62024CJ0902
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
22. ledna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Článek 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 – Smlouva o hypotečním úvěru indexovaném na cizí měnu obsahující zneužívající ujednání – Účinky konstatování zneužívající povahy ujednání – Neplatnost smlouvy – Vnitrostátní judikatura, která stanoví vznik dvou nezávislých pohledávek na vrácení – Žaloba spotřebitele na vrácení měsíčních splátek zaplacených na základě smlouvy – Pohledávka prodávajícího nebo poskytovatele odpovídající výši úvěru – Vymáhání – Právo prodávajícího nebo poskytovatele vznést námitku započtení své pohledávky proti pohledávce spotřebitele – Režim rozdělení nákladů řízení – Odrazující účinek zákazu zneužívajících ujednání – Zásada efektivity – Povinnost výkladu v souladu s unijním právem“
Ve věci C‑902/24 [Herchoski] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Krajského soudu ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko) ze dne 19. prosince 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 22. prosince 2024, v řízení
RM,
EM
proti
Santander Bank Polska S. A.,
SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
ve složení: M. Condinanzi, předseda senátu, N. Jääskinen a R. Frendo (zpravodajka), soudci,
generální advokát: R. Norkus,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za RM a EM: B. Sobierajska, radca prawny,
–
za Santander Bank Polska S. A.: J. Kowalczyk, P. Litwiński, M. Valirakis-Wołyńska a R. Wechman, radcowie prawni,
–
za polskou vládu: B. Majczyna, jako zmocněnec,
–
za portugalskou vládu: A. Pimenta a A. Rodrigues, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: P. Kienapfel a B. Sasinowska, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288; a oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26), jakož i zásad efektivity, rovnocennosti, právní jistoty a proporcionality.
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi RM a EM, dvěma spotřebiteli s bydlištěm v Polsku, na straně jedné a Santander Bank Polska S. A. (dále jen „SBP“), bankou se sídlem v Polsku, na straně druhé, jehož předmětem je jednak návrh těchto spotřebitelů na vrácení částek zaplacených společnosti SBP na základě smlouvy o hypotečním úvěru, která byla prohlášena za neplatnou, a jednak námitky vznesené podpůrně společností SBP s cílem dosáhnout započtení této pohledávky proti pohledávce, kterou má vůči uvedeným spotřebitelům a která odpovídá výši tohoto úvěru.
Právní rámec
Unijní právo
3
Ve dvacátém čtvrtém bodě odůvodnění směrnice 93/13 se uvádí, že „soudy nebo správní orgány členských států musí mít k dispozici odpovídající a účinné prostředky, aby zabránily dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách se spotřebiteli“.
4
Článek 6 odst. 1 této směrnice stanoví:
„Členské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná a že smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných zneužívajících ujednání.“
5
Článek 7 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:
„Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.“
Polské právo
Občanský zákoník
6
Podle čl. 58 §1 občanského zákoníku (ustawa – Kodeks cywilny) ze dne 23. dubna 1964 (Dz. U. z roku 1964, částka 16, č. 93) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „občanský zákoník“) platí, že:
„Právní jednání, které odporuje zákonu nebo směřuje k jeho obcházení, je neplatné, nestanoví-li zvláštní ustanovení jiný výsledek, zejména že neplatná ujednání právního jednání se nahrazují příslušnými ustanoveními zákona.“
7
Článek 405 tohoto zákoníku stanoví:
„Každý, kdo bez právního důvodu získal majetkový prospěch na úkor jiné osoby, je povinen vydat tento prospěch in natura, a není-li to možné, poskytnout náhradu odpovídající hodnotě tohoto prospěchu.“
8
Článek 410 uvedeného zákoníku stanoví:
„§1.   Ustanovení předchozích článků se použijí zejména na bezdůvodné plnění.
§2.   K bezdůvodnému plnění dochází tehdy, jestliže ten, kdo plnění poskytl, vůbec nebyl povinen jej poskytnout nebo nebyl povinen jej poskytnout osobě, které bylo poskytnuto, nebo jestliže odpadl důvod plnění nebo jestliže nebylo dosaženo cíle plnění nebo jestliže bylo právní jednání vyžadující poskytnutí plnění neplatné a po poskytnutí plnění se nestalo platným.“
9
Článek 455 téhož zákoníku zní následovně:
„Není-li lhůta pro poskytnutí plnění stanovena nebo nevyplývá-li z povahy závazku, musí být plnění poskytnuto ihned po výzvě dlužníka k plnění.“
10
Podle čl. 498 §1 a 2 občanského zákoníku platí, že:
„§1.   Jsou-li dvě osoby vůči sobě zároveň dlužníky a věřiteli, může každá z nich započíst svou pohledávku vůči pohledávce druhé strany, jestliže předmětem obou pohledávek jsou peníze nebo věci stejné jakosti určené pouze podle druhu, a obě pohledávky jsou splatné a lze je vymáhat u soudu nebo jiného státního orgánu.
