62013CC0506_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V projednávané věci byl Soudnímu dvoru předložen kasační opravný prostředek proti rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 9. července 2013, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise(2), kterým posledně uvedený soud jednak odmítl jako nepřípustnou žalobu na neplatnost podanou Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro(3) proti oznámení o dluhu vydanému Evropskou komisí, jímž vydala příkaz k vrácení částek, které jí byly podle Komise vyplaceny neoprávněně v rámci smlouvy o výzkumu, a jednak plně vyhověl vzájemnému návrhu podanému Komisí jako reakci s cílem dosáhnout vrácení sporných částek včetně úroků z prodlení.
2. V projednávané věci měl Tribunál za to, že dotčené oznámení o dluhu nebylo oddělitelné od smluvního kontextu, v jehož rámci bylo vydáno, a nebylo tedy aktem, který lze napadnout žalobou na základě článku 263 SFEU.
3. Soudní dvůr tak má nejprve rozhodnout o celé relativně ustálené řadě judikatury Tribunálu, ke které dosud neměl příležitost se vyjádřit a podle které nemohou být takové jednostranné akty přijaté orgány v rámci plnění smluv uzavřených s fyzickými nebo právnickými osobami, jako je oznámení o dluhu dotčené v projednávaném případě, napadeny žalobou na neplatnost podle článku 263 SFEU, nýbrž žalobou ze smlouvy podle článku 272 SFEU, pokud nejsou oddělitelné od svého smluvního kontextu, i kdyby se jevily jako vykonatelné ve smyslu článku 299 SFEU. Bude proto muset rozhodnout, zda je třeba tuto judikaturu potvrdit, vyvrátit či zrelativizovat, což je zásadní otázka nastolená v prvním důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky.
4. Jinými slovy, je třeba rozhodnout, zda soudní ochrana fyzických nebo právnických osob, které uzavírají smlouvy s orgány, subjekty či útvary Evropské unie, poskytovaná unijním právem před jednostrannými akty, které posledně jmenovaní přijímají v rámci plnění takových smluv, může spadat do působnosti soudu příslušného pro rozhodování o zrušení, a případně za jakých podmínek, a pokud nikoli, zda je třeba v rámci systematiky prostředků nápravy založených SFEU zachovat existenci přísného oddělení sporů ze smluv a sporů pro neplatnost, tedy to, co je v některých vnitrostátních právních řádech nazýváno zákazem využívat současně odlišné prostředky nápravy(4) .
5. Poté, co Soudní dvůr zodpoví tuto zásadní otázku, bude muset rovněž posoudit zbývajících devět důvodů, které navrhovatelka uplatňuje ve svém kasačním opravném prostředku, a otázku, zda Tribunál v projednávaném případě právem rozhodl o opodstatněnosti návrhu na vrácení údajně neoprávněně vyplacených částek včetně úroků z prodlení.
I – Skutečnosti předcházející sporu
6. Z bodů 1 až 8 napadeného rozsudku, jakož i z písemných vyjádření předložených účastníky řízení vyplývá, že Lito Maieftiko je porodnice a člen konsorcia, které v rámci programu e-TEN spadajícího do politiky transevropských sítí uzavřelo dne 12. května 2004 s Komisí smlouvu C510743 týkající se projektu „Ward In Hand“ (WIH)(5), zvláštního výzkumného projektu v oblasti lékařské spolupráce.
7. Článek 19 všeobecných podmínek obsažených v příloze II zmíněné smlouvy(6) stanovil:
„1. Pokud je jakákoli částka vyplacena některému účastníkovi neoprávněně nebo pokud je vrácení podle podmínek smlouvy odůvodněné, příjemce se zavazuje vrátit příslušnou částku Komisi za podmínek a k datu, které Komise určí.
2. V případě, že příjemce neuhradí částku ke dni stanovenému Komisí, bude částka úročena sazbou stanovenou v čl. [3 odst. 6 všeobecných podmínek]. Úroky z prodlení běží ode dne následujícího po dni, kdy měla být částka uhrazena, do konce dne, ve kterém Komise obdrží úplnou úhradu dlužné částky.
Každá částečná platba bude nejprve započtena na náklady a na úroky z prodlení a následně na částku jistiny.“
8. V rámci realizace tohoto projektu, který byl zahájen dne 1. května 2004 a ukončen dne 31. ledna 2006, obdržela Lito Maieftiko finanční podporu Unie v celkové výši 99 349,50 eura.
9. Dopisem ze dne 29. dubna 2009 informovala Komise Lito Maieftiko, že u ní bude proveden finanční audit její účasti na projektu WIH a že bude povinna předložit pracovní výkazy, na kterých jsou zaznamenané odpracované hodiny zaměstnanců zaměstnaných v tomto projektu, jejichž úhradu požadovala. Při auditu, který proběhl v datech od 4. do 6. srpna 2009, nedokázala Lito Maieftiko tyto výkazy předložit.
10. Dopisem ze dne 20. října 2009 zaslala Komise navrhovatelce návrh zprávy o auditu, v níž se uvádělo, že požadované pracovní výkazy nebyly předloženy, a vyzvala ji k vyjádření.
11. Elektronickými zprávami ze dne 13. a 16. listopadu 2009 zaslala navrhovatelka své vyjádření k návrhu zprávy o auditu a předala pracovní výkazy vztahující se k pracím souvisejícím s projektem.
12. Dopisem ze dne 23. prosince 2009 zaslala Komise navrhovatelce závěrečnou zprávu o auditu, ve které potvrdila závěry uvedené v návrhu zprávy.
13. Dne 25. října 2010 adresovala Komise navrhovatelce informativní dopis posílaný před zahájením postupu pro vrácení prostředků, který uváděl, že má být vráceno 93 778,90 eura.
14. S ohledem na vyjádření navrhovatelky snížila Komise v dopise ze dne 24. května 2011 částku, která má být vrácena, na 83 001,09 eura. Dopisem ze dne 17. června 2011 k tomu navrhovatelka zaslala své vyjádření.
15. Dne 16. září 2011 adresovala Komise navrhovatelce oznámení o dluhu datované k 9. září 2011(7), v němž ji vyzvala k úhradě částky ve výši 83 001,09 eura do 24. října 2011.
16. Ve sporném oznámení o dluhu bylo pod nadpisem „Platební podmínky“ uvedeno následující:
„Platební podmínky:
1. Veškeré bankovní poplatky jdou k vaší tíži, ledaže se na vás vztahuje směrnice 2007/64/ES o platebních službách na vnitřním trhu;
2. Komise si vyhrazuje právo započíst po předchozím upozornění vzájemné pohledávky, které jsou jisté, likvidní a splatné.
3. Pokud nebude částka připsána na účet Komise k datu splatnosti, bude pohledávka, která byla ověřena Evropskou unií, úročena sazbou Evropské centrální banky pro hlavní refinanční operace uveřejňovanou v řadě C [ Úředního věstníku Evropské unie ] od prvního kalendářního dne měsíce, ve kterém uplyne datum splatnosti [říjen 2011 + 3,5 %].
4. Pokud nebude částka připsána na účet Komise k datu splatnosti, Komise může:
– uplatnit veškeré finanční záruky na první požádání;
– přistoupit k nucenému výkonu rozhodnutí podle článku [299 SFEU];
– až do úplného zaplacení zaznamenat neuhrazení do databáze, do které mají přístup administrátoři rozpočtu Společenství;
– zveřejnit název dlužníka, kterému bylo zaplacení uloženo rozhodnutím soudu.“
17. Dopisem ze dne 3. listopadu 2011 Komise připomněla navrhovatelce svou pohledávku a zdůraznila, že je úročena až do výše 5 % ročně, což odpovídá částce 11,37 eura za každý den prodlení, takže k 18. listopadu 2011 činily narostlé úroky 284,25 eura.
II – Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
18. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 24. října 2011 podala navrhovatelka žalobu směřující ke zrušení sporného oznámení o dluhu.
19. Samostatným návrhem ze stejného dne Lito Maieftiko rovněž požadovala odložení vykonatelnosti sporného oznámení o dluhu, přičemž tato žádost byla zamítnuta usnesením předsedy Tribunálu ze dne 14. prosince 2011(8) .
