62024CC0155
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 4. září 2025 (
1
)
Věc C‑155/24
Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteit,
Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport,
Philip Morris Benelux BV,
Philip Morris Investments BV,
JT International Company Netherlands BV,
Vereniging Nederlandse Sigaretten- & Kerftabakfabrikanten,
Van Nelle Tabak Nederland BV,
British American Tobacco International (Holdings) BV
proti
Stichting Rookpreventie Jeugd
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal College van Beroep voor het bedrijfsleven (Odvolací soud pro správní spory v hospodářské oblasti, Nizozemsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Sbližování právních předpisů – Výroba a prodej tabákových výrobků – Směrnice 2014/40/EU – Maximální úrovně emisí – Metoda měření – Měření emisí na základě norem ISO – Článek 4 odst. 1 směrnice 2014/40 – Normy nezveřejněné v Úředním věstníku Evropské unie – Uplatnitelnost norem ISO uvedených v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 – Závěry, které je třeba vyvodit z rozsudku ze dne 22. února 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd a další (C‑160/20, EU:C:2022:101)“
I. Úvod
1.
V projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je Soudní dvůr žádán, aby v podstatě objasnil metodu použitelnou za účelem určení, zda cigarety uvedené na trh členského státu dodržují maximální úrovně emisí dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého stanovené ve směrnici 2014/40/EU (dále jen „maximální úrovně emisí“) (
2
). Jedná se o druhou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podanou v rámci téhož vnitrostátního soudního řízení.
2.
K pochopení důvodů, které vedly k položení předběžných otázek, je třeba uvést, že směrnice 2014/40 stanoví rovněž metody, kterými má být prokázáno dodržování výše uvedených úrovní. Směrnice za tímto účelem odkazuje na několik norem Mezinárodní organizace pro normalizaci (ISO), které dosud nebyly zveřejněny v Úředním věstníku Evropské unie (dále jen „Úřední věstník“). Jak podrobně vysvětlím níže, je tomu tak proto, že tyto normy jsou chráněny právy duševního vlastnictví uplatňovanými organizací ISO.
3.
Soudní dvůr v rozsudku Stichting Rookpreventie Jeugd a další potvrdil, že podle směrnice 2014/40 je používání těchto norem povinné (
3
). Soudní dvůr však rovněž rozhodl, že pokud nebyly tyto normy zveřejněny v Úředním věstníku, nelze je uplatňovat vůči „jednotlivcům obecně“, zatímco vůči „podnikům“ (které vyrábějí cigarety nebo je uvádějí na trh) je uplatňovat lze, pokud k nim tyto podniky mohly mít přístup (
4
). V důsledku tohoto závěru Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že dodržování maximálních úrovní emisí lze ověřit bez zohlednění norem ISO v případě, že bude prokázáno, že je nelze uplatnit (
5
).
4.
Toto vysvětlení bylo součástí odpovědi, kterou Soudní dvůr poskytl Rechtbank Rotterdam (Okresní soud v Rotterdamu, Nizozemsko), který projednával žalobu podanou mimo jiné nadací Stichting Rookpreventie Jeugd (Nadace pro prevenci kouření u mladistvých, Nizozemsko) (dále jen „Nadace“). Tato účastnice řízení tvrdila, že cigarety uváděné na vnitrostátní trh nedodržují maximální úrovně emisí, jsou-li testovány jinou (a jak jsem pochopil přísnější) metodou, než je metoda založená na normách ISO uvedených v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40. Na základě odpovědi Soudního dvora vydal uvedený vnitrostátní soud příkaz ke stažení dotčených cigaret z trhu.
5.
Proti tomuto příkazu se zejména několik výrobců cigaret odvolalo ke College van Beroep voor het bedrijfsleven (Odvolací soud pro správní spory v hospodářské oblasti, Nizozemsko), který má pochybnosti o důsledcích rozsudku Soudního dvora.
6.
Vnitrostátní soud se táže mimo jiné na to, zda závěr o neuplatnitelnosti dotčených norem ISO vůči „jednotlivcům obecně“ platí i v případě, kdy k nim takový účastník řízení, jako je Nadace, mohl mít přístup. Dále se táže, zda má tento účastník řízení právo vyplývající ze směrnice 2014/40, tedy právo, aby byly dodržovány maximální úrovně emisí (použitím alternativní metody měření). Klade si rovněž otázku, jaké důsledky má pro výrobce cigaret případné zjištění, že cigarety (i když jsou na trh uvedeny v souladu s požadavky směrnice 2014/40) nedodržují maximální úrovně emisí, jsou-li měřeny takovou alternativní metodou.
7.
Z toho plyne, že kromě otázky metody, která má být použita k ověření, zda cigarety uvedené na trh dodržují maximální úrovně emisí dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého, nastoluje projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce otázku, jaké právní účinky mají v unijním právním řádu technické normy, které byly vypracovány mimo institucionální strukturu Unie, jejich použití je povinné a jejich obsah stále není zveřejněn v Úředním věstníku. Neméně důležité je, že se tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týká širší otázky právní jistoty, z níž by měli mít prospěch ti, kteří obecně dodržují závazné právní předpisy, a zkoumá základní předpoklad volného přístupu k právu.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
8.
Bod 8 odůvodnění směrnice 2014/40 uvádí, že „v souladu s čl. 114 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen ‚Smlouva o fungování EU‘) by za základ legislativních návrhů měla být považována vysoká úroveň ochrany zdraví, přičemž je třeba věnovat pozornost zejména novému vývoji založenému na vědeckých poznatcích. Tabákové výrobky nejsou běžným zbožím a vzhledem k obzvláště škodlivým účinkům tabáku na lidské zdraví by měl být dán ochraně zdraví v této souvislosti velký význam, zejména s cílem omezit rozšíření kuřáctví mezi mladými lidmi“.
9.
Článek 1 směrnice 2014/40 stanoví, že jejím cílem je „sblížit právní a správní předpisy členských států týkající se:
„(a)
složek a emisí tabákových výrobků a příslušných povinností oznamovaní, včetně maximálních úrovní emisí dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého v cigaretách;
[…];
aby bylo usnadněno hladké fungování vnitřního trhu s tabákovými a souvisejícími výrobky, přičemž základem je zabezpečení vysoké úrovně ochrany lidského zdraví zejména v případě mladých lidí, a aby byly splněny povinnosti Unie podle Rámcové úmluvy Světové zdravotnické organizace o kontrole tabáku (dále jen ‚rámcová úmluva‘).“
10.
Podle čl. 2 bodu 10 směrnice 2014/40 se „cigaretou“ rozumí „tabákový smotek, který se může užívat prostřednictvím spalovacího procesu a jehož podrobnou definici uvádí čl. 3 odst. 1 směrnice Rady 2011/64/EU“ (
6
).
11.
Podle čl. 2 bodu 21 směrnice 2014/40 se „emisemi“ rozumí „látky, které se uvolňují při užití tabákového nebo souvisejícího výrobku za zamýšleným účelem, jako například látky, které se nacházejí v kouři, nebo látky uvolňované při užití bezdýmných tabákových výrobků“.
12.
Článek 3 téže směrnice se týká „maximální[ch] úrovn[í] emisí dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého a jiných složek“. Tento článek stanoví, že:
„1.   Úrovně emisí cigaret uvedených na trh nebo vyrobených v členských státech (dále jen ‚maximální úrovně emisí‘) nesmí být větší než:
(a)
10 mg dehtu na cigaretu;
(b)
1 mg nikotinu na cigaretu;
(c)
10 mg oxidu uhelnatého na cigaretu.
2.   Komisi je svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci podle článku 27 za účelem snížení maximálních úrovní emisí stanovených v odstavci 1, v případě potřeby na základě mezinárodně dohodnutých norem.
[…]“
13.
Článek 4 směrnice 2014/40 se týká „metod[…] měření“. Tento článek zní následovně:
„1.   Emise dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého z cigaret se měří na základě normy ISO 4387 v případě dehtu, normy ISO 10315 v případě nikotinu a normy ISO 8454 v případě oxidu uhelnatého.
Přesnost měření dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého se určuje podle normy ISO 8243.
[…]
3.   Komisi je svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 27 za účelem přizpůsobení metod měření emisí dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého v případě potřeby založených na vědeckém [a technickém] vývoji nebo mezinárodně dohodnutých normách.
[…]“
14.
Článek 24 odst. 1 směrnice 2014/40 je nadepsaný „Volný pohyb“ a stanoví, že „členské státy nemohou z důvodu uvážení vztahujícího se k aspektům upraveným [směrnicí 2014/40], s výhradou odstavců 2 a 3 tohoto článku, zakázat či omezit uvedení na trh tabákových nebo souvisejících výrobků, jež jsou v souladu s touto směrnicí“.
B.
Vnitrostátní právo
15.
Článek 2.1 Besluit van 14 oktober 2015, houdende samenvoeging van de algemene maatregelen van bestuur op basis van de Tabakswet tot één besluit (Tabaks- en rookwarenbesluit) [vyhláška ze dne 14. října 2015, kterou se slučují obecná správní opatření na základě zákona o tabáku do jedné vyhlášky (vyhláška o tabákových výrobcích a výrobcích určených ke kouření) (dále jen „vyhláška“)] stanoví, že „maximální úrovně emisí cigarety uvedené na trh nebo vyrobené musí být v souladu s čl. 3 odst. 1 [směrnice 2014/40]“.
16.
Článek 2.1 Regeling van de Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport van 10 mei 2016 houdende regels inzake de productie, de presentatie en de verkoop van tabaksproducten en aanverwante producten (Tabaks- en rookwarenregeling) [nařízení státního tajemníka pro veřejné zdraví, sociální péči a sport ze dne 10. května 2016, kterým se stanoví pravidla pro výrobu, obchodní úpravu a prodej tabákových a souvisejících výrobků (ministerské nařízení o tabákových výrobcích a výrobcích určených ke kouření)] stanoví, že:
„1.   Jako zkušební metody, které samy o sobě určují, zda cigareta splňuje požadavky čl. 2.1 odst. 1 vyhlášky, jsou označena opatření podle následujících norem:
a.
NEN-ISO 4387:2000/A1:2008 Cigarety – Stanovení celkového obsahu pevných částic a beznikotinových bezvodých pevných částic pomocí rutinního analytického nakuřovacího přístroje, pokud jde o úroveň emisí dehtu;
b.
NEN-ISO 10315:2013 Cigarety – Stanovení obsahu nikotinu v kouřových kondenzátech, pokud jde o úroveň emisí nikotinu – Metoda plynové chromatografie;
c.
NEN-ISO 8454:2007/A1:2009 Cigarety – Stanovení obsahu oxidu uhelnatého v plynné fázi cigaretového kouře, pokud jde o úroveň emisí oxidu uhelnatého – Metoda IRND.
2.   Výsledky měření se kontrolují podle normy NEN ISO 8243:2013 Cigarety – Odběr vzorků.“
III. Skutkový stav, vnitrostátní řízení a předběžné otázky
17.
Věc v původním řízení byla zahájena dopisem Nadace ze dne 31. července 2018, kterým požádala Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteit (Nizozemský úřad pro kontrolu potravin a spotřebního zboží; dále jen „NVWA“), aby zajistil, že cigarety s filtrem přítomné na nizozemském trhu dodržují při užití za zamýšleným účelem maximální úrovně emisí, jež jsou uvedeny v čl. 3 odst. 1 směrnice 2014/40 a stanoveny na základě metody, která je v odborných kruzích považována za nejbližší zamýšlenému užití cigaret.
18.
Normy ISO pro měření, uvedené v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40, podle Nadace neodrážejí zamýšlené užití cigaret, protože nezohledňují způsob, jakým je cigareta kouřena, tedy že mikroventilační otvory ve filtru jsou zakryty rty a prsty kuřáka.
19.
Nadace vycházela ze studie Rijksinstituut voor Volksgezondheid en Milieu (Národní institut pro veřejné zdraví a životní prostředí, Nizozemsko; dále jen „RIVM“) z roku 2018 (dále jen „studie RIVM“), podle které v případě, že jsou emise měřeny tzv. metodou „Canadian Intense“, jsou jejich maximální úrovně výrazně překročeny. Nadace proto požádala NVWA, aby z vnitrostátního trhu stáhl cigarety s filtrem, které tyto maximální úrovně nedodržují.
20.
NVWA tuto žádost zamítl a v podstatě upřesnil, že nelze použít žádnou jinou metodu než metodu uvedenou v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40.
21.
Nadace (spolu s několika dalšími entitami) podala žalobu k rechtbank Rotterdam (Okresní soud v Rotterdamu). Vereniging Nederlandse Sigaretten- & Kerftabakfabrikanten (Nizozemské sdružení výrobců cigaret a tabáku) (dále jen „VSK“) byl povolen vstup do řízení jako vedlejšímu účastníkovi. Rozhodnutím ze dne 20. března 2020 uvedený soud položil Soudnímu dvoru několik předběžných otázek týkajících se platnosti a výkladu čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40.
22.
Soudní dvůr na tyto otázky odpověděl v rozsudku Stichting Rookpreventie Jeugd a další, jehož shrnutí je uvedeno v bodech 3 a 4 tohoto stanoviska a kterým se budu podrobně zabývat níže.
23.
V reakci na tento rozsudek rechtbank Rotterdam (Okresní soud v Rotterdamu) v rozhodnutí ze dne 4. listopadu 2022 rozhodl, že vnitrostátní předpisy provádějící dotčené normy ISO pro měření nejsou uplatnitelné vůči Nadaci jako jednotlivci obecně a metoda v nich popsaná není v souladu se směrnicí 2014/40, jelikož neměří úrovně emisí vznikající při užití cigarety za zamýšleným účelem.
