62002TO0213_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci T‑213/02,
SNF SA,
se sídlem v Saint-Étienne (Francie), zastoupená K. Van Maldegemem a C. Mereuem, advokáty,
žalobkyně,
proti
Komisi Evropských společenství,
zastoupené X. Lewisem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalované,
jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení dvacáté šesté směrnice Komise 2002/34/ES ze dne 15. dubna 2002, kterou se přizpůsobují technickému pokroku přílohy II, III a VII směrnice Rady 76/768/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se kosmetických prostředků (Úř. věst. L 102, s. 19; Zvl. vyd. 13/29, s. 304), v rozsahu, v němž omezuje použití polyakrylamidů ve složení kosmetických prostředků,
SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
ve složení P. Lindh, předsedkyně, R. García-Valdecasas a J. D. Cooke, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: H. Jung,
vydává toto
Usnesení
Odůvodnění rozsudku
Právní rámec
1. Směrnice Rady 76/768/EHS ze dne 27. července 1976 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se kosmetických prostředků (Úř. věst. L 262, s. 169; Zvl. vyd. 13/03, s. 285), naposledy pozměněná před přijetím směrnice, která je předmětem projednávané žaloby, směrnicí Komise 2000/41/ES ze dne 19. června 2000, kterou se podruhé odkládá termín, po němž budou zakázány zkoušky na zvířatech pro přísady nebo pro kombinace přísad kosmetických prostředků (Úř. věst. L 145, s. 25; Zvl. vyd. 13/25, s. 278; dále jen „směrnice o kosmetice“), stanoví zejména, že kosmetické prostředky uváděné na trh ve Společenství nesmí poškozovat lidské zdraví, jsou‑li aplikovány za obvyklých nebo rozumně předvídatelných podmínek použití, s přihlédnutím zejména k obchodní úpravě prostředku, jeho označení, návodu k použití a likvidaci a k jakýmkoli dalším údajům nebo informacím poskytnutým výrobcem nebo jeho zplnomocněným zástupcem nebo jakoukoli jinou osobou odpovědnou za uvedení těchto prostředků na trh Společenství.
2. Článek 4 odst. 1 směrnice o kosmetice stanoví:
„Bez dotčení obecných povinností vyplývajících z článku 2 členské státy zakážou uvádět na trh kosmetické prostředky obsahující:
[…]
b) látky uvedené v příloze III části 1, nejsou-li dodržena stanovená omezení a podmínky;
[…]“
3. Článek 8 směrnice o kosmetice stanoví:
„1. Postupem podle článku 10 se stanoví:
– metody analýzy nezbytné pro kontrolu složení kosmetických prostředků,
– kritéria mikrobiologické a chemické čistoty kosmetických prostředků a metody kontroly dodržování těchto kritérií.
2. Společná nomenklatura přísad použitých v kosmetických prostředcích a, po konzultaci s Vědeckým výborem pro kosmetologii, změny nezbytné pro přizpůsobení příloh technickému pokroku se přijmou stejným postupem.“
4. Článek 9 směrnice o kosmetice stanoví:
„1. Zřizuje se Výbor pro přizpůsobení směrnic týkajících se odstranění technických překážek obchodu v sektoru kosmetických prostředků technickému pokroku, dále jen ‚výbor‘. Skládá se ze zástupců členských států a předsedá mu zástupce Komise.
2. Výbor přijme svůj jednací řád.“
5. Článek 10 směrnice o kosmetice stanoví:
„1. Má-li být zahájen postup podle tohoto článku, přednese věc výboru jeho předseda, a to buď z vlastního podnětu, nebo na žádost zástupce členského státu.
2. Zástupce Komise předloží výboru návrh opatření, která mají být přijata. Výbor zaujme stanovisko k tomuto návrhu ve lhůtě stanovené předsedou podle naléhavosti věci. […]
3. a) Komise přijme navrhovaná opatření, jsou-li v souladu se stanoviskem výboru.
b) Pokud navrhovaná opatření nejsou v souladu se stanoviskem výboru nebo pokud výbor žádné stanovisko nezaujme, Komise Radě neprodleně navrhne opatření, která mají být přijata. Rada se usnáší kvalifikovanou většinou.
c) Pokud se Rada neusnese ve lhůtě tří měsíců ode dne, kdy jí byl návrh předložen, přijme navrhovaná opatření Komise.“
6. Článek 13 směrnice o kosmetice stanoví:
„Pro jakákoli jednotlivá opatření omezující nebo zakazující uvádění kosmetických prostředků na trh na základě této směrnice musí být uvedeny přesné důvody. Opatření se oznámí dotyčné straně společně s podrobnými údaji o opravných prostředcích, které má podle platných předpisů členských států k dispozici, a o lhůtách povolených pro uplatnění těchto opravných prostředků.“
7. Dne 15. dubna 2002 Komise přijala  na základě čl. 8 odst. 2 směrnice o kosmetice a po konzultaci s Vědeckým výborem pro kosmetické prostředky a nepotravinářské výrobky určené spotřebitelům (dále jen „SCCNFP“) dvacátou šestou směrnici 2002/34/ES, kterou se přizpůsobují technickému pokroku přílohy II, III a VII směrnice Rady 76/768 (Úř. věst. L 102, s. 19; Zvl. vyd. 13/29, s. 304; dále jen „sporná směrnice“).
8. Článek 1 sporné směrnice stanoví, že kosmetická směrnice se mění způsobem uvedeným v příloze této směrnice. Tato příloha stanoví zejména doplnění referenčního čísla 66 v příloze III směrnice o kosmetice a stanovení maximálního zbytkového obsahu akrylamidu 0,1 mg/kg pro polyakrylamidy v prostředcích pro péči o tělo, které se neoplachují, a maximálního zbytkového obsahu akrylamidu 0,5 mg/kg v ostatních kosmetických prostředcích.
