62019CC0212
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA GIOVANNIHO PITRUZZELLY
přednesené dne 5. března 2020 (
1
)
Věc C‑212/19
Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation
proti
Compagnie des pêches de Saint-Malo
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Státní rada, Francie)]
„Řízení o předběžné otázce – Státní podpory – Navrácení protiprávní podpory – Rozhodnutí 2005/239/ES – Producenti akvakultury a rybáři – Odvody na sociální zabezpečení – Rozlišení mezi zaměstnavatelskými a zaměstnaneckými odvody – Určení osoby povinné k navrácení – Navrácení ze strany zaměstnanců podniku“
1.
Ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce žádá Conseil d’État (Státní rada, Francie) Soudní dvůr, aby vyložil rozhodnutí Komise 2005/239/ES ze dne 14. července 2004 týkající se některých podpor realizovaných Francií ve prospěch producentů akvakultury a rybářů (
2
) (dále jen „sporné rozhodnutí“) a upřesnil rozsah povinností k navrácení, které pro Francouzskou republiku vyplývají z uvedeného rozhodnutí.
2.
Tato žádost byla předložena v rámci kasačního opravného prostředku podaného ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation (ministr pro zemědělství a potravinářství, Francie, dále jen „ministr“) proti rozsudku cour administrative de Nantes (správní soud v Nantes, Francie), kterým tento soud potvrdil zrušení platebního výměru vydaného generálním ředitelem veřejných financí v Bretani proti společnosti Compagnie des pêches de Saint-Malo (dále jen „společnost Compagnie“) za účelem vymáhání peněžní částky z titulu navrácení podpor, jež tato společnost obdržela na základě vnitrostátních opatření, která byla předmětem sporného rozhodnutí.
I. Skutečnosti předcházející sporu v původním řízení
3.
Dopisem ze dne 21. června 2000 informovala Francouzská republika Evropskou komisi o kompenzačních opatřeních, jež schválila ve prospěch rybářů a producentů akvakultury, kteří utrpěli škody následkem znečištění pohonnými hmotami způsobeného ztroskotáním lodi Erika v Gaskoňském zálivu dne 12. prosince 1999 či následkem silné bouře, která nastala ve dnech 27. a 28. prosince 1999 (
3
). Tato opatření spočívala v souboru mimořádných podpor schválených oběžníkem ze dne 2. února 2000, jejichž účelem bylo poskytnout pomoc rybářům a producentům akvakultury v šesti západofrancouzských departementech (Finistère, Morbihan, Loire-Atlantique, Vendée, Charente-Maritime a Gironde), kterým byla v důsledku těchto událostí způsobena škoda, a v poskytnutí 50 % úlevy z odvodů na sociální zabezpečení po dobu tří měsíců pro producenty akvakultury a šesti měsíců pro rybáře, o kterém bylo rozhodnuto dvěma novými oběžníky ze dne 15. dubna a 13. července 2000. Toto druhé opatření se vztahovalo na celou metropolitní Francii i zámořské departementy.
4.
Většina opatření přijatých oběžníkem ze dne 2. února 2000 byla podle Komise slučitelná se společným trhem (
4
). Ohledně zbývajících opatření, mezi něž patřilo zejména „doplňkové opatření týkající se úlevy z odvodů na sociální zabezpečení“ pro rybáře, jež bylo uplatňováno v období od 15. dubna do 15. října 2000, však Komise rozhodnutím oznámeným Francouzské republice dne 11. prosince 2001 zahájila řízení podle čl. 88 odst. 2 ES (
5
).
5.
Tato úleva se týkala „zaměstnavatelských a zaměstnaneckých odvodů“ (
6
) placených Établissement national des invalides de la marine (Národní ústav pro námořní invalidy, Francie) (ENIM) (
7
). V bodě 20 odůvodnění sporného rozhodnutí Komise ke způsobu snížení odvodů uvedla, že „[u] odvodů placených ENIM byly zaměstnanecké i zaměstnavatelské odvody sníženy o 50 %. Avšak ve zvláštních případech lodí, u kterých se nepoužívá způsob odměňování podle množství chycených ryb, byly zaměstnavatelské odvody sníženy o 75 %. Toto rozdílné snížení odvodů vysvětluje Francie tím, že v případě odměňování podle množství chycených ryb existuje mezi rejdaři a posádkou úzký finanční vztah vzhledem k obtížím, se kterými se setkávají při rybolovu, zejména pokud jde o pokles obratu, zatímco u průmyslových rejdařů, pro které tento druh odměňování neexistuje, nesou ve skutečnosti největší část hospodářských obtíží rejdaři.“
6.
Účelem úlevy z odvodů na sociální zabezpečení pro rybáře bylo zejména reagovat společně s dalšími doplňkovými opatřeními na škodu, která byla způsobena podnikům působícím v odvětví rybolovu z důvodu zhoršení situace na trhu (
8
). Podle francouzských úřadů došlo v důsledku snížené poptávky ke všeobecnému poklesu trhu s mořskými produkty, a to z důvodu znepokojení spotřebitelů z dopadu ropné skvrny na zdraví (
9
). Informace poskytnuté Francií jsou však podle Komise v rozporu s jinými oficiálními informacemi, o kterých se dozvěděla (
10
). Vzhledem k těmto informacím měla Komise za to, že existují vážné pochybnosti o slučitelnosti tohoto opatření, jež má povahu podpory provozu, se společným trhem.
7.
Tyto pochybnosti nemohly být rozptýleny během formálního vyšetřovacího řízení. Komise tedy poté, co důkladně prozkoumala situaci na trhu s produkty rybolovu během prvního čtvrtletí roku 2000 (
11
), dospěla v bodě 98 odůvodnění sporného rozhodnutí k závěru, že s ohledem na jednotlivé skutečnosti, které má k dispozici, „nemůže být všeobecná úleva z odvodů na sociální zabezpečení na podporu rybářů za období od 15. dubna do 15. října prohlášena za slučitelnou se společným trhem podle čl. 87 odst. 2 písm. b) [ES]“. V bodě 99 odůvodnění tohoto rozhodnutí uvedla, že „[p]okud byla všem rybářským podnikům poskytnuta podpora provozu, aniž by se vyžadoval jakýkoliv závazek z jejich strany, je toto podpůrné opatření na základě bodu 1.2 čtvrtý pododstavec třetí odrážka pokynů z roku 1997 neslučitelné se společným trhem (
12
)“.
8.
Článek 3 sporného rozhodnutí proto prohlásil „[p]odpory poskytnuté Francií ve prospěch rybářů ve formě úlevy od příspěvků na sociální zabezpečení za období od 15. dubna do 15. října 2000 […] za neslučitelné se společným trhem“. Podle čl. 4 odst. 1 tohoto rozhodnutí „Francie přijme všechna opatření, aby u svých příjemců vymohla podpory stanovené v [článku] 3, které jim již byly nezákonně předány k dispozici [kterým již byly protiprávně poskytnuty]“. V odstavci 2 se dále stanoví, že „[v]ymáhání se uskuteční bez prodlení v souladu s jednacím řádem národního práva, aby bylo umožněno okamžité a účinné provedení tohoto nařízení [k navrácení podpor dojde bez průtahů a postupem podle vnitrostátních právních předpisů, pokud umožňují neprodlené a účinné provedení tohoto rozhodnutí]. Vymáhané podpory budou zahrnovat úroky počínaje datem, kdy byly dány k dispozici příjemcům a konče datem jejich navrácení [Navrácené podpory budou zahrnovat úroky za období od data, kdy byly příjemcům poskytnuty, do data jejich navrácení] […]“.
9.
Sporné rozhodnutí nebylo napadeno u Tribunálu.
10.
Komise dne 23. prosince 2009 poté, co několikrát vyzvala Francouzskou republiku, aby vyhověla spornému rozhodnutí, podala žalobu pro nesplnění povinnosti ve smyslu čl. 108 odst. 2 SFEU. Rozsudkem ze dne 20. října 2011, Komise v. Francie (
13
) (dále jen „rozsudek Komise v. Francie“), Soudní dvůr rozhodl, že „Francouzská republika tím, že ve stanovené lhůtě neprovedla [sporné] rozhodnutí tím, že nezajistila od příjemců bezodkladné vrácení podpor prohlášených [článkem] 3 tohoto rozhodnutí za protiprávní a neslučitelné se společným trhem, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 288 čtvrtého pododstavce SFEU a článku 4 uvedeného rozhodnutí“ (
14
). V bodech 42 a 43 tohoto rozsudku odmítl Soudní dvůr argument předložený Francouzskou republikou, podle kterého by neměly být vraceny částky odpovídající úlevám na zaměstnaneckých odvodech, jež podniky zaplatily příslušným orgánům za zaměstnance. V bodě 42 uvedeného rozsudku nejprve uvedl, že „tento argument ve skutečnosti zpochybňuje posouzení provedené Komisí ve [sporném] rozhodnutí, podle něhož úleva na zaměstnavatelských i zaměstnaneckých odvodech na sociální zabezpečení má povahu státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU“. Poté s odkazem na ustálenou judikaturu v bodě 43 konstatoval, že „v rámci […] žaloby, jejímž předmětem je neprovedení rozhodnutí v oblasti státních podpor, které nebylo napadeno u Soudního dvora členským státem, jenž je jeho adresátem, nemůže tento členský stát řádně zpochybnit legalitu takového rozhodnutí“ (
15
).
II. Spor v původním řízení a řízení před Soudním dvorem
11.
Dne 22. února 2013 byl vůči společnosti Compagnie vydán platební výměr na částku 84550,08 eura, jež odpovídala úlevám na zaměstnaneckých odvodech za období od 15. dubna do 15. července 2000 společně s úroky z prodlení. Rozsudkem ze dne 25. června 2015 tribunal administratif de Rennes (správní soud v Rennes, Francie) tento platební výměr zrušil. Rozsudkem ze dne 14. dubna 2017 cour administrative d’appel de Nantes (odvolací správní soud v Nantes, Francie) zamítl odvolání ministra životního prostředí, energetiky a námořních záležitostí proti tomuto rozsudku.
12.
Ministr podal proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu, v němž zejména uvedl, že se odvolací soud dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že z osvobození od zaměstnaneckých odvodů nemají prospěch rybářské podniky, ačkoliv bylo Komisí kvalifikováno jako státní podpora, a zkreslil písemnosti obsažené v předloženém spise, když podle jeho názoru z dokazování vyplývá, že snížení zaměstnaneckých odvodů automaticky vedlo ke zvýšení čisté výše odměny vyplácené zaměstnancům.
13.
Conseil d’État (Státní rada) zrušila rozsudek cour administrative d’appel de Nantes (odvolací správní soud v Nantes), neboť tento posledně uvedený soud nepřezkoumal žalobní důvod směřující ke zrušení, podle kterého tribunal administratif de Rennes (správní soud v Rennes) nerozhodl o námitce nepřípustnosti vznesené ministrem, jež vycházela z opožděnosti předchozí stížnosti společnosti Compagnie, a z důvodu tohoto opomenutí zrušil i rozsudek tribunal administratif de Rennes (správní soud v Rennes). Conseil d’État (Státní rada) se proto rozhodla zabývat se a rozhodnout přímo o návrhu, který společnost Compagnie uplatnila před uvedeným správním soudem.
14.