20. Napadeným rozsudkem Tribunál nejprve odmítl žalobu na neplatnost společnosti Lito Maieftiko jako nepřípustnou (body 19 až 31 napadeného rozsudku), přičemž v podstatě rozhodl v souladu s usnesením vydaným v předcházející věci Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise(9), a sice že sporné oznámení o dluhu vydané v rámci smlouvy, kterou uzavřela s Komisí, není aktem, jehož zrušení se lze u unijních soudů domáhat na základě článku 263 SFEU.
21. Tribunál následně posoudil vzájemný návrh podaný Komisí na základě článku 272 SFEU, kterým Komise navrhla, aby navrhovatelce uložil povinnost zaplatit částku 83 944,80 eur, tj. 83 001,09 eura z titulu jistiny dluhu a částce 943,71 eura z titulu úroků z prodlení narostlých ke dni 15. ledna 2012.
22. Po posouzení přípustnosti tohoto vzájemného návrhu a své příslušnosti o něm rozhodnout (body 35 až 41) jí Tribunál vyhověl (body 42 až 81). V důsledku toho uložil společnosti Lito Maieftiko povinnost zaplatit Komisi částku 83 001,09 eura z titulu jistiny dluhu a 11,37 eura denně z titulu úroků z prodlení narostlých od 25. října 2011 do uhrazení jistiny dluhu. Rovněž společnosti Lito Maieftiko uložil náhradu všech nákladů řízení včetně nákladů souvisejících s řízením o předběžném opatření.
23. Odůvodnění napadeného rozsudku bude v případě potřeby zopakováno v rámci posouzení jednotlivých důvodů kasačního opravného prostředku.
III – Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastnic řízení
24. Navrhovatelka podala projednávaný kasační opravný prostředek návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 11. září 2013.
25. Samostatným podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 23. září 2013 podala navrhovatelka podle článků 278 SFEU a 279 SFEU návrh na nařízení předběžného opatření s cílem dosáhnout odkladu vykonatelnosti napadeného rozsudku.
26. Usnesením místopředsedy Soudního dvora ze dne 19. prosince 2013 byl návrh na nařízení předběžného opatření zamítnut(10) .
27. Navrhovatelka navrhuje, aby Soudní dvůr:
– zrušil napadený rozsudek;
– rozhodl ve věci samé, anebo vrátil věc Tribunálu k rozhodnutí;
– zamítl ve všech bodech vzájemný návrh Komise;
– zrušil sporné oznámení o dluhu a
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
28. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
– zamítl kasační opravný prostředek;
– vyhověl vzájemnému návrhu Komise ve všech bodech návrhových žádání;
– zamítl žalobu směřující ke zrušení sporného oznámení o dluhu;
– uložil navrhovatelce náhradu všech nákladů řízení a řízení o předběžném opatření.
IV – Úvodní poznámky
29. Tento kasační opravný prostředek je komplexní v důsledku toho, že Tribunál v napadeném rozsudku jedním soudním rozhodnutím rozhodl jednak o žalobě na neplatnost podané na základě článku 263 SFEU, když ji jakožto soud příslušný pro rozhodování o žalobách na neplatnost prohlásil za nepřípustnou, a jednak o vzájemném návrhu Komise podaném na základě článku 272 SFEU, podle něhož měla navrhovatelka vrátit částky, které jí byly podle Komise neoprávněně vyplaceny, když jej jakožto soud příslušný pro rozhodování ve věcech smluv prohlásil za přípustný a vyhověl mu.
30. Je totiž třeba zdůraznit, že Tribunál odmítl – a to aniž v tomto ohledu výslovně rozhodl, čímž se odchýlil od své vlastní judikatury(11) – vyhovět návrhu navrhovatelky vznesenému v rámci repliky v řízení v prvním stupni(12), kterým usilovala o překvalifikování žaloby na neplatnost na žalobu ze smlouvy.
31. Tribunál v projednávaném případě akceptoval svou příslušnost k rozhodnutí o vzájemném návrhu Komise(13) zejména s odvoláním na zájem na hospodárnosti řízení a přednost přiznávanou soudu, kterému byla věc předložena jako prvnímu(14), přičemž v tomto ohledu odkázal na usnesení ve věci Komise v. IAMA Consulting(15) .
32. Tento poměrně neobvyklý postup(16), proti kterému navrhovatelka neúspěšně brojila ve své replice v řízení před Tribunálem, však není v rámci tohoto řízení o kasačním opravném prostředku napadán.
33. Z toho vyplývá, že důvody a argumenty vznesené navrhovatelkou v rámci jejího kasačního opravného prostředku směřují jak proti té části rozsudku, kterou se odmítá její žaloba na neplatnost jako nepřípustná, tak proti té části rozsudku, která prohlašuje vzájemný návrh za opodstatněný. I když však první důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky směřuje jasně a výlučně proti té části rozsudku Tribunálu, kterou se odmítá její žaloba na neplatnost jako nepřípustná, ostatní důvody kasačního opravného prostředku jsou mnohem méně jednoznačné. Znějí sice v podstatě na zrušení posouzení vzájemného návrhu Komise Tribunálem ve věci samé, avšak některé z nich ve skutečnosti kritizují odmítnutí žaloby na neplatnost pro nepřípustnost a jeho důsledky, což posouzení tohoto kasačního opravného prostředku komplikuje.
34. Tyto skutečnosti mne vedou k tomu, abych posoudil všechny důvody kasačního opravného prostředku, přestože jsem toho názoru, že v případě, že Soudní dvůr konstatuje, že prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky má být vyhověno a že rozsudek Tribunálu má být zrušen, což navrhuji, by měl být rozsudek zrušen v celém rozsahu, takže by již logicky nemělo být nutné rozhodovat o ostatních důvodech kasačního opravného prostředku.
V – K posouzení přípustnosti žaloby na neplatnost
A – K povaze sporného oznámení o dluhu (první žalobní důvod)
1. Shrnutí rozsudku Tribunálu
35. Tribunál nejprve zdůraznil, že navrhovatelku vyzval, aby zaujala stanovisko k otázce, zda byly dány zvláštní okolnosti odůvodňující, aby posoudil přípustnost její žaloby jiným způsobem než u předcházející žaloby na neplatnost, která byla podána ve věci s podobným předmětem a která byla v daném případě za nepřípustnou prohlášena usnesením ze dne 12. října 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise(17) .
36. S odkazem na totéž usnesení Tribunál následně připomněl svou vlastní judikaturu, podle které unijní soudy kontrolují na základě článku 263 SFEU legalitu aktů přijatých orgány, které mají takové právní účinky na třetí osoby, že podstatným způsobem mění jejich právní postavení(18) . Na jedné straně upřesnil, že se tato pravomoc týká jen aktů uvedených v článku 288 SFEU, které orgány vydávají za podmínek uvedených ve smlouvě o FEU, kdy uplatňují své výsady veřejné moci(19) . Na straně druhé dodal, že akty přijaté orgány, které spadají do čistě smluvního rámce, od kterého nejsou oddělitelné, nepatří vzhledem ke své povaze mezi akty uvedené v článku 288 SFEU, jejichž zrušení může být navrhováno podle článku 263 SFEU(20) .
37. Z toho Tribunál dovodil, že se na něj lze s žalobou na základě článku 263 SFEU platně obrátit pouze v případě, že sporné oznámení o dluhu vyvolává závazné právní účinky jdoucí nad rámec účinků vyplývajících ze smlouvy, které implikují výkon výsad veřejné moci svěřených Komisi jako správnímu orgánu(21) .
38. V tomto případě nejprve konstatoval, že sporné oznámení o dluhu vychází ze smlouvy, kterou je Komise vůči navrhovatelce vázána, přičemž jeho předmětem je vymožení pohledávky vycházející ze smluvních ujednání(22) .
39. Dále rozhodl, že na rozdíl od toho, co tvrdila navrhovatelka, není sporné oznámení o dluhu oddělitelné od smluvního kontextu, z něhož vychází, neboť žádný poznatek neumožňuje učinit závěr, že Komise jednala v rámci svých výsad veřejné moci(23) .
