null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 19. března 2026(1)
Věc C‑842/24
DNO Yemen AS
proti
Petrolin Trading Limited,
Moe Oil & Gas Yemen Limited,
The Ministry of Oil and Minerals (of The Republic of Yemen),
Yemen Oil & Gas Corporation / The Yemen Company,
Dove Energy Limited, v likvidaci
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Cour de cassation (Kasační soud, Francie)]
„ Řízení o předběžné otázce – Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření vzhledem k situaci v Jemenu – Zákaz nepřímého zpřístupnění finančních prostředků osobám, subjektům nebo orgánům, na které se tato opatření vztahují – Zpřístupnění finančních prostředků veřejnoprávním subjektům, na které se nevztahují tato opatření, ale které jsou pod vlivem osob, na které se tato opatření vztahují“
I.      Úvod
1.        Omezující opatření Evropské unie vůči fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům a orgánům zaujímají v současném geopolitickém kontextu ústřední roli v rámci společné zahraniční a bezpečnostní politiky (SZBP). Vzhledem k tomu, že jsou tato opatření obvykle prováděna nařízením přijatým Radou na základě článku 215 SFEU, jsou přímo použitelná v právním řádu členských států a jsou závazná pro všechny jejich orgány, včetně vnitrostátních soudů. Tak je tomu zejména v případě nařízení (EU) č. 1352/2014(2), kterého se týká projednávaná věc.
2.        Zákaz přímého či nepřímého zpřístupnění finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů určitým osobám, subjektům nebo orgánům, stanovený v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 patří mezi běžně přijímaná omezující opatření. Tento zákaz se může dotknout smluvních závazků, včetně těch, které byly předmětem rozhodčího nálezu. To je pozadí projednávané věci.
3.        V rámci žaloby proti rozhodčímu nálezu z důvodu, že jeho výkon představuje zpřístupnění finančních prostředků zakázané čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014, pokládá Cour de cassation (Kasační soud, Francie), předkládající soud, Soudnímu dvoru tři předběžné otázky, jejichž cílem je v podstatě upřesnit rozsah tohoto zákazu a důkazní standard požadovaný k tomu, aby se uvedený zákaz uplatnil, jakož i rozložení tohoto důkazního břemene.
II.    Právní rámec
A.      Mezinárodní právo
4.        Dne 26. února 2014 přijala Rada bezpečnosti OSN na svém 7119. zasedání rezoluci 2140(2014). Podle této rezoluce:
„Rada bezpečnosti,
[...]
Potvrzujíc své pevné odhodlání zasazovat se o jednotu, svrchovanost, nezávislost a územní celistvost Jemenu,
[...]
Konstatujíc se znepokojením politické, hospodářské, humanitární a bezpečnostní problémy, včetně pokračujícího násilí v Jemenu,
[...]
Majíc za to, že situace v Jemenu představuje hrozbu pro mezinárodní mír a bezpečnost v regionu,
Jednajíc podle kapitoly VII Charty Organizace spojených národů[(3)],
[...]
11.      Rozhoduje, že všechny členské státy musí po počáteční období jednoho roku ode dne přijetí této rezoluce neprodleně zmrazit veškeré finanční prostředky, jiná finanční aktiva a hospodářské zdroje, které se nacházejí na jejich území a které jsou ve vlastnictví nebo pod přímou či nepřímou kontrolou označených osob nebo subjektů […], nebo jakékoli osoby či subjektu jednajícího jejich jménem nebo na jejich pokyn, případně jakéhokoli subjektu v jejich vlastnictví nebo pod jejich kontrolou, a dále rozhoduje, že všechny členské státy musí zajistit, aby jejich státní příslušníci ani žádná osoba či subjekt nacházející se na jejich území nezpřístupnili těmto osobám či subjektům žádné finanční prostředky, finanční aktiva nebo hospodářské zdroje ani neumožnili jejich využití v jejich prospěch;
[...]“
B.      Unijní právo
1.      Nařízení č. 1352/2014
5.        Článek 2 nařízení č. 1352/2014(4) stanoví:
„1.      Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které patří fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům uvedeným v příloze I tohoto nařízení nebo které jsou jimi vlastněny, drženy či ovládány.
2.      Žádné finanční prostředky ani hospodářské zdroje nesmějí být přímo ani nepřímo zpřístupněny fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům uvedeným v příloze I nebo v jejich prospěch“.[(5)]
6.        Článek 3 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Příloha I obsahuje seznam fyzických a právnických osob, subjektů nebo orgánů, které jsou podle Výboru pro sankce [Rady bezpečnosti Organizace spojených národů(6)] zapojeny do činností, jež ohrožují mír, bezpečnost nebo stabilitu Jemenu, či poskytují pro tyto činnosti podporu [...].“
7.        Článek 11 uvedeného nařízení stanoví:
„1.      Zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů nebo odmítnutí zpřístupnit finanční prostředky nebo hospodářské zdroje učiněné v dobré víře, že je takové jednání v souladu s tímto nařízením, nezakládá odpovědnost fyzické nebo právnické osoby, subjektu či orgánu, které je provádějí, ani jejich vedoucích pracovníků či zaměstnanců, ledaže se prokáže, že tyto finanční prostředky a hospodářské zdroje byly zmrazeny nebo zadrženy v důsledku nedbalosti.
2.      Jednání fyzických nebo právnických osob, subjektů či orgánů pro ně nezakládá žádnou odpovědnost, pokud nevěděly a neměly žádný důvod se domnívat, že svým jednáním porušují opatření stanovená v tomto nařízení.“
8.        Seznam uvedený v příloze I tohoto nařízení odpovídá seznamu uvedenému v příloze rozhodnutí 2014/932. Ve znění použitelném ratione temporis na spor v původním řízení bylo na těchto seznamech uvedeno šest fyzických osob patřících k hútijskému hnutí nebo s ním spojených. Následně bylo na tento seznam doplněno nejen jméno dalších osob(7)_ale i hútijské hnutí jako celek(8).
2.      Pokyny k omezujícím opatřením
9.        Bod 55b pokynů k provádění a vyhodnocování omezujících opatření (sankcí) v rámci společné zahraniční a bezpečnostní politiky EU(9) (dále jen „pokyny k omezujícím opatřením“)(10) stanoví:
„Při posuzování toho, zda určitou právnickou osobu nebo subjekt samostatně nebo na základě dohody s jiným akcionářem nebo jinou třetí stranou ovládá jiná osoba či subjekt, by kritéria, která je třeba zohlednit, mohla zahrnovat mimo jiné [...]:
[...]
(d)      právo výkonu dominantního vlivu nad právnickou osobou nebo subjektem na základě dohody uzavřené s touto právnickou osobou nebo subjektem nebo na základě určitého ustanovení jejich zakládací smlouvy nebo stanov, pokud právní předpisy, kterými se tato právnická osoba nebo subjekt řídí, dovolují, aby tato právnická osoba nebo subjekt byly předmětem takové dohody nebo takového ustanovení;
(e)      pravomoc vykonávat dominantní vliv podle písmene d), aniž se jedná o držitele tohoto práva;
(f)      právo používat veškerý majetek určité právnické osoby nebo subjektu nebo jeho část;
[...]
Je-li splněno kterékoli z těchto kritérií, má se za to, že danou právnickou osobu nebo subjekt ovládá jiná osoba či subjekt, kromě jednotlivých případů, kdy může být prokázán opak.“
10.      Bod 55d uvedených pokynů upřesňuje:
„Je-li zjištěno vlastnictví nebo ovládání právnické osoby nebo subjektu v souladu s výše uvedenými kritérii, bude zpřístupnění finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů právnickým osobám či subjektům neuvedeným na seznamu, které jsou vlastněny nebo ovládány určitou osobou či subjektem uvedenými na seznamu, v zásadě považováno za nepřímé zpřístupnění uvedených prostředků nebo zdrojů těmto osobám či subjektům uvedeným na seznamu, ledaže je s použitím přístupu založeného na rizicích a se zohledněním všech relevantních okolností, včetně níže uvedených kritérií, možné v jednotlivých případech důvodně stanovit, že dotčené finanční prostředky nebo hospodářské zdroje nebudou těmito osobami nebo subjekty uvedenými na seznamu použity ani nebudou použity v jejich prospěch.
Kritéria, která je třeba zohlednit, mimo jiné zahrnují:
(a)      datum a povahu smluvních vztahů mezi dotčenými subjekty (například smlouvy o prodeji, koupi či distribuci);
(b)      význam, jaký má pro subjekt uvedený na seznamu odvětví činnosti subjektu neuvedeného na seznamu;
(c)      povahu zpřístupňovaných finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů, včetně jejich případného praktického využití subjektem uvedeným na seznamu a snadnosti jejich převodu tomuto subjektu.
[...]“
11.      Bod 55e těchto pokynů stanoví:
„Je třeba uvést, že nepřímé zpřístupňování finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů osobám či subjektům uvedeným na seznamu může rovněž zahrnovat zpřístupňování těchto prostředků či zdrojů osobám nebo subjektům, které nejsou vlastněny ani ovládány subjekty uvedenými na seznamu.“
C.      Francouzské právo
12.      Podle článku 1518 code de procédure civile
(občanský soudní řád) „může být nález vydaný ve Francii ve věci mezinárodního rozhodčího řízení napaden pouze žalobou na neplatnost“.
13.      Podle čl. 1520 bodu 5 tohoto řádu „lze žalobu na neplatnost podat pouze tehdy, pokud: [...] [u]znání nebo výkon nálezu je v rozporu s mezinárodním veřejným pořádkem“.
14.      Podle judikatury předkládajícího soudu přísluší soudu rozhodujícímu o neplatnosti konkrétně zkoumat, zda začlenění rozhodčího nálezu do francouzského právního řádu závažně porušuje mezinárodní veřejný pořádek(11).
