62019CC0742
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE
přednesené dne 28. ledna 2021 (
1
)
Věc C‑742/19
B. K.
proti
Republika Slovenija (Ministrstvo za obrambo)
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Nejvyšší soud Slovinské republiky, Slovinsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Úprava pracovní doby – Směrnice 2003/88/ES – Působnost – Článek 1 odst. 3 – Směrnice 89/391/EHS – Článek 2 odst. 1 a 2 – Použitelnost na příslušníky ozbrojených sil členských států – Směrnice 2003/88/ES – Článek 2 bod 1 – Pojem ‚pracovní doba‘ – Strážní služba ve vojenských zařízeních“
I. Úvod
1.
V této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce položil Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Nejvyšší soud Slovinské republiky, Slovinsko) Soudnímu dvoru dvě otázky týkající se výkladu směrnice 2003/88/ES o některých aspektech úpravy pracovní doby (
2
).
2.
Tyto otázky vyvstaly ve sporu mezi B. K., bývalým poddůstojníkem slovinské armády, a Slovinskou republikou (ministerstvem obrany), jeho bývalým zaměstnavatelem, ohledně odměny, jež mu měla být vyplacena za strážní službu ve vojenských zařízeních, kterou jakožto voják pravidelně vykonával.
3.
Předkládající soud v této souvislosti vyzývá Soudní dvůr v podstatě k tomu, aby upřesnil, zda osoby vykonávající vojenskou činnost v ozbrojených silách členských států (dále jen „vojáci“ nebo „příslušníci ozbrojených sil“) spadají do působnosti směrnice 2003/88, a zda v důsledku toho musí být jejich pracovní doba započtena, upravena a omezena v souladu s požadavky stanovenými v této směrnici, a to i v případě uvedené strážní služby.
4.
K směrnici 2003/88 se již váže bohatá judikatura Soudního dvora. Otázky položené v projednávané věci jsou nicméně nové a velmi citlivé. Otázka úpravy pracovní doby vojáků se totiž dotýká fungování ozbrojených sil členských států, tedy orgánu, který členské státy často považují za „základní kámen“ své svrchovanosti a jehož organizace v zásadě spadá do výlučné pravomoci každého z nich. Panuje navíc obava, že použití této směrnice na vojáky v praxi poškodí operativní schopnost uvedených sil.
5.
V projednávané věci tak bude Soudní dvůr konfrontován s vojenským kontextem, o němž měl jen vzácně příležitost rozhodovat. Jeho hlavním problémem bude nalézt „spravedlivou rovnováhu“ mezi právem vojáků, jakožto pracovníků, na ochranu zdraví a bezpečnosti při práci, včetně práva na omezení délky pracovní doby, a základním zájmem členských států na řádném chodu jejich ozbrojených sil, který je nezbytný pro ochranu jejich národní bezpečnosti.
6.
V tomto stanovisku vyzvu Soudní dvůr, aby k zajištění této rovnováhy rozhodl, že vojáci v zásadě spadají do působnosti směrnice 2003/88. Uvedená směrnice se na ně nicméně nevztahuje v rozsahu, ve kterém vykonávají „zvláštní činnosti“ ozbrojených sil za podmínek, které podrobně rozvedu. Vysvětlím rovněž, proč strážní služba ve vojenských zařízeních mezi takové činnosti v zásadě nepatří.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
1. Směrnice 89/391/EHS
7.
Článek 2 směrnice 89/391/EHS o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci (
3
) stanoví:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na všechny činnosti veřejného i soukromého sektoru (průmysl, zemědělství, obchod, administrativní činnosti, služby, vzdělání, kulturu, zábavu atd.).
2.   Tato směrnice se nevztahuje na činnost určitých veřejných služeb, například ozbrojených sil nebo policie, nebo na určité činnosti civilní ochrany, jejichž zvláštní povaha odporuje této směrnici.
V těchto případech musí být s ohledem na cíle této směrnice zajištěna v co největší míře bezpečnost a ochrana zdraví zaměstnanců.“
2. Směrnice 2003/88
8.
Článek 1 odst. 3 směrnice 2003/88 stanoví:
„Tato směrnice se vztahuje na všechna odvětví činností, veřejná i soukromá, ve smyslu článku 2 [směrnice 89/391], aniž jsou dotčeny články 14, 17, 18 a 19 této směrnice.
Aniž je dotčen čl. 2 bod 8, nevztahuje se tato směrnice na námořníky, jak jsou definováni ve směrnici 1999/63/ES (
4
).“
9.
Článek 2 této směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
1.
‚pracovní dobou‘ […] jakákoli doba, během níž pracovník pracuje, je k dispozici zaměstnavateli a vykonává svou činnost nebo povinnosti v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi;
[…]“
B.
Slovinské právo
10.
Článek 142 odst. 1 a 2 Zakona o delovnih razmerjih (zákon o pracovních poměrech) (Uradni list RS, č. 21/2013) stanoví:
„(1)   Pracovní doba zahrnuje skutečnou pracovní dobu a dobu odpočinku podle článku 154 tohoto zákona, jakož i dobu odůvodněné nepřítomnosti v práci v souladu se zákonem a kolektivní smlouvou nebo obecně závazným předpisem.
(2)   Skutečná pracovní doba zahrnuje veškerou dobu, po kterou zaměstnanec pracuje, což znamená, že je k dispozici zaměstnavateli a plní své pracovní povinnosti v souladu s pracovní smlouvou.“
11.
Článek 23 Zakona o sistemu plač v javnem sektorju (zákon o systému odměňování ve veřejném sektoru) (Uradni list RS, č. 56/02 a následující) stanoví, že státní zaměstnanci, včetně osob zaměstnaných ve slovinské armádě, mají právo zejména na odměnu stanovenou v čl. 32 odst. 3 tohoto zákona za práci vykonanou v méně příznivém časovém rozmezí. Toto posledně uvedené ustanovení stanoví, že státní zaměstnanci mají rovněž právo na odměnu za pracovní pohotovost. Odstavec 5 tohoto článku stanoví, že výše odměny za pracovní pohotovost je určena kolektivní smlouvou pro veřejný sektor.
12.
Článek 46 Kolektivni pogodbi za javni sektor (kolektivní smlouva pro veřejný sektor) ve znění platném v období dotčeném ve věci v původním řízení (Uradni list RS, č. 57/2008 a následující) stanoví, že „[s]tátní zaměstnanci mají nárok na příplatek za dobu pracovní pohotovosti ve výši 20% hodinové sazby základního platu. Doba pracovní pohotovosti se u státních zaměstnanců nepovažuje za pracovní dobu“.
13.
V odůvodnění této kolektivní smlouvy (Uradni list RS, č. 112-4869/2008) se uvádí, že „pracovní pohotovost znamená, že státní zaměstnanec musí být dosažitelný tak, aby se mohl dostavit do práce mimo svoji pracovní dobu. Pracovní pohotovost musí být nařízena písemně. Výše odměny za pracovní pohotovost je stejná bez ohledu na skutečnost, zda státní zaměstnanec vykonává pracovní pohotovost během dne, v noci, v pracovní den, v neděli nebo ve svátek“.
14.
Zakon o obrambi (zákon o obraně) (Uradni list RS, č. 92/94 a následující) upravuje zejména práva a povinnosti pracovníků, kteří vykonávají své povolání v oblasti obrany (
5
). Článek 96 odst. 1 tohoto zákona stanoví, že pracovník, jenž vykonává povolání v oblasti obrany, je povinen na základě rozhodnutí nadřízeného a podle potřeb služby vykonávat práci za zvláštních pracovních podmínek. Odstavec 2 tohoto článku stanoví, že za takovou práci se považuje práce vykonaná v pracovní době, které je pro pracovníky méně příznivá, jakož i práce vykonaná za méně příznivých pracovních podmínek nebo zahrnující další zátěž a spadají pod ní pracovní pohotovost či dosažitelnost a strážní služba. Odstavec 3 tohoto článku stanoví, že pokud pracovník během pracovní pohotovosti vykonává práci, považuje se skutečná pracovní doba za práci vykonanou přesčas, pokud tento zákon nestanoví jinak.
15.
Článek 97e odst. 1 zákona o obraně stanoví, že pracovní pohotovost je doba, během níž musí být pracovník vykonávající činnost v oblasti obrany dosažitelný k výkonu práce na pracovišti, na určeném místě nebo v místě bydliště. Odstavec 2 tohoto článku stanoví, že doba pracovní pohotovosti se nezapočítává do stanovené týdenní nebo měsíční pracovní doby. Pokud pracovník musí během pracovní pohotovosti skutečně vykonávat práci, započítává se tato skutečná pracovní doba do stanovené týdenní nebo měsíční pracovní doby. Odstavec 3 uvedeného článku stanoví, že ministr určí, v jakých případech a jakým způsobem má být vykonávána pracovní pohotovost na pracovišti, na určeném místě nebo v místě bydliště. Případy a způsoby výkonu pracovní pohotovosti v armádě určuje náčelník generálního štábu ozbrojených sil. Odstavec 4 téhož článku stanoví, že pracovní pohotovost na určeném místě se považuje za pracovní pohotovost na pracovišti.
16.
Článek 97č odst. 1 zákona o obraně stanoví, že strážní služba zpravidla trvá nepřerušeně 24 hodin. Odstavec 2 tohoto článku stanoví, že vojáci, kteří vykonávají strážní službu, se považují za pracovníky s rozdělenou pracovní dobou. Čas, po který nevykonávají skutečnou práci, se nepovažuje za pracovní dobu, ale za dobu pracovní pohotovosti na pracovišti. Denní pracovní činnost vykonávaná během strážní služby nesmí překročit dvanáct hodin. Odstavec 3 uvedeného článku stanoví, že ve výjimečných případech nebo v případě nutnosti dokončit započatý úkol může být pracovní doba vojáků výjimečně prodloužena, avšak v takovém případě je doba odpracovaná nad rámec dvanácti hodin již vykonané skutečné práce považována za práci přesčas. Odstavec 4 téhož článku stanoví, že výkon strážní služby může nepřetržitě trvat nejvýše sedm dnů. Vojáci mají právo na přestávku na odpočinek v místě, kde vykonávají strážní službu, a to v rozsahu, ve kterém se jim dvanáct hodin uznává za běžnou pracovní dobu a zbývajících dvanáct hodin se považuje za dobu pracovní pohotovosti.
III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
17.
B. K. coby poddůstojník slovinské armády vykonával jeden týden v měsíci strážní službu trvající 24 hodin denně, sedm dní v týdnu, včetně soboty a neděle, v kasárnách Slovenska Bistrica (Slovinsko), kam byl přidělen. Během této doby musel být dosažitelný a trvale se v kasárnách zdržovat. V případě neohlášeného příchodu vojenské policie, kontroly nebo zásahové skupiny musel tuto skutečnost zapsat do registračního formuláře a plnit úkoly, kterými ho pověřili jeho nadřízení.
18.
Slovinská republika (ministerstvo obrany) mu za tuto činnost započítala do pracovní doby osm hodin za den strážní služby a za těchto osm hodin mu vyplatila obvyklý plat. Zbylé hodiny nepovažovala za pracovní dobu, ale za dobu pracovní pohotovosti vykonávané na pracovišti. Dotyčný za tyto hodiny obdržel odměnu za pracovní pohotovost ve výši 20 % obvyklého platu.
19.
B. K. podal proti Slovinské republice (ministerstvo obrany) žalobu k Delovno in socialno sodišče v Ljubljani (Soud pro věci pracovní a sociálního zabezpečení v Lublani, Slovinsko), v níž žádal, aby doba pracovní pohotovosti, kterou v rámci strážní služby vykonával v období od února 2014 do července 2015, mu byla proplacena jako práce přesčas (
6
). Dotyčný tvrdí, že v souladu se směrnicí 2003/88 mu tato doba měla být v plném rozsahu započítána do pracovní doby, a v důsledku toho mu za ni měl být vyplacen plat, neboť po celou dobu musel být přítomen na svém pracovišti nebo v kasárnách k dispozici svému zaměstnavateli a byl odloučen od místa svého bydliště i své rodiny.
20.
Rozsudkem ze dne 26. září 2016 Delovno in socialno sodišče v Ljubljani (Soud pro věci pracovní a sociálního zabezpečení v Lublani) zamítl žalobu podanou B. K. Podle tohoto soudu Slovinská republika (ministerstvo obrany) vypočítala odměnu dotyčného v souladu se zákonem o obraně, podle něhož se doba pracovní pohotovosti vykonávané na pracovišti nebo na určeném místě nepovažuje v plném rozsahu za pracovní dobu. Dotyčný má tedy za sporné hodiny nárok pouze na odměnu za pracovní pohotovost, která mu byla vyplacena.
21.
B. K. podal odvolání k Višje delovno in socialno sodišče v Ljubljani (Vrchní soud pro věci pracovní a sociálního zabezpečení v Lublani, Slovinsko). Rozsudkem ze dne 4. května 2017 tento soud odvolání dotyčného zamítl a potvrdil rozsudek vydaný v prvním stupni. Odvolací soud měl zejména za to, že zákon o obraně není v rozporu se směrnicí 2003/88, neboť podle čl. 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 89/391 se tyto dvě směrnice nepoužijí, pokud tomu brání zvláštní povaha určitých činností ve veřejné službě, zejména v ozbrojených silách, což je případ služby ve slovinské armádě.
22.
B. K. následně podal opravný prostředek k Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Nejvyšší soud Slovinské republiky), v němž se domáhá „revize“ rozsudku odvolacího soudu. Za těchto okolností se tento soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Vztahuje se článek 2 [směrnice 2003/88] rovněž na pracovníky působící v oblasti obrany a na vojáky, kteří plní strážní službu v době míru?