40. Nakonec došel k závěru, že konstatování uvedená ve sporném oznámení o dluhu pod nadpisem „Platební podmínky“ nemohou přes svou nejednoznačnost vést k tomu, aby bylo sporné oznámení o dluhu kvalifikováno jako „konečný akt“(24) .
2. Argumentace účastnic řízení
41. Navrhovatelka tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 28 až 31 napadeného rozsudku došel k závěru, že sporné oznámení o dluhu není vykonatelné, a že proto nemůže být předmětem žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU. Tvrdí, že toto oznámení o dluhu je přesně tím vykonatelným rozhodnutím, na jehož přijetí si Komise podle čl. 19 odst. 5 všeobecných podmínek vyhradila právo.
42. Vykonatelnost tohoto oznámení o dluhu je podle navrhovatelky potvrzena tím, že jednak jednostranně určuje datum splatnosti požadované částky, od kterého počínají běžet úroky z prodlení, a jednak výslovně odkazuje na možnost Komise využít postup podle článku 299 SFEU.
43. Komise úvodem tvrdí, že první důvod tohoto kasačního opravného prostředku musí být odmítnut jako nepřípustný, jelikož směřuje k přezkumu rozhodnutí vydaného v prvním stupni. Podle Komise je v každém případě neopodstatněný, neboť Tribunál správně a v souladu se zásadou res judicata
ve smyslu ustálené judikatury(25) rozhodl, že sporné oznámení o dluhu nebylo vykonatelným aktem, nýbrž čistě informativním přípravným aktem vydaným v rámci čistě smluvního sporu. Komise dodává, že sporné oznámení o dluhu není výrazem výsad veřejné moci, a nelze jej tudíž považovat za oddělitelné od smluvního kontextu, z něhož vychází(26) .
44. Komise kromě toho zdůrazňuje, že okolnost, že sporné oznámení o dluhu definovalo platební podmínky a stanovilo úroky z prodlení, nemůže zpochybnit jeho povahu jakožto „nevykonatelného aktu“.
3. Posouzení
a) K přípustnosti důvodu kasačního opravného prostředku
45. Nejprve je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, nelze první důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky prohlásit za nepřípustný. Komise totiž v podstatě tvrdí, že navrhovatelka ve skutečnosti usiluje o přezkum rozhodnutí Tribunálu. Navrhovatelka však Soudní dvůr žádá, aby rozhodl, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že sporné oznámení o dluhu nepatří k aktům, jejichž zrušení se lze domáhat u unijních soudů podle článku 263 SFEU. Toto posouzení je přitom právní kvalifikací skutkového stavu, která podléhá kontrole Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku(27) .
b) K opodstatněnosti důvodu kasačního opravného prostředku
46. Připomínám, že Tribunál v první části napadeného rozsudku odmítl žalobu navrhovatelky na neplatnost jako nepřípustnou z důvodu, že sporné oznámení o dluhu nepatří k aktům, jejichž zrušení se lze domáhat u unijních soudů na základě článku 263 SFEU(28) .
47. Na úvod upřesňuji, že podle mého názoru tento závěr vychází z nesprávného právního posouzení.
48. Je třeba zdůraznit, že napadený rozsudek patří k sérii judikátů, kterou Tribunál(29) započal již před nějakým časem a která je pravidelně používána(30) – byť někdy na základě jiného odůvodnění(31) – u žalob na neplatnost podaných proti aktům vydaným orgány, institucemi nebo subjekty Unie ve smluvním kontextu, jako je tomu v projednávaném případě, a zejména proti oznámením o dluhu vydávaným Komisí za účelem zpětného získání částek, které byly neoprávněně vyplaceny smluvním partnerům v rámci programů pomoci nebo financování(32) . Ve všech těchto rozhodnutích(33) zastává Tribunál velmi obecně názor, že dotčená oznámení o dluhu nejsou oddělitelná od smluvního kontextu, ve kterém byla přijata, a proto nejsou napadnutelná žalobou na neplatnost.
49. Soudní dvůr však zatím nikdy neměl příležitost posoudit tuto judikaturu a hlavní názory v ní obsažené, což je dostatečným důvodem k tomu, aby ji podrobně posoudil a vyslovil se konkrétně k odůvodnění a kritériím, na jejichž základě mohl Tribunál rozhodnout, že akty s vlastnostmi a obsahem sporného oznámení o dluhu nejsou napadnutelné žalobou na základě článku 263 SFEU.
50. Ve sporném oznámení o dluhu Komise požadovala, aby navrhovatelka vrátila částky, které jí byly podle Komise neoprávněně vyplaceny v rámci projektu WIH, a stanovila lhůtu, od jejíhož uplynutí začnou z daných částek nabíhat úroky z prodlení. Toto oznámení o dluhu se navíc jevilo jako vykonatelné, neboť v něm bylo navrhovatelce pohrozeno nuceným výkonem rozhodnutí podle článku 299 SFEU(34) . Právě tyto skutečnosti navrhovatelka uvedla s cílem prokázat, že je sporné oznámení o dluhu napadnutelným aktem.
51. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně judikoval, že žalobu na neplatnost musí být možné podat proti veškerým opatřením přijatým orgány bez ohledu na jejich povahu či formu, pokud směřují k založení právních účinků(35), a konkrétně pokud se závazné právní účinky mohou dotknout zájmů žalobce tak, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení(36) .
52. Určení, zda se na akt vztahují ustanovení článku 263 SFEU, tudíž závisí na jeho obsahu, tedy takříkajíc na jeho podstatě. Naopak povaha, forma tohoto aktu, jeho právní základ, podmínky, či dokonce kontext jeho přijetí jsou v zásadě irelevantní pro účely jeho kvalifikace jakožto aktu napadnutelného žalobou na neplatnost(37) .
53. Tento konstantní přístup Soudního dvora je veden, což je třeba zdůraznit, potřebou zaručit jednotlivcům poskytnutí účinné soudní ochrany proti aktům přijímaným orgány(38), neboť vymahatelnost těchto aktů je samotnou podstatou myšlenky Unie práva(39) .
54. Tribunál však učinil závěr, že sporné oznámení o dluhu není napadnutelný akt, nikoli s ohledem na jeho podstatu, tj. účinky, které mělo založit, nýbrž pouze s ohledem na jeho předmět(40), na kontext, v němž bylo vydáno, a obsah smluvního ujednání, k jehož provedení či na jehož základě bylo přijato(41) .
55. Tribunál totiž začal konstatováním(42), že pravomoc unijních soudů kontrolovat legalitu aktů orgánů, institucí a subjektů Unie se týká „jen aktů uvedených v článku 288 SFEU“ (což je formálně v rozporu s judikaturou Soudního dvora(43) ), pokud byly tyto akty přijaty „za podmínek stanovených smlouvou o FEU“ a „v rámci jejich výsad veřejné moci“ (což dosud nebylo předmětem judikatury Soudního dvora).
56. Tribunál poté doplnil(44), že akty přijaté orgány ve výhradně smluvním rámci, od něhož jsou neoddělitelné, „nepatří s ohledem na jejich povahu do výčtu aktů uvedených v článku 288 SFEU, jejichž zrušení se lze domáhat podle článku 263 SFEU“.
57. Jde opět o tvrzení v rozporu s judikaturou Soudního dvora(45), který opakovaně judikoval, že není rozhodující povaha napadeného aktu, ale jeho obsah a účinky, které má vyvolat ve vztahu ke třetím osobám.
58. Je třeba zejména poznamenat, že toto tvrzení, z něhož Tribunál při odůvodnění vychází, mu slouží rovněž jako závěr a že Tribunál neupřesňuje, v čem je sporné oznámení o dluhu neoddělitelné od svého smluvního kontextu, natož aby formuloval kritéria neoddělitelnosti.
59. Tyto dvě skutečnosti konečně vedou Tribunál k „předefinování“ pojmu „napadnutelný akt“ v bodě 24 napadeného rozhodnutí.