15.      Podle čl. 1527 druhého pododstavce uvedeného řádu platí, že „[z]amítnutím žaloby na neplatnost se rozhodčímu nálezu nebo těm z jeho ustanovení, která nejsou dotčena rozhodnutím soudu o neplatnosti, přiznává vykonatelnost“.
III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
16.      Jemenské ministerstvo pro ropný a důlní průmysl (dále jen „ministerstvo“) a společnost Yemen Oil and Gas Corporation (dále jen „YOGC“), zcela vlastněná Jemenským státem, uzavřely se společnostmi DNO Yemen AS (dále jen „DNO“), Petrolin Trading (dále jen „Petrolin“), MOE Oil and Gas Yemen (dále jen „MOE“) a Dove Energy dohody o těžbě a sdílení produkce ropy a zemního plynu obsahující rozhodčí doložku.
17.      V průběhu roku 2014 společnosti DNO, Petrolin, MOE a Dove Energy uvedly, že chtějí od těchto dohod odstoupit. V roce 2015 zahájily ministerstvo a YOGC rozhodčí řízení pod vedením Mezinárodní obchodní komory a rozhodčím nálezem vydaným v Paříži (Francie) dne 15. července 2019 byla společnostem DNO, Petrolin a MOE uložena povinnost zaplatit jim náhradu škody (dále jen „rozhodčí nález“).
18.      Společnosti DNO, Petrolin a MOE podaly ke cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie) žalobu, v níž zejména tvrdily, že tento nález je v rozporu s mezinárodním veřejným pořádkem, jelikož jeho výkon by mohl nepřímo zpřístupnit finanční prostředky fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům nebo orgánům zařazeným na seznam obsažený v příloze I nařízení č. 1352/2014 (dále jen „označené osoby“) ve smyslu čl. 2 odst. 2 tohoto nařízení.
19.      V průběhu roku 2014 se totiž konflikt v Jemenu mezi vládou uznanou mezinárodním společenstvím (dále jen „legitimní vláda“) a hútijským hnutím zintenzivnil poté, co toto hnutí převzalo kontrolu nad Saná, hlavním městem země. V roce 2015 zasáhla mezinárodní koalice na podporu legitimní vlády, která dočasně sídlí v Adenu (Jemen). Konflikt a z něj vyplývající „rozdvojení“ jemenské ekonomiky a společnosti vedly ke vzniku paralelních struktur správy: hútijské hnutí využívá stávající institucionální infrastrukturu v Saná(12), zatímco legitimní vláda se opírá o rozvoj nových institucionálních kapacit(13).
20.      Rozsudkem ze dne 5. října 2021 cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) zamítl žalobu podanou společnostmi DNO, Petrolin a MOE s odůvodněním, že ověření podle čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 měl provést s ohledem na situaci posuzovanou ke dni, kdy soud rozhoduje, a musí spočívat na závažných, konkrétních a shodujících se indiciích, které umožňují konstatovat porušení tohoto sankčního režimu.
21.      V projednávané věci měl tento soud za to, že k tomu, aby se jednalo o nepřímé zpřístupnění finančních prostředků, je třeba prokázat, že ministerstvo a společnost YOGC skutečně jednaly „jménem, pod kontrolou nebo na příkaz“ označených osob a měly v úmyslu využívat finanční prostředky ve prospěch těchto osob. V tomto ohledu se opíral o kritéria uvedená v bodě 55b pokynů k omezujícím opatřením.
22.      V této souvislosti měl cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) zaprvé za to, že žádný z předložených důkazů neumožňuje potvrdit, že ministerstvo zastupující legitimní vládu uznanou mezinárodním společenstvím a podporovanou Světovou bankou a Mezinárodním měnovým fondem (MMF), jedná pod kontrolou nebo na pokyn označených osob, přičemž v ozbrojeném konfliktu v Jemenu proti sobě stojí především tato vláda a hútijské hnutí.
23.      Tento soud zadruhé uvedl, že i když z důkazů předložených v řízení vyplývá, že o kontrolu společnosti YOGC usiluje legitimní vláda i hútijské hnutí – tato situace byla ve věci v původním řízení kvalifikována jako „konkurenční vliv“ – nebylo nijak prokázáno, že tyto dvě strany jednají ve vzájemné shodě a společnost YOGC je ovládána tímto hnutím. V tomto ohledu se opíral o dopis předsedy legitimní vlády ze dne 23. srpna 2015 adresovaný zahraničním ropným společnostem, v němž je vyzval, aby jednaly pouze s osobami podřízenými této vládě, a v němž jim sdělil, že všechna rozhodnutí, jmenování a směrnice, které byly vydány hútijskými milicemi v únoru 2015 a určeny ministerstvu a orgánům a subjektům spadajícím pod toto ministerstvo, musí být považovány za neplatné, nemají být uplatňovány a zahraniční subjekty nemají předávat žádné částky náležející státu, dokud nebudou informovány o místě a čase předání.
24.      Kromě toho měl za to, že okolnosti, kdy oficiální internetová stránka společnosti YOGC, která mohla být napadena, uvádí jméno hútijského ministra, a zpráva jemenské tiskové agentury Saba, která pojednávala o schůzce konané za přítomnosti hútijského premiéra – na níž výkonný ředitel společnosti YOGC poskytl stručnou přednášku, zejména pokud jde o program přidělování ropy, motorové nafty a plynu pro domácnosti na úrovni sekretariátu hlavního města a provincií pod hútijskou kontrolou – nepostačovaly k tomu, aby doložily získání kontroly nad společností YOGC.
25.      Nakonec uvedl, že neexistence odkazu na internetovou stránku společnosti YOGC z oficiálních stránek legitimní vlády (dostupné na adrese www.mom-ye.com), jakož i skutečnost, že tato internetová stránka používá dřívější vládní doménové jméno (www.mom-gov.ye) používané hútii, kteří se zmocnili předchozí vládní internetové stránky, nezpochybňují skutečnost, že o kontrolu společnosti YOGC rovněž usiluje legitimní vláda.
26.      V březnu 2022 podala Jemenská republika, zastoupená ministerstvem, návrh na výkon rozhodčího nálezu k okresnímu soudu v Oslu (Norsko), který rozhodl o jeho vykonatelnosti a nařídil společnosti DNO zaplatit dlužnou náhradu škody. Toto rozhodnutí nabylo právní moci dne 4. listopadu 2023.
27.      Dne 4. prosince 2023 zaplatila DNO ministerstvu čistou částku dlužnou na základě rozhodčího nálezu. Dopisem ze dne 13. prosince 2022 společnost YOGC na žádost společnosti DNO potvrdila, že ministerstvu postoupila veškerá svá práva vyplývající z tohoto nálezu, a prohlásila, že nemá v úmyslu domáhat se částek, které mu již byly uhrazeny.
28.      Společnost DNO podala kasační opravný prostředek a společnost Petrolin podala vedlejší kasační opravný prostředek proti rozsudku cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) k předkládajícímu soudu. Na podporu svých kasačních opravných prostředků založených na závažném porušení mezinárodního veřejného pořádku tyto společnosti v podstatě uvedly, že cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) se dopustil pochybení zaprvé tím, že pouze zkoumal, zda společnost YOGC není vlastněna ani ovládána označenými osobami, a zadruhé tím, že neověřil, zda by výkon dotčeného rozhodčího nálezu těmto osobám zpřístupnil – nebo mohl zpřístupnit – finanční prostředky.
29.      V tomto ohledu předkládající soud na prvním místě připomíná judikaturu Soudního dvora, podle níž má výraz „zpřístupnění“ široký význam(14), jakož i preventivní povahu omezujících opatření(15).
30.      Na druhém místě tento soud zdůrazňuje, že ústřední otázka vznesená v projednávané věci se týká kritérií umožňujících prokázat existenci nepřímého zpřístupnění finančních prostředků ve prospěch označených osob z důvodu zaplacení částek dlužných ministerstvu a společnosti YOGC na základě rozhodčího nálezu(16), když ministerstvo a YOGC nejsou označenými subjekty. Kromě toho uvádí, že skutková situace vyvolává otázky týkající se důkazního břemene s ohledem na nejistou politickou situaci v Jemenu.
31.      Za těchto podmínek se Cour de cassation (Kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázky:
„1)      Musí být čl. 2 odst. 2 [nařízení č. 1352/2014], s ohledem na pokyny [k omezujícím opatřením], vykládán v tom smyslu, že nepřímé zpřístupnění lze chápat jako zpřístupnění finančních prostředků veřejnoprávním subjektům, na které se nevztahují omezující opatření, pokud je prokázáno, že osoby, na něž se tato opatření vztahují, vykonávají v rámci těchto subjektů vliv konkurující vlivu legitimní vlády, na kterou se tato opatření nevztahují?
2)      Musí být v případě prokázání existence tohoto konkurenčního vlivu čl. 2 odst. 2 [nařízení č. 1352/2014] vykládán v tom smyslu, že subjekty, kterým jsou finanční prostředky předány, jsou považovány za ovládané osobami, na něž se vztahují omezující opatření? V případě kladné odpovědi, připouští tato domněnka prokázání opaku? Je v tomto ohledu relevantní okolnost, že legitimní vláda, na kterou se omezující opatření nevztahují, nespolupracuje s osobami, na něž se tato opatření vztahují?
3)      Pokud důkazy předložené vnitrostátnímu soudu neumožňují posoudit, zda rozhodující vliv v rámci subjektu, kterému jsou finanční prostředky zpřístupněny, náleží legitimní vládě, nebo osobám, na které se vztahují sankce, postačuje k uložení sankcí pouhé důvodné riziko, že tyto osoby nakonec tyto finanční prostředky nebo jejich část získají?“
32.      Písemná vyjádření předložily DNO, ministerstvo, francouzská, italská a nizozemská vláda, jakož i Evropská komise. Tytéž zúčastněné strany, s výjimkou italské a nizozemské vlády, se zúčastnily jednání, které se konalo dne 19. listopadu 2025.
