62004CJ0028_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑28/04,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím tribunal de grande instance de Paris (Francie) ze dne 5. prosince 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 28. ledna 2004, v řízení
Tod’s SpA,
Tod’s France SARL
proti
Heyraud SA,
za přítomnosti:
Technisynthèse,
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení C. W. A. Timmermans (zpravodaj), předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, R. Schintgen, P. Kūris a G. Arestis, soudci,
generální advokát: F. G. Jacobs,
vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření předložená:
– za Tod’s SpA a Tod’s France SARL C. de Haas, avocat,
– za Heyraud SA a Technisynthèse C. Menagem, avocat,
– za francouzskou vládu G. de Bergues a A. Bodard-Hermant, jako zmocněnci,
– za italskou vládu I. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
– za Komisi Evropských společenství K. Banks, jako zmocněnkyní,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 12 ES.
2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Tod’s SpA (dále jen „Tod’s“) a Tod’s France SARL (dále jen „Tod’s France“), žalobkyněmi v původním řízení, a Heyraud SA (dále jen „Heyraud“), žalovanou v původním řízení, a Technisynthèse, vedlejším účastníkem v původním řízení, ve věci žaloby proti padělání průmyslových vzorů obuvi.
Mezinárodní právní úprava
3. Článek 2 odst. 7 Bernské úmluvy o ochraně literárních a uměleckých děl (pařížský akt ze dne 24. července 1971), ve znění změny ze dne 28. září 1979 (dále jen „Bernská úmluva“), uvádí následující:
„Zákonodárstvím států Unie [pro ochranu práv autorů k jejich literárním a uměleckým dílům, dále jen ‚Unie‛] se vyhrazuje, aby upravila rozsah působnosti jejich zákonů na díla užitého umění a na průmyslové vzory a modely, jakož i podmínky, za nichž jsou taková díla, vzory a modely chráněny. Pro díla, jež jsou ve státě původu chráněna pouze jako vzory a modely, lze se v jiném státě Unie dovolávat jen zvláštní ochrany, jaká se přiznává v tomto státě vzorům a modelům; neposkytuje-li se však v tomto státě taková zvláštní ochrana, budou tato díla chráněna jako díla umělecká.“
4. Podle čl. 5 odst. 1 Bernské úmluvy:
„Autoři mají ve vztahu k dílům, pro něž jsou chráněni podle této úmluvy, v ostatních státech Unie kromě státu původu díla práva, která příslušné zákony již přiznávají nebo v budoucnu přiznají jejich občanům, jakož i práva zvlášť přiznaná touto úmluvou.“
5. Článek 5 odst. 4 Bernské úmluvy stanoví:
„Za stát původu se pokládá:
a) u děl uveřejněných poprvé ve státě Unie tento stát; jde-li však o díla uveřejněná současně ve více státech Unie, které poskytují různou dobu ochrany, ten z nich, jehož právní řád poskytuje nejkratší dobu ochrany;
b) u děl uveřejněných současně ve státě, který není členem Unie, a ve státě Unie tento stát Unie;
c) u neuveřejněných děl nebo u děl poprvé uveřejněných ve státě, který není členem Unie, bez současného uveřejnění v některém státě Unie stát Unie, jehož je autor občanem, s tím, že
i) jde-li o díla filmová, jejichž výrobce má sídlo nebo trvalé bydliště ve státě Unie, je státem původu tento stát a
ii) jde-li o architektonická díla zbudovaná ve státě Unie anebo o díla umění grafického a výtvarného, jež tvoří součást budovy umístěné ve státě Unie, je státem původu tento stát.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
6. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Tod’s je společností založenou podle italského práva, která tvrdí, že je majitelem autorských práv na obuv, uváděnou na trh pod ochrannými známkami Tod’s a Hogan. Tod’s France je prodejcem této obuvi ve Francii.