Conseil d’État (Státní rada) nejprve zamítla námitku nepřípustnosti vznesenou ministrem a poté i oba žalobní důvody uplatněné společností Compagnie, z nichž první vycházel z toho, že platební výměr dotčený v původním řízení byl vydán v rozporu se zásadami legitimního očekávání a právní jistoty, a druhý z prodlení státu při vymáhání částek uvedených v tomto výměru. Na základě judikatury Soudního dvora zahájené rozsudkem ze dne 9. března 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (
16
) (dále jen „rozsudek TWD“), dále zamítl návrh společnosti Compagnie směřující k tomu, aby na základě článku 267 SFEU byla Soudnímu dvoru položena předběžná otázka týkající se posouzení platnosti sporného rozhodnutí. Conseil d’État (Státní rada) měla totiž za to, že jakožto skutečný příjemce individuálních podpor poskytnutých v rámci režimu podpor, jejichž navrácení Komise nařídila, byla společnost Compagnie sporným rozhodnutím bezprostředně a osobně dotčena ve smyslu článku 263 SFEU, a protože toto rozhodnutí nenapadla před Tribunálem, nemůže zpochybnit jeho platnost v rámci sporného řízení namířeného proti opatřením, jež byly vnitrostátními orgány přijaty za účelem provedení tohoto rozhodnutí.
15.
Conseil d’État (Státní rada) následně připomněla, že podle článku L. 741–9 code rural et de la pêche maritime (zákoník zemědělství a mořského rybolovu) a článku 4 décret du 17 juin 1938, relatif à la réorganisation et à l’unification du régime d’assurance des marins (JORF ze dne 29. června 1938, s. 7500) (vyhláška ze dne 17. června 1938 o reorganizaci a sjednocení systému pojištění námořníků) jsou zaměstnavatelské odvody do systému pro zaměstnance v zemědělství a do systému pro námořníky hrazeny zaměstnavateli, zatímco zaměstnanecké odvody jsou hrazeny zaměstnanci. Zaměstnanecké odvody nejsou hrazeny zaměstnavatelem, ale při každé výplatě jsou jím pouze strženy z odměny pojištěnců, takže úlevy na zaměstnaneckých odvodech jsou přeneseny na zaměstnance, kteří obdrží vyšší čistou mzdu a jsou jejich přímými příjemci. Conseil d’État (Státní rada) nicméně uvedla, že takováto úleva na zaměstnaneckých odvodech by mohla být považována za nepřímou výhodu pro podnik, neboť ten během posuzovaného období získal určitou atraktivitu z důvodu vyšších odměn, které jeho zaměstnanci pobírali po dobu šesti měsíců.
16.
Za těchto podmínek se Conseil d’État (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být [sporné] rozhodnutí Komise vykládáno tak, že prohlašuje za neslučitelné se společným trhem pouze úlevy na zaměstnavatelských odvodech z důvodu, že z úlev na zaměstnaneckých odvodech nemají podniky prospěch, a tyto úlevy tak nemohou spadat do působnosti článku 107 [SFEU], nebo tak, že prohlašuje za neslučitelné rovněž úlevy na zaměstnaneckých odvodech?
2)
Za předpokladu, že Soudní dvůr rozhodne, že [sporné] rozhodnutí musí být vykládáno v tom smyslu, že prohlašuje za neslučitelné rovněž úlevy na zaměstnaneckých odvodech, je třeba mít za to, že podnik měl prospěch z těchto úlev jako celku, nebo jen v jejich části? Jak by měla být v posledně uvedeném případě stanovena hodnota této části? Je členský stát povinen nařídit dotčeným zaměstnancům částečné nebo úplné navrácení části podpory, která jim byla poskytnuta?“
17.
V projednávané věci předložily písemná vyjádření společnost Compagnie, francouzská vláda a Komise. Tyto zúčastněné strany přednesly ústní vyjádření na jednání, které se konalo před Soudním dvorem dne 20. listopadu 2019.
III. Analýza
A.
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
1. K námitce nepřípustnosti uplatňované Komisí
18.
Komise namítá nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Conseil d’État (Státní rada). Domnívá se, že ačkoliv jsou obě položené předběžné otázky formulovány jako otázky týkající se výkladu, ve skutečnosti je jejich cílem zpochybnit platnost sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž byla rovněž úleva na zaměstnaneckých odvodech kvalifikována jako státní pomoc a bylo nařízeno navrácení odpovídajících částek. Takovéto otázky, které se týkají platnosti, jsou však na základě judikatury vycházející z rozsudku TWD nepřípustné. Společnost Compagnie totiž není oprávněna zpochybnit platnost sporného rozhodnutí v rámci vnitrostátního řízení, které se týká jeho výkonu, neboť toto rozhodnutí včas nenapadla před Tribunálem, ačkoliv k tomu nepochybně byla aktivně legitimována na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU.
19.
Úvodem bych předeslal, že výklad předběžných otázek učiněný Komisí mě nepřesvědčil.
20.
Je zajisté pravda, že znění první z těchto otázek nepožaduje po Soudním dvoru pouze objasnit, zda je úleva na zaměstnaneckých odvodech dotčena prohlášením o neslučitelnosti obsaženým ve sporném rozhodnutí, ale naznačuje, že by se takovýto výklad rozhodnutí mohl být neslučitelný s čl. 107 odst. 1 SFEU z důvodu, že daná úleva nezvýhodňuje podniky. Avšak pouhá skutečnost, že předkládající soud uvedl možnost, že určitý výklad sporného rozhodnutí je v rozporu s ustanovením primárního práva, nemění povahu uvedené žádosti, v níž se požaduje, aby Soudní dvůr rozhodl o výkladu aktu sekundárního práva, a nikoli o jeho platnosti. I kdyby tedy Soudní dvůr dospěl k závěru, že sporné rozhodnutí může být vykládáno různými způsoby a že výklad, podle kterého úleva na zaměstnaneckých odvodech představuje státní pomoc, musí být odmítnut z důvodu neslučitelnosti s čl. 107 odst. 1 SFEU, setrval by v mezích pouhého konformního výkladu, jenž nevede k (částečnému) prohlášení neplatnosti uvedeného rozhodnutí.
21.
Úmysl předkládajícího soudu držet se žádosti o výklad potvrzuje ostatně skutečnost, kterou jsem již uvedl v bodě 14 tohoto stanoviska, že tento soud výslovně zamítl žádost společnosti Compagnie, aby byla Soudnímu dvoru položena otázka týkající se platnosti sporného rozhodnutí, a učinil tak ze stejných důvodů, jimiž Komise odůvodnila nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
22.
Kromě toho mám za to, že i kdyby první předběžná otázka měla být vzhledem k svému obsahu chápána jako otázka týkající se posouzení platnosti sporného rozhodnutí, druhá otázka jasně obsahuje žádost o výklad. Z toho vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, a navzdory skutečnosti, že druhá otázka má být položena pouze v případě, že podle odpovědi na první otázku se sporné rozhodnutí týká rovněž úlevy na zaměstnaneckých odvodech, nemůže být žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v žádném případě prohlášena za nepřípustnou v plném rozsahu.
23.
Na základě výše uvedeného navrhuji, aby Soudní dvůr zamítl námitku nepřípustnosti uplatněnou Komisí.
24.
To však nevylučuje, že Soudní dvůr může i bez návrhu vznést otázku týkající se posouzení platnosti sporného rozhodnutí. Dále se tedy budu zabývat tím, zda byly v projednávané věci splněny podmínky pro takovéto vznesení otázky i bez návrhu.
2. K možnosti vznést otázku platnosti sporného rozhodnutí i bez návrhu
25.
V minulosti Soudní dvůr již vznesl otázky týkající se platnosti i bez návrhu, a sice tak, že tuto otázku spojil s otázkami týkajícími se výkladu, jež byly položeny předkládajícím soudem (
17
), anebo tak, že přeformuloval otázku týkající se výkladu a posoudil ji jako otázku týkající se platnosti (
18
).
26.
Pravomoc vznést tímto způsobem otázku i bez návrhu si Soudní dvůr nárokoval již v roce 1965, kdy v rozsudku Schwarze (
19
) konstatoval, že „pokud se ukáže, že předmětem otázek položených vnitrostátním soudem je ve skutečnosti spíše přezkum platnosti než výklad aktů Společenství, Soudní dvůr podá uvedenému soudu neprodleně vysvětlení a nebude jej nutit ke splnění formálních požadavků, což by vedlo k průtahům v řízení neslučitelným se samotnou povahou mechanismů zakotvených článkem 177 [Smlouvy o EHS]“ (
20
).
27.
Aby však nedošlo k porušení zásady, podle které je vymezení předmětu předběžných otázek, které předkládající soud zamýšlí položit, výlučně věcí tohoto soudu, snaží se Soudní dvůr tuto pravomoc nevyužívat v případě, že vnitrostátní soud pouze hodlá obdržet výklad aktu sekundárního unijního práva a netvrdí, že má pochybnosti o jeho platnosti nebo že jeho platnost byla zpochybněna ve sporu v původním řízení (
21
).
28.
Soudní dvůr navíc potvrdil, že je důležité, aby vnitrostátní soud uvedl konkrétní důvody, které ho vedly k pochybnostem o platnosti některých ustanovení unijního práva, a vysvětlil důvody neplatnosti, které mohou být podle jeho názoru přijaty (
22
). Skutečnost, že platnost aktu unijního práva byla zpochybněna před vnitrostátním soudem, tedy sama o sobě nepostačuje k tomu, aby odůvodnila položení předběžné otázky Soudnímu dvoru (
23
).
29.
Z předkládacího rozhodnutí, jakož i z vnitrostátního spisu předloženého kanceláři Soudního dvora v projednávané věci vyplývá, že opravným prostředkem, který společnost Compagnie podala k soudu v Rennes, byla přímo zpochybněna platnost sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž toto rozhodnutí prohlásilo rovněž úlevu na zaměstnaneckých odvodech za neslučitelnou se společným trhem. Conseil d’État (Státní rada) k této otázce výslovně nezaujala stanovisko, neboť vycházela z předpokladu, že společnost Compagnie nebyla oprávněna zpochybnit platnost sporného rozhodnutí. Nicméně zdůraznila, že z úlevy na těchto odvodech nemají přímý prospěch podniky, a tato úleva proto nemůže spadat do působnosti článku 107 SFEU, čímž nepřímo vyjádřila pochybnosti o platnosti sporného rozhodnutí.
30.
Soudní dvůr přitom nedávno shledal tyto okolnosti jako dostatečné k tomu, aby se i bez návrhu zabýval otázkou platnosti aktu, u něhož předkládající soud žádal pouze o výklad, byť tak učinil v odlišném kontextu (
24
).
31.
Na základě výše uvedených úvah mám tedy za to, že byly splněny podmínky umožňující Soudnímu dvoru vznést i bez návrhu námitku neplatnosti sporného rozhodnutí, jež byla předmětem diskuze v rámci tohoto řízení.
32.
Vznést takovouto námitku by však s ohledem na okolnosti projednávaného případu bylo možné jen tehdy, pokud by na rozdíl od toho, co tvrdí Komise a jak rozhodla Conseil d’État (Státní rada), nebylo možné vůči společnosti Compagnie uplatnit účinky promlčení stanovené judikaturou vycházející z rozsudku TWD (
25
), což bude dále předmětem zkoumání.
3. K použitelnosti judikatury vycházející z rozsudku TWD na okolnosti ve věci v původním řízení
33.
Především s ohledem na úvahy týkající se právní jistoty vyloučil Soudní dvůr v bodě 17 rozsudku TWD možnost, aby příjemce státní podpory, která je předmětem rozhodnutí Komise přímo adresovaného jen členskému státu, z něhož tento příjemce pochází, a mohl toto rozhodnutí bezpochyby napadnout na základě článku 263 SFEU a nechal uplynout lhůtu kogentně stanovenou v šestém pododstavci tohoto ustanovení, mohl účelně zpochybnit legalitu uvedeného rozhodnutí před vnitrostátními soudy v rámci žaloby směřující proti vnitrostátním opatřením přijatým k výkonu tohoto rozhodnutí (
26
). Připustit, že za daných okolností by příjemce mohl napadnout výkon takového rozhodnutí před vnitrostátním soudem z důvodu jeho protiprávnosti, by totiž podle Soudního dvora znamenalo přiznat dotyčnému možnost obejít skutečnost, že po uplynutí lhůt k podání žaloby má vůči němu uvedené rozhodnutí konečnou povahu (
27
).