IV.    Analýza
A.      K první předběžné otázce
1.      Úvodní poznámky
33.      Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na převod finančních prostředků, na základě rozhodčího nálezu, neoznačenému veřejnoprávnímu subjektu, je-li prokázáno, že konkurenční vliv je v rámci tohoto subjektu vykonáván jak označenými osobami, tak neoznačeným subjektem.
34.      Úvodem podotýkám, že tato otázka se výslovně netýká pojmu „ovládání“ ve smyslu, v jakém je tento pojem chápán v rámci omezujících opatření. Z odůvodnění předkládacího rozhodnutí nicméně vyplývá, že otázky předkládajícího soudu vyplývají z rozhodnutí cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži). Tento soud totiž na základě bodů 55b a 55d pokynů k omezujícím opatřením, které se vztahují k pojmu „ovládání“, dospěl k závěru, že konkurenční vliv(17) nespadá do působnosti čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014, jelikož relevantním kritériem ve smyslu tohoto ustanovení je v zásadě existence ovládání příjemce finančních prostředků ze strany označených osob. Předkládající soud navíc ve své první otázce na tyto pokyny výslovně odkázal.
35.      V rámci analýzy této otázky tedy nejprve stručně připomenu judikaturu týkající se širokého výkladu pojmu „přímé a nepřímé zpřístupnění“. Poté upřesním, pokud jde o tento pojem, relevanci existence – jakož i neexistence – ovládání. Nakonec uvedu, že i v případě neexistence ovládání může existence konkurenčního vlivu postačovat ke konstatování, že finanční prostředky byly zpřístupněny nepřímo ve smyslu čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014.
2.      Přímé nebo nepřímé zpřístupnění finančních prostředků: široký význam
36.      Z rozsudku Möllendorf vyplývá, že použití výrazů „přímo nebo nepřímo“ dokládá, že zákaz zpřístupnění finančních prostředků je formulován velmi široce. Stejně tak, a jak připomněl předkládající soud, výraz „zpřístupnění“ má široký význam, neboť jeho účelem není zvláštní právní kvalifikace, ale zahrnuje jakýkoliv akt, jehož provedení je podle použitelného vnitrostátního práva nezbytné pro to, aby bylo určité osobě umožněno skutečně získat oprávnění k neomezenému nakládání s dotčenou věcí(18).
37.      Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Afrasiabi a další, se Soudní dvůr konkrétně zabýval pojmem „nepřímé zpřístupnění“ v kontextu dodání a instalace hospodářského zdroje u neoznačeného subjektu vedeného neoznačenou osobou, která nicméně jednala ve prospěch označeného subjektu(19).
38.      V této souvislosti Soudní dvůr nejprve uvedl(20), že jednání jménem, pod kontrolou nebo na příkaz
označené osoby rovněž představuje důvod pro zápis na seznam osob, na které se vztahují omezující opatření(21). Soudní dvůr dále upřesnil, že tentýž důvod je rovněž relevantní pro posouzení zákazu nepřímého zpřístupnění finančních prostředků(22). Nakonec Soudní dvůr považoval za relevantní také skutečnost, že existuje úmysl využívat dotčeného aktiva ve prospěch označené osoby(23).
39.      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) vycházel ze stejných skutečností(24). Poté, co konstatoval jejich neexistenci, dospěl k závěru, že zákaz uvedený v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 nelze v projednávané věci uplatnit.
40.      Skutečnosti uvedené v rozsudku Afrasiabi a další však podle mého názoru nemohou představovat taxativní výčet okolností umožňujících konstatovat nepřímé zpřístupnění finančních prostředků. Jak totiž Soudní dvůr výslovně uvedl, jedná se o relevantní skutečnosti. Jakýkoli jiný výklad by byl v rozporu s širokým významem pojmu „zpřístupnění finančních prostředků“.
41.      Tento široký význam však musí být zasazen do kontextu nezbytnosti dosáhnout cílů sledovaných nařízením č. 1352/2014, jakož i zajistit účinnost omezujících opatření, která jsou v něm stanovena, a zabránit jakémukoli riziku obcházení(25).
42.      V tomto ohledu z preambule rezoluce 2140(2014), jakož i z bodu 5 odůvodnění nařízení č. 1352/2014 vyplývá, že omezující opatření dotčená v projednávané věci mají za cíl čelit konkrétní hrozbě, kterou situace v Jemenu představuje pro mezinárodní mír a bezpečnost v regionu. Podle článku 3 tohoto nařízení příloha I tohoto nařízení obsahuje seznam fyzických a právnických osob, subjektů nebo orgánů, které jsou podle Výboru pro sankce zapojeny do činností, jež ohrožují mír, bezpečnost nebo stabilitu Jemenu, či poskytují pro tyto činnosti podporu. Stejně jako většina omezujících opatření přijatých Unií mají dotčená opatření preventivní povahu v tom smyslu, že jejich cílem je zabránit tomuto druhu jednání(26).
43.      Zákaz zpřístupnění finančních prostředků má proto zabránit jakémukoli použití finančních prostředků k páchání nebo podpoře činů, které ohrožují mír, bezpečnost nebo stabilitu Jemenu(27). Výklad, podle kterého by se tento zákaz omezoval výlučně na situace držení nebo ovládání, by však byl v rozporu s tímto cílem. Tento zákaz se může vztahovat i na další situace.
44.      Novější judikatura tento přístup podle všeho potvrzuje. V první řadě Soudní dvůr v rozsudku SH upřesnil, že k tomu, aby finanční prostředky mohly být považovány za nepřímo zpřístupněné označené osobě, je nezbytné, aby mohly být této osobě převedeny nebo aby tato osoba měla právo s těmito prostředky nakládat, zejména s ohledem na existenci právních nebo finančních vztahů mezi příjemcem těchto finančních prostředků a takovou osobou(28).
45.      Ve druhé řadě Soudní dvůr v rozsudku E a F uvedl, že široký význam pojmu „zpřístupnění“ není závislý na existenci, či neexistenci vztahů mezi původcem jednání spočívajícího v dotčeném zpřístupnění prostředků a osobou, v jejíž prospěch je takto jednáno(29). Je sice pravda, že ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, se předkládající soud tázal, zda se zákaz zpřístupnění vztahuje na převod finančních prostředků označenému subjektu neoznačeným členem tohoto subjektu(30). Domnívám se však, že takovéto principiální konstatování Soudního dvora, které je v souladu s širokým výkladem tohoto zákazu, musí být rozšířeno i na neexistenci formálních vztahů mezi původcem jednání spočívajícího v dotčeném zpřístupnění prostředků a osobou, v jejíž prospěch dochází ke zpřístupnění.
3.      Relevance existence ovládání
46.      Cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) se při určování existence nepřímého zpřístupnění finančních prostředků opíral mezi kritérii stanovenými Soudním dvorem v rozsudku Afrasiabi a další podle všeho zejména o ovládání příjemce finančních prostředků vykonávané označenými osobami podle bodů 55b a 55d pokynů k omezujícím opatřením. Je proto třeba vyjasnit relevanci tohoto kritéria.
47.      Podle bodu 55d těchto pokynů platí, že pokud je s ohledem na kritéria uvedená v bodě 55b těchto pokynů zjištěno ovládání, považuje se zpřístupnění finančních prostředků neoznačeným osobám, které jsou vlastněny nebo ovládány označenou osobou, v zásadě za nepřímé zpřístupnění finančních prostředků označené osobě.
48.      I když uvedené pokyny nemají závazné právní účinky(31), mám nicméně za to, že je třeba vzít v úvahu i jejich bod 55e, který, jak tvrdila DNO, nebyl ze strany cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) zmíněn.
49.      Podle tohoto bodu se zákaz nepřímého zpřístupnění finančních prostředků označeným osobám uplatní i v případě neexistence vztahu vlastnictví nebo ovládání mezi označenými osobami a příjemcem finančních prostředků(32).
50.      Existence ovládání tedy v podstatě umožňuje předpokládat existenci nepřímého zpřístupnění finančních prostředků. V případě neexistence ovládání musí být tato otázka posuzována případ od případu.
51.      Podle mého názoru je takový výklad v souladu s rozsudkem Afrasiabi a další, jak byl vyložen v bodě 40 tohoto stanoviska, jakož i s následnou judikaturou uvedenou v bodech 44 a 45 tohoto stanoviska.
52.      Vnitrostátní soud proto nemůže dospět k závěru, že zákaz stanovený v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 se neuplatní pouze z toho důvodu, že přímý příjemce finančních prostředků není ovládán označenými osobami ve smyslu bodu 55b pokynů k omezujícím opatřením. Musí naproti tomu posoudit, zda tyto prostředky mohou být na tyto osoby převedeny nebo zda tyto osoby mají právo s nimi nakládat(33). Toto posouzení závisí na důkazech, které má vnitrostátní soud k dispozici, jako jsou důkazy uvedené v bodech 19 a 23 až 25 tohoto stanoviska.
4.      Konkurenční vliv
53.      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že zákaz stanovený v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 může zahrnovat převod finančních prostředků neoznačenému subjektu, pokud je prokázáno, že označené osoby na tento subjekt vykonávají vliv konkurující vlivu neoznačeného subjektu. Jak totiž v podstatě uvedly italská a nizozemská vláda, jakož i Komise, tento zákaz se musí vztahovat na všechny situace umožňující označeným osobám přístup k dotčeným prostředkům.