Skutkový základ sporu
9. Žalobkyně je jedním z hlavních výrobců akrylamidu a jeho polymerů, jako jsou polyakrylamidy, které prodává po celém světe. Na základě své zkušenosti a know‑how v oblasti technologií analýzy polymerů vyvinula pod ochrannou známkou FLOCARE škálu polyakrylamidů, polymerů zvláště koncipovaných pro použití v kosmetice a v prostředcích pro osobní péči o zdraví.
10. Polyakrylamidy jsou používány v kosmetických prostředcích z důvodu jejich možného využití řadou různých způsobů jako změkčovadla a látky utvářející filmy, exfoliační polymery, zahušťovadla, emulgátory a odstraňovače líčidel.
11. Žalobkyně je členem Polyacrylamide Producers Group (dále jen „PPG“), která se skládá ze sedmi výrobců polyakrylamidů přítomných na území Společenství. Dva z těchto výrobců, a mezi nimi i žalobkyně, jsou také výrobci akrylamidu. Dle odhadu je 99,9 % akrylamidu na území Společenství používáno pro výrobu polyakrylamidů.
12. SCCNFP zařadila polyakrylamidy používané v kosmetických prostředcích na program svého jednání dne 14. listopadu 1997. V polovině roku 1998, Association européenne de cosmétiques, d’articles de toilette et de parfumerie (Evropské sdružení pro kosmetiku, toaletní výrobky a parfumerii, dále jen „Colipa“), odvětvové sdružení spojující výrobce kosmetických prostředků (ale nezahrnující výrobce surovin, jako je žalobkyně) obdrželo stejnopis prvního návrhu stanoviska SCCNFP týkajícího se rizika rakoviny spojeného s používáním polyakrylamidů v kosmetických prostředcích. Ani PPG, ani žalobkyně stejnopis tohoto dokumentu přímo neobdržely. Závěr navržený SCCNFP zejména uvádí, že celoživotní používání kosmetických výrobků obsahujících polyakrylamidy představuje další nepřijatelně zvýšené riziko rakoviny, a to z důvodu zbytkové koncentrace akrylamidu. Colipa zaslala návrh stanoviska PPG.
13. Dne 3. září 1998 Colipa dala SCCNFP společnou odpověď odvětví, přičemž jedna část byla připravena PPG. V této odpovědi uvedla, že návrh stanoviska SCCNFP musí být změněn ve světle nových údajů a současné metodologie vyhodnocení rizik. SCCNFP, Colipa a PPG poté vzájemně rozsáhle korespondovaly. Před přijetím sporné směrnice se dne 15. dubna 2002 se Colipa a PPG zúčastnily jednání se SCCNFP a předložily posledně uvedené řadu několika vyhodnocení týkajících se rizik spojených s používáním polyakrylamidů v kosmetických prostředcích.
Řízení a návrhy účastníků řízení
14. Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 12. července 2002 podala žalobkyně tuto žalobu.
15. Samostatným podáním došlým kanceláři Soudu dne 22. srpna 2002 Komise vznesla námitku nepřípustnosti na základě článku 114 jednacího řádu Soudu. Žalobkyně předložila své vyjádření k této námitce dne 10. října 2002.
16. V rámci organizačních procesních opatření Soud (pátý senát) vyzval dne 28. listopadu 2002 žalobkyni, aby odpověděla na otázky a zejména, aby upřesnila svou pozici vzhledem ke své tezi, že některé patenty, jejichž je majitelkou, ztratily z důvodu přijetí sporné směrnice v podstatě hodnotu, a aby Soudu poskytla stejnopisy všech těchto patentů. Žalobkyně tuto žádost splnila ve stanovené lhůtě.
17. Ve svém návrhu a ve svém vyjádření k námitce nepřípustnosti žalobkyně navrhuje, aby Soud:
– prohlásil žalobu za přípustnou a opodstatněnou nebo alternativně spojil námitku nepřípustnosti s rozhodováním v meritu věci;
– částečně zrušil spornou směrnici,
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
18. V námitce nepřípustnosti Komise navrhuje, aby Soud:
– odmítl žalobu jako nepřípustnou;
– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Argumenty účastníků řízení
19. Žalobkyně uplatňuje, že projednávaná žaloba je přípustná na základě článku 230 ES, neboť sporná směrnice je právně závazným aktem zakládajícím právní účinky definitivní povahy, který se jí bezprostředně a osobně dotýká. Úvodem žalobkyně navrhuje, aby Soud předtím, než se vyjádří k otázce přípustnosti, posoudil meritum projednávané věci nebo, podpůrně, aby rozhodl později, až bude vydán rozsudek v původním řízení. Zejména tvrdí, že projednávaná věc se týká vysoce sofistikované právní oblasti a že její právní situace nemůže být posuzována nezávisle na meritu věci. Žalobkyně vysvětluje, že projednávaný spor se týká zejména spojitosti mezi směrnicí Rady 67/548/EHS ze dne 27. června 1967 o sbližování právních a správních předpisů týkajících se klasifikace, balení a označování nebezpečných látek (Úř. věst. P 196, s. 1; Zvl. vyd. 13/01, s. 27) a směrnicí o kosmetice.
20. Žalobkyně předkládá na podporu své teze pět argumentů.
21. Zaprvé tvrdí, že přestože je sporná směrnice obecně formulovaná, týká se pouze sedmi výrobců polyakrylamidů na území Společenství, kteří tvoří PPG. Jak ze skutkového, tak právního hlediska tyto společnosti tvoří uzavřenou kategorii hospodářských subjektů, a to z důvodu okolností, které je odlišují od všech ostatních subjektů. Podle žalobkyně je směrnice o kosmetice samotná označuje jako „dotyčné strany“ (viz článek 5a). Zdůraznila, že samy polyakrylamidy jsou na trhu Společenství a v kosmetických prostředcích přítomny pouze díky nepřetržité snaze společností, které jsou členy PPG. Žalobkyně uvádí, že tato látka by nikdy nebyla v oblasti kosmetiky v prodeji a sporná směrnice by více než pravděpodobně nikdy nebyla přijata, nebýt investic PPG na podporu vývoje polyakrylamidů a poskytování údajů Komisi ze strany PPG.