24.
Uvedený soud je toho názoru, že při neexistenci metody měření, která by byla v souladu se směrnicí 2014/40, není možné určit, zda cigarety s filtrem, které jsou prodávány v Nizozemsku, dodržují maximální úrovně emisí cigaret. S přihlédnutím ke studii RIVM a metodě „Canadian Intense“ dospěl rechtbank Rotterdam (Okresní soud v Rotterdamu) k závěru, že existují závažné indicie, že cigarety přítomné na trhu tyto úrovně nedodržují. Vyhověl tedy žalobě podané Nadací.
25.
Proti tomuto rozhodnutí podali odvolání NVWA, Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport (Státní tajemník pro veřejné zdraví, sociální péči a sport, Nizozemsko; dále jen „státní tajemník“), VSK a následující účastníci řízení (dále jen společně „výrobci tabáku dotčení v původním řízení“): Philip Morris Benelux BV a Philip Morris Investments BV (dále jen společně „Philip Morris“), JT International Company Netherlands BV (dále jen „JTI“), Van Nelle Tabak Nederland BV, působící pod názvem Imperial Tobacco Nederland (dále jen „Imperial“), a British American Tobacco International (Holdings) BV (dále jen „BAT“).
26.
Dopisem ze dne 10. května 2023 předložili NVWA a státní tajemník výsledky nové studie RIVM, kterou si objednal NVWA a týká se úrovní emisí cigaret s filtrem, které jsou dostupné v Nizozemsku, měřených metodou Světové zdravotnické organizace (dále jen „WHO“) zvanou TobLabNet (Standard operating procedure for intense smoking of cigarettes) SOP 01. Z těchto výsledků vyplývá, že maximální úrovně emisí jsou překročeny.
27.
Za těchto okolností se College van Beroep voor het bedrijfsleven (Odvolací soud pro správní spory v hospodářské oblasti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„(1)
Musí být čl. 4 odst. 1 [směrnice 2014/40] vykládán v tom smyslu, že normy ISO, které nejsou zveřejněny v [Úředním věstníku], nelze bez výjimky uplatňovat vůči jednotlivcům, včetně Nadace, a to ani v případě, že se dotčený jednotlivec mohl s těmito normami seznámit a mohl je (za poplatek) získat?
(2)
Je třeba skutečnost, že článek 4 odst. 1 [směrnice 2014/40] nelze vůči jednotlivcům uplatňovat v rozsahu, v němž odkazuje na normy ISO nezveřejněné v [Úředním věstníku], chápat v tom smyslu, že nelze odepřít právo na dodržování maximálních úrovní emisí dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého stanovených v čl. 3 odst. 1 [směrnice 2014/40]?
(3)
Musí být výraz ‚užití […] za zamýšleným účelem‘, který je uveden v definici ‚emisí‘ v čl. 2 bodě 21 [směrnice 2014/40], vykládán v tom smyslu, že se jedná o co největší přiblížení se lidskému chování při kouření, přičemž je pak při měření nezbytné zohlednit alespoň částečné zakrytí mikroventilačních otvorů v cigaretovém filtru anebo objem kouře a četnost kouření, nebo je tím míněn pouze způsob užití cigaret prostřednictvím spalovacího procesu?
(4)(a)
Nejsou-li normy ISO uvedené v čl. 4 odst. 1 [směrnice 2014/40] s ohledem na odpověď na třetí otázku vhodné pro měření úrovní emisí: [a)] má cíl vysoké úrovně ochrany veřejného zdraví zejména v případě mladých lidí, který je jedním z cílů sledovaných [směrnicí 2014/40], za následek, že zásada právní jistoty a zásada určitosti použitelného práva nebrání tomu, aby byla vůči výrobcům tabákových výrobků uplatněna alternativní metoda měření?
Je-li s přihlédnutím k zásadě právní jistoty a k zásadě určitosti použitelného práva odpověď na čtvrtou otázku písm. a) kladná:
(4)(b)
jsou členské státy oprávněny samy – případně dočasně – stanovit nebo používat alternativní metodu měření a tuto alternativní metodu (také) uplatňovat vůči výrobcům tabákových výrobků, a
(4)(c)
jak se použití alternativní metody měření vztahuje k cíli (maximální) harmonizace a lepšího fungování vnitřního trhu, který sleduje [směrnice 2014/40]?
(5)(a)
Je-li třeba použít alternativní metodu měření, zůstávají maximální úrovně emisí stanovené v čl. 3 odst. 1 [směrnice 2014/40] i nadále plně použitelné?
V případě záporné odpovědi na pátou otázku písm. a):
(5)(b)
jsou členské státy oprávněny samy – případně dočasně – stanovit nebo používat alternativní maximální úrovně emisí a (také) je uplatňovat vůči výrobcům tabákových výrobků, a
(5)(c)
jak se použití alternativních maximálních úrovní emisí vztahuje k cíli (maximální) harmonizace a lepšího fungování vnitřního trhu, který sleduje [směrnice 2014/40]?
(6)(a)
Mohou-li členské státy stanovit nebo používat alternativní metodu měření a tato metoda může být uplatněna vůči výrobcům tabákových výrobků, má cíl vysoké úrovně ochrany veřejného zdraví zejména v případě mladých lidí, který sleduje [směrnice 2014/40], ve spojení s čl. 23 odst. 2 této směrnice v tomto případě za následek, že cigarety uvedené na trh v Nizozemsku musí být z tohoto trhu staženy, dokud nebude stanovena nová metoda měření a nebude možné určit, zda cigarety při užití za zamýšleným účelem dodržují maximální úrovně emisí?
V případě kladné odpovědi na šestou otázku písm. a):
(6)(b)
Mají v tomto případě výrobci tabákových výrobků nárok na přechodné období?
(7)
Je-li stanovena nebo používána alternativní metoda měření, ať již v kombinaci s alternativními maximálními úrovněmi emisí, či nikoli, mají výrobci tabákových výrobků v takovém případě nárok na přechodné období, během kterého se mohou přizpůsobit této alternativní metodě měření a případně alternativním maximálním úrovním emisí?“
28.
Písemná vyjádření předložily Stichting Rookpreventie Jeugd, Philip Morris, JTI, Imperial a BAT, nizozemská, bulharská, česká, maďarská a portugalská vláda a Evropská komise. Řeči těchto zúčastněných, s výjimkou české, maďarské a portugalské vlády, byly vyslechnuty na jednání konaném dne 10. března 2025.
IV. Posouzení
29.
Předkládající soud se svými otázkami v podstatě táže na přesné důsledky vyplývající z rozsudku Soudního dvora ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další.
30.
Konkrétně se v první otázce táže, zda závěr učiněný v uvedeném rozsudku, že normy ISO pro měření uvedené v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 nelze uplatňovat vůči „jednotlivcům obecně“, platí v případě, že k nim příslušný účastník řízení (jako je Nadace) mohl mít přístup, a ve druhé otázce se táže, zda v případě potvrzení neuplatnitelnosti těchto norem ISO vůči takovému účastníkovi řízení plyne tomuto účastníkovi řízení ze směrnice 2014/40 právo v podstatě se domáhat dodržování maximálních úrovní emisí před vnitrostátními soudy.
31.
Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda metoda stanovená ve výše uvedených normách ISO měří tyto úrovně emisí vhodným způsobem, a pokud tomu tak není, zda orgány členských států mohou, nebo dokonce musí používat alternativní metody měření, jako je metoda, které se před nizozemskými soudy dovolává Nadace, a zda je uplatňování těchto alternativních norem vůči výrobcům tabákových výrobků slučitelné se zásadou právní jistoty.
32.
V páté otázce se předkládající soud táže, zda má závěr, že vnitrostátní orgány mohou nebo musí použít alternativní metodu měření, vliv na použitelnost maximálních úrovní emisí stanovených v čl. 3 odst. 1 směrnice 2014/40.
33.
Konečně šestá a sedmá otázka se týkají toho, zda v podstatě do doby, než bude stanovena alternativní metoda, musí být příslušné cigarety staženy z trhu a zda musí být poskytnuto přechodné období, aby se zmírnily negativní důsledky, které by takové opatření mělo pro dotčené podniky.
34.
Na žádost Soudního dvora se budu v tomto stanovisku věnovat pouze první až čtvrté předběžné otázce.
35.
Abych mohl tuto analýzu provést (B), budu se zabývat rozsudkem Soudního dvora ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další a právním problémem, který v něm řešil (A). Na závěr uvedu dovětek, v němž se budu zabývat některými aspekty přetrvávající absence zveřejnění dotčených norem ISO (C).
A.
Rozsudek ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další
36.
Za účelem vysvětlení přesného dosahu předmětného rozsudku na prvním místě zdůrazním hlavní prvky příslušného právního rámce a klíčové části odpovědi poskytnuté Soudním dvorem (1). Na druhém místě zasadím tuto odpověď do kontextu předchozí judikatury Soudního dvora týkající se právních účinků nezveřejněných aktů unijního práva (2). Na třetím místě se budu zabývat pochybnostmi, které může vyvolat ratio decidendi výše uvedeného rozsudku (3), a objasním, jak je třeba toto ratio decidendi chápat (toto objasnění je nezbytné pro zodpovězení předběžných otázek) (4).
1. Právní kontext a klíčové prvky předmětného rozsudku
37.
Připomínám, že cigarety uvedené na trh nebo vyrobené v členských státech musí dodržovat maximální úrovně emisí stanovené v čl. 3 odst. 1 směrnice 2014/40 v případě určitých škodlivých látek (dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého). Dále je třeba připomenout, že podle čl. 4 odst. 1 této směrnice se emise těchto látek měří na základě normy ISO 4387 v případě dehtu, normy ISO 10315 v případě nikotinu a normy ISO 8454 v případě oxidu uhelnatého. Přesnost měření se mimoto určuje podle normy ISO 8243.
38.
Vzhledem k ústřednímu významu norem ISO v projednávané věci se stručně vyjádřím k jejich vlastnostem (a) a poté se budu zabývat vysvětlením, které bylo v předmětném rozsudku poskytnuto k jejich právním účinkům z hlediska unijního práva (b).
a) Normy vypracované organizací ISO
39.
Zaprvé normy ISO jsou podle všeho vypracovávány v rámci poměrně složitého postupu, jehož se v rámci různých výborů ISO účastní různí členové ISO (v současné době ze 174 zemí) a různé veřejné nebo soukromé zainteresované subjekty (
7
). Tyto normy byly popsány jako kodifikace technických znalostí odborníky a pro odborníky (
8
). Organizace ISO prezentuje své normy jako „odpovídající potřebám trhu“ (
9
). Samotná ISO je nevládní organizací (založenou podle švýcarského práva) (
10
), jejímž posláním je „podporovat rozvoj normalizace a souvisejících činností ve světě s cílem usnadnit mezinárodní výměnu zboží a služeb […]“ (
11
) (poslání spočívající ve vypracování jednotných norem se odráží v jejím názvu ISO, který v řečtině znamená „rovný“).
40.
Zadruhé vypracování norem není rozhodnutím samotné ISO, ale vyplývá z požadavků vznesených zejména příslušnými vnitrostátními členskými orgány, které jsou obecně založeny na požadavcích průmyslu (
12
).
41.
Zatřetí normy ISO jsou samy o sobě dobrovolné (
13
) a jeví se, že typický způsob, jakým se o ně regulační orgány opírají (pokud se rozhodnou tak učinit), je prostřednictvím odkazu. Takový odkaz může být „otevřený“ a obsahovat pouze základní identifikaci, což vede k odkazu typu „ISO 10315“, nebo může identifikovat konkrétní verzi normy, což vede k odkazu typu „ISO 10315:2021“ (uvedení roku odkazuje na poslední dostupnou aktualizaci nebo potvrzení normy). Poznamenávám, že odkaz v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 je „otevřený“, zatímco nizozemský vnitrostátní „prováděcí předpis“ obsahuje odkaz konkrétní (
14
).
42.
Začtvrté na normy ISO se vztahují práva duševního vlastnictví uplatňovaná organizací ISO (
15
) a v zásadě je lze získat za úplatu. Pro ilustraci, v době vypracování tohoto stanoviska bylo možné dotčené normy ISO zakoupit (od organizace ISO) za částku 132 švýcarských franků (CHF) v případě normy ISO 4387:2019 a za částku 65 CHF za každou z norem ISO 10315:2021, ISO 8454:2024 a ISO 8243:2013 (
16
).
43.
Zapáté prodej norem ISO je prezentován jako hlavní zdroj příjmů ISO (
17
), nicméně spolu s dalšími zdroji, jako jsou příspěvky členů, poskytování služeb, příspěvky dárců na konkrétní činnosti ISO nebo případně prostředky získané z jiných zdrojů (
18
).
44.
Konečně normy ISO jsou v zásadě dostupné v angličtině, francouzštině a ruštině, které jsou oficiálními jazyky ISO (
19
). Příslušné členské orgány mohou vypracovat překlady do jiných jazyků (které může ISO za určitých podmínek považovat za oficiální překlady) (
20
). Normy ISO dotčené v projednávaném případě jsou podle všeho k prodeji nabízeny (organizací ISO) v angličtině a francouzštině (
21
). Národní verze těchto norem jsou podle všeho dostupné (pouze) v angličtině (
22
).
45.
Po těchto upřesněních se nyní budu zabývat právními účinky, které dotčené normy ISO vyvolávají v unijním právním řádu.
b) Dotčené normy ISO v unijním právním řádu
46.
