2. února 1989, 186/87, Recueil, s. 195.
(
3
) – Úř. věst. L 261, s. 15; Zvl. vyd. 19/07, s. 65.
(
4
) – Viz rozsudky ze dne 23. března 2006, Enirisorse (C-237/04, Sb. rozh. s. I-2843, bod 24); ze dne 3. května 2001, Verdonck a další (C-28/99, Recueil, s. I-3399, bod 28), a ze dne 15. září 1993, Hünermund a další (C-292/92, Recueil, s. I-6787, bod 8).
(
5
) – Stanovisko přednesené dne 6. prosince 1988 (186/87, Recueil, s. 195, bod 7). V rozsudku Cowan (citovaný výše v poznámce pod čarou 2) Soudní dvůr mlčky vycházel z přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané takovou Komisí.
(
6
) – Rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Skatteverket (C-101/05, Sb. rozh. s. I-11531, bod 19), a rozsudek Cowan, výše citovaný v poznámce pod čarou 2 (bod 19).
(
7
) – Rozsudky ze dne 11. září 2007, Komise v. Německo (C-318/05, Sb. rozh. s. I-6957, bod 126), ze dne 11. září 2007, Schwarz a Gootjes-Schwarz (C-76/05, Sb. rozh. s. I-11383, bod 87); ze dne 23. října 2007, Morgan (C-11/06, Sb. rozh. s. I-9161, bod 23); ze dne 12. července 2005, Schempp (C-403/03, Sb. rozh. s. I-6421, bod 18); ze dne 2. října 2003, Garcia Avello (C-148/02, Recueil, s. I-11.613, bod 24), a ze dne 24. listopadu 1998, Bickel a Franz (C-274/96, Recueil, s. I-7637, bod 15).
(
8
) – Rozsudky Komise v. Německo (citovaný výše v poznámce pod čarou 7, bod 125); ze dne 23. března 2004, Collins (C-138/02, Recueil, s. I-2703, bod 61), Garcia Avello, citovaný výše v poznámce pod čarou 7 (body 22 a 23); ze dne 11. července 2002, D’Hoop (C-224/98, Recueil, s. I-6191, bod 28), a ze dne 30. září 2001, Grzelczyk (C-184/99, Recueil, s. I-6193, bod 31).
(
9
) – Rozsudky ze dne 12. září 2006, Eman a Sevinger (C-300/04, Sb. rozh. s. I-8055, bod 57); ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA (C-344/04, Sb. rozh. s. I-403, bod 95), a Garcia Avello (citovaný výše v poznámce pod čarou 7, bod 31).
(
10
) – Rozsudky ze dne 15. března 2005, Bidar (C-209/03, Sb. rozh. s. I-2119, bod 54); ze dne 15. září 2005, Ioannidis (C-258/04, Sb. rozh. s. I-8275, bod 29), D’Hoop citovaný výše v poznámce pod čarou 8 (bod 36), Bickel a Franz, citovaný výše v poznámce pod čarou 7 (bod 27), a Garcia Avello, citovaný výše v poznámce pod čarou 7 (bod 31).
(
11
) – K teoretické možnosti, že by i přímé diskriminace mohly být odůvodněny, viz zejména rozsudky ze dne 6. června 2002, Ricordi (C-360/00, Recueil, s. I-5089, bod 33); ze dne 12. května 1998, Martínez Sala (C-85/96, Recueil, s. I-2691, bod 64); ze dne 2. října 1997, Saldanha a MTS (C-122/96, Recueil, s. I-5325, bod 26 a násl.), a ze dne 20. března 1997, Hayes (C-323/95, Recueil, s. I-1711, bod 24). K opačnému názoru viz zejména rozsudky ze dne 20. října 1993, Phil Collins a další (C-92/92 a C-326/92, Recueil, s. I-5145, bod 32), a ze dne 13. února 1985, Gravier (293/83, Recueil, s. 593).
(
12
) – Rozsudky D’Hoop, citovaný výše v poznámce pod čarou 8 (bod 38), a Collins, citovaný výše v poznámce pod čarou 11 (bod 67).
(
13
) – Rozsudky Morgan, citovaný výše v poznámce pod čarou 7 (bod 43), a Bidar, citovaný výše v poznámce pod čarou 10 (body 56 a 57).
(
14
) – Rozsudek ze dne 26. října 2006, Tas-Hagen a Tas (C-192/05, Sb. rozh. s. I-10451, bod 34).
(
15
) – Viz rozsudky Komise v. Německo, citovaný výše v poznámce pod čarou 7 (bod 136), a Tas-Hagen, citovaný výše v poznámce pod čarou 14 (bod 35).
(
16
) – Rozsudek Tas-Hagen, citovaný výše v poznámce pod čarou 14 (bod 36), a stanovisko, které jsem přednesla dne 30. března 2006 v této věci.
(
17
) – Ohledně tohoto kritéria viz rovněž stanovisko, které jsem přednesla ve věci Tas-Hagen, citované výše v poznámce pod čarou 14 (bod 62 a násl.).
(
18
) – Rozsudek Bidar, citovaný výše v poznámce pod čarou 10 (bod 59).
(
19
) – Rozsudky Collins, citovaný výše v poznámce pod čarou 8 (body 66 a 72), a Tas-Hagen, citovaný výše v poznámce pod čarou 14 (body 36 a 37). K tomuto viz rovněž stanovisko, které jsem přednesla ve věci Tas-Hagen, citované výše v poznámce pod čarou 14 (body 63 a 64).
(
20
) – Rozsudek Cowan, citovaný výše v poznámce pod čarou 2 (bod 10).