62024CC0097
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
LAILY MEDINA
přednesené dne 10. dubna 2025 (
1
)
Věc C‑97/24
S. A.,
R. J.
proti
Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth,
Irsko
Attorney General,
vedlejší účastník řízení:
Vysoký komisař Organizace spojených národů pro uprchlíky
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal High Court (Vrchní soud, Irsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Odpovědnost členského státu za porušení unijního práva – Dostatečně závažné porušení – Vyšší moc – Azylová politika – Směrnice 2013/33/EU – Články 17 a 18 – Normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu – Hromadný příliv osob, které potřebují dočasnou nebo mezinárodní ochranu – Nedostatečný přístup k materiálním podmínkám přijetí – Článek 18 odst. 9 – Základní potřeby – Vyčerpání ubytovací kapacity – Listina základních práv Evropské unie – Články 1 a 4 – Lidská důstojnost a riziko nelidského či ponižujícího zacházení“
1.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je předložena v rámci sporu mezi S. A. a R. J., dvěma žadateli o mezinárodní ochranu (společně dále jen „žalobci“), na straně jedné a Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (ministr pro záležitosti týkající se dětí, rovnosti, osob se zdravotním postižením, integrace a mládeže, Irsko, dále jen „ministr“), Irsko a Attorney General (Nejvyšší státní zástupce, Irsko) (společně dále jen „irské orgány“) na straně druhé, jehož předmětem je přiznání náhrady újmy za nezajištění ubytování, stravy, vody a dalších materiálních podmínek přijetí žalobcům za účelem uspokojení jejich základních potřeb.
2.
Žalobci se domáhají náhrady újmy z toho důvodu, že vnitrostátní orgány nesplnily povinnosti vyplývající ze směrnice 2013/33/EU, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu (
2
).
3.
Žaloba na určení odpovědnosti podle unijního práva je založena na judikatuře vycházející z klíčových rozsudků Francovich a další (
3
) a Brasserie du pêcheur/Factortame (
4
) (společně dále jen „judikatura Francovich“), která zakotvila zásadu odpovědnosti státu za újmu způsobenou jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva, které mu lze přičíst, přičemž tato zásada je vlastní systému smluv, na kterém je Unie založena (
5
).
4.
Podle uvedené zásady mají poškození nárok na náhradu újmy, jsou-li splněny tři podmínky, a sice zaprvé porušené pravidlo unijního práva jim přiznává práva, zadruhé porušení tohoto pravidla je dostatečně závažné a zatřetí existuje přímá příčinná souvislost mezi tímto porušením a újmou, kterou tito jednotlivci utrpěli (dále jen „kritérium dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame“) (
6
). Uplatnění podmínek umožňujících určit odpovědnost členských států za újmu způsobenou jednotlivcům porušením unijního práva musí být v zásadě prováděno vnitrostátními soudy v souladu s obecnými pokyny poskytnutými Soudním dvorem pro toto uplatňování (
7
).
5.
Zatímco žalobci v projednávané věci tvrdí, že všechny tři podmínky tohoto kritéria jsou splněny, irské orgány se dovolávají institutu vyšší moci, který brání konstatování dostatečně závažného porušení, a tedy splnění požadavků druhé podmínky kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame. Uvedené orgány nerozporují skutečnost, že žalobcům neposkytly ubytování, jak požadují vnitrostátní právní předpisy provádějící směrnici 2013/33. Popírají však, že by žalobci měli mít nárok na náhradu újmy, neboť dle tvrzení žalovaných byla porušení unijního práva způsobena okolnostmi, které lze kvalifikovat jako vyšší moc, a nebyla tedy „dostatečně závažná“ ve smyslu druhé podmínky uvedeného kritéria.
6.
V projednávané věci tedy vyvstává otázka, zda se vnitrostátní orgány mohou dovolávat vyšší moci jako obrany proti nároku na náhradu újmy způsobené porušeními směrnice 2013/33 ze strany těchto orgánů.
I. Právní rámec
7.
Pro stanovisko v projednávané věci jsou relevantní články 2, 17 a 18 směrnice 2013/33. Konkrétně čl. 18 odst. 9 uvedené směrnice stanoví:
„V řádně odůvodněných případech mohou členské státy výjimečně přijmout pravidla pro materiální podmínky přijetí odchylující se od tohoto článku, jež se použijí po přiměřenou dobu, která musí být co nejkratší, pokud
a)
je nutné posouzení zvláštních potřeb žadatele v souladu s článkem 22;
b)
běžně dostupné ubytovací kapacity jsou dočasně vyčerpány.
I za těchto jiných podmínek musí být zajištěny základní potřeby žadatele.“
8.
Směrnice 2013/33 byla do irského práva provedena prostřednictvím European Communities (Reception Conditions) Regulations 2018 (
8
) [nařízení z roku 2018 – Evropská společenství (podmínky přijetí)] (dále jen „nařízení z roku 2018“).
9.
Nařízení z roku 2018 definují materiální podmínky přijetí jako „poskytované příjemci za účelem dodržení [směrnice 2013/33]“, přičemž se jedná o:
„a)
ubytování, stravu a související plnění poskytovaná ve formě věcného plnění,
b)
denní příspěvek a
c)
ošacení poskytované ve formě peněžitých dávek podle článku 201 Social Welfare Consolidation Act 2005 [konsolidovaný zákon z roku 2005 o sociálním zabezpečení]“.
10.
Denní příspěvek je definován jako „část materiálních podmínek přijetí odpovídající týdenní platbě poskytované příjemci v rámci systému, jenž spravuje Minister for Employment Affairs and Social Protection [ministr pro pracovněprávní záležitosti a sociální ochranu, Irsko], aby mohl příjemce hradit vedlejší osobní výdaje“.
11.
Nařízení z roku 2018 upravuje v nařízení 4 formu výjimky zakotvené v čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33, pokud je běžně dostupná ubytovací kapacita dočasně vyčerpána, ale jasně stanoví, že toto výjimečné ustanovení musí přesto zajišťovat uspokojení „základních potřeb příjemce“.
12.
Předkládající soud uvádí, že v rozsudku vydaném v jedné z věcí předložených irským soudům, a sice v rozsudku SY v. Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (
9
), High Court (Vrchní soud, Irsko) konstatoval, že ministr tím, že žadateli o mezinárodní ochranu nezajistil ubytování, stravu nebo sanitární zařízení, porušil povinnosti, které pro něj vyplývají z nařízení z roku 2018 a z článku 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), a rozhodl, že nesplnění povinnosti ministra zajistit žadateli „materiální podmínky přijetí“ podle nařízení z roku 2018 je protiprávní a porušuje práva žadatele podle článku 1 Listiny. Ministr nepodal proti uvedenému rozsudku žádný opravný prostředek. SY se však nedomáhal náhrady újmy.
II. Skutkové okolnosti
13.
S. A., afghánský státní příslušník, podal žádost o mezinárodní ochranu v Irsku dne 15. února 2023 a R. J., indický státní příslušník, tak učinil dne 20. března 2023.
14.
Oba získali nárok na materiální podmínky přijetí podle nařízení z roku 2018. Nebylo jim však poskytnuto ubytování. Žalobci obdrželi každý jedinou poukázku na částku ve výši 25 eur. V době podání žádosti neměli nárok na denní příspěvek pro žadatele o azyl, protože irské orgány měly za to, že vznik tohoto nároku je závislý na pobytu v přijímacím středisku pro žadatele o azyl.
15.
Žalobci přespávali na ulicích Dublinu, často za deštivého a mrazivého počasí, občas v pochybných ubytovacích prostorách.
16.
S. A. uvádí, že mu pomohla nevládní organizace Irish Refugee Council (Irská rada pro uprchlíky), která mu poskytla seznam charitativních organizací v Dublinu, jakož i stravu a přístup k sociálním zařízením pro osoby bez domova. Byl svědkem násilí na ulicích a sám je i zažil. Měl obavy z napadení i z toho, že mu budou odcizeny věci. Po několika týdnech přespávání na ulicích se S. A. přemístil do vícepodlažního parkovacího domu ve vesnici Skerries poblíž Dublinu. Příležitostně mu bylo nabídnuto přespání v domovech jeho krajanů z Afghánistánu. Někdy se i celé dva dny musel obejít bez řádné stravy, protože si nemohl dovolit vydat se do centra města, aby získal jídlo od charitativních organizací nebo aby si ho koupil. Často se nemohl osprchovat ani umýt po dobu pěti nebo šesti dnů, protože bylo velmi těžké získat přístup do sociálních zařízení. Uvedl, že mu byla zima, měl hlad, cítil se ponížený a měl strach. S. A. utrpěl zranění při dopravní nehodě v Maďarsku na cestě do Irska, v souvislosti s kterým mu byla poskytnuta neodkladná zdravotní péče. Obdržel lékařské zprávy, v nichž byl podrobně popsán otřes mozku a bolest, které utrpěl, přičemž S. A. tyto zprávy zaslal ministrovi s žádostí o poskytnutí přednostního ubytování z důvodu zranitelnosti.
17.