60. Tribunál totiž uvádí, že žaloba na neplatnost takového aktu, jako je sporné oznámení o dluhu, může být prohlášena za přípustnou pouze v případě, že má tento akt vyvolat závazné právní účinky jdoucí nad rámec závazných právních účinků vyplývajících ze smlouvy a že implikuje výkon výsad veřejné moci, které jsou svěřeny Komisi jakožto správnímu orgánu.
61. Tribunál má za to, že v daném případě se o takový případ nejedná, a to ze tří důvodů. Prvním důvodem je to, že sporné částky byly vyplaceny „na základě smlouvy“. Druhým důvodem je to, že žádost o vrácení neoprávněně vyplacených částek odpovídá právu stanovenému v čl. 19 odst. 1 všeobecných podmínek. Konečně třetím důvodem je to, že samo sporné oznámení o dluhu požadovalo vrácení neoprávněně vyplacených částek „v souladu s článkem 19 všeobecných podmínek“. Tribunál z toho vyvodil, že sporným oznámením o dluhu měla být uplatněna práva Komise založená smlouvou a nemělo mít právní účinky, které by vyplývaly z toho, že uvedený orgán vykonává výsady veřejné moci svěřené mu na základě unijního práva.
62. V bodě 29 napadeného rozsudku Tribunál jen v náznacích zmiňuje, že se sporné oznámení o dluhu jevilo jako vykonatelné, neboť odkazovalo na článek 299 SFEU. V tomto ohledu pouze zdůrazňuje, že konstatování uvedená v oznámení o dluhu pod nadpisem „Platební podmínky“ nemohla přes svou nejednoznačnost vést k tomu, aby bylo sporné oznámení o dluhu kvalifikováno jako „konečný akt“.
63. Je důležité zdůraznit, že toto konstatování, které nenápadně, ale jasně míří na rozsudek IBM(46), podle kterého nejsou přípravné akty napadnutelné, je obtížně pochopitelné, jelikož s předcházejícími vysvětleními nijak nesouvisí.
64. Nejdůležitější však je, že Tribunál ve skutečnosti odmítl zkoumat, zda by sporné oznámení o dluhu nemělo být považováno již z povahy samé, jak bylo uvedeno výše, a zejména z důvodu hrozícího nuceného výkonu rozhodnutí, za rozhodnutí, které je s to vyvolat autonomní právní účinky, a zda by již z tohoto důvodu nemělo být jako takové oddělitelné od svého smluvního kontextu a potažmo napadnutelné žalobou na neplatnost na základě článku 263 SFEU.
65. Tribunál tak konstatoval, že sporné oznámení o dluhu není napadnutelné, jelikož není oddělitelné od svého smluvního kontextu, ačkoli měl s ohledem na jeho obsah, a zejména skutečnost, že se jevilo jako vykonatelné, rozhodnout, že je oddělitelné od svého smluvního kontextu, a je proto i napadnutelné.
66. Je totiž nutné konstatovat, že Komise, která zaslala navrhovatelce oznámení o dluhu prezentované jako vykonatelné, nejednala jako smluvní partner, ale jako správní orgán využívající své výsady veřejné moci k tomu, aby se domohla úhrady částek, o jejichž vrácení usilovala.
67. To, že je možnost přijmout takové vykonatelné rozhodnutí, výslovně uvedena v čl. 19 odst. 5 všeobecných podmínek, nemůže zpochybnit nic na tom, že je třeba považovat sporné oznámení o dluhu za napadnutelný akt. Nemá-li být totiž Komise v kontextu plnění dotčené smlouvy současně soudcem i účastníkem, ochrana jejího smluvního partnera si žádá, aby „výsadě“, která je Komisi přiznána, odpovídalo právo podat žalobu na neplatnost.
68. Zastávám proto názor, že se Tribunál odklonil od ustálené judikatury Soudního dvora a dopustil se nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že sporné oznámení o dluhu nevyvolává právní účinky. První důvod kasačního opravného prostředku uplatněný navrhovatelkou je tedy opodstatněný a napadený rozsudek musí být z tohoto důvodu zrušen.
B – K důsledkům zrušení rozsudku Tribunálu
69. V souladu s článkem 61 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie může Soudní dvůr v případě, že je kasační opravný prostředek opodstatněný, vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.
70.
Jelikož Tribunál prohlásil žalobu navrhovatelky znějící na zrušení sporného oznámení o dluhu za nepřípustnou, nezkoumal žalobní důvody ani argumenty týkající se věci samé, které navrhovatelka předložila na podporu své žaloby, takže by bylo vhodné vrátit věc Tribunálu zpět, aby o nich mohl rozhodnout.
71. Jak jsem již uvedl výše(47), závěr, ke kterému jsem dospěl, s sebou nese to, že by měl být zrušen celý napadený rozsudek, včetně části, v níž Tribunál jakožto soud příslušný pro rozhodování sporů ze smluv rozhodl, že je vzájemný návrh Komise přípustný a opodstatněný.
72. Za těchto podmínek tedy není nutné rozhodnout o ostatních důvodech kasačního opravného prostředku, které všechny obecným způsobem napadají posouzení opodstatněnosti vzájemného návrhu Komise provedené Tribunálem.
73. Jsem však toho názoru, že za konkrétních okolností projednávané věci a pro případ, že by se Soudní dvůr rozhodl nepřijmout můj primární závěr, je vhodné podat mu v projednávané věci úplné vysvětlení a analyzovat devět dalších důvodů kasačního opravného prostředku uplatněných navrhovatelkou(48) .
VI – K posouzení opodstatněnosti vzájemného návrhu
74. Svým druhým, pátým a sedmým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka brojí především proti tomu, jak Tribunál posoudil důkazní prostředky, které předložila na podporu svých návrhových žádání znějících na zamítnutí vzájemného návrhu Komise jakožto neopodstatněného. Tribunál měl konkrétně nesprávným způsobem aplikovat pojem „neoprávněně vyplacené částky“ (druhý důvod kasačního opravného prostředku). Kromě toho se měl dopustit nesprávného posouzení, pokud jde o právní povahu pracovních výkazů (pátý důvod kasačního opravného prostředku) a metody kalkulace nákladů („cost models“) (sedmý důvod kasačního opravného prostředku).
75. Svým třetím a šestým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka v podstatě poukazuje na to, že Tribunál porušil požadavky týkající se práva na spravedlivý proces, když nepřihlédl k některým jejím argumentům a nerespektoval právo se v řízení účinně bránit a zásadu rovnosti zbraní.
76. V rámci osmého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného posouzení skutkového stavu, pokud jde o údajné zneužití pravomoci ze strany Komise.
77. V rámci devátého důvodu kasačního opravného prostředku si navrhovatelka stěžuje, že Tribunál zamítl její žalobní důvod vyplývající z absence odůvodnění sporného oznámení o dluhu.
78. Konečně desátý důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky vychází z nesprávného právního posouzení, kterého se měl Tribunál dopustit při posuzování jejího žalobního důvodu založeného na porušení zásady ochrany legitimního očekávání.
79. Komise má za to, že všechny důvody kasačního opravného prostředku mají být odmítnuty jako nepřípustné, neboť navrhovatelka se obecně snaží dosáhnout opětovného posouzení věci samé, když pouze přebírá žalobní důvody a argumenty, které již byly vzneseny před Tribunálem, a neurčuje právní předpisy, které měl Tribunál porušit, ani neuvádí odůvodnění napadeného rozsudku, které kritizuje. Komise nicméně jednotlivé důvody kasačního opravného prostředku týkající se věci samé analyzuje(49) a konstatuje, že je třeba je v každém případě zamítnout jako zcela neopodstatněné.