54.      Rozsudek Petropars Iran a další v. Rada(34), na který poukazuje francouzská vláda, nemůže tento závěr zpochybnit. Věc, v níž byl vydán uvedený rozsudek, se totiž týkala společného vlastnictví základního kapitálu podniku jak označeným, tak neoznačeným subjektem. V této souvislosti Tribunál dospěl k závěru, že není v zájmu neoznačených akcionářů pomáhat označenému akcionáři vyvíjet tlak na jejich společnou dceřinou společnost, aby obcházela účinky omezujících opatření, která se vztahují pouze na tohoto akcionáře. Tribunál rovněž zdůraznil, že v takovém případě by existence společného ovládání mohla zabránit označenému subjektu vyvíjet tlak na svou dceřinou společnost za účelem obejití účinku omezujících opatření, která se jí týkají(35).
55.      V projednávané věci se však nejedná o společné vlastnictví základního kapitálu společnosti YOGC, ale o faktický vliv, který uplatňuje jak hútijské hnutí, tak legitimní vláda v kontextu občanské války. Z důvodu tohoto konkurenčního vlivu na společnost YOGC tedy podle mého názoru nelze vyloučit, že finanční prostředky mohou být převedeny hútijskému hnutí nebo že toto hnutí má pravomoc s nimi nakládat ve smyslu rozsudku SH(36), což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
56.      Navrhuji tedy odpovědět na první předběžnou otázku tak, že čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 musí být vykládán v tom smyslu, že převod finančních prostředků na základě rozhodčího nálezu subjektu, na který vykonávají konkurenční vliv jak označené osoby, tak neoznačený subjekt, může spadat do působnosti tohoto ustanovení, pokud tyto prostředky mohou být převedeny na tyto osoby nebo tyto osoby mají právo s nimi nakládat.
B.      Ke třetí předběžné otázce
57.      Podstatou třetí předběžné otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba posoudit před druhou předběžnou otázkou, je, zda čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 musí být vykládán v tom smyslu, že důvodné riziko, že označené osoby budou mít prospěch ze všech nebo části finančních prostředků převedených neoznačenému subjektu na základě rozhodčího nálezu, vede k uplatnění zákazu stanoveného v tomto ustanovení.
58.      Připomínám, že tato otázka je položena v rámci zrušení rozhodčího nálezu, kterým bylo společnostem DNO, Petrolin a MOE uloženo vyplatit finanční prostředky ministerstvu a společnosti YOGC. Kromě toho otázka, zda je tato platba v rozporu s nařízením č. 1352/2014 nebo s rezolucí 2140(2014), nebyla v tomto nálezu zkoumána. Předkládajícímu soudu tedy nepřísluší přezkoumávat, zda společnosti DNO, Petrolin a MOE měly zadržet finanční prostředky, ale určit, zda s ohledem na důkazy, které má k dispozici, musí být uvedený rozhodčí nález zrušen v rozsahu, v němž je jeho výkon v rozporu s mezinárodním veřejným pořádkem. Právě z pohledu vnitrostátního soudu v rámci žaloby na neplatnost je tedy třeba určit důkazní standard požadovaný k tomu, aby bylo možné mít za to, že se uplatní zákaz zpřístupnění finančních prostředků ve smyslu čl. 2 odst. 2 tohoto nařízení.
59.      Důkazní standard se totiž může lišit v závislosti na kontextu takového posouzení. Považuji tedy za užitečné rozlišovat mezi důkazním standardem požadovaným v rámci žaloby na neplatnost rozhodčího nálezu, jako je tomu v projednávané věci, důkazním standardem požadovaným od hospodářského subjektu za účelem posouzení, zda existuje riziko, že transakce porušuje čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014, a důkazním standardem požadovaným od Rady k uložení omezujících opatření.
1.      K míře jistoty požadované od hospodářského subjektu pro zadržení finančních prostředků podle čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014
60.      Jak vyplývá z jeho článku 18, územní a osobní působnost nařízení č. 1352/2014 je poměrně široká. Toto nařízení se vztahuje na všechny fyzické nebo právnické osoby, subjekty či orgány na území Unie v souvislosti s jakoukoli podnikatelskou činností vykonávanou zcela nebo částečně v Unii(37).
61.      Hospodářské subjekty, které spadají do této působnosti, jsou tedy povinny se ujistit, že plnění smluvního závazku není zakázáno v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014(38).
62.      V tomto rámci musí být zohledněn článek 11 nařízení č. 1352/2014. Odstavec 1 tohoto ustanovení stanoví, že odmítnutí zpřístupnit finanční prostředky musí být učiněno „v dobré víře“, že je takové jednání v souladu s tímto nařízením. Kromě toho podle výkladu odstavce 1 ve spojení s odstavcem 2 uvedeného ustanovení musí hospodářské subjekty při provádění kontroly, která jim podle uvedeného nařízení přísluší, prokázat určitou náležitou péči(39). Na jedné straně jsou osvobozeni od odpovědnosti za zadržení finančních prostředků, „ledaže se prokáže, že tyto finanční prostředky [byly] zadrženy v důsledku nedbalosti“. Na druhé straně zpřístupnění finančních prostředků, i když je zakázáno stejným nařízením, nezakládá odpovědnost, pokud hospodářské subjekty nevěděly a neměly žádný důvod se domnívat, že tomu tak je(40).
63.      Jsem toho názoru, že z článku 11 nařízení č. 1352/2014 vyplývá, že míra jistoty požadovaná od hospodářského subjektu k zadržení finančních prostředků podle čl. 2 odst. 2 tohoto nařízení je poměrně nízká, přičemž přesvědčení učiněné v dobré víře, a nikoli nedbalostní, že takové zadržení je v souladu s tímto ustanovením, je v tomto ohledu dostačující. Kromě toho se domnívám, že toto ustanovení je v souladu s „přístupem založeném na rizicích“(41), který v případě nejistoty upřednostňuje zadržení finančních prostředků.
2.      K důkaznímu standardu požadovanému od Rady k přijetí rozhodnutí o zápisu
64.      Vzhledem k tomu, že se jedná o otázku spadající do působnosti SZBP, vyžaduje přijetí omezujících opatření vůči fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům nebo orgánům nejprve rozhodnutí Rady, kterým se stanoví postoj Unie k těmto opatřením (článek 29 SEU), a poté akt tohoto orgánu přijatý na základě článku 215 SFEU(42). V tomto rámci Rada obvykle přijímá nařízení, která v případě potřeby stanoví zmrazení majetku osob splňujících určitá kritéria související s cíli, které mají být danými opatřeními dosažena, jakož i zákaz přímo či nepřímo jim zpřístupnit finanční prostředky nebo hospodářské zdroje(43).
65.      Podle článku 275 druhého pododstavce SFEU mohou osoby, na něž se vztahují omezující opatření, podat žalobu k Soudnímu dvoru Evropské unie za podmínek stanovených v článku 263 čtvrtém pododstavci SFEU.
66.      V této souvislosti Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že při přezkumu legality důvodů, o které se opírá rozhodnutí Rady o zařazení jména určité osoby na seznam osob, na něž se vztahují omezující opatření (dále jen „rozhodnutí o zápisu“), se unijní soud musí ujistit o tom, že se toto rozhodnutí, které má ve vztahu k dotyčné osobě charakter individuálního rozhodnutí, opírá o dostatečně pevný skutkový základ. Soudní přezkum nemůže být omezen na posouzení abstraktní věrohodnosti uváděných důvodů, ale musí se zaměřit na otázku, zda jsou tyto důvody, nebo alespoň jeden z nich, který sám o sobě postačuje k odůvodnění téhož rozhodnutí, podložené(44).
67.      V rámci takového posouzení musí být důkazy zkoumány s ohledem na jejich kontext, a nikoli izolovaně, přičemž Rada své důkazní břemeno unese, uvede-li před unijním soudem soubor dostatečně konkrétních, přesných a shodujících se nepřímých důkazů umožňující prokázat, že dotyčná osoba splňuje alespoň jedno z kritérií pro označení použitých Radou. Kromě toho v případě zpochybnění legality je úkolem Rady, aby prokázala, že jsou důvody uplatňované vůči dotyčné osobě podložené, přičemž tato osoba není povinna předložit negativní důkazy svědčící o tom, že tyto důvody podložené nejsou(45).
68.      Komise ve svém písemném vyjádření tvrdí, že tytéž požadavky se uplatní „srovnatelně“ před vnitrostátním soudem, pokud osoba odmítne vyhovět rozhodčímu nálezu s tvrzením, že tímto vyhověním by došlo k nepřímému zpřístupnění finančních prostředků zakázanému nařízením č. 1352/2014. Z níže uvedených důvodů s tímto názorem zcela nesouhlasím.
3.      K důkaznímu standardu požadovanému v rámci žaloby na neplatnost rozhodčího nálezu před vnitrostátním soudem
a)      Nižší úroveň, než je úroveň požadovaná ve vztahu k Radě
69.      Zaprvé na rozdíl od rozhodnutí Rady o zápisu nepředstavuje zrušení rozhodčího nálezu, kterým se ukládá povinnost zaplatit finanční prostředky, které mohou být nepřímo zpřístupněny označeným osobám, opatření s individuálním dopadem na dotčené osoby(46). Nevede ani k veřejnému odsouzení a nedůvěře jako rozhodnutí o zápisu(47). Nejedná se totiž o zápis ministerstva nebo společnosti YOGC na seznam v příloze I nařízení č. 1352/2014. Tato pravomoc přísluší výlučně Radě.
70.      Zadruhé má Rada podle článku 296 SFEU povinnost odůvodnit taková rozhodnutí, jakož i dodržet zásadu řádné správy v souladu s článkem 41 Listiny základních práv Evropské unie(48). Tato ustanovení nezavazují soukromý subjekt, který v rámci žaloby na neplatnost tvrdí, že zpřístupnění finančních prostředků je zakázáno nařízením č. 1352/2014.