§2.   V důsledku započtení se obě pohledávky vzájemně vyrovnají v rozsahu nižší pohledávky.“
11
Článek 499 tohoto zákoníku zní takto:
„Započtení se provede prohlášením učiněným vůči druhé straně. Prohlášení má zpětnou účinnost od okamžiku, kdy se započtení stalo možným.“
Občanský soudní řád
12
Článek 98 §1 občanského soudního řádu (ustawa Kodeks postępowania cywilnego) ze dne 17. listopadu 1964 (Dz. U. z roku 1964, částka 43, č. 296) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „občanský soudní řád“) stanoví:
„Strana, která neměla ve věci úspěch, je povinna nahradit protistraně na její žádost náklady potřebné k účelnému uplatnění práv a účelné obraně (náklady řízení).“
13
Článek 100 občanského soudního řádu stanoví:
„Pokud je žalobě vyhověno pouze částečně, náklady řízení ponese každý z účastníků sám nebo se poměrně rozdělí. Soud však může uložit jedné ze stran povinnost plně nahradit náklady, pokud protistrana neměla úspěch pouze v nepatrné části své žaloby, nebo pokud určení částky, která jí náleží, záviselo na vzájemném vypořádání nebo na úvaze soudu.“
14
Článek 102 tohoto řádu stanoví:
„Ve zvlášť odůvodněných případech může soud uložit účastníkovi, který neměl ve věci úspěch, povinnost nahradit pouze část nákladů, nebo mu povinnost nahradit náklady řízení vůbec neuložit.“
15
Článek 203 §1 uvedeného řádu stanoví:
„Žalobu lze vzít zpět bez souhlasu žalovaného až do zahájení jednání, a je-li zpětvzetí spojeno se vzdáním se nároku, pak až do vyhlášení rozsudku.“
16
Článek 2031 téhož řádu zní následovně:
„§1.   Základem námitky započtení může být pouze pohledávka:
1)
žalovaného vyplývající ze stejného právního vztahu jako pohledávka uplatňovaná žalobcem, ledaže je tato pohledávka nesporná, potvrzená pravomocným rozhodnutím soudu, rozhodnutím rozhodčího soudu, smírem uzavřeným před soudem nebo rozhodčím soudem, soudem schváleným smírem uzavřeným před mediátorem, anebo je alespoň doložena listinou potvrzující její uznání žalobcem;
2)
na vrácení poskytnutého plnění, která náleží jednomu ze solidárních dlužníků vůči ostatním spoludlužníkům.
§2.   Žalovaný může uplatnit námitku započtení nejpozději při vstupu do řízení ve věci samé, anebo ve lhůtě dvou týdnů ode dne, kdy se jeho pohledávka stala splatnou.
§3.   Námitku započtení lze uplatnit pouze v procesním podání. Na toto podání se přiměřeně použijí ustanovení týkající se žaloby, s výjimkou ustanovení o soudních poplatcích.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
17
Dne 28. srpna 2008 uzavřeli RM a EM se společností SBP smlouvu o hypotečním úvěru ve švýcarských francích, na jejímž základě jim tato společnost poskytla úvěr ve výši 360000 polských zlotých (PLN) (přibližně 84634 eur), jehož splácení bylo rozloženo na období 360 měsíců (dále jen „dotčená smlouva“).
18
Dotčená smlouva obsahovala několik ujednání týkajících se pravidel přepočtu mezi švýcarským frankem a polským zlotým (dále jen „přepočítací klauzule“).
19
V období od 5. září 2008 do 15. března 2022 obdržela společnost SBP od RM a EM na základě měsíčních splátek tohoto úvěru celkovou částku 327338 PLN (přibližně 76956 eur).
20
Dne 17. listopadu 2022 podali RM a EM ke Krajskému soudu ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko), který je předkládajícím soudem, žalobu, kterou se domáhali toho, aby dotčenou smlouvu prohlásil za neplatnou na základě údajně zneužívající povahy přepočítacích klauzulí, konstatoval, že tato smlouva nemůže bez těchto ujednání nadále existovat, a uložil společnosti SBP, aby jim vrátila částku 327338 PLN (přibližně 76956 eur) odpovídající měsíčním splátkám zaplaceným na základě uvedené smlouvy, navýšeným o zákonné úroky z prodlení od 7. září 2022, jakož i náhradu nákladů řízení.
21
Společnost SBP před předkládajícím soudem tvrdila, že dotčená smlouva je platná, a navrhla zamítnutí žaloby, jakož i uložení náhrady nákladů řízení RM a EM.
22
Dne 18. července 2024 společnost SBP vyzvala RM a EM, aby jí nejpozději do 5. srpna 2024 vrátili částku 360000 PLN (přibližně 84634 eur), kterou obdrželi na základě dotčené smlouvy.
23
Dne 9. srpna 2024 společnost SBP doručila RM a EM prohlášení, kterým je informovala, že hodlá provést započtení své pohledávky ve výši 360000 PLN (přibližně 84634 eur) proti pohledávce, kterou uplatňují u předkládajícího soudu.
24
Dne 14. srpna 2024 vznesla společnost SBP u tohoto soudu námitku započtení mezi těmito dvěma pohledávkami, proti čemuž se RM a EM ohradili.
25
Dne 19. prosince 2024 vydal předkládající soud částečný rozsudek, v němž prohlásil dotčenou smlouvu za neplatnou na základě čl. 58 §1 občanského zákoníku z důvodu, že přepočítací klauzule jsou zneužívající a tato smlouva bez nich nemůže nadále existovat.
26
Ve zbývající části, pokud jde o námitku započtení vznesenou společností SBP a o důsledky, které by byly spojeny s rozhodnutím, jež by této námitce vyhovělo, se předkládající soud zamýšlí nad otázkou, zda výklad ustanovení vnitrostátního práva, který by jej vedl k rozhodnutí v tomto smyslu, není neslučitelný s unijním právem.
27
Podle uvedeného soudu prohlášení neplatnosti smlouvy znamená, že podle článku 405 občanského zákoníku ve spojení s článkem 410 tohoto zákoníku je každá smluvní strana povinna vrátit druhé straně všechna plnění poskytnutá na základě této smlouvy, která musí být v důsledku tohoto prohlášení považována za bezdůvodná plnění.