Zaprvé poznamenávám, že předmětný rozsudek je prvním rozsudkem, ve kterém Soudní dvůr zkoumal právní účinky, které mají v unijním právu externě vypracované technické normy. Je pravda, že související otázka byla jádrem stěžejního rozsudku ve věci James Elliott, ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že norma schválená Evropským výborem pro normalizaci (dále jen „CEN“) je součástí unijního práva. Soudní dvůr dospěl k tomuto závěru i přesto, že dotčená norma nebyla zveřejněna v Úředním věstníku (zveřejněn byl pouze odkaz na tuto normu) (
23
).
47.
Soudní dvůr se však v uvedeném rozsudku nezabýval právními důsledky nezveřejnění. Hlavní otázkou, která pro Soudní dvůr vyvstala v dané věci, bylo, zda má pravomoc vykládat dotčenou normu. Na tuto otázku bylo odpovězeno kladně a skutečnost, že norma nebyla zveřejněna, nebyla zmíněna, natož aby byla předmětem diskuse. Když měl tedy Soudní dvůr v rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další zaujmout stanovisko k platnosti čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 (jelikož odkazuje na nezveřejněné normy ISO), nemohl vycházet (ani nevycházel) z rozsudku ve věci James Elliott.
48.
Soudní dvůr zaprvé potvrdil, že maximální úrovně emisí musí být měřeny podle metod měření vyplývajících z norem ISO, na které odkazuje čl. 4 odst. 1 (s vyloučením jakékoli jiné metody, jak připomíná bulharská vláda) (
24
).
49.
Zadruhé Soudní dvůr konstatoval, že skutečnost, že unijní normotvůrce stanovil metody měření odkazem na (externě vypracované) normy ISO, které nebyly zveřejněny v Úředním věstníku, nemá vliv na platnost čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40.
50.
Tato otázka byla zkoumána z několika hledisek, zejména z hlediska zásady právní jistoty. Soudní dvůr měl za to, že tato zásada byla dodržena, protože odkaz na normu ISO pro měření uvedený v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 je jasný, přesný a předvídatelný a uvedená směrnice byla sama zveřejněna v Úředním věstníku (
25
).
51.
Soudní dvůr rovněž připomněl, že zásada právní jistoty brání tomu, aby byly akty unijního práva uplatňovány vůči fyzickým a právnickým osobám před tím, než měly tyto osoby možnost se s nimi seznámit prostřednictvím jejich zveřejnění v Úředním věstníku (
26
). Pokud jde o normy ISO pro měření (které se staly závaznými na základě výše uvedené směrnice), Soudní dvůr rozhodl, že je lze uplatňovat vůči „jednotlivcům obecně pouze tehdy, pokud byly samy [zveřejněny] v [Úředním věstníku]“ (
27
). Rovněž však dodal, že pokud „podniky“ (vyrábějící cigarety nebo uvádějící cigarety na trh) mohly mít přístup k jejich oficiální a autentické verzi, lze vůči nim tyto normy uplatňovat (
28
).
52.
Zatřetí a vzhledem k závěru, že čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 nelze v rozsahu, v němž ukládá použití nezveřejněných norem ISO, uplatňovat vůči „jednotlivcům obecně“, Soudní dvůr v bodě 74 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další rozhodl, že předkládajícímu soudu v dané věci přísluší, aby „posoudil, zda metody skutečně používané k měření úrovní emisí [dotčených škodlivých látek] jsou v souladu se směrnicí 2014/40, přičemž nebude přihlížet k jejímu čl. 4 odst. 1“.
53.
Soudní dvůr tak potvrdil pravomoc vnitrostátního soudu použít alternativní metodu měření (jejíž obecné vlastnosti upřesnil) (
29
) „v případě, „že by“, jak dodal, „čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 nebylo možné uplatňovat vůči jednotlivcům“ (
30
).
54.
Z toho vyplývá, že ratio decidendi výše uvedeného rozsudku obsahuje dva hlavní prvky: potvrzení platnosti výše uvedeného ustanovení a současně poznámku o jeho (podmíněné) uplatnitelnosti.
55.
Jak nyní vysvětlím, toto řešení se opírá o předchozí judikaturu Soudního dvora týkající se právních účinků nezveřejněných aktů unijního práva a dále ji rozvíjí.
2. Platnost versus uplatnitelnost aktů unijního práva
56.
Výše uvedené rozlišení vyplývá z judikatury Soudního dvora, podle níž platí, že není-li akt unijního práva zveřejněn v Úředním věstníku (ačkoli zveřejněn být měl), vede to k jeho neuplatnitelnosti vůči jednotlivcům (fyzickým nebo právnickým osobám), ale nemá to vliv na jeho platnost.
57.
Zejména v rozsudku ve věci Skoma-Lux (
31
) Soudní dvůr určil, že celní orgány nemohou vůči dovozci uplatňovat unijní celní předpisy, pokud příslušné jazykové znění použitelného unijního nařízení nebylo v rozhodné době zveřejněno v Úředním věstníku. V této souvislosti Soudní dvůr rovněž jasně uvedl, že nezveřejnění příslušné jazykové verze je otázkou neuplatnitelnosti daného právního předpisu vůči jednotlivcům, ale nemá vliv na závaznou povahu příslušných ustanovení ve vztahu k danému členskému státu (
32
) (to znamená, že se jich dotčený jednotlivec může dovolávat vůči veřejným orgánům) (
33
). Nezveřejnění nebo odklad zveřejnění takového aktu má tedy ve skutečnosti za následek odklad uplatnitelnosti povinností uložených jednotlivcům, a to do doby, než je dotčená jazyková verze zveřejněna v Úředním věstníku (
34
).
58.
Stejné řešení přijal Soudní dvůr v rozsudku ve věci Heinrich (
35
), která se týkala cestujícího v letecké dopravě, který byl vyloučen z přepravy, protože si vzal na palubu tenisové rakety. V uvedeném rozsudku dospěl Soudní dvůr k závěru, že (nezveřejněnou) přílohu (zveřejněného) nařízení, která podrobně stanoví předměty, které si cestující v letecké dopravě nesmějí brát na palubu letadla, nelze vůči tomuto jednotlivci uplatňovat.
59.
Ve výše uvedených věcech (na které odkazuje rozsudek ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další) Soudní dvůr připomněl, že „kategorický požadavek právní jistoty vyžaduje, aby [unijní] právní úprava umožnila dotčeným osobám seznámit se přesně s rozsahem povinností, které jim ukládá, což lze zaručit pouze řádným [zveřejněním] této právní úpravy […]“ (
36
). Soudní dvůr rovněž vysvětlil, že odlišný přístup „by znamenal, že jednotlivci […] by museli nést negativní důsledky nedodržení povinnosti, jež přísluší veřejné správě Společenství, zpřístupnit těmto jednotlivcům […] veškeré acquis communautaire […]“ (
37
).
60.
Soudní dvůr sice v rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další vycházel z těchto předpokladů, ale zároveň stanovil výjimku z hlavního pravidla, které z nich vyplývá (
38
).
61.
Soudní dvůr totiž v rozsudku ve věci Skoma-Lux velmi jasně uvedl, že závěr týkající se neuplatnitelnosti nezveřejněného aktu unijního práva vůči fyzické nebo právnické osobě platí bez ohledu na to, zda k němu taková osoba mohla získat přístup jinými způsoby (
39
). V uvedeném rozsudku však Soudní dvůr vycházel ze skutečnosti, že vnitrostátní normalizační orgány mohou na žádost zpřístupnit oficiální a autentickou verzi norem ISO (
40
), a dospěl k závěru, že pokud lze získat přístup k těmto normám, lze je vůči podnikům uplatňovat. Soudní dvůr konstatoval jejich neuplatnitelnost vůči „jednotlivcům obecně“ pouze pro případ, kdy nebylo možné takový přístup získat. Mimoto při posuzování důsledků takové neuplatnitelnosti také uvedl, že vnitrostátní soud má možnost ověřit dodržování maximálních úrovní emisí na základě alternativní metody měření (bod 74).
62.
Jak nizozemská vláda v podstatě poznamenala na jednání, právní důsledky zejména bodu 74 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další (ve spojení s potvrzenou závaznou povahou dotčených norem ISO) vyžadují objasnění. To zase vyžaduje, aby rozlišení, které Soudní dvůr stanovil mezi kategoriemi „jednotlivci obecně“ na jedné straně a „podniky“ na straně druhé, bylo přezkoumáno za účelem zjištění, zda a kdy lze dotčené normy ISO pro měření považovat za uplatnitelné.
3. Měl by být výklad předmětného rozsudku „úzký“ nebo „široký“?
63.
Z výše uvedeného vyplývá, že Soudní dvůr měl v rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další za to, že dotčené normy ISO lze uplatňovat vůči podnikům, pokud k nim mají přístup. Soudní dvůr rovněž uznal možnost použít alternativní metodu měření, pokud normy ISO nelze považovat za uplatnitelné vůči „jednotlivcům obecně“. Z tohoto hlediska je jádrem projednávané věci otázka, zda vnitrostátní orgány mohou použít takovou alternativní metodu pouze tehdy, když dotčený podnik nemohl mít přístup k dotčeným normám, nebo zda tak mohou učinit i v případě, kdy takový účastník řízení, jako je Nadace (patřící k „jednotlivcům obecně“), podá žalobu znějící na stažení cigaret z trhu (bez ohledu na to, zda dotčené podniky mohly mít přístup k dotčeným normám ISO a zda je dodržovaly).
64.
Pokud jde o tyto aspekty, s ohledem na výslovné konstatování uvedené v bodě 52 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další, že nezveřejněné normy ISO lze vůči podnikům uplatnit, pokud k nim tyto podniky mají přístup, konstatování v bodě 74 téhož rozsudku podle všeho znamená, že vnitrostátní soud může upustit od použití čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 a použít alternativní metodu měření v případě, že by bylo prokázáno, že dotčené podniky nemohly mít přístup k dotčeným normám ISO.
65.
Tento závěr je podpořen skutečností, že bod 79 uvedeného rozsudku a bod 5 jeho výroku (který se týká úvah, jejichž součástí jsou body 74 a 79) jsou formulovány jako hypotéza (
41
). V těchto částech rozsudku jsou popsány charakteristiky alternativní metody měření pro případ, že by čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 nebylo možné uplatňovat vůči dotčeným „jednotlivcům“. Zároveň jedinou částí odůvodnění Soudního dvora, která uplatnitelnost dotčených norem ISO podrobuje splnění podmínky, je bod 52 tohoto rozsudku, v němž Soudní dvůr potvrzuje uplatnitelnost norem ISO vůči „podnikům“ (pokud k nim mají přístup).
66.
Za těchto okolností z toho podle všeho vyplývá, že vnitrostátní soud má možnost použít alternativní metodu měření (možnost potvrzenou v bodě 74 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další) v případě, že dotčené podniky (jako specifická kategorie „jednotlivců“ uvedená v bodě 79 tohoto rozsudku a v bodě 5 jeho výroku) nemají přístup k příslušným normám ISO.
67.
Tento výklad odpovídá tomu, co zde budu označovat jako „úzký“ rozsah nebo „úzké“ chápání předmětného rozsudku.
68.
Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nicméně vychází z předpokladu, že ratio decidendi tohoto rozsudku se právě neomezuje na tento úzký rozsah, ale že z něj rovněž vyplývá, že nezveřejnění dotčených norem ISO znamená, že je nelze uplatňovat vůči jiným osobám, jako je Nadace, což s sebou nese konkrétní právní důsledky.
69.
V kontextu věci v původním řízení toto chápání znamená (nebo by mohlo znamenat, neboť otázka, zda tomu tak skutečně je, je součástí předběžných otázek), že zatímco cigarety uváděné na trh dotčenými podniky dodržují maximální úrovně emisí definované v čl. 3 odst. 1 směrnice 2014/40, pokud jsou měřeny podle norem ISO uvedených v čl. 4 odst. 1 téže směrnice, může se takový účastník řízení, jako je Nadace, úspěšně dovolávat nedodržení maximálních úrovní emisí na základě alternativní metody měření. Z toho by vyplývalo, že aby mohl dotyčný podnik uvést cigarety na trh (nebo je na něm ponechat), musel by rovněž dodržovat maximální úrovně emisí měřené pomocí této alternativní metody.
70.
O tomto chápání možných důsledků výše uvedeného rozsudku, které zde budu označovat jako „široké“, svědčí obsah předběžných otázek. Připomínám, že předkládající soud se zejména táže, zda se závěr o neuplatnitelnosti dotčených norem ISO vůči „jednotlivcům, včetně Nadace“, uplatní i v případě, že Nadace mohla mít k těmto normám přístup, nebo zda je uplatňování alternativní metody měření vůči výrobcům tabákových výrobků v rozporu se zásadou právní jistoty (tyto otázky jsou položeny v rámci vnitrostátního řízení, v němž podle všeho není pochyb o tom, že výrobci tabákových výrobků mohli mít skutečně přístup k dotčeným normám ISO a splňovali požadavky směrnice 2014/40).
71.
Ačkoli toto široké chápání předmětného rozsudku mohlo být inspirováno způsobem, jakým jsou v tomto rozsudku použity pojmy „podniky“ a „jednotlivci obecně“ (což, jak připouštím, může vést k nejasnostem), vysvětlím nyní, proč je třeba ratio decidendi tohoto rozsudku chápat v užším smyslu, který je popsán v bodech 64 až 67 výše.
4. Vyjasnění ratio decidendi
72.
Zaprvé připomínám, že jak Soudní dvůr upřesnil ve výše uvedeném rozsudku, čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 ukládá podniku, který vyrábí cigarety nebo je uvádí na trh, povinnost používat normy ISO pro měření uvedené v tomto článku.
73.