2)
Brání článek 2 [směrnice 2003/88] vnitrostátní právní úpravě, podle níž se pracovní pohotovost pracovníků působících v armádě, která je vykonávána na pracovišti nebo na určeném místě (nikoli však v místě bydliště), nebo přítomnost vojáků působících v oblasti obrany během strážní služby, kdy tito vojáci nevykonávají žádnou práci, avšak musí být fyzicky přítomni v kasárnách, nezapočítává do pracovní doby?“
23.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ze dne 10. září 2019 došla Soudnímu dvoru dne 10. října 2019. Slovinská (
7
), německá a francouzská vláda, jakož i Evropská komise předložily Soudnímu dvoru písemná vyjádření. Tyto zúčastněné strany a španělská vláda byly zastoupeny na jednání, které se konalo dne 21. září 2020.
IV. Analýza
24.
Úvodem je dobré připomenout, že směrnice 2003/88 (
8
) stanoví řadu „minimálních požadavků“ (
9
) týkajících se úpravy pracovní doby. Podle této směrnice jsou členské státy povinny přijmout nezbytná opatření, aby každý pracovník měl nárok zejména na minimální denní odpočinek po dobu jedenácti po sobě jdoucích hodin během 24 hodin (článek 3), přestávku na odpočinek při denní pracovní době delší než šest hodin (článek 4), minimální týdenní dobu odpočinku v délce 24 hodin bez přerušení za každé období sedmi dnů a navíc jedenáctihodinový denní odpočinek (článek 5), maximální týdenní pracovní dobu v délce 48 hodin včetně přesčasů (článek 6), jakož i na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů (článek 7). Uvedená směrnice obsahuje rovněž pravidla týkající se délky a podmínek noční práce a práce na směny, jakož i rozvržení práce (
10
).
25.
Cílem těchto „požadavků“ je především chránit bezpečnost a zdraví pracovníků (
11
). Jejich účelem je zejména zaručit, aby pracovníci měli dostatečný odpočinek umožňující jim zotavit se z únavy způsobené prací. Snižují tak nebezpečí, že v důsledku únavy pracovníci nedopatřením zraní sebe nebo jiné osoby, a obecně přispívají k tomu, aby v důsledku práce nedošlo ke krátkodobému nebo dlouhodobému poškození jejich zdraví (
12
). Směrnice 2003/88 tímto způsobem zpřesňuje obecné principy stanovené směrnicí 89/391, jež představuje „rámcovou směrnici“ v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti při práci. Cílem pravidel uvedených v směrnici 2003/88 je navíc přiznat pracovníkům čas na odpočinek a volný čas, a zajistit tím dosažení určité rovnováhy mezi jejich soukromým a pracovním životem (
13
).
26.
Uvedené „požadavky“ zároveň přenášejí ekonomická a praktická omezení na zaměstnavatele, včetně členských států, pokud jednají v tomto postavení. Složitější se tím stává zvláště fungování základních veřejných služeb, jejichž účelem je uspokojit obecný zájem, a proto podléhají požadavku kontinuity. Kontinuita totiž závisí na tom, že jsou tyto služby zabezpečeny dostatečným počtem aktivních zaměstnanců, takže na první pohled existuje napětí mezi striktním přiznáním práv na omezení pracovní doby a na odpočinek stanovených směrnicí 2003/88 a provozem těchto služeb.
27.
Toto napětí je zvláště výrazné v projednávané věci, v jejímž základu jde o fungování ozbrojených sil členských států, tedy orgánu svrchované důležitosti i postavení.
28.
Jak v tomto ohledu připomněly slovinská, španělská a francouzská vláda, ozbrojené síly obecně představují základní článek obranné politiky členských států, i když rozsah úkolů, které jsou jim svěřeny, se v jednotlivých státech může lišit. Jejich prvořadou úlohou je zaručit územní integritu států a ochranu jejich obyvatelstva a institucí před ozbrojeným útokem. Ozbrojené síly se rovněž obecně podílejí na boji proti jiným hrozbám, které by mohly ohrozit bezpečnost státu. Často mají za úkol zajišťovat bezpečnost obyvatelstva a poskytovat pomoc civilním orgánům, pokud tyto nemají dostatečné prostředky, zejména v případě přírodní pohromy nebo útoku (
14
). Ozbrojené síly dále členským státům zaručují možnost svobodného výkonu suverenity na mezinárodní úrovni. Zejména jim umožňují plnit povinnosti v oblasti kolektivní bezpečnosti v rámci mezinárodních organizací, kterých jsou členy (
15
), a v rámci společné bezpečnostní a obranné politiky na unijní úrovni (
16
). Ozbrojené síly členských států se v tomto ohledu v různé míře podílejí na podpoře a zachování mezinárodního míru a bezpečnosti. Celkově představují poslední prostředek ochrany bezpečnosti států a jejich podstatných zájmů.
29.
Jak navíc zdůraznily před Soudním dvorem slovinská, španělská a francouzská vláda, zatímco historicky působily ozbrojené síly hlavně v „době války“ postihující dotčený stát, a nikoliv „v době míru“, je obecně uznáváno, že v současném geopolitickém kontextu není takovéto rozlišování na místě. Ačkoliv žádná válka v klasickém smyslu slova bezprostředně neohrožuje členské státy, rozvoj mezinárodního terorismu, nárůst lokálních nebo regionálních konfliktů různé intenzity, k nimž dochází ve třetích zemích, často v blízkosti Evropy, případy „kybernetické války“ vyvolané technologickými změnami, jakož i další příčiny napětí povedou k trvalé nestabilitě mezinárodních vztahů a představují četné, různorodé, „hybridní“ a neutuchající hrozby pro bezpečnost členských států. Úloha, kterou zastávají obranné politiky členských států, a zejména jejich ozbrojené síly, tedy musí být trvalá a vztahovat se i na tradiční „dobu míru“ (
17
).
30.
K tomu, aby ozbrojené síly členských států mohly plnit svoji roli trvale a účinně, musí být také ony vybaveny nezbytnými lidskými zdroji. Otázka úpravy pracovní doby vojáků je v tomto kontextu zvlášť choulostivá a přístupy jednotlivých členských států se v této oblasti liší (
18
).
31.
Část členských států, včetně Německa (
19
), Lucemburska (
20
) a Slovinska (
21
), zakotvuje ve svých právních předpisech týdenní a denní pracovní dobu pro vojáky, jako to činí i v případě ostatních státních zaměstnanců a úředníků, avšak s ohledem na specifičnost ozbrojených sil stanoví výjimky pro některé jejich činnosti tak, aby byl zajištěn jejich řádný průběh. Jiné členské státy, jako například Španělsko (
22
) a Itálie (
23
), stanoví takováto pravidla o pracovní době, avšak uplatňují na vojáky požadavek trvalé dosažitelnosti, což zdůvodňují tím, že potřeba služby má za určitých okolností přednost před dodržováním těchto pravidel. A konečně poslední skupina členských států, včetně Francie a Kypru, ve svých právních předpisech nestanoví omezení pracovní doby pro vojáky a zastává široké pojetí dosažitelnosti svých vojáků, jež z povahy věci brání jakémukoliv stanovení maximální pracovní doby.
32.
Konkrétně podle francouzské vlády vyžaduje zachování kontinuity a účinnosti ozbrojených sil takový způsob organizace, který je neslučitelný se systémem stanoveným směrnicí 2003/88, jenž je založen na individuálním započítávání denní a týdenní pracovní doby a povinné doby odpočinku. Řádné plnění svěřených úkolů by vyžadovalo zavedení zvláštního rámce v oblasti úpravy doby služby vojáků, jenž by byl dostatečně flexibilní k nalezení rovnováhy mezi ochranou jejich zdraví a bezpečnosti na jedné straně a operativními požadavky, které mají absolutní přednost, na straně druhé. Rozhodovat o pracovní době, době odpočinku a dovolené (či konkrétně o „povolenkách“) vojáků v závislosti na těchto operativních potřebách by tedy mělo příslušet velení, které zároveň v co nejširší míře dbá na blaho a bezpečnost vojska.
33.
Jak navíc zdůrazňuje francouzská vláda, požadavek trvalé dosažitelnosti vojáků (dále jen „zásada dosažitelnosti“), jenž vyjadřuje závazek sloužit „v jakémkoli čase a na jakémkoli místě“, není zejména ve Francii vnímán pouze jako prvek nezbytný k úspěšnému plnění úkolů ozbrojených sil, ale též jako znak jejich identity odlišující vojáky od civilních osob. Náhradou za omezení spojená s tímto trvalým závazkem by byly výhody, jako jsou delší dovolená či příznivější režim předčasného odchodu do důchodu, než který se vztahuje na ostatní pracovníky. Obecně se má za to, že použití pravidel uvedených v směrnici 2003/88 na vojáky by ohrozilo zásadu dosažitelnosti, a přispělo tak k určité „banalizaci“ povolání vojáka, neboť by toto povolání stavělo na úroveň práce civilního úředníka, a tím setřelo jeho jedinečnost (
24
).
34.
Než přezkoumám otázky, které v tomto choulostivém kontextu položil předkládající soud (oddíly B a C), musím se krátce zabývat jejich přípustností (oddíl A).
A.
K přípustnosti
35.
Připomínám, že předmětem žaloby podané B. K. proti Slovinské republice (ministerstvo obrany) bylo proplacení jako práce přesčas doby pracovní pohotovosti, kterou dotyčný jakožto voják vykonával v rámci strážní služby. Jak jsem přitom uvedl v bodě 25 tohoto stanoviska, cílem ustanovení směrnice 2003/88 je ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků. Takovouto majetkovou otázku tedy uvedená směrnice v zásadě (
25
) neupravuje (
26
).
36.
Z toho však nevyplývá, že projednávané předběžné otázky jsou nepřípustné. Předkládající soud se totiž domnívá, že pro stanovení odměny, která by měla být vyplacena B. K. za práci vykonanou v rámci strážní služby, a tedy i pro přijetí rozhodnutí v projednávaném sporu, je nezbytné zjistit, zda tato doba představuje „pracovní dobu“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 směrnice 2003/88. Předkládající soud má očividně za to, že otázky týkající se použití směrnice na vojáky a posouzení doby strávené při výkonu strážní služby ve smyslu této směrnice mají předběžnou povahu vůči otázce, zda existuje právo na doplatek k odměně, kterého se B. K. domáhá. Za těchto podmínek zjevně existuje vztah mezi položenými otázkami a věcí v původním řízení (
27
).
B.
K použitelnosti směrnice 2003/88 na vojáky (první otázka)
37.
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda se směrnice 2003/88 vztahuje na „pracovníky působící v oblasti obrany“ a na „vojáky“. Mám za to, že první kategorie zahrnuje druhou a též civilní zaměstnance slovinského Ministerstva obrany (
28
). Pro věc v původním je však otázka relevantní pouze ve vztahu k vojákům. Analýzu je proto třeba zaměřit na tuto kategorii osob. Je-li navíc otázka zaměřena na strážní službu vykonávanou ve vojenských zařízeních „v době míru“, je třeba si nejprve položit otázku, zda se tato směrnice použije obecně na vojáky, a poté případně zkoumat, zda je z ní uvedená činnost specificky vyloučena.
38.
Jak jsem uvedl v úvodu tohoto stanoviska, mám za to, že směrnice 2003/88 se na vojáky v zásadě vztahuje. Vnitrostátní opatření týkající se organizace ozbrojených sil členských států totiž nejsou z působnosti unijního práva zcela vyloučena (oddíl 1). Vojáci jsou navíc „pracovníci“ ve smyslu této směrnice (oddíl 2) a ozbrojené síly spadají do odvětví činností, na které se vztahuje (oddíl 3). Vojáci se nicméně nemohou dovolávat ustanovení směrnice, pokud se podílejí na výkonu „zvláštních činností“ ozbrojených sil (oddíl 4), mezi něž v zásadě nepatří činnost, jakou je strážní služba ve vojenských zařízeních (oddíl 5).
1. Vnitrostátní opatření týkající se organizace ozbrojených sil nejsou zcela vyloučena z působnosti unijního práva
39.
Španělská a francouzská vláda na jednání tvrdily, že pravidla týkající se úpravy pracovní doby vojáků vyjadřují rozhodnutí o organizaci vojsk, které provádí každý členský stát s cílem zajistit obranu svého území a základních zájmů. Tato opatření jsou tedy podle čl. 4 odst. 2 SEU zcela vyloučena z působnosti unijního práva (
29
).
40.
Podle mého názoru tomu tak není, a to z následujících důvodů.
41.
Zaprvé je nesporné, že organizace ozbrojených sil členských států se dotýká jejich „národní bezpečnosti“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 SEU. V rámci uskutečňované obranné politiky představují ozbrojené síly jeden z aspektů, které takovouto „bezpečnost“ zaručují (
30
). Dané ustanovení přitom stanoví, že národní bezpečnost zůstává výhradní odpovědností každého členského státu. Zdůrazňuje se tím, že v současné době nebyla Unii svěřena žádná pravomoc v oblasti obrany (
31
). Je na každém členském státu, aby v souladu s výlučnou pravomocí, kterou v tomto ohledu má, rozhodl o opatřeních k zajištění své národní bezpečnosti a v této souvislosti přijal opatření týkající se organizace svých ozbrojených sil.
42.
Taková opatření však nejsou zcela vyloučena z působnosti unijního práva. Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž „na základě pouhé skutečnosti, že určité vnitrostátní opatření bylo přijato za účelem ochrany národní bezpečnosti, nelze vyloučit uplatnění unijního práva a zprostit členské státy povinnosti jej nutně dodržovat“ (
32
).