22. Žalobkyně se domnívá, že z důvodu důležitosti technického a obchodního know‑how pro výrobu polyakrylamidů není možné, aby třetí společnosti pronikly na trh v krátké době. Dodává, že zavedením přísnějších limitů koncentrace zbytkového množství akrylamidu v kosmetických prostředcích sporná směrnice vytvořila dodatečnou překážku právní povahy pro potenciální subjekty, nově vstupující na trh.
23. Žalobkyně má za to, že nové limity koncentrace technicky znemožňují výrobu tuhých pudrů z polyakrylamidů, které jsou v souladu s novými prahovými hodnotami zbytkového obsahu akrylamidu obsaženého v pevných polyakryamidech, neboť současná technologie neumožňuje vyloučení veškerého zbytku akrylamidu obsaženého v pevných polyakrylamidech. V důsledku toho je trh s pevnými polyakrylamidy pro použití v kosmetice z hlediska právního uzavřen.
24. Žalobkyně dále tvrdí, že zpochybňovaná omezení jsou použitelná specificky na její výrobky. Tvrdí, že její výrobky jsou důvodem a předmětem zpochybňovaných omezení a že jsou příčinou jednání orgánů v této oblasti. Existuje tedy příčinná souvislost mezi spornou směrnicí a situací žalobkyně. Posledně uvedená je jediným podnikem, který vyrábí pevné polyakrylamidy a obchoduje s nimi ve formě pudru pro kosmetické použití. Další subjekty vyrábí tekuté emulze, které novými limity koncentrací zbytkového obsahu akrylamidu nejsou dotčeny. V důsledku toho se sporná směrnice dotýká žalobkyně zvláštním způsobem tím, že žalobkyně je jediným subjektem vyrábějícím pevné pudry z polyakrylamidů pro kosmetický průmysl a z důvodu zvláštních vlastností jejího výrobku.
25. Zadruhé má žalobkyně za to, že je osobně dotčena spornou směrnicí, neboť tato se negativně dotýká některých dříve existujících zvláštních práv, které má, což ji odlišuje od ostatních hospodářských subjektů.
26. V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, že sporná směrnice ji od počátku roku 2004 s určitostí zbavila ochrany vyplývající z jejího patentu ve Francii, jelikož členský stát nemá jinou možnost, než použít omezení stanovená pro polyakrylamidy spornou směrnicí, což její patent fakticky zbavuje hodnoty. Tvrdí, že její výlučné právo na uvedení na trh výrobků, které jsou výsledkem jejích vynálezů, je shodné s právem na základě ochranné známky žalobkyně ve věci, která vedla k rozsudku Soudního dvora ze dne 18. května 1994, Codorníu v. Rada (C‑309/89, Recueil, s. I‑1853).
27. Žalobkyně upřesňuje, že vyrábí výrobky z pevných polyakrylamidů určené pro kosmetický průmysl, a to za použití zvláštního výrobního postupu, který je výsledkem dlouhodobého výzkumu a vývoje a nesmírných finančních investic. Její patent pokrývá technologický postup využívaný pro kosmetiku, kterým vyrábí pevné zahušťující polymery upravující viskozitu a konzistenci kosmetických přípravků, jako jsou šampony a krémy, za omezení rozpouštědel (nerostných olejů) a povrchově aktivních látek (nonyfenolů a další etoxylátů), jejichž přítomnost je nemožné omezit v emulzích vyráběných jejími soutěžiteli využívajícími tradiční technologii.
28. Ve svých odpovědích na otázky položené Soudem (viz bod 16 výše) žalobkyně upřesnila, že se v projednávané věci opírá zvláště o dvě patentové přihlášky č. 00 02664 (2805461) a č. 01 00963 (2819719), podané dne 28. února 2000, respektive 19. ledna 2001. Dotčené patenty pokrývají jak výrobní postupy, tak kosmetické složení.
29. Žalobkyně uplatňuje, že svým zákazníkům a konečným uživatelům nabízí výrobky, které kombinují dva významné faktory, a sice pevný stav a menší zbytkové hodnoty monomerů akrylamidu. Tyto faktory jsou vlastní žalobkyni a zaručují jí výraznou výhodu oproti jejím soutěžitelům. Sporná směrnice jí však brání ve využívání patentovaných výrobních postupů pro kosmetické použití, neboť její patentovaná technologie jí nedovoluje splnit nové hodnoty koncentrace zbytkového množství akrylamidu v kosmetických prostředcích stanovené spornou směrnicí.
30. Žalobkyně zpochybňuje tvrzení Komise, že její patent pokrývá další možné použití v oblasti farmaceutického a veterinárního průmyslu. Tvrdí, že při podání přihlášky patentu je běžnou praxí pokrýt co nejvíce možných použití v očekávání budoucích možných trhů, i když výrobky nejsou ve skutečnosti připraveny pro uvedení na trh ve všech těchto použitích. V projednávaném případě je patent žalobkyně připraven pouze pro kosmetické použití. Mimoto patent nemůže současně pokrýt kosmetické a farmaceutické použití, a to z důvodu překážek daných právní úpravou.
31. Žalobkyně dodává, že ochrana jejích práv je vyšší právní zásadou, kterou je nutno dodržovat vždy tam, kde se jedná o individuální práva a svobody. Tato zásada vyplývá z článků 6 a 13 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.