34.
Soudní dvůr několikrát připomněl a potvrdil zásady stanovené v rozsudku TWD (
28
), a to i v právních a skutkových souvislostech, které jsou velmi odlišné od právních a skutkových okolností věci v původním řízení, v níž byl vydán tento rozsudek (
29
). Pouze v omezeném počtu případů však dospěl Soudní dvůr k závěru, že žádost o posouzení platnosti je na základě těchto zásad nepřípustná (
30
).
35.
Účinky promlčení, které se ve smyslu judikatury TWD vážou k uplynutí lhůt pro podání žaloby stanovených v čl. 263 šestém pododstavci SFEU, se totiž v případě, že nebyla podána žaloba na neplatnost ve smyslu tohoto článku k příslušnému soudu (Tribunálu), uplatní jen tehdy, když fyzická nebo právnická osoba, která se dovolává protiprávnosti unijního aktu před vnitrostátním soudem s cílem přimět tento soud, aby Soudnímu dvoru předložil návrh na posouzení platnosti, měla „bezpochyby“, a tedy „zjevně a nezpochybnitelně“ (
31
) aktivní legitimaci napadnout uvedený akt v rámci této žaloby (
32
).
36.
Je proto třeba ověřit, zda tomu tak je v případě společnosti Compagnie, která vzhledem k tomu, že nebyla adresátem sporného rozhodnutí, mohla mít aktivní legitimaci k napadení tohoto rozhodnutí pouze na základě stávajícího čl. 263 čtvrtého pododstavce druhé části věty SFEU (dříve čl. 230 čtvrtý pododstavec ES), tedy pouze mohla-li prokázat, že se jí toto rozhodnutí bezprostředně a osobně dotýká.
37.
V tomto ohledu připomínám, že podmínka stanovená v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, podle níž musí být fyzická nebo právnická osoba rozhodnutím, které je předmětem žaloby, bezprostředně dotčena, vyžaduje podle ustálené judikatury Soudního dvora kumulativní splnění dvou kritérií, a sice zaprvé, že napadené opatření bezprostředně zasahuje do právního postavení jednotlivce a, zadruhé, že adresátům pověřeným jeho provedením neponechává žádnou posuzovací pravomoc, neboť jeho provedení má čistě automatickou povahu a vyplývá výlučně z unijní právní úpravy bez použití jiných zprostředkujících pravidel (
33
). Soudní dvůr tak rozhodl, že rozhodnutí Komise nařizující navrácení státních podpor se bezprostředně dotýká příjemců, byť toto rozhodnutí vyžaduje ještě prováděcí akt ze strany vnitrostátních orgánů (
34
).
38.
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že jiné subjekty než adresáti rozhodnutí mohou tvrdit, že jím jsou osobně dotčeny, pouze tehdy, zasahuje-li je toto rozhodnutí z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí (
35
).
39.
V oblasti státních podpor Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že rozhodnutí Komise, jejichž cílem je povolit nebo zakázat vnitrostátní režim podpor, mají obecnou působnost, jež vyplývá ze skutečnosti, že taková rozhodnutí se uplatní na objektivně vymezené situace a mají právní účinky vůči určité kategorii osob vymezených obecně a abstraktně (
36
). Soudní dvůr rozhodl, že podnik nemůže v zásadě napadnout rozhodnutí Komise, jímž je zakázán režim podpor v určitém odvětví, jestliže je tímto rozhodnutím dotčen pouze z důvodu své příslušnosti k tomuto odvětví a svého postavení osoby potenciálně oprávněné k využívání uvedeného režimu (
37
).
40.
Z ustálené judikatury však rovněž vyplývá, že skuteční příjemci individuálních podpor, které byly poskytnuty v rámci režimu státních podpor, jejichž navrácení Komise nařídila (
38
), jsou osobně dotčeni ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU (
39
) i tehdy, bude-li navrácení provedeno v pozdější fázi, ve které bude muset být zjištěno, zda přijatá zvýhodnění skutečně představují státní podpory, jež musí být navráceny (
40
). Podle Soudního dvora se totiž příkaz k navrácení již osobně dotýká všech příjemců dotčeného režimu „v rozsahu, v němž jsou od okamžiku přijetí rozhodnutí [Komise] vystaveni nebezpečí, že zvýhodnění, která získali, budou vymáhána zpět, a je tím dotčeno jejich právní postavení“ (
41
). Tito příjemci jsou tedy součástí omezeného okruhu ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku ze dne 17. ledna 1985, Piraiki-Patraiki a další v. Komise (
42
). Pouhá možnost, že zvýhodnění, která byla prohlášena za protiprávní, nebudou později vymáhána od jejich příjemců, „nevylučuje, že tito příjemci jsou považováni za osobně dotčené“ (
43
). V rozsudku Comitato „Venezia vuole vivere“ Soudní dvůr rovněž výslovně odmítl argument předložený Komisí, podle kterého „paradoxním a nežádoucím účinkem“ uznání přípustnosti žalob proti jejímu rozhodnutí nařizujícímu navrácení státních podpor je, že příjemci státních podpor jsou nuceni bezodkladně napadnout uvedené rozhodnutí, a to dokonce dříve než se dozví, zda povede k nařízení navrácení, které se jich týká (
44
). V kontextu promlčení zavedeného rozsudkem TWD byla tato judikatura nedávno potvrzena rozsudkem Georgsmarienhütte (
45
), na jehož základě předkládající soud zamítl žádost společnosti Compagnie požádat Soudní dvůr o posouzení platnosti sporného rozhodnutí.
41.
Ačkoliv byla judikatura uvedená v předchozím bodě formulována až poté, co uplynula lhůta pro podání žaloby proti spornému rozhodnutí (
46
), její základy byly uvedeny již v rozsudcích Itálie a Sardegna Lines v. Komise (
47
) a Itálie v. Komise (
48
), takže lze snadno tvrdit, že případná žaloba podaná společností Compagnie v roce 2004 proti spornému rozhodnutí by s největší pravděpodobností byla Tribunálem uznána za přípustnou.
42.
Režim podpor, který je předmětem sporného rozhodnutí, se zajisté liší od režimu podpor dotčených ve věcech, v nichž byly vydány rozsudky Itálie a Sardegna Lines v. Komise a Itálie v. Komise. Opatření dotčená v těchto věcech byla totiž provedena několika správními akty poskytujícími prostor pro uvážení, díky kterým byly příjemcům poskytnuty konkrétní částky (
49
), kdežto podpory, které byly sporným rozhodnutím prohlášeny za neslučitelné se společným trhem, spočívají v úlevách z odvodů na sociální zabezpečení, jež se přímo vztahují na všechny subjekty daného odvětví.
43.
Nezdá se však, že by Soudní dvůr v rozsudcích Itálie a Sardegna Lines v. Komise a Itálie v. Komise věnoval vlastnostem dotčených režimů zvláštní pozornost. V rozsudku ze dne 28. listopadu 2008, Hotel Cipriani a další v. Komise (
50
), jenž se týkal žalob podaných v roce 2000, byla navíc výslovně odmítnuta relevance kritéria pro posouzení individuálního právního zájmu na podání žaloby, které bylo založeno na prováděcích pravidlech režimu podpor a které v dané době důrazně podporovala Komise (
51
).
44.
V bodě 39 rozsudku Itálie v. Komise Soudní dvůr sice zmínil okolnost, že počet přijatých žádostí a výše úvěrů stanovených pro podpory dotčené ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, byly upřesněny v napadeném rozhodnutí, takže „Komise […] nemohla ponechat bez povšimnutí existenci skutečných příjemců“ těchto podpor, nicméně v judikatuře již byla pevně zakotvena myšlenka, že pro osobní dotčení není rozhodující počet či totožnost subjektů práva, na které se napadený akt vztahuje, ale skutečnost, že patří do uzavřeného okruhu, jako je tomu u skutečných příjemců režimu podpor poté, co tento režim přestal být uplatňován (
52
). Skutečnost, že podpory dotčené ve sporném rozhodnutí spočívají v obecném snížení odvodů na sociální zabezpečení, jež bylo zavedeno ve prospěch rybářů z celé metropolitní Francie a zámořských departementů, a že tedy toto rozhodnutí neobsahuje přesné údaje týkající se počtu příjemců či přesné výše podpor (
53
), pravděpodobně sama o sobě nepředstavuje dostatečný důvod k tomu, aby se Tribunál odchýlil od řešení přijatého v rozsudcích Itálie a Sardegna Lines v. Komise a Itálie v. Komise. Tento závěr ostatně potvrzuje rozsudek Hotel Cipriani a další v. Komise (
54
).
45.
Podle mého názoru však výše uvedené úvahy nepostačují k přijetí závěru, že je možné uplatnit vůči společnosti Compagnie účinky promlčení stanovené judikaturou vycházející z rozsudku TWD.
46.
Nejsem totiž přesvědčen, že v roce 2005 by společnost Compagnie byla „bezpochyby“ prohlášena za osobu oprávněnou napadnout sporné rozhodnutí před Tribunálem. Judikatura citovaná v bodě 40 tohoto stanoviska nebyla v této době dosud dostatečně konsolidována tak, aby bylo možné dospět k tomuto závěru.
47.
Rovněž uvádím, že s výjimkou rozsudku Georgsmarienhütte uznal Soudní dvůr uvedené účinky promlčení v oblasti státních podpor pouze ve vztahu k příjemcům individuálních podpor (
55
). Ohledně rozhodnutí týkajícího se režimů podpor určených obecně vymezeným kategoriím osob Soudní dvůr v rozsudku ze dne 23. února 2006, Atzeni a další (
56
) naopak konstatoval, že nebylo zjevné, že by žaloba na neplatnost napadeného rozhodnutí podaná těmito příjemci byla přípustná (
57
).
48.
Pokud jde o rozsudek Georgsmarienhütte, je třeba zdůraznit, že okolnosti věci, v níž byl vydán tento rozsudek, byly velmi specifické. Skuteční příjemci podpor poskytnutých německými orgány ve formě snížení příplatku v odvětví energetiky totiž napadli rozhodnutí Komise zahájit formální vyšetřovací řízení tohoto režimu. V rámci těchto žalob znali obsah konečného rozhodnutí, kterým byl uvedený režim prohlášen za neslučitelný s vnitřním trhem a bylo jím nařízeno vrátit poskytnuté podpory (
58
). Na rozdíl od ostatních podniků, kterých se dotčené podpory týkaly, nepodali tito příjemci samostatné žaloby proti uvedenému rozhodnutí, byť lhůta pro podání žalob stále běžela, ale namísto toho napadli příkazy k navrácení přiznaných podpor, jež jim německé orgány oznámily několik dní po přijetí uvedeného rozhodnutí (
59
).
49.
Konečně, vzhledem k charakteristickým rysům režimu, který je předmětem sporného rozhodnutí, a vzhledem ke skutečnosti, že toto rozhodnutí bylo vydáno po uplynutí čtyř let od poskytnutí podpor a že ke dni uplynutí lhůty pro podání žaloby proti tomuto rozhodnutí Francouzská republika ještě nezahájila identifikaci příjemců uvedených podpor (
60
), není vyloučeno, že by před Tribunálem mohly vyvstat otázky týkající se zahrnutí společnosti Compagnie do řízení o navrácení podpor, což by Tribunál mohlo vést k pochybnostem, zda existuje skutečný a trvající právní zájem žalobkyně na podání žaloby, jako tomu bylo v případě žalobkyň ve věcech, v nichž bylo vydáno usnesení ze dne 10. března 2005, Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia a další v. Komise (
61
).
50.