R. J. uvádí, že když přespával v dublinských ulicích, měl k dispozici stan, jídlo a ošacení, které mu poskytla jistá charitativní organizace. Vyjádřil se, že měl často hlad, ale někdy dostal jídlo od charitativních organizací. Každou noc měl strach, že jeho stan zapálí lidé, kteří útočili na jiné žadatele o mezinárodní ochranu. Nebyl schopen udržovat osobní hygienu. V době, kdy žil na ulicích, se u něj propukly zdravotní problémy. Tvrdil, že byl zoufalý a měl obavy o svou budoucnost a životní podmínky. Uvádí, že se cítil osamělý a měl strach.
18.
Žalobci požádali irské orgány, aby uznaly jejich zranitelnost, ale jejich žádosti nebylo vyhověno.
19.
V návaznosti na změnu podmínek pro přiznání příspěvku na živobytí byl každému z žalobců přiznán denní příspěvek ve výši 38,80 eur týdně zpětně ke dni podání žádosti o mezinárodní ochranu, a to žalobci S. A. dne 5. dubna 2023 a žalobci R. J. dne 20. dubna 2023. Rovněž jim byly poskytnuty příspěvky na pokrytí dalších ad hoc potřeb.
20.
Ubytování bylo žalobci S. A. poskytnuto dne 27. dubna 2023 a žalobci R. J. dne 22. května 2023. Na ulici jako bezdomovci strávili S. A. 71 dní a R. J. 64 dní.
21.
Následně podali žalobci proti irským orgánům žaloby k High Court (Vrchní soud), který je předkládajícím soudem, jimiž se domáhali náhrady újmy za nezajištění ubytování, stravy, vody a jiných materiálních podmínek přijetí uspokojujících jejich základní potřeby.
22.
Irské orgány před uvedeným soudem nezpochybňují, že by mělo být vyhověno návrhových žádáním žalobců v řízení o porušení vnitrostátních pravidel provádějících směrnici 2013/33 a článku 1 Listiny. Popírají však, že by žalobci měli nárok na náhradu újmy, neboť tato porušení unijního práva byla podle žalovaných způsobena okolnostmi, které lze kvalifikovat jako vyšší moc, a nebyla tedy „dostatečně závažná“ k tomu, aby splňovala druhou podmínku kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame.
23.
Irské orgány se nedovolávají nedostatku finančních prostředků. Tvrdí však, že bezprecedentní příliv státních příslušníků třetích zemí, kteří se domáhali dočasné nebo mezinárodní ochrany v Irsku, vyčerpal ubytovací kapacitu poskytovanou těmito orgány, což mělo za následek, že po dobu čtyř a půl měsíce nebylo svobodným dospělým mužům, kteří nepatřili mezi zranitelné osoby, poskytováno ubytování nabízené vnitrostátními orgány. Tyto orgány nicméně vynaložily veškeré možné úsilí k zajištění ubytování dotčeným osobám i k uspokojení dalších potřeb přijetí. Dotčené porušení unijního práva tedy nebylo úmyslné.
24.
Irské orgány rovněž tvrdí, že vyšší moci je v každém případě možno se dovolávat jako samostatného prostředku obrany z hlediska unijního práva.
25.
Předkládající soud uvádí, že zpráva zveřejněná v roce 2020 doporučila Irsku, aby každoročně počítalo s přijímáním žadatelů o mezinárodní ochranu na základě přibližně 3500 nových žádostí. V důsledku ruské invaze na Ukrajinu však v období od února 2022 do května 2023 přicestovalo do Irska téměř 100000 státních příslušníků třetích zemí žádajících o dočasnou nebo mezinárodní ochranu, z nichž více než 80000 musely irské orgány zajistit ubytování.
26.
S ohledem na tuto situaci si předkládající soud klade otázku, zda se členský stát může dovolávat vyšší moci, aby se zprostil odpovědnosti v případě porušení unijního práva, zejména pokud dotčené povinnosti vyplývají z nedotknutelných práv stanovených Listinou a jsou ve směrnici 2013/33 vyjádřeny v podobě kogentních norem, od kterých se nelze odchýlit.
27.
Pokud by taková možnost byla uznána, bylo by třeba určit, kdy se lze vyšší moci dovolávat, tedy zda v případě, že bylo možné vypořádat se s dotčenými okolnostmi jedině za cenu nadměrné oběti, nebo v případě, že byla přijata všechna přiměřená opatření, nebo v případě, že bylo objektivně nemožné unijní právo dodržet. Povaha pravidel dotčených ve věci v původním řízení by mohla odůvodnit důkladné posouzení, zejména proto, že potřeba dodatečné stálé ubytovací kapacity již nebyla od určitého okamžiku nepředvídatelná. Dalo se tedy očekávat, že se irské orgány, které měly dostatečné finanční prostředky, budou snažit o nalezení soukromého ubytování pro dotčené osoby, a to poskytnutím ubytovacích poukázek nebo vyplacením vyšší finanční pomoci, či o vybudování nouzových přístřeší.
28.
Za těchto okolností se High Court (Vrchní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je pojem ‚vyšší moc‘ přípustný jako prostředek obrany proti žalobě na náhradu újmy podle rozsudku Francovich způsobené porušením povinnosti vyplývající z unijního práva, která přiznává jednotlivcům práva vyplývající ze základního práva na lidskou důstojnost zakotveného v článku 1 Listiny (ať jako prostředek obrany v rámci druhé podmínky kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame, či jinak), přestože tento pojem není ve směrnici ani v dotčeném prováděcím nařízení z roku 2018 jako prostředek obrany uveden?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku, jaké jsou parametry a přesný rozsah této obrany dovolávající se vyšší moci?“
III. Řízení před Soudním dvorem
29.
Písemná vyjádření předložili žalobci, ministr, italská vláda, Vysoký komisař Organizace spojených národů pro uprchlíky a Evropská komise. Žalobci, ministr, italská vláda a Evropská komise přednesli ústní vyjádření na jednání, které se konalo dne 5. února 2025.
IV. Posouzení
30.
Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda se členský stát může dovolávat vyšší moci jako prostředku obrany v řízení o žalobě na náhradu újmy založené na odpovědnosti státu za porušení povinností vyplývajících z unijního práva, které jsou stanoveny ve směrnici 2013/33 a jsou součástí základního práva na lidskou důstojnost zakotveného v článku 1 Listiny. Pokud je odpověď na tuto otázku kladná, žádá uvedený soud dále o upřesnění pojmu „dostatečně závažné“ porušení ve smyslu unijního práva a objasnění, za jakých podmínek se lze takového prostředku obrany dovolávat.
31.
Než se budu věnovat otázce, zda lze v rámci žaloby na náhradu újmy podle judikatury Francovich uplatnit obranu dovolávající se vyšší moci, je nutno uvést, že otázka položená předkládajícím soudem podle všeho vychází z předpokladu, že se na dotčenou situaci nevztahuje čl. 18 odst. 9 písm. b) směrnice 2013/33, který stanoví pravidla použitelná v případech, kdy jsou běžně dostupné ubytovací kapacity dočasně vyčerpány. Je tedy nutno nejprve posoudit, zda by se toto ustanovení přece jen nemohlo za okolností daných v projednávané věci uplatnit.
32.
Pokud se na danou situaci vztahuje čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33, stanoví toto ustanovení rámec, v němž musí členské státy jednat. V takovém případě vyvstává otázka vyšší moci pouze, pokud normotvůrce nepředvídal okolnosti dané v projednávané věci.
33.
V tomto ohledu je možno poukázat na rozsudek ze dne 8. června 2023, UFC – Que choisir a CLCV (
10
) týkající se směrnice o souborných cestovních službách (
11
), kde Soudní dvůr rozhodl, že přestože uvedená směrnice neobsahuje žádný odkaz na vyšší moc, pojem „nevyhnutelné a mimořádné okolnosti“ v rámci uvedené směrnice konkretizuje pojem „vyšší moc“ (
12
). V jiné souvislosti Soudní dvůr v rozsudku ze dne 26. září 2013, ÖBB-Personenverkehr rozhodl, že nařízení upravující práva cestujících v železniční přepravě úmyslně nezprošťuje účastníky řízení odpovědnosti z důvodu nevyhnutelných a mimořádných okolností (
13
). V souladu s touto judikaturou by bylo možné tvrdit, že unijní normotvůrce tím, že v čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 stanovil výjimku, jíž tuto otázku vyřešil, čímž předešel nutnosti zvážit obecnou obranu dovolávající se vyšší moci. Diskuse týkající se možnosti uplatnit takovou obranu v rámci žaloby vycházející z judikatury Francovich by se tím stala nadbytečnou.
34.
Z tohoto důvodu je mé stanovisko v projednávané věci rozděleno do dvou částí. Nejprve se budu zabývat definicí vyšší moci a posoudím, zda čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 může být zvláštním vyjádřením tohoto institutu za situace, kdy došlo k vyčerpání ubytovací kapacity z důvodu hromadného přílivu osob, které potřebují mezinárodní ochranu, do Irska (část A). Poté posoudím obranu dovolávající se vyšší moci v rámci druhé podmínky kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame s přihlédnutím k důsledkům takové obrany pro určení existence dostatečně závažného porušení (část B).
A. K použitelnosti čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33
1.
K rozsahu obrany dovolávající se vyšší moci
35.