V tomto světle by široké chápání předmětného rozsudku vedlo k naprostému nedostatku předvídatelnosti a právní jistoty ohledně toho, zda dané cigarety mohou být uvedeny na trh, či nikoli, jak v podstatě poznamenala nizozemská vláda na jednání. Zatímco možnost uvést cigarety na trh vyplývá z pouhého splnění příslušných požadavků stanovených ve směrnici 2014/40, široké chápání umožňuje zpochybnit tuto možnost pokaždé, když se soukromá entita (jiná než podnik vyrábějící cigarety nebo uvádějící cigarety na trh) rozhodne podat žalobu znějící na stažení cigaret z trhu. Alternativní metoda by navíc mohla být použitelná pouze v případě podání žaloby takovou entitou, jako je Nadace, protože bez podání žaloby by neexistoval důvod pro její použití, jelikož Soudní dvůr jasně potvrdil závaznou povahu dotčených norem ISO pro podniky (ledaže k nim nemají přístup). Jinými slovy, podmínky, za nichž by dotčené výrobky mohly být uváděny na trh a které by příslušné podniky musely splnit, by se lišily v závislosti na tom, zda byla podána žaloba a zda ji podal některý z „jednotlivců“ na jedné straně, nebo státní orgán či soutěžitel na straně druhé.
74.
Zadruhé článek 24 směrnice 2014/40, nadepsaný „Volný pohyb“, v odstavci 1 stanoví, že „[č]lenské státy nemohou z důvodu uvážení vztahujícího se k aspektům upraveným [směrnicí 2014/40] […] zakázat či omezit uvedení na trh tabákových nebo souvisejících výrobků, jež jsou v souladu s touto směrnicí“. Ačkoli článek 24 obsahuje dvě výjimky, žádná z nich není relevantní v projednávané věci (
42
). Přijetí širokého chápání rozsudku a umožnění, aby taková entita, jako je Nadace, skutečně bránila uvádění cigaret, které splňují požadavky směrnice 2014/40, na trh, by tudíž zbavilo čl. 24 odst. 1 směrnice 2014/40 užitečného účinku, nutilo by vnitrostátní orgány jednat v rozporu s touto směrnicí a oslabilo by dosaženou úroveň harmonizace (
43
).
75.
Zatřetí by široké chápání rovněž okleštilo pravomoc svěřenou Komisi v čl. 4 odst. 3 směrnice 2014/40, tedy pravomoc změnit použitelné metody měření „v případě potřeby založen[é] na vědeckém [a technickém] vývoji nebo mezinárodně dohodnutých normách“.
76.
Ačkoli upuštění od použití čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 (pokud daný podnik nemůže mít přístup k použitelným normám ISO) samozřejmě ovlivňuje pravomoc Komise, jedná se o nezbytný důsledek neuplatnitelnosti z důvodu nezveřejnění v Úředním věstníku. Tento důsledek však není důvodem k tomu, aby byla jiné entitě poskytnuta pravomoc změnit obsah povinnosti, která je stanovena v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 a je určena jiné kategorii osob (
44
).
77.
Začtvrté, široké chápání předmětného rozsudku by bylo v rozporu se závěrem, k němuž Soudní dvůr dospěl v rozsudku Skoma-Lux, tedy že uplatnění povinností stanovených v nezveřejněných aktech unijního práva by mělo za následek, že by dotyční jednotlivci museli nést negativní důsledky toho, že jim unijní administrativa nezpřístupnila příslušná pravidla unijního práva (
45
).
78.
Přestože uvedený rozsudek stanoví výjimku z výše uvedeného předpokladu (jelikož umožňuje podmíněnou uplatnitelnost dotčených nezveřejněných norem ISO), široké chápání uvedeného rozsudku by v této souvislosti mělo pro dotčené jednotlivce (výrobce tabákových výrobků) obzvláště závažné negativní důsledky. Bez ohledu na skutečnost, že dodrželi dotčenou nezveřejněnou normu, může být tato norma v jejich neprospěch nahrazena jinou normou, která na rozdíl od dotčených norem ISO není (ani) identifikována předem.
79.
Zapáté by výsledná situace byla rovněž v rozporu se závěrem Soudního dvora v rozsudku ve věci Sevince, jehož důsledky byly projednány na jednání a podle něhož nezveřejnění aktu unijního práva nebrání tomu, aby se dotčený jednotlivec dovolával takového aktu vůči orgánům veřejné moci za účelem uplatnění práv v něm vymezených (
46
).
80.
Široké chápání předmětného rozsudku by však znemožnilo výrobcům tabákových výrobků dovolávat se práva, které podle mého názoru vyplývá ze směrnice 2014/40, tedy práva uvádět na trh cigarety, které splňují požadavky v ní stanovené (toto právo je nezbytným důsledkem výše uvedeného zákazu, jemuž podle článku 24 téže směrnice podléhají členské státy).
81.
Je třeba upřesnit, že tyto úvahy nemají zlehčovat obavy související se zdravím, které podle všeho vedly k podání žaloby v původním řízení, ani zpochybnit legitimitu občanské angažovanosti takové entity, jako je Nadace, s cílem zlepšit zejména v případě mladých lidí ochranu před škodlivými účinky kouření (které jsou obecně uznávány, a to i samotným unijním normotvůrcem). K tomuto aspektu se vrátím později. Cílem mých výše uvedených úvah je pouze zdůraznit, že právní důsledky spojené s širokým chápáním předmětného rozsudku by relevantní aspekty harmonizace dosažené normotvůrcem zbavily z velké části účinnosti (bez ohledu na to, co si lze myslet o potřebnosti dotyčných výrobků), byly by v rozporu s některými základními rysy fungování unijního práva jako takovými a byly by zjevně v rozporu se zásadou právní jistoty, kterou jsem již zmínil a která znamená, že hospodářské subjekty mohou vymezit své chování s ohledem na normy upravující jejich činnost (v projednávaném případě včetně metod měření stanovených v dotčených normách ISO).
82.
Z podrobného zkoumání předmětného rozsudku vyplývá, že jeho ratio decidendi zohledňuje výše uvedené obavy. I přes výše uvedené formulační nejasnosti totiž některé části tohoto rozsudku podle mého názoru ukazují, že Soudní dvůr chtěl, aby byl tento rozsudek chápán v „úzkém“ smyslu.
83.
Zaprvé sled úvah Soudního dvora v bodech 48 až 52 tohoto rozsudku, které se týkají podmíněné uplatnitelnosti dotčených norem ISO, ukazuje, že pojem „podniky“ lze chápat jako podkategorii pojmu „jednotlivci obecně“ (
47
), který je ve skutečnosti požíván jako synonymum pojmu „fyzické a právnické osoby“ a pojmu „jednotlivci“, jimž jsou příslušné povinnosti určeny. Připomínám, že posledně uvedené pojmy se nacházejí v částech téhož rozsudku, které se týkají neuplatnitelnosti nezveřejněných aktů (body 40 a 41, které odkazují na rozsudek ve věci Skoma-Lux a rozsudek ve věci Heinrich), a jsou rovněž použity ve výše uvedeném bodě 5 výroku rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další (který odkazuje na „jednotlivce“).
84.
Pro vysvětlení Soudní dvůr v bodě 48 předmětného rozsudku (v němž se nachází první ze dvou relevantních výskytů pojmu „jednotlivci obecně“) uvádí, že „podle […] zásady právní jistoty […] lze [dotčené normy ISO] […] uplatňovat vůči jednotlivcům obecně pouze tehdy, pokud byly samy [zveřejněny] v [Úředním věstníku]“. V této souvislosti nevidím žádný způsob, jak by důsledky zásady právní jistoty mohly být relevantní pro entitu, která nemá povinnost použít dotčenou normu.
85.
Soudní dvůr v bodě 51 tohoto rozsudku (druhý relevantní výskyt téhož pojmu) uvádí, že „při neexistenci [zveřejnění] [dotčených] norem […] v [Úředním věstníku] přitom nemohou jednotlivci obecně znát metody měření [maximálních úrovní emisí]“. Soudní dvůr vysvětluje, že nemožnost konzultovat výše uvedené metody je v rozporu s požadavky vyplývajícími zejména z rozsudku ve věci Skoma-Lux a z rozsudku ve věci Heinrich, které se, jak již bylo uvedeno, týkají právního postavení osob, na které se vztahují povinnosti stanovené v (nezveřejněných) aktech unijního práva (
48
). To podle mého názoru rovněž svědčí o tom, že záměrem Soudního dvora bylo projednat důsledky nezveřejnění, neboť se týkají osob, na které se vztahuje dotčená zákonná povinnost.
86.
Podpůrně a vzhledem k tomu, že všichni zúčastnění, kteří v tomto řízení předložili vyjádření, podle všeho chápou výše uvedené kategorie jako protichůdné, je také možné, že Soudní dvůr skutečně zamýšlel mezi těmito kategoriemi takto rozlišovat. To by však znamenalo, že je-li odkazováno na uplatnitelnost (či neuplatnitelnost) norem ISO, má tento pojem rozdílný význam v závislosti na tom, zda se jedná o podniky nebo „jednotlivce obecně“. V prvním případě by tento pojem popisoval (klasickou, státem podporovanou) uplatnitelnost zákonných povinností. Ve druhém případě by se vztahoval k úloze Nadace jako „strážce dodržování práva“ (na kterou může být implicitně odkazováno v bodě 51 citovaném v předchozím bodě). Jedná se o výklad, který Komise v podstatě navrhla na jednání.
87.
Nicméně i kdybychom připustili tento specifický obsah výše uvedeného rozlišení mezi podniky a „jednotlivci obecně“, úzké chápání právních důsledků, které vyplývají z dotčeného rozsudku, v každém případě stále podporuje příslušná část jeho výroku, která se týká možnosti vnitrostátního soudu použít alternativní metodu měření.
88.
Připomínám, že tato možnost je uvedena v bodě 74 odůvodnění uvedeného rozsudku a dále rozvedena v bodě 79. Jedinou relevantní částí výroku, která se týká těchto skutečností, je však bod 5, který možnost použít alternativní metodu měření podmiňuje zjištěním, že čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 nelze uplatnit vůči „jednotlivcům“ („v případě, že by čl. 4 odst. 1“ posledně uvedené směrnice „nebylo možné uplatňovat vůči jednotlivcům“).
89.
Jinými slovy a jak jsem již vysvětlil, tento bod je formulován jako hypotéza, kterou je třeba ověřit. V této souvislosti je jedinou částí celého odůvodnění Soudního dvora, která uplatnitelnost dotčených norem ISO podrobuje splnění podmínky, ta část, která se týká uplatnitelnosti těchto norem vůči podnikům (bod 52). Otázkou, která je důležitá a měla by být ověřena, tedy je, zda žalovaní výrobci dotčení v původním řízení mohli mít přístup k dotčeným normám ISO, a nikoli skutečnost, že žalující Nadace tuto možnost neměla.
90.
Z výše uvedeného rozsudku tedy vyplývá, že nezveřejnění dotčených norem ISO v Úředním věstníku nebrání možnosti jejich uplatnění vůči podnikům, které vyrábějí cigarety nebo je uvádějí na trh, pokud k nim tyto podniky mohou mít přístup. V takovém případě musí vnitrostátní orgány, včetně vnitrostátních soudů, použít metody měření stanovené v normách ISO uvedených v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40, aby zjistily, zda cigarety uváděné na trh těmito podniky dodržují maximální úrovně emisí definované v čl. 3 odst. 1 této směrnice, a to bez ohledu na to, kdo (stát, konkurent nebo takové sdružení, jako je Nadace) tvrdí, že tyto úrovně emisí nebyly dodrženy. Naopak v případě, že tyto podniky nemohly mít k těmto normám přístup, může vnitrostátní soud ověřit, zda cigarety uvedené na trh dodržují maximální úrovně emisí stanovené v čl. 3 odst. 1 směrnice 2014/40, na základě jiné metody (která musí být v souladu s obecnými kritérii uvedenými v rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další).
91.
S ohledem na tato objasnění se nyní budu zabývat otázkami položenými Soudnímu dvoru.
B.
Odpověď na první až čtvrtou otázku
92.
Připomínám, že v souladu s žádostí Soudního dvora se v tomto stanovisku věnuji pouze první až čtvrté předběžné otázce.
93.
Podotýkám, že první, druhá a čtvrtá otázka zcela vycházejí z širokého chápání rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další. Z tohoto důvodu se jimi budu zabývat společně (1). Poté se budu zabývat třetí předběžnou otázkou, která se týká významu pojmu „užití cigaret (s filtrem) za zamýšleným účelem“, a jak vysvětlím níže, ve skutečnosti zpochybňuje platnost čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 (2).
1. K první, druhé a čtvrté předběžné otázce
94.
V rámci první otázky je Soudní dvůr tázán, zda se závěr, k němuž dospěl v rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další, podle kterého nelze normy ISO pro měření uvedené v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 uplatnit vůči „jednotlivcům obecně“, platí i v případě, že zúčastněná osoba (jako je Nadace) mohla tyto normy získat.
95.
Jak již bylo uvedeno, předkládající soud chápe výše uvedený rozsudek tak, že rozlišuje mezi „podniky“ (jako jsou výrobci tabákových výrobků) na jedné straně a jinými osobami, jako je Nadace, na straně druhé. V této souvislosti žádá o vyjasnění pojmu „jednotlivci obecně“ (
49
) a klade si otázku, zda lze z neuplatnitelnosti vůči „jednotlivcům obecně“ učinit výjimku s ohledem na skutečnost, že normy „NEN-ISO“ (které podle mého názoru odpovídají normám ISO uvedeným v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 (
50
)) lze (bezplatně) konzultovat v knihovně NEN a lze je rovněž koupit. Předkládající soud vysvětluje, že za těchto podmínek a podle vnitrostátní judikatury je znalost norem NEN-ISO dostatečně zajištěna. Dodávám, že podle všeho není pochyb o tom, že Nadace k těmto normám skutečně měla přístup.