28
Předkládající soud upřesňuje, že každá strana má vůči druhé straně nárok na vrácení bezdůvodného plnění. Zejména podle tzv. teorie „dvou nároků“, běžně uplatňované v polské judikatuře, existují pohledávky obou stran vyplývající z neplatnosti smlouvy nezávisle na sobě. Každá strana by tedy mohla uplatnit svou pohledávku vůči druhé straně v rámci samostatného řízení. Naopak soud, u něhož byla podána žaloba na zaplacení jednou ze stran, nemá pravomoc započíst z úřední povinnosti jejich vzájemné pohledávky. Strana, která chce provést započtení těchto pohledávek, však může vznést námitku započtení za podmínek stanovených v článku 2031 občanského soudního řádu.
29
Podle předkládajícího soudu splňuje námitka započtení vznesená společností SBP v projednávaném případě tyto podmínky a opírá se o prohlášení o započtení, které je v souladu s podmínkami stanovenými v článcích 498 a 499 občanského zákoníku. Této námitce započtení je tedy třeba vyhovět.
30
Uvedený soud má za to, že v důsledku toho by měl vyhovět návrhu RM a EM na vrácení pouze částečně tím, že od částky, která jim má být vrácena, odečte částku, která je předmětem započtení požadovaného společností SBP. V projednávané věci částka, kterou má posledně uvedená společnost vrátit RM a EM, činí 401195 PLN (přibližně 94263 eur), tedy 327338 PLN (přibližně 76956 eur) z titulu vrácení zaplacených měsíčních splátek, navýšených o úroky od 7. září 2022 do 5. srpna 2024, tj. o částku 73857 PLN (přibližně 17363 eur). Po započtení pohledávky společnosti SBP ve výši 360000 PLN (přibližně 84634 eur) by tedy měla být této společnosti uložena povinnost zaplatit RM a EM částku 41195 PLN (přibližně 9685 eur) navýšenou o zákonné úroky z prodlení ode dne 6. srpna 2024 do dne zaplacení. Pokud jde o náklady řízení, předkládající soud má za to, že by je měl rozdělit s přihlédnutím k poměru, v němž jednotliví účastníci řízení neměli ve věci úspěch.
31
Uvedený soud má však pochybnosti o slučitelnosti takového rozhodnutí s unijním právem.
32
Zaprvé předkládající soud uvádí, že zamítnutí návrhu RM a EM ve značném rozsahu může ohrozit restituční i odrazující účinek, který se má, jak je uvedeno v rozsudku ze dne 21. prosince 2016, Gutiérrez Naranjo a další (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, body 62 a 63), podle čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 pojit k rozhodnutím o zneužívající povaze ujednání obsažených ve spotřebitelských smlouvách.
33
Kromě toho by úplné zbavení prodávajícího nebo poskytovatele možnosti uplatnit námitku započtení mohlo porušit zásady rovnocennosti, proporcionality a právní jistoty, jakož i právo tohoto prodávajícího nebo poskytovatele na účinnou soudní ochranu. Toto zbavení by totiž vedlo ke značnému omezení jeho schopnosti hájit se před soudem, a to tím spíše, že ustanovení občanského zákoníku a občanského soudního řádu mu umožňují vznést takovou námitku. Předkládající soud však uvádí, že Soudní dvůr zejména v rozsudku ze dne 14. prosince 2023, Getin Noble Bank (Promlčecí lhůta u nároků na vrácení) (C‑28/22, EU:C:2023:992, bod 87), vyloučil, že by se prodávající nebo poskytovatel mohl dovolávat námitky zadržení za okolností, které se mu jeví jako podobné okolnostem v projednávané věci.
34
Zadruhé předkládající soud uvádí, že polská judikatura připouští možnost prodávajícího nebo poskytovatele vznést podpůrně námitku započtení, pokud primárně tvrdí, že pohledávka uplatněná spotřebitelem není opodstatněná co do důvodu a výše.
35
V tomto ohledu uvedený soud poukazuje na to, že taková námitka staví spotřebitele do procesní situace, která by mohla být neslučitelná s čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 a se zásadou efektivity. Spotřebitel, který čelí platně uplatněné námitce započtení ze strany prodávajícího nebo poskytovatele, by totiž měl v zásadě vzít zpět svůj návrh na zaplacení na základě čl. 203 §1 občanského soudního řádu. V praxi by však bylo pro spotřebitele obtížné takové zpětvzetí provést, jelikož jeho návrh na zaplacení je součástí žaloby směřující k prohlášení neplatnosti smlouvy uzavřené s prodávajícím nebo poskytovatelem. Pokud by přitom nedošlo ke zpětvzetí uvedeného návrhu, hrozilo by, že jeho žaloba bude zčásti zamítnuta, a v důsledku toho mu bude uložena náhrada části nákladů řízení.
36
Podle předkládajícího soudu by procesní situace spotřebitele byla méně složitá, pokud by prodávající nebo poskytovatel uplatnil námitku započtení a zároveň bezpodmínečně uznal neplatnost úvěrové smlouvy uzavřené s tímto spotřebitelem a existenci pohledávky spotřebitele vůči němu ve výši odpovídající měsíčním splátkám úvěru. Uvedený soud se však ptá, zda vyloučení možnosti prodávajícího nebo poskytovatele vznést podpůrně námitku započtení nemůže porušit zásady rovnocennosti, proporcionality a právní jistoty, jakož i jeho právo na účinnou soudní ochranu.
37
Kromě toho předkládající soud uvádí, že podle polské judikatury z článku 455 občanského zákoníku sice plyne, že pohledávka vyplývající z povinnosti vrátit bezdůvodné plnění poskytnuté v rámci neplatné smlouvy se stává splatnou ve smyslu čl. 498 §1 tohoto zákoníku po výzvě k zaplacení konkrétní částky. Taková pohledávka však předpokládá neplatnost této smlouvy.