43.
Unijní a právo a zejména nástroje sekundárního práva provádějící politiky, v nichž má Unie pravomocem – v oblasti sociální, rovného zacházení atd. – se tak za podmínek, které stanoví, a priori použijí na vnitrostátní opatření týkající se organizace ozbrojených sil a z tohoto důvodu mohou zakládat určitá omezení, které členské státy musí dodržovat při výkonu svých pravomocí v dané oblasti (
33
).
44.
Na rozdíl od toho, co tvrdí francouzská vláda, rozsudek Dory (
34
) nezpochybňuje tento výklad. Z tohoto rozsudku totiž nelze dovodit, že vnitrostátní opatření týkající se organizace ozbrojených sil jsou zcela vyňata z unijního práva.
45.
Připomínám, že věc, ve které byl vydán uvedený rozsudek, se týkala německé právní úpravy povinné vojenské služby, která byla vyhrazena mužům. Ve snaze být této služby zproštěn Dory tvrdil, že daná právní úprava zakládá diskriminaci na základě pohlaví, pokud jde o přístup k zaměstnání a odbornému vzdělávání, která je v rozporu se směrnicí 76/207. Splnění vojenské služby totiž podle něj vede k tomu, že u mužů se tento přístup zpozdí – což se však netýká žen, neboť ty jsou od vojenské služby osvobozeny. Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že unijní právo nebrání tomu, aby členský stát vyhradil povinnou vojenskou službu mužům. Odůvodnění uvedeného rozsudku, vykládané ve světle stanoviska generální advokátky Ch. Stix-Hackl (
35
), přitom odráží vysvětlení uvedená v bodech 41 až 43 tohoto stanoviska. Na jedné straně rozhodnutí Spolkové republiky Německo vybudovat své ozbrojené síly na základě povinné vojenské služby nespadalo jako takové do působnosti unijního práva – jednalo se čistě o volbu týkající se organizace vojska, která spadá do výlučné pravomoci každého členského státu (
36
). Na druhé straně výkon této pravomoci neomezovala v projednávaném případě žádná povinnost vyplývající z unijního práva. Vztah mezi vnitrostátní právní úpravou vojenské služby a zákazem diskriminace na základě pohlaví stanoveným v směrnici 76/207 byl totiž příliš slabý na to, aby bylo možné tuto směrnici použít, neboť uvedená právní úprava se přístupu k zaměstnání či odbornému vzdělávání v Německu dotýkala nanejvýš nepřímo (
37
).
46.
Zadruhé, jak uvedla francouzská vláda, nelze rovněž popřít, že ozbrojené síly spadají mezi „základní funkce státu […], jejichž cílem je zajistit územní celistvost […] a chránit národní bezpečnost“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 SEU. Podle tohoto ustanovení přitom Unie musí tyto základní státní funkce „respektovat“ (
38
).
47.
To však opět neznamená, že se unijní právo vůbec nevztahuje na opatření přijatá členskými státy za účelem organizace svých ozbrojených sil. Povinnost Unie „respektovat základní funkce státu“ totiž neomezuje působnost tohoto práva, ale musí být náležitě zohledněna zejména při přijímání (
39
) a výkladu sekundárního práva, jako je směrnice 2003/88, neboť podle uvedeného čl. 4 odst. 2 nesmí použití těchto nástrojů bránit řádnému chodu „základních funkcí“ (
40
).
48.
Stručně řečeno, jak uvedla německá vláda a Komise, unijní právo se může vztahovat na úpravu pracovní doby vojáků, i když se tato otázka týká organizace ozbrojených sil, a proto také „národní bezpečnosti“ a „základních funkcí státu“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 SEU. Toto právo však nelze vykládat nebo uplatňovat způsobem, který by ohrožoval řádné fungování ozbrojených sil, což je myšlenka, kterou rozvinu v následujících oddílech.
2. Profesionální vojáci jsou „pracovníci“ ve smyslu směrnice 2003/88
49.
Připomínám, že pravidel stanovených v směrnici 2003/88 se mohou dovolávat „pracovníci“, jak tato směrnice uvádí na několika místech (
41
). Domnívám se, že profesionální vojáci, jako je B. K., do této kategorie nesporně spadají (
42
).
50.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora je totiž pojem „pracovník“ ve smyslu směrnice 2003/88 autonomním pojmem unijního práva definovaným na základě objektivních kritérií, která charakterizují pracovní poměr s ohledem na práva a povinnosti dotčených osob. Základní charakteristikou pracovního poměru je v tomto směru okolnost, že určitá osoba vykonává po určitou dobu ve prospěch jiné osoby a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobírá odměnu (
43
).
51.
Profesionální vojáci přitom po určitou dobu vykonávají různé činnosti, za které protihodnotou pobírají odměnu – tedy žold. Na vojáky se navíc vztahuje naléhavý požadavek disciplíny, který vyžaduje podřídit se pravidlům chování, vojenským předpisům a rozkazům nadřízených (
44
) – jde tedy o krajní projev vztahu podřízenosti charakterizujícího jakýkoli pracovní poměr.
52.
Upřesňuji, že profesionální vojáci jsou „pracovníci“ ve smyslu směrnice 2003/88 bez ohledu na skutečnost, zda jsou ve svých členských státech příslušníky ozbrojených sil na základě smlouvy či mají postavení úředníka (
45
). I v případě, že podle vnitrostátního práva mají vojáci postavení sui generis (
46
), musí být pro účely této směrnice považováni za pracovníky (
47
).
3. Ozbrojené síly spadají do odvětví činností, na která se vztahuje směrnice 2003/88
53.
Jak vyplývá z čl. 1 odst. 3 směrnice 2003/88, působnost této směrnice je vymezena především odkazem na článek 2 směrnice 89/391, který popisuje rozsah působnosti posledně uvedené směrnice. Tyto dva nástroje tedy v zásadě mají stejnou působnost (
48
) s výjimkou toho, že na rozdíl od směrnice 89/391 se směrnice 2003/88 nevztahuje na „námořníky“, na které se osobitě vztahuje směrnice 1999/63. Tato výjimka však není pro projednávanou věc relevantní (
49
). Z toho vyplývá, že pro určení, zda lze směrnici 2003/88 použít na vojáky, je třeba zkoumat, zda se na vojáky vztahuje směrnice 89/391.
54.
Podle čl. 2 odst. 1 se směrnice 89/391 vztahuje na „všechny činnosti veřejného i soukromého sektoru“, mezi něž patří i „služby“.
55.
V projednávaném případě platí, že ozbrojené síly členských států vykonávají takovouto „činnost“, neboť poskytují veřejnou službu – a sice obranu (
50
). Ozbrojené síly tedy spadají pod „činnosti veřejného sektoru“ ve smyslu uvedeného čl. 2 odst. 1.
4. Pravidla stanovená v směrnici 2003/88 se nevztahují na vojáky v rozsahu, v němž se účastní „zvláštních činností“ ozbrojených sil
56.
Článek 2 odst. 2 první pododstavec směrnice 89/391 nicméně stanoví výjimku z rozsahu působnosti této směrnice. Podle tohoto ustanovení se uvedená směrnice nevztahuje „na činnost určitých veřejných služeb, například ozbrojených sil nebo policie, nebo na určité činnosti civilní ochrany, jejichž zvláštní povaha odporuje této směrnici“. Druhý pododstavec tohoto odstavce nicméně stanoví, že v těchto případech musí být s ohledem na cíle této směrnice zajištěna v co největší míře bezpečnost a ochrana zdraví zaměstnanců.
57.
Slovinská (
51
), španělská a francouzská vláda tvrdí, že tato výjimka, která je na základě odkazu též součástí směrnice 2003/88, umožňuje členským státům trvale vyloučit všechny vojáky svých ozbrojených sil z působnosti směrnice 2003/88 (
52
).
58.
Já osobně se stejně jako německá vláda a Komise domnívám, že čl. 2 odst. 2 první pododstavec směrnice 89/391 neumožňuje členským státům trvale vyloučit všechny vojáky z působnosti pravidel stanovených v této směrnici nebo směrnici 2003/88 (oddíl a). Podle mého názoru to vyplývá ze znění a cíle sledovaného tímto ustanovením posuzovaných s ohledem na kontext, do něhož je ustanovení zasazeno, a na judikaturu Soudního dvora skýtající užitečné orientační body.
a) Členské státy nemohou trvale vyloučit všechny vojáky z působnosti pravidel stanovených v směrnicích 89/391 a 2003/88
59.
Zaprvé připomínám, že znění čl. 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 89/391 neodkazuje na vojáky či ozbrojené síly jako takové, ale na „zvláštní činnosti“ těchto sil (
53
). Kritérium použité unijním zákonodárcem v tomto ustanovení se tedy nezakládá na příslušnosti vojáků k „odvětví činnosti“ posuzovaného jako celek, který tvoří ozbrojené síly. Dané ustanovení se rovněž nezaměřuje na celkovou „činnost“ ozbrojených sil – ve smyslu obrany jakožto veřejné služby (
54
). Konkrétně tento výraz označuje „úkoly“ či jinak řečeno „mise“ vykonávané vojáky v rámci jejich činnosti. Nepoukazuje navíc na všechny mise vykonávané vojáky, ale na „určité“„zvláštní“ mise (
55
).
60.
Zadruhé připomínám, že čl. 2 odst. 2 první pododstavec směrnice 89/391 obecně umožňuje odchýlit se od pravidel stanovených v této směrnici a potažmo od pravidel stanovených v směrnici 2003/88, pokud „zvláštní povaha“ sporných činností, včetně určitých činností vykonávaných vojáky, odporuje použití těchto pravidel – či jinými slovy, jestliže by použití těchto pravidel bránilo správnému výkonu uvedených činností.
61.
Jak již konstatoval Soudní dvůr, cílem tohoto ustanovení je tedy brát zřetel na potřeby některých úkolů obecného zájmu, které spadají pod „základní funkce státu“ (
56
) ve smyslu čl. 4 odst. 2 SEU a mezi které patří některé úkoly vykonávané vojáky. Úmyslem unijního zákonodárce zjevně bylo dbát na to, aby směrnice 89/391 nestanovila rámec bránící náležitému plnění těchto úkolů (
57
). Jak uvádí francouzská vláda, čl. 2 odst. 2 první pododstavec této směrnice tak zajišťuje „respektování“ těchto „základních funkcí“, mezi něž patří ozbrojené síly (
58
), ze strany Unie a musí tedy být vykládán ve světle uvedeného čl. 4 odst. 2.
62.
Zatřetí však nelze ztrácet ze zřetele význam individuálních práv, od nichž se lze odchýlit podle čl. 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 89/391. V tomto ohledu mají obecné zásady a požadavky v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti při práci stanovené ve směrnicích 89/391 a 2003/88 představovat minimální záruky, které se vztahují na „každého pracovníka“ pouze na základě tohoto postavení, bez ohledu na odvětví činnosti, v níž působí (
59
). Působnost těchto směrnic je tak úmyslně vymezena velmi široce. Tato široká působnost je ostatně v souladu s pravomocemi svěřenými Unii (
60
). Zlepšování životních a pracovních podmínek, jakož i vyrovnání těchto podmínek a zároveň udržení jejich zvýšené úrovně je dokonce cílem Unie (
61
). Soudní dvůr proto opětovně konstatoval, že ustanovení směrnice 2003/88 týkající se maximální délky pracovní doby, minimální doby odpočinku či placené dovolené představují „pravidla sociálního práva Unie zvláštního významu“ (
62
). Ochrana zdraví a bezpečnosti při práci, právo na spravedlivé pracovní podmínky, na rozumné vymezení pracovní doby nebo na odpočinek navíc získaly status základních práv, který jim přiznaly různé mezinárodní nástroje (
63
) a na úrovni unijního práva Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků z roku 1989 (
64
), jakož i článek 31 Listiny základních práv Evropské unie – který se taktéž obecně vztahuje na „pracovníky“, včetně vojáků (
65
).
63.
Jak konstatoval Soudní dvůr, výjimka stanovená v čl. 2 odst. 2 prvním pododstavci směrnice 89/391 musí být v tomto kontextu vykládána způsobem, který omezuje její působnost na to, co je „striktně nezbytné k ochraně zájmů, jejichž ochranu směrnice členským státům umožňuje“ (
66
).
64.
Je pravda, jak uvedla francouzská vláda, že čl. 2 odst. 2 první pododstavec směrnice 89/391 vykládaný ve světle čl. 4 odst. 2 SEU podle mého názoru ponechává každému členskému státu prostor pro uvážení při určování toho, co se mu zdá být ve vnitrostátním kontextu „striktně nezbytné“ k plnění úkolů svěřených ozbrojeným silám, a tím také k ochraně národní bezpečnosti a řádnému chodu svých „základních funkcí“ (
67
).
65.
Jak totiž připomněly slovinská, německá a francouzská vláda, členské státy mají odlišná pojetí svých ozbrojených sil, která lze vysvětlit historickými důvody (
68
), geografickým rozložením a obecně konkrétními hrozbami, jimž je každý z nich vystaven. Některé členské státy navíc přijaly přísnější mezinárodní závazky, na jejichž základě musí plnit zvláštní povinnosti pro zachování mezinárodního míru a bezpečnosti, a jejich vojenské schopnosti proto splňují vyšší kritéria (
69
). V určité míře se tyto rozdíly nutně odrážejí na organizaci ozbrojených sil a postavení vojáků v každém členském státě.
66.