A – K nesprávnému posouzení, kterého se Tribunál dopustil při posuzování důkazů o neopodstatněnosti vzájemného návrhu (druhý, pátý a sedmý důvod kasačního opravného prostředku)
1. Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku, vyplývajícímu ze zkreslení právního pojmu „neoprávněně vyplacené částky“
80. V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál zkreslil právní pojem „neoprávněně vyplacené částky“ ve smyslu článku 1376 belgického občanského zákoníku, když v bodech 26 a 47 až 69 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že Komise navrhovatelce neoprávněně vyplatila částku ve výši 83 001,09 eura. Navrhovatelka na jednu stranu tvrdí, že v souladu s tímto ustanovením měla být neoprávněnost vyplacení této částky konstatována k datu jejího přijetí. Na straně druhé uvádí, že k tomu, aby byly splněny podmínky tohoto ustanovení, je třeba, aby k neoprávněnému vyplacení došlo úmyslně nebo omylem.
81. Nebylo přitom prokázáno, že pracovní výkazy nebyly vyhotoveny za trvání projektu, tedy v době, která je jako jediná relevantní pro posouzení neoprávněnosti sporných plateb.
82. Argumenty předložené navrhovatelkou tak nemohou obstát.
83. Tribunál totiž nejprve rozhodl, že se navrhovatelce nepodařilo zpochybnit zjištění provedená v rámci závěrečné zprávy o auditu, na jejichž základě dospěla Komise k závěru, že personální výdaje zaúčtované na projekt WIH nebyly uznatelné ve smyslu čl. 13 odst. 1 a čl. 14 odst. 1 písm. a) všeobecných podmínek(50) . Tato zpráva v daném případě konstatovala, že navrhovatelka nesplnila povinnost zaznamenávat a ověřovat alespoň jednou měsíčně veškerý odpracovaný čas účtovaný podle smlouvy, kterou měla podle čl. 14 odst. 1 písm. a) všeobecných podmínek.
84. Příslušné výdaje byly v důsledku toho prohlášeny za neuznatelné a byly Komisí vyloučeny.
85. Z bodu 56 napadeného rozsudku dále vyplývá, že Tribunál nicméně posoudil pracovní výkazy předložené navrhovatelkou po auditu dne 13. listopadu 2009 a dospěl k závěru, že tyto výkazy nemohou být použity jako důkazní prostředek dokládající počet hodin odpracovaných v rámci projektu WIH, protože nebyly datovány a ověřeny jednou z osob uvedených v čl. 14 odst. 1 písm. a) všeobecných podmínek.
86. Tribunál tak nezávisle posoudil skutkový stav a důkazní prostředky, které navrhovatelka předložila, aby prokázala, že Komise nesprávně prohlásila částky, jejichž vrácení požaduje, za neuznatelné.
87. Navrhovatelka přitom nepředložila nic, co by prokazovalo, že tím Tribunál zkreslil uvedené důkazy.
88. Na základě čl. 256 odst. 1 SFEU a čl. 58 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, a v souladu s konzistentní judikaturou Soudního dvora(51) proto musí být druhý důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky odmítnut jako nepřípustný.
2. K pátému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného posouzení povahy pracovních výkazů
89. V rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení při posuzování povahy pracovních výkazů a rozsahu její povinnosti podávat pravidelné zprávy. Zdůrazňuje, že tyto pravidelné zprávy, které musí obsahovat informace o každé odpracované časové jednotce za každého zaměstnance v rámci dotovaného projektu, umožňují jednak zaznamenávat odvedenou práci a jednak vytvořit objektivně měřitelný základ pro kalkulaci, který umožňuje doložit provozní náklady. V zásadě je toho názoru, že by bylo zjevně nepřiměřené přirovnávat nedostatečné vedení pravidelných zpráv s ohledem na jejich účel k neodvedení jakékoli práce. Dodává, že pojem „pravidelná zpráva“ není definován ani v právním předpise ani v judikatuře, takže její specifický obsah musí být určen konkrétně s ohledem na okolnosti případu.
90. Nejprve je třeba zdůraznit, že navrhovatelka v podstatě přebírá argumentaci, kterou předložila v prvním stupni, jak vyplývá zejména z bodu 43 napadeného rozsudku.
91. V každém případě je třeba poukázat na to, že Tribunál v bodě 59 napadeného rozsudku konstatoval, že dotčené pravidelné zprávy obsahovaly jen čtvrtletní výpis všech hodin zaúčtovaných navrhovatelkou na každou část projektu, a nikoli měsíční rozpis hodin věnovaných projektu na osobu každého zaměstnance. V důsledku toho rozhodl, že nesplňovaly formální požadavky uvedené v čl. 14 odst. 1 písm. a) třetího pododstavce všeobecných podmínek a že v žádném případě nebyly s to nahradit z obsahového hlediska pracovní výkazy.
92. Tribunál tím nezávisle posoudil skutkový stav a důkazní prostředky, které navrhovatelka předložila, aby prokázala, že Komise nesprávně prohlásila částky, jejichž vrácení požaduje, za neuznatelné.
93. Vzhledem k tomu, že navrhovatelka nepředložila žádný důkazní prostředek, kterým by prokázala, že Tribunál uvedené důkazy zkreslil, musí být i pátý důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky odmítnut jako nepřípustný podle čl. 256 odst. 1 SFEU a čl. 58 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora.
3. K sedmému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného posouzení právní povahy metod pro kalkulaci nákladů
94. V rámci sedmého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení při posouzení právní povahy metod kalkulace nákladů („cost models“).
95. Tento důvod kasačního opravného prostředku musí být odmítnut jako zjevně nepřípustný.
96. Navrhovatelka totiž neupřesňuje, které body odůvodnění napadeného rozsudku kritizuje. Nevysvětluje dále, v čem se Tribunál v tomto ohledu dopustil nesprávného právního posouzení.
97. Tyto mezery lze nicméně vysvětlit tím, že Tribunál o tomto bodě nerozhodl při posuzování vzájemného návrhu podaného Komisí.
98. Z bodu 42 napadeného rozsudku totiž vyplývá, že vzájemný návrh Komise byl založen jednak na tom, že navrhovatelka nesplnila „povinnost vést pracovní výkazy a zaznamenávat odpracované hodiny vynaložené jejími zaměstnanci ve prospěch projektu stanovenou v čl. 14 odst. 1 písm. a) všeobecných podmínek“, a jednak na skutečnosti, že „nesprávně použila ‚metodu celkových nákladů‘ pro výpočet nepřímých nákladů na projekt WIH“.
99. Z napadeného rozsudku (bodů 47 až 64) však vyplývá, že Tribunál dospěl k závěru o opodstatněnosti vzájemného návrhu po konstatování, že Komise správně dospěla k závěru, že personální výdaje zaúčtované navrhovatelkou na projekt nebyly uznatelnými náklady ve smyslu čl. 13 odst. 1 všeobecných podmínek. Naopak nezkoumal druhý důvod uplatněný Komisí.
100. Sedmý důvod kasačního opravného prostředku uplatněný navrhovatelkou proto musí v každém případě zamítnut jako irelevantní.
B – K nesprávnému posouzení skutkového stavu, kterého se dopustil Tribunál při posuzování, zda Komise zneužila svou pravomoc (osmý důvod kasačního opravného prostředku)
101. V rámci osmého důvodu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka v podstatě tvrdí, že jednání Komise bylo případem zneužití, neboť vrácení sporných částek požadovala pouze z toho důvodu, že navrhovatelka nedodala v určených lhůtách požadované pracovní výkazy, i když se její zaměstnanci projektu WIH účastnili. Předání uvedených výkazů nelze považovat za základní povinnost vyplývající ze smlouvy, neboť předmět smlouvy spočíval v dodání výstupů projektu, k němuž podle ní došlo a které dosvědčuje skutečné zapojení zaměstnanců navrhovatelky do projektu. Komise tak protiprávně přirovnala nepředání uvedených výkazů k nedodání výstupů. Tribunál se tedy podle navrhovatelky dopustil nesprávného právního posouzení, když odmítl její argument vycházející ze zneužití pravomoci.
102. Komise vysvětluje, že v případě smluv týkajících programů spojených s finanční podporou je příjemce právně zavázán evidovat a prokazovat své náklady. Povinnost příjemce prokázat takto uznatelnost svých nákladů je plně nezávislá na povinnosti provést či dodat projekt.