38
Zatřetí si předkládající soud klade otázku, zda je s unijním právem slučitelná tak krátká lhůta pro vrácení, jako je lhůta dvou týdnů, kterou uplatnila společnost SBP ve své výzvě k zaplacení. V tomto ohledu z polské judikatury vyplývá, že výraz „ihned“, který je uveden v článku 455 občanského zákoníku, musí být chápán v tom smyslu, že pro běžné situace musí být plnění poskytnuto do čtrnácti dnů po výzvě k zaplacení. Vzhledem k tomu, že společnost SBP jednala v souladu s touto judikaturou, musí být její pohledávka považována z tohoto pohledu za splatnou.
39
Uvedený soud se zejména ptá, zda čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 a zásada efektivity brání tomu, aby prodávající nebo poskytovatel mohl vyzvat spotřebitele, aby v krátké lhůtě zaplatil částku, která se jeví jako vysoká s ohledem na jeho zdroje. Uvádí však, že v projednávaném případě předem informoval RM a EM o důsledcích neplatnosti dotčené smlouvy, zejména o povinnosti vrátit částku odpovídající půjčené jistině.
40
Konečně začtvrté předkládající soud připomíná, že RM a EM již uspěli, pokud jde o neplatnost dotčené smlouvy. V případě, že by zamítl námitku započtení vznesenou společností SBP a přiznal RM a EM celou částku, kterou požadují, společnost SBP by neměla ve věci žádný úspěch a musela by proto nést všechny náklady řízení v souladu s čl. 98 §1 občanského soudního řádu.
41
Naproti tomu, pokud by této námitce započtení vyhověl, nemohl by společnosti SBP uložit náhradu všech nákladů řízení, ale musel by část těchto nákladů uložit RM a EM, jelikož neoprávněně tvrdili, že tato námitka musí být zamítnuta. Na základě takového rozdělení provedeného v souladu s čl. 100 první větou občanského soudního řádu by byla RM a EM přiznána pouze částka 5504 PLN (přibližně 1293 eur) z titulu nahraditelných nákladů řízení, zatímco jejich výdaje by ve skutečnosti činily 17334 PLN (přibližně 4071 eur).
42
Předkládající soud má pochybnosti o tom, zda je takový výsledek slučitelný s čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, jakož i se zásadou efektivity. Na základě článku 102 občanského soudního řádu by však bylo možné přijmout rozhodnutí o nákladech řízení, které by bylo pro RM a EM příznivější.
43
Za těchto podmínek se Krajský soud ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„V situaci, kdy je smlouva o hypotečním úvěru prohlášena jako celek za neplatnou z důvodu, že nemůže nadále existovat po odstranění zneužívajících ujednání, musí být čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice [93/13] a zásady efektivity, rovnocennosti, proporcionality a právní jistoty vykládány v tom smyslu, že brání takovému soudnímu výkladu vnitrostátních ustanovení, podle kterého:
–
v řízení zahájeném na základě žaloby spotřebitele podané proti bance na vrácení hodnoty uhrazených splátek úvěru může banka vznést platnou námitku započtení své pohledávky na vrácení jistiny úvěru vůči pohledávce spotřebitele,
–
banka může platně vznést výše uvedenou námitku započtení také jako námitku podpůrnou, zatímco v řízení zásadně namítá, že úvěrová smlouva je platná a neobsahuje zneužívající smluvní ujednání,
–
banka může platně vyzvat spotřebitele k vrácení hodnoty jistiny úvěru vyplacené při plnění neplatné smlouvy (v důsledku čehož se tato pohledávka banky stane splatnou), zatímco v řízení banka zásadně namítá, že úvěrová smlouva je platná a neobsahuje zneužívající smluvní ujednání,
–
banka může spotřebiteli stanovit dvoutýdenní lhůtu na vrácení hodnoty celé jistiny úvěru (v důsledku čehož se pohledávka banky na vrácení hodnoty celé jistiny úvěru stane splatnou) [a]
–
spotřebiteli bude uložena povinnost nahradit část nákladů řízení v rozsahu, v němž byla žaloba na zaplacení zamítnuta z důvodu uznání námitky započtení vznesené bankou?“
K pravomoci Soudního dvora
44
Portugalská vláda tvrdí, že Soudní dvůr nemá pravomoc rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jelikož touto žádostí předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby vyložil vnitrostátní právo.
45
Ze znění předběžné otázky přitom vyplývá, že se tato otázka týká výkladu ustanovení a zásad unijního práva.
46
Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr má pravomoc k výkladu ustanovení a zásad unijního práva, má tedy pravomoc rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a odpovědět na otázku, kterou mu položil předkládající soud.
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
47
Polská vláda tvrdí, že část předběžné otázky, která se týká možnosti, aby prodávající nebo poskytovatel v rámci sporu se spotřebitelem, který se domáhá neplatnosti smlouvy o hypotečním úvěru, kterou spolu uzavřeli, vznesl podpůrně námitku započtení, když primárně tvrdí, že tato smlouva je platná, je nepřípustná. Předkládající soud již totiž částečným rozsudkem uvedeným v bodě 25 tohoto rozsudku rozhodl, že dotčená smlouva je neplatná.
48
V tomto ohledu podle ustálené judikatury platí, že důvodem existence žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce není vydávání konzultativních stanovisek k obecným nebo hypotetickým otázkám, ale potřeba skutečného vyřešení sporu [viz rozsudky ze dne 16. prosince 1981, Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, bod 18, jakož i ze dne 11. září 2025, Banco Santander (Řešení krize Banco Popular III), C‑687/23, EU:C:2025:687, bod 35].