Ze všech výše uvedených důvodů jsem toho názoru, že Conseil d’État (Státní rada) měla neprávem za to, že se vůči společnosti Compagnie uplatní účinky promlčení stanovené judikaturou vycházející z rozsudku TWD. Pokud by tedy Soudní dvůr na rozdíl od názoru, který jsem vyjádřil v bodech 18 až 23 tohoto stanoviska, vykládal první předběžnou otázku položenou předkládajícím soudem jako otázku týkající se platnosti sporného rozhodnutí, měla by být tato otázka podle mého názoru považována za přípustnou. Rovněž platí, že pokud by se Soudní dvůr rozhodl posoudit platnost sporného rozhodnutí i bez návrhu, rozsudek TWD mu v takovém posouzení nebrání.
B.
K věci samé
51.
Nejprve se budu zabývat první předběžnou otázkou, neboť se týká výkladu sporného rozhodnutí, a je tedy logicky otázkou výchozí. Poté se budu zabývat platností tohoto rozhodnutí v rozsahu, ve kterém má být Soudním dvorem vykládáno tak, že prohlašuje za neslučitelnou se společným trhem rovněž úlevu na zaměstnaneckých odvodech. Nakonec odpovím na druhou předběžnou otázku.
1. K první předběžné otázce
52.
Podstatou první předběžné otázky, kterou předkládající soud položil Soudnímu dvoru a o které připomínám, že vyvolává pouze otázku výkladu sporného rozhodnutí (
62
), je, zda toto rozhodnutí musí být vykládáno tak, že prohlašuje za neslučitelnou se společným trhem pouze úlevu na zaměstnavatelských odvodech. Společnost Compagnie má za to, že na tuto otázku je třeba odpovědět kladně, a to s ohledem na znění sporného rozhodnutí i na rozhodovací praxi Komise. Takovýto výklad je navíc nutný, má-li být zabezpečen jeho soulad s čl. 87 odst. 1 ES (nyní čl. 107 odst. 1 SFEU). Oproti tomu francouzská vláda a Komise, které vycházejí zejména ze systematického výkladu sporného rozhodnutí, jsou toho názoru, že rozhodnutí musí být vykládáno v tom smyslu, že se týká úlev na zaměstnavatelských i zaměstnaneckých odvodech. Tvrdí, že Soudní dvůr již v tomto smyslu rozhodl v rozsudku Komise v. Francie.
53.
Úvodem je třeba zcela odmítnout posledně uvedený argument. Podle mého názoru je totiž zřejmé, že v rozsudku Komise v. Francie se Soudní dvůr nejen vůbec nevyjádřil k platnosti sporného rozhodnutí (
63
), ale nezaujal ani stanovisko k jeho výkladu, přinejmenším co se týče bodu vzneseného v první předběžné otázce. Z bodu 23 tohoto rozsudku, jakož i ze spisu ve věci, v níž byl tento rozsudek vydán, vyplývá, že Francouzská republika svou argumentací zamýšlela zpochybnit povinnost k navrácení částek odpovídajících úlevě na zaměstnaneckých odvodech, a nikoli žádat Soudní dvůr o upřesnění, zda se příkaz k navrácení uvedený v tomto rozhodnutí vztahuje rovněž na tuto úlevu (
64
). Je pravda, že v bodě 42 rozsudku Komise v. Francie Soudní dvůr uvedl, že „argument“ Francie ohledně „navrácení zaměstnaneckých odvodů“„ve skutečnosti zpochybňuje posouzení, které ve [sporném] rozhodnutí učinila Komise a které se týká státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU spočívající v úlevě na zaměstnavatelských i zaměstnaneckých odvodech na sociální zabezpečení“. Nehledě na jeho formulaci a vzhledem ke kontextu, do kterého je zasazen, lze však tento bod podle mého názoru chápat jen jako stanovisko Soudního dvora k argumentu vznesenému Francouzskou republikou, který kvalifikoval jako námitku týkající se platnosti sporného rozhodnutí. Vykládat ho jako nezvratné a neodůvodněné stanovisko k výkladu sporného rozhodnutí, které je navíc konečné, se mi nezdá být správné.
54.
Stejně jako všichni zúčastnění, kteří předložili Soudnímu dvoru písemná vyjádření, mám vzhledem k výše uvedenému za to, že výrok sporného rozhodnutí sám o sobě neumožňuje s jistotou tvrdit, že „podpora v prospěch rybářů prováděná Francií ve formě úlevy z odvodů na sociálním zabezpečení“ uvedená v článcích 3 a 4 tohoto rozhodnutí zahrnuje úlevy na zaměstnavatelských i zaměstnaneckých odvodech. Jak správně uvedla francouzská vláda, výrok aktu je neoddělitelný od jeho odůvodnění a musí být v případě potřeby vykládán s ohledem na důvody, které vedly k jeho přijetí (
65
).
55.
Ačkoliv část II sporného rozhodnutí nadepsaná „Popis“ není stricto sensu součástí odůvodnění, o které se opírá výrok tohoto rozhodnutí, je nicméně třeba na tuto část odkázat, aby bylo možné určit, kterých opatření se uvedený výrok konkrétně týká. V bodě 4 odůvodnění sporného rozhodnutí Komise vyjmenovává opatření, „kvůli kterým bylo zahájeno formální vyšetřovací řízení“. Bod 2 uvedeného bodu 4 odůvodnění mezi ně zahrnuje „opatření na podporu producentů akvakultury a rybářů v celé Francii“. První odrážka bodu 2 zmiňuje „opatření spočívající v úlevě z odvodů na sociální zabezpečení pro všechny producenty akvakultury […] a rybáře na území Francie a v zámořských departementech (období od 15. dubna do 15. října 2000)“ (
66
). V oddílu II.B sporného rozhodnutí jsou uvedena doplňková opatření stanovená v bodě 2 bodu 4 odůvodnění tohoto rozhodnutí. Bod 17 odůvodnění uvedeného rozhodnutí nadepsaný „Úleva z odvodů na sociální zabezpečení na podporu producentů akvakultury a rybářů“, který je zařazen do bodu 2 oddílu II. B, stanoví, že „ministr […] rozhodl dvěma oběžníky […] poskytnout všem podnikům v odvětví 50% úlevu z odvodů na sociální zabezpečení, která se […] u rybářů vztahuje na období od 15. dubna 2000 do 15. října 2000 (
67
). Bod 18 odůvodnění upřesňuje, že „tato úleva se týká zaměstnavatelských a zaměstnaneckých odvodů […]“ (
68
). A konečně bod 20 odůvodnění stanoví, že „u odvodů placených ENIM dosáhlo snížení 50 %, a to jak u zaměstnaneckých, tak u zaměstnavatelských odvodů“. Následně již sporné rozhodnutí nezmiňuje zaměstnavatelské nebo zaměstnanecké odvody samostatně, ale odkazuje pouze na „odvody na sociální zabezpečení“.
56.
Z výše uvedených pasáží vyplývá, že sporné rozhodnutí popisuje „doplňková opatření spočívající v úlevě z odvodů na sociální zabezpečení“ na podporu rybářů jako opatření týkající se zaměstnavatelských i zaměstnaneckých odvodů. Tento popis, který napomáhá vymezení předmětu formálního vyšetřovacího řízení, není ve sporném rozhodnutí nikde zpochybněn. V systematice tohoto aktu tedy vymezení pojmu „odvody na sociální zabezpečení“ zahrnuje rovněž odvody placené zaměstnanci. Opačný argument uplatněný společností Compagnie není přesvědčivý. I kdyby existovala rozhodovací praxe Komise (a Soudního dvora), podle které pojem „odvody na sociální zabezpečení“ zahrnuje pouze zaměstnavatelské odvody, jak tvrdí společnost Compagnie, nemůže to zpochybnit odlišné vymezení, které vyplývá ze znění samotného sporného rozhodnutí.
57.
Přistoupíme-li ke zkoumání části IV tohoto rozhodnutí věnované posouzení opatření, která byla předmětem formálního vyšetřovacího řízení, je třeba konstatovat, že z žádné skutečnosti uvedené v tomto posouzení nevyplývá, že Komise zamýšlela vyloučit ze své analýzy tu část opatření spočívajících v úlevě z odvodů na sociální zabezpečení, která se týká zaměstnaneckých odvodů.
58.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že výrok sporného rozhodnutí musí být ve světle jeho odůvodnění chápán tak, že se vztahuje na úlevu na zaměstnavatelských odvodech i na úlevu na zaměstnaneckých odvodech. Výklad tohoto rozhodnutí, podle kterého se prohlášení o neslučitelnosti a příkaz k navrácení uvedené ve výroku rozhodnutí nevztahují na úlevu na zaměstnaneckých odvodech, by byl v rozporu se zněním a systematikou uvedeného rozhodnutí. Již z tohoto důvodu musí být odmítnut argument společnosti Compagnie, který se zakládá na požadavku vykládat sporné rozhodnutí v souladu s čl. 87 odst. 1 ES (nyní čl. 107 odst. 1 SFEU).
59.
Ve světle výše uvedeného je podle mého názoru třeba odpovědět na první předběžnou otázku položenou Conseil d’État (Státní rada) tak, že článek 3 sporného rozhodnutí musí být vykládán v tom smyslu, že jako státní podpora neslučitelná se společným trhem, na kterou se vztahuje příkaz k navrácení uvedený v bodě 4 tohoto rozhodnutí je kvalifikována rovněž úleva na zaměstnaneckých odvodech přiznaná Francouzskou republikou na podporu rybářů za období od 15. dubna do 15. října 2000.
2. K platnosti sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž je opatření spočívající v úlevě na zaměstnaneckých odvodech kvalifikováno jako státní podpora
60.
Zásah státu může spadat pod čl. 107 odst. 1 SFEU pouze tehdy, je-li možné ho považovat za zvýhodnění poskytnuté podniku-příjemci (
69
).
61.
Za podpory jsou považovány takové zásahy, které mohou v jakékoli formě přímo nebo nepřímo zvýhodňovat podniky (
70
) nebo které je nutné považovat za hospodářské zvýhodnění, jež by podnik-příjemce za obvyklých tržních podmínek nezískal (
71
). Podle ustálené judikatury tak pojem „podpora“ zahrnuje různé výhody poskytnuté orgány veřejné moci, které snižují náklady, jež obvykle zatěžují rozpočet podniku, a ač nejsou dotacemi v užším slova smyslu, mají tutéž povahu a stejné účinky (
72
).
62.
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že částečné snížení nákladů na sociální zabezpečení, jež připadají na podniky určitého průmyslového odvětví, představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU za předpokladu, že je toto opatření určeno k částečnému osvobození podniků od peněžitých nákladů vyplývajících z běžného použití obecného systému sociálního zabezpečení, aniž je toto osvobození odůvodněno povahou nebo strukturou tohoto systému (
73
).
63.
Pokud jde o pojem „náklady, jež obvykle zatěžují rozpočet podniku“, měl Soudní dvůr za to, že zvýhodnění nelze vyloučit v případě, že stát financuje dodatečnou odměnu, kterou podnik nebyl ze zákona povinen platit svým zaměstnancům (
74
). V rozsudku ze dne 12. prosince 2002, Belgie v. Komise (
75
), Soudní dvůr uvedl, že „náklady spojené s odměňováním zaměstnanců zatěžují svou povahou rozpočet podniků bez ohledu na to, zda tyto náklady případně vyplývají ze zákonných povinností nebo z kolektivních smluv“, a že okolnost, že zásahem veřejné moci bylo bez dalšího vyloučeno jakékoli zvýšení mzdových nákladů, které nese podnik, „nezbavuje [dotčeného] příplatku jeho povahy mzdových nákladů, které obvykle zatěžují [tento podnik]“.
64.