7. Poté co se Tod’s dozvěděla, že Heyraud nabízí k prodeji a prodává pod označením Heyraud modely obuvi reprodukující nebo přinejmenším napodobující hlavní vlastnosti modelů Tod’s a Hogan, nechala dne 8. února 2000 tuto skutečnost úředně konstatovat. Dne 13. února 2002 žalobkyně v původním řízení podaly žalobu proti Heyraud před předkládajícím soudem. Technisynthèse je dceřinou společností skupiny Eram, která dobrovolně vstoupila do řízení jako vedlejší účastník na podporu návrhů Heyraud.
8. Předmět sporu v původním řízení spočívá zejména v žalobě proti padělání (průmyslových) vzorů obuvi ochranné známky Tod’s a Hogan, proti níž Heyraud vznáší námitku nepřípustnosti na základě čl. 2 odst. 7 Bernské úmluvy. Heyraud tvrdí, že podle tohoto ustanovení Tod’s nemůže ve Francii prostřednictvím žaloby vymáhat ochranu autorského práva pro průmyslové vzory, kterým není tato ochrana poskytnuta v Itálii.
9. Tod’s zejména odpovídá, že uplatňování tohoto ustanovení představuje diskriminaci ve smyslu článku 12 ES.
10. Předkládající soud má za to, že použití výrazu „lze se v jiném státě Unie dovolávat jen“ v čl. 2 odst. 7 větě druhé Bernské úmluvy, způsobuje, že občané Unie, kteří ve státě původu svého díla požívají pouze ochrany vyplývající z práva průmyslových vzorů, jsou zbaveni možnosti domáhat se ochrany autorského práva ve státech Unie, které připouštějí souběh ochrany.
11. Podle tohoto soudu, i když se zdá, že toto ustanovení nečiní rozdíl na základě státní příslušnosti mezi majiteli autorského práva, vyvolává jeho dosah s ohledem na právo Společenství diskusi, jelikož stát původu „uveřejněného“ díla se ve většině případů shoduje se státem, jehož je autor státním příslušníkem nebo ve kterém má obvyklé bydliště, a že státem původu „neuveřejněného díla“ bude podle čl. 5 odst. 4 písm. c) uvedené úmluvy stát, jehož je autor státním příslušníkem.
12. Jelikož se tribunal de grande instance de Paris domníval, že řešení sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu článku 12 ES, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Brání článek 12 […] ES, který upravuje základní zásadu nediskriminace na základě státní příslušnosti, tomu, aby možnost autora domáhat se v členském státě ochrany autorského práva přiznané právní úpravou tohoto státu závisela na rozlišovacím kritériu založeném na státě původu díla?“
Úvodní poznámky
13. Tod’s a Tod’s France se táží na relevanci otázky položené předkládajícím soudem. Podmínky použití čl. 2 odst. 7 Bernské úmluvy na spor v původním řízení totiž podle jejich názoru nejsou splněny. Krom toho je tato otázka překvapila s ohledem na skutečnost, že ve francouzské judikatuře existuje zřetelná tendence, kterou však zpochybňují, podle které toto ustanovení nezpůsobuje diskriminaci.
14. V tomto ohledu je nutno připomenout, že není úkolem Soudního dvora vyjadřovat se k použitelnosti vnitrostátních nebo v tomto případě mezinárodních ustanovení, která jsou relevantní pro řešení sporu v původním řízení. Úkolem Soudního dvora je totiž v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátními Soudy vzít v úvahu právní kontext, do něhož spadá předběžná otázka, jak je vymezen v předkládacím rozhodnutí (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Recueil, s. I‑8089, bod 10, a ze dne 13. listopadu 2003, Neri, C‑153/02, Recueil, s. I‑13555, body 34 a 35).
15. Co se týče údajné tendence v judikatuře francouzských soudů, postačuje připomenout, že na základě čl. 234 druhého pododstavce ES může každý soud členského státu, domnívá-li se, že rozhodnutí o otázce výkladu je nezbytné pro vydání jeho rozhodnutí, požádat Soudní dvůr, aby o této otázce rozhodl (rozsudek ze dne 6. října 1982, Cilfit a další, 283/81, Recueil, s. 3415, bod 6).