Nicméně čl. 2 odst. 2 první pododstavec směrnice 89/391, dokonce ani ve spojení s čl. 4 odst. 2 SEU, nemůže členským státům přiznat pravomoc odchýlit se od pravidel stanovených v této směrnici nebo směrnici 2003/88 pouze tím, že odkáže na potřebu ochrany národní bezpečnosti. Domnívám se, že členský stát, který se dovolává této výjimky, musí prokázat, že je pro něj „striktně nezbytné“ této výjimky využít. Musí tudíž prokázat, že ochrany národní bezpečnosti by nebylo možné dosáhnout, pokud by na své vojáky uplatnil pravidla stanovená v některé z uvedených směrnic (
70
).
67.
Slovinská, španělská a francouzská vláda v projednávaném případě zdůrazňují, že všechny úkoly svěřené ozbrojeným silám, jakožto poslední instanci pro ochranu národní bezpečnosti (
71
), by měly být vykonávány nepřetržitě. Ozbrojené síly by konkrétně měly být v každém okamžiku schopny reagovat na hrozby týkající se národní bezpečnosti. Vojáci tedy musí být ozbrojeným silám neustále k dispozici tak, aby byla zajištěna jejich schopnost okamžitého zásahu. K úspěšnosti takového zásahu i ochraně samotných vojáků je navíc nezbytné, aby dotyční vojáci byli náležitě vyškoleni a vycvičeni. To by ale vyžadovalo odchýlit se od pravidel stanovených v směrnici 2003/88 (
72
). Francouzská vláda dodává, že požadavek kontinuity se projevuje také při úkolech v oblasti prevence a předcházení hrozbám, kdy přinejmenším v některých členských státech jsou vojáci trvale povoláni do služby k zajištění vzdušné obrany, obrany vstupních míst na státní území nebo k hlídkové činnosti. V současném geopolitickém kontextu je tato kontinuita ještě naléhavější (
73
).
68.
Podle mého názoru je nepopiratelné, že požadavek kontinuity se na ozbrojené síly vztahuje zvláště naléhavě. Kontinuita a s ní spojená míra dosažitelnosti pracovníků se nicméně netýká pouze ozbrojených sil. Každá veřejná služba musí fungovat nepřetržitě a pravidelně (
74
).
69.
Ačkoliv požadavek kontinuity veřejných služeb vykonávaných zejména v oblasti ochrany zdraví, bezpečnosti a veřejného pořádku může představovat důvod, proč jsou jejich zaměstnanci zbaveni určitých práv, které jinak pracovníkům náleží, jako je právo na stávku (
75
), Soudní dvůr opětovně konstatoval, že tento požadavek v zásadě nebrání tomu, aby se na dotčené pracovníky vztahovala pravidla stanovená v směrnicích 89/391 a 2003/88 (
76
).
70.
Začtvrté je totiž třeba připomenout, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že i když tyto služby musí čelit událostem, které již pojmově nejsou předvídatelné, nic to nemění na tom, že činnosti, k nimž při nich dochází za obvyklých podmínek a které ostatně odpovídají úkolu, jenž byl těmto službám svěřen, lze předem organizovat, a to i z hlediska prevence ohrožení bezpečnosti nebo zdraví pracovníků a rozvržení jejich pracovní doby (
77
). Jinými slovy, Soudní dvůr shledal, že například plánováním činností nebo zavedením systému střídání pracovníků může být požadavek kontinuity výkonu uvedených služeb v zásadě splněn i v případě, že pravidla uvedená v směrnicích 89/391 a 2003/88 jsou dodržována, a že omezení, která takovéto plánování způsobí zaměstnavateli, jsou méně důležitá než právo na ochranu zdraví a bezpečnost dotčených pracovníků (
78
).
71.
Jinak je tomu podle této judikatury v případě, že k výkonu těchto činností dojde za „mimořádných okolností“, jako jsou přírodní nebo technologické pohromy, útoky nebo vážné nehody. V takovém případě je podle Soudního dvora odůvodněné použít čl. 2 odst. 2 první pododstavec směrnice 89/391 na služby vykonávané v oblasti ochrany zdraví, bezpečnosti a veřejného pořádku. Soudní dvůr uznává, že řádný a zejména kontinuální výkon těchto úkolů by byl ohrožen, pokud by musela být dodržena všechna pravidla stanovená v směrnicích 89/391 a 2003/88. Rovněž uznává, že tyto okolnosti mohou vystavit pracovníky významným rizikům z hlediska jejich bezpečnosti nebo ochrany zdraví a že by nebylo přiměřené požadovat po zaměstnavateli účinnou prevenci rizik spojených s prací dotčených pracovníků, jakož i rozvržení pracovní doby, které by byly v souladu s uvedenými pravidly (
79
).
72.
Ačkoli tato judikatura musí být podle mého názoru přizpůsobena činnosti vojáků, jak vysvětlím v bodech 78 a následujících tohoto stanoviska, vyplývá z ní, že samotný požadavek kontinuity činnosti ozbrojených sil neprokazuje nutnost trvale vyloučit veškeré vojáky z působnosti pravidel stanovených v směrnicích 2003/88 nebo 89/391.
73.
Tento výklad nezpochybňuje ani rozsudek Sindicatul Familia Constanţa a další (
80
), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že „zvláštní činnosti určitých veřejných služeb, i když jsou vykonávány za obvyklých podmínek, vykazují natolik specifické charakteristické rysy, že jejich povaha nutně odporuje rozvržení pracovní doby, které dodržuje požadavky uložené směrnicí 2003/88“ (
81
).
74.
Z tohoto rozsudku totiž podle mého názoru nelze vyvodit, že by všichni vojáci mohli být trvale vyloučeni z působnosti pravidel stanovených v této směrnici. Odůvodnění uvedeného rozsudku je třeba zasadit do kontextu věci, v níž byl vydán. Připomínám, že věc se týkala pěstounské péče, jež spočívá v nepřetržitém a dlouhodobém přijetí zvlášť zranitelného dítěte v pěstounově domácnosti a rodině. Soudní dvůr uvedl, že přiznávat v pravidelných intervalech pěstounům právo na odloučení od svěřených dětí po určitém počtu odpracovaných hodin nebo během týdenního či ročního odpočinku by bylo v rozporu s úkolem pěstouna. Nebylo by ani rozumné zavádět systém rotace mezi pěstouny, neboť takový systém by především ohrozil vztah mezi jednotlivými pěstouny a dítětem, o které se starají (
82
).
75.
Stručně řečeno, případ uvedený v tomto rozsudku je zvláštní případ činnosti, která může být v zásadě vykonávána pouze jedním a týmž pracovníkem. Tento případ tedy nelze vztáhnout na vojáky členského státu jako celek. Zatímco ozbrojené síly jako celek musí svoji činnost vykonávat kontinuálně, v případě jednotlivých vojáků, kteří ozbrojené síly tvoří, je tomu každopádně jinak (
83
).
76.
Jak ale vysvětlím v bodě 86 a následujících tohoto stanoviska, některé činnosti vykonávané vojáky skutečně nejsou z povahy věci vhodné k tomu, aby se na ně uplatnila pravidla stanovená v směrnici 2003/88. Rozsudek Sindicatul Familia Constanţa a další (
84
) by rovněž mohl odůvodňovat trvalé vyloučení určitých vojáků z působnosti této směrnice. Jak totiž v podstatě uvedla Komise při jednání, někteří vojáci mohou vykonávat vysoce kvalifikované činnosti nebo činnosti vyžadující vysoký stupeň bezpečnostní prověrky, což znamená, že mohou být jen těžko nahrazeni (
85
). Nelze ani vyloučit, že elitní jednotky, které jsou například součástí speciálních sil, mají jako jediné určité pravomoci a jsou vysoce specializovány na určitý typ úkolů, takže i v tomto případě by jejich členové byli jen obtížně nahraditelní (
86
).
77.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 2 odst. 2 první pododstavec směrnice 89/391 neumožňuje členským státům trvale vyloučit všechny vojáky z působnosti pravidel stanovených v této směrnici nebo směrnici 2003/88 (
87
). Obě uvedené směrnice se v zásadě vztahují i na vojáky (
88
). Z působnosti pravidel stanovených v těchto dvou směrnicích jsou vyloučeny pouze určité činnosti vykonávané vojáky, jejichž zvláštní povaha odporuje těmto směrnicím.
78.
Jak uvádí německá vláda, pro účely použití uvedených směrnic je tedy nutné rozlišovat mezi různými činnostmi vykonávanými vojáky (
89
). Jak už jsem uvedl výše, ačkoliv judikatura Soudního dvora, jež rozlišuje mezi „obvyklými podmínkami“ a „mimořádnými okolnostmi“, jim musí být přizpůsobena, poskytuje užitečná vodítka.
79.
Úvodem konstatuji, že nejde o to stavět proti sobě činnosti, které vojáci vykonávají v „době míru“, a činnosti, které vykonávají v „době války“.
80.
Je sice pravda, že v případě vyhlášení války členským státem nebo v případě vážného mezinárodního napětí vytvářejícího nebezpečí války je tento členský stát samozřejmě oprávněn se za těchto „mimořádných okolností“ odchýlit od směrnic 89/391 a 2003/88. Výjimka stanovená v čl. 2 odst. 2 směrnice 89/391 se ale neomezuje jen na tento případ (
90
). V tomto ohledu sdílím stanovisko vlád, které byly zastoupeny před Soudním dvorem a podle kterých rozlišení mezi „dobou míru“ a „dobou války“ není pro činnost ozbrojených sil v současném geopolitickém kontextu zásadní (
91
).
81.
Ve skutečnosti je podle mého názoru třeba, jak navrhuje německá vláda, rozlišovat mezi „běžnou službou“, na kterou se vztahují směrnice 89/391 a 2003/88 (oddíl b), a skutečnými „zvláštními činnostmi“ ozbrojených sil, zejména činnostmi vykonávanými v rámci vojenských operací a operativní přípravy, které jsou z její působnosti vyloučeny (oddíl c). Mám za to, že takový výklad v zásadě umožní dosáhnout rovnováhy mezi požadavky stanovenými v obou těchto směrnicích a ochranou národní bezpečnosti členských států, jakož i řádným fungováním jejich „základních funkcí“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 SEU (oddíl d). Nelze však vyloučit, že členský stát prokáže, že zvláštní požadavky kladené na jeho ozbrojené síly odůvodňují možnost více se odchýlit od směrnice 2003/88 (část e).
b) „Běžná služba“, na kterou se vztahují směrnice 89/391 a 2003/88
82.
Jak uvedla německá vláda, vojáci za „obvyklých podmínek“ denně vykonávají velké množství činností, které jsou často stejné nebo obdobné a v porovnání s činností civilních úředníků nevykazují žádnou „zvláštní povahu“, jež by bránila použití směrnic 89/391 a 2003/88. Uvedené činnosti tedy musí být z hlediska těchto směrnic posuzovány stejně. Neexistuje totiž důvod, proč by vojáci měli být v takové situaci vystaveni rizikům ohrožujícím jejich zdraví a bezpečnost ve větší míře než civilní úředníci.
83.
Pokud vojáci plní své běžné úkoly na obvyklém pracovišti – ať už jde o údržbu, administrativu, vzdělávání nebo také o strážní, hlídací či pohotovostní činnost, jak podrobněji uvedu v bodech 102 a následujících tohoto stanoviska –, lze tyto úkoly předem organizovat, a to i z hlediska prevence ohrožení bezpečnosti nebo zdraví pracovníků a rozvržení jejich pracovní doby. Jak navíc uvádí německá vláda, omezení související s dosažitelností těchto pracovníků k zajištění kontinuity služby nejsou v zásadě nepřekonatelná.
84.
V takovém případě musí zaměstnavatel dodržovat obecné zásady stanovené v směrnici 89/391 – předcházet pracovním rizikům, vyhodnotit nevyhnutelná rizika, odstraňovat rizika u zdroje, uzpůsobit práci vojákům atd. (
92
)
85.
Rovněž se použijí pravidla o pracovní době stanovená v směrnici 2003/88. Především je třeba určit denní a týdenní pracovní dobu vojáků tak, aby byla dodržena omezení stanovená v této směrnici. Směrnice nicméně stanoví možnosti zvláštních odchylek, které na rozdíl od toho, co tvrdí francouzská vláda, jsou relevantní pro případy „běžné služby“ vojáků. Mám na mysli zejména čl. 17 odst. 3 písm. b) a c) uvedené směrnice, který umožňuje odchýlit se od různých práv stanovených v této směrnici (
93
)„v případě činností souvisejících se zajištěním ostrahy nebo dozoru vyžadujících neustálou přítomnost za účelem ochrany majetku a osob“ a „v případě činností zahrnujících nutnost nepřetržité služby“. Skutečnost, že vojáci nejsou v tomto ustanovení výslovně uvedeni, je v tomto ohledu bezvýznamná, neboť výčet pracovníků a činností je zde pouze demonstrativní (
94
). Jak poznamenala Komise na jednání, tyto odchylky poskytují dodatečnou pružnost k zajištění kontinuity služby (
95
).
c) „Zvláštní činnosti“ ozbrojených sil, na které se nevztahují směrnice 89/391 a 2003/88
86.
Existují samozřejmě činnosti ozbrojených sil, jejichž „zvláštní povaha“ brání použití pravidel stanovených v směrnicích 89/391 a 2003/88. Jak uvedly vlády zastoupené před Soudním dvorem, ozbrojené síly vykazují v tomto ohledu nepopiratelnou „zvláštnost“ zejména oproti policii nebo hasičům, o kterých Soudní dvůr rozhodoval ve své dosavadní judikatuře, a to ve vztahu k podstatné části úkolů, které jim jsou přiděleny.
87.