103. Komise dodává, že nikdy nezpochybňovala řádnost provedení projektu WIH, ale že pouze vyvodila důsledky z toho, že navrhovatelka porušila smluvní povinnosti, když věrohodným způsobem neprokázala odpracovaný čas, který její zaměstnanci skutečně věnovali projektu WIH.
104. I kdyby mohl osmý důvod kasačního opravného prostředku uspět v rámci sporu ze smlouvy(52), musí být podle mého názoru odmítnut jako zjevně nepřípustný. Navrhovatelka totiž pouze namítá, že došlo ke zneužití pravomoci, aniž upřesňuje, v čem má zmíněné zneužití spočívat, a neposkytuje ani sebemenší důkaz o tom, že by Komise jednala výlučně nebo přinejmenším v rozhodující míře za účelem dosažení jiných cílů, než jsou uváděné cíle, nebo vyhnout se postupu zvláště upravenému Smlouvou pro vypořádání se s okolnostmi daného případu(53) .
C – K nedodržení podmínek práva se v řízení účinně bránit ze strany Tribunálu (třetí a šestý důvod kasačního opravného prostředku)
1. Argumentace účastnic řízení
105. V rámci třetího důvodu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál tím, že v bodech 73 až 77 napadeného rozsudku rozhodl, že Komise měla právo požadovat vrácení částky ve výši 83 001,09 eura včetně úroků z prodlení vypočtených na základě 5% úrokové sazby od 25. října 2011, nevzal v úvahu její argumenty, čímž porušil její právo na spravedlivý proces zaručené článkem 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 a obecné zásady unijního práva.
106. V odpověď na otázky položené Tribunálem pro účely ústního jednání totiž navrhovatelka uvedla, že sporné oznámení o dluhu bylo prezentováno i chápáno jako přípravný akt, tj. smluvní dokument informativní povahy, který nemůže mít vliv na její právní postavení, takže počáteční datum pro běh úroků z prodlení, které jsou po ní požadovány, nemohlo být platně stanoveno k uplynutí data stanoveného v tomto oznámení o dluhu, tj. 25. října 2011. Tomuto argumentu se však Tribunál nevěnoval, jelikož neposuzoval legálnost změny v právním postavení navrhovatelky vyvolanou pouhým upozorněním na oznámení o dluhu.
107. V rámci šestého důvodu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka uvádí, že Tribunál porušil její právo na spravedlivý proces, přesněji její právo na to se v řízení účinně bránit a zásadu rovnosti zbraní, když v bodě 56 napadeného rozsudku rozhodl, že pracovní výkazy, které předložila, nesplňovaly požadavky stanovené smlouvou a nemohly být přijaty jako doklad o počtu hodin odpracovaných na projektu WIH, a když v bodě 63 napadeného rozsudku rozhodl, že korespondence, kterou předložila, nedokládala čas, který její zaměstnanci skutečně věnovali tomuto projektu. Tribunál ji tím podle jejího názoru připravil o veškeré důkazní prostředky, což je ve zjevném rozporu se zásadou rovnosti zbraní.
108. Navrhovatelka dodává, že smlouva, kterou uzavřela s Komisí, má zneužívající charakter, jelikož nepřiměřeným způsobem omezuje prostředky, kterými lze prokázat skutečnou účast jejích zaměstnanců na projektu WIH.
109. Kromě toho uvádí, že v takové situaci, jako je situace v daném případě, kdy Komise jednostranně prostřednictvím auditu zjistí, že byly porušeny smluvní povinnosti, a následně podá vzájemný návrh, aby získala neoprávněně čerpané částky zpět, se Komise nachází v pozici soudu i účastníka a dostává se jí výhody, která je rozporu se zásadou rovnosti zbraní.
110. Komise je toho názoru, že třetí důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky musí být zamítnut jako neopodstatněný. Tribunál položil v rámci organizačních procesních opatření účastnicím konkrétní otázku ohledně úrokové sazby požadované v rámci vzájemného návrhu, čímž jim dal příležitost se v tomto ohledu vyjádřit. Pozdní zaplacení a výpočet úroků z prodlení nebyly podle ní nutně vázány na vykonatelnost sporného oznámení o dluhu.
111. Komise má za to, že šestý důvod kasačního opravného prostředku musí být rovněž odmítnut jako neopodstatněný. V tomto ohledu zdůrazňuje, že navrhovatelka byla od začátku seznámena se všemi ujednáními smlouvy, a zejména s těmi, které se týkaly finančních podmínek. Porušení několika smluvních ujednání z její strany nemohlo způsobit, že by se z uvedených podmínek staly podmínky zneužívající a nepřiměřené.
2. Posouzení
a) Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
112. Z napadeného rozsudku vyplývá, že Tribunál v daném případě konstatoval, že podle čl. 19 odst. 2 všeobecných podmínek nabíhá z dlužné částky v případě prodlení s vrácením neoprávněně vyplacených částek ke dni stanovenému Komisí úrok v sazbě stanovené v čl. 3 odst. 6 uvedených podmínek(54), načež rozhodl, že Komise byla oprávněna požadovat zaplacení úroku z prodlení od 25. října 2011(55) .
113. Tribunál tím jednoduše uplatnil ustanovení čl. 19 odst. 2 ve spojení s čl. 3 odst. 6 všeobecných podmínek, a vyvodil tak důsledky ze svého posouzení, podle něhož šlo mezi účastníky o spor ze smlouvy a návrh Komise na vrácení vyplacených částek byl opodstatněný.
114. Okolnost, že Tribunál formálně nezaujal stanovisko k argumentům navrhovatelky, nemohla být za těchto podmínek považována za porušení jejího práva na spravedlivý proces.
115. Navrhovatelka totiž v rámci třetího důvodu svého kasačního opravného prostředku vyčítá Tribunálu, že nevzal v úvahu její argument, podle kterého nemohlo sporné oznámení o dluhu stanovit okamžik počátku běhu úroků z prodlení, a změnit tak její právní postavení a současně být prezentováno Komisí jako pouhý přípravný akt. Navrhovatelka tak kritizuje, že nebyla zohledněna návaznost stanovení úroků z prodlení na napadnutelnost oznámení o dluhu, která podle ní musí existovat. Navrhovatelka naopak nikde ve své původní žalobě, replice či odpovědi na písemné otázky Tribunálu formálně nezpochybnila platnost smluvních ujednání uplatněných v daném případě.
116. Třetí důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky musí být za daných okolností zamítnut jako neopodstatněný.
b) K šestému důvodu kasačního opravného prostředku
117. Šestý důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky musí být v daném případě rovněž zamítnut jako zjevně neopodstatněný.
118. Z napadeného rozsudku totiž vyplývá, že Tribunál nezkoumal pouze pracovní výkazy předložené navrhovatelkou dne 13. listopadu 2009(56) a pravidelné zprávy, které zaslala Komisi(57), ale rovněž 3 656 stran elektronické korespondence, které předložila, aby doložila, že její zaměstnanci skutečně věnovali určitý čas projektu(58) . Tribunál dospěl k závěru, že tyto jednotlivé důkazy nebyly s to zpochybnit závěry učiněné v rámci závěrečné zprávy o auditu.
119. Z toho vyplývá, že Tribunál byl dalek toho, aby připravil navrhovatelku o všechny důkazní prostředky, a naopak důkladně posoudil argumenty, které uvedla, a důkazní prostředky, které v tomto ohledu dodala.
120. Je třeba dodat, že navrhovatelka ve skutečnosti posouzení těchto důkazních prostředků Tribunálem kritizuje. Jak však již bylo připomenuto, posouzení skutečností a důkazů, s výjimkou případu jejich zkreslení, není právní otázkou, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku
121. Navrhovatelka konečně nemůže Tribunálu vytýkat, že v rámci posouzení vzájemného návrhu Komise nedospěl k závěru, že smlouva má zneužívající povahu, když její platnost ani nezpochybňovala.
D – K pochybení spočívajícímu v posouzení absence odůvodnění oznámení o dluhu (devátý důvod kasačního opravného prostředku)
122. V rámci devátého důvodu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když odmítl argument vycházející z absence odůvodnění sporného oznámení o dluhu, který předložila v prvním stupni. V tomto ohledu upřesňuje, že sporné oznámení o dluhu neobsahuje žádné odůvodnění umožňující ověřit provedené výpočty, přičemž odkaz Komise na její dopisy ze dne 24. května 2011 a 17. srpna 2011 nemůže být považován za dostatečné odůvodnění.