71.      Zatřetí nástroje, které má k dispozici hospodářský subjekt, nejsou srovnatelné s nástroji, které má k dispozici Rada, jíž byla v této oblasti svěřena zvláštní pravomoc.
b)      Vyšší úroveň, než je úroveň  požadovaná mimo soudní řízení
72.      S ohledem na výše uvedené mám rovněž za to, že v rámci žaloby na neplatnost rozhodčího nálezu, jako je tomu v projednávané věci, se neuplatní zcela nízká míra jistoty požadovaná článkem 11 nařízení č. 1352/2014.
73.      Na prvním místě je třeba mít na paměti, že použití čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 na takový případ může případně znamenat vzhledem k autonomii vůle stran zrušení legitimně vydaného rozhodčího nálezu(49). Z důvodu právní jistoty a účinnosti rozhodčího řízení musí být takové zrušení omezeno na nezbytné minimum(50).
74.      Na druhém místě, jak uvedla Komise v odpovědi na otázku Soudního dvora na jednání, vnitrostátní soud má k dispozici důkazy předložené oběma účastníky řízení, včetně účastníka řízení, o jehož potenciální vazby na označené osoby se jedná. To nutně znamená lepší znalost okolností ve srovnání se situací, kdy se hospodářský subjekt musí na základě vnitřních postupů v oblasti náležité péče (due diligence)(51) rozhodnout, zda zadrží finanční prostředky.
c)      Postačuje důvodné riziko?
75.      Z výše uvedeného vyplývá, že důkazní standard požadovaný k tomu, aby vnitrostátní soud zrušil rozhodčí nález z důvodu zákazu stanoveného v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014, musí být nižší než důkazní standard vyžadovaný před unijním soudem v rámci zrušení rozhodnutí Rady o zápisu. Tento standard musí být naopak vyšší než standard, který je vyžadován mimo soudní řízení. Vyvstává tedy otázka, zda existence důvodného rizika, že označené osoby budou mít prospěch z veškerých finančních prostředků nebo jejich části, postačuje k uplatnění zákazu uvedeného v tomto ustanovení.
76.      V tomto ohledu především uvádím, že ani čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014, ani žádné jiné ustanovení tohoto nařízení nestanoví přímo důkazní standard požadovaný k tomu, aby se uplatnil zákaz zpřístupnění finančních prostředků. To však neznamená, že tato otázka nutně spadá do procesní autonomie členských států(52). Domnívám se totiž, že důkazní standard požadovaný pro uplatnění tohoto zákazu implicitně vyplývá z režimů omezujících opatření přijatých Unií, a musí být proto stanoven na základě unijního práva.
77.      V tomto ohledu mám za to, že široký výklad pojmu „zpřístupnění“, na který jsem odkázal v rámci analýzy první předběžné otázky, jakož i samotná povaha omezujících opatření a cíle, které odůvodňují jejich přijetí, vyžadují důkazní standard založený na existenci důvodného rizika. Z toho vyplývá, že takové riziko je neoddělitelně spjato s pojmem „nepřímé zpřístupnění“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014, a musí tedy být nedílnou součástí tohoto pojmu(53).
78.      Pokud jde v první řadě o cíle odůvodňující přijetí omezujících opatření vzhledem k situaci v Jemenu(54), připomínám zejména, že zákaz stanovený v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 má preventivní povahu, neboť jeho cílem je zabránit tomu, aby dotyčné finanční prostředky byly použity na podporu nebo páchání činů, které ohrožují mír, bezpečnost nebo stabilitu Jemenu.
79.      Tento cíl, jakož i nutnost zajistit užitečný účinek nařízení č. 1352/2014 a zabránit jeho obcházení, vyžadují použití zákazu stanoveného v čl. 2 odst. 2 tohoto nařízení, pokud existuje důvodné riziko, že označené osoby budou mít prospěch z veškerých finančních prostředků nebo jejich části.
80.      Ve druhé řadě, podle ustálené judikatury mají omezující opatření preventivní, dočasnou a vratnou povahu, jelikož nemají za cíl zbavit osoby, na které se opatření vztahuje, jejich vlastnictví(55). Kromě toho význam cílů sledovaných těmito opatřeními může odůvodnit i značné negativní důsledky pro některé subjekty, včetně těch, které nemají žádnou odpovědnost za situaci, jež vedla k přijetí dotyčných opatření(56).
81.      S ohledem na tuto judikaturu jsem toho názoru, že argument ministerstva a francouzské vlády, podle kterého by zrušení rozhodčího nálezu mělo za následek, že legitimní vláda podporovaná mezinárodním společenstvím by dotyčné finanční prostředky neobdržela, není relevantní.
82.      Použití zákazu stanoveného v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 je totiž z věcného hlediska neutrální, pokud jde o smluvní spor mezi, mimo jiné, DNO na jedné straně a ministerstvem a společností YOGC na straně druhé. Jak na jednání správně uvedla DNO, nic nebrání ministerstvu, aby samo zahájilo nové rozhodčí řízení. Nic nebrání ani zaplacení finančních prostředků společnosti YOGC, jakmile pomine riziko nepřímého zpřístupnění finančních prostředků označeným osobám nebo tyto osoby již nebudou uvedeny na seznamu v příloze I tohoto nařízení(57).
83.      Na třetím místě, výklad, podle kterého se zákaz stanovený v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 použije v případě, že existuje důvodné riziko, že označená osoba bude mít prospěch z finančních prostředků, je rovněž podpořen judikaturou Soudního dvora, která potvrzuje široký výklad pojmu „zpřístupnění finančních prostředků“.
84.      Soudní dvůr měl totiž v rozsudku SH za to, že možnost, aby finanční prostředky byly převedeny označené osobě, spadá pod zákaz stanovený v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014(58).
85.      Kromě toho skutečnost, že finanční prostředky jsou přímo či nepřímo zpřístupněny označené osobě, představuje sama o sobě riziko jejich zneužití na podporu činností, které jsou v rozporu s cíli omezujících opatření, bez ohledu na důkaz, že uvedené prostředky byly dotčeným subjektem skutečně použity k činnostem této povahy(59).
86.      Kromě toho podle ustálené judikatury platí, že jsou-li zmrazeny finanční prostředky subjektu, který splňuje kritérium pro účely označení určité osoby, existuje nezanedbatelné riziko, že tento subjekt bude vyvíjet tlak na subjekty, které vlastní nebo ovládá, za účelem obcházení účinku opatření, která se ho týkají. Zmrazení finančních prostředků těchto vlastněných nebo ovládaných subjektů je tedy nezbytné a vhodné k zajištění účinnosti přijatých opatření a toho, že tato opatření nebudou obcházena(60).
87.      Z takového ovládání nebo držení tedy vyplývá nezanedbatelné riziko, že označený subjekt může mít prospěch z finančních prostředků, které patří vlastněným nebo ovládaným subjektům. Právě toto riziko odůvodňuje zmrazení finančních prostředků těchto subjektů stanovené v čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1352/2014.
88.      Třetí předběžná otázka přitom vychází z předpokladu, že důvodné riziko takového prospěchu již bylo prokázáno. S ohledem na judikaturu citovanou v bodě 86 tohoto stanoviska mám za to, že důvodné riziko, že označené osoby nakonec budou mít prospěch ze všech nebo části finančních prostředků zpřístupněných neoznačenému subjektu, musí být rovněž dostatečné k tomu, aby se použil čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014.
89.      Navíc nutnost zajistit plný účinek unijního práva v občanskoprávním řízení může za určitých okolností znamenat určité zmírnění pravidel pro provádění důkazů.
90.      Jak dále rozvedu při posouzení druhé předběžné otázky, toto zmírnění se podle všeho použije na situace, kdy má žalobce zjevně největší potíže se shromážděním relevantních důkazů, a za předpokladu, že žalovaný má možnost předložit relevantní důkazy na podporu svého tvrzení popírajícího nárok žalobce(61).
91.      Za těchto okolností mám za to, že skutečnost, že soubor důkazů, jejž má k dispozici vnitrostátní soud, nasvědčuje prima facie tomu, že se uplatní zákaz podle unijního práva, postačuje k tomu, že druhá strana musí právně dostatečným způsobem prokázat, že tomu tak není(62). Podle mého názoru se takový důkazní standard v podstatě rovná důvodnému riziku, které je předmětem třetí předběžné otázky.
92.      Kromě toho bych chtěl uvést, že několik vedlejších účastníků řízení tvrdilo, že pouhé hypotetické a budoucí riziko, že označená osoba bude mít prospěch z finančních prostředků, nemůže stačit k odůvodnění použití čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014. I když v zásadě s takovým přístupem souhlasím, mám nicméně za to, že výraz „důvodné“ použitý ve třetí otázce sám o sobě umožňuje vyloučit pouhé hypotézy, které nejsou založeny na konkrétních, přesných a shodujících se indiciích na podporu takového rizika. V každém případě je důležité, aby vnitrostátní soud nepoužil zásady charakteristické pro vnitrostátní režim dokazování takovým způsobem, že by to v praxi znamenalo připustit irelevantní nebo nedostatečné důkazy(63).
93.      Navrhuji tedy odpovědět na třetí předběžnou otázku tak, že čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 musí být vykládán v tom smyslu, že existence důvodného rizika, že označené osoby budou mít prospěch ze všech nebo části finančních prostředků vyplacených neoznačenému subjektu na základě rozhodčího nálezu, vede k použití zákazu uvedeného v tomto ustanovení.