49
V projednávané věci je zajisté pravda, že předkládající soud prohlásil částečným rozsudkem dotčenou smlouvu za neplatnou. Současně se však rozhodl předložit Soudnímu dvoru projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, neboť měl za to, že v řízení, v němž vydal tento částečný rozsudek, potřebuje výklad ustanovení a zásad unijního práva, aby mohl rozhodnout o zbývající části žaloby RM a EM, a to s ohledem na námitku započtení, která byla v době, kdy byla vznesena, podpůrným důvodem obrany při dovolávání se platnosti této smlouvy.
50
Za těchto podmínek není zjevné, že by odpověď na tuto část předběžné otázky byla hypotetická. Tato odpověď by totiž mohla být nezbytná pro vyřešení sporu v původním řízení, a zejména pro posouzení slučitelnosti vnitrostátního práva s ustanoveními unijního práva, jejichž výklad je požadován.
51
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tedy přípustná v plném rozsahu.
K předběžné otázce
52
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší, aby otázky, které jsou mu položeny, případně přeformuloval. V tomto ohledu je na Soudním dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména pak z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (viz rozsudky ze dne 29. listopadu 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, bod 26, a ze dne 25. února 2025, Alphabet a další, C‑233/23, EU:C:2025:110, bod 33 a citovaná judikatura).
53
V projednávané věci žádost o rozhodnutí o předběžné otázce neobsahuje vysvětlení umožňující pochopit, v čem spočívá relevance zásady rovnocennosti, přestože je tato zásada v položené otázce uvedena.
54
Je tedy třeba mít za to, že podstatou jediné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, jakož i zásada efektivity, nazírané ve světle zásad právní jistoty a proporcionality, jakož i práva na účinnou soudní ochranu, brání soudnímu výkladu vnitrostátního práva, podle něhož je v řízení zahájeném spotřebitelem s cílem dosáhnout prohlášení neplatnosti smlouvy o hypotečním úvěru, kterou uzavřel s prodávajícím nebo poskytovatelem, jakož i vrácení měsíčních splátek zaplacených na základě této smlouvy, tomuto prodávajícímu nebo poskytovateli umožněno, aby přestože primárně tvrdí, že uvedená smlouva je platná, podpůrně vznesl námitku započtení založenou na pohledávce odpovídající výši tohoto hypotečního úvěru, jestliže je třeba tuto pohledávku považovat za splatnou z důvodu marného uplynutí dvoutýdenní lhůty poskytnuté tomuto spotřebiteli ve výzvě k zaplacení, a jestliže vyhovění této námitce vede z důvodu neúspěšnosti odporu spotřebitele vůči této námitce k rozdělení náhrady nákladů řízení v poměru, v němž jednotliví účastníci neměli ve věci úspěch.
55
Podle článku 6 odst. 1 směrnice 93/13 členské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná.
56
Dále vzhledem k povaze a významu veřejného zájmu na ochraně spotřebitelů, kteří se ve vztahu k prodávajícímu či poskytovateli nacházejí v nerovném postavení, tato směrnice ukládá členským státům povinnost – jak vyplývá z jejího čl. 7 odst. 1 ve světle jejího dvacátého čtvrtého bodu odůvodnění – zajistit odpovídající a účinné prostředky „zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Gutiérrez Naranjo a další, C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, bod 56 a citovaná judikatura).
57
Vnitrostátní soud je tedy povinen neaplikovat zneužívající smluvní ujednání, které ukládá uhrazení částek, jež se ukázaly být bezdůvodnými, Taková povinnost s sebou v zásadě nese odpovídající restituční účinek vztahující se k těmto částkám, jelikož absence takového restitučního účinku by zpochybnila odrazující účinek, který se má podle čl. 6 odst. 1 uvedené směrnice ve spojení s jejím čl. 7 odst. 1 pojit k rozhodnutím o zneužívající povaze ujednání obsažených ve smlouvách uzavřených prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. června 2023, Bank M. (Důsledky zrušení smlouvy), C‑520/21, EU:C:2023:478, bod 58 a citovaná judikatura].
58
Ve směrnici 93/13 však nejsou výslovně upraveny důsledky neplatnosti smlouvy uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem po odstranění v ní obsažených zneužívajících ujednání. Důsledky takového rozhodnutí tudíž musí určit členské státy; pravidla, která v tomto ohledu stanoví, přitom musí být slučitelná s unijním právem a zejména s cíli této směrnice [rozsudek ze dne 15. června 2023, Bank M. (Důsledky zrušení smlouvy), C‑520/21, EU:C:2023:478, bod 64 a citovaná judikatura].
59
V projednávané věci zaprvé ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že situace, která vedla předkládající soud k předložení této žádosti Soudnímu dvoru, vyplývá z tzv. teorie „dvou nároků“, podle níž neplatnost takové smlouvy vede ke vzniku dvou pohledávek, které lze vymáhat nezávisle na sobě.
60
V této souvislosti je nutné především uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní judikatuře, podle které v případě, že určité ujednání úvěrové smlouvy kvalifikované jako zneužívající způsobuje neplatnost této smlouvy, je prodávající nebo poskytovatel oprávněn požadovat od spotřebitele vrácení celé nominální částky poskytnutého úvěru bez ohledu na výši splátek zaplacených spotřebitelem při plnění uvedené smlouvy a bez ohledu na zbývající dlužnou částku (rozsudek ze dne 19. června 2025, Lubreczlik, C‑396/24, EU:C:2025:460, bod 44).