Mám za to, že tyto „zvláštní činnosti“ zahrnují zaprvé činnosti, které ozbrojené síly vykonávají v rámci vojenských operací. Nasazení ozbrojených sil do těchto operací spadá z povahy věci do „mimořádné“ kategorie (
96
). Ačkoliv takovéto operace tvoří jádro veřejné služby poskytované ozbrojenými silami, je zřejmé, že v případě nasazení vojáků například ve třetí zemi v rámci „krizové“ operace nelze při jejich činnosti účinně předcházet pracovním rizikům (
97
) nebo rozvrhnout pracovní dobu způsobem, který odpovídá pravidlům stanoveným v směrnicích 89/391 a 2003/88 (
98
). Především, jak uvedla německá vláda, zajistit kontinuitu činností vykonávaných během těchto operací je spojeno se specifickými vojenskými omezeními, kdy velení musí tuto kontinuitu zařídit za pomoci lidských a materiálních prostředků, které jsou nutně omezené. To vyžaduje spolupráci všech nasazených jednotek a – jak zdůraznila francouzská vláda – organizace času je nutně kolektivní záležitostí. Kromě toho plánovat úkoly je zvláště obtížné, neboť závisí na chování případného nepřítele či jiných zejména environmentálních nebo geografických okolnostech, nad kterými nemá zaměstnavatel žádnou moc, anebo jen velmi malou. Nakonec a především práva vojáků na bezpečnost a ochranu zdraví při práci, včetně práva na omezení pracovní doby, nemohou mít přednost před operativními potřebami, neboť jinak by byl ohrožen řádný výkon těchto operací. Dosažitelnost a nasazení vojáků musí být v tomto směru úplné (
99
).
88.
Uvedené podle mého názoru v zásadě platí pro vnější operace – případ uvedený v předchozím bodě, kdy jsou ozbrojené síly vyslány do zahraničí – i pro vnitřní operace – kdy členský stát nasadí vojáky na svém vlastním území. V tomto ohledu je totiž třeba mít na paměti, že ozbrojené síly plní úlohu poslední instance. K nasazení vojáků tímto způsobem dochází opět jen za „mimořádných okolností“. Ozbrojené síly bývají povolávány k posílení opatření zavedených civilními orgány, pokud z důvodu „výjimečných událostí“, jako jsou stávající či hrozící přírodní pohromy nebo teroristické útoky, nejsou civilní prostředky dostačující a je třeba přijmou stejně výjimečná opatření k zajištění veřejného pořádku a ochrany společenství (
100
). Za těchto okolností nelze v případě vojáků požadovat prevenci pracovních rizik nebo rozvržení pracovní doby způsobem, který odpovídá pravidlům stanoveným v směrnicích 89/391 a 2003/88 (
101
).
89.
Zadruhé zvláštní činnosti ozbrojených sil podle mého názoru zahrnují počáteční vzdělávání, výcvik a cvičení vykonávané vojáky za účelem operativní přípravy. Domnívám se, že ačkoliv jsou tyto činnosti vykonávány za „obvyklých podmínek v souladu s úkolem přiděleným“ (
102
) ozbrojeným silám, vykazují „natolik specifické vlastnosti“, že jejich povaha brání použití ustanovení směrnic 89/391 a 2003/88 (
103
). Ozbrojené síly totiž musí nejen chránit národní bezpečnost a podstatné zájmy členských států, zejména v rámci vojenských operací, ale rovněž se na tuto činnost připravovat. Jak přitom zdůraznily slovinská a francouzská vláda, pro úspěch těchto operací i bezpečnost samotných vojáků je nezbytné, aby se příprava uskutečňovala v podmínkách, které co nejvěrněji napodobují podmínky, jimž by vojáci museli čelit v případě nasazení. V této souvislosti musí být připraveni na únavu, kolektivní kázeň, násilí páchané nepřáteli a drsné pracovní podmínky. Je tedy nutné, aby počáteční vzdělávání, výcvik a cvičení mohly probíhat ve dne i v noci, mnohdy po dlouhou dobu – a především aniž by do tohoto procesu zasahovala pravidla o přestávkách a noční práci stanovená v směrnici 2003/88 (
104
).
90.
Zatřetí se domnívám, že v souladu s prostorem pro uvážení, který musí být přiznán členským státům (
105
), by tyto státy měly mít možnost stanovit ve svém vnitrostátním právu další činnosti ozbrojených sil, na které se nevztahují pravidla uvedená v směrnicích 89/391 a 2003/88, platí-li, že jde o činnosti „zvláštní“ a členské státy prokáží, že takovýto postup je „striktně nezbytný“ k náležitému výkonu dotčených činností (
106
).
91.
Konkrétně se pravidla stanovená v směrnicích 89/391 a 2003/88 dočasně nepoužijí po dobu, po kterou se vojáci účastní kterékoliv ze „zvláštních činností“ (
107
). Podle článku 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 89/391 jsou členské státy nicméně povinny zajistit, aby byla v co nejvyšší míře zajištěna bezpečnost a ochrana zdraví dotčených vojáků s ohledem na cíle této směrnice i operativní požadavky.
92.
Také zdůrazňuji, že v praxi je samozřejmě na každém členském státu posoudit, zda čelí „mimořádným okolnostem“ odůvodňujícím nasazení vojáků v rámci vojenských operací – a tím také potřebu odchýlit se od směrnic 89/391 a 2003/88. Pouze členským státům přísluší posoudit, kdy jsou ohroženy jejich podstatné zájmy či mezinárodní mír, a stanovit odpovídající reakci. Rozhodnutí operativně nasadit ozbrojené síly je vojenským rozhodnutím, na které se unijní právo jako takové nevztahuje. Práva na ochranu zdraví a na bezpečnost, které vojákům přiznávají směrnice 89/391 a 2003/88, tedy nemají na takové rozhodnutí vliv (
108
). V této souvislosti zejména nevylučuji, že některé členské státy se vzhledem k útokům, jichž byly nedávno obětí, a obecně s ohledem na analýzy svých zpravodajských služeb mohou domnívat, že čelí „mimořádně“ vysoké teroristické hrozbě odůvodňující nasazení vojáků ve vnitřních operacích na svém území.
d) Takovýto výklad v zásadě zajišťuje rovnováhu mezi dotčenými zájmy.
93.
Výklad čl. 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 89/391, který navrhuji, umožňuje podle mého názoru dosáhnout rovnováhy mezi právy na bezpečnost a na ochranu zdraví při práci, včetně omezení pracovní doby, které směrnice 89/391 a 2003/88 přiznávají vojákům jakožto pracovníkům, a požadavky ozbrojených sil (
109
).
94.
Domnívám se, že takovýto výklad zejména zaručuje, že pokud není porušení dotčených pravidel nezbytné, mají vojáci dostatečný čas na odpočinek v souladu s cílem směrnice 2003/88 (
110
), což napomáhá tomu, aby o to účinněji vykonávali „zvláštní činnosti“ vyžadující jejich stoprocentní dosažitelnost a nasazení (
111
).
95.
Navíc pochybuji, že by uvedený výklad skutečně ohrožoval zásadu dosažitelnosti (
112
) vojáků, jak byla formulována zejména ve francouzském právu – zásadu, která se podle francouzské vlády dotýká „národní identity“ Francouzské republiky ve smyslu čl. 4 odst. 2 SEU, neboť zaručuje možnost „svobodného využití ozbrojené síly“, která byla ve francouzském právním řádu povýšena na ústavní normu (
113
).
96.
I kdybychom totiž připustili, že zásada dosažitelnosti může skutečně spadat pod pojem „národní identita“ (
114
), je výklad navržený v tomto stanovisku dostatečně pružný na to, aby nenarušoval výkon „zvláštních činností“ ozbrojených sil, a zejména vojenské operace. Francouzské republice nebo jiným členským státům tedy nebrání v tom volně nakládat s vlastní armádou. Navržený výklad kromě toho nezpochybňuje skutečnost, že vojáci mohou být v této souvislosti nasazeni „v jakémkoliv čase a na jakémkoliv místě“, pokud to příslušné orgány považují za nezbytné, ani skutečnost, že dosažitelnost a nasazení vojáků během těchto operací musí být stoprocentní (
115
).
e) K specifickým požadavkům některých členských států na ozbrojené síly
97.
Stručně řečeno, navržený výklad znamená, že v souladu s čl. 2 odst. 2 prvním pododstavcem směrnice 89/391 se na vojáky v zásadě vztahují pravidla této směrnice a směrnice 2003/88. Z působnosti těchto směrnic jsou nicméně dočasně vyloučení v rozsahu, ve kterém vykonávají „zvláštní činnosti“ ozbrojených sil, zejména v souvislosti s bojovými operacemi a dále vzděláváním, výcvikem a cvičením, které jsou pro operativní přípravu nezbytné. Jak jsem uvedl v bodě 76 tohoto stanoviska, dané ustanovení navíc umožňuje trvale vyloučit některé vojáky z působnosti pravidel stanovených v směrnici 2003/88 (
116
).
98.
Francouzská vláda nicméně tvrdila, že členský stát by měl mít právo trvale vyloučit všechny vojáky svých ozbrojených sil z působnosti pravidel stanovených v směrnici 2003/88, pokud má stejně jako Francouzská republika „značnou mezinárodní odpovědnost za zachování míru a bezpečnosti“ a jeho vojenské nasazení je proto „strukturálně na vyšší úrovni, než je tomu u jiných států“.
99.
V tomto ohledu podotýkám, že Soudní dvůr obecně zastává opatrný postoj vůči argumentům, podle nichž požadavky týkající se národní bezpečnosti, a zejména obrany členského státu odůvodňují, aby se členský stát trvale odchýlil od unijní právní úpravy. V kontextu vyvažování zájmů a proporcionality vyžaduje Soudní dvůr zpravidla větší míru specifičnosti (
117
). Kromě toho připomínám, že samotné znění čl. 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 89/391 se týká pouze „určitých činností“ ozbrojených sil, a nikoli ozbrojených sil jako celku.
100.
Umím si nicméně představit, že pro členský stát, jehož vojáci jsou z důvodu konkrétních mezinárodních závazků tohoto státu nasazeni ve velkém počtu v místech vnějších operací nebo také na jeho vlastním území za účelem potlačení teroristických hrozeb, kterým tento stát čelí, a který kromě jiných vojenských činností musí vzhledem k svému geopolitickému postavení průběžně plnit určité úkoly zaměřené na odstrašení nepřítele – Francie je zejména jediný členský stát, který po odchodu Spojeného království z Evropské unie vlastní jadernou zbraň – je uplatňování pravidel stanovených v směrnici 2003/88 mimořádně složité, a to i vůči části těchto vojáků a činností. Především nelze vyloučit, že zvláštní omezení vyplývající z těchto mnohých závazků a činností vyžadují zvýšenou dosažitelnost vojáků. Ostatně připomínám, že samotná SEU uznává zvláštní vojenské postavení některých členských států, mezi které Francouzská republika jednoznačně patří (
118
). Nelze tedy zcela vyloučit, že z důvodu těchto zvláštních okolností a s ohledem na prostor pro uvážení, který je třeba přiznat členským státům (
119
), může některý členský stát prokázat potřebu odchýlit se od této směrnice ve větší míře, než je uvedeno v tomto stanovisku, například tak, že trvale vyloučí větší část svých ozbrojených sil z působnosti této směrnice, avšak zároveň bude v pravidelných intervalech hodnotit nezbytnost takového vyloučení.
101.
V projednávané věci však není nutné zaujmout k této otázce konečné stanovisko. Rozhodnout by o tom měly vnitrostátní soudy a případně Soudní dvůr v rámci řízení o předběžné otázce nebo o žalobě pro nesplnění povinnosti.
5. Strážní služba ve vojenských zařízeních v zásadě nepatří mezi „zvláštní činnosti“
102.
Co se týče strážní služby ve vojenských zařízeních, kterou B. K. vykonával a která je konkrétně předmětem první předběžné otázky předkládajícího soudu, bude úkolem tohoto soudu ověřit, zda strážní služba spadá pod „běžnou službu“, na kterou se vztahují pravidla stanovená v směrnici 2003/88, nebo pod „zvláštní činnosti“ ozbrojených sil, jejichž povaha odporuje této směrnici. Považuji nicméně za užitečné poskytnout tomuto soudu určitá vodítka pro jeho rozhodnutí.
103.
Podle vysvětlení poskytnutého slovinskou vládu spočívá strážní služba v ochraně vojenských zařízení a jiných strategických budov, které se nacházejí na slovinském území a byly svěřeny slovinské armádě. Tato činnost musí být opět vykonávána nepřetržitě. Jak jsem však uvedl, v rozsahu, ve kterém strážní služba představuje běžný úkol slovinských vojáků, požadavek kontinuity nutně nebrání plánování odpovídajícímu požadavkům směrnice 2003/88. Jinak by tomu bylo, pokud by se strážní služba odehrávala v kontextu „mimořádné“ situace – zejména vojenské operace namířené proti stávajícímu nebo bezprostředně hrozícímu nebezpečí pro národní bezpečnost.
104.
V projednávaném případě předkládající soud zdůrazňuje, že v tomto konkrétním případě vykonával B. K. strážní službu každý měsíc v rámci své obvyklé pracovní činnosti. Nikdo netvrdil, že výkon strážní služby byl odůvodněn zvláštní potřebou bezpečnosti v kontextu „mimořádné“ situace. S výhradou ověření předkládajícím soudem (
120
) se tedy lze domnívat, že strážní služba spadá pod „běžnou službu“, a směrnice 2003/88 se proto použije (
121
).