C.      Ke druhé předběžné otázce
94.      Podstatou druhé předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci žaloby na neplatnost rozhodčího nálezu, kterým se ukládá náhrada škody, umožňuje skutečnost, že označené osoby vykonávají v neoznačeném veřejnoprávním subjektu vliv konkurující vlivu neoznačeného subjektu, předpokládat, že tyto osoby tento veřejnoprávní subjekt ovládají. Předkládající soud se případně rovněž táže, zda je taková domněnka nevyvratitelná, zejména s ohledem na neexistenci spolupráce mezi tímto subjektem a těmito osobami.
1.      Neexistence domněnky ovládání
95.      Za účelem odpovědi na tuto otázku nejprve připomínám, že pojem „ovládaná společnost“ nemá v oblasti omezujících opatření stejný význam, jaký má v právu obchodních společností, pokud jde o určení obchodní odpovědnosti společnosti, která se z právního hlediska nachází ve stavu, kdy jsou její rozhodnutí ovládána jiným obchodním subjektem(64).
96.      V oblasti omezujících opatření se totiž pojem „ovládaná společnost“ vztahuje na situaci, v níž je označená osoba nebo subjekt schopen ovlivnit obchodní rozhodnutí jiné osoby, s níž má obchodní vztahy, a to i v případě neexistence právního vztahu, vlastnictví nebo kapitálové účasti mezi těmito dvěma osobami nebo subjekty(65).
97.      Rozhodovací praxe Rady však umožnila identifikovat určité „situace“ zahrnující ovládání subjektu, jejichž (demonstrativní) výčet je uveden v bodě 55b pokynů k omezujícím opatřením(66).
98.      Tyto situace byly rovněž v podstatě „kodifikovány“ v některých příslušných nařízeních(67). Jednou z těchto situací je situace, kdy má osoba nebo subjekt de facto právo nebo pravomoc vykonávat dominantní vliv. Je-li splněna jedna z těchto podmínek, má se za to, že ovládání je prokázáno, kromě jednotlivých případů, kdy může být prokázán opak(68).
99.      Naproti tomu, i když, jak vyplývá z judikatury uvedené v bodě 96 tohoto stanoviska, mohou být relevantní i jiné situace, nic to nemění na tom, že nemohou zakládat domněnku ovládání dotčeného subjektu. A fortiori, jak vyplývá z bodu 50 tohoto stanoviska, ani tyto situace nemohou vést k domněnce, že finanční prostředky jsou nepřímo zpřístupněny označené osobě ve smyslu čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014(69). Mezi tyto další situace podle mého názoru patří konkurenční vliv.
100. Z toho vyplývá, že soud rozhodující o žalobě proti rozhodčímu nálezu vydanému ve prospěch subjektu, nad nímž je vykonáván konkurenční vliv označenými osobami, musí provést posouzení nikoli na základě obecných domněnek, ale na základě posouzení důkazů, které jsou mu předloženy jako celek a s přihlédnutím ke kontextu, do něhož jsou tyto důkazy zasazeny, za účelem určení, zda umožňují prokázat existenci důvodného rizika, že finanční prostředky budou těmto osobám nepřímo zpřístupněny.
101. Aby však byla předkládajícímu soudu poskytnuta zcela užitečná odpověď, je ještě třeba vyjasnit rozložení důkazního břemene v rámci takového sporu, jako je spor v původním řízení.
2.      Rozložení důkazního břemene
102. Připomínám, že z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jakož i z vysvětlení francouzské vlády během jednání vyplývá, že v rámci žaloby na neplatnost rozhodčího nálezu je na soudu, aby konkrétně posoudil, zda začlenění rozhodčího nálezu do francouzského právního řádu závažně
porušuje mezinárodní veřejný pořádek(70). Podle této vlády je v podstatě na účastníku řízení, který na takové porušení poukazuje, aby jej prokázal (nebo konkretizoval). V projednávané věci tedy s výhradou ověření předkládajícím soudem nese důkazní břemeno v plném rozsahu osoba, která uplatňuje porušení čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014(71).
103. Je však třeba konstatovat, že takové důkazní břemeno může jak předkládajícímu soudu, tak žalobci znemožnit nebo nadměrně ztížit konstatování porušení zákazu stanoveného v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014, a ohrozit tak účinnost tohoto zákazu(72).
104. Důkazy relevantní pro prokázání nebo vyloučení tohoto porušení jsou totiž pro třetí osoby obtížně dostupné, zejména v kontextu občanské války, jako je tomu v projednávané věci.
105. Soudní dvůr již uznal tuto obtíž v kontextu rozhodnutí o zápisu a připomněl, že lze zohlednit kontext těchto opatření, a zejména obtížnost získání přesnějších důkazů ve státě, který se nachází v občanské válce(73).
106. Kromě toho podle judikatury Tribunálu platí, že jelikož ve třetích zemích nemají unijní orgány vyšetřovací pravomoc, musí jejich posouzení vycházet z veřejně dostupných informačních zdrojů, zpráv, novinových článků, zpráv tajných služeb nebo jiných podobných informačních zdrojů. Články v tisku mohou být použity k potvrzení existence určitých skutečností, pokud jsou dostatečně konkrétní, přesné a shodující se na skutečnostech, které jsou v nich popsány. Tribunál měl rovněž za to, že by bylo přehnané a nepřiměřené požadovat, aby Rada sama prověřovala na místě pravdivost skutečností, které jsou uvedeny v mnoha sdělovacích prostředcích(74).
107. Mám za to, že tyto úvahy platí tím spíše v rámci žaloby na neplatnost rozhodčího nálezu podané k vnitrostátním soudům.
108. Je totiž na vnitrostátních soudech, které jsou v rámci svých pravomocí pověřeny uplatňováním ustanovení unijního práva, aby zajistily jejich plný účinek(75).
109. V rámci projednávané věci je rovněž třeba zohlednit zásadní význam dotčených ustanovení pro unijní právní řád nebo jejich zásadní význam pro plnění úkolů svěřených Unii(76). Dodržování tohoto typu ustanovení musí být totiž předmětem úplného a účinného přezkumu ze strany vnitrostátních soudů v rámci řízení o neplatnosti rozhodčího nálezu(77).
110. Za těchto okolností mám za to, že za účelem zajištění plného účinku čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 v rámci žaloby na neplatnost rozhodčího nálezu týkajícího se údajného použití zákazu stanoveného v tomto ustanovení, pokud všechny důkazy, které má vnitrostátní soud k dispozici(78), naznačují, že existuje důvodné riziko, že označené osoby budou mít prospěch z finančních prostředků převedených neoznačenému subjektu, přísluší žalovaným, v projednávané věci ministerstvu a společnosti YOGC, aby právně dostačujícím způsobem prokázaly neexistenci tohoto rizika(79).
111. Podle spisu předloženého Soudnímu dvoru se důkazy, které mají vnitrostátní soudy k dispozici, v podstatě týkají nároků hútijského hnutí na ovládání společnosti YOGC, uvedení jména hútijského ministra na oficiálních internetových stránkách této společnosti, skutečnosti, že tato stránka používá doménu používanou tímto hnutím („.ye“), jakož i údajné účasti hútijského premiéra na schůzce společnosti YOGC, o které informovala jemenská tisková agentura.
112. Ve světle judikatury, kterou jsem právě připomněl(80), jsou podle mého názoru tyto skutečnosti dostatečné k tomu, aby naznačovaly existenci důvodného rizika, že označené osoby budou mít prospěch z finančních prostředků převedených neoznačenému subjektu, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
113. Za těchto podmínek a za účelem zajištění účinnosti zákazu zpřístupnění finančních prostředků bude na žalovaných, aby předkládajícímu soudu předložili důkazy směřující k prokázání, že toto riziko v praxi neexistuje. V tomto ohledu mohou zejména prokázat, že zavedly vnitřní postupy k zabránění tomuto riziku, jako jsou firewally, že internetové stránky společnosti YOGC používají doménu „.com“ nebo že tyto stránky byly napadeny. Jak vyplývá z bodu 104 tohoto stanoviska, pouze tito účastníci řízení mohou mít k dispozici takové informace.
114. Kromě toho skutečnost, že legitimní vláda nespolupracuje s hútijským hnutím, může být rovněž zohledněna předkládajícím soudem v rámci posouzení důkazní síly každého z důkazů, které má k dispozici(81). Domnívám se však, že tato okolnost nemůže být rozhodující. Použití čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 totiž nemůže odůvodnit vliv hútijského hnutí na ministerstvo, ale jeho vliv na společnost YOGC. Rozhodující tedy bude míra vlivu ministerstva na společnost YOGC, zejména pokud jde o prokázání přijetí vnitřních postupů zajišťujících, že hútijské hnutí nebude mít k těmto finančním prostředkům přístup.
115. Ministerstvo navíc na jednání uvedlo, že jelikož společnost DNO mu v prosinci 2023 zaplatila částku dlužnou na základě rozhodčího nálezu a společnost YOGC v roce 2022 prohlásila, že všechny své nároky z tohoto nálezu převedla na ministerstvo a nemá v úmyslu požadovat částky, které mu již byly zaplaceny, riziko porušení zákazu stanoveného v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 v projednávané věci neexistuje.
116. I když tyto skutečnosti může předkládající soud zohlednit na základě volného hodnocení důkazů, nemohou být podle mého názoru rozhodující pro účely doložení neexistence tohoto rizika. Dlužná částka sice byla převedena ministerstvu, avšak to nemění nic na tom, že rozhodčí nález byl vydán rovněž ve prospěch společnosti YOGC. Navíc by postoupení dotčených práv mohlo být zvráceno, jelikož představuje právní akt, který má pouze účinky inter partes.