96.
V rámci druhé otázky se předkládající soud táže, zda takovému účastníkovi řízení, jako je Nadace, vyplývá ze směrnice 2014/40 právo domáhat se dodržování maximálních úrovní emisí pomocí alternativní metody měření. Tato otázka je položena pro případ, že by Soudní dvůr potvrdil, že dotčené normy ISO nelze vůči Nadaci uplatnit, přestože k nim mohla mít přístup. Ačkoli předkládající soud uznává, že směrnice 2014/40 neobsahuje žádnou povinnost, která by se na Nadaci mohla vztahovat, domnívá se, že existence výše uvedeného práva není vyloučena. Záporná odpověď by podle jeho názoru znamenala, že body 74 až 79 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další nemají užitečný účinek.
97.
Konečně čtvrtá otázka (která má několik podotázek) směřuje k určení, zda je použití alternativní metody měření na podniky v souladu se zásadou právní jistoty. Předkládající soud poznamenává, že směrnice 2014/40 neumožňuje, aby výrobci tabákových výrobků použili jinou metodu měření, než je metoda uvedená v jejím čl. 4 odst. 1. Uvádí však, že cíl spočívající v dosažení vysoké úrovně ochrany veřejného zdraví zejména v případě mladých lidí, vyjádřený v bodě 8 odůvodnění a v článku 1 směrnice 2014/40 ve spojení s články 24 (práva dítěte) a 35 (ochrana zdraví) Listiny (
51
), může odůvodnit negativní dopad, který by použití alternativní metody měření mělo na tyto výrobce. Předkládající soud si zároveň klade otázku, zda by možnost členských států přijmout jinou metodu měření mohla být v rozporu zaprvé s pravomocí, kterou Komisi za tímto účelem přiznává čl. 4 odst. 3 směrnice 2014/40, a zadruhé se sledovaným cílem harmonizace, přičemž odkazuje zejména na čl. 24 odst. 1 této směrnice.
98.
Vysvětlení poskytnuté v předchozí části tohoto stanoviska umožňuje zabývat se těmito otázkami poměrně stručně (
52
).
99.
Z tohoto vysvětlení totiž vyplývá, že rozsudek ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další nepředpokládá žádné podmínky, za nichž by nezveřejnění dotčených norem ISO mohlo vést k možnosti takového účastníka řízení, jako je Nadace, skutečně zabránit tomu, aby byly na trh uváděny cigarety, které splňují požadavky směrnice 2014/40. Tento závěr platí bez ohledu na to, zda Nadace mohla či nemohla mít přístup k těmto normám a za jakých podmínek. Úvahy obsažené ve výše uvedeném rozsudku stran (podmíněné) závazné povahy těchto norem (ve smyslu jejich uplatnitelnosti orgány veřejné moci vůči osobám, na které se vztahuje dotčená zákonná povinnost) se totiž týkají podniků, které vyrábějí cigarety nebo je uvádějí na trh. Netýkají se takových entit, jako je Nadace, protože směrnice 2014/40 nemůže takové entitě uložit žádnou povinnost.
100.
Toto upřesnění reaguje na obavy předkládajícího soudu, že body 74 až 79 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další postrádají praktický význam, pokud takový účastník řízení, jako je Nadace, nemůže uplatnit „právo“ domáhat se dodržení maximálních úrovní emisí.
101.
Jak jsem již vysvětlil, Soudní dvůr v těchto bodech vyvodil závěry z předchozího tvrzení o podmíněné uplatnitelnosti dotčených norem ISO vůči podnikům a zabývá se problémem právního vakua pro případ, že by bylo zjištěno, že dotčené normy ISO nelze považovat za uplatnitelné vůči těmto podnikům.
102.
Z toho vyplývá, že stejně jako výrobci tabákových výrobků dotčení v původním řízení, všechny vlády, které předložily vyjádření, a Komise jsem toho názoru, že bez ohledu na přetrvávající nezveřejnění dotčených norem ISO a bez ohledu na otázku, zda k nim mohl mít přístup takový účastník řízení, jako je Nadace, neplyne tomuto účastníkovi řízení ze směrnice 2014/40 žádné právo, které by mu umožnilo úspěšně zabránit tomu, aby byly na trh uváděny cigarety, které dodržují zejména maximální úrovně emisí při měření metodami uvedenými v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40. Souhlasím rovněž s výše uvedenými účastníky řízení a dalšími zúčastněnými, že opačný závěr by byl v rozporu se zásadou právní jistoty, která má chránit ty, kdo dodržují platné a uplatnitelné právní předpisy.
103.
Tento postoj není dotčen cílem usilovat o „vysokou úroveň ochrany lidského zdraví zejména v případě mladých lidí“, který sleduje směrnice 2014/40 a na který upozorňuje předkládající soud.
104.
Jak vyplývá z článku 1 směrnice 2014/40 a jak Soudní dvůr opakovaně připomněl, cíl sledovaný tímto ustanovením je ve skutečnosti dvojí (
53
). Cílem této směrnice je usnadnit hladké fungování vnitřního trhu s tabákovými a souvisejícími výrobky a zároveň zabezpečit vysokou úroveň ochrany lidského zdraví zejména v případě mladých lidí. Její ustanovení musí být tedy vykládána ve světle obou výše uvedených cílů, mezi nimiž se unijní normotvůrce nutně snažil nastolit určitou rovnováhu, jak rovněž uvedla Komise na jednání.
105.
V této souvislosti podotýkám, že cílem čl. 3 odst. 1 směrnice 2014/40, který stanoví maximální úrovně emisí, je nejen podpořit hladké fungování vnitřního trhu, ale samozřejmě také zajistit, aby byly cigarety méně škodlivé pro lidské zdraví. Při určování úrovní škodlivých látek v cigaretách a při volbě konkrétní metody pro stanovení těchto úrovní však unijní normotvůrce rozhodl o konkrétní harmonizované úrovni ochrany. Nelze se tedy dovolávat obecného cíle veřejného zdraví, který sleduje směrnice 2014/40, za účelem zpochybnění legislativní volby, která je jasně vyjádřena v právním textu, neboť takový teleologický výklad by byl contra legem.
106.
I když cílem směrnice 2014/40 není stanovit pravidla pro bezpečné užití tabákových výrobků (s ohledem na inherentní škodlivost takových výrobků (
54
), a jelikož neexistuje jejich bezpečné užití), lze ji nepochybně považovat za směrnici, jejímž cílem je (také) zmírnit škodlivé účinky kouření. Sledování takového cíle se odráží nejen v povinnosti upozornit různými způsoby spotřebitele na možné smrtelné následky kouření (
55
), ale také v ustanoveních dotčených v projednávaném případě, která stanoví maximální úrovně emisí a povinnost jejich měření. To vyplývá z bodu 12 odůvodnění uvedené směrnice, který spojuje emise dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého s toxicitou a návykovostí tabákových výrobků, jak poznamenává Nadace (
56
).
107.
Potvrzení relevance tohoto cíle v oblasti zdraví, pokud jde o ustanovení této směrnice týkající se maximálních úrovní emisí, navíc tuto směrnici nepřeměňuje na nástroj, který by mohl mít přednost před jasným obsahem právních předpisů. V tomto kontextu připomínám, že tento obsah znamená, že u cigaret, které dodržují maximální úrovně emisí stanovené v čl. 3 odst. 1 směrnice 2014/40 při měření metodou uvedenou v čl. 4 odst. 1 téže směrnice, nelze zakázat jejich uvádění na trh, jak vyplývá z článku 24 této směrnice (s výhradou výjimek, které jsou v něm definovány a nejsou v projednávané věci použitelné).
108.
Jediným způsobem, jakým by cíl spočívající ve vysoké ochraně lidského zdraví mohl podle mého názoru ovlivnit relevantní normativní obsah, a sice legislativní volbu dotčených norem ISO pro měření, by bylo zpochybnění platnosti čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40, na základě kterého jsou tyto normy povinné. Jedná se o problematiku, kterou se budu nyní zabývat v rámci přezkumu třetí předběžné otázky.
2. K třetí předběžné otázce: kdy je cigareta „užívána za zamýšleným účelem“?
109.
V rámci třetí otázky se předkládající soud táže na charakteristiky, které musí mít alternativní metoda měření. Tato otázka je položena v reakci na bod 79 (a bod 5 výroku) rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další, podle kterého taková metoda „musí být vhodná, s ohledem na vědecký [a technický] vývoj nebo mezinárodně dohodnuté normy, k měření úrovní emisí vznikajících při užití cigarety za zamýšleným účelem, a musí brát za svůj základ vysokou úroveň ochrany lidského zdraví, zejména v případě mladých lidí […]“ (
57
).
110.
Předkládající soud se táže na přesný význam výrazu „při užití za zamýšleným účelem“, který je uveden nejen ve výše uvedené citaci, ale především v definici pojmu „emise“ uvedené v čl. 2 bodě 21 směrnice 2014/40. Podle této definice se „emisemi“ rozumí „látky, které se uvolňují při užití tabákového nebo souvisejícího výrobku za zamýšleným účelem, jako například látky, které se nacházejí v kouři, nebo látky uvolňované při užití bezdýmných tabákových výrobků“ (
58
).
111.
Touto otázkou se předkládající soud konkrétně táže, zda použitá alternativní metoda musí zohlednit zejména skutečnost, že rty a prsty kuřáků zakrývají mikroventilační otvory v cigaretových filtrech, jakož i intenzitu a délku kouření.
112.
Stejně jako tři otázky zkoumané výše vychází tato otázka z širokého chápání rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další. Je položena pro případ, že by Soudní dvůr potvrdil, že Nadace má právo domáhat se dodržování maximálních úrovní emisí za použití alternativní metody měření. Vzhledem k tomu, že toto právo neexistuje, jak jsem vysvětlil výše, a není tvrzeno, že výrobci dotčení ve věci v původním řízení neměli přístup k dotčeným normám ISO, jeví se tato otázka irelevantní pro řešení sporu projednávaného předkládajícím soudem.
113.
Důvodem, proč si tato otázka podle mého názoru zasluhuje samostatné posouzení, však je, že při bližším zkoumání se ve skutečnosti týká platnosti čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40, jak v podstatě uvedla Philip Morris v písemném vyjádření (
59
).
114.
Pokud by totiž Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl v tom smyslu, že jakákoli (alternativní) metoda měření musí k takovým aspektům přihlédnout (protože to vyplývá z výrazu „užití za zamýšleným účelem“ použitého ve spojení s výrazem „emise“), pak by to logicky muselo platit i pro metodu stanovenou unijním normotvůrcem v čl. 4 odst. 1 této směrnice. Je však nesporné, že tyto normy nezohledňují tyto aspekty, což má za nevyhnutelný důsledek, že dotčené normy ISO by byly považovány za nevhodné k měření takových „emisí“ uvolněných z cigaret.
115.
Pokud jde o konkrétní parametr, ve vztahu k němuž je třeba posoudit platnost výše uvedeného ustanovení, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pochybnosti předkládajícího soudu vyplývají zejména z požadavku na vysokou úroveň ochrany lidského zdraví.
116.
Z tohoto hlediska jsem toho názoru, že třetí předběžná otázka musí být chápána v tom smyslu, že se předkládající soud táže, zda pojem „emise“ a zejména výraz „užití za zamýšleným účelem“ musí být s ohledem na cíl veřejného zdraví sledovaný směrnicí 2014/40, jakož i článkem 35 Listiny (
60
) a čl. 114 odst. 3 SFEU (
61
) vykládán v tom smyslu, že každá metoda, která má být použita k měření těchto emisí, musí zohledňovat skutečnost, že rty a prsty kuřáků zakrývají mikroventilační otvory v cigaretových filtrech, anebo intenzitu a délku kouření, takže článek 4 odst. 1 této směrnice, který odkazuje na metodu, jež tyto parametry nezohledňuje, je neplatný (
62
).
117.
Za účelem posouzení této otázky připomínám, že projednávaná věc se týká oblasti, v níž činnost unijního normotvůrce zahrnuje volby politické, ekonomické a sociální povahy, kde má provést komplexní posouzení, a kde má tedy širokou posuzovací pravomoc (
63
). Soudní přezkum opatření přijatých v takové oblasti proto musí být omezen na ověření existence takových zjevných pochybení, jako je v tomto kontextu zjevně nepřiměřená povaha dotčeného opatření ve vztahu k výše uvedenému cíli. Naproti tomu otázka, zda je dané opatření jediným možným nebo nejvhodnějším opatřením, není pro účely tohoto přezkumu rozhodující (
64
).
118.
Na základě diskuse v tomto řízení mám za to, že výběrem dotčených norem ISO se unijní normotvůrce žádného zjevného pochybení nedopustil.
119.
Zaprvé je nesporné, že metoda měření uvedená v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 spočívá v tom, že se cigarety spalují, a za těchto okolností se ověřuje dodržení maximálních úrovní stanovených v čl. 3 odst. 1 téže směrnice.
120.
Mimoto bylo rovněž upřesněno, že existující maximální úrovně emisí uvedené v čl. 3 odst. 1 směrnice 2014/40 byly stanoveny právě ve světle výše uvedené metody. Jinými slovy, normy ISO pro měření uvedené v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 na jedné straně a maximální úrovně emisí definované v čl. 3 odst. 1 této směrnice na straně druhé jsou vzájemně propojeny.
121.