123. Komise odpovídá, že v rámci postupu předcházejícímu vydání sporného oznámení o dluhu, který zahájila dopisem ze dne 20. října 2009, a zejména v dopisech ze dne 24. května 2011 a 17. srpna 2011 zmíněných v bodě 26 napadeného rozsudku a ve zprávě o auditu, vysvětlila skutkový rámec a důvody pro své rozhodnutí. Upozorňuje na to, že Tribunál v každém případě v bodě 29 napadeného rozsudku rozhodl, že sporné oznámení o dluhu nebylo konečným aktem, a proto odkazuje na argumenty uvedené v její odpovědi na první důvod kasačního opravného prostředku.
124. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že v rámci devátého důvodu tohoto kasačního opravného prostředku navrhovatelka v podstatě Tribunálu vytýká, že nerozhodl o druhém žalobním důvodu, který uplatnila před Tribunálem v prvním stupni v rámci své žaloby znějící na zrušení sporného oznámení o dluhu.
125. Protože však byla žaloba na neplatnost podaná navrhovatelkou ve věci sporného oznámení o dluhu odmítnuta jako nepřípustná, je třeba skutečně konstatovat, že Tribunál uvedený žalobní důvod ne zkoumal a že ani formálně nerozhodl stran odůvodnění sporného oznámení o dluhu při posuzování opodstatněnosti vzájemného návrhu Komise.
126. Z napadeného rozhodnutí(59) nicméně vyplývá, že se Tribunál na základě údajů poskytnutých Komisí, které – pro upřesnění – nebyly zpochybněny, zabýval výpočtem částky ve výši 83 000, 09 eura požadované po navrhovatelce.
127. Z napadeného rozsudku(60) rovněž vyplývá, že Tribunál zkoumal, zda Komise specifikovala „podmínky vrácení a datum úhrady“ částek požadovaných po navrhovatelce. Rozhodl, že tomu tak v daném případě bylo, a v tomto ohledu odkázal jednak na dopis ze dne 24. května 2011 a jednak na údaje uvedené ve sporném oznámení o dluhu pod nadpisem „Platební podmínky“.
128. Devátý důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky musí být za těchto podmínek odmítnut jako zjevně neopodstatněný.
E – K porušení zásady ochrany legitimního očekávání (desátý důvod kasačního opravného prostředku)
129. V rámci desátého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že jí za pět let od ukončení projektu dosud nebyla vyplacena částka za poslední část programu, přestože není sporu o tom, že tato část byla realizována a její čtvrtletní zprávy byly akceptovány. Komise tím podle ní porušila zásadu ochrany legitimního očekávání, a rozsudek Tribunálu by měl být zrušen též z tohoto důvodu.
130. Je třeba konstatovat, že navrhovatelka sice tímto způsobem poukazuje na porušení zásady ochrany legitimního očekávání ze strany Komise, avšak neuvádí, v čem měl uvedenou zásadu porušit sám Tribunál. Tento desátý důvod kasačního opravného prostředku by tedy měl být z tohoto pohledu a z tohoto důvodu odmítnut jako zjevně nepřípustný.
131. Je však třeba poznamenat, že tento desátý důvod kasačního opravného prostředku přebírá pátý žalobní důvod, který navrhovatelka uplatnila v prvním stupni v rámci své žaloby na neplatnost, a o kterém tedy Tribunál nerozhodl. Je nicméně třeba konstatovat, že návrh v něm obsažený se sice váže k plnění smlouvy dotčené v projednávané věci, avšak nemá žádnou souvislost s předmětem sporného oznámení o dluhu, a tedy s předmětem sporu.
132. Desátý důvod kasačního opravného prostředku proto musí být odmítnut jako zjevně nepřípustný.
133. Vzhledem k výše uvedenému a pro případ, že by Soudní dvůr nesouhlasil s mým hlavním závěrem, konstatuji, že kasační opravný prostředek navrhovatelky musí být zamítnut.
VII – K nákladům
134. Jelikož je Soudnímu dvoru předložen návrh, aby napadený rozsudek zrušil a vrátil věc k rozhodnutí Tribunálu, navrhuji též, aby bylo o nákladech řízení o projednávaném kasačním opravném prostředku rozhodnuto později.
135. Nicméně pro případ, že by Soudní dvůr nesouhlasil s mým hlavním závěrem a rozhodl se kasační opravný prostředek zamítnout, měla by být navrhovatelce na základě ustanovení čl. 184 odst. 1 ve spojení s čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora uložena náhrada veškerých nákladů řízení.
VIII – Závěry
136. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl následujícím způsobem:
„1) Rozsudek Tribunálu Evropské unie ve věci Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise
(T‑552/11, EU:T:2013:349) se zrušuje v rozsahu, v němž prohlásil za nepřípustnou žalobu na neplatnost podanou navrhovatelkou proti oznámení o dluhu vydanému Evropskou komisí dne 9. září 2011, kterým po ní Komise požadovala vrácení částky ve výši 83 001,09 eura do 24. října 2011.
2) Věc se vrací Tribunálu Evropské unie k rozhodnutí o opodstatněnosti žaloby.
3) O nákladech řízení bude rozhodnuto později.“
137. Podpůrně navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl následovně:
„1) Kasační opravný prostředek se odmítá.
2) Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE se ukládá náhrada nákladů řízení.“
(1) .
(2)
– T‑552/11, EU:T:2013:349 (dále jen napadený rozsudek).
(3) – Dále jen „Lito Maieftiko“.
(4)
–	Viz např. ohledně francouzského správního práva, Wachsmann, P., „La recevabilité du recours pour excès de pouvoir à l’encontre des contrats – Pour le centenaire de l’arrêt Martin“, Revue française de droit administratif, č. 1 (2006), s. 24.
(5)
– Dále jen „projekt WIH“.
(6)
–	Dále jen „čl. 19 odst. 5 všeobecných podmínek“.
(7)
–	Dále jen „sporné oznámení o dluhu“.
(8)
–	T‑552/11 R, EU:T:2011:749.
(9)
–	T‑353/10, EU:T:2011:589.
(10)
–	C‑506/13 P‑R, EU:C:2013:882.
(11)
–	Viz zejména rozsudek Lecureur v. Komise (T‑26/00, EU:T:2001:222, bod 38); usnesení Musée Grévin v. Komise (T‑314/03 a T‑378/03, EU:T:2004:139, bod 88); a Helm Düngemittel v. Komise (T‑265/03, EU:T:2005:213, body 54 až 57); rozsudek CEVA v. Komise (T‑428/07 a T‑455/07, EU:T:2010:240, body 57 až 64); usnesení Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise (EU:T:2011:589, body 34 a 35); Technion a Technion Research & Development Foundation v. Komise (EU:T:2012:303, body 58 a 59); jakož i Technion a Technion Research & Development Foundation v. Komise (T‑657/11, EU:T:2012:411, body 54 až 60); rozsudky GRP Security v. Účetní dvůr (T‑87/11, EU:T:2013:161, body 31 až 38), jakož i Technische Universität Dresden v. Komise (T‑29/11, EU:T:2014:912, body 42 až 44). K odmítnutí překvalifikovat žalobu ze smlouvy na žalobu na neplatnost z důvodu promlčení viz rozsudek Helkon Media v. Komise (T‑122/06, EU:T:2008:418, bod 54).
(12)
–	Viz bod 84 uvedené repliky.
(13)
–	Bod 40 napadeného rozsudku.
(14)
–	Viz bod 39 napadeného rozsudku.
(15)
– C‑517/03, EU:C:2004:326, bod 17.