Z judikatury dále vyplývá, že hospodářské zvýhodnění, jež může zakládat státní pomoc, může být poskytnuto též nepřímo prostřednictvím opatření, ze kterého mají přímý prospěch jiné podniky nebo subjekty, a to včetně fyzických nebo právnických osob, které nevykonávají žádnou hospodářskou činnost (
76
). Skutečnost, že přímými příjemci podpory pro jednotlivce jsou zaměstnanci, tedy nemůže stačit k vyloučení existence podpory ve prospěch jejich zaměstnavatele (
77
).
65.
Ve světle těchto zásad je třeba posoudit, zda se Komise ve sporném rozhodnutí, jak bylo vyloženo v bodech 18 až 23 tohoto stanoviska, dopustila nesprávného právního posouzení, a to tím, že úlevu na zaměstnaneckých odvodech poskytnutou Francouzskou republikou rybářům za období od 15. dubna do 15. října 2000 považovala za skutečnost, jež měla za následek snížení nákladů obvykle zatěžujících rozpočet podniku, jak tvrdí společnost Compagnie a nepřímo i předkládající soud.
66.
Zaměstnanecké i zaměstnavatelské odvody na sociální zabezpečení mají vliv na určení nákladů na práci (nebo mzdových nákladů) podniku, které pokrývají veškeré náklady vynaložené tímto podnikem náhradou za práci vykonanou zaměstnancem. Zatímco zaměstnanecké odvody jsou placeny zaměstnancem a jsou zaměstnavatelem započítávány do hrubé mzdy, zaměstnavatelské odvody hradí zaměstnavatel. Zaměstnavatel odpovídá za to, že příslušným orgánům sociálního zabezpečení budou odvedeny částky ve výši zaměstnavatelských i zaměstnaneckých odvodů. Jestliže úleva na zaměstnavatelských odvodech může přímo hospodářsky zvýhodnit podniky, jimž byla poskytnuta, neboť v rozsahu odpovídajícímu dané úlevě snižuje náklady, které tyto podniky nesou na základě právní úpravy v oblasti sociálního zabezpečení (
78
), lze říci totéž i o úlevě na zaměstnaneckých odvodech?
67.
Kladná odpověď na tuto otázku nemůže podle mého názoru vyplývat z pouhého tvrzení, že taková úleva snižuje náklady na práci, a tedy zátěž pro rozpočet podniku. Francouzská vláda a Komise uvádějí na podporu svého stanoviska i další argumenty. Tvrdí totiž, že okolnost, že zaměstnanecké odvody jsou „jménem“ zaměstnance placeny zaměstnavatelem, nemůže vyloučit, že úleva na těchto odvodech poskytuje podniku-příjemci přímou výhodu, neboť zaprvé tento podnik musí příslušným orgánům vyplácet částky ve výši těchto odvodů, zadruhé daná úleva nemá automaticky dopad na mzdu zaměstnance, jelikož mu jako taková neumožňuje pobírat částku odpovídající hrubé mzdě před započítáním zaměstnaneckých odvodů nebo zmenšené o snížené zaměstnanecké odvody, a zatřetí částečné nebo úplné převedení úlevy na zaměstnaneckých odvodech ve prospěch zaměstnance nutně závisí na rozhodnutí vedení podniku a nemůže mít za následek, že skutečnými příjemci podpůrného opatření budou namísto podniku jeho zaměstnanci.
68.
V tomto ohledu zaprvé uvádím, že i kdyby podniky, kterých se týkají úlevy dotčené ve věci v původním řízení, měly z titulu zaměstnaneckých odvodů na sociální zabezpečení povinnost zaplatit příslušným orgánům částky odečtené z odměn jejich zaměstnanců, nejedná se přesto o poplatníky těchto odvodů, neboť, jak tvrdí předkládající soud a jak je mezi účastníky původního řízení nesporné, jde o odvody k tíži zaměstnanců. Z tohoto hlediska se postavení těchto podniků liší od postavení příjemce daňových úlev v oblasti spotřební daně dotčené ve věcech, ve kterých byl vydán rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Komise v. Aer Lingus a Ryanair Designated Activity (dále jen rozsudek „Ryanair“) (
79
), na který odkazuje francouzská vláda. Tato daň je sice v konečném důsledku přenesena na spotřebitele, kteří musí snášet její hospodářskou zátěž, avšak zatěžuje rozpočet podniku, o jehož přímou daňovou povinnost se jedná (
80
).
69.
Zadruhé z rozsudku ze dne 11. září 2014, Řecko v. Komise (
81
), vyplývá, byť v odlišném kontextu, že z povinnosti jako takové zaplatit příslušným orgánům částky ve výši zaměstnaneckých odvodů nelze dovodit, že úleva na těchto odvodech poskytuje dotyčnému podniku přímou výhodu v rozsahu, který odpovídá výši této úlevy.
70.
Zatřetí ani okolnost, že úleva ze zaměstnaneckých odvodů na sociální zabezpečení nemá přímý dopad na odměny zaměstnanců podniku, ale že do výše mezd se může promítnout pouze prostřednictvím mechanismu srážek na tyto odvody, jež má provést zaměstnavatel, nemá podle mého názoru rozhodující význam, přinejmenším v případě a v rozsahu, ve kterém je toto promítnutí do mezd považováno za povinné.
71.
Právní povinnost, která případně dopadá na rybářské podniky, započíst zaměstnanecké odvody s ohledem na úlevu poskytnutou opatřeními, která jsou předmětem sporného rozhodnutí, je v projednávané věci značně kontroverzní. Zatímco společnost Compagnie tvrdí, že nepromítnutí uvedené úlevy do mezd zaměstnanců by vystavilo zaměstnavatele trestním sankcím (
82
), francouzská vláda, jež se opírá o rozsudek Ryanair, tvrdí, že takové promítnutí je výsledkem rozhodnutí podniku. Rovněž předkládající soud tvrdí, že v souladu s ustanoveními režimu sociálního zabezpečení námořníků-rybářů je toto promítnutí do mezd předmětem právní povinnosti.
72.
Jedná se zde o klíčovou otázku. Pokud by totiž podniky, na které se vztahuje úleva dotčená ve věci v původním řízení, neměly jinou možnost, než tuto úlevu promítnout do mezd svých zaměstnanců, nemohou být podle mého názoru považovány za přímé příjemce této úlevy.
73.
Rozsudek Ryanair, o který se opírá francouzská vláda, neumožňuje tento závěr zpochybnit, ale naopak jej potvrzuje. Na začátku je třeba především uvést, že uvedený rozsudek je pro projednávanou otázku relevantní pouze v omezené míře, neboť věc, v níž byl vydán tento rozsudek, se netýkala existence podpory, ale rozsahu povinnosti navrácení (
83
). Dále připomínám, že v této věci se jednalo o to, zda při vyčíslení a navrácení podpory spočívající ve snížení spotřební daně pro některé letecké společnosti, jež byla vybírána Irskem za každého cestujícího, který nastoupil do letadla odlétajícího z letiště v Irsku, musí být zohledněna skutečnost, že daň, a tedy i zvýhodnění vyplývající z tohoto snížení, byla běžně přenášena na cestující v letecké dopravě. Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl záporně, avšak k otázce existence právní povinnosti přenést dotčenou daň se nevyjádřil (
84
). Vycházel přitom zejména ze skutečnosti, že letecké společnosti, které přenesly podporu na cestující, měly možnost zachovat si výhodu spočívající ve snížení daně tím, že zvýšily cenu letenek bez daně u letů, na které se vztahovala snížená sazba (
85
). Záleželo proto na rozhodnutí letecké společnosti, jakým způsobem využila poskytnutou výhodu, tedy zda zachovala původní cenu letenek, čímž podporu ekonomicky přenesla na cestující, anebo zvýšila jejich cenu, čímž si podporu uchovala pro sebe (
86
).
74.
I kdybychom však předpokládali, že podniky, kterých se týkají úlevy na zaměstnaneckých odvodech dotčené ve věci v původním řízení, mají právní povinnost promítnout tyto úlevy do mezd svých zaměstnanců, jak tvrdí společnost Compagnie i předkládající soud, a to i zpětně (
87
), situace těchto podniků se zřetelně liší od situace leteckých společností ve věci Ryanair.
75.
Je pravda, že uvedené úlevy mohly podnikům poskytnout příležitost k novému vyjednání čistých mezd svých zaměstnanců, jak tvrdí francouzská vláda. Nicméně si nemyslím, že by bylo možné vážně tvrdit, že manévrovací prostor podniku k zvýšení svých cen, i když je tento podnik vystaven tlakům vysoce konkurenčního trhu, je srovnatelný s prostorem, kterým zaměstnavatel disponuje v případě snížení výše hrubých mezd svých zaměstnanců tak, aby mohl mít prospěch z úlevy na zaměstnaneckých odvodech, a to tím spíše za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, kdy úleva byla poskytnuta pouze na období šest měsíců.
76.
V každém případě Komise ve sporném rozhodnutí nezohlednila ani existenci tohoto manévrovacího prostoru, ani existenci právní povinnosti promítnout úlevu na zaměstnaneckých odvodech do mezd zaměstnanců rybářských podniků, a to ani zpětně, a dospěla k závěru o existenci podpory, jež spočívá v této úlevě a přímo zvýhodňuje uvedené podniky. K takovému závěru však Komise podle mého názoru nemohla dospět, aniž přitom zohlednila přinejmenším tyto dva faktory.
77.
I když je pravda, že Francouzská republika ani jiná zúčastněná strana ve smyslu čl. 108 odst. 2 SFEU nezpochybnily během formálního vyšetřovacího řízení, které vedlo ke spornému rozhodnutí, povahu podpor dotčených ve věci v původním řízení, nic to nemění na tom, že je povinností Komise předložit důkazy o existenci státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Z judikatury Soudního dvora v oblasti zásad opatřování důkazů týkajících se státních podpor zejména vyplývá, že Komise je povinna provést pečlivý a nestranný přezkum dotyčných opatření, aby měla úplné a spolehlivé poznatky k přijetí konečného rozhodnutí stanovujícího existenci a případně i neslučitelnost nebo protiprávnost podpory (
88
).
78.
Je třeba zdůraznit, že výše uvedené úvahy nevylučují, aby úleva na zaměstnaneckých odvodech dotčená ve věci v původním řízení poskytovala dotčeným podnikům nepřímou výhodu, jakou je podle Conseil d’État (Státní rada) větší přitažlivost podniku z důvodu vyšších odměn, které jeho zaměstnanci pobírali po dobu šesti měsíců, nebo případná možnost zaměstnat během tohoto období nové zaměstnance za nižší hrubou mzdu, a obecně snížení výrobních nákladů nebo zvýšení produktivity.
79.
Ze sporného rozhodnutí, a zejména z bodu 55 odůvodnění tohoto rozhodnutí, však podle mého názoru jasně vyplývá, jak potvrdila Komise v písemném i ústním vyjádření před Soudním dvorem, že zjištěná výhoda nespočívala v určitém nepřímém prospěchu, ale v tom, že dané podniky byly osvobozeny od nákladů, které by jinak musely snášet, a to v rozsahu, ve kterém musely platit nižší zaměstnanecké odvody (
89
). V opačném případě bylo na Komisi přinejmenším upřesnit povahu takové nepřímé výhody (
90
).
80.
Ve světle všech výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr prohlásil sporné rozhodnutí za neplatné v rozsahu, v němž snížení zaměstnaneckých odvodů, které Francouzská republika přiznala rybářům v období od 15. dubna do 15. října 2000, kvalifikuje jako státní podpory.
3. Ke druhé předběžné otázce
81.
Pokud by měl Soudní dvůr rozhodnout o částečné neplatnosti sporného rozhodnutí, jak navrhuji, nebylo by nutné odpovídat na druhou předběžnou otázku. Touto otázkou se tedy budu stručně zabývat jen podpůrně pro případ, že by mé návrhy nebyly Soudním dvorem přijaty.