Při stanovení podmínek, za kterých mohou být cigarety uvedeny na trh, pokud jde o jejich obsah dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého, se tedy normotvůrce rozhodl stanovit a měřit tento obsah podle emisí uvolněných při (pouhém) spalování cigarety.
122.
Zadruhé se rovněž jeví jako nesporné, že skutečná expozice kuřáka výše uvedeným škodlivým látkám může být podstatně vyšší než toxicita povolená na základě kritéria vyplývajícího z čl. 3 odst. 1 ve spojení s čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40. Komise totiž na jednání uvedla, že tato expozice může být ve skutečnosti mnohonásobně vyšší (
65
).
123.
Komise rovněž potvrdila, že v době přijetí směrnice 2014/40 existovala přísnější metoda (jako je metoda zvaná „Canadian Intense“). Domnívám se, že tato metoda zohledňuje zejména zakrytí mikroventilačních otvorů ve filtrech, což znamená, že jsou-li emise uvolňované z cigaret měřeny touto metodou, jsou překročeny maximální úrovně emisí stanovené v čl. 3 odst. 1 směrnice 2014/40. Komise však na jednání rovněž vysvětlila, že pokud by byla přijata výše uvedená metoda (nebo jiná podobná metoda), pravděpodobně by to vedlo k nutnosti stanovit vyšší maximální úrovně emisí, protože jak daný argument chápu já, podmínky, za nichž by byly cigarety testovány, by vedly k uvolnění vyššího obsahu výše uvedených škodlivých látek.
124.
Zatřetí Komise na jednání vysvětlila, že normotvůrce při přijímání směrnice 2014/40 zvážil výhody a nevýhody (tehdy) existujících metod a pro dotčené normy ISO pro měření se stručně řečeno rozhodl z důvodu snadného používání. Komise mimoto v souladu se stanovisky výrobců dotčených v původním řízení, jakož i bulharské a portugalské vlády rovněž vysvětlila, že z důvodu mnoha podob lidského kouření neexistovala (nebo neexistuje) žádná metoda umožňující lidské kouření napodobit. Toto zjištění podle Komise vyplynulo rovněž z diskusí, k nimž došlo v kontextu Rámcové úmluvy WHO o kontrole tabáku (
66
).
125.
V této souvislosti lze tvrdit, že různorodost způsobů kouření není sama o sobě důvodem k tomu, aby se upustilo od volby metody, která skutečné kuřácké chování nějakým způsobem napodobuje, a místo toho byla zvolena metoda, která tohoto cíle v žádném případě nedosahuje. Dále lze tvrdit, že pokud by přísnější metoda vedla ke stanovení vyšších úrovní emisí v právních předpisech, ačkoli by to v konečném důsledku nemuselo změnit výslednou expozici výše uvedeným škodlivým látkám, výsledek by zajistil transparentnější způsob informování spotřebitelů o toxicitě cigaret (stanovením úrovní emisí, které by byly blíže hodnotám, jichž je skutečně dosahováno).
126.
Již jsem však vysvětlil, že široká posuzovací pravomoc, kterou má unijní normotvůrce v oblasti působnosti směrnice 2014/40, neukládá tomuto normotvůrci povinnost zvolit metodu, která je z určitého hlediska lepší, pokud skutečně zvolená metoda není zjevně nevhodná k dosažení uvedených cílů.
127.
Pokud jde o specifický cíl spočívající v zajištění vysoké úrovně ochrany lidského zdraví, výše uvedená ustanovení primárního práva neukládají normotvůrci povinnost stanovit v tomto kontextu žádnou konkrétní úroveň takové vysoké ochrany. Jistě by tomu bylo jinak, kdyby bylo zjištěno, že v případě konkrétních úrovní dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého je užití cigaret bezpečné nebo výrazně bezpečnější. Je však nesporné, že je to patrně nemožné, neboť jak vyplývá z diskuse v tomto řízení, v současné době neexistují žádné vědecké důkazy o tom, že by maximální úrovně emisí výše uvedených škodlivých látek měly být stanoveny na určitou hodnotu. Za takových okolností jsou specifické parametry toxicity, jimž podléhá možnost uvádět cigarety na unijní trh, předmětem komplexního posouzení, které podle mého názoru nevylučuje volbu takových maximálních úrovní, kterých je dosahováno (a musí být dodrženy), jsou-li měřeny za podmínek metody uvedené v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40.
128.
Poslední otázkou, kterou se musím zabývat, je otázka, jakou relevanci má pro účely této analýzy výraz „při užití […] za zamýšleným účelem“, který se nachází v legislativní definici pojmu „emise“ obsažené v čl. 2 bodě 21 směrnice 2014/40 (a uvedené v bodě 110 výše).
129.
V této souvislosti je třeba zaprvé poznamenat, že platnost ustanovení sekundárního práva (jako je čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40) nemůže být zpochybněna s ohledem na jiné ustanovení sekundárního práva (jako je čl. 2 bod 21 téže směrnice).
130.
Zadruhé je třeba se zabývat otázkou, zda případně existuje zásadní vnitřní nesoulad mezi výše uvedenou definicí a kritériem, které vyplývá z čl. 3 odst. 1 ve spojení s čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40, což by bránilo dosažení stanovených cílů, zejména pak cíle týkajícího se vysoké úrovně ochrany lidského zdraví.
131.
Jak jsem totiž pochopil tento argument, předkládající soud se táže, zda výše uvedená definice, která odkazuje na látky uvolňované při užití tabákového výrobku za zamýšleným účelem, musí vést k závěru, že normy ISO pro měření (avšak podle mého názoru se ve skutečnosti jedná o celé kritérium vyplývající z výkladu čl. 3 odst. 1 ve spojení s čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40) jsou s ní neslučitelné.
132.
Definice pojmu „emise“ může skutečně naznačovat, alespoň pokud vycházíme z doslovného znění, že tyto emise jsou v případě cigaret měřeny za podmínek, které jsou bližší podmínkám popsaným předkládajícím soudem (částečné zakrytí mikroventilačních otvorů ve filtru atd.) spíše než podmínkám prostého spalovacího procesu. Prostý spalovací proces totiž neodpovídá zamýšlenému užití cigarety, jak je běžně chápáno, protože jak poznamenala Nadace, cigarety nejsou vonné tyčinky.
133.
Jak ovšem vysvětlila Komise, výše uvedená definice emisí je obecným ustanovením, které se vztahuje na různé tabákové výrobky spadající do působnosti směrnice 2014/40, a za daných okolností by měla být vykládána ve spojení s definicí „cigarety“ uvedenou v čl. 2 bodě 10 směrnice 2014/40, kde je cigareta definována zejména jako „tabákový smotek, který se může užívat prostřednictvím spalovacího procesu […]“
134.
Tato definice „cigarety“ ve spojení s testem toxicity (na jehož základě může být uvedena na trh, jak vyplývá z výkladu čl. 3 odst. 1 ve spojení s čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40) podle mého názoru ukazuje, že se normotvůrce rozhodl zúžit výraz „užití za zamýšleným účelem“, který je obsažen v obecné definici „emisí“ v čl. 2 bodě 21, v případě cigaret na pouhé spalování. I když se samozřejmě nejedná o celý proces užití cigarety v obvyklém smyslu těchto výrazů, spalování je zjevně součástí tohoto užití. V této souvislosti jsem již vysvětlil, že široká posuzovací pravomoc, kterou má normotvůrce v této oblasti práva, mu umožňuje stanovit limity toxicity pouze na základě této části procesu užití cigaret za zamýšleným účelem.
135.
Výše uvedená definice „emisí“ tedy nemá vliv na můj předchozí závěr, že rozhodnutí normotvůrce měřit přípustnou toxicitu cigaret na základě norem definovaných v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 není stiženo zjevným pochybením, pokud jde o dosažení cíle vysoké úrovně ochrany lidského zdraví.
136.
Toto konstatování uzavírá posouzení první až čtvrté otázky, které byly položeny v projednávané věci a jejichž cílem je – jak již bylo vysvětleno – určit závěry, které je třeba vyvodit z rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další, pokud jde o uplatnitelnost dotčených norem ISO pro měření vůči konkrétním kategoriím soukromých entit. Během jednání byl také znovu projednán původní právní problém, kterým se Soudní dvůr musel zabývat, tedy že dotčené normy ISO pro měření nejsou stále zveřejněny v Úředním věstníku. Z tohoto důvodu uvádím následující závěrečné poznámky s cílem co nejvíce pomoci Soudnímu dvoru.
C.
Postskriptum: přetrvávající nezveřejnění dotčených norem ISO pro měření
137.
Komise na jednání vysvětlila, že skutečnost, že stále nedošlo ke zveřejnění, je způsobena tím, že organizace ISO uplatňuje práva duševního vlastnictví, která jsou obecně s jejími normami spjata. Komise dále uvedla, že v návaznosti na rozsudek ve věci Public.Resources.Org (
67
) poskytla k některým normám ISO (odlišným od norem dotčených v projednávaném případě) přístup na základě nařízení (ES) č. 1049/2001 (
68
) a že toto rozhodnutí je nyní předmětem žaloby, kterou k Tribunálu podala organizace ISO právě (avšak nikoli výlučně) z důvodu porušení práv duševního vlastnictví (
69
).
138.
To podle mého názoru svědčí o tom, že zveřejnění dotčených norem ISO v Úředním věstníku je podle názoru Komise a přinejmenším v současné době nemožné z důvodu právních překážek, které jsou mimo kontrolu unijního normotvůrce.
139.
Otázka, která v podstatě vyvstala během jednání, spočívala podle mého názoru v tom, zda by Soudní dvůr měl vyvodit důsledky z tohoto přetrvávajícího nezveřejnění a z tohoto důvodu se z vlastního podnětu zabývat neplatností čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40.
140.
Domnívám se, že takové řešení by v rámci tohoto řízení vyžadovalo znovuotevření ústní části řízení na základě článku 83 jednacího řádu Soudního dvora.
141.
To lze vysvětlit třemi hlavními důvody.
142.
Zaprvé tato otázka nebyla jako taková položena předkládajícím soudem (1). Zadruhé podle mého názoru existuje určitá nejistota ohledně toho, zda Soudní dvůr v rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další požadoval, aby dotčené normy ISO byly nakonec zveřejněny v Úředním věstníku, což vyžaduje, aby účastníci řízení a další zúčastnění měli možnost předložit vyjádření (2). Zatřetí, ať už je v této otázce přijato jakékoli rozhodnutí, každé z nich bude mít významné právní důsledky, což samo o sobě vyžaduje důkladnou diskusi zejména za účasti normotvůrce (3).
1. K rozsahu tohoto řízení
143.
Pokud jde o první z výše uvedených bodů, je pravda, že otázka „nezveřejnění“ byla jednou z otázek projednávaných v řízení, v němž byl vydán rozsudek Stichting Rookpreventie Jeugd a další. Příslušné zainteresované subjekty měly příležitost se k této otázce vyjádřit, a lze tedy mít za to, že toto řízení je pouhým pokračováním této diskuse, pokud jde o konkrétní právní důsledky, které s sebou nese dotčený rozsudek.
144.
Připomínám však, že předkládající soud se táže na tyto důsledky za účelem zjištění podmínek, za kterých lze dotčené normy uplatnit vůči výrobcům, zatímco jejich nezveřejnění, které představuje samotný důvod zvláštního režimu jejich uplatnitelnosti, je nyní považováno za výchozí předpoklad. Tento soud naopak nepoložil otázku stran tohoto předpokladu jako takového, a to zejména za účelem určení, zda na něm lze i nadále trvat a zda má přetrvávající nezveřejnění vliv na platnost čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40.
145.
Je tedy třeba, aby zúčastnění v tomto řízení měli možnost vyjádřit se k této otázce, což je o to nezbytnější, že podle mého názoru existují pochybnosti o tom, zda Soudní dvůr v rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další vyžadoval, aby výše uvedená norma byla nutně zveřejněna. To mě přivádí k druhému bodu uvedenému v bodě 142 tohoto stanoviska.
2. Postoj zaujatý v rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další
146.
Považuji za zřejmé, že neuplatnitelnost nezveřejněných aktů unijního práva, jak byla konstatována Soudním dvorem v rozsudku ve věci Skoma-Lux a v rozsudku ve věci Heinrich, představuje krátkodobé řešení anomálie, která brání fyzickým nebo právnickým osobám, na které se vztahují právní povinnosti, v adekvátním přístupu k právnímu zdroji definujícímu tyto povinnosti. V demokratické společnosti, která se řídí zásadami právního státu, taková situace brání orgánům veřejné moci v jejich uplatňování. Zároveň je zřejmé, že zachování takové situace po delší dobu není žádoucí. Je-li zjištěna nezbytnost takové dichotomie mezi platností a uplatnitelností, je tedy třeba odstranit její příčiny. To vyplývá z odkazu, který Soudní dvůr učinil v rozsudku ve věci Skoma-Lux na odloženou uplatnitelnost nezveřejněného pravidla.
147.
V této souvislosti vyvstává otázka, zda byla v souladu s logikou výše uvedené judikatury podmíněná uplatnitelnost dotčených norem ISO Soudním dvorem pojata jako bezprostředně dostupné, avšak nutně krátkodobé řešení do doby očekávaného konečného řešení (zveřejnění v Úředním věstníku), nebo zda Soudní dvůr ve skutečnosti uznal možnost přístupu zajištěného systémem ISO jako přijatelné řešení, které by unijní právní řád mohl jako takové tolerovat.
148.
Z následujících prvků rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další vyplývá, že se očekávalo, že ke zveřejnění nakonec dojde.
149.