Úvodem připomínám, že pojem „vyšší moc“ byl v řízení před Soudním dvorem uplatňován v různých oblastech unijního práva, přičemž vyšší moc je v judikatuře chápána ve smyslu „okolností nezávislých na tom, kdo se jí dovolává, neobvyklých a nepředvídatelných, jejichž důsledkům nemohlo být přes veškerou vynaloženou péči zabráněno“ (
14
). Vzhledem k tomu, že pojem „vyšší moc“ nemá totožný obsah v různých oblastech uplatňování unijního práva, musí být jeho význam určen v závislosti na právním rámci, v němž se mají projevit jeho účinky (
15
).
36.
V kontextu žalob pro nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU Soudní dvůr připustil, že vyšší moc může představovat případnou obranu, kterou lze uplatnit jako důvod pro nesplnění povinností členským státem, které pro něj vyplývají z unijního práva. Soudní dvůr totiž uznal, že členský stát, který se potýká s momentálně nepřekonatelnými obtížemi, jež mu brání splnit povinnosti vyplývající z unijního práva, se může dovolávat případu vyšší moci (
16
).
37.
Z judikatury nicméně vyplývá, že minimální úroveň nezbytná pro prokázání existence okolností zakládajících případ vyšší moci je nastavena vysoko. I za neobvyklých a nepředvídatelných okolností je členský stát povinen přijmout veškerá opatření, která jsou v jeho pravomoci, aby zajistil soulad s unijním právem (
17
). V rozsudku Vilkas bylo toto kritérium, použité v kontextu rámcového rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu, koncipováno ve smyslu důsledků nepředvídaných a nepředvídatelných jednání, kterým přes veškerou péči vynaloženou orgány nebylo zabráněno (
18
), přičemž tento pojem je třeba vykládat restriktivně (
19
). Tato formulace byla naposledy přijata v rozsudku UFC – Que choisir a CLCV (
20
). Kromě toho, jak naznačuje výraz „momentálně nepřekonatelné obtíže“ (
21
), restriktivní výklad vyšší moci znamená, že pokud je událost, která způsobila nemožnost plnění, dočasná, může být plnění povinnosti vyplývající z unijního práva pozastaveno pouze na dobu trvání události a musí se jednat o přiměřeně krátkou dobu.
38.
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že obtíže vnitrostátní povahy nemohou odůvodnit nesplnění povinností vyplývajících z unijního práva (
22
). Kromě toho se vyšší moc nemůže vztahovat na obtíže vnitrostátní povahy vyplývající z politické nebo správní organizace členského státu nebo z nedostatku pravomocí, znalostí, prostředků či zdrojů (
23
).
39.
V judikatuře, naposledy během pandemie covidu-19, se některé členské státy dovolávaly vyšší moci způsobené bezprecedentní zdravotní krizí (
24
). Soudní dvůr však rozhodl, že tato pandemie sice představuje nevyhnutelné a mimořádné okolnosti, nicméně neodůvodňuje automaticky obecné pozastavení plnění povinností vyplývajících z unijního práva. Soudní dvůr požadoval konkrétní prokázání toho, jak pandemie přímo zabránila dodržování dotčené směrnice a proč nebylo možné přijmout žádná alternativní opatření ke splnění povinností vyplývajících z unijního práva (
25
).
40.
Souhrnně lze říci, že členský stát, který se potýká s dočasně nepřekonatelnými obtížemi, které mu brání ve splnění konkrétních povinností vyplývajících z unijního práva, se může dovolávat vyšší moci, avšak pouze po dobu nezbytnou k vypořádání se s těmito obtížemi.
2.
K otázce, zda čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 představuje zvláštní vyjádření vyšší moci
41.
Směrnice 2013/33 stanoví minimální normy pro přijímání (
26
). Její článek 17 obsahuje obecná ustanovení o materiálních podmínkách přijetí a zdravotní péči (
27
). Konkrétně podle čl. 17 odst. 1 a 2 směrnice 2013/33 členské státy zajistí, aby žadatelé o mezinárodní ochranu měli k dispozici materiální podmínky přijetí, jakmile učiní žádost o mezinárodní ochranu. Členské státy musí rovněž zajistit, aby opatření přijatá za těmito účely umožňovala odpovídající životní úroveň žadatelů, která jim zaručí živobytí a ochranu jejich tělesného a duševního zdraví. Článek 18 směrnice 2013/33 upravuje další ustanovení o materiálních podmínkách přijetí.
42.
Článek 18 odst. 9 písm. b) směrnice 2013/33 stanoví, že „[v] řádně odůvodněných případech mohou členské státy výjimečně přijmout pravidla pro materiální podmínky přijetí odchylující se od tohoto článku, jež se použijí po přiměřenou dobu, která musí být co nejkratší, pokud […] běžně dostupné ubytovací kapacity jsou dočasně vyčerpány“. Umožňuje členským státům výjimečně se odchýlit od standardních materiálních podmínek přijetí za předpokladu, že tato odchylka je řádně odůvodněna a platí pouze po přiměřenou dobu, která je co nejkratší.
43.
V souladu s judikaturou Soudního dvora týkající se výjimek je třeba toto ustanovení použít odpovídajícím způsobem, aby bylo možné zohlednit přesně stanovené požadavky a specifické situace (
28
). Kromě toho musí být čl. 18 odst. 9 písm. b) směrnice 2013/33 jakožto právní úprava výjimky vykládán restriktivně a důkazní břemeno ohledně existence požadovaných podmínek pro každou výjimku musí nést orgán, který o ní rozhoduje (
29
). Je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda jsou tyto podmínky v posuzované věci splněny.
44.
Účelem čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 je poskytnout členským státům určitou flexibilitu při jednání v mimořádných situacích. Uvedené ustanovení sice nepoužívá výslovně pojem „vyšší moc“, nicméně pracuje s pojmy „výjimečně“, „v řádně odůvodněných případech“ a „přiměřená doba“. Tyto prvky lze chápat jako zvláštní vyjádření podmínek vyšší moci odpovídajících neobvyklým a nepředvídatelným okolnostem, pokud událost, která způsobila vyčerpání ubytovací kapacity, takové neobvyklé a nepředvídatelné události odpovídá. Uvedené ustanovení by tedy mohlo být vykládáno jako zvláštní legislativní uznání výjimečných okolností odůvodňujících dočasné zproštění se povinností stanovených v článku 18 uvedené směrnice. Jednou z těchto specifických situací je dočasné vyčerpání běžně dostupných ubytovacích kapacit, pokud bude prokázáno, že událost, která vyčerpání ubytovací kapacity způsobila, byla nepředvídatelná a neobvyklá.
45.
Z toho vyplývá, že čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 lze vykládat tak, že upravuje mimořádné okolnosti, a konkretizuje pojem „vyšší moc“. Pokud neobvyklé a nepředvídatelné okolnosti způsobí vyčerpání ubytovacích kapacit, čímž znemožní, aby byly zaručeny standardní normy pro přijímání (
30
), spadá tato situace po dobu nezbytnou k vyřešení těchto obtíží pod písmeno b) uvedeného ustanovení.
46.
V tomto ohledu Soudní dvůr v rozsudku Komise v. Maďarsko (Přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu) (
31
) rozhodl, že „při přijímání [směrnice] 2013/33 dbal unijní normotvůrce rovněž na to, aby byla vzata do úvahy situace, kdy by členský stát musel čelit velmi významnému zvýšení počtu žádostí o mezinárodní ochranu“, a dodal, že „čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 v této souvislosti umožňuj[e] se od ustanovení této směrnice zčásti odchýlit, jsou-li vyčerpány […] ubytovací kapacity v přijímacích střediscích“ (
32
). Z tohoto rozsudku lze vyvodit, že čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 upravuje výjimečné okolnosti v případech, kdy jsou vyčerpány ubytovací kapacity pro žadatele o mezinárodní ochranu. Zejména odkaz na „velmi významné zvýšení“ počtu žádostí o mezinárodní ochranu jasně zdůrazňuje, že účelem tohoto ustanovení je řešit mimořádné situace, nikoli běžné obtíže.
47.
Navíc, pokud byla taková událost, jako je pandemie covidu-19, považována za událost, která potenciálně spadá do působnosti směrnice, jako je směrnice o souborných cestovních službách, pak by taková událost, jako je hromadný příliv uprchlíků, mohla být rovněž normotvůrcem upravena, a tudíž spadat do rámce směrnice. Kromě toho, pokud Soudní dvůr připouští, že mimořádné okolnosti mohou být specificky upraveny sekundární právní úpravou v oblasti spotřebitelského práva na základě směrnice o souborných cestovních službách, lze důvodně očekávat, že i základní sociální práva, jako jsou práva stanovená ve směrnici 2013/33, mohou být předmětem úpravy přijaté normotvůrcem v krajních situacích, jako je třeba hromadný příliv uprchlíků, který způsobí vyčerpání stávající ubytovací kapacity, a to za podmínky, že tato situace byla nepředvídatelná v tom smyslu, že překročila všechny rozumné prognózy.
48.