117. Podle názoru ministerstva je navíc obrácení důkazního břemene na žalovaného, jakmile je prokázáno důvodné riziko, že označené osoby budou mít prospěch z finančních prostředků převedených neoznačenému subjektu, v rozporu s judikaturou, podle které dotyčná osoba není povinna předkládat důkazy o opaku svědčící o neopodstatněnosti důvodů uplatněných vůči ní(82). Z níže uvedených důvodů s tímto názorem nesouhlasím.
118. Na prvním místě je třeba uvést, že tato judikatura se týká rozhodnutí o zápisu. Jak jsem již uvedl, tento případ podléhá zvláštním požadavkům na dokazování.
119. Na druhém místě, jak vyplývá z mé analýzy(83), toto obrácení důkazního břemene je nezbytné k zajištění účinnosti zákazu stanoveného v čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014. Důvodem je skutečnost, že je to obvykle žalovaný, kdo má k dispozici relevantní důkazy o neexistenci důvodného rizika, že označené osoby budou mít prospěch z finančních prostředků převedených neoznačenému subjektu. Jedná se tedy o nalezení rovnováhy mezi různými dotčenými zájmy tím, že nebudou stanovena pravidla, která by byla příliš přísná, zejména pokud jde o tento negativní důkaz, ani příliš benevolentní, jejichž uplatnění by v praxi vedlo k úplnému obrácení důkazního břemene(84).
120. Navrhuji tedy odpovědět na druhou předběžnou otázku tak, že čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci žaloby na neplatnost rozhodčího nálezu, která se týká údajného použití zákazu uvedeného v tomto ustanovení, neumožňuje skutečnost, že označené osoby vykonávají v neoznačeném veřejnoprávním subjektu vliv konkurující vlivu, který vykonává neoznačený subjekt, předpokládat, že tyto osoby tento veřejnoprávní subjekt ovládají, přičemž pokud v rámci této žaloby na neplatnost všechny důkazy, které má vnitrostátní soud k dispozici, naznačují, že existuje důvodné riziko, že označené osoby budou mít prospěch z finančních prostředků převedených neoznačenému subjektu, musí tento subjekt právně dostačujícím způsobem prokázat neexistenci takového rizika.
V.      Závěry
121. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Cour de cassation (Kasační soud, Francie) odpověděl následovně:
„Článek 2 odst. 2 nařízení Rady (EU) č. 1352/2014 ze dne 18. prosince 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k situaci v Jemenu
musí být vykládán v tom smyslu, že
–        převod finančních prostředků na základě rozhodčího nálezu subjektu, na který vykonávají konkurenční vliv jak označené osoby, tak neoznačený subjekt, může spadat do působnosti tohoto ustanovení, pokud tyto finanční prostředky mohou být převedeny na tyto osoby nebo tyto osoby mají právo s nimi nakládat;
–        existence důvodného rizika, že označené osoby budou mít prospěch ze všech nebo části finančních prostředků vyplacených neoznačenému subjektu na základě rozhodčího nálezu, vede k použití zákazu stanoveného v uvedeném ustanovení;
–        v rámci žaloby na neplatnost rozhodčího nálezu, která se týká údajného použití zákazu uvedeného v tomto ustanovení, neumožňuje skutečnost, že označené osoby vykonávají v neoznačeném veřejnoprávním subjektu vliv konkurující vlivu, který vykonává neoznačený subjekt, předpokládat, že tyto osoby tento veřejnoprávní subjekt ovládají, přičemž pokud v rámci této žaloby na neplatnost všechny důkazy, které má vnitrostátní soud k dispozici, naznačují, že existuje důvodné riziko, že označené osoby budou mít prospěch z finančních prostředků převedených neoznačenému subjektu, musí tento subjekt právně dostačujícím způsobem prokázat neexistenci takového rizika.“
1      Původní jazyk: francouzština.
2      Nařízení Rady ze dne 18. prosince 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k situaci v Jemenu (Úř. věst. 2014, L 365, s. 60).
3      Podepsaná v San Francisku (Spojené státy) dne 26. června 1945.
4      Jak vyplývá z jeho preambule, toto nařízení bylo přijato na základě článku 215 SFEU a rozhodnutí Rady 2014/932/SZBP ze dne 18. prosince 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k situaci v Jemenu (Úř. věst. 2014, L 365, s. 147).
5      Stejně formulovaný zákaz je obsažen ve většině unijních nařízení, kterými se stanoví omezující opatření. Výklad, který Soudní dvůr podal ve své judikatuře, je tedy v zásadě relevantní pro výklad čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014.
6      Viz bod 19 rezoluce 2140(2014).
7      Viz příloha I rozhodnutí 2014/932, naposledy pozměněného prováděcím rozhodnutím Rady (SZBP) 2022/2035 ze dne 24. října 2022 (Úř. věst. 274I, L 2022, s. 4), a příloha I nařízení č. 1352/2014, naposledy pozměněného prováděcím nařízením Rady (EU) 2022/2034 ze dne 24. října 2022 (Úř. věst. 274I, L 2022, s. 1).
8      Viz článek 1 prováděcího rozhodnutí Rady (SZBP) 2022/420 ze dne 14. března 2022, kterým se provádí rozhodnutí 2014/932/SZBP o omezujících opatřeních vzhledem k situaci v Jemenu (Úř. věst. 2022, L 86, s. 4) a článek 1 prováděcího nařízení Rady (EU) 2022/419 ze dne 14. března 2022, kterým se provádí nařízení (EU) č. 1352/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k situaci v Jemenu (Úř. věst. 2022, L 86, s. 1).
9      Pokyny přijaté Radou dne 8. prosince 2003 (15579/03). Byly aktualizovány dne 4. května 2018 (5664/18). V tomto stanovisku budu odkazovat na posledně uvedené znění.
10      Znění bodu 55b až 55e těchto pokynů v podstatě odpovídá znění bodů 64, 68 a 70 dokumentu Rady nazvaného „Osvědčené postupy EU pro účinné provádění omezujících opatření“ (dále jen „dokument o osvědčených postupech“) ve znění ze dne 3. července 2024 (11623/24).
11      Předkládající soud v této souvislosti odkazuje na rozsudek ze dne 17. května 2023 (kasační opravný prostředek č. 21-24.106, FR:CCASS:2023:C100324).
12      Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, jakož i z diskuse na jednání vyplývá, že sídlo YOGC se v současné době nachází v Adenu. DNO však ve svém písemném vyjádření uvedla, že sídlo YOGC se nachází v Saná. Kromě toho ministerstvo na jednání upřesnilo, že hútijské hnutí založilo „zrcadlovou“ společnost YOGC, která má sídlo v Saná.
13      Viz dokument nazvaný „Action Document for Supporting Pathways for Economic Recovery in Yemen“, Annex II to the Commission Implementing Decision on the financing of the special measure in favour of Yemen for 2023 („Akční dokument na podporu cest k hospodářskému oživení v Jemenu“, příloha II prováděcího rozhodnutí Komise o financování zvláštního opatření ve prospěch Jemenu na rok 2023), s. 6.
14      Rozsudek Möllendorf a Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, dále jen „rozsudek Möllendorf“, EU:C:2007:596, bod 51).
15      Rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Bank Sepah (C‑340/20, dále jen „rozsudek Bank Sepah“, EU:C:2021:903, body 53 a 54).
16      Rád bych upřesnil, že předkládající soud se Soudního dvora netáže na to, zda výkon rozhodčího nálezu jako takový představuje „zpřístupnění finančních prostředků“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014, ani případně jaké důsledky by z toho měly být vyvozeny. Tento aspekt je naproti tomu předmětem věci Graudu sabiedrība, C‑701/25, projednávané v současnosti před Soudním dvorem. Mými návrhy odpovědí v tomto stanovisku tedy není dotčeno posouzení Soudního dvora v této věci provést. V každém případě již byly finanční prostředky dotčené v projednávané věci převedeny na ministerstvo (viz bod 27 tohoto stanoviska).
17      Viz bod 23 tohoto stanoviska.
18      Rozsudek Möllendorf, body 50 a 51.
19      Rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Afrasiabi a další (C‑72/11, dále jen „rozsudek Afrasiabi a další“, EU:C:2011:874, bod 50).
20      S odkazem zejména na rezoluci Organizace spojených národů, která sloužila jako základ pro přijetí omezujících opatření dotčených v této věci.
21      Rozsudek Afrasiabi a další, bod 51.
22      Rozsudek Afrasiabi a další, bod 52.
23      Rozsudek Afrasiabi a další, bod 53. Upřesňuji, že čl. 7 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 423/2007 ze dne 19. dubna 2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. 2007, L 103, s. 1), na který odkazuje rozsudek Afrasiabi a další, zakazuje, aby finanční prostředky byly „zpřístupněny ve prospěch“ označených osob. Článek 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 odkazuje na finanční prostředky „zpřístupněné ve prospěch“ označených osob.
24      Viz body 21 a 22 tohoto stanoviska.
25      Obdobně viz rozsudek Bank Sepah, bod 56. Viz rovněž rozsudek ze dne 12. března 2026, EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, bod 79), v němž Soudní dvůr zdůraznil, že aby bylo dosaženo cíle sledovaného omezujícími opatřeními, je nutné, aby byla tato opatření uplatňována na co nejširší okruh osob, skupin nebo subjektů, s cílem zabránit jejich obcházení.