6. Dílčí závěr
105.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru odpovědět na první otázku tak, že čl. 1 odst. 3 směrnice 2003/88 ve spojení s čl. 2 odst. 2 směrnice 89/391 musí být vykládán v tom smyslu, že vojáci v zásadě spadají do působnosti těchto dvou směrnic. Uvedené směrnice se však nevztahují na vojáky v rozsahu, ve kterém vykonávají „zvláštní činnosti“ ozbrojených sil, jejichž povaha odporuje pravidlům stanoveným v těchto dvou směrnicích. Strážní služba ve vojenských zařízeních mezi takové činnosti v zásadě nepatří.
C.
Ke skutečnosti, že doba „pracovní pohotovosti vojáka na pracovišti“ může představovat „pracovní dobu“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 směrnice 2003/88 (druhá otázka)
106.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 bod 1 směrnice 2003/88 brání vnitrostátní právní úpravě, podle které není jako pracovní doba započítávána a odměňována doba, po kterou je voják povinen setrvat během strážní služby v kasárnách, kam byl přidělen, a být k dispozici svým nadřízeným, avšak po kterou nevykonává žádnou skutečnou práci.
107.
Rozumím tomu tak, že podle slovinského práva tvoří část strážní služby vykonávané vojáky zejména doba „pracovní pohotovosti na pracovišti“. V rámci toho jsou vojáci povinni zdržovat se na pracovišti nebo na jiném místě určeném zaměstnavatelem a být k dispozici svým nadřízeným tak, aby v případě potřeby mohli okamžitě plnit úkoly, kterými je nadřízení pověřili. Tato doba se nezapočítává jako pracovní doba a vojáci mají pouze právo na odměnu za pracovní pohotovost ve výši 20% hodinové sazby základního platu.
108.
Zaprvé je v tomto ohledu zřejmé, že s ohledem na ustálenou judikaturu Soudního dvora musí být doba „pracovní pohotovosti“ považována za „pracovní dobu“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 směrnice 2003/88. Podle této judikatury totiž musí být za pracovní dobu považována jakákoliv doba, během níž je pracovník povinen se zdržovat na místě určeném zaměstnavatelem a být mu k dispozici, aby mu mohl v případě potřeby okamžitě poskytnout své služby (
122
).
109.
Zadruhé je třeba zdůraznit, že čl. 2 bod 1 jako takový nepřiznává pracovníkům žádná práva. Je třeba ho vykládat ve spojení s některým z normativních ustanovení směrnice 2003/88 – jako jsou článek 3 této směrnice stanovící právo na denní odpočinek nebo článek 6 směrnice stanovící maximální délku týdenní pracovní doby na 48 hodin.
110.
Jak jsem však uvedl v bodech 35 a 36 tohoto stanoviska, směrnice 2003/88 neupravuje odměňování pracovníků. Žádné ustanovení této směrnice neukládá členským státům povinnost stanovit určitou výši odměny za dobu „pracovní pohotovosti“, kterou je třeba považovat za „pracovní dobu“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 uvedené směrnice. Každý členský stát má tedy i nadále možnost vyplácet odměnu za dobu „pracovní pohotovosti“ podle svého uvážení.
111.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru odpovědět na druhou otázku tak, že čl. 2 bod 1 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že celková doba, po kterou je voják povinen setrvat během strážní služby v kasárnách, do kterých byl přidělen, a být k dispozici svým nadřízeným, avšak po kterou nevykonává žádnou skutečnou práci, musí být pro účely použití pravidel v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti stanovených v této směrnici považována za „pracovní dobu“ ve smyslu uvedeného ustanovení. Toto ustanovení naproti tomu nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jež tuto dobu započítává odlišně výhradně pro účely odměny, na kterou má voják nárok.
V. Závěry
112.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Nejvyšší soud Slovinské republiky) odpověděl následovně:
„1)
Článek 1 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby ve spojení s čl. 2 odst. 2 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci musí být vykládán v tom smyslu, že vojáci v zásadě spadají do působnosti těchto dvou směrnic. Uvedené směrnice se však nevztahují na vojáky v rozsahu, ve kterém vykonávají ‚zvláštní činnosti‘ ozbrojených sil, jejichž povaha odporuje pravidlům stanoveným v těchto dvou směrnicích. Strážní služba ve vojenských zařízeních mezi tyto ‚zvláštní činnosti‘ v zásadě nepatří.
2)
Článek 2 bod 1 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že celková doba, po kterou je voják povinen setrvat během strážní služby v kasárnách, do kterých byl přidělen, a být k dispozici svým nadřízeným, avšak po kterou nevykonává žádnou skutečnou práci, musí být pro účely použití pravidel v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti stanovených v této směrnici považována za ‚pracovní dobu‘ ve smyslu uvedeného ustanovení. Toto ustanovení naproti tomu nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jež tuto dobu započítává odlišně výhradně pro účely odměny, na kterou má voják nárok.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 4. listopadu 2003 (Úř. věst. 2003, L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 381).
(
3
) – Směrnice Rady ze dne 12. června 1989 (Úř. věst 1989, L 183, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 349).
(
4
) – Směrnice Rady ze dne 21. června 1999 o dohodě o úpravě pracovní doby námořníků uzavřené mezi Svazem provozovatelů námořních plavidel Evropského společenství (ECSA) a Federací odborů pracovníků v dopravě v Evropské unii (FST) (Úř. věst. 1999, L 167, s. 33; Zvl. vyd. 05/03, s. 363).
(
5
) – Článek 5 tohoto zákona stanoví, že „pracovníkem, který vykonává své povolání v oblasti obrany“ je podle tohoto zákona voják, civilista, který vykonává své povolání v armádě, nebo jiná osoba, která při výkonu svého povolání plní odborné administrativní či technické úkoly na ministerstvu (bod 14a tohoto článku). „Vojákem“ je v této souvislosti osoba, která vykonává vojenskou službu (bod 14 tohoto článku).
(
6
) – Konkrétně se B. K. domáhá vyplacení rozdílu mezi odměnou za pracovní pohotovost (připomínám, že ta hodinově činí 20 % základního platu) a odměnou za práci přesčas (jež hodinově činí 130 % tohoto platu).
(
7
) – Výrazem „slovinská vláda“ budu dále ve stanovisku označovat Slovinskou republiku i ministerstvo obrany, jež byly před Soudním dvorem zastoupeny společně.
(
8
) – Připomínám, že směrnice 2003/88 nahradila směrnici Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. 1993, L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s. 197). Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že výklad ustanovení směrnice 93/104 podaný Soudním dvorem lze přenést na rovnocenná ustanovení směrnice 2003/88 [viz zejména rozsudek ze dne 10. září 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, bod 22 a citovaná judikatura)]. Ustanovení relevantní pro projednávanou věc, zejména článek 1 směrnice 2003/88, jsou rovnocenná s ustanoveními směrnice 93/104. Pro zjednodušení tedy budu odkazovat pouze na směrnici 2003/88, přičemž budu bez rozdílu citovat rozsudky a stanoviska týkající se směrnice 93/104.
(
9
) – Členské státy tak mohou uplatňovat nebo zavést ustanovení, která jsou pro zaměstnance příznivější (viz článek 15 směrnice 2003/88).
(
10
) – Viz článek 4 a články 8 až 13 směrnice 2003/88.
(
11
) – Viz body 3 a 4 odůvodnění směrnice 2003/88 a zejména rozsudek ze dne 14. května 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, bod 37 a citovaná judikatura).
(
12
) – Viz zejména čl. 2 bod 9 směrnice 2003/88. Viz též rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Kreuziger (C‑619/16, EU:C:2018:872, body 39 a 40 a citovaná judikatura), a ze dne 11. dubna 2019, Syndicat des cadres de la sécurité intérieure (C‑254/18, EU:C:2019:318, bod 34 a citovaná judikatura).
(
13
) – V tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Kreuziger (C‑619/16, EU:C:2018:872, bod 39 a citovaná judikatura), a stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:518, bod 53).
(
14
) – A to i ve vztahu k obyvatelstvu ostatních členských států. Viz v tomto ohledu „doložku solidarity“ uvedenou v článku 222 SFEU.
(
15
) – Francouzská vláda v tomto ohledu zmiňuje článek 5 Severoatlantické smlouvy ze dne 4. dubna 1949, který svým stranám ukládá, aby byly kdykoli schopny poskytnout vojenskou pomoc všem ostatním členům Aliance, kteří jsou oběťmi ozbrojeného útoku, a článek 24 Charty Spojených národů podepsanou dne 26. června 1945 v San Franciscu, který stálým členům Rady bezpečnosti Spojených národů, mezi něž patří i Francouzská republika, přiznává hlavní odpovědnost za zachování mezinárodního míru a bezpečnosti.
(
16
) – Viz články 42 až 46 SEU (dále jen „SBOP“).
(
17
) – Totéž zjištění viz Baude, F., a Vallée, F., Droit de la défense, Ellipses, 2012, s. 122 a 123; Faugère, J.-M., „L’état militaire: Aggiornamento ou rupture“, časopis „Inflexions“, 2012, č. 20, s. 53 a Malis., C., Guerre et stratégie au XXIe siècle, Fayard, 2014, s. 16 až 53 a 153 až 182.
(
18
) – K rozdílným přístupům členských států ohledně pracovní doby vojáků viz Piotet, F. (ed.), Les conditions de vie des militaires en Europe, convergences et divergences (Allemagne, Belgique, Espagne, France, Pays-Bas, Italie et Royaume-Uni), C2SD, Paříž, 2003, s. 95) a Leigh, I., Born, H., Handbook on Human Rights and Fundamental Freedoms of Armed Forces Personnel, Úřad OBSE pro demokratické instituce a lidská práva (ODIHR), 2008, s. 178 a 179.
(
19
) – Viz Verordnung vom 16. November 2015 über die Arbeitszeit der Soldatinnen und Soldaten (nařízení ze dne 16. listopadu 2015 o pracovní době vojáků) (BGBl. 2015 I, s. 1995).
(
20
) – Viz dohoda ze dne 12. července 2019 o pracovní době a době odpočinku v ozbrojených silách.
(
21
) – Slovinské právní předpisy chápu tak, že vojáci jsou považováni za státní zaměstnance, na které se v zásadě vztahuje obecná právní úprava o pracovní době (viz bod 11 tohoto stanoviska), avšak zákon o obraně stanoví určité úpravy, zejména ohledně strážní služby.
(
22
) – Viz Orden DEF/253/2015, de 9 de febrero, por la que se regula el régimen de vacaciones, permisos, reducciones de jornada y licencias de los miembros de las Fuerzas Armadas (vyhláška DEF/253/2015 ze dne 9. února 2015 upravující systém dovolených, povolenek, omezení pracovní doby a služebního volna příslušníků ozbrojených sil) (BOE č. 42 ze dne 18. února 2015, s. 13193), konkrétně článek 3, a Orden DEF/1363/2016, de 28 de julio, por la que se regulan la jornada y el régimen de horario habitual en el lugar de destino de los miembros de las Fuerzas Armadas (vyhláška DEF/1363/2016 ze dne 28. července 2016 stanovící délku pracovního dne a obvyklé pracovní doby na pracovišti, na které byl příslušník ozbrojených sil přidělen) (BOE č. 192 ze dne 10. srpna 2016, p. 57311), konkrétně článek 4.
(
23
) – Viz Lo Torto, A., „L’orario di servizio del personale militare valenza disciplinare e rilevanza penale“, Periodico di Diritto e Procedura Penale Militare, č. 4, 2015.
(
24
) – Francouzská vláda zdůrazňuje, že povolání vojáka je vzhledem ke všem ostatním povoláním „jedinečné“: pouze vojáci mají právo zabít a povinnost ohrozit svůj život, vyžaduje-li to splnění úkolu. K zásadě dosažitelnosti, jak je pojímána ve francouzském právu, viz článek L. 4111‑1 zákona o obraně; Pêcheur, B., Heitz, R., a Vandier, P., „Le militaire, travailleur, justiciable, citoyen comme les autres?“, Revue Défense Nationale, č. 825, prosinec 2019, s. 21 až 30 a Vinot, J., „La disponibilité: une singularité militaire en question“, v Un monde en turbulence – Regards du CHEM 2019 – 68ème session.
(
25
) – Výjimkou je právo na placenou dovolenou za kalendářní rok upravené v článku 7 směrnice 2003/88, který není předmětem věci v původním řízení.
(
26
) – Viz zejména rozsudek ze dne 20. listopadu 2018, Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:926, bod 35 a citovaná judikatura).
(
27
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 20. listopadu 2018, Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:926, body 36 až 38).
(
28
) – Viz článek 5 zákona o obraně citovaný v poznámce pod čarou 5 tohoto stanoviska.
(
29
) – Toto ustanovení zní: „Unie ctí rovnost členských států před Smlouvami a jejich národní identitu, která spočívá v jejich základních politických a ústavních systémech […]. Respektuje základní funkce státu, zejména ty, které souvisejí se zajištěním územní celistvosti, udržením veřejného pořádku a ochranou národní bezpečnosti. Zejména národní bezpečnost zůstává výhradní odpovědností každého členského státu.“
(
30
) – Pojem „národní bezpečnost“ se vztahuje na všechny hrozby a rizika, jimiž mohou být dotčeny základní funkce státu a základní zájmy společnosti [viz v tomto směru rozsudek ze dne 6. října 2020, La Quadrature du Net a další (C‑511/18, C‑512/18 a C‑520/18, EU:C:2020:791, bod 135)], hrozby, jejichž „hybridní“ povaha v současném geopolitickém kontextu (viz bod 29 tohoto stanoviska) stírá tradiční rozlišení mezi vnitřní bezpečností (pořádkové síly) a vnější bezpečností (obrana a ozbrojené síly), které obecný pojem „národní bezpečnost“ nahrazuje.