Takový hromadný příliv uprchlíků ovšem nelze považovat za výjimečnou situaci po neomezeně dlouhou dobu, neboť v určitém okamžiku taková situace přestane mít povahu neobvyklé a nepředvídatelné události. Odkaz na „přiměřenou lhůtu“ použitý v čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 tento výklad potvrzuje. Kromě toho uvedené ustanovení obsahuje požadavek, aby se jednalo o „řádně odůvodněné případy“, což podle judikatury Soudního dvora znamená konkrétní prokázání toho, že hromadný příliv osob žádajících o ochranu zabránil dodržování dotčené směrnice. Je na vnitrostátním soudu, aby ověřil, zda jsou tyto podmínky v posuzované věci splněny.
49.
Výše uvedené naznačuje, že v projednávané věci by měl být čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 považován za řádný prostředek obrany, pokud řešení obtíží trvá po přiměřenou dobu. Z toho vyplývá, že po uplynutí této doby se členský stát již nemůže uvedeného ustanovení dovolávat. Kromě toho je třeba uvést, že čl. 18 odst. 9 písm. a) a b) uvedené směrnice upravuje dvě velmi specifické situace, a sice posouzení zvláštních potřeb žadatele [pod písmenem a)] a dočasné vyčerpání ubytovacích kapacit [pod písmenem b)]. Článek 18 odst. 9 směrnice 2013/33 tudíž neupravuje jiné situace (jako jsou přírodní katastrofy nebo války, které byly předmětem diskuse na jednání před Soudním dvorem), kdy ubytovací zařízení neexistují nebo nejsou k dispozici z důvodu nepřekonatelných obtíží, jež se vyskytnou na území dotčeného členského státu nebo v jeho blízkosti. Výklad čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 jakožto zvláštního vyjádření vyšší moci tedy nevylučuje, aby se členské státy mohly dovolávat vyšší moci jako obecného prostředku obrany v jiných situacích.
50.
Závěrem lze říci, že vzhledem k jasné funkci čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 jakožto omezené výjimky stanovené pro výjimečné okolnosti by mělo být toto ustanovení považováno za zvláštní vyjádření vyšší moci. Hromadný příliv žadatelů o mezinárodní ochranu tedy nemůže představovat samostatný prostředek obrany dovolávající se vyšší moci, jelikož toto ustanovení již upravuje rámec pro zacházení s takovým přílivem osob. V projednávané věci se orgány členského státu nemohou dovolávat vyšší moci jako obrany odůvodňující nesplnění povinnosti uspokojit základní potřeby žadatele o mezinárodní ochranu mimo působnost čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 (
33
).
51.
Pokud se však daná situace netýká dočasného vyčerpání ubytovacích kapacit z důvodu velkého počtu žádostí o mezinárodní ochranu, může se vyšší moc – jakožto samostatná a obecná omluva – stát relevantní coby součást druhé podmínky kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame.
52.
Z toho vyplývá, že situace spočívající v dočasném vyčerpání ubytovacích kapacit z důvodu hromadného přílivu uprchlíků spadá do působnosti čl. 18 odst. 9 písm. b) směrnice 2013/33, pokud vnitrostátní soud ověří, že jsou podmínky pro použití uvedeného ustanovení splněny. V takovém případě by otázky položené předkládajícím soudem měly být přeformulovány, neboť podmínky použití kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame jsou posuzovány na základě domněnky, že se čl. 18 odst. 9 uvedené směrnice na dotčenou situaci použije.
3.
Přeformulování předběžných otázek
53.
Pokud dojde Soudní dvůr k závěru, že se čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 použije na situaci hromadného přílivu osob žádajících o mezinárodní ochranu, která má za následek vyčerpání běžně dostupné ubytovací kapacity v hostitelském členském státě, měly by být předběžné otázky přeformulovány v tom smyslu, že se předkládající soud Soudního dvora táže, zda musí být čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 ve světle práva na lidskou důstojnost zakotveného v článku 1 Listiny vykládán vzhledem k jeho zjevné funkci omezené výjimky stanovené pro výjimečné okolnosti v tom smyslu, že v rámci žaloby na náhradu újmy brání tomu, aby se uvedený členský stát dovolával vyšší moci z důvodu vyčerpání ubytovací kapacity způsobeného takovým přílivem osob.
4.
K uplatnění kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame
a)
Jednání, které je v rozporu s unijním právem
54.
Vzhledem k tomu, že články 17 a 18 směrnice 2013/33 stanoví obecnou povinnost poskytovat materiální podmínky přijetí, včetně ubytování, by nedodržení těchto ustanovení obvykle představovalo nesplnění povinnosti. Pokud však čl. 18 odst. 9 uvedené směrnice povoluje výjimku v případech dočasného vyčerpání ubytovací kapacity a je vykládán jako vyjádření vyšší moci, pak by neposkytnutí ubytování členským státem nemuselo být nutně považováno za protiprávní, budou-li splněny podmínky stanovené pro dovolání se uvedeného ustanovení. V takovém případě by porušení ve smyslu kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame nevyplývalo přímo z článků 17 a 18 směrnice 2013/33, ale spíše z možného nesprávného nebo zneužívajícího uplatnění čl. 18 odst. 9 uvedené směrnice. Pokud se členský stát nesprávně dovolává vyšší moci podle čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 a nesplňuje podmínky tohoto ustanovení, pak by se porušení týkalo tohoto ustanovení samotného.
55.
Členský stát se tedy může dopustit porušení povinností, které pro něj vyplývají ze směrnice 2013/33, i pokud je čl. 18 odst. 9 uvedené směrnice uplatněn nesprávně, nejsou-li například splněny podmínky pro uplatnění výjimky. V takovém případě by mohla být odpovědnost státu založena za předpokladu, že je toto porušení z hlediska unijního práva dostatečně závažné.
b)
Dostatečně závažné porušení unijního práva
1) Kritérium stanovené judikaturou
56.
Soudní dvůr konstatoval, že je-li členskému státu svěřena posuzovací pravomoc, může dostatečně závažné porušení unijního práva představovat pouze zjevné a závažné překročení mezí této pravomoci dotyčným členským státem (
34
). Kritérium dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame je pak kvalifikováno jako „závislé na posuzovací pravomoci“ (
35
).
57.
Soudní dvůr v bodě 55 rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame konstatoval, že rozhodným měřítkem pro zjištění, zda je porušení unijních právních předpisů dostatečně závažné, je, zda dotčený členský stát nebo unijní orgán zjevně a závažným způsobem překročily meze své posuzovací pravomoci. Ve vztahu k posouzení zjevného a závažného překročení mezí posuzovací pravomoci členským státem vyjmenoval Soudní dvůr určité skutečnosti, které je možno vzít v úvahu (
36
). V bodě 56 uvedeného rozsudku Soudní dvůr uvedl, že mezi skutečnosti, ke kterým musí příslušný soud v tomto ohledu přihlédnout, patří především stupeň jasnosti a přesnosti porušené normy, rozsah prostoru pro uvážení, který tato norma ponechává orgánům státu nebo Unie, úmyslná nebo neúmyslná povaha spáchaného protiprávního jednání a vzniklé škody, omluvitelnost nebo neomluvitelnost případného nesprávného právního posouzení (
37
), skutečnost, že k opomenutí mohlo přispět chování unijního orgánu, a přijetí nebo zachování vnitrostátních opatření nebo zvyklostí, které jsou v rozporu s unijním právem (
38
). V každém případě je porušení unijního práva zjevně závažné, jestliže přetrvávalo i přes vyhlášení rozsudku určujícího vytýkané nesplnění povinnosti, rozsudku v řízení o předběžné otázce nebo i přes ustálenou judikaturu Soudního dvora v dané oblasti, z nichž vyplývá protiprávní povaha dotčeného jednání (
39
).
58.
Nicméně pokud má členský stát značně omezený prostor pro uvážení, nebo dokonce nemá žádný, pouhé porušení unijního práva může stačit k tomu, aby založilo existenci dostatečně závažného porušení (
40
).
2) K otázce, zda čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 ponechává členským státům prostor pro uvážení
59.
Článek 18 odst. 9 směrnice 2013/33 podle všeho ponechává členským státům určitý prostor pro uvážení, pokud jde o způsob, jakým řeší členské státy situace, kdy je kapacita ubytování vyčerpána. V tomto ohledu toto ustanovení umožňuje členským státům, aby výjimečně přijaly další ustanovení o materiálních podmínkách přijetí, pokud jsou ubytovací kapacity dočasně vyčerpány. Z toho vyplývá, že členské státy mají určitou flexibilitu při rozhodování o tom, jak poskytovat materiální podmínky přijetí v případě nedostupnosti ubytování. V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 nedefinuje přesně způsob, jakým by členské státy měly nedostatek kapacity řešit, což znamená, že mají určitý prostor pro uvážení při rozhodování o konkrétních opatřeních, která přijmou, zda tento problém řešit prostřednictvím nouzových přístřeší, dočasného ubytování, finanční podpory či jinak. Takový závěr má rovněž oporu v judikatuře Soudního dvora, která upřesňuje, že povinnost poskytnout materiální podmínky přijetí je stanovena kogentně, ovšem členské státy mají určitý prostor pro uvážení, pokud jde o způsob dosažení tohoto cíle (
41
).
60.