32. Zatřetí žalobkyně uplatňuje, že Komise porušila procesní práva, která jí přiznává článek 13 směrnice o kosmetice. Podle žalobkyně tento článek zejména stanoví, že všechny „dotyčné strany“ obdrží oznámení o jakýchkoliv omezujících opatřeních přijatých na základě této směrnice a o možných opravných prostředcích. Podotýká konkrétněji, že uvedený článek nečiní žádný rozdíl mezi akty přijatými Komisí za účelem omezení používání chemických látek v kosmetických prostředcích a opatřeními přijatými členskými státy s cílem dbát o to, aby výsledné kosmetické prostředky byly na jejich území v souladu s těmito omezeními. Žalobkyně má za to, že bylo povinností Komise oznámit jí jakákoliv omezení využití polyakrylamidů v kosmetických prostředcích.
33. V tomto ohledu žalobkyně zpochybňuje výklad Komise směrnice o kosmetice. Namítá, že v oblasti upravené touto směrnicí Komise nemá prostor pro volnou úvahu, který je jí obvykle přiznán, neboť je povinna konzultovat experty z oblasti průmyslu a příslušné vědecké výbory a může přijmout pouze opatření schválená ad hoc
výborem. Podle žalobkyně je toto jasný účinek procesních pravidel stanovených články 10 a 13 směrnice o kosmetice. Zvláštní ochrana poskytnutá dotčeným podnikům těmito články je odlišuje ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
34. Pokud jde o odkaz Komise na rozsudek Soudu ze dne 16. července 1998, Bergaderm a Goupil v. Komise (T‑199/96, Recueil, s. II‑2805, bod 58), žalobkyně uplatňuje, že Soud výslovně uznal existenci řízení založeného na zásadě kontradiktornosti. Konstatuje, že Soud rozlišuje mezi „správními“ a „legislativními“ řízeními vedoucími k přijetí opatření Společenství a že připouští, že osoby mající přímý zájem na výsledku správního řízení nebo účastnící se správního řízení vedoucího k přijetí opatření Společenství mají procesní práva vzhledem k tomuto opatření. V projednávaném případě žalobkyně tvrdí, že ze sporné směrnice požívá zvláštní práva, neboť se účastnila správního řízení tím, že během celého řízení vedoucího k přijetí sporné směrnice předkládala vědecké údaje a poskytovala své komentáře. Komise však posoudila výrobek žalobkyně, aniž by vzala v úvahu údaje předložené žalobkyní během správního řízení vedoucího k přijetí návrhu Komise. Takto činíc, Komise přijala spornou směrnici bez respektování řízení a v rozporu s acquis communautaire
v oblasti polyakrylamidů.
35. Žalobkyně tvrdí, že v každém případě, i pokud by Soud přijal tezi Komise, že jí článek 13 směrnice o kosmetice nepřiznává žádné procesní právo, neboť zpochybňované opatření bylo přijato na základě čl. 8 odst. 2 této směrnice, posledně uvedené ustanovení zavádí také správní řízení, v rámci něhož má základní práva na obhajobu. Žalobkyně konkrétněji konstatuje, že uvedené ustanovení stanoví, že změny směřující k přizpůsobení příloh této směrnice technickému pokroku jsou přijaty po konzultaci SCCNFP.
36. Začtvrté žalobkyně uplatňuje, odkazujíc na rozsudek Soudního dvora ze dne 16. května 1991, Extramet Industrie v. Rada (C‑358/89, Recueil, s. I‑2501), že účinky sporné směrnice na její situaci ji jsou schopny vymezit vzhledem ke všem ostatním hospodářským subjektům i v rámci PPG, a to z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ni zvláštní. V tomto ohledu žalobkyně uvádí, že je součástí malého počtu společností v rámci PPG, které vyrábí jak akrylamid, tak polyakrylamidy. Sporná směrnice má vůči žalobkyni stejné účinky, jako vůči osobě, které je určena, neboť v návaznosti na přijetí směrnice je ohrožena veškerá její výroba polyakrylamidů. V průběhu let žalobkyně za použití svého jedinečného a vysoce technologického postupu na výrobu polyakrylamidů vyvinula „tržní niku“. Její postavení je tedy zvláštní a odlišné od soutěžitelů působících na tradičním trhu se zahušťovadly. Sporná směrnice má na žalobkyni zvláštní hospodářský dopad, jelikož žalobkyně bude nucena opustit své činnosti v odvětví kosmetiky, jakož i veškeré finanční investice a svá práva průmyslového vlastnictví.
37. Žalobkyně rovněž tvrdí, že nemá možnost předložit věc jinému soudnímu, správnímu či vládnímu orgánu ve Společenství. Dodává, že není bezprostředně či osobně dotčena akty, které členské státy přijaly k provedení sporné směrnice.
38. Zapáté žalobkyně poukazuje na nedávný vývoj judikatury týkající se použití čl. 230 čtvrtého pododstavce ES vyplývající z rozsudku Soudu ze dne 3. května 2002, Jégo‑Quéré v. Komise (T‑177/01, Recueil, s. II‑2365), a ze stanoviska generálního advokáta F. G. Jacobse k rozsudku Soudního dvora ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, I‑6681).
39. Komise zpochybňuje argumenty týkající se přípustnosti projednávané žaloby, předložené žalobkyní. Domnívá se, že Soud může rozhodnout o přípustnosti projednávané žaloby nezávisle na rozhodnutí v meritu věci a že na rozdíl od tvrzení žalobkyně neexistuje souvislost mezi otázkami týkajícími se vědeckých údajů předložených na základě směrnice 67/548 a situací žalobkyně vzhledem ke směrnici o kosmetice.