(
31
) – V souladu se zásadou svěření pravomocí zakotvenou v čl. 5 odst. 2 SEU. Jsem si vědom vývoje, který Lisabonská smlouva přinesla v oblasti obrany v rámci SBOP. V tomto ohledu lze uvést rozšíření úkolů, v nichž Unie může využít vojenských prostředků (čl. 43 odst. 1 SEU), ustanovení Evropské obranné agentury (čl. 42 odst. 3 a článek 45 SEU), stálou strukturovanou spolupráci (čl. 42 odst. 6 a článek 46 SEU) nebo také „doložku o vzájemné pomoci“ (čl. 42 odst. 7 SEU). Tento vývoj však nevede ke „komunitarizaci“ obranné politiky nebo ozbrojených sil členských států. Fungování SBOP je i nadále založeno na mezivládní spolupráci. Ačkoliv součástí tohoto přístupu je postupné vymezování společné obranné politiky, jež v konečném důsledku povede ke společné obraně, takovýto stav doposud nenastal. Viz Baude, F., a Vallée, F., op. cit., s. 120 až 122.
(
32
) – Rozsudek ze dne 6. října 2020, Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, bod 44 a citovaná judikatura). V tomto smyslu viz též rozsudky ze dne 26. října 1999, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, body 15 a 16), a ze dne 11. ledna 2000, Kreil (C‑285/98, EU:C:2000:2, body 15 a 16).
(
33
) – Například v rozsudcích ze dne 26. října 1999, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523), a ze dne 11. ledna 2000, Kreil (C‑285/98, EU:C:2000:2), Soudní dvůr rozhodl, že zákaz diskriminace na základě pohlaví, jak byl v dané době stanoven ve směrnici Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky (Úř. věst. 1976, L 39, s. 40; Zvl. vyd. 05/01, s. 187), se rovněž vztahuje na vojenská pracovní místa, a ohraničuje tak výkon pravomocí každého členského státu v oblasti organizace svých ozbrojených sil.
(
34
) – Rozsudek ze dne 11. března 2003 (C‑186/01, EU:C:2003:146).
(
35
) – Stanovisko ve věci Dory (C‑186/01, EU:C:2002:718).
(
36
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. března 2003, Dory (C‑186/01, EU:C:2003:146, bod 39) a stanovisko generální advokátky Ch. Stix-Hackl ve věci Dory (C‑186/01, EU:C:2002:718, body 55, 62 a 63).
(
37
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. března 2003, Dory (C‑186/01, EU:C:2003:146, body 40 a 41), a stanovisko generální advokátky Ch. Stix-Hackl ve věci Dory (C‑186/01, EU:C:2002:718, body 77 až 108). Obdobně viz rozsudky ze dne 4. října 1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C‑159/90, EU:C:1991:378, bod 24), a ze dne 27. ledna 2000, Graf (C‑190/98, EU:C:2000:49, bod 25).
(
38
) – Francouzská vláda rovněž tvrdí, že organizační pravidla ozbrojených sil mohou být součástí „národní identity“ členských států ve smyslu čl. 4 odst. 2 SEU. Na tento pohled se zaměřím v bodech 95 a 96 tohoto stanoviska.
(
39
) – V nezbytných případech tak unijní zákonodárce musí do nástrojů sekundárního práva zakotvit určité úpravy, odchylky a jiné výjimky, které případně členským státům umožní zachovat řádný chod základních funkcí státu. Ostatně v řadě těchto nástrojů tomu tak je.
(
40
) – Obdobně viz stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci G4S Secure Solutions (C‑157/15, EU:C:2016:382, bod 32) a stanovisko generálního advokáta P. Pikamäe ve věci Stadt Frankfurt am Main (C‑18/19, EU:C:2020:130, bod 76).
(
41
) – Viz zejména články 3 až 7 a body 2, 4 a 5 odůvodnění směrnice 2003/88.
(
42
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 13. listopadu 1997, Grahame a Hollanders (C‑248/96, EU:C:1997:543, bod 29). Uvádím, že mezi vojáky a ozbrojenými silami mohou existovat různé typy vztahů. Především existují „profesionální“ vojáci, kteří se svobodně rozhodnou vstoupit do ozbrojených sil – na celou svoji kariéru nebo smluvní dobu – a vojáci „povolaní“ na základě rozkazu, kteří do armády vstupují povinně zejména v rámci a po dobu povinné vojenské služby uplatňované v některých státech (viz bod 45 tohoto stanoviska). Jelikož se věc v původním řízení týká profesionálního vojáka, týká se i toto stanovisko především této kategorie – která je ostatně v současné době převažující. Neboť i když ozbrojené síly západních států byly v minulosti založeny především na povinných odvodech, od konce studené války se objevuje obecná tendence „stlačit“ tyto síly na omezený kontingent profesionálních vojáků. Viz Malis, C., op. cit., s. 117, 118 a 122.
(
43
) – Viz zejména rozsudek ze dne 20. listopadu 2018, Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:926, bod 41 a citovaná judikatura).
(
44
) – Viz doporučení CM/Rec (2010) 4 o základních právech příslušníků ozbrojených sil přijaté Výborem ministrů dne 24. února 2010 na 1077. zasedání zástupců ministrů, s. 25.
(
45
) – Viz zejména rozsudek ze dne 3. května 2012, Neidel (C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 25 a citovaná judikatura).
(
46
) – Tak je tomu například ve francouzském právu.
(
47
) – Viz zejména rozsudek ze dne 26. března 2015, Fenoll (C‑316/13, EU:C:2015:200, bod 31 a citovaná judikatura).
(
48
) – To lze pravděpodobně vysvětlit tak, že směrnice 89/391 je „rámcovou směrnicí“ stanovící obecné zásady v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, zásady, které byly provedeny směrnicí 2003/88 (viz bod 25 tohoto stanoviska).
(
49
) – Dokonce ani námořní vojáci nespadají pod uvedenou výjimku. Evropská dohoda o úpravě pracovní doby námořníků, která je obsažena v příloze směrnice 1999/63, se totiž vztahuje na „námořníky všech námořních plavidel […], která jsou […] zpravidla využívána pro obchodní námořní plavbu“ – což tedy vylučuje vojenskou námořní plavbu (viz ustanovení 1 odst. 1 této dohody).
(
50
) – Upřesňuji, zaprvé, že obrana jakožto veřejná služba není poskytována pouze veřejnými armádami. Žoldnéřství vždy existovalo. Pro příklady použití soukromých vojáků západními státy v nedávné minulosti viz Malis, C., op. cit., s. 134 až 138. Zadruhé ozbrojené síly členských států jsou často zapojovány do jiných činností obecného zájmu, jak jsem uvedl v bodě 28 tohoto stanoviska.
(
51
) – Slovinská vláda ve svém písemném vyjádření konkrétně uvedla, že strážní služba vykonávaná slovinskými vojáky je činností, na kterou se směrnice 2003/88 nevztahuje. Mám ale za to, že při jednání slovinská vláda tvrdila, stejně jako španělská a francouzská vláda, že vojáci jsou z působnosti této směrnice trvale vyloučeni, ať je jejich úloha jakákoliv.
(
52
) – A případně též směrnice 89/391, byť v tomto ohledu nebylo stanovisko uvedených vlád jasné.
(
53
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další (C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 53).
(
54
) – Viz bod 55 tohoto stanoviska.
(
55
) – Viz rozsudek ze dne 20. listopadu 2018, Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:926, bod 55 a citovaná judikatura).
(
56
) – Viz rozsudek ze dne 20. listopadu 2018, Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:926, body 56, 58, 59 a 61).
(
57
) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta A. Saggia ve věci Simap (C‑303/98, EU:C:1999:621, bod 27), a stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:518, bod 51).
(
58
) – Viz body 46 a 47 tohoto stanoviska.
(
59
) – Viz články 3 až 7 směrnice 2003/88, které stanovená práva přiznávají „každému pracovníkovi“.
(
60
) – Připomínám, že směrnice 89/391 byla přijata na základě článku 118a SES a směrnice 2003/88 na základě článku 137 SES, který nahradil uvedený článek 118a a který se stal článkem 153 SFEU. Uvedené ustanovení přitom stejně jako ustanovení, která mu předcházela, přiznává Unii obecně pravomoc k přijetí minimálních požadavků na ochranu zdraví a bezpečnosti „pracovníků“; jak navíc vyplývá z bodu 43 tohoto stanoviska, skutečnost, že obrana spadá do pravomoci členských států, nebrání Unii, aby v souladu s pravomocí, kterou jí přiznává zejména toto ustanovení, stanovila sociální politiku vztahující se a priori na všechny pracovníky, včetně pracovníků zaměstnaných v odvětví obrany, mezi které patří vojáci.
(
61
) – Viz článek 151 SFEU, podle kterého „Unie a členské státy […] mají za cíl […] zlepšování životních a pracovních podmínek“.
(
62
) – Viz zejména rozsudky ze dne 26. června 2001, BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, bod 43) a ze dne 14. května 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, bod 30 a citovaná judikatura).
(
63
) – Viz čl. 23 odst. 1 a článek 24 Všeobecné deklarace lidských práv z roku 1948; článek 7 Mezinárodního paktu o hospodářských, sociálních a kulturních právech z roku 1966; Preambuli, část I bod 2 a článek 2 Evropské sociální charty podepsané v Turíně dne 18. října 1961. Viz též úmluvy Mezinárodní organizace práce (MOP) č. 132 o každoroční placené dovolené (revidovaná), 1970 (C132), č. 155 o bezpečnosti a zdraví pracovníků, 1981 (C155), a č. 171 o noční práci, 1990 (C171).
(
64
) – Viz body 7 a 8 této Charty.
(
65
) – Ohledně Evropské sociální charty viz zejména výše uvedené doporučení CM/Rec (2010) 4 o základních právech příslušníků ozbrojených sil, část Q. Pojem „pracovník“ ve smyslu článku 31 Listiny základních práv ostatně odpovídá témuž pojmu uvedenému v směrnici 2003/88 [viz zejména rozsudek ze dne 26. března 2015, Fenoll (C‑316/13, EU:C:2015:200, bod 26)]. Na vojáky se tedy jakožto na „pracovníky“ vztahují základní práva zaručená tímto ustanovením.
(
66
) – Viz zejména rozsudek ze dne 20. listopadu 2018, Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:926, bod 53 a citovaná judikatura).
(
67
) – Obdobně viz rozsudky ze dne 26. října 1999, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, bod 27), ze dne 11. ledna 2000, Kreil (C‑285/98, EU:C:2000:2, bod 24), a ze dne 20. března 2018, Komise v. Rakousko (Státní tiskárna) (C‑187/16, EU:C:2018:194, bod 78).
(
68
) – Francouzská vláda zmínila četné konflikty, do nichž byla Francouzská republika zapojena. Slovinská vláda uvedla konflikt spojený se získáním nezávislostí Slovinské republiky na začátku 90. let.
(
69
) – V rámci SBOP viz čl. 42 odst. 6 SEU.
(
70
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 20. března 2018, Komise v. Rakousko (Státní tiskárna) (C‑187/16, EU:C:2018:194, body 78 až 80 a citovaná judikatura).
(
71
) – Viz bod 28 tohoto stanoviska.
(
72
) – Francouzská vláda poukazuje na výcvik pro noční zásahy, jenž by vyžadoval odchýlit se od pravidel týkajících se noční práce stanovených v této směrnici (viz bod 24 tohoto stanoviska).
(
73
) – Viz bod 29 tohoto stanoviska.
(
74
) – Viz bod 26 tohoto stanoviska.
(
75
) – Ohledně vojáků viz výše uvedené doporučení CM/Rec (2010) 4 o základních právech příslušníků ozbrojených sil, s. 56.
(
76
) – Viz rozsudky ze dne 20. listopadu 2018, Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:926, bod 67), a ze dne 30. dubna 2020, Készenléti Rendőrség (C‑211/19, EU:C:2020:344, bod 40).
(
77
) – Viz rozsudky ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další (C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 57), a ze dne 30. dubna 2020, Készenléti Rendőrség (C‑211/19, EU:C:2020:344, bod 41).
(
78
) – Viz zejména rozsudek ze dne 30. dubna 2020, Készenléti Rendőrség (C‑211/19, EU:C:2020:344, bod 44).
(
79
) – Viz zejména rozsudky ze dne 20. listopadu 2018, Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:926, bod 67), a ze dne 30. dubna 2020, Készenléti Rendőrség (C‑211/19, EU:C:2020:344, body 40 a 42).
(
80
) – Rozsudek ze dne 20. listopadu 2018 (C‑147/17, EU:C:2018:926).
(
81
) – Rozsudek ze dne 20. listopadu 2018, Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:926, bod 68).
(
82
) – Viz rozsudek ze dne 20. listopadu 2018, Sindicatul Familia Constanţa a další (C‑147/17, EU:C:2018:926, body 70 až 75).
(
83
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 30. dubna 2020, Készenléti Rendőrség (C‑211/19, EU:C:2020:344, bod 44).
(
84
) – Rozsudek ze dne 20. listopadu 2018 (C‑147/17, EU:C:2018:926).
(
85
) – Obdobně viz rozsudek ESLP ze dne 22. března 2012, Konstantin Markin v. Rusko, EC:ECHR:2012:0322JUD003007806, bod 148. Stejně tomu může být u některých civilních pracovníků armády.
(
86
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 26. října 1999, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, body 21 až 32). Pro celkový obraz a stručný přehled využití speciálních sil v nedávné minulosti viz Malis, C., op. cit., s. 118 a 130 až 133.