Například v rozsudku Saciri Soudní dvůr připustil, že členské státy mají prostor pro uvážení při volbě způsobu poskytování materiálních podmínek přijetí buď prostřednictvím přímého ubytování, nebo prostřednictvím peněžitých dávek. Jak ovšem správně zdůraznila Komise na jednání, tato posuzovací pravomoc se vztahuje na prostředky, nikoli na zásadu. Uvedený rozsudek se sice týkal obecných povinností v oblasti přijímání, nikoli výjimek podle čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33, nicméně i v projednávané věci je relevantní zásada, podle které disponují členské státy určitou flexibilitou při provádění unijního práva, v mezích jím stanovených.
61.
Je třeba uvést, že čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 stanoví současně základ i omezení pravomoci členských států, pokud jde o odchýlení se od čl. 18 odst. 1 až 8, a nikoli od širších povinností zakotvených ve směrnici, resp. unijním azylovém právu jako celku. Článek 18 odst. 9 směrnice 2013/33 přiznává členským státům pouze velmi omezenou posuzovací pravomoc, neboť odkazuje na přijetí odchylujících se pravidel pro materiální podmínky přijetí. Článek 18 odst. 9 směrnice 2013/33 navíc jednoznačně stanoví povinnost zajistit „základní potřeby“ žadatelů o mezinárodní ochranu. Z toho vyplývá, že členské státy si sice mohou zvolit způsob zajišťování podmínek přijetí, nemohou se však zprostit povinností uspokojovat základní potřeby, jako je odpovídající ubytování žadatelů o mezinárodní ochranu (
42
), které pro ně vyplývají z unijního práva, aby bylo zajištěno dodržování základních práv těchto žadatelů.
62.
V tomto ohledu je nutno zdůraznit, že cílem směrnice 2013/33 je zajistit plné dodržování základního práva na lidskou důstojnost zakotveného v článku 1 Listiny, který úzce souvisí s jejím článkem 4 (
43
). Právo na lidskou důstojnost je absolutním právem, od kterého se nelze odchýlit (
44
), které je základem jiných základních práv a nemůže být omezeno.
63.
Soudní dvůr tudíž opakovaně potvrdil, že systematika a účel směrnice 2013/33, jakož i úcta k nedotknutelnosti lidské důstojnosti podle článku 1 Listiny, absolutně brání tomu, aby členské státy nezajistily žadateli o azyl minimální materiální podmínky přijetí stanovené touto směrnicí, byť by tomu tak bylo jen dočasně (
45
). Pokud jde o povahu minimálních norem požadovaných od členských států, bod 11 odůvodnění směrnice 2013/33 uvádí, že žadatelům o mezinárodní ochranu musí být zajištěna „důstojná úroveň života“ (
46
).
64.
Konkrétně v rozsudku Saciri Soudní dvůr zdůraznil, že bez ohledu na to, zda jsou materiální podmínky přijetí poskytovány ve formě věcného plnění, peněžitých dávek či poukazů, musí být dostatečné k tomu, aby byly „zajištěny základní potřeby žadatelů o azyl“ (
47
), což znamená, že musí být dostatečné pro zajištění důstojné životní úrovně, musí být přiměřené zdravotnímu stavu žadatelů a musí být způsobilé zajistit jim živobytí tím, že jim umožní získat ubytování v případě potřeby nájmem nemovitosti na soukromém trhu (
48
). Pro účely projednávané věci je třeba uvést, že Soudní dvůr výslovně rozhodl, že úkolem členských států je dbát na dodržování minimálních norem pro přijímání žadatelů o azyl vnitrostátními orgány, jelikož naplnění přijímacích zařízení nemůže odůvodnit žádnou výjimku z dodržování těchto norem (
49
).
65.
Soudní dvůr dále rozhodl, že respektování lidské důstojnosti ve smyslu článku 1 Listiny vyžaduje, aby se dotyčná osoba neocitla v situaci krajní materiální nouze, v níž by nemohla uspokojovat své nejzákladnější potřeby, jako je zejména potřeba se ubytovat, najíst, obléct a umýt, a kterou by bylo poškozováno také její tělesné či duševní zdraví nebo v důsledku které by se ocitla v zanedbaném stavu, jenž je v rozporu s lidskou důstojností (
50
). Soudní dvůr dále rozhodl, že článek 4 Listiny by byl porušen, pokud by se osoba, která je zcela závislá na veřejné podpoře, v důsledku nezájmu orgánů členského státu nezávisle na své vůli a osobní volbě ocitla v situaci silné materiální deprivace, v níž by nemohla uspokojovat své nejzákladnější potřeby, jako je zejména potřeba se najíst, umýt a ubytovat, a kterou by bylo poškozováno její tělesné či duševní zdraví nebo v důsledku které by se ocitla v zanedbaném stavu, jenž je v rozporu s lidskou důstojností (
51
).
66.
V tomto ohledu Soudní dvůr ve věci týkající se odnětí materiálních podmínek přijetí potvrdil, že i jen dočasné neplnění povinnosti poskytovat všechny materiální podmínky přijetí nebo materiální podmínky přijetí týkající se ubytování, stravy nebo ošacení by bylo neslučitelné s povinností zaručit žadateli důstojnou životní úroveň, neboť by jej zbavilo možnosti uspokojit nejzákladnější potřeby, jako je potřeba se ubytovat, najíst, obléct a umýt (
52
).
67.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 musí být ve světle práva na lidskou důstojnost a práva na ochranu proti nelidskému či ponižujícímu zacházení zakotvených v článcích 1 a 4 Listiny vykládán zaprvé jako zvláštní vyjádření vyšší moci, a to s ohledem na jeho funkci, kterou je zjevně stanovení omezené výjimky pro případ výjimečných okolností; zadruhé jako ustanovení, které se použije na situaci hromadného přílivu osob žádajících o mezinárodní ochranu, který má za následek vyčerpání běžné dostupné ubytovací kapacity v hostitelském členském státě, a zatřetí jako ustanovení, které v rámci žaloby na náhradu újmy uvedenému členskému státu brání v tom, aby se dovolával vyšší moci z důvodu vyčerpání ubytovací kapacity v důsledku takového přílivu osob.
68.
Pro případ, že by Soudní dvůr rozhodl, že projednávaná věc nemůže být rozhodnuta na základě čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33, a považoval by za nezbytné posoudit použitelnost institutu vyšší moci jako samostatného prostředku obrany, uvádím podpůrně následující úvahy.
B. Vyšší moc jako samostatný prostředek obrany
69.
Za předpokladu, že by bylo možné se vyšší moci dovolávat jako samostatného prostředku obrany proti žalobě na náhradu újmy způsobené porušením směrnice 2013/33 členským státem, si předkládající soud klade otázku, zda je tento prostředek obrany použitelný za okolností daných v projednávané věci.
1.
Určení pravidla porušeného dotčeným členským státem
70.
Úvodem je nutno podotknout, že předkládající soud neurčil, které pravidlo směrnice 2013/33 bylo dotčeným členským státem porušeno. Namísto toho zmiňuje porušení „povinností vyplývajících z unijního práva“, které vyplývají z „nedotknutelných práv zakotvených v Listině (zde z článku 1), které jsou [v uvedené] směrnici vyjádřeny v podobě kogentních norem, od kterých se nelze odchýlit, a které se týkají nejzákladnějších potřeb vyžadovaných pro zajištění minimální úrovně lidské důstojnosti“.
71.
Domnívám se, že před použitím druhé podmínky kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame je důležité určit pravidlo, které bylo dotčeným členským státem porušeno.
72.
V tomto ohledu ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že je-li vyšší moc uplatňována jako prostředek odůvodňující neplnění povinností stanovených směrnicí 2013/33, funguje tento institut jako „paušální odůvodnění“, neboť se snaží odůvodnit nedodržování všech ustanovení uvedené směrnice. Na základě posouzení tvrzení žalobců je však podle všeho možné říci, že pravidla, která byla Irskem porušena, jsou stanovena v článcích 17 a 18 směrnice 2013/33. Je sice na vnitrostátním soudu, aby určil konkrétní pravidlo, které bylo porušeno, nicméně pro účely projednávané věci budu vycházet z předpokladu, že dotčené pravidlo je obsaženo ve zmíněných dvou článcích směrnice 2013/33.
2.
Druhá podmínka kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame a analýza posuzovací pravomoci
73.
Ministr tvrdí, že pokud jde o existenci dostatečně závažného porušení, musí vnitrostátní soud zohlednit zejména to, zda se jednalo o úmyslné nebo neúmyslné porušení povinnosti, zda bylo nesprávné právní posouzení omluvitelné či neomluvitelné a jak se k problému postavily unijní orgány. V podstatě tvrdí, že hromadný příliv ukrajinských uprchlíků po začátku války v roce 2022 a nárůst počtu žadatelů o mezinárodní ochranu po pandemii covidu-19 představují takovou situaci vyšší moci, že porušení práv žalobců bylo nedobrovolné.
74.
Jak je vysvětleno výše, druhá podmínka kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame je závislá na posuzovací pravomoci (
53
). V tomto ohledu je nutno rozlišovat mezi porušením „základních potřeb“ ve smyslu čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 na jedné straně a porušením ostatních povinností obsažených v článcích 17 a 18 uvedené směrnice na straně druhé, jelikož členské státy nemají při provádění uvedených ustanovení stejnou posuzovací pravomoc. Na rozdíl od pojmu „základní potřeby“ uvedeného v poslední větě čl. 18 odst. 9 směrnice 2013/33 (
54
) ponechávají ostatní povinnosti stanovené v článcích 17 a 18 směrnice 2013/33 určitý prostor pro uvážení v některých oblastech, například pokud jde o způsoby uspokojování materiálních potřeb žadatele o mezinárodní ochranu, které jdou případně nad rámec pokrytí jeho základních potřeb.