40. Komise má zaprvé za to, že žalobkyně nepatří do uzavřené kategorie výrobců akrylamidu. Podotýká, že žalobkyně nevysvětluje, proč jiní výrobci než sedm výrobců polyakrylamidu přítomných na území Společenství jsou z tohoto trhu vyloučení a co jim brání v soutěži se stávajícími výrobci.
41. Komise se domnívá, že cílem článku 5a směrnice o kosmetice není uzavřít kategorii výrobců kosmetických přísad. Toto ustanovení ukládá Komisi povinnost sestavit informativní výčet těchto přísad, nikoliv jejich výrobců.
42. Zadruhé Komise tvrdí, že přihlášky patentů nevydělují žalobkyni a nestaví ji do podobné či srovnatelné situace se situací žalobkyně ve výše uvedeném rozsudku ve věci Cordoníu v. Rada.
43. Podle Komise žalobkyně nevysvětluje, v čem sporná směrnice znehodnocuje patenty nebo činí neúčinnou ochranu, kterou tyto patenty mohou poskytovat. Konstatuje, že sporná směrnice stanoví maximální zbytkový obsah akrylamidu v konečných kosmetických prostředcích, že použití akrylamidu není zakázáno a že žalobkyně neuvedla zbytkové hodnoty akrylamidu ve svých patentovaných výrobcích před přijetím sporné směrnice. Prozkoumání patentových přihlášek nezjistilo žádné údaje týkající se množství zbytku akrylamidu ve výrobcích, které chrání. V důsledku toho žalobkyně neprokázala, že použití nových limitů v konečných kosmetických prostředcích skutečně postihuje chemické složení pokryté patentovými přihláškami.
44. Komise se odvolává na patentové přihlášky č. 00 02664 (2805461) a č. 01 00963 (2819719) ze dne 28. února 2000 a 19. ledna 2001. Konstatuje, že druhá přihláška pokrývá výrobky, které nejsou omezeny pouze na kosmetiku, ale týkají se i farmaceutických a veterinárních výrobků a detergentů, jichž se nová směrnice vůbec netýká. Rovněž konstatuje, že první patentová přihláška pokrývá použití „jednoho nebo více“ neionizovaných monomerů, jako je akrylamid. Dodává, že podle způsobu, jakým jsou tyto výrobky uvedeny na seznamu, se zdá, že je možné je vzájemně zaměňovat. V tomto případě patentová přihláška ze dne 28. února 2000 neztrácí svou hodnotu či svou účinnost, i kdyby byly akrylamidy zcela zakázány.
45. Co se týče situace žalobkyně ve výše uvedeném rozsudku ve věci Codorníu v. Rada, Komise konstatuje, že v této věci zpochybňované ustanovení vyhradilo použití známky „crémant“ kvalitním šumivým vínům vyráběným za zvláštních podmínek ve Francii a v Lucembursku. Codorníu, španělský výrobce, podal v roce 1924 ve Španělsku přihlášku grafické ochranné známky Gran Crémant de Codorníu, kterou tradičně používal před i po jejím zapsání v rejstříku. Tím, že právo na používání známky „crémant“ bylo vyhrazeno pouze francouzským a lucemburským výrobcům, napadené ustanovení zabránilo Codorníu v používání jeho ochranné známky. Komise se domnívá, že na rozdíl od toho, co uvádí žalobkyně (viz výše zejména body 26 až 28), jí patentové přihlášky nedávají „zvláštní právo na uvádění polyakrylamidů na trh jakožto přísad kosmetických prostředků“, ale dává jí pouze právo zabránit ostatním výrobcům v prodeji podobných chemických přípravků.
46. Zatřetí se Komise domnívá, že procesní práva žalobkyně nebyla při přijetí sporné směrnice porušena. Konstatuje, že tato směrnice nebyla přijata na základě článku 13 směrnice o kosmetice, ale na základě jejího čl. 8 odst. 2. Jednotlivé podniky a jejich sdružení však v postupu podle posledně uvedeného ustanovení nehrály žádnou roli, nezahajovaly tento postup, ani nebyly konzultovány v jeho průběhu.
47. Komise uplatňuje, že Soud ve svém výše uvedeném rozsudku Bergaderm a Goupil v. Komise (v bodě 59) jasně stanovil, že postup podle čl. 8 odst. 2 směrnice o kosmetice je postupem vedoucím k přijetí normativního aktu. Přijetí normativního aktu však nevyžaduje záruky práv na obhajobu, ledaže by v tomto smyslu existovala výslovná ustanovení, a směrnice o kosmetice žádná takováto ustanovení neobsahuje.
48. Začtvrté má Komise za to, že žalobkyně nevysvětlila, co ji činí „jednou z mála“ výrobců akrylamidu a polyakrylamidů a odlišuje její situaci od situace jiných výrobců. Komise tvrdí, že pouhá skutečnost, že činnosti žalobkyně v oblasti akrylamidu byly dotčeny spornou směrnicí, není dostačující pro to, aby jí bylo přiznáno právo podat návrh na zrušení směrnice.
49. Co se týče argumentu žalobkyně vysvětleného v bodě 37 výše, Komise uplatňuje, že je obtížné uvést do souladu jednak tvrzení žalobkyně, podle něhož sporná směrnice působí přesné, bezpodmínečné a neměnné následky, které zbavily členské státy veškerého prostoru pro volnou úvahu při jejím provádění, a jednak tvrzení, podle něhož žalobkyně není bezprostředně či osobně dotčena vnitrostátními prováděcími akty. Tvrdí, že pokud se sporná směrnice žalobkyně bezprostředně dotýká, pak se jí dotýkají i vnitrostátní prováděcí akty, protože odrážejí tuto směrnici.