Na prvním místě, jak jsem již vysvětlil výše, Soudní dvůr vycházel z rozsudku ve věci Skoma-Lux a z rozsudku ve věci Heinrich, aniž se snažil odlišit (poměrně odlišné) situace, které k těmto rozsudkům vedly, od situace, která vedla k vydání rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další. Zatímco ve věcech Skoma-Lux a Heinrich byla náprava zcela v rukou unijního normotvůrce (a nebránil mu žádný vnější faktor), uplatňování práv duševního vlastnictví organizací ISO nepochybně činí situaci složitější. K tomuto aspektu se však Soudní dvůr nijak konkrétně nevyjádřil.
150.
Na druhém místě Soudní dvůr v bodě 46 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další potvrdil, že platnost čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 není zpochybněna „pouh[ou] okolnost[í], že [toto ustanovení] odkazuje na normy ISO, které nejsou v současnosti […] [zveřejněny]“ (
70
). Lze uvést, že část této citace (kterou kurzivou zvýraznil autor stanoviska) by nebyla nutná, kdyby nezveřejnění jako takové skutečně nemělo vliv na platnost tohoto ustanovení (a nikoli pouze nezveřejnění v určitém okamžiku).
151.
Na třetím místě Soudní dvůr v bodě 48 výše uvedeného rozsudku uvádí, že „[…] technické normy vypracované normalizačním orgánem, jako je Mezinárodní organizace pro normalizaci (ISO), které se staly závaznými na základě unijního legislativního aktu, [lze] uplatňovat vůči jednotlivcům obecně pouze tehdy, pokud byly samy [zveřejněny] v [Úředním věstníku]“.
152.
Bez ohledu na přesný význam pojmu „jednotlivci obecně“ (kterým jsem se zabýval výše), tento bod jasně spojuje uplatnitelnost dotčených norem vůči těmto jednotlivcům s jejich zveřejněním v Úředním věstníku.
153.
Když se však vrátím ke svým třem výše uvedeným liniím úvah, musím rovněž připustit, že zaprvé na rozdíl od rozsudku ve věci Skoma-Lux Soudní dvůr neodkazuje na odloženou (úplnou) uplatnitelnost dotčených norem ISO, ale spojuje jejich (podmíněnou) uplatnitelnost (vůči podnikům) se specifickými rysy systému ISO (v bodě 52 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další). Z toho může vyplývat uznání rozdílu, který odlišuje oba výše popsané typy situací (a tedy vede v každé z nich k odlišnému výsledku).
154.
Zadruhé konstatování učiněné v bodě 46 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další (uvedené v bodě 150 tohoto stanoviska) ohledně norem, které „v současnosti“ nejsou zveřejněny, může představovat uznání skutečnosti, že zveřejnění je jistě žádoucí, ale není nezbytné (protože existuje zvláštní systém umožňující přístup).
155.
Zatřetí, kdyby výraz „jednotlivci obecně“ obsažený v bodě 48 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další (který je uveden v bodě 151 výše) měl být chápán tak, že odkazuje na osoby, kterým je svěřena úloha „strážců dodržování práva“, mohl by tento bod sám o sobě představovat uznání obtíží, které nezveřejnění způsobuje při plnění této úlohy, aniž by to rovněž znamenalo, že tato obtíž má vliv na uplatnitelnost dotčených norem vůči podnikům, které vyrábějí cigarety nebo je uvádějí na trh.
3. Důsledek prohlášení neplatnosti čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 z důvodu, že normy ISO stále nebyly zveřejněny
156.
Pokud jde o poslední důvod, proč by bylo žádoucí znovuotevřít ústní část řízení, pokud by Soudní dvůr zvažoval přezkoumání platnosti dotčeného ustanovení z důvodu přetrvávajícího nezveřejnění v Úředním věstníku, podotýkám, že důsledky prohlášení neplatnosti čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 na tomto základě (avšak i výslovného rozhodnutí neprohlásit jej za neplatný) by dalece přesahovaly rámec projednávané věci a trh s cigaretami.
157.
V této souvislosti Komise na jednání uvedla, že existuje 1200 aktů unijního práva, které odkazují na normy ISO, což znamená, že zrušení dotčeného ustanovení může mít vliv na všechny tyto akty, a tedy potenciálně na řadu oblastí práva.
158.
Z tohoto hlediska by značný dopad, který by pravděpodobně mělo zjištění, že je čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 neplatný (z důvodu přetrvávajícího nezveřejnění), mělo vést k širší diskusi o přijatelných důsledcích jednoho či druhého řešení, která jsou uvedena výše.
159.
Kdyby rozsudek ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další měl být chápán tak, že vyžaduje, aby byly normy ISO nakonec vyhlášeny v Úředním věstníku, měla by se vést diskuse o tom, zda na unijní úrovni existují možnosti takového zveřejnění s ohledem na uplatňování práv duševního vlastnictví organizací ISO.
160.
Kdyby se potvrdilo, že v současné době neexistuje žádný přijatelný způsob, jak umožnit zveřejnění dotčených norem ISO, aniž by byla Evropská unie vystavena nepříznivým právním důsledkům, pak by se mělo diskutovat o tom, co případné prohlášení, že je stávající legislativní technika neplatná, znamená pro účinné fungování dotčených oblastí práva a zda jsou alternativy skutečně (rozumně) proveditelné.
161.
Kdyby měl být naopak rozsudek ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další chápán tak, že nevyžaduje zveřejnění v Úředním věstníku, mělo by se diskutovat o napětí, které by takový výsledek vyvolal s ohledem na některé základní rysy, na nichž je založeno fungování unijního právního řádu.
162.
Zaprvé mám za to, že přijmout nezveřejnění jako konečný a přijatelný výsledek znamená připustit, že v unijním právním řádu může existovat kategorie závazných norem, které jsou přístupné pouze za úplatu nebo za cenu cesty na konkrétní místo, jako je knihovna dané vnitrostátní normalizační organizace. Vzhledem k tomu, že by to znamenalo odchýlení se od základního předpokladu, že v demokratické společnosti by právo mělo být přístupné zdarma, zasluhovala by si tato volba podrobnější vysvětlení.
163.
Na základě stejné linie úvah je třeba se dále zabývat otázkou, zda unijní právní řád může tolerovat, aby konkrétní podmínky přístupu byly zcela ponechány na volném uvážení externího systému ISO a příslušných vnitrostátních normalizačních orgánů, nebo zda by s tím měly být spojeny některé požadavky unijního práva, jako je povinnost členských států podle unijního práva zajistit, aby tento přístup nepodléhal příliš restriktivním podmínkám.
164.
Dále je třeba připomenout, že normy ISO jsou v zásadě dostupné v angličtině, francouzštině a ruštině. Ačkoli jazyková rovnost, která je obvykle pravidlem v rámci Unie, může být předmětem výjimek (
71
), tento aspekt věci si zasluhuje větší pozornost.
165.
Konečně považuji za užitečné vrátit se k otázce přístupu k dokumentům, který je upraven nařízením č. 1049/2001. Již jsem odkázal na rozsudek ve věci Public.Resource.Org, k němuž se zúčastnění vyjádřili zejména během jednání. Připomínám, že Soudní dvůr v tomto rozsudku v podstatě požadoval, aby Komise poskytla přístup k normě vypracované CEN, a to navzdory tomu, že práva duševního vlastnictví byla uplatňována obdobným způsobem. To v tomto řízení vedlo k diskusi o tom, zda se toto řešení vztahuje i na normy ISO (obecně), a o tom, jaké důsledky má případná kladná odpověď pro otázky položené v projednávané věci.
166.
Rozhodně sdílím zejména stanovisko nizozemské vlády a Komise, podle kterého otázka, zda má být přístup k dokumentu poskytnut osobě jednající ve veřejném zájmu (což byl podle mého názoru případ žalobce v řízení, v němž byl vydán výše uvedený rozsudek), není rozhodující pro právní závěry, které je třeba pro osoby podléhající právním povinnostem vyvodit z toho, že akt, v němž jsou tyto povinnosti stanoveny, nebyl zveřejněn v Úředním věstníku.
167.
Tyto dvě otázky jsou totiž jednoduše odlišné. Zároveň mohou být úzce propojeny v takovém případě, jako je projednávaný případ.
168.
Kdyby tedy mělo být přijato stanovisko, že zveřejnění dotčených norem ISO v Úředním věstníku není jako takové vyžadováno, bude toto řešení pravděpodobně platit i pro jakoukoli jinou normu ISO, o kterou se unijní normotvůrce může opírat. Stejně tak dopad, který by měl v jiných řízeních týkajících se odlišných norem ISO možný závěr, že přístup k takovým normám nemusí být na základě nařízení č. 1049/2001 poskytnut, pravděpodobně také přesáhne rámec konkrétních norem ISO dotčených v těchto řízeních. Kdyby v obou výše uvedených situacích byla poskytnuta záporná odpověď, systém přístupu k těmto normám na unijní úrovni bude fakticky „zablokován“ (a zůstane otevřen pouze na úrovni ISO, která zahrnuje přístup poskytovaný vnitrostátními normalizačními orgány).
169.
Kdyby měl být přijat postoj, že zveřejnění v Úředním věstníku je nakonec vyžadováno (u norem ISO dotčených v projednávané věci, a v důsledku toho u jakékoli jiné normy ISO, o níž se bude unijní normotvůrce podobně opírat), bylo by tedy třeba posoudit, zda dokument, který není zveřejněn v Úředním věstníku, ačkoli by zveřejněn být měl, spadá do (obecně formulované) oblasti působnosti nařízení č. 1049/2001. Podotýkám, že v jiném kontextu (kdy neexistovaly vnější faktory podobné těm, o které se jedná v projednávané věci) tvrdila generální advokátka E. Sharpston opak (
72
). Pokud by byl tento postoj přijat i v projednávané věci (za předpokladu, že by i v tomto případě Soudní dvůr dospěl k závěru, že normy ISO musí být nakonec zveřejněny v Úředním věstníku), mělo by se diskutovat o tom, zda musí být do skutečného zveřejnění norem v Úředním věstníku poskytnuto mezitímní řešení přístupu na unijní úrovni, aby se zabránilo tomu, že v mezidobí dojde k témuž „blokování“.
170.
Jinými slovy, i když jsou právní otázky, které vyvstávají stran „přístupu k dokumentům“ na jedné straně a stran „zveřejnění v Úředním věstníku“ na straně druhé, odlišné, jsou součástí téže širší problematiky přístupu – v unijním právním řádu – k normám, které byly vypracovány externě a na základě tohoto právního řádu se staly uplatnitelnými. Výsledek analýzy jedné z nich má podle všeho důsledky pro analýzu druhé z nich, a z tohoto důvodu není třeba se jimi zabývat odděleně.
V. Závěry
171.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na první až čtvrtou otázku položenou College van Beroep voor het bedrijfsleven (Odvolací soud pro správní spory v hospodářské oblasti, Nizozemsko) následovně:
„Článek 4 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/40/EU ze dne 3. dubna 2014 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se výroby, obchodní úpravy a prodeje tabákových a souvisejících výrobků a o zrušení směrnice 2001/37/ES
musí být vykládán v tom smyslu, že
normy ISO, na které toto ustanovení odkazuje a které nebyly zveřejněny v Úředním věstníku Evropské unie, lze uplatnit vůči podnikům, které vyrábějí cigarety nebo je uvádějí na trh, pokud mají k těmto normám přístup za podmínek popsaných v bodě 52 rozsudku ze dne 22. února 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd a další (C‑160/20, EU:C:2022:101). Toto ustanovení a absence zveřejnění norem ISO, na které je v něm odkazováno, však nelze chápat v tom smyslu, že takové právnické osobě, jako je Nadace, vyplývá z této směrnice právo domáhat se toho, aby byla vůči podnikům, které vyrábějí cigarety nebo je uvádějí na trh, uplatněna jiná metoda měření maximálních úrovní emisí stanovených v čl. 3 odst. 1 směrnice 2014/40, než je metoda uvedená v čl. 4 odst. 1 téže směrnice.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/40/EU ze dne 3. dubna 2014 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se výroby, obchodní úpravy a prodeje tabákových a souvisejících výrobků a o zrušení směrnice 2001/37/ES (Úř. věst. 2014, L 127, s. 1).
(
3
) – Rozsudek ze dne 22. února 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd a další (C‑160/20, dále jen „rozsudek ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další“ a „dotčený rozsudek“, EU:C:2022:101, bod 33).
(
4
) – Tamtéž, body 48 a 52.
(
5
) – Tamtéž, body 74 a 79 a bod 5 výroku.
(
6
) – Směrnice Rady 2011/64/EU ze dne 21. června 2011 o struktuře a sazbách spotřební daně z tabákových výrobků (Úř. věst. 2011, L 176, s. 24).
(
7
) – Vnitrostátní normalizační orgány patrně tvoří jednu ze tří kategorií členů ISO popsaných v článku 3.1 stanov ISO, 21. vydání, 2025, anglická verze, ISBN 978-92-67-02042-6 (dále jen „stanovy ISO“), dostupných na https://www.iso.org/files/live/sites/isoorg/files/archive/pdf/en/statutes.pdf.
(
8
) – Stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další (C‑160/20, EU:C:2021:618, bod 31 a k němu se vztahující poznámka pod čarou).
(
9
) – Směrnice ISO/IEC, část 1, Postupy pro technické práce – Konsolidovaný dodatek ISO – Postupy specifické pro ISO, vydání 01/2024, anglická verze (dále jen „směrnice ISO/IEC, část 1“), příloha SO, „Zásady pro vypracování norem ISO a IEC souvisejících s iniciativami veřejné politiky nebo podporujících tyto iniciativy“ (dále jen „příloha SO ke směrnicím ISO/IEC“), bod SO.2., „Zásady“, písm. a), s. 146.
(
10
) – Článek 22.1 stanov ISO.