75.
Článek 18 odst. 9 in fine směrnice 2013/33 totiž stanoví minimální normu „základních potřeb“, od které se nelze odchýlit, v širším rámci článků 17 a 18 uvedené směrnice. Jejím cílem je zajistit, aby členské státy byly stále vázány absolutním požadavkem na zajištění základních potřeb žadatelů, čímž v zásadě vylučují jakoukoli posuzovací pravomoc členských států, když nezajistí základní potřeby žadatelů o mezinárodní ochranu. Při plnění požadavků vyplývajících z pojmu „základní potřeby“, vykládaného ve světle článku 1 Listiny, členské státy zjevně nemají žádný prostor pro uvážení, pokud jde o to, zda tyto základní potřeby uspokojí. Pouhé neuspokojení těchto základních potřeb je tudíž samo o sobě dostatečné k tomu, aby představovalo dostatečně závažné porušení, aniž by bylo nezbytné posuzovat jakékoli další skutečnosti v rámci druhé podmínky kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame.
76.
Takový výklad uvedeného kritéria je navíc v souladu s Listinou, neboť pojem „základní potřeby“ je inherentně spjat s lidskou důstojností, která je, jak jsem již vysvětlila výše, absolutním právem, od kterého se nelze odchýlit, které je základem jiných základních práv a nemůže být omezeno (
55
). To znamená, že pouhé porušení povinnosti uložené článkem 1 Listiny je vždy závažné. Nedotknutelnost ve smyslu článku 1 Listiny znamená, že se této ochrany nelze nikdy vzdát, a to ani v naléhavých případech (
56
).
77.
V rámci druhé podmínky kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame tedy nesplnění povinnosti zajistit základní potřeby porušuje právo na lidskou důstojnost dotčené osoby, což jej automaticky činí dostatečně závažným.
78.
V projednávané věci vyvstává otázka, zda může vyšší moc odůvodnit nesplnění povinnosti zajistit „základní potřeby“ žadatelů o mezinárodní ochranu, která je neoddělitelně spjata se základním právem na lidskou důstojnost. Pokud porušení zasahuje do absolutních práv, jako je právo na lidskou důstojnost, je podle mého názoru obtížné dovolávat se vyšší moci právě proto, že od těchto práv není možné se odchýlit.
79.
Vzhledem k tomu, že směrnice 2013/33 provádí povinnosti spjaté se základními právy, musí být vykládána v souladu s články 1 a 4 Listiny, které musí být v souladu s povinností vyplývající z čl. 52 odst. 3 Listiny vykládány ve světle judikatury Evropského soudu pro lidská práva (ESLP) týkající se článku 3 EÚLP. Tato judikatura musí být zohledněna při určení, zda členský stát nesplnil povinnost zajistit „základní potřeby“ žadatelů o mezinárodní ochranu ve smyslu čl. 18 odst. 9 uvedené směrnice.
80.
V tomto ohledu je třeba uvést, že v rozsudku ze dne 2. července 2020, N. H. a další v. Francie (
57
) ESLP konstatoval, že Francie porušila článek 3 EÚLP za situace, kdy byly žadatelům o azyl odepřeny základní potřeby, jako je přístřeší a přístup k hygienickému zařízení. Posouzení ESLP vycházelo z několika klíčových kritérií, která zahrnovala zaprvé materiální životní podmínky žadatelů o mezinárodní ochranu do doby, než budou vyřízeny jejich žádosti o azyl; zadruhé dobu, po kterou žadatelé tyto podmínky snášeli, a neposkytnutí odpovídající podpory během této doby (
58
); zatřetí existenci pozitivní povinnosti státu (
59
); začtvrté zvláštní zranitelnost stěžovatelů jakožto žadatelů o azyl a zapáté skutečnost, zda vnitrostátní orgány přijaly nezbytná opatření k zajištění toho, aby měli žadatelé přístup k ubytování nebo jiným formám sociální pomoci. Skutečnost, že nebyla přijata včasná a účinná opatření, přispěla k vyvození závěru, že došlo k porušení (
60
).
81.
V tomto ohledu vymezuje rozsudek ESLP ve věci N. H. a další v. Francie hranici, pod níž se materiální podmínky stávají nelidskými nebo ponižujícími. To znamená, že unijní právo nelze vykládat způsobem, který by členským státům umožňoval uplatňovat méně přísné vnitrostátní normy. Při výkladu směrnice 2013/33 požadavky na odpovídající ubytování, na poskytnutí dostatečných prostředků pro udržení důstojné životní úrovně a na přístup ke zdravotní péči nemohou být méně přísné než požadavky, které stanoví článek 1 Listiny. V opačném případě by tyto méně přísné normy mohly vystavit žadatele o azyl podmínkám představujícím nelidské či ponižující zacházení. V tomto ohledu je třeba uvést, že v rozsudku Ibrahim a další Soudní dvůr nevymezil míru závažnosti odkazem na judikaturu ESLP týkající se článku 3 EÚLP, ale odkazem na hranici stanovenou v rozsudku Jawo, a sice „situaci krajní hmotné nouze“ (
61
). Kromě toho lze podle všeho říci, že pro závažnost porušení je rozhodující míra utrpení jednotlivců, která je nutná pro uplatnění článku 1 Listiny, a nikoli úmysl nebo zavinění na straně státu.
82.
Z toho vyplývá, že pokud členský stát neposkytne základní ubytování, prostředky na živobytí nebo zdravotní péči, porušuje články 17 a 18 směrnice 2013/33, společně s články 1 a 4 Listiny. Členský stát se tudíž nemůže dovolávat vyšší moci, aby odůvodnil nesplnění povinnosti zajistit základní potřeby žadatelů o mezinárodní ochranu. Kromě toho, i kdyby byla přijata teze, že členský stát se může dopustit porušení některých ustanovení směrnice z důvodu vyšší moci, stále by měl tento členský stát aktivní povinnost chránit lidskou důstojnost (
62
).
83.
Z toho rovněž vyplývá, že pro účely druhé podmínky kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame, pokud by ji Soudní dvůr přece jen posuzoval, nemají členské státy žádný prostor pro uvážení, který by jim dovoloval snížit úroveň ochrany pod minimální normy vyžadované články 1 a 4 Listiny, jejichž účelem je bránit nelidskému či ponižujícímu zacházení. Členské státy sice mají určitý prostor pro uvážení, pokud jde o způsob, jakým organizují a provádějí podmínky přijetí, nicméně při provádění směrnice 2013/33 jsou povinny zachovávat uvedenou minimální úroveň ochrany základních práv. Pokud tak Irsko neučinilo, což přísluší určit předkládajícímu soudu, argumentace přednesená ministrem v tom smyslu, že je v projednávané věci obrana dovolávající se vyšší moci odůvodněná, neboť porušení a jím způsobená újma byly neúmyslné či nedobrovolné a dotčené pochybení bylo omluvitelné, nemůže být pro účely uplatnění druhé podmínky kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame brána v úvahu.
84.
Konečně ministr tvrdí, že úsilí vynaložené na unijní úrovni na vytvoření paktu o migraci a azylu, jehož cílem je dosažení spravedlivějšího rozdělení žádostí o mezinárodní ochranu, představuje „postoj zaujatý [unijním] orgánem“ ve smyslu kritéria dle rozsudku Brasserie du pêcheur / Factortame. Podle ministra tento pakt odráží uznání ze strany Evropské unie, že stávající rámec právní úpravy nezajišťuje spravedlivé rozdělení žádostí o azyl. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že uvedený pakt nenahrazuje, nemění ani nezrušuje ustanovení směrnice 2013/33 se zpětnou účinností. Dokud nebudou změny právní úpravy přijaty a nevstoupí v platnost, jsou členské státy i nadále vázány stávajícími pravidly a musí zajistit jejich dodržování. Z toho vyplývá, že ministr se nemůže dovolávat přijetí paktu o migraci a azylu jako prostředku k odůvodnění skutečnosti, že Irsko nesplnilo povinnost zajistit základní potřeby žadatelů o mezinárodní ochranu. Dále uvedený pakt sice uznává nedostatky stávajícího legislativního rámce společného evropského azylového systému, to však neznamená, že se jedná o připuštění právního pochybení na úrovni Unie. Takové uznání se nerovná zaujetí institucionálního postoje, který členské státy chrání před odpovědností za porušení základních práv, jichž se dopustily v minulosti.
85.
Z toho vyplývá, že pokud členský stát nezajistí základní potřeby žadatele o mezinárodní ochranu, porušuje články 17 a 18 směrnice 2013/33, jakož i články 1 a 4 Listiny a nemůže se dovolávat vyšší moci jakožto odůvodnění tohoto nesplnění povinnosti.