50. Zapáté Komise uplatňuje, že nedávné inovace přinesené Soudem v otázce přípustnosti v jeho výše uvedeném rozsudku Jégo‑Quéré v. Komise a ve stanovisku generálního advokáta F. G. Jacobse k výše uvedenému rozsudku Unión Pequeños Agricultores v. Rada žalobkyni nepomáhají. Dodává, že v posledně uvedeném rozsudku Soudní dvůr jasně potvrdil tradiční judikaturu v otázce přípustnosti. V každém případě žalobkyně v projednávaném případě nenavrhuje zrušení nařízení, tak jako tomu bylo v obou výše uvedených věcech, ale zrušení směrnice. Na rozdíl od nařízení má však být směrnice provedena členskými státy, jimž je určena.
Závěry Soudu
51. Na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu, požaduje-li to některý účastník řízení,  Soud může vydat rozhodnutí o nepřípustnosti bez projednání věci samé. V souladu s odstavcem 3 téhož článku následuje dále ústní část řízení, nerozhodne‑li Soud jinak. V projednávaném případě má Soud (pátý senát) věc na základě přezkumu spisu za dostatečně objasněnou, a proto není namístě zahájit ústní část řízení. Dále se Soud domnívá, že není namístě spojit rozhodnutí o námitce nepřípustnosti s rozhodnutím v meritu věci.
52. Podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES „každá fyzická nebo právnická osoba může za stejných podmínek podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou jí určena, jakož i proti rozhodnutím, která, byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného jiné osobě, se jí bezprostředně a osobně dotýkají“.
53. V projednávaném případě se jedná o posouzení přípustnosti žaloby na neplatnost podané právnickou osobou na základě čl. 230 čtvrtého pododstavce ES proti některým ustanovením směrnice přijatým Komisí na základě čl. 8 odst. 2 směrnice o kosmetice.
54. I když se čl. 230 čtvrtý pododstavec ES výslovně nezabývá přípustností žaloby na neplatnost směrnice podané jednotlivci, z judikatury nicméně vyplývá, že pouze tato okolnost není dostačující k prohlášení nepřípustnosti takových žalob (rozsudek Soudu ze dne 17. června 1998, UEAPME v. Rada, T‑135/96, Recueil, s. II‑2335, bod 63; usnesení Soudu ze dne 10. září 2002, Japan Tobacco a JT International v. Parlament a Rada, T‑223/01, Recueil, s. II‑3259, bod 28). Kromě toho orgány Společenství nemohou svou volbou formy dotčeného aktu vyloučit právní ochranu, kterou toto ustanovení Smlouvy jednotlivcům poskytuje (usnesení Soudu ze dne 14. ledna 2002, Association contre l’heure d’été v. Parlament a Rada, T‑84/01, Recueil, s. II‑99, bod 23, a výše uvedené usnesení Japan Tobacco a JT International v. Parlament a Rada, bod 28).
55. Normativní akt použitelný na veškeré dotčené hospodářské subjekty se může kromě toho za určitých podmínek některých z nich dotýkat bezprostředně a osobně (rozsudek Soudního dvora ze dne 17. ledna 1985, Piraiki‑Patraiki a další v. Komise, C‑11/82, Recueil, s. 207, body 11 až 32, a rozsudek Soudu ze dne 27. června 2000, Salamander a další v. Parlament a Rada, T‑172/98 a T‑175/98 až T‑177/98, Recueil, s. II‑2487, bod 30).
56. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se osoba jiná než osoba, které byl akt určen, může domáhat toho, že je osobně dotčena ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, pouze tehdy, pokud se jí akt dotýká z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ni zvláštní, nebo faktické situace, která ji vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím ji individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise, C‑25/62, Recueil, s. 197, 223; výše uvedený rozsudek UEAPME v. Rada, bod 69, a výše uvedené usnesení Association contre l’heure d’été v. Parlament a Rada, bod 24).
57. Tato podmínka přípustnosti žaloby podané fyzickou či právnickou osobou byla nedávno připomenuta Soudním dvorem v jeho výše uvedeném rozsudku Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (bod 36) a v jeho rozsudku ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Jégo‑Quéré (C‑263/02 P, Recueil, s. I‑3425, bod 45).
58. Žalobkyně zaprvé tvrdí, že se jí sporná směrnice osobně dotýká, neboť patří do uzavřené skupiny subjektů, kterých se směrnice týká.
59. V tomto ohledu je namístě uvést, že možnost určit s větší či menší přesností počet nebo alespoň totožnost právních subjektů, vůči kterým se opatření použije, nikterak neznamená, že tyto subjekty musejí být považovány za osobně dotčené tímto opatřením, je‑li nepochybné, že k tomuto použití dochází na základě objektivní právní či skutkové situace definované dotčeným aktem (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. června 1993, Abertal a další v. Komise, C‑213/91, Recueil, s. I‑3177, bod 17, a ze dne 15. února 1996, Buralux a další v. Rada, C‑209/94 P, Recueil, s. I‑615, bod 24).
60. Z judikatury rovněž vyplývá, že pouhá skutečnost, že hospodářský subjekt působící v odvětví, kterého se opatření dotýká, je opatřením dotčen, není dostačující pro to, aby byl tento subjekt považován za osobně dotčeného ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Piraiki‑Patraiki a další v. Komise, bod 14, a usnesení Soudního dvora ze dne 21. června 1993, Chiquita Banana a další v. Rada, C‑276/93, Recueil, s. I‑3345, bod 12, a ze dne 23. listopadu 1995, Asocarne v. Rada, C‑10/95 P, Recueil, s. I‑4149, bod 42). Tato judikatura je totiž vysvětlena přítomností další skutečnosti v těchto věcech, a sice existencí příčinné souvislosti mezi dotyčným subjektem a zásahem orgánu, který naznačuje, že přijetím sporného opatření orgán určil, jak bude se subjektem zacházeno (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora ze dne 13. května 1971, International Fruit Company a další v. Komise, C‑41/70 až C‑44/70, Recueil, s. 411, bod 20, a ze dne 6. listopadu 1990, Weddel v. Komise, C‑354/87, Recueil, s. I‑3847, bod 22). Tato podmínka však není v projednávaném případě splněna.