(
11
) – Článek 2.1 stanov ISO; „Příloha SO ke směrnicím ISO/IEC“, bod SO.2, nadepsaný „Zásady“, písm. b) stanoví, že „ISO a IEC se zavazují vypracovávat mezinárodní normy, které jsou relevantní pro trh, odpovídají potřebám a zájmům všech příslušných zainteresovaných subjektů, případně včetně veřejných orgánů, aniž by se snažily vytvářet, řídit nebo motivovat veřejnou politiku, předpisy nebo sociální a politické programy“. (Dodávám, že IEC je zkratka Mezinárodní elektrotechnické komise).
(
12
) – Článek 14.2 stanov ISO a https://www.iso.org/developing-standards.html.
(
13
) – Používání norem ISO a IEC na podporu veřejné politiky a odkazování na ně, ISO, 2015, s. 3 a 23. Viz také příloha SO ke směrnicím ISO/IEC, bod SO.1, „Souvislosti“, s. 146.
(
14
) – Viz bod 16 výše. Z veřejně dostupných informací vyplývá, že tyto verze byly nahrazeny. Pokud jde o NEN-ISO 4387:2000/A1:2008, viz https://www.nen.nl/en/nen-iso-4387-2000-a1-2008-en-127640; pokud jde o NEN-ISO 10315:2013, viz https://www.nen.nl/en/nen-iso-10315-2013-en-182020; pokud jde o NEN-ISO 8454:2007/A1:2009, viz https://www.nen.nl/nen-iso-8454-2007-a1-2009-en-140295, a pokud jde o NEN-ISO 8243:2006, viz https://www.nen.nl/en/nen-iso-8243-2006-en-113052.
(
15
) – Směrnice ISO/IEC, část 1, s. 49. Je třeba poznamenat, že internetové stránky Královského nizozemského institutu pro normalizaci (dále jen „NEN“), kde lze zakoupit národní prováděcí normy, obsahují následující informace: „Tato publikace [obsahující příslušnou normu] je chráněna autorským právem a je určena pouze pro osobní potřebu.“ Viz zdroje citované v předchozí poznámce pod čarou.
(
16
) – Pokud jde o poslední dostupnou verzi těchto norem v okamžiku vypracování.
(
17
) – Používání norem ISO a IEC na podporu veřejné politiky a odkazování na ně, ISO, 2015, s. 34 až 36.
(
18
) – Článek 21.1 stanov ISO.
(
19
) – Stanovy ISO jsou v těchto třech jazycích dostupné na internetových stránkách ISO.
(
20
) – Články 23.1, 23.2 a 23.3 stanov ISO.
(
21
) – Pokud jde o dostupné možnosti, viz https://www.iso.org/standard/76549.html, https://www.iso.org/standard/79002.html, https://www.iso.org/standard/85345.html a https://www.iso.org/standard/60154.html.
(
22
) – Pokud jde o příslušný zdroj informací, viz poznámka pod čarou č. 14.
(
23
) – Rozsudek ze dne 27. října 2016, James Elliott Construction (C‑613/14, dále jen rozsudek ve věci James Elliott, EU:C:2016:821, bod 40). Pokud jde o charakteristiky systému CEN, viz nejnověji stanovisko generální advokátky L. Medina ve věci Public.Resource.Org a Right to Know v. Komise (C‑588/21 P, EU:C:2023:509, body 23 až 31).
(
24
) – Rozsudek ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další, body 33 a 31.
(
25
) – Tamtéž, body 39 až 47.
(
26
) – Tamtéž, bod 40 a citovaná judikatura.
(
27
) – Tamtéž, bod 48. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
28
) – Tamtéž, bod 52.
(
29
) – V bodě 79 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další. Těmito charakteristikami se budu podrobně zabývat později.
(
30
) – Bod 79 a bod 5 výroku rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další.
(
31
) – Rozsudek ze dne 11. prosince 2007, Skoma-Lux (C‑161/06, dále jen rozsudek ve věci Skoma-Lux, EU:C:2007:773).
(
32
) – Tamtéž, zejména body 51 a 59.
(
33
) – Tento aspekt byl již dříve zdůrazněn v rozsudku ze dne 20. září 1990, Sevince (C‑192/89, dále jen rozsudek ve věci Sevince, EU:C:1990:322, bod 24).
(
34
) – Rozsudek ve věci Skoma-Lux, bod 60.
(
35
) – Rozsudek ze dne 10. března 2009, Heinrich (C‑345/06, dále jen rozsudek ve věci Heinrich, EU:C:2009:140, bod 63).
(
36
) – Rozsudek ve věci Skoma-Lux, bod 38 a citovaná judikatura.
(
37
) – Tamtéž, bod 42 a citovaná judikatura.
(
38
) – Ačkoli se oba výše uvedené rozsudky týkaly nezveřejněného nařízení (nebo jeho části), řešení v nich stanovené se vztahuje na povinnosti stanovené směrnicí, jak Soudní dvůr poznamenal v bodě 42 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další.
(
39
) – Rozsudek ve věci Skoma-Lux, body 47 až 51.
(
40
) – Tamtéž, bod 52.
(
41
) – Bod 5 výroku rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další zní: „V případě, že by čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40 nebylo možné uplatňovat vůči jednotlivcům, metoda použitá pro účely čl. 3 odst. 1 této směrnice musí být vhodná, s ohledem na vědecký [a technický] vývoj nebo mezinárodně dohodnuté normy, k měření úrovní emisí vznikajících při užití cigarety za zamýšleným účelem, a musí brát za svůj základ vysokou úroveň ochrany lidského zdraví, zejména v případě mladých lidí […]“. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
42
) – Jedna z výjimek, stanovená v čl. 24 odst. 2, se týká dodatečných požadavků, které lze přijmout v souvislosti s balením tabákových výrobků, zatímco druhá (stanovená v čl. 24 odst. 3) zavádí možnost zakázat určitou kategorii tabáku či souvisejících výrobků z důvodů souvisejících s konkrétní situací v daném členském státě, přičemž takové vnitrostátní opatření musí být oznámeno Komisi. Tato druhá výjimka byla uplatněna v jedné z otázek, které vedly k vydání předmětného rozsudku, a Soudní dvůr ji v bodech 80 až 85 tohoto rozsudku odmítl jako nepřípustnou, neboť její uplatnění nevyplývalo ze skutkových okolností dané věci.
(
43
) – Jejímž cílem je vyhnout se uplatňování různých metod měření v členských státech, jak Soudní dvůr poznamenal v bodě 32 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další.
(
44
) – K tomu by opět došlo v případě, že by se taková entita, jako je Nadace, mohla úspěšně domáhat stažení cigaret z trhu z důvodu, že nedodržují maximální úrovně emisí při měření metodou, kterou není stanovena normotvůrcem, ačkoli tyto úrovně dodržují při měření metodou, která je stanovena v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40.
(
45
) – Rozsudek ve věci Skoma-Lux, bod 42 a citovaná judikatura.
(
46
) – Viz rozsudek ve věci Sevince (bod 24), v němž Soudní dvůr rozhodl, že nezveřejnění rozhodnutí Rady přidružení zřízené Dohodou o přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem „může bránit tomu, aby se použila na jednotlivce, tento však není zbaven oprávnění dovolat se vůči veřejným orgánům práv, která mu tato rozhodnutí přiznávají“.
(
47
) – Nizozemské znění rozsudku odkazuje na „aan particulieren in het algemeen“, zatímco francouzské znění rozsudku odkazuje na „particuliers en général“.
(
48
) – Výraz „jednotlivci obecně“ je uveden rovněž v bodech 49 a 73 rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další, ale v těchto výskytech je pouze rozvedeno nebo zopakováno to, co již bylo uvedeno.
(
49
) – Předkládající soud odkazuje na různé jazykové verze výše uvedeného rozsudku, aby vysvětlil své pochybnosti o tom, zda pojem „jednotlivci obecně“ znamená „širokou veřejnost“ (na rozdíl od „podniků“, jak chápu daný argument), nebo zda se vztahuje k myšlence, že dotčené normy ISO nelze uplatnit vůči veřejnosti „obecně“, tedy „v zásadě“ (ledaže k nim příslušná entita mohla mít přístup, jak opět chápu daný argument).
(
50
) – Viz rovněž vysvětlení v bodě 41 tohoto stanoviska.
(
51
) – Domnívám se, že předkládající soud považuje čl. 24 odst. 2 Listiny za zvláště relevantní, neboť toto ustanovení stanoví, že „při všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte“. Pokud jde o článek 35 Listiny, podotýkám, že v druhé větě stanoví, že „při vymezování a provádění všech politik a činností Unie je zajištěn vysoký stupeň ochrany lidského zdraví“.
(
52
) – Podotýkám, že bulharská vláda tvrdí, že první otázka je nepřípustná z důvodu nedostatečné přesnosti stran norem ISO, kterých se týká. Jsem toho názoru, že ze znění výše uvedené otázky a z vysvětlení poskytnutého v předkládacím rozhodnutí jasně vyplývá, že se tato otázka týká norem ISO uvedených v čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/40.
(
53
) – Viz například rozsudek ze dne 26. června 2025, PJ Carroll a Nicoventures Trading (C‑759/23, EU:C:2025:477, bod 37 a citovaná judikatura).
(
54
) – Viz zejména bod 8 odůvodnění směrnice 2014/40, který stanoví, že „tabákové výrobky nejsou běžným zbožím“ vzhledem k „obzvláště škodlivým účinkům tabáku na lidské zdraví“.
(
55
) – Viz zejména čl. 9 odst. 1, čl. 10 odst. 1 a přílohy I a II směrnice 2014/40.
(
56
) –
(
57
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
58
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
59
) – Připomínám, že možnost Soudního dvora přeformulovat otázku týkající se výkladu na otázku týkající se platnosti je stručně řečeno poskytnuta v případě, že je tento přístup vyžadován úkolem Soudního dvora „[vytěžit] ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem […] ty prvky unijního práva, které s přihlédnutím k předmětu sporu vyžadují výklad nebo posouzení platnosti“. Rozsudek ze dne 25. ledna 2022, VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, bod 36 a citovaná judikatura).
(
60
) – K jeho relevantní části viz poznámka pod čarou č. 51.
(
61
) – Z článku 114 odst. 3 SFEU (který jako takový představuje jeden z právních základů směrnice 2014/40) vyplývá, že by za základ příslušných legislativních návrhů měla být považována vysoká úroveň ochrany zdraví, jak je uznáno v bodě 8 odůvodnění směrnice 2014/40. Jak Soudní dvůr připomněl v souvislosti s toutéž směrnicí, podobný požadavek je uveden rovněž v článku 9 SFEU a v čl. 168 odst. 1 SFEU. Viz rozsudek ze dne 4. května 2016, Philip Morris Brands a další (C‑547/14, dále jen rozsudek ve věci Philip Morris, EU:C:2016:325, bod 157).
(
62
) – Podotýkám, že již v rozsudku ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další byl Soudní dvůr požádán o posouzení platnosti výše uvedeného ustanovení „vzhledem k tomu, že vědecké studie prokazují, že metody měření, na které [toto ustanovení] odkazuje […], neodrážejí úrovně dehtu, nikotinu a oxidu uhelnatého z cigaret skutečně vdechované kuřáky“ [bod 64 týkající se třetí otázky písm. b)]. Soudní dvůr však uvedl, že tato otázka vychází ze studií provedených po přijetí uvedené směrnice, takže jsou irelevantní pro výše uvedené posouzení, neboť jak připomněl Soudní dvůr, „platnost unijního aktu musí být posuzována ve vztahu ke skutečnostem, o kterých unijní normotvůrce věděl v okamžiku přijetí dotčené právní úpravy“. Rozsudek ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další, bod 67 a citovaná judikatura. Hledisko, ze kterého byla posuzována platnost výše uvedeného ustanovení, tedy nepředjímá posouzení požadované v tomto řízení.
(
63
) – Rozsudek ve věci Stichting Rookpreventie Jeugd a další, bod 44.
(
64
) – Stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Philip Morris Brands a další (C‑547/14, EU:C:2015:853, body 149 a 150), a rozsudek ve věci Philip Morris, bod 166 a citovaná judikatura.
(
65
) – Viz také Zpráva Komise Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů o uplatňování směrnice [2014/40] týkající se výroby, obchodní úpravy a prodeje tabákových a souvisejících výrobků, COM(2021) 249 final, oddíl 3.1, poznámka pod čarou č. 21.
(
66
) – Tamtéž, oddíl 3.1.
(
67
) – Rozsudek ze dne 5. března 2024, Public.Resource.Org a Right to Know v. Komise a další (C‑588/21 P, dále jen rozsudek ve věci Public.Resource.Org, EU:C:2024:201). Soudní dvůr v tomto rozsudku v podstatě požadoval, aby Komise umožnila přístup k normám přijatým CEN, a to navzdory existenci práv duševního vlastnictví, která k nim byla uplatněna.
(
68
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43).
(
69
) – Viz probíhající řízení týkající se žaloby podané dne 6. prosince 2024, International Electrotechnical Commission a ISO v. Komise (T‑631/24). Rozumím tomu tak, že tato žaloba směřuje ke zrušení odpovídajícího rozhodnutí Komise.
(
70
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Pro obdobné znění viz rovněž bod 37 uvedeného rozsudku.
(
71
) – Pokud jde o akty podléhající zveřejnění, viz názory ve stanovisku generální advokátky J. Kokott ve věci Skoma-Lux (C‑161/06, EU:C:2007:525, bod 37).
(
72
) – Viz stanovisko generální advokátky E. Sharpston ve věci Heinrich (C‑345/06, EU:C:2008:212, body 122 až 133).