V. Závěry
86.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl následovně:
„Článek 18 odst. 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/33/EU ze dne 26. června 2013, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu, musí být ve světle práva na lidskou důstojnost a práva na ochranu proti nelidskému či ponižujícímu zacházení zakotvených v článcích 1 a 4 Listiny základních práv Evropské unie vykládán zaprvé jako zvláštní vyjádření vyšší moci, a to s ohledem na jeho funkci, kterou je zjevně stanovení omezené výjimky pro případ výjimečných okolností; zadruhé jako ustanovení, které se použije na situaci hromadného přílivu osob žádajících o mezinárodní ochranu, který má za následek vyčerpání běžně dostupné ubytovací kapacity v hostitelském členském státě, a zatřetí jako ustanovení, které v rámci žaloby na náhradu újmy uvedenému členskému státu brání v tom, aby se dovolával vyšší moci z důvodu vyčerpání ubytovací kapacity v důsledku takového přílivu osob.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 26. června 2013 (Úř. věst. 2013, L 180, s. 96).
(
3
) – Rozsudek ze dne 19. listopadu 1991 (C‑6/90 a C‑9/90, dále jen rozsudek Francovich, EU:C:1991:428, bod 35).
(
4
) – Rozsudek ze dne 5. března 1996 (C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 31).
(
5
) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, dále jen rozsudek Deutsche Umwelthilfe, EU:C:2019:1114, bod 54).
(
6
) – Viz rovněž rozsudky ze dne 28. července 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 22); ze dne 18. ledna 2022, Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, bod 44), a ze dne 28. června 2022, Komise v. Španělsko (Porušení unijního práva zákonodárcem) (C‑278/20, EU:C:2022:503, bod 31). Uvedená zásada je platná pro jakékoli porušení unijního práva členským státem, a to bez ohledu na veřejný orgán, který se tohoto porušení dopustil (rozsudek Deutsche Umwelthilfe, bod 55 a citovaná judikatura).
(
7
) – Rozsudek ze dne 13. března 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, dále jen „rozsudek Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, EU:C:2007:161, bod 116).
(
8
) – S. I. č. 230 z roku 2018.
(
9
) – [2023] IEHC 187.
(
10
) – C‑407/21, dále jen rozsudek UFC – Que choisir a CLCV, EU:C:2023:449 (body 51, 60 a 62).
(
11
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2302 ze dne 25. listopadu 2015 o souborných cestovních službách a spojených cestovních službách, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU a o zrušení směrnice Rady 90/314/EHS (Úř. věst. 2015, L 326, s. 1).
(
12
) – Tamtéž (bod 54). Viz rovněž mé stanovisko ve věci UFC – Que choisir a CLCV (C‑407/21, EU:C:2022:690, bod 55).
(
13
) – C‑509/11, EU:C:2013:613 (body 49 a 50). Soudní dvůr dospěl k závěru, že železniční podnik není oprávněn zahrnout do všeobecných přepravních podmínek ustanovení, podle něhož je zproštěn povinnosti vyplatit odškodnění z ceny přepravního dokladu z důvodu zpoždění, je-li zpoždění vyvoláno zásahem vyšší moci (bod 52).
(
14
) – Viz zejména rozsudek ze dne 30. září 2021, Účetní dvůr v. Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, bod 781 a citovaná judikatura). Doktrína vyšší moci je uplatňována napříč různými oblastmi unijního práva, jako je právo hospodářské soutěže, celní právo a zadávání veřejných zakázek.
(
15
) – Rozsudek ze dne 25. ledna 2017, Vilkas (C‑640/15, dále jen rozsudek Vilkas, EU:C:2017:39, bod 54), a rozsudek UFC – Que choisir a CLCV (bod 53).
(
16
) – Rozsudek ze dne 25. ledna 2024, Komise v. Irsko (Trihalomethany v pitné vodě) (C‑481/22, EU:C:2024:85). K časovému omezení v rámci řízení o předběžné otázce viz rozsudek UFC – Que choisir a CLCV (body 67 a 75). Viz rovněž mé stanovisko v uvedené věci (C‑407/21, EUC:2022:690, bod 80), v němž se uvádí, že vnitrostátní právní úprava dotčená v uvedené věci zjevně nebyla koncipována takovým způsobem, aby omezovala své účinky na dobu nezbytnou k nápravě obtíží způsobených událostí, která mohla představovat vyšší moc.
(
17
) – Rozsudek ze dne 8. června 2023, Komise v. Slovensko (Právo na bezplatné ukončení smlouvy) (C‑540/21, EU:C:2023:450, body 81 až 88). Obecně podle ustálené judikatury platí, že výjimky z povinností, které pro členské státy vyplývají z unijního práva, musí být vykládány restriktivně [v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Maďarsko (Přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu), bod 215].
(
18
) – Rozsudek Vilkas (bod 53).
(
19
) – Tamtéž (bod 56).
(
20
) – Rozsudek UFC – Que choisir a CLCV (bod 54). Přísnější norma byla uplatněna v rozsudku ze dne 17. října 2013, Billerud Karlsborg a Billerud Skärblaca (C‑203/12, EU:C:2013:664, bod 31) v kontextu směrnice o emisích skleníkových plynů, v němž Soudní dvůr s odvoláním na rozsudek Ferriera Valsabbia a další v. Komise (spojené věci154/78, 205/78, 206/78, 226/78 až 228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 a 85/79, EU:C:1980:81, bod 140) poukázal na vnější příčiny, které mají takové nezadržitelné a nevyhnutelné dopady, že bylo pro dané osoby objektivně nemožné dodržet své povinnosti.
(
21
) – Viz rozsudek ze dne 19. prosince 2012, Komise v. Itálie (C‑68/11, EU:C:2012:815, bod 64).
(
22
) – Rozsudek UFC – Que choisir a CLCV (bod 72).
(
23
) – Rozsudek ze dne 4. července 2000, Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357, bod 28).
(
24
) – Viz rozsudek ze dne 8. června 2023, Komise v. Slovensko (Právo na bezplatné ukončení smlouvy) (C‑540/21, EU:C:2023:450). Uvedená věc se týkala přijetí zákona Slovenskou republikou, kterým došlo ke změně dosavadní právní úpravy s cílem umožnit cestovním kancelářím nabídnout zákazníkům změnu jejich smluv o souborných službách pro cesty nebo náhradní zájezd namísto vrácení plateb ve lhůtě 14 dnů, jak vyžaduje článek 12 směrnice o souborných cestovních službách.
(
25
) – Tamtéž. Soudní dvůr konstatoval, že slovenská právní úprava, která zprošťuje všechny pořadatele povinnosti vrácení plateb z důvodu pandemie, nesplňuje podmínky pro dovolávání se vyšší moci. Soudní dvůr podotkl, že taková právní úprava se neomezuje pouze na okolnosti, za nichž by se finanční omezení skutečně projevila, ale vztahuje se na všechny smlouvy dotčené pandemií, aniž by byla zohledněna konkrétní finanční situace pořadatelů.
(
26
) – Bod 1 odůvodnění směrnice 2013/33.
(
27
) – Jak vyplývá z definic uvedených v čl. 2 písm. f) a g) směrnice 2013/33, „materiálními podmínkami přijetí“ se rozumí veškerá opatření, která členské státy v souladu s uvedenou směrnicí přijímají ve prospěch žadatelů a mezi které patří ubytování, strava a ošacení, poskytované ve formě věcného plnění, peněžitých dávek nebo poukázek, jakož i kombinace uvedených tří forem, a dále denní příspěvky.
(
28
) – Obdobně viz rozsudky ze dne 8. července 1987, Komise v. Belgie (247/85, EU:C:1987:339, bod 7); ze dne 7. března 1996, Associazione Italiana per il WWF a další (C‑118/94, EU:C:1996:86, bod 21), a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Itálie (C‑164/09, EU:C:2010:672, bod 28).
(
29
) – Obdobně viz rozsudky ze dne 8. června 2006, WWF Italia a další (C‑60/05, EU:C:2006:378, bod 34), a ze dne 23. dubna 2020, Komise v. Finsko (Jarní lov samců kajky mořské) (C‑217/19, EU:C:2020:291, bod 66).
(
30
) – To je v souladu se směrnicí Rady 2001/55/ES ze dne 20. července 2001 o minimálních normách pro poskytování dočasné ochrany v případě hromadného přílivu vysídlených osob a o opatřeních k zajištění rovnováhy mezi členskými státy při vynakládání úsilí v souvislosti s přijetím těchto osob a s následky z toho plynoucími (Úř. věst. 2001, L 212, s. 12; Zvl. vyd. 19/04, s. 162), která výslovně upravuje mechanismy pro řešení hromadných přílivů osob. Pokud je krize extrémní, může Evropská unie uplatnit tuto směrnici, která stanoví kolektivní mechanismus rozdělení nákladů. Článek 1 stanoví, že účelem uvedené směrnice je stanovit minimální normy pro poskytování dočasné ochrany v případě hromadného přílivu vysídlených osob ze třetích zemí, které se nemohou vrátit do země původu, a přispět k rovnováze mezi členskými státy při vynakládání úsilí v souvislosti s přijetím těchto osob a s následky z toho plynoucími. Článek 2 písm. a) uvedené směrnice stanoví, že cílem poskytnutí uvedené ochrany je zejména zabránit v zájmu vysídlených osob a dalších osob žádajících o mezinárodní ochranu tomu, aby byl systém používaný k přiznávání mezinárodní ochrany zahlcen hromadným a souběžným podáváním žádostí o přiznání právního postavení uprchlíka.