61. Sporná směrnice totiž mění směrnici o kosmetice tím, že zejména začleňuje polyakrylamidy na seznam látek, které nemohou být obsaženy v kosmetických prostředcích v nadlimitním množství a bez splnění podmínek stanovených v příloze III směrnice o kosmetice, a tím, že pro polyakrylamidy stanoví maximální zbytkový obsah akrylamidu 0,1 mg/kg v prostředcích pro péči o tělo, které se neoplachují, a maximální zbytkový obsah akrylamidu 0,5 mg/kg v ostatních kosmetických prostředcích. Z toho vyplývá, že sporná směrnice se použije na objektivně určené situace a zakládá právní účinky s ohledem na kategorie osob obecně a abstraktně určené, a sice zejména na všechny výrobce kosmetiky.
62. Je zjevné, že dotčená ustanovení se žalobkyně dotýkají pouze obecně jako hospodářského subjektu působícího v odvětví výroby polyakrylamidů, a to ze stejného důvodu, jako všech ostatních subjektů ve stejné situaci. Jak ale vyplývá z judikatury uvedené výše v bodech 59 a 60, pouze tato skutečnost není dostačující pro stanovení toho, že žalobkyně je osobně dotčená těmito ustanoveními. V tomto ohledu není důležité, že výrobou polyakrylamidů se na území Společenství zabývá pouze sedm podniků a že žalobkyně je podle vlastního názoru jediným podnikem vyrábějícím pevné polyakrylamidy a uvádějícím je na trh ve formě pudru pro kosmetické použití.
63. V každém případě nebyl okruh výrobců polyakrylamidu, na rozdíl od tvrzení žalobkyně, v době přijetí sporné směrnice uzavřen, neboť žádné ustanovení této směrnice nebrání hospodářským subjektům, které před jejím přijetím nebyly činné ve výrobě polyakrylamidů, aby se později rozhodly zahájit tuto činnost.
64. Žalobkyně má zadruhé za to, že je osobně dotčena spornou směrnicí, neboť ta se negativně dotýká jejích práv vyplývajících z patentů, jejichž je majitelkou, což ji odlišuje od ostatních hospodářských subjektů. Tvrdí, že sporná směrnice ji zbavila práv vyplývajících ze dvou výše uvedených patentových přihlášek, a tím ji postavila do postavení podobného postavení žalobkyně ve výše uvedené věci Codorníu v. Rada.
65. I kdyby bylo pro účely přezkumu tohoto argumentu připuštěno, že žalobkyně má výlučná práva vyplývající z dotčených patentů, Soud se domnívá, že její postavení je věcně odlišné od postavení žalobkyně ve věci, která vedla k výše uvedenému rozsudku Codorníu v. Rada.
66. Je namístě připomenout, že tato věc se týkala španělské společnosti Codorníu, která vyráběla šumivá vína a obchodovala s nimi a která byla majitelem španělské grafické ochranné známky Gran Crémant de Codorníu, již používala od roku 1924 k označení jednoho ze svých šumivých vín. Tuto ochrannou známku žalobkyně používala před i po jejím zapsání v rejstříku. Soudní dvůr ve svém rozsudku konstatoval, že sporné ustanovení, které vyhrazovalo právo na použití známky „crémant“ pouze francouzským a lucemburským výrobcům, vedlo k zabránění Codorníu v užívání její grafické ochranné známky.
67. V projednávaném případě však žalobkyně nedisponuje výlučným právem na výrobu „kosmetického prostředku“ definovaného článkem 1 směrnice o kosmetice. Z argumentů samotné žalobkyně totiž vyplývá, že vyrábí pevné polyakrylamidy, které poté dodává výrobcům kosmetiky jako surovinu či přísadu pro výrobu kosmetiky.
68. Soud se domnívá, že na rozdíl od sporného ustanovení ve výše uvedené věci Codorníu v. Rada není účinkem sporné směrnice zabránění žalobkyni používat výlučná práva nebo zbavení jí jejích práv. Účinkem sporné směrnice je omezení užívání polyakrylamidů v kosmetických prostředcích. I pokud je pravda, že je pro žalobkyni obtížnější, nebo dokonce nemožné, prodávat stávajícím zákazníkům svůj patentovaný výrobní postup a složení za předpokladu, že tento postup a složení jí neumožňují splnit podmínky stanovené spornou směrnicí, je tato okolnost pouze nepřímým důsledkem sporné směrnice.
69. Žalobkyně není ve skutečnosti dotčena spornou směrnicí coby majitel výlučných práv, ale pouze coby výrobce surovin nebo přísad používaných pro výrobu kosmetických prostředků ze stejného důvodu jako všechny ostatní subjekty vyrábějící tyto suroviny či přísady. Rovněž je třeba podotknout, že výlučná práva majitele patentu vyhrazují vynálezci monopol na používání jeho výrobku či výrobního postupu a umožňují mu získat odměnu za jeho tvořivé úsilí, aniž by mu to za všech okolností zaručovaly (analogicky viz rozsudek Soudního dvora ze dne 5. prosince 1996, Merck a Beecham, C‑267/95 a C‑268/95, Recueil, s. I‑6285, bod 31).
70. Navíc jsou výlučná práva žalobkyně, jak správně tvrdí Komise, i nadále platná a jejich použití není nutně omezeno na kosmetické prostředky, neboť mohou být potenciálně použita též na farmaceutické a veterinární výrobky a na detergenty. I když žalobkyně v současnosti tyto výrobky nevyrábí, není tato možnost do budoucna vyloučena.