61
Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce přitom vyplývá, že vyhovění námitce započtení vznesené prodávajícím nebo poskytovatelem v reakci na návrh spotřebitele na vrácení plnění, která poskytl v rámci plnění smlouvy o hypotečním úvěru, která byla prohlášena za neplatnou, vede k situaci, v níž pouze strana, která měla nejvyšší pohledávku, zůstává věřitelem druhé strany. V takové situaci se tedy částka splátek uskutečněných spotřebitelem na základě neplatné smlouvy a zbývající dlužná částka skutečně zohlední, takže tento spotřebitel není povinen vrátit celou nominální částku poskytnutého úvěru.
62
Z tohoto důvodu zásady uvedené v bodě 60 tohoto rozsudku nebrání výkladu relevantních pravidel vnitrostátního práva, který může vést k situaci, kdy po započtení dvou vzájemných pohledávek, jejichž příslušné částky nejsou totožné, je pouze ta strana, která zůstává dlužníkem částky, jež není pokryta její vlastní pohledávkou vůči druhé straně, povinna zaplatit tuto částku druhé straně.
63
Dále je pravda, že podle judikatury čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 nazírané ve světle zásady efektivity brání soudnímu výkladu vnitrostátního práva, podle kterého se v případě, že smlouva o hypotečním úvěru uzavřená prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem již nemůže po zrušení zneužívajících ujednání obsažených v této smlouvě nadále existovat, může tento prodávající nebo poskytovatel dovolávat zadržovacího práva, které mu umožňuje podmínit vrácení plnění, která obdržel od tohoto spotřebitele, tím, že uvedený spotřebitel předloží nabídku na vrácení plnění, která sám obdržel od uvedeného prodávajícího nebo poskytovatele, nebo záruku týkající se vrácení posledně uvedených plnění, pokud uplatnění tohoto zadržovacího práva daným prodávajícím nebo poskytovatelem má za následek ztrátu nároku daného spotřebitele na úroky z prodlení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. prosince 2023, Getin Noble Bank (Promlčecí lhůta u nároků na vrácení), C‑28/22, EU:C:2023:992, bod 87, a usnesení ze dne 8. května 2024, Santander Bank PolskaC‑424/22, EU:C:2024:398, bod 38].
64
Zadržovací právo dotčené ve věcech, v nichž byla vydána tato judikatura, však spočívalo v tom, že první strana podřídila vrácení plnění, které dlužila druhé straně, podmínce, že se druhá strana zaváže vrátit plnění, které jí první strana poskytla. Mimoto ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že pokud by bylo vyhověno námitce započtení vznesené společností SBP, byla by částka hlavní pohledávky RM a EM v každém případě navýšena o úroky z prodlení.
65
Naproti tomu, s výhradou ověření předkládajícím soudem, ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že v polském právu má započtení účinek rovnocenný poskytnutí plnění oběma stranami.
66
Za takových okolností tedy na rozdíl od výkonu zadržovacího práva, o které se jednalo ve věcech citovaných v bodě 63 tohoto rozsudku, započtení příslušných pohledávek prodávajícího nebo poskytovatele a spotřebitele v zásadě nemůže ohrozit ochranu, kterou spotřebiteli zaručuje směrnice 93/13.
67
Konečně je třeba uvést, že pro účely posouzení důsledků pro situaci spotřebitele způsobených neplatností celé smlouvy je rozhodující vůle vyjádřená spotřebitelem. Systém ochrany zavedený směrnicí 93/13 se totiž neuplatní, pokud s tím spotřebitel nesouhlasí. Posledně uvedený může poté, co byl vnitrostátním soudem upozorněn, neuplatnit zneužívající a nezávaznou povahu ujednání, čímž s tímto ujednáním vyslovuje svobodný a vědomý souhlas a zamezí tím prohlášení neplatnosti smlouvy. Aby spotřebitel mohl v tomto ohledu udělit svůj svobodný a vědomý souhlas, přísluší vnitrostátnímu soudu, aby účastníkům řízení v rámci vnitrostátních procesních pravidel a s ohledem na zásadu ekvity v občanskoprávních řízeních objektivním a vyčerpávajícím způsobem sdělil, jaké právní důsledky může vyvolat odstranění zneužívajícího ujednání. Taková informace je o to důležitější, pokud neuplatnění zneužívajícího ujednání může vést k prohlášení neplatnosti celé smlouvy, která případně vystavuje spotřebitele žádostem o vrácení plnění [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. března 2023, M. B. a další (Účinky prohlášení neplatnosti smlouvy), C‑6/22, EU:C:2023:216, body 38 až 41, jakož i citovaná judikatura].
68
Pokud se však spotřebitel, přestože obdržel od příslušného soudu informace o důsledcích, které mohou vyplývat z prohlášení neplatnosti smlouvy, kterou uzavřel s prodávajícím nebo poskytovatelem, rozhodne nebránit tomu, aby tento soud prohlásil tuto smlouvu za neplatnou, je třeba mít za to, že skutečnost, že uvedený soud vyhoví návrhu tohoto prodávajícího nebo poskytovatele, aby byly vzájemně započteny pohledávky obou stran vyplývající z tohoto prohlášení neplatnosti, není v rozporu s ochranou zaručenou spotřebiteli směrnicí 93/13. Takové započtení totiž pro prodávajícího nebo poskytovatele představuje jeden z několika způsobů, jak dosáhnout vrácení jistiny úvěru, na kterou má nárok v důsledku prohlášení neplatnosti uvedené smlouvy.
69
Kromě toho takový mechanismus započtení zabraňuje tomu, aby se prodávající nebo poskytovatel rozhodl podat samostatnou žalobu za účelem uplatnění své pohledávky vůči spotřebiteli, což by vedlo ke zvýšení počtu řízení, a tudíž k dodatečným nákladům, což by nebylo v zájmu spotřebitele.