16. Mimoto, i když se většina vyjádření předložená Soudnímu dvoru rovněž týká, alespoň zčásti, směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/71/ES ze dne 13. října 1998 o právní ochraně (průmyslových) vzorů (Úř. věst. L 289, s. 28; Zvl. vyd. 13/21, s. 120), není namístě, aby se Soudní dvůr vyjadřoval k výkladu ustanovení této směrnice.
17. Je totiž nutno uvést, že předkládající soud se Soudního dvora táže pouze na výklad článku 12 ES. Mimoto, jak správně uplatňuje Komise Evropských společenství, skutečnosti v původním řízení, které vedly k úřednímu konstatování provedenému dne 8. února 2000, nastaly před uplynutím lhůty stanovené členským státům pro provedení směrnice 98/71, a sice před 28. říjnem 2001.
K předběžné otázce
18. Je namístě připomenout, že autorské právo a práva s ním související, která zejména z důvodu svého vlivu na obchod se zbožím a službami ve Společenství zasahují do oblasti uplatňování Smlouvy o ES, nezbytně podléhají obecné zásadě nediskriminace upravené v čl. 12 prvním pododstavci ES (rozsudky ze dne 20. října 1993, Phil Collins a další, C‑92/92 a C‑326/92, Recueil, s. I‑5145, bod 27, a ze dne 6. června 2002, Ricordi, C‑360/00, Recueil, s. I‑5089, bod 24).
19. Mimoto podle ustálené judikatury zakazuje zásada rovného zacházení s vlastními a cizími státními příslušníky nejen zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti, ale také všechny skryté formy diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích kritérií vedou ke stejnému výsledku (viz zejména rozsudek ze dne 23. ledna 1997, Pastoors a Trans-Cap, C‑29/95, Recueil, s. I‑285, bod 16, a ze dne 19. března 2002, Komise v. Itálie, C‑224/00, Recueil, s. I‑2965, bod 15).
20. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že použití čl. 2 odst. 7 Bernské úmluvy ve vnitrostátním právu členského státu má za následek rozlišování na základě kritéria státu původu díla. Konkrétněji z takového použití vyplývá, že zvýhodněné zacházení, a sice prospěch z dvojí ochrany založené jednak na právu průmyslových vzorů a jednak na autorském právu, neplatí pro autory díla, jehož státem původu je jiný členský stát, který přiznává tomuto dílu ochranu založenou pouze na právu průmyslových vzorů. Naproti tomu je uvedené zvýhodněné zacházení přiznáno zejména autorům díla, jehož státem původu je první členský stát.
21. Je tedy třeba přezkoumat, zda přijetím rozlišovacího kritéria založeného na státu původu díla, může použití takové právní úpravy, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, představovat nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti ve smyslu judikatury uvedené v bodě 19 tohoto rozsudku.
22. Heyraud a Technisynthèse, jakož i francouzská vláda se domnívají, že tomu tak není. Francouzská vláda konkrétněji tvrdí, že s ohledem na velký pohyb tvůrců a jejich právních nástupců v oblasti užitého umění se místo prvního uveřejnění průmyslového vzoru vždy nezbytně neshoduje se státní příslušností jeho autora a že ve většině případů taková shoda neexistuje. Z toho vyplývá, že použití čl. 2 odst. 7 Bernské úmluvy v zásadě nebo alespoň z velké většiny neznevýhodňuje státní příslušníky jiných členských států, a že toto ustanovení tudíž nezpůsobuje nepřímou diskriminaci.
23. Toto tvrzení nicméně není možno přijmout.
24. Existenci spojitosti mezi státem původu díla ve smyslu Bernské úmluvy a státní příslušností autora tohoto díla nelze totiž popřít.
25. Co se týče neuveřejněných děl, je tato spojitost nepochybná, jelikož je výslovně stanovena v čl. 5 odst. 4 písm. c) Bernské úmluvy.