71. Je tedy namístě domnívat se, že existence takové možnosti prokazuje rozdíl mezi situací žalobkyně v projednávaném případě a situací žalobkyně ve věci, která vedla k výše uvedenému rozsudku Codorníu v. Rada, kde účinek sporného ustanovení okamžitě a definitivně učinil použití ochranné známky žalobkyně v rámci jejího obchodování s konečnou platností protiprávním.
72. Žalobkyně zatřetí uplatňuje, že její procesní práva coby „dotyčné strany“, nabytá na základě článku 13 směrnice o kosmetice, byla přijetím sporné směrnice porušena a že je spornou směrnicí osobně dotčena způsobem, který ji odlišuje od ostatních hospodářských subjektů.
73. Soud se domnívá, že tento argument není správný. Je totiž namístě konstatovat, že z druhého právního východiska sporné směrnice jasně vyplývá, že jejím právním základem je čl. 8 odst. 2, nikoliv článek 13 směrnice o kosmetice. Článek 13 směrnice o kosmetice se totiž týká individuálních aktů, přijatých na základě této směrnice, které obsahují omezení či zákaz uvedení kosmetických prostředků na trh. Toto ustanovení ukládá přesným způsobem odůvodňovat akty a oznamovat je „dotčeným stranám“ společně s podrobnými údaji o opravných prostředcích, které má podle platných předpisů členských států k dispozici, a o lhůtách povolených pro uplatnění těchto opravných prostředků.
74. Sporná směrnice přitom není individuálním aktem obsahujícím omezení či zákaz uvádění kosmetických prostředků na trh, ale aktem s obecnou působností přijatým Komisí na základě čl. 8 odst. 2 směrnice o kosmetice s cílem přizpůsobit zejména její přílohu III technickému pokroku. Článek 8 odst. 2 směrnice o kosmetice neposkytuje žalobkyni žádné procesní právo. Z toho vyplývá, že žádné procesní právo nemohlo být porušeno přijetím sporné směrnice.
75. Navíc konzultace se SCCNFP, stanovená čl. 8 odst. 2 směrnice o kosmetice, nemění proces vedoucí k přijetí dotčeného normativního aktu na správní řízení, jak tvrdí žalobkyně, ani nezakládá jako taková právo být vyslechnut Komisí v průběhu tohoto řízení, což by případně mohlo vymezovat žalobkyni ve vztahu ke všem třetím osobám.
76. Začtvrté žalobkyně tvrdí, dovolávajíc se analogicky výše uvedeného rozsudku Extramet Industrie v. Rada, že účinky sporné směrnice na její situaci ji odlišují od všech ostatních hospodářských subjektů, a to z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ni zvláštní. V tomto ohledu žalobkyně podotýká, že je součástí malého počtu společností v rámci PPG, které vyrábí jak akrylamid, tak polyakrylamidy, a že na ni má sporná směrnice zvláštní hospodářský dopad, neboť bude nucena opustit své činnosti v odvětví kosmetiky, jakož i veškeré finanční investice a svá práva průmyslového vlastnictví.
77. Soud se domnívá, že tento argument nelze přijmout. Z výše uvedeného rozsudku Extramet Industrie v. Rada totiž vyplývá, že podnik není osobně dotčen ustanovením právní úpravy pouze z důvodu, že toto ustanovení se týká jeho hospodářské činnosti. Situace zkoumaná v tomto rozsudku představuje souhrn zvláštních okolností, které v projednávaném případě chybí, a žalobkyně nedokázala, že se nachází ve situaci srovnatelné se situací společnosti Extramet Industrie na trhu s kovy vápníku. Soudní dvůr měl v tomto rozsudku (bod 17) za to, že za osobně dotčeného musí být považován subjekt, který byv nejdůležitějším dovozcem a současně i konečným uživatelem výrobku, jenž je předmětem antidumpingového opatření, mimoto dokáže, že jeho hospodářská činnost ve značné míře závisí na tomto dovozu a vzhledem k omezenému množství výrobců dotčeného výrobku a ke skutečnosti, že tento subjekt zakusil potíže se zásobováním se u jediného výrobce Společenství a svého hlavního soutěžitele pro upravené výrobky, je jeho činnost sporným nařízením vážně dotčena. Soudní dvůr měl za to, že všechny tyto skutečnosti zakládaly zvláštní situaci, která s ohledem na dotčené opatření vymezovala společnost vzhledem ke všem ostatním hospodářským subjektům. Tyto skutečnosti přitom nemají v projednávaném případě ekvivalent.
78. Zapáté, co se týče argumentu žalobkyně vycházejícího z nedávného vývoje judikatury týkajícího se použití čl. 230 čtvrtého pododstavce ES vyplývající z výše uvedeného rozsudku Jégo‑Quéré v. Komise a ze stanoviska generálního advokáta F. G. Jacobse k výše uvedenému rozsudku Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, je dostačující konstatovat, že Soudní dvůr ve výše uvedených rozsudcích Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (bod 36) a Komise v. Jégo‑Quéré (body 37, 38 a 45) potvrdil svoji ustálenou judikaturu v dané oblasti.
79. Je tedy namístě dospět k závěru, že žalobkyně neprokázala, že je spornou směrnicí osobně dotčena.
80. Z toho vyplývá, že žaloba je nepřípustná, a je tudíž třeba ji zamítnout, aniž by bylo nezbytné zkoumat otázku, zda je žalobkyně spornou směrnicí bezprostředně dotčena.
K nákladům řízení
81. Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník řízení, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu vlastních nákladů řízení i nákladů řízení žalované v souladu s návrhy posledně uvedené.
Výrok
Z těchto důvodů
SOUD (pátý senát)
rozhodl takto:
1) Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2) Žalobkyně ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení žalované.
V Lucemburku dne 6. září 2004.