70
Zadruhé je třeba podotknout, že i když se údajní poškození porušením unijního práva mohou dovolávat práva na spravedlivý proces zaručeného článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie, toto právo chrání rovněž žalovaného, a to i pokud bylo již dříve konstatováno, že porušil směrnici 93/13. Právo na spravedlivý proces totiž chrání každou právnickou osobu posuzovanou individuálně. Spotřebitelské spory tedy nejsou vyňaty z procesních záruk vyplývajících z tohoto článku [obdobně s článkem 101 SFEU viz rozsudek ze dne 11. července 2024, Volvo (Obeslání do sídla dceřiné společnosti žalované), C‑632/22, EU:C:2024:601, bod 54].
71
Pokud by přitom prodávající nebo poskytovatel byl zbaven možnosti stanovené použitelným vnitrostátním právem uplatnit vůči spotřebiteli námitku započtení, bylo by jeho právo na účinnou soudní ochranu nepřiměřeně omezeno, jelikož by nemohl využít tohoto prostředku obrany.
72
Vzhledem k tomu, že se tedy spotřebitel může u příslušného soudu domáhat toho, aby v případě, že posledně uvedený soud prohlásí smlouvu, kterou tento spotřebitel uzavřel s prodávajícím nebo poskytovatelem, za neplatnou, uložil tomuto prodávajícímu nebo poskytovateli povinnost vrátit plnění, která uvedený spotřebitel obdržel na základě této smlouvy, zásada rovnosti zbraní, která je logickým následkem samotného pojmu „spravedlivý proces“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. července 2022, Nord Stream 2 v. Parlament a Rada, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, bod 128 a citovaná judikatura) vyžaduje, aby uvedený prodávající nebo poskytovatel měl naopak možnost domoci se vrácení plnění, která poskytl témuž spotřebiteli, a to i prostřednictvím námitky započtení uplatněné podpůrně, pro případ, že by hlavní důvod obrany téhož obchodníka vycházející z platnosti uvedené smlouvy byl zamítnut.
73
V této souvislosti je však třeba upřesnit, že z judikatury vyplývá, že čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 brání soudnímu výkladu práva členského státu, podle kterého má banka po prohlášení neplatnosti hypoteční smlouvy právo požadovat po spotřebiteli částku jdoucí nad rámec vrácení finančních prostředků vyplacených na základě plnění této smlouvy, jakož i nad rámec zaplacení zákonných úroků z prodlení ode dne výzvy k zaplacení. S touto výhradou týkající se zákonných úroků z prodlení nemá banka nárok na odměnu za použití této částky spotřebitelem [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. prosince 2023, mBank (Prohlášení spotřebitele), C‑140/22, EU:C:2023:965, body 62 a 63, jakož i citovaná judikatura].
74
V rámci námitky započtení vznesené podpůrně uvedená výhrada znamená, že dokud se prodávající nebo poskytovatel dovolává platnosti smlouvy uzavřené se spotřebitelem, nemůže mít výzva, kterou spotřebiteli zaslal za účelem vrácení zapůjčené jistiny, žádný účinek, zejména pokud jde o zaplacení úroků z prodlení, a to až do konečného prohlášení této smlouvy za neplatnou.
75
Zatřetí, pokud jde o délku lhůty splatnosti, kterou může prodávající nebo poskytovatel stanovit ve výzvě k zaplacení zaslané spotřebiteli, je třeba mít za to, že tato délka mezi všechny informace týkající se důsledků prohlášení neplatnosti smlouvy, které musí příslušný soud tomuto spotřebiteli v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 67 tohoto rozsudku poskytnout před tím, než může přistoupit k tomuto prohlášení neplatnosti. I když určení uvedené délky závisí na vnitrostátním právu, musí uvedený soud s ohledem na všechny relevantní okolnosti dbát na to, aby tato délka nemohla odradit spotřebitele od toho, aby se dovolával ochrany, kterou mu poskytuje směrnice 93/13, nebo mu v tom dokonce bránila.
76
Konečně začtvrté je třeba uvést, pokud jde o důsledky, které může mít vyhovění námitce započtení vznesené prodávajícím nebo poskytovatelem na náklady řízení, že rozdělení nákladů soudního řízení u vnitrostátních soudů spadá do procesní autonomie členských států s tou výhradou, že musí být dodrženy zásady rovnocennosti a efektivity (rozsudek ze dne 22. září 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, bod 34 a citovaná judikatura).
77
Pokud jde o zásadu efektivity, která je jako jediná předmětem úvah formulovaných v tomto ohledu předkládajícím soudem, je třeba připomenout, že každý případ, v němž vyvstává otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje použití unijního práva, je třeba analyzovat s přihlédnutím k úloze tohoto ustanovení v rámci řízení jako celku, jeho průběhu a jeho zvláštnostem u různých vnitrostátních orgánů. Za tím účelem je třeba případně zohlednit základní zásady vnitrostátního právního systému, jako jsou ochrana práva na procesní obranu, zásada právní jistoty a požadavek řádného průběhu řízení (rozsudek ze dne 22. září 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, bod 35 a citovaná judikatura).
78
I když zásada efektivity obecně nebrání tomu, aby spotřebitel nesl některé náklady soudního řízení, pokud podal žalobu na určení zneužívající povahy smluvního ujednání (rozsudek ze dne 7. dubna 2022, Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, bod 51), je třeba rovněž poznamenat, že směrnice 93/13 přiznává spotřebiteli právo obrátit se na soud, aby byla určena zneužívající povaha smluvního ujednání a bylo vyloučeno jeho použití, a účinnost tohoto práva musí být zachována. V souvislosti s tím systém rozdělení nákladů takového řízení nesmí spotřebitele odrazovat od uplatňování tohoto práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, bod 37 a citovaná judikatura).