26. Pokud jde o díla uveřejněná, je státem původu, jak vyplývá z čl. 5 odst. 4 písm. a) uvedené úmluvy, v zásadě stát, kde k tomuto uveřejnění poprvé došlo. Autory děl uveřejněných poprvé v některém členském státě jsou ve většině případů státní příslušníci tohoto státu, zatímco autorem děl uveřejněných v jiném členském státě je obecně osoba, která není státním příslušníkem prvního členského státu.
27. Z toho vyplývá, že použití takové právní úpravy, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, bude pravděpodobně působit na újmu státních příslušníků jiných členských států, a může tedy způsobit nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. února 1995, Schumacker, C‑279/93, Recueil, s. I‑225, body 28 a 29, jakož i výše uvedený rozsudek Pastoors a Trans-Cap, bod 17).
28. Toto zjištění však podle judikatury Soudního dvora nepostačuje k závěru o neslučitelnosti dotčené právní úpravy s článkem 12 ES. K tomu je navíc zapotřebí, aby její použití nebylo odůvodněno objektivními okolnostmi (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. února 1994, Mund & Fester, C‑398/92, Recueil, s. I‑467, body 16 a 17, jakož i výše uvedený rozsudek Pastoors a Trans-Cap, bod 19).
29. Francouzská vláda má za to, že čl. 2 odst. 7 Bernské úmluvy je každopádně odůvodněn legitimním cílem a že je přiměřený a nezbytný pro dosažení tohoto cíle.
30. Uvedená vláda uplatňuje, že předmětem Bernské úmluvy je ochrana literárních a uměleckých děl a že čl. 2 odst. 7, jakož i čl. 5 odst. 4 této úmluvy stanoví podmínky, za kterých jsou tato díla chráněna autorským právem na základě objektivního kritéria založeného na právu použitelném pro kvalifikaci díla. Podle této vlády, pokud si nějaký výtvor nemůže nárokovat, aby byl kvalifikován jako umělecké dílo ve státě, kde byl poprvé uveřejněn, nemůže být chráněn jako umělecké dílo ve státech, které jsou stranami Bernské úmluvy, neboť jako umělecké dílo neexistuje. Uvedený čl. 2 odst. 7 se tedy netýká způsobů výkonu autorského práva, ale práva použitelného pro kvalifikaci díla jako dílo umělecké.
31. Tyto úvahy nicméně neumožňují dojít k závěru o existenci objektivních okolností, které by mohly odůvodnit použití takové právní úpravy, jako je právní úprava dotčená v původním řízení.
32. Jak totiž vyplývá z čl. 5 odst. 1 Bernské úmluvy, jejím předmětem není stanovit právo použitelné v oblasti ochrany literárních a uměleckých děl, nýbrž zavést jako obecné pravidlo systém národního zacházení s právy spojenými s těmito díly.
33. Článek 2 odst. 7 uvedené úmluvy obsahuje, jak správně uvádí Komise, pravidlo reciprocity, na základě kterého stát Unie přizná národní zacházení, tedy dvojí ochranu, pouze pokud stát původu tak rovněž činí.
34. Je přitom třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že výkon povinností, které Smlouva nebo sekundární právo ukládá členským státům, nemůže podléhat podmínce reciprocity (rozsudek ze dne 30. září 2003, Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española, C‑405/01, Recueil, s. I‑10391, bod 61 a uvedená judikatura).
35. Jelikož nebyla uplatněna žádná objektivní okolnost, která by mohla odůvodnit takovou právní úpravu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, je nutno mít za to, že tato úprava zakládá nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti, která je zakázána článkem 12 ES.
36. Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 12 ES, který upravuje obecnou zásadu nediskriminace na základě státní příslušnosti, musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby možnost autora domáhat se v členském státě ochrany autorského práva přiznané právní úpravou tohoto státu závisela na rozlišovacím kritériu založeném na státě původu díla.
K nákladům řízení
37. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
Článek 12 ES, který upravuje obecnou zásadu nediskriminace na základě státní příslušnosti, musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby možnost autora domáhat se v členském státě ochrany autorského práva přiznané právní úpravou tohoto státu závisela na rozlišovacím kritériu založeném na státě původu díla.