(
31
) – Rozsudek ze dne 17. prosince 2020 [C‑808/18, dále jen „rozsudek Komise v. Maďarsko (Přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu), EU:C:2020:1029].
(
32
) – Viz body 222 a 223 uvedeného rozsudku. Uvedený závěr podporují četné odkazy na „výjimečné okolnosti“, přičemž tento pojem zahrnuje „náhlý hromadný příliv žadatelů o azyl“ v důvodové zprávě ke směrnici Rady 2003/9/ES ze dne 27. ledna 2003, kterou se stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl (Úř. věst. 2003, L 31, s. 18; Zvl. vyd. 19/06, s. 101): viz návrh směrnice Rady, kterou se stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl v členských státech [COM(2001) 181 final] (Úř. věst. 2001, C 213 E, s. 286). Dotčená výjimka má původ v čl. 14 odst. 8 uvedené směrnice. Hypotéza vyčerpání ubytovacích kapacit byla rozvinuta v rámci pozdějšího legislativního procesu, proto o ní není v uvedené důvodové zprávě žádná zmínka.
(
33
) – Viz bod 37 výše.
(
34
) – Pokud jde o mimosmluvní odpovědnost Evropské unie, viz například rozsudek ze dne 4. dubna 2017, Evropský veřejný ochránce práv v. Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, bod 37). Podobně v případě členských států platí, že dostatečně závažné porušení předpokládá, že „členský stát zjevně a závažným způsobem překročil meze své posuzovací pravomoci“. Viz například rozsudek ze dne 4. října 2018, Kantarev (C‑571/16, EU:C:2018:807, bod 105).
(
35
) – Viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Komise v. Nizozemsko (C‑395/17, EU:C:2019:98, bod 59).
(
36
) – Viz rovněž rozsudky ze dne 26. ledna 2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, bod 30), a ze dne 25. března 2021, Balgarska Narodna Banka (C‑501/18, EU:C:2021:249, bod 113). Viz rovněž stanovisko generální advokátky T. Ćapeta ve věci Dyson a další v. Komise (C‑122/22 P, EU:C:2023:552, bod 70).
(
37
) – Viz rovněž rozsudek ze dne 4. prosince 2003, Evans (C‑63/01, EU:C:2003:650, bod 86 a citovaná judikatura).
(
38
) – Rozsudek Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (bod 119 a citovaná judikatura).
(
39
) – Tamtéž (bod 120).
(
40
) – Viz rozsudky ze dne 23. května 1996, Hedley Lomas (C‑5/94, EU:C:1996:205, bod 28), a ze dne 25. ledna 2007, Robins a další (C‑278/05, EU:C:2007:56, bod 71).
(
41
) – Viz rozsudky ze dne 12. listopadu 2019, Haqbin (C‑233/18, dále jen „rozsudek Haqbin, EU:C:2019:956); ze dne 27. února 2014, Saciri a další (C‑79/13, dále jen rozsudek Saciri, EU:C:2014:103), a ze dne 27. září 2012, Cimade a GISTI (C‑179/11, dále jen rozsudek Cimade a GISTI, EU:C:2012:594). Například v rozsudku Saciri Soudní dvůr rozhodl, že členské státy musí zajistit, aby mohli žadatelé o azyl získat i rodinné ubytování nájmem nemovitosti na soukromém trhu.
(
42
) – Viz rozsudek Saciri (body 35 až 40 a 46 až 49).
(
43
) – Články 1 a 4 Listiny byly úzce provázány, pokud jde o věci týkající se minimálních podmínek přijetí, v rozsudku ze dne 19. března 2019, Jawo (C‑163/17, dále jen rozsudek Jawo, EU:C:2019:218, bod 92). Tato vazba existovala i v rozsudcích ze dne 19. března 2019, Ibrahim a další (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, dále jen rozsudek Ibrahim, EU:C:2019:219), a ze dne 24. dubna 2018, MP (Podpůrná ochrana obětí dřívějšího mučení) (C‑353/16, dále jen „rozsudek MP (Podpůrná ochrana obětí dřívějšího mučení), EU:C:2018:276, bod 36). Soudní dvůr poukázal na absolutní povahu práva zakotveného v článku 4 Listiny, které je úzce spjato s právem na respektování lidské důstojnosti. V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, bod 85), a ze dne 6. září 2016, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 56). K povaze práva zakotveného v článku 1 Listiny jakožto absolutního práva či práva, od kterého se nelze odchýlit, viz Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, v Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., a Ward, A., (eds), The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 14 a 15; Jones, J., „Human Dignity in the EU Charter of Fundamental Rights and its Interpretation Before the European Court of Justice“, Liverpool Law Review, sv. 33, 2012, s. 287.
(
44
) – Viz rozsudek ze dne 16. února 2017, C. K. a další (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 59), a rozsudek MP (Podpůrná ochrana obětí dřívějšího mučení) (bod 36). Viz rovněž Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, v Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., a Ward, A., (eds), The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 20. Právo na lidskou důstojnost sice není výslovně uvedeno mezi právy Evropské úmluvy o lidských právech (EÚLP), nicméně jeho povaha základního práva naznačuje, že se jedná o právo, od kterého se nelze odchýlit. EÚLP sice neobsahuje výslovně samostatný článek věnovaný pouze lidské důstojnosti, nicméně tento pojem má inherentní povahu a je východiskem celé řady ustanovení EÚLP, zejména jejího článku 3, který zakazuje mučení a nelidské či ponižující zacházení anebo trest. Pokud jde o možnost zproštění se povinností zakotvených v EÚLP, čl. 15 odst. 2 EÚLP vymezuje určitá práva, jako je právo na život (článek 2) a zákaz mučení a nelidského či ponižujícího zacházení anebo trestu (článek 3), od kterých se nelze odchýlit, a to ani v případě ohrožení.
(
45
) – Rozsudek ze dne 1. srpna 2022, Ministero dell’Interno (Odnětí materiálních podmínek přijetí) (C‑422/21, EU:C:2022:616, bod 39); rozsudek Saciri (bod 35), a rozsudek Cimade a GISTI (bod 56).
(
46
) – Viz rovněž bod 35 odůvodnění směrnice 2013/33.
(
47
) – Rozsudek Saciri (bod 48).
(
48
) – V rozsudku Saciri (bod 42), Soudní dvůr výslovně rozhodl, že dávky musí být dostatečné k pokrytí nákladů na bydlení v soukromých nemovitostech nebo k pokrytí podpory poskytované prostřednictvím sociální podpory, pokud jsou ubytovací kapacity veřejného sektoru pro žadatele o azyl přetížené.
(
49
) – Rozsudek Saciri (bod 50).
(
50
) – Rozsudek Haqbin (bod 46), který cituje rozsudek Jawo (bod 92 a citovanou judikaturu).
(
51
) – V tomto smyslu viz rozsudek Jawo (bod 92), a rozsudek ze dne 16. července 2020, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, bod 51).
(
52
) – Viz rozsudek Haqbin (bod 47). Konkrétně v bodech 47 a 48 uvedeného rozsudku Soudní dvůr vysvětlil, že sankce, která spočívá byť jen v dočasném odnětí výhod všech materiálních podmínek přijetí nebo materiálních podmínek přijetí týkajících se ubytování, stravy nebo ošacení, by byla neslučitelná s povinností zaručit žadateli důstojnou životní úroveň, pokud by jej tato sankce zbavila možnosti uspokojit nejzákladnější potřeby; současně by taková sankce rovněž představovala porušení požadavku přiměřenosti, jelikož ani nejpřísnější sankce nemohou žadatele zbavit možnosti uspokojit své nejzákladnější potřeby.
(
53
) – Viz bod 56 výše.
(
54
) – Článek 18 odst. 9 in fine směrnice 2013/33 stanoví, že „[i] za těchto jiných podmínek musí být zajištěny základní potřeby žadatele“, čímž omezuje rozsah výjimky z povinnosti zajistit materiální podmínky přijetí zakotvené v uvedeném ustanovení pro případ výjimečných okolností.
(
55
) – Viz bod 62 výše.
(
56
) – Viz Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, v Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. a Ward, A. (eds), The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 20.
(
57
) – CE:ECHR:2020:0702JUD002882013.
(
58
) – Jednalo se zejména o takové faktory, jako je bezdomovectví, nedostatečný přístup k základním potřebám (strava, přístřeší, hygiena) a vystavení drsným povětrnostním podmínkám.
(
59
) – ESLP konstatoval, že tyto pozitivní povinnosti existují na základě unijního práva. Viz například bod 116 uvedeného rozsudku.
(
60
) – Na základě těchto skutečností dospěl ESLP k závěru, že s N. H., K. T. a A. J. bylo zacházeno v rozporu s článkem 3 EÚLP z důvodu mimořádné materiální deprivace a nedostatečné pomoci státu. Pokud jde ovšem o S. G., ESLP žádné porušení nezjistil. Rozdíl v uvedených věcech podle všeho spočíval v tom, jak dlouho utrpení stěžovatelů trvalo.
(
61
) – Viz rozsudek Ibrahim a další (bod 90).
(
62
) – Viz Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, v Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. a Ward, A. (eds), The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 19.