79
V projednávaném případě má předkládající soud za to, že pokud by vyhověl námitce započtení vznesené společností SBP, nemohl by použít čl. 98 §1 občanského soudního řádu k tomu, aby této společnosti uložil náhradu všech nákladů řízení, jelikož RM a EM by v části jejich návrhu na vrácení částek, které zaplatili společnosti SBP na základě dotčené smlouvy, neměly úspěch, a to z toho důvodu, že částka tohoto vrácení by musela být snížena o částku odpovídající pohledávce společnosti SBP vůči nim. Uvádí, že by se mohl opřít o toto ustanovení, pokud by se RM a EM neohradili proti námitce započtení vznesené společností SBP a částečně vzaly svou žalobu zpět. Za těchto okolností má uvedený soud za to, že je povinen použít čl. 100 první větu tohoto řádu a rozdělit náklady řízení s přihlédnutím k poměru, v němž jednotliví účastníci řízení neměli ve věci úspěch. Předkládající soud nicméně zmiňuje možnost opřít se o článek 102 občanského soudního řádu, který mu umožňuje uložit účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, povinnost nahradit pouze část nákladů řízení, nebo mu povinnost nahradit náklady řízení vůbec neuložit, a vydat tak rozhodnutí o nákladech řízení, které je pro uvedené žalobce příznivější.
80
V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada konformního výkladu vnitrostátního práva s unijním právem vyžaduje, aby vnitrostátní soudy, při dodržení mimo jiné zákazu výkladu vnitrostátního práva contra legem, učinily vše, co spadá do jejich pravomoci s tím, že vezmou v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použijí metody výkladu jím uznané, aby zajistily plnou účinnost dotčené směrnice a došly k výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, body 118 a 119, jakož i ze dne 15. října 2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, bod 51 a citovaná judikatura).
81
Polská vláda ve svém písemném vyjádření uvádí, že vnitrostátní soudy mají k dispozici dostatečné právní nástroje k zajištění účinnosti práv, která spotřebitelům vyplývají ze směrnice 93/13. Tyto soudy mohou zejména nařídit náhradu nákladů na základě článku 102 občanského soudního řádu, který zakotvuje zásadu ekvity. Podle zásady konformního výkladu se uvedené soudy mohou odchýlit od restriktivního výkladu tohoto článku.
82
V konečném důsledku je na předkládajícím soudu, aby posoudil, zda vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení může být vykládána v souladu se směrnicí 93/13, a pokud ano, vyvodil z toho právní důsledky.
83
Uvedený soud musí zejména zajistit účinnost práva RM a EM na prohlášení neplatnosti dotčené smlouvy obsahující zneužívající ujednání a na vrácení plnění neoprávněně obdržených prodávajícím nebo poskytovatelem tím, že zabrání tomu, aby režim rozdělení nákladů řízení odrazoval spotřebitele od toho, aby se dovolávali práv, která jim přiznává směrnice 93/13.
84
Uvedený soud musí být rovněž schopen posoudit všechny okolnosti věci, která mu byla předložena, aby případně zohlednil případný nedostatek dobré víry spotřebitelů, kteří navzdory informacím obdrženým od soudu neoprávněně brání započtení vzájemných pohledávek mezi těmito spotřebiteli a prodávajícím nebo poskytovatelem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, body 42 a 43).
85
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, jakož i zásada efektivity, nazírané ve světle zásad právní jistoty a proporcionality, jakož i práva na účinnou soudní ochranu, musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání soudnímu výkladu vnitrostátního práva, podle něhož je v řízení zahájeném spotřebitelem s cílem dosáhnout prohlášení neplatnosti smlouvy o hypotečním úvěru, kterou uzavřel s prodávajícím nebo poskytovatelem, jakož i vrácení měsíčních splátek zaplacených na základě této smlouvy, tomuto prodávajícímu nebo poskytovateli umožněno, aby přestože primárně tvrdí, že uvedená smlouva je platná, podpůrně vznesl námitku započtení založenou na pohledávce odpovídající výši tohoto hypotečního úvěru, za předpokladu, že posledně uvedená pohledávka není považována za splatnou před tím, než příslušný soud prohlásí tutéž smlouvu za neplatnou, a že vyhovění takové námitce nevede k rozhodnutí o nákladech řízení, které by mohlo spotřebitele odradit od výkonu práv, která mu přiznává tato směrnice.
K nákladům řízení
86
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:
Článek 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách, jakož i zásada efektivity, nazírané ve světle zásad právní jistoty a proporcionality, jakož i práva na účinnou soudní ochranu
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání soudnímu výkladu vnitrostátního práva, podle něhož je v řízení zahájeném spotřebitelem s cílem dosáhnout prohlášení neplatnosti smlouvy o hypotečním úvěru, kterou uzavřel s prodávajícím nebo poskytovatelem, jakož i vrácení měsíčních splátek zaplacených na základě této smlouvy, tomuto prodávajícímu nebo poskytovateli umožněno, aby přestože primárně tvrdí, že uvedená smlouva je platná, podpůrně vznesl námitku započtení založenou na pohledávce odpovídající výši tohoto hypotečního úvěru, za předpokladu, že posledně uvedená pohledávka není považována za splatnou před tím, než příslušný soud prohlásí tutéž smlouvu za neplatnou, a že vyhovění takové námitce nevede k rozhodnutí o nákladech řízení, které by mohlo spotřebitele odradit od výkonu práv, která mu přiznává tato směrnice.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.