82.
Jak jsem již uvedl v bodě 79 tohoto stanoviska, výhoda identifikovaná Komisí ve sporném rozhodnutí spočívá ve skutečnosti, že dotyčné podniky musí příslušným orgánům zaplatit nižší částku za zaměstnanecké odvody. Navrácení se tedy logicky musí týkat částky, která odpovídá rozdílu mezi běžnými odvody a sníženými odvody.
83.
Pokud by se tedy Soudní dvůr rozhodl nezabývat se otázkou platnosti sporného rozhodnutí diskutovanou v bodech 60 až 80 tohoto stanoviska nebo pokud by poté, co jí vznese i bez návrhu, rozhodl ve prospěch platnosti tohoto rozhodnutí, mohl by podle mého názoru pouze dospět k závěru, že podniky, kterých se týkají úlevy dotčené ve věci v původním řízení, musí vrátit uvedené úlevy v plném rozsahu.
84.
V souladu s poznatky vyplývajícími z rozsudku Ryanair by v kontextu, kdy v úvahu připadá pouze otázka navrácení, byla otázka, zda a v jakém rozsahu přenesly podniky-příjemci tuto úlevu na své zaměstnance, irelevantní (
91
).
85.
Relevantní není ani rozsudek ze dne 13. února 2014, Mediaset (
92
), o který se opírá společnost Compagnie. Soudní dvůr v tomto rozsudku uvedl zaprvé, že pokud Komise při přezkumu režimu podpor není schopna určit přesnou výši podpory obdrženou jednotlivými příjemci, lze zvláštní okolnosti týkající se každého takového příjemce posoudit až ve stadiu navrácení podpory, a zadruhé, že je na vnitrostátním soudu, pokud je mu tato věc předložena, aby rozhodl o výši podpory, která má být navrácena, a přitom zohlednil veškeré relevantní poznatky, které mu byly předloženy, a že nelze vyloučit, že s ohledem na veškeré tyto poznatky vyplyne z výpočtů provedených uvedeným soudem částka rovnající se nule.
86.
Ve věci v původním řízení, ve které byl vydán uvedený rozsudek, se však jednalo o navrácení podpory ve formě dotace na nákup určitého zboží, která nepřímo zvýhodňovala hospodářské subjekty poskytující služby spojené s používáním dotovaného zboží. Vyčíslení tedy zahrnovalo komplexní výpočty, jejichž cílem bylo určit nepřímé zvýhodnění, z něhož měly tyto subjekty prospěch v důsledku zvýšení prodeje dotovaného zboží.
87.
Naproti tomu sporné rozhodnutí, jak jsem již uvedl, shledává přímou výhodu ve prospěch podniků, kterých se týkají úlevy dotčené v původním řízení, v důsledku které jsou tyto podniky zproštěny povinnosti platit náklady, které by jinak musely nést. Jak ale Soudní dvůr rozhodl v rozsudku ze dne 13. února 2014, Mediaset (
93
), pro účely zajištění výkonu rozhodnutí Komise, kterým se režim podpor prohlašuje za protiprávní a neslučitelný s vnitřním trhem a ukládá se navrácení dotčených podpor, je vnitrostátní soud tímto rozhodnutím vázán.
88.
Konečně, ať již Soudní dvůr přijme jakékoliv řešení, navrácení pomoci dotčené v původním řízení nelze požadovat po zaměstnancích podniků, kterých se sporné rozhodnutí týká.
89.
Na základě všech výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr v případě, že nebude souhlasit s mým návrhem prohlásit sporné rozhodnutí za neplatné, odpověděl na druhou předběžnou otázku tak, že podniky, které mají prospěch z úlev na zaměstnaneckých odvodech, jež byly sporným rozhodnutím prohlášeny za neslučitelné se společným trhem, musí být považovány za podniky, jež měly prospěch z těchto úlev jako celku.
IV. Závěry
90.
Ve světle všech výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Conseil d’État (Státní rada, Francie) následovně:
„Článek 3 rozhodnutí Komise 2005/239/ES ze dne 14. července 2004 týkajícího se některých podpor realizovaných Francouzskou republikou ve prospěch producentů akvakultury a rybářů musí být vykládán v tom smyslu, že jako státní podpora neslučitelná se společným trhem, na kterou se vztahuje příkaz k navrácení uvedený v bodě 4 tohoto rozhodnutí, je kvalifikována rovněž úleva na zaměstnaneckých odvodech přiznaná Francouzskou republikou na podporu rybářů za období od 15. dubna do 15. října 2000.
Toto rozhodnutí je neplatné v rozsahu, v němž tuto úlevu kvalifikuje jako státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2005, L 74, s. 49.
(
3
) – Tato opatření byla provedena dříve, než se mohla Komise vyjádřit k jejich slučitelnosti se společným trhem, věc byla zapsána jako režim neoznámené podpory (viz bod 1 odůvodnění sporného rozhodnutí).
(
4
) – Co se týče opatření přijatých ve prospěch rybářů, šlo o podporu na obnovu plavidel a rybářských materiálů ztracených nebo poškozených v průběhu bouře, zálohy na odškodnění, které měly být vyplaceny Mezinárodním fondem pro odškodnění za škody způsobené ropným znečištěním (FIPOL), a paušální podporu za ztrátu příjmů vyplývající ze škod, k nimž došlo během bouře, (viz bod 5 odůvodnění sporného rozhodnutí).
(
5
) – Viz rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení [podpora C 91/2001, odškodnění producentů akvakultury a rybářů, kteří jsou oběťmi ropné skvrny a bouře (prosinec 1999)] uvedené ve výzvě k předložení připomínek podle čl. 88 odst. 2 ES a článku 6 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 88 Smlouvy o ES (Úř. věst. 2002, C 39, s. 6). Komise neobdržela žádné připomínky, viz bod 3 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(
6
) – Viz bod 18 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(
7
) – ENIM je veřejnoprávní instituce.
(
8
) – Viz bod 12 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(
9
) – Viz bod 38 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(
10
) – Viz bod 39 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(
11
) – Viz body 84 až 97 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(
12
) – Pokyny pro posuzování státní podpory v odvětví rybolovu a akvakultury (Úř. věst. 1997, C 100, s. 12).
(
13
) – C‑549/09, nezveřejněný, EU:C:2011:672.
(
14
) – Viz bod 1 výroku rozsudku Komise v. Francie.
(
15
) – Bod 43 rozsudku Komise v. Francie odkazuje na rozsudek ze dne 12. května 2005, Komise v. Řecko (C‑415/03, EU:C:2005:287, bod 38 a citovaná judikatura).
(
16
) – C‑188/92, EU:C:1994:90.
(
17
) – Viz rozsudky ze dne 2. června 1976, Milch-, Fett- und Eier-Kontor (125/75, EU:C:1976:81, bod 7), ze dne 13. prosince 1979, Hauer (44/79, EU:C:1979:290, body 13 až 16), ve kterých přezkum otázky Soudním dvorem nevedl k prohlášení neplatnosti, ze dne 3. února 1977, Strehl (62/76, EU:C:1977:18, bod 10), ze dne 7. června 1988, Roviello (20/85, EU:C:1988:283), ze dne 14. června 1990, Weiser (C‑37/89, EU:C:1990:254, bod 17 a výrok), ve kterých Soudní dvůr naopak prohlásil dotčené akty sekundárního práva za neplatné, jakož i ze dne 7. září 1999, De Haan (C‑61/98, EU:C:1999:393, bod 47), ve kterém Soudní dvůr prohlásil za neplatné rozhodnutí Komise, k němuž se nevztahovaly otázky týkající se výkladu položené předkládajícím soudem (viz bod 3 výroku).
(
18
) – Viz rozsudky ze dne 1. prosince 1965, Schwarze (16/65, EU:C:1965:117, s. 1095), ze dne 15. října 1980, Roquette Frères (145/79, EU:C:1980:234, bod 6), ze dne 13. prosince 1989, Paris (C‑204/88, EU:C:1989:643, bod 8), v nichž Soudní dvůr odůvodnil vznesení otázky platnosti i bez návrhu takto: „[a]čkoliv se položená otázka formálně týká pouze výkladu článku 15 sporného nařízení, ze spisu vyplývá, že pochybnosti předkládajícího soudu […] se týkají platnosti tohoto ustanovení“, ze dne 11. října 2001, Khalil a další (C‑95/99 až C‑98/99 a C‑180/99, EU:C:2001:532, bod 29), jakož i ze dne 12. prosince 2002, Cipriani (C‑395/00, EU:C:2002:751, bod 50 a výrok).
(
19
) – Rozsudek ze dne 1. prosince 1965 (16/65, EU:C:1965:117, s. 1094).
(
20
) – Je třeba poznamenat, že ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, byly velmi jasně formulované otázky položené Hessisches Finanzgericht (Hesenský finanční soud Německo) zčásti založeny na předpokladu, že rozhodnutí Komise, o které se jednalo v původním řízení, je neplatné.
(
21
) – Viz zejména rozsudek ze dne 30. listopadu 2006, Brünsteiner a Autohaus Hilgert (C‑376/05 a C‑377/05, EU:C:2006:753, body 25 až 29). Z ustálené judikatury vyplývá, že článek 267 SFEU nepředstavuje procesní prostředek, který mají k dispozici účastníci řízení ve sporu probíhajícím před vnitrostátním soudem, takže Soudní dvůr nemůže být povinen posoudit platnost unijního práva z pouhého důvodu, že tato otázka byla před ním uplatněna jedním z těchto účastníků řízení v jeho písemných vyjádřeních, [viz zejména rozsudky ze dne 4. září 2014, Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154, bod 27), jakož i ze dne 28. ledna 2016, CM Eurologistik a GLS (C‑283/14 a C‑284/14, EU:C:2016:57, body 44 až 46)].
(
22
) – Informace poskytnuté v předkládacích rozhodnutích nemají pouze umožnit Soudnímu dvoru, aby podal užitečné odpovědi, ale mají rovněž poskytnout vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným možnost předložit vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora Evropské unie, [viz zejména rozsudek ze dne 20. června 2019, K. P. (C‑458/15, EU:C:2019:522, body 36 a 37 a citovaná judikatura)].
(
23
) – Viz zejména usnesení ze dne 18. dubna 2013, Adiamix (C‑368/12, nezveřejněné, EU:C:2013:257, body 16 až 25), ve kterém Soudní dvůr prohlásil za nepřípustnou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce směřující k posouzení neplatnosti, neboť vnitrostátní soud neuvedl žádné informace o důvodech, pro které měl za to, že argumenty předložené žalobkyní v původním řízení mohly být opodstatněné.
(
24
) – Viz rozsudek ze dne 6. října 2015, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, bod 67); viz též stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:627, body 121 až 128).
(
25
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. července 2007, Lucchini, (C‑119/05, (EU:C:2007:434, bod 56).
(
26
) – Soudní dvůr již ve své předchozí judikatuře uvedl, že rozhodnutí přijaté orgány Společenství, které nebylo ve stanovené lhůtě napadeno jeho adresátem, se vůči tomuto adresátovi stává konečným, přičemž vycházel z úvahy, že lhůty pro podání žaloby směřují k ochraně právní jistoty tím, že zamezují nekonečnému zpochybňování aktů Společenství, jež vyvolávají právní účinky, [viz zejména rozsudky ze dne 17. listopadu 1965, Collotti v. Soudní dvůr (20/65, EU:C:1965:115, s. 1051), a ze dne 12. října 1978, Komise v. Belgie (156/77, EU:C:1978:180, body 20 až 24)].