26      V tomto smyslu viz rozsudek Bank Sepah, bod 54 a citovaná judikatura.
27      Obdobně viz rozsudek Bank Sepah, bod 55 a citovaná judikatura.
28      Rozsudek ze dne 17. ledna 2019, SH (C‑168/17, dále jen „rozsudek SH“, EU:C:2019:36, bod 62).
29      Rozsudek ze dne 29. června 2010, E a F (C‑550/09, EU:C:2010:382, bod 68).
30      Viz rozsudek ze dne 29. června 2010, E a F (C‑550/09, EU:C:2010:382, bod 63).
31      Viz rozsudek ze dne 18. září 2024, Kozicyn v. Rada (T‑607/22 a T‑731/22, EU:T:2024:635, bod 65). Pokud jde o nezávazný účinek dokumentu Komise aktualizovaného dne 23. ledna 2026 týkajícího se jejích pokynů, nazvaného „Frequently asked questions on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014“ („Často kladené otázky týkající se provádění nařízení č. 833/2014 a nařízení č. 269/2014“), viz stanovisko generální advokátky L. Medina ve věci Jemerak (C‑109/23, EU:C:2024:307, bod 69).
32      V témže smyslu viz rovněž dokument nazvaný „Často kladené otázky týkající se provádění nařízení č. 833/2014 a nařízení č. 269/2014“, s. 29.
33      Viz rozsudek SH, bod 62.
34      Rozsudek ze dne 5. května 2015 (T‑433/13, EU:T:2015:255).
35      Rozsudek ze dne 5. května 2015, Petropars Iran a další v. Rada (T‑433/13, EU:T:2015:255, bod 80).
36      Bod 62 tohoto rozsudku.
37      Obdobně viz stanovisko generálního advokáta
Biondiho ve věci
Reibel (C-802/24, EU:C:2026:110, bod 37).
38      V tomto smyslu viz rozsudek Möllendorf, bod 62. Viz také dokument o osvědčených postupech, bod 33.
39      V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Afrasiabi a další (C‑72/11, EU:C:2011:737, bod 92).
40      V tomto smyslu viz rozsudek Afrasiabi a další, body 55 a 56.
41      Viz dokument o osvědčených postupech, bod 68.
42      Viz bod 3 odůvodnění nařízení č. 1352/2014.
43      Viz rozsudky ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, body 55, 88 a 89), a ze dne 10. září 2024, Neves 77 Solutions (C‑351/22, EU:C:2024:723, bod 45).
44      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Timčenko v. Rada (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, bod 38 a citovaná judikatura).
45      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Timčenko v. Rada (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, bod 39 a citovaná judikatura).
46      Viz bod 66 tohoto stanoviska.
47      Viz rozsudek ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, bod 132 a citovaná judikatura).
48      Viz rozsudek ze dne 12. března 2026, EM System (C 84/24, EU:C:2026:181, bod
102).
49      Viz rozsudky ze dne 6. března 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, bod 55) a ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, dále jen „rozsudek Royal Football Club Seraing“,
EU:C:2025:617, body 78 a 79).
50      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. června 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, bod 35), ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, bod 34) a Royal Football Club Seraing (bod 84).
51      Viz dokument nazvaný „Stanovisko Komise k čl. 2 odst. 2 nařízení Rady (EU) č. 269/2014“, C(2021) 4223 final, s. 4.
52      Obdobně viz rozsudek ze dne 4. června 2009, T-Mobile Netherlands a další (C‑8/08, EU:C:2009:343, body 46, 52 a 53).
53      Obdobně viz rozsudek ze dne 4. června 2009, T-Mobile Netherlands a další (C‑8/08, EU:C:2009:343, body 51 až 53), jakož i rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Eturas a další (C‑74/14, EU:C:2016:42, bod 33).
54      Viz body 41 až 43 tohoto stanoviska.
55      Viz rozsudek ze dne 15. prosince 2022, Instrubel a další (C‑753/21 a C‑754/21, EU:C:2022:987, bod 50 a citovaná judikatura).
56      Viz rozsudky ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise (C‑402/05 P a C‑415/05 P, EU:C:2008:461, bod 361 a citovaná judikatura), a rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Timčenko v. Rada (C‑703/23 P, EU:C:2025:608, bod 62).
57      V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, bod 53).
58      Rozsudek SH, bod 62.
59      Rozsudek ze dne 29. června 2010, E a F (C‑550/09, EU:C:2010:382, bod 77).
60      Viz rozsudky ze dne 13. března 2012, Melli v. Rada (C‑380/09 P, EU:C:2012:137, bod 58); ze dne 22. září 2016, NIOC a další v. Rada (C‑595/15 P, EU:C:2016:721, bod 89), a ze dne 31. ledna 2019, Islamic Republic of Iran Shipping Lines a další v. Rada (C‑225/17 P, EU:C:2019:82, bod 110).
61      V tomto smyslu viz rozsudek Bank Melli Iran ze dne 21. prosince 2021 (C‑124/20, dále jen „rozsudek Bank Melli Iran“, EU:C:2021:10351035, body 65 až 67), jakož i stanovisko generálního advokáta G. Hogana v této věci (EU:C:2021:386, bod 95). V tomto smyslu viz také rozsudek ze dne 21. června 2017, W a další (C‑621/15, EU:C:2017:484, body 28 až 32).
62      Viz rozsudek Bank Melli Iran (bod 67).
63      Obdobně viz rozsudek ze dne 21. června 2017, W a další (C‑621/15, EU:C:2017:484, body 34 a 35).
64      Viz rozsudek ze dne 10. září 2019, HTTS v. Rada (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, bod 70).
65      Viz rozsudek ze dne 10. září 2019, HTTS v. Rada (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, bod 71).
66      Viz bod 47 tohoto stanoviska.
67      Viz zejména čl. 1 bod 6 nařízení Rady (ES) č. 2580/2001 ze dne 27. prosince 2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu (Úř. věst. 2001, L 344, s. 70; Zvl. vyd. 18/01, s. 207) a čl. 1 písm. j) nařízení Rady (EU) č. 269/2014 ze dne 17. března 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2014, L 78, s. 6). Pokud jde o posledně uvedené nařízení, viz rovněž bod 6 odůvodnění nařízení Rady (EU) 2025/2037 ze dne 23. října 2025, kterým se mění nařízení (EU) č. 269/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. L, 2025/2037).
68      Viz pokyny k omezujícím opatřením, bod 55b in fine. Viz rovněž rozsudek ze dne 12. března 2026, EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, bod 88).
69      Viz a contrario bod 55d pokynů k omezujícím opatřením.
70      Viz bod 14 tohoto stanoviska.
71      Obdobně viz rozsudek Bank Melli Iran (bod 64).
72      Obdobně viz rozsudek Bank Melli Iran (bod 65).
73      Rozsudek ze dne 21. dubna 2015, Anbouba v. Rada (C‑605/13 P, EU:C:2015:248, bod 46). Viz rovněž rozsudek ze dne 1. října 2020, Drex Technologies v. Rada (C‑348/19 P, EU:C:2020:782, bod 89).
74      Rozsudek ze dne 6. listopadu 2024, Karić v. Rada (T‑520/22, EU:T:2024:774, bod 82 a citovaná judikatura).
75      Rozsudek ze dne 17. září 2002, Muñoz a Superior Fruiticola (C‑253/00, EU:C:2002:497, bod 28 a citovaná judikatura). Pokud jde o zvláštní případ nařízení ukládajících omezující opatření, viz rovněž stanovisko generálního advokáta R. Norkuse ve věci Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, bod 41).
76      Podotýkám, že v projednávané věci se žádná z předběžných otázek netýká toho, že omezující opatření přijatá Unií mají povahu veřejného pořádku. Tato otázka je naproti tomu předmětem věcí Reibel, C‑802/24, a Graudu sabiedrība, C‑701/25, které jsou v současnosti projednávány před Soudním dvorem. Omezím se tedy na konstatování, že význam cílů sledovaných omezujícími opatřeními přijatými Unií se jeví jako nesporný (obdobně viz rozsudek Royal Football Club Seraing,
body 87 až 89 a stanovisko generálního advokáta Biondiho ve věci
Reibel, C‑802/24, EU:C:2026:110, bod 63). V každém případě mají všichni vedlejší účastníci v projednávané věci za to, že čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1352/2014 spadá do oblasti veřejného pořádku Unie. Kromě toho je toto ustanovení součástí francouzského mezinárodního veřejného pořádku. Pokud jde o vztah mezi veřejným pořádkem Unie a veřejným pořádkem členských států, viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, bod 39).
77      V tomto smyslu viz rozsudek Royal Football Club Seraing (body 82 a 85 až 87). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Biondiho ve věci
Reibel (C‑802/24, EU:C:2026:110, bod 58).
78      Otázka, zda je vnitrostátní soud povinen i bez návrhu ověřit, zda je jeden z účastníků řízení osobou, na kterou se vztahují omezující opatření, je předmětem projednávané věci Čiekuri-Shishki (C‑480/24). Generální advokát R. Norkus ve svém stanovisku v této věci navrhuje odpovědět na tuto otázku v tom smyslu, že „že soud, který věc projednává, je povinen i bez návrhu ověřit, pokud má k dispozici určité indicie, zda některý z účastníků řízení nepatří mezi osoby uvedené v článku 2 nebo v čl. 11 odst. 1 písm. a) nebo b) nařízení č. 269/2014, a za tímto účelem uplatnit veškeré vyšetřovací pravomoci, které má k dispozici. Zejména je povinen vyžádat si potřebné informace od specializovaných příslušných orgánů, aby mohl tento přezkum provést“ (stanovisko generálního advokáta R. Norkuse ve věci Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, bod 60).
79      Obdobně viz rozsudek Bank Melli Iran (bod 67). Obdobně viz rovněž rozsudky ze dne 27. října 1993, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, body 14 a 18), a ze dne 31. května 1995, Royal Copenhagen (C‑400/93, EU:C:1995:155, body 24 a 26).
80      Viz body 105 a 106 tohoto stanoviska.
81      V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Afrasiabi a další (C‑72/11, EU:C:2011:737, bod 58).
82      Rozsudek ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, bod 121).
83      Viz bod 104 tohoto stanoviska.
84      Obdobně viz rozsudek ze dne 15. října 2015, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, bod 29).