(
87
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. ledna 2006, Komise v. Španělsko (C‑132/04, nezveřejněný, EU:C:2006:18). Podobně žádný nástroj uvedený v bodě 62 tohoto stanoviska obecně nevyjímá vojáky z působnosti práva na spravedlivé a rovné pracovní podmínky, zatímco takovéto obecné vynětí bývá někdy stanoveno v případě jiných základních práv, včetně práva na svobodu sdružování a práva na kolektivní vyjednávání (viz zejména odstavec 14 Charty Společenství základních sociálních práv pracovníků).
(
88
) – V tomto smyslu viz Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud, Německo), 15. prosinec 2011, 2 C 41.10 (DE:BVerwG:2011:151211U2C41.10.0). Ostatně fakt, že vojáci nejsou v zásadě vyloučeni z působnosti směrnice 89/391, prokazuje též skutečnost, že několik „samostatných směrnic“ přijatých na základě směrnice 89/391 v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti při práci stanoví výjimky, které se vztahují na vojáky. V tomto ohledu viz čl. 2 odst. 2 směrnice Rady 89/656/EHS ze dne 30. listopadu 1989 o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví pro používání osobních ochranných prostředků zaměstnanci při práci (třetí samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) (Úř. věst. 1989, L 393, s. 18; Zvl. vyd. 05/01, s. 375). Viz též čl. 10 odst. 1 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/35/EU ze dne 26. června 2013 o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví před expozicí zaměstnanců rizikům spojeným s fyzikálními činiteli (elektromagnetickými poli) (dvacátá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) a o zrušení směrnice 2004/40/ES (Úř. věst. 2013, L 179, s. 1). Z toho a contrario vyplývá, že směrnice týkající se ochrany zdraví a bezpečnosti při práci, kterými se provádí směrnice 89/391 – a které se týkají tak rozdílných záležitostí, jako jsou pracoviště, používání pracovních prostředků a zobrazovacích jednotek zaměstnanci při práci, předcházení rizikům spojeným s expozicí karcinogenům, hluku, vibracím při práci atd. – se vztahují na vojáky.
(
89
) – Upřesňuji, že ozbrojené síly členských států obecně netvoří jednolitá „uskupení“. Vojáci zastávají velké množství povolání, z nichž některá jsou operativní, jiná podstatně méně, a musejí vykonávat velmi různorodé úkoly.
(
90
) – V opačném případě by toto ustanovení ztratilo velkou část svého opodstatnění, neboť by jen opakovalo zejména článek 347 SFEU, který členským státům obecně umožňuje odchýlit se od unijního práva „v případě vážných vnitřních nepokojů ohrožujících veřejný pořádek, v případě války nebo vážného mezinárodního napětí vytvářejícího nebezpečí války, anebo proto, aby dostál[y] závazkům, jež přijal[y] za účelem udržování míru a mezinárodní bezpečnosti“. Obdobně viz článek 15 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 a článek 30 Evropské sociální charty.
(
91
) – Viz bod 29 tohoto stanoviska. Například evropští vojáci vyslaní do Afganistánu zde působí v „době míru“ – neboť afgánskému státu nebyla vyhlášena válka – ve „válce proti terorismu“ za účelem zachování nebo obnovy mezinárodního míru a bezpečnosti a čelí zde „asymetrickým“ či „nepravidelným“ skupinám bojovníků ve smyslu mezinárodního práva, tedy takovým, které nejsou součástí armády žádného státu.
(
92
) – Viz článek 6 směrnice 89/391. Totéž ostatně stanoví francouzská právní úprava provádějící tuto směrnici. Podle této úpravy se pravidla stanovená touto směrnicí plně uplatní na „vojáky vykonávající činnosti stejné povahy jako civilní pracovníci“. Voják vykonávající takovouto činnost má stejně jako každý úředník právo odstoupit, pokud má rozumný důvod se domnívat, že jeho práce představuje vážné a bezprostřední nebezpečí ohrožující jeho život nebo zdraví. Na druhou stranu „pokud zvláštní povaha činností spojených s národní obranou nebo vnitřní či civilní bezpečností brání“ použití těchto pravidel, „musí služební orgán zajistit bezpečnost a ochranu fyzického i duševního zdraví vojáků tak, že přizpůsobí [uvedená pravidla] místním zvláštnostem a operačnímu prostředí“. V takovém případě nemá voják právo odstoupit. Viz nařízení č. 2018-1286 ze dne 27. prosince 2018 o hygienických a bezpečnostních podmínkách k ochraně zdraví a fyzické integrity vojáků v průběhu služby (Úř. věst. FR č. 0301 ze dne 29. prosince 2018), zejména články R.4123-53 a R.4123-54. Viz též nařízení č. 2012-422 ze dne 29. března 2012 o ochraně zdraví a bezpečnosti při práci na ministerstvu obrany (Úř. věst. FR č. 0077 ze dne 30. března 2012), články 35 a 36. Posledně uvedené nařízení konkrétně rozlišuje mezi „vojáky vykonávající[mi] činnosti stejné povahy jako civilní pracovníci“ a „vojáky vykonávající[mi] operativní činnost nebo bojový výcvik“, což zhruba odpovídá rozlišení navrženému v tomto stanovisku. Podotýkám přitom, že přinejmenším někteří francouzští odborníci na vojenské otázky se domnívají, že tato právní úprava zajišťuje náležitou rovnováhu mezi povinnostmi vyplývajícími z evropského práva a požadavky ozbrojených sil. Viz Vysoký úřad pro hodnocení vojenské služby (HCECM), 13. tematická zpráva, „La mort, la blessure, la maladie“, červenec 2019, s. 92.
(
93
) – Konkrétně se jedná o pravidla týkající se denního odpočinku (článek 3), přestávky (článek 4), týdenní doby odpočinku (článek 5), délky noční práce (článek 8) a referenčních období (článek 16) (k těmto pravidlům viz bod 24 tohoto stanoviska).
(
94
) – Viz rozsudek ze dne 14. října 2010, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, bod 48).
(
95
) – Viz bod 15 odůvodnění směrnice 2003/88.
(
96
) – Viz bod 71 tohoto stanoviska.
(
97
) – Lze si snadno představit, že zaměstnavatel by jen obtížně mohl „odstraňovat rizika u zdroje“, jak požaduje článek 6 směrnice 89/391.
(
98
) – Domnívám se, že z působnosti směrnic je tak vyloučeno dotčené vojsko jako celek, tedy nejen vojáci působící v místě bojových operací, ale rovněž vojáci, jejichž činnost přímo souvisí s vedením nebo podporou vnějších operací, a je tedy závislá na potřebách těchto operací.
(
99
) – Pro objasňující svědectví viz De Braquilanges, M., „Les militaires et le temps de travail“, blog Theatrum Belli, 2017: „[...N]asazení vojáci jsou trvale v operativním stavu bez ohledu na to, zda odpočívají, zotavují se či a fortiori plní úkoly, neboť hrozba je neustále přítomná jak pro ně samotné, tak pro okolní jednotky v nesnázích, jež mohou žádat o naši podporu. Upravovat pracovní dobu ve válce by znamenalo chtít ovládnout nepředvídatelné, které může kdykoliv nastat z vůle protivníka. […] Omezit operativní pracovní dobu by nutně vedlo k pochybnostem o našem odhodlání, neboť bychom si sami stanovili hranici naší dosažitelnosti, a tedy i našeho nasazení. […]“
(
100
) – Viz bod 28 tohoto stanoviska.
(
101
) – Viz bod 71 tohoto stanoviska.
(
102
) – Usnesení ze dne 14. července 2005, Personalrat der Feuerwehr Hamburg (C‑52/04, EU:C:2005:467, bod 52).
(
103
) – Viz bod 73 tohoto stanoviska.
(
104
) – Viz v témže smyslu HCECM, 9. tematická zpráva, „Perspectives de la condition militaire“, červen 2015, s. 50 a 51, HCECM, 11. tematická zpráva, „La fonction militaire dans la société française“, září 2017, s. 24 a 25 a De Braquilanges, M., op. cit.
(
105
) – Viz bod 64 tohoto stanoviska.
(
106
) – Viz bod 66 tohoto stanoviska.
(
107
) – Je zřejmé, že tato odchylka se v praxi bude týkat spíše vojáků vykonávajících operativní činnost než vojáků vykonávajících práci daleko od těchto operací. Pokud příslušné orgány považují za nezbytné nasadit vojáky do operací nebo uspořádat výcvik či cvičení, které jsou potřeba k operativní přípravě, článek 7 směrnice 2003/88, jenž, připomínám, stanoví právo na placenou dovolenou za kalendářní rok, tedy podle mého názoru nebrání tomu, aby byli vojáci případně povoláni zpět do služby. Domnívám se, že ustanovení brání pouze tomu, aby z důvodu takového povoláni zpět do služby propadla vojákovi zbývající část nevyčerpané dovolené.
(
108
) – Co se týče otázky, zda by rozhodnutí o operativním nasazení ozbrojených sil mělo podléhat soudnímu přezkumu, mám za to, že každý členský stát by měl v této oblasti uplatnit svá vlastní kritéria. Tvrzení, že unijní právo stanoví takovýto požadavek přezkumu již z toho důvodu, že toto rozhodnutí vede k odchylkám od pravidel stanovených v směrnicích 89/391 a 2003/88, se mi totiž jeví obtížně hájitelné.
(
109
) – V tomtéž smyslu viz výše uvedené doporučení CM/Rec (2010) 4 o základních právech příslušníků ozbrojených sil, hlavu Q, odstavec 67 a důvodovou zprávu, s. 62 a 63.
(
110
) – Viz bod 25 tohoto stanoviska.
(
111
) – Nemohu si též nevšimnout optimistických zpráv, podle kterých takováto pravidla týkající se pracovní doby přispívají k přijímání vojáků a zvyšování jejich věrnosti (viz zejména Leigh, I., Born, H., op. cit., s. 175) v době, kdy část z nich usiluje o lepší sladění pracovního a soukromého života (viz zejména HCECM, „La vie des militaires et de leur famille selon le lieu d’affectation“, 12. zpráva, červen 2018 a Brault, O., „Les défis de la préservation d’une singularité militaire“, publikováno v Un monde en turbulence – Regards du CHEM 2019 – 68e session).
(
112
) – Viz bod 33 tohoto stanoviska.
(
113
) – Viz Ústavní rada (Francie), rozhodnutí č. 2014-432 QPC ze dne 28. listopadu 2014 a č. 2014-45Q QPC ze dne 27. února 2015.
(
114
) – I když není pochyb o tom, že zásada dosažitelnosti vojáků má ve francouzském právu značný význam a že zásady organizace ozbrojených sil se mohou v jednotlivých členských státech lišit (viz bod 65 tohoto stanoviska), nejsem si jistý, zda je možné tyto zásady stavět na stejnou úroveň jako republikánskou formu státu [viz zejména rozsudek ze dne 2. června 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, bod 64)] či úřední jazyk [viz zejména rozsudek ze dne 16. dubna 2013, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, bod 26)]. Navíc ačkoliv „národní identita“ každého členského státu zahrnuje jeho „ústavní identitu“ [viz zejména stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura ve věci Michaniki (C‑213/07, EU:C:2008:544, bod 31)], domnívám se, že posledně uvedený pojem se týká pouze „tvrdého jádra“ vnitrostátních ústavních pravidel, které vymezují samotnou identitu dotčeného ústavního řádu. Kladu si však otázku, zda „svobodné využití ozbrojené síly“ skutečně patří mezi takováto pravidla.
(
115
) – Viz bod 87 tohoto stanoviska. Tento výklad tedy podle mého názoru nestírá jedinečnost vojenské profese (viz bod 33 tohoto stanoviska).
(
116
) – K obdobným návrhům viz MOP, doporučení č. 116 o omezení pracovní doby, 1962 (R116), bod 14, písm. a)-ii) a písm. b)-vi).
(
117
) – Konkrétně v rozsudku ze dne 11. ledna 2000, Kreil (C‑285/98, EU:C:2000:2, body 20 až 29), Soudní dvůr uvedl, že čl. 2 odst. 2 směrnice 76/207 umožňující se odchýlit od zákazu diskriminace v případě pracovních činností, „u nichž z důvodu jejich povahy nebo podmínek jejich výkonu představuje pohlaví určující podmínku“, neumožňuje členskému státu zcela vyloučit ženy z vojenských pracovních míst, které zahrnují použití zbraní, neboť takové vyloučení nelze považovat za odchylku odůvodněnou zvláštní povahou těchto pracovních míst nebo zvláštními podmínkami jejich výkonu. Ve věci DPH viz též rozsudek ze dne 16. září 1999, Komise v. Španělsko (C‑414/97, EU:C:1999:417), ve věci veřejných zakázek rozsudek ze dne 8. dubna 2008, Komise v. Itálie (C‑337/05, EU:C:2008:203), a ve věci cel zejména rozsudek ze dne 15. prosince 2009, Komise v. Finsko (C‑284/05, EU:C:2009:778).
(
118
) – Viz čl. 42 odst. 6 SEU.
(
119
) – Viz bod 64 tohoto stanoviska.
(
120
) – Jak zdůraznila slovinská vláda, předkládající soud by měl zejména ověřit, zda strážní služba vykonávaná slovinskými vojáky představuje výcvik, který je součástí operativní přípravy, což se ale a priori jeví jako málo pravděpodobné.
(
121
) – Na druhou stranu konkrétní odchylky stanovené v čl. 17 odst. 3 písm. b) a c) směrnice 2003/88 jsou relevantní mimo jiné pro uvedenou činnost (viz bod 85 tohoto stanoviska).
(
122
) – Viz zejména rozsudky ze dne 3. října 2000, Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, body 48 a 49), ze dne 9. září 2003, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, body 63 a 65), a ze dne 21. února 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, bod 59).