(
27
) – Bod 18 rozsudku TWD. Jak jsem uvedl ve svém stanovisku ve věci Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:295, body 21 a 25), judikatura TWD stanoví výjimku z obecné zásady, podle níž má každý účastník vnitrostátního řízení právo namítat protiprávnost ustanovení obsažených v unijních aktech, která jsou základem pro přijetí vnitrostátního rozhodnutí nebo aktu v jeho neprospěch, a požádat vnitrostátní soud, aby předložil Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Tato výjimka nachází opodstatnění v požadavku na ochraně právní jistoty a v požadavku na zabránění zneužívání procesních prostředků, které unijní právo poskytuje jednotlivcům.
(
28
) – Viz zejména rozsudky ze dne 30. ledna 1997, Wiljo (C‑178/95, EU:C:1997:46, body 15 až 25), ze dne 18. července 2007, Lucchini, (C‑119/05, EU:C:2007:434, body 55 a 56), ze dne 5. března 2015, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, bod 28), jakož i ze dne 25. července 2018, Georgsmarienhütte a další (C‑135/16, dále jen „rozsudek Georgsmarienhütte“EU:C:2018:582, bod 14).
(
29
) – Viz zejména rozsudky ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101, body 29 až 40), ze dne 22. října 2002, National Farmers’ Union, (C‑241/01, EU:C:2002:604, body 34 až 39), ve kterém bylo promlčení namítáno proti členskému státu, ze dne 29. června 2010, E a F (C‑550/09, EU:C:2010:382, body 37 až 52), ze dne 17. února 2011, Bolton Alimentari (C‑494/09, EU:C:2011:87, body 20 až 24), jakož i ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 41). Připomínám, že výrok rozsudku TWD výslovně odkazoval na rozhodnutí přijatá Komisí ve smyslu čl. 93 odst. 2 Smlouvy o EHS, jakož i na okolnost, že společnost vystupující před předkládajícím soudem jako žalobkyně byla dotyčným členským státem písemně informována o tomto rozhodnutí (a o možnosti podat žalobu na neplatnost k Tribunálu). Rovněž připomínám, že podpora dotčená ve věci v původním řízení, v níž byl vydán rozsudek TWD, představovala individuální podporu.
(
30
) – V tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 30. ledna 1997, Wiljo, (C‑178/95, EU:C:1997:46, body 15 až 25), ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101, body 29 až 40), ze dne 22. října 2002, National Farmers’ Union (C‑241/01, EU:C:2002:604, body 34 až 39), ze dne 18. července 2007, Lucchini, (C‑119/05, EU:C:2007:434, body 55 a 56), jakož i Georgsmarienhütte, bod 14.
(
31
) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci Georgsmarienhütte a další (C‑135/16, EU:C:2018:120, bod 38).
(
32
) – V mnoha případech Soudní dvůr dospěl k závěru, že zjevná povaha takové aktivní legitimace nebyla prokázána, [v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 23. února 2006, Atzeni a další, (C‑346/03 a C‑529/03, EU:C:2006:130, body 30 až 34), ze dne 8. března 2007, Roquette Frères, (C‑441/05, EU:C:2007:150, body 35 až 48), ze dne 29. června 2010, E a F (C‑550/09, EU:C:2010:382, body 37 až 52), ze dne 17. února 2011, Bolton Alimentari (C‑494/09, EU:C:2011:87, body 20 až 24); ze dne 18. září 2014, Valimar, (C‑374/12, EU:C:2014:2231, body 24 až 38), ze dne 5. března 2015, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, body 27 až 32), ze dne 16. dubna 2015, TMK Europe (C‑143/14, EU:C:2015:236, bod 26), ze dne 14. března 2017, A a další (C‑158/14, EU:C:2017:202), jakož i ze dne 19. září 2019, Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:766, body 28 až 44).
(
33
) – Viz zejména rozsudek ze dne 4. prosince 2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo v. Komise (C‑342/18 P, nezveřejněný, EU:C:2019:1043, bod 66).
(
34
) – Viz zejména rozsudky ze dne 19. října 2000, Itálie a Sardegna Lines v. Komise (C‑15/98 a C‑105/99, dále jen rozsudek „Itálie a Sardegna Lines v. Komise“EU:C:2000:570, bod 36), jakož i Georgsmarienhütte, bod 30.
(
35
) – Viz rozsudek ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223), jakož i zejména rozsudek ze dne 9. června 2011, Comitato „Venezia vuole vivere“ a další v. Komise (C‑71/09 P, C‑73/09 P a C‑76/09 P, dále jen „rozsudek Comitato ‚Venezia vuole vivere‘ “, EU:C:2011:368, bod 52).
(
36
) – Viz zejména rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Scuola Elementare Maria Montessori v Komise, Komise v. Scuola Elementare Maria Montessori a Komise v. Ferracci (C‑622/16 P až C‑624/16 P, EU:C:2018:873, bod 31, jakož i citovaná judikatura).
(
37
) – Viz rozsudek ze dne 2. února 1988, Kwekerij van der Kooy a další v. Komise (67/85, 68/85 a 70/85, EU:C:1988:38, bod 15).
(
38
) – Ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 2. února 1988, Kwekerij van der Kooy a další v. Komise (67/85, 68/85 a 70/85, EU:C:1988:38), nebylo o takovém navrácení rozhodnuto, jak vyplývá zejména ze stanoviska generálního advokáta G. Slynna v těchto spojených věcech (nezveřejněné, EU:C:1987:177, s. 240).
(
39
) – Viz zejména rozsudek Comitato „Venezia vuole vivere“, bod 53 a citovaná judikatura. Co se týče nedávného potvrzení této judikatury, viz rozsudek ze dne 28. června 2018, Andres (úpadek Heitkamp BauHolding) v. Komise (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, bod 45).
(
40
) – Viz rozsudek Comitato „Venezia vuole vivere“, bod 55, ve kterém Soudní dvůr odmítl argumenty předložené Komisí, která tvrdila, že v době přijetí rozhodnutí dotčeného ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, nebylo ještě možné identifikovat příjemce, kteří byli na základě tohoto rozhodnutí povinni vrátit podpory.
(
41
) – Viz rozsudek Comitato „Venezia vuole vivere“, bod 56 (zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska).
(
42
) – 11/82, EU:C:1985:18, bod 31. Soudní dvůr v tomto rozsudku konstatoval, že pokud se napadený akt dotýká skupiny osob, jež byly nebo mohly být známy v okamžiku přijetí tohoto aktu a na základě kritérií vlastních členům této skupiny, mohou tyto osoby být tímto aktem osobně dotčeny, neboť patří k omezenému okruhu hospodářských subjektů [viz též usnesení ze dne 17. ledna 1992, Sofrimport v. Komise (C‑152/88, EU:C:1992:21, bod 11), a rozsudek ze dne 17. září 2009, Komise v. Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, EU:C:2009:556, bod 54 a citovaná judikatura)].
(
43
) – Viz rozsudek Comitato „Venezia vuole vivere“, bod 56.
(
44
) – Viz rozsudek Comitato „Venezia vuole vivere“, bod 57. Stejný argument uvedla Komise v rozsudku ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise (C‑298/00 P, dále jen „rozsudek Itálie v Komise, EU:C:2004:240, bod 31), aniž ho Soudní dvůr uznal.
(
45
) – Viz body 31 až 37 tohoto rozsudku.
(
46
) – Sporné rozhodnutí bylo vyhlášeno v Úředním věstníku dne 19. března 2005. Vzhledem k absenci údaje o tom, že se společnost Compagnie o rozhodnutí dozvěděla před tímto datem (zástupce společnosti Compagnie na jednání tvrdil, že společnost se o něm dozvěděla na základě nahlédnutí do Úředního věstníku), je třeba mít za to, že lhůta pro napadení uvedeného rozhodnutí začala pro tento podnik běžet od uvedeného data zveřejnění.
(
47
) – Viz body 34 a 35 tohoto rozsudku.
(
48
) – Viz bod 39 tohoto rozsudku vydaného na základě kasačního opravného prostředku Komise, v němž zejména uvedla, že žaloba, která směřovala proti rozhodnutí o neslučitelnosti režimu podpor poskytnutých regionem Frioul-Vénétie Julienne (Itálie) silničním přepravcům zboží v regionu se společným trhem a kterou k Tribunálu podaly podniky mající z tohoto režimu prospěch, je nepřípustná. Je třeba poznamenat, že v tomto rozsudku Soudní dvůr odmítl stejné argumenty, které Komise znovu bezúspěšně zopakovala ve věci, ve které byl vydán rozsudek Comitato „Venezia vuole vivere“. Komise zejména uvedla, že rozsudek Itálie a Sardegna Lines v. Komise není relevantní, protože režim podpor dotčený ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, se týkal pouze velmi malého počtu hospodářských subjektů a protože situace žalobkyně, tedy společnosti Sardegna Lines, byla Komisí specificky zohledněna v rámci formálního vyšetřovacího řízení týkajícího se tohoto režimu podpor [k tomuto bodu viz rovněž stanovisko generálního advokáta S. Albera ve věci Itálie v. Komise (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, bod 33)].
(
49
) – Viz zejména stanovisko generálního advokáta Albera ve věci Itálie v. Komise (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, bod 70)
(
50
) – T‑254/00, T‑270/00 a T‑277/00, dále jen „rozsudek Hotel Cipriani a další v. Komise, EU:T:2008:537.
(
51
) – Viz body 76 až 92 rozsudku Hotel Cipriani a další v. Komise, jehož analýza byla na základě kasačního opravného prostředku potvrzena rozsudkem Comitato „Venezia vuole vivere“, bod 60; viz rovněž rozsudek ze dne 21. prosince 2011, A2A v. Komise (C‑320/09 P, nezveřejněný, EU:C:2011:858, body 55 až 61), jímž byla na základě kasačního opravného prostředku potvrzena přípustnost žalob podaných k Tribunálu v roce 2002. V rozsudku ze dne 29. září 2000, CETM v. Komise (T‑55/99, EU:T:2000:223), Tribunál prohlásil za přípustnou žalobu podanou sdružením pověřeným ochranou zájmů podniků, které byly příjemci režimu podpor spočívajícího ve snížení úrokových sazeb, které se mělo automaticky uplatnit na každý podnik splňující kritéria pro poskytnutí této podpory.
(
52
) – K přehledu stavu judikatury v roce 2003 viz stanovisko generálního advokáta S. Albera ve věci Itálie v. Komise (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, body 73 až 85).
(
53
) – Sporné rozhodnutí v bodě 22 odůvodnění pouze uvádí, že osvobození rybářů a producentů akvakultury od odvodů na sociální zabezpečení představovalo částku 18,2 miliónu eur (číselné údaje uvedené v bodech 45 a 67 odůvodnění sporného rozhodnutí, na které odkazuje Komise ve svých vyjádřeních, se týkají pouze producentů akvakultury). Ze spisu vedeného v řízení o nesplnění povinnosti, v němž byl vydán rozsudek Komise v. Francie, vyplývá, že vzhledem k mechanismu osvobození od odvodů na sociální zabezpečení zavedenému dotčeným režimem podpor měly francouzské orgány za to, že je velmi obtížné odhadnout celkovou částku podpor i počet dotčených rybářů, jejichž celková populace může být až 28000 osob.
(
54
) – Viz body 76 až 92 tohoto rozsudku. Viz též rozsudek ze dne 12. září 2007, Itálie v. Komise (T‑239/04 a T‑323/04, EU:T:2007:260, body 36 až 44), ve kterém Tribunál odmítl argumentaci Komise, podle které z rozsudku Itálie a Sardegna Lines v. Komise nevyplývá, že všichni příjemci podpor poskytnutých v rámci určitého režimu podpor jsou osobně dotčeni rozhodnutím Komise, jímž je tento režim prohlášen za neslučitelný se společným trhem, neboť Komise v této souvislosti posuzuje obecnou a abstraktní vnitrostátní právní úpravu a nezabývá se individuálními případy.
(
55
) – Kromě rozsudku TWD viz rozsudky ze dne 18. července 2007, Lucchini, (C‑119/05, EU:C:2007:434, body 55 a 56).