(16)
–	Vzájemný návrh podaný ve smluvním kontextu není samozřejmě unijnímu právu neznámý, Soudní dvůr jej již výslovně připustil: viz rozsudky Komise v. Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, bod 12); IDE v. Komise (C‑114/94, EU:C:1997:68, body 82 a 83). Nenašel jsem však žádný precedent odpovídající situaci v projednávaném případě, kdy byl posuzován vzájemný návrh podaný v rámci řízení o žalobě na neplatnost a bylo mu vyhověno, ačkoli žaloba na neplatnost, proti které směřoval, byla prohlášena za nepřípustnou.
(17)
– EU:T:2011:589.
(18)
–	Bod 21 napadeného rozsudku.
(19)
–	Bod 22 napadeného rozsudku.
(20)
–	Bod 23 napadeného rozsudku.
(21)
–	Bod 24 napadeného rozsudku.
(22)
–	Body 25 a 26 napadeného rozsudku.
(23)
–	Bod 28 napadeného rozsudku.
(24)
–	Bod 29 napadeného rozsudku.
(25)
–	Komise odkazuje na výše uvedené usnesení Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise (EU:T:2011:589).
(26)
–	Rozsudek Geotronics v. Komise (C‑395/95 P, EU:C:1997:210).
(27)
–	Viz zejména usnesení An Taisce a WWF UK v. Komise (C‑325/94 P, EU:C:1996:293, bod 30), jakož i rozsudek Parlament v. Ripa di Meana a další (C‑470/00 P, EU:C:2004:241, bod 41).
(28)
–	Bod 30 napadeného rozsudku.
(29)
–	Usnesení Musée Grévin v. Komise (T‑314/03 a T‑378/03, EU:T:2004:139, body 61 až 89).
(30)
–	Mezi rozhodnutími, která odmítají jako nepřípustné žaloby na neplatnost proti oznámením o dluhu s totožným či velmi podobným odůvodněním, viz usnesení Austrian Relief Program v. Komise (T‑235/06, EU:T:2008:411, body 34 až 38); rozsudky ArchiMEDES v. Komise (T‑396/05 a T‑397/05, EU:T:2009:184, body 53 až 58) a CEVA v. Komise (T‑428/07 a T‑455/07, EU:T:2010:240, body 51 až 55); usnesení Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise (EU:T:2011:589, body 22 až 32); Groupement Adriano, Jaime Ribeiro, Conduril v. Komise (T‑335/09, EU:T:2011:614, body 22 až 36); Technion a Technion Research & Development Foundation v. Komise (T‑546/11, EU:T:2012:303, body 30 až 55).
(31)
–	Mezi rozhodnutími, kterými byly jako nepřípustné odmítnuty žaloby na neplatnost proti oznámení o dluhu a která se odchylují od původně přijatého odůvodnění, viz usnesení Imelios v. Komise (T‑97/07, EU:T:2008:105, body 23 až 30); rozsudek Cestas v. Komise (T‑260/04, EU:T:2008:115, body 67 až 77); usnesení CPEM v. Komise (T‑106/08, EU:T:2009:228, body 25 až 37); Alisei v. Komise (T‑481/08, EU:T:2010:32, bod 72), jakož i IEM v. Komise (T‑435/10, EU:T:2011:410, body 26, 30 a 31); rozsudek CEVA v. Komise (T‑285/09, EU:T:2011:479, body 45 až 48); jakož i EMA v. Komise (T‑116/11, EU:T:2013:634, body 72 až 75) a usnesení Maďarsko v. Komise (T‑37/11, EU:T:2012:310, body 35 až 43).
(32)
–	Pro případy použití této judikatury po vyhlášení napadeného rozsudku viz usnesení Evropaïki Dynamiki v. Komise (T‑554/11, EU:T:2013:548, body 30 a 41); rozsudek EMA v. Komise (T‑116/11, EU:T:2013:634, body 71 až 75), jakož i rozsudek Technische Universität Dresden v. Komise (T‑29/11, EU:T:2014:912, body 29 až 35).
(33)
–	Pro opačné rozhodnutí viz rozsudek Applied Microengineering v. Komise (T‑387/09, EU:T:2012:501, body 36 až 52). Tribunál rovněž zamítl žalobu ve věci samé, aniž posoudil její přípustnost, a to na základě rozsudku Boehringer [rozsudek Rada v. Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, body 51 a 52)]; viz rozsudek Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung v. Komise (T‑73/08, EU:T:2013:433, body 47 a 48).
(34)
–	Viz body 14 a 15 tohoto stanoviska.
(35)
–	Viz rozsudek Komise v. Rada (22/70, EU:C:1971:32, bod 42).
(36)
–	Viz zejména rozsudky IBM v. Komise (60/81, EU:C:1981:264, bod 9); Internationaler Hilfsfonds v. Komise (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, bod 29), jakož i usnesení Mauerhofer v. Komise (C‑433/10 P, EU:C:2011:204, bod 57).
(37)
–	Viz zejména rozsudek IBM v. Komise (EU:C:1981:264, bod 9) a usnesení Mauerhofer v. Komise (EU:C:2011:204, bod 58).
(38)
–	Viz zejména rozsudek Les Verts v. Parlament (294/83, EU:C:1986:166, body 24 až 27).
(39)
–	Viz zejména rozsudky Weber v. Parlament (C‑314/91, EU:C:1993:109, body 8 až 12), jakož i Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, bod 38).
(40)
–	Bod 25 napadeného rozsudku.
(41)
–	Bod 26 napadeného rozsudku.
(42)
–	Bod 22 napadeného rozsudku.
(43)
–	Viz rozsudky Komise v. Rada (22/70, EU:C:1971:32, bod 41) a IBM v. Komise (EU:C:1981:264, bod 9).
(44)
–	Bod 23 napadeného rozsudku.
(45)
–	Rozsudek IBM v. Komise (EU:C:1981:264, bod 9).
(46)
– EU:C:1981:264, bod 9.
(47)
–	Viz bod 29 tohoto stanoviska
(48)
–	V tomto ohledu je však možné uvést, že Soudní dvůr by sice mohl potvrdit analýzu Tribunálu, podle které není sporné oznámení o dluhu oddělitelné od jeho smluvního kontextu, avšak mohl by se rovněž od této analýzy distancovat, rozhodnout – s tím, že nahradí odůvodnění – že spory smluvních stran ohledně plnění smlouvy spadají výlučně do pravomoci soudu příslušného pro rozhodování sporů ze smluv, a zakotvit tak v unijním právu opravdový paralelní prostředek nápravy.
(49)
–	V tomto ohledu Komise navrhuje posoudit společně druhý, čtvrtý, pátý, šestý a osmý důvod kasačního opravného prostředku.
(50)
–	Viz zejména bod 54 napadeného rozhodnutí.
(51)
–	Analogicky viz zejména rozsudky Hilti v. Komise (C‑53/92 P, EU:C:199 4:77, bod 10); Ismeri Europa v. Účetní dvůr (C‑315/99 P, EU:C:2001:391, bod 19), jakož i usnesení OCVV v. Schräder (C‑38/09 P‑DEP, EU:C:2013:679, body 69 až 75).
(52)
–	Jak Soudní dvůr rozhodl, pojem „zneužití pravomoci“ má přesný rozsah, kterým je míněno využití pravomocí správního orgánu k jinému účelu, než pro který mu byly svěřeny; viz zejména rozsudek O’Hannrachain v. Parlament (C‑121/01 P, EU:C:2003:323, bod 46).
(53)
–	Řečeno slovy definice zneužití pravomoci klasicky používané Soudním dvorem. Viz zejména rozsudky Nizozemsko v. Rada (C‑110/97, EU:C:2001:620); O’Hannrachain v. Parlament (EU:C:2003:323, bod 46); Windpark Groothusen v. Komise (C‑48/96 P, EU:C:1998:223, bod 52), jakož i Ramondín a další v. Komise (C‑186/02 P a C‑188/02 P, EU:C:2004:702, bod 44).
(54)
–	Viz body 75 a 76 napadeného rozsudku.
(55)
–	Viz bod 77 napadeného rozsudku.
(56)
–	Bod 56 napadeného rozsudku.
(57)
–	Bod 59 napadeného rozsudku.
(58)
–	Body 60 a 61 napadeného rozsudku.
(59)
–	Viz body 65 až 69.
(60)
–	 Viz body 46 a 70 až 72.