(
56
) – C‑346/03 a C‑529/03, EU:C:2006:130.
(
57
) – Viz též stanovisko generálního advokáta D. Ruiz-Jarabo Colomera ve spojených věcech Atzeni a další (C‑346/03 a C‑529/03, EU:C:2005:256, body 61 až 99).
(
58
) – Zdůrazňuji, že s cílem vyloučit použití rozsudku TWD Soudní dvůr v rozsudku ze dne 23. února 2006, Atzeni a další (C‑346/03 a C‑529/03, EU:C:2006:130), zejména zdůraznil, že dotčené rozhodnutí nebylo skutečným příjemcům podpor oznámeno příslušným členským státem. K důležitosti informace, kterou skutečný příjemce podpor poskytnutých v rámci obecného režimu mohl mít na základě rozhodnutí o vrácení těchto podpor tak, aby vůči němu mohly být uplatněny účinky promlčení, viz stanovisko generálního advokáta D. Ruiz-Jarabo Colomera ve spojených věcech Atzeni a další (C‑346/03 a C‑529/03, EU:C:2005:256, bod 98).
(
59
) – Viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci Georgsmarienhütte a další (C‑135/16, EU:C:2018:120, body 59 a 60).
(
60
) – Jak vyplývá ze spisu k žalobě pro nesplnění povinnosti, která vedla k vydání rozsudku Komise v. Francie.
(
61
) – T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, T‑245/00 až T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, T‑256/00 až T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, T‑274/00 až T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 a T‑296/00, EU:T:2005:90. K relevanci této okolnosti z hlediska možnosti vyloučit použití promlčení stanoveného rozsudkem TWD viz rozsudek Hotel Cipriani a další v. Komise, bod 90.
(
62
) – Viz body 18 až 22 tohoto stanoviska.
(
63
) – Podle ustálené judikatury připomenuté v bodě 43 rozsudku Komise v. Francie nemůže členský stát, kterému je určeno rozhodnutí v oblasti podpor a který toto rozhodnutí nenapadl před Soudním dvorem, řádně zpochybnit legalitu takového rozhodnutí v rámci žaloby, jejímž předmětem je nesplnění povinnosti provést toto rozhodnutí, viz zejména rozsudek ze dne 12. května 2005, Komise v. Řecko (C‑415/03, EU:C:2005:287, bod 38 a citovaná judikatura).
(
64
) – Odpověď na argumentaci Francouzské republiky, kterou Komise uvedla v replice, se ostatně vztahovala k otázce platnosti této povinnosti, nikoliv k otázce její existence.
(
65
) – Viz zejména rozsudek TWD, bod 21.
(
66
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
67
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
68
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
69
) – Viz zejména rozsudek ze dne 24. července 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, bod 83). Podle ustálené judikatury Soudního dvora se pro kvalifikaci vnitrostátního opatření jako „státní podpory“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU vyžaduje, aby byly splněny všechny následující podmínky. Zaprvé se musí jednat o státní zásah nebo zásah ze státních prostředků. Zadruhé tento zásah musí být způsobilý ovlivnit obchod mezi členskými státy. Zatřetí musí tento zásah svého příjemce zvýhodnit. Začtvrté musí narušovat hospodářskou soutěž nebo hrozit jejím narušením [viz zejména rozsudek ze dne 28. června 2018, Andres (úpadek Heitkamp BauHolding) v. Komise (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, bod 82 a citovaná judikatura)].
(
70
) – Viz zejména rozsudky ze dne 15. července 1964, Costa (6/64, EU:C:1964:66, s. 1161), ze dne 24. července 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, bod 84), jakož i ze dne 27. června 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, bod 65 a citovaná judikatura).
(
71
) – Viz rozsudky ze dne 11. července 1996, SFEI a další (C‑39/94, EU:C:1996:285, bod 60), jakož i ze dne 29. dubna 1999, Španělsko v. Komise (C‑342/96, EU:C:1999:210, bod 41).
(
72
) – Viz zejména rozsudky ze dne 23. února 1961, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg v. Vysoký úřad (30/59, EU:C:1961:2, s. 39), a ze dne 27. června 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, bod 66 a citovaná judikatura).
(
73
) – Viz zejména rozsudky ze dne 2. července 1974, Itálie v. Komise (173/73, EU:C:1974:71, bod 33), ze dne 26. září 1996, Francie v. Komise (C‑241/94, EU:C:1996:353, body 20 až 24), ze dne 5. října 1999, Francie v. Komise (C‑251/97, EU:C:1999:480, bod 36), jakož i ze dne 7. března 2002, Itálie v. Komise (C‑310/99, EU:C:2002:143, bod 51).
(
74
) – Viz rozsudky ze dne 12. prosince 2002, Belgie v. Komise (C‑5/01, EU:C:2002:754, body 38 až 40), a ze dne 11. září 2012, Corsica Ferries France v. Komise (T‑565/08, EU:T:2012:415, bod 137), ve kterých Tribunál uvedl, že „z pojmu ‚podpora‘ nutně nevyplývá převzetí právní povinnosti, ale spíše skutečnost, že jsou sníženy náklady, jež normálně zatěžují rozpočet podniku“.
(
75
) – (C‑5/01, EU:C:2002:754, body 39 a 40). Již v rozsudku ze dne 23. února 1961, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg v. Vysoký úřad (30/59, EU:C:1961:2, s. 51), Soudní dvůr rozhodl, že financování příplatku za směny vypláceného některým pracovníkům uhelného průmyslu z veřejných prostředků vede ke zvýšení jejich odměny, které uměle snižuje výrobní náklady dotyčných podniků, a že uvedený příplatek proto musí být považován za podporu.
(
76
) – Viz rozsudky ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise (C‑156/98, EU:C:2000:467, body 26 a 27), ze dne 13. června 2002, Nizozemsko v. Komise (C‑382/99, EU:C:2002:363, body 62 až 67), ze dne 28. července 2011, Mediaset v. Komise (C‑403/10 P, nezveřejněný, EU:C:2011:533, bod 81), jakož i ze dne 4. března 2009, Itálie v. Komise (T‑424/05, nezveřejněný, EU:T:2009:49, body 132 až 139). Viz též čl. 107 odst. 2 písm. a) SFEU.
(
77
) – Rozsudek ze dne 11. září 2012, Corsica Ferries France v. Komise (T‑565/08, EU:T:2012:415, bod 137).
(
78
) – V tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 5. října 1999, Francie v. Komise (C‑251/97, EU:C:1999:480, bod 38).
(
79
) – C‑164/15 P a C‑165/15 P, EU:C:2016:990.
(
80
) – Viz rozsudek Ryanair, bod 98. Viz též stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve spojených věcech Komise v. Aer Lingus a Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P a C‑165/15 P, EU:C:2016:515, bod 74).
(
81
) – T‑425/11, EU:T:2014:768, body 49 až 58, (zvláště bod 57), potvrzený v odvolacím řízení usnesením ze dne 22. října 2015, Komise v. Řecko (C‑530/14 P, nezveřejněné, EU:C:2015:727).
(
82
) – Společnost Compagnie odkazuje zejména na rozsudek Cour de cassation chambre sociale (Kasační soud, senát pro sociální zabezpečení, France) ze dne 4. prosince 2013, č. 12-18.301 a 12-18.302, v němž tento soud s odkazem na zásadu, kterou stanovil v roce 1990 a podle které „srážky z odměny zaměstnanců provedené zaměstnavatelem z titulu srážek na odvody na sociální zabezpečení nemohou být vyšší než skutečně zaplacené odvody“, zamítl kasační opravný prostředek rybářského podniku, jenž z titulu zaměstnaneckých odvodů provedl v jisté výši srážky ze mzdy námořníků, ačkoliv ENIM tyto srážky nikdy nevyžadoval (z důvodu úlevy na zaměstnaneckých odvodech, o které bylo rozhodnuto směrnicí ministra vzhledem k problémům, se kterými se potýkalo odvětví rybolovu kvůli zvýšeným cenám ropy), a rozhodl, že zaměstnavatel je povinen vrátit tyto srážky námořníkům.
(
83
) – Vzhledem k tomu, že žalobci nemohli prokázat protiprávnost rozhodnutí, v němž Komise shledala, že se jedná o podporu, Soudní dvůr výslovně omezil svůj přezkum na otázku navrácení, [viz zejména body 94, 98 a 99 rozsudku Ryanair].
(
84
) – Touto otázkou se ve svém stanovisku zabýval generální advokát Mengozzi ve spojených věcech Komise v. Aer Lingus a Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P a C‑165/15 P, EU:C:2016:515, bod 72).
(
85
) – Viz bod 104 rozsudku Ryanair.
(
86
) – Viz zejména body 101 a 102 rozsudku Ryanair.
(
87
) – Je třeba poznamenat, že není vyloučeno, že se dotčené úlevy alespoň zčásti týkaly částek, které již podniky v plné výši odpočetly z mezd svých zaměstnanců a které ještě musely být zaplaceny příslušným orgánům (připomínám, že oběžníky, které stanovily úlevy, jsou ze dne 15. dubna a 13. července 2000 a vztahují se k období od 15. dubna do 15. října 2000). V takovém případě by se opatření přinejmenším formálně týkalo částek, které podniky dlužily orgánům sociálního zabezpečení, a nikoliv zaměstnaneckých odvodů jako takových. I kdybychom však připustili, že za těchto okolností zaměstnavatel neměl povinnost zpětně promítnout úlevu do platů svých zaměstnanců, Francouzská republika ani Komise netvrdily, že dotčená opatření mají takovouto povahu. Ze sporného rozhodnutí to každopádně nijak nevyplývá.
(
88
) – Viz zejména rozsudky ze dne 3. dubna 2014, Francie v. Komise (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, bod 63), a ze dne 19. září 2018, Komise v. Francie a IFP Énergies nouvelles (C‑438/16 P, EU:C:2018:737, bod 110).
(
89
) – Z tohoto důvodu se domnívám, že rozsudky citované Komisí na jednání nejsou relevantní, neboť všechny odkazují na situace, ve kterých bylo shledáno, že dotyčné podniky měly nepřímý prospěch z opatření přijatých na podporu svých zaměstnavatelů. Rozhodnutí citované v písemném vyjádření Komise je rovněž irelevantní, neboť podpora konstatovaná v tomto rozhodnutí spočívala ve snížení dluhu na DPH, který podniku vznikl z důvodu neoprávněného vynětí některých svých transakcí z této daně.
(
90
) – Jak Komise upřesnila ve věcech, v nichž byly vydány rozsudky ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise (C‑156/98, EU:C:2000:467) [viz též stanovisko generálního advokáta A. Saggia v této věci (C‑156/98, EU:C:2000:47, bod 22)], ze dne 13. června 2002, Nizozemsko v. Komise (C‑382/99, EU:C:2002:363, bod 63), ze dne 28. července 2011, Mediaset v. Komise (C‑403/10 P, nezveřejněný, EU:C:2011:533, bod 63), jakož i ze dne 4. března 2009, Itálie v. Komise (T‑424/05, nezveřejněný, EU:T:2009:49, bod 136). Viz též rozsudek ze dne 11. září 2012, Corsica Ferries France v. Komise (T‑565/08, EU:T:2012:415, body 137 a násl.), ve kterém Tribunál kritizoval Komisi za to, že veřejnou intervenci ve prospěch bývalých zaměstnanců některých podniků nekvalifikovala jako podporu, a zaměřil se na určení existence nepřímé hospodářské výhody pro tyto podniky.
(
91
) – Viz bod 99 rozsudku Ryanair.
(
92
) – C‑69/13, EU:C:2014:71, body 22 a 35 až 37.
(
93
) – C‑69/13, EU:C:2014:71, bod 32 a bod 1 výroku.