62008CC0012
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
PAOLA MENGOZZIHO
přednesené dne 21. ledna 2009 (
1
)
Věc C-12/08
Mono Car Styling SA, v likvidaci
v.
Dervis Odemis a další
„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce — Směrnice 98/59/ES — Články 2 a 6 — Postup informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v případech hromadného propouštění — Povinnosti zaměstnavatele — Právo zaměstnanců podat opravný prostředek — Požadavek konformního výkladu“
I – Úvod
1.
V projednávané věci má Soudní dvůr možnost ozřejmit některé aspekty právních předpisů Společenství upravujících hromadné propouštění. Zásadní otázkou je, zda směrnice 98/59/ES přiznává práva přímo zaměstnancům, a v případě, že ano, zda se jedná o práva individuální, nebo kolektivní. Dále je třeba určit, zda je v souladu s dotčenou směrnicí, aby vnitrostátní pravidla omezovala možnost napadnout hromadné propouštění v případě porušení samotné směrnice. Je třeba také vzít v úvahu omezení, která v této oblasti mohou vyplývat ze základních zásad práva Společenství a zejména z práva na účinnou soudní ochranu.
2.
Příležitost k těmto vysvětlením poskytl Soudnímu dvoru Cour du travail de Liège, který byl vyzván, aby rozhodl v řadě případů předložených zaměstnanci dotčenými hromadným propouštěním, a který předložil Soudními dvoru několik předběžných otázek.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
3.
Právní předpis Společenství, který se použije v tomto řízení, představuje směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (dále jen „směrnice“) (
2
).
4.
První a druhý bod odůvodnění této směrnice zní následovně:
„1.
vzhledem k tomu, že je třeba z důvodů přehlednosti a racionality přistoupit ke kodifikaci směrnice Rady 75/129/EHS ze dne 17. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění;
2.
vzhledem k tomu, že je důležité posílit ochranu zaměstnanců v případě hromadného propouštění a současně přihlédnout k potřebě vyváženého hospodářského a sociálního rozvoje uvnitř Společenství“.
5.
Článek 2 směrnice stanoví:
„1.   Pokud zaměstnavatel zamýšlí provést hromadné propouštění, musí včas zahájit projednání se zástupci zaměstnanců s cílem dosáhnout dohody.
2.   Tato projednání se týkají alespoň možností, jak se vyhnout hromadnému propouštění nebo jak ho omezit, jakož i možností zmírnit jeho následky využitím doplňujících sociálních opatření, jež jsou zaměřena zejména na pomoc při přeřazení nebo při přeškolování propuštěných zaměstnanců.
Členské státy mohou stanovit, že zástupci zaměstnanců se mohou v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo praxí obracet na odborníky.
3.   Aby zástupci zaměstnanců měli možnost předložit konstruktivní návrhy, je zaměstnavatel povinen jim včas během projednání:
a)
poskytnout veškeré související informace a
b)
v každém případě písemně sdělit:
i)
důvody plánovaného propouštění;
ii)
počet a kategorie zaměstnanců, kteří mají být propuštěni;
iii)
počet a kategorie zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni;
iv)
dobu, kdy se má propouštění uskutečnit;
v)
kritéria navržená pro výběr zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, pokud k tomu má zaměstnavatel na základě vnitrostátních právních předpisů nebo praxe pravomoc;
vi)
předpokládanou metodu výpočtu všech případných odškodnění za propuštění, která nevyplývají z vnitrostátních právních předpisů nebo praxe.
Zaměstnavatel je povinen předat příslušnému orgánu veřejné moci alespoň jednu kopii písemného sdělení podle prvního pododstavce písm. b) bodů i) až v).
[…]“
6.
Články 3 až 6 této směrnice stanoví:
„Článek 3
1.   Zaměstnavatel je povinen písemně oznámit příslušnému orgánu veřejné moci veškeré návrhy na hromadné propouštění.
[…]
2.   Zaměstnavatel je povinen předat zástupcům zaměstnanců kopii oznámení uvedeného v odstavci 1.
Zástupci zaměstnanců mohou příslušnému orgánu veřejné moci zaslat své případné připomínky.
Článek 4
1.   Hromadné propouštění, jehož návrh byl oznámen příslušnému orgánu veřejné moci, se stane účinným nejdříve 30 dní po oznámení uvedeném v čl. 3 odst. 1, aniž jsou dotčena ustanovení upravující individuální práva týkající se výpovědní lhůty.
Členské státy mohou udělit příslušnému orgánu veřejné moci pravomoc zkrátit lhůtu uvedenou v prvním pododstavci.
[…]
Článek 5
Tato směrnice se nedotýká práva členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější, nebo umožňovat či podporovat uplatňování smluvních ustanovení příznivějších pro zaměstnance.
Článek 6
Členské státy dbají, aby zástupci zaměstnanců nebo zaměstnanci mohli využít správní nebo soudní řízení k zajištění dodržování povinností stanovených touto směrnicí.“
B – Vnitrostátní právo
7.
Ustanovení směrnice 72/129 (a tím i směrnice 98/59) byla do belgického vnitrostátního práva provedena kolektivní smlouvou č. 24 ze dne 2. října 1975, která se stala závaznou na základě královské vyhlášky ze dne 21. ledna 1976 (dále jen „kolektivní smlouva č. 24“). Článek 6 kolektivní smlouvy č. 24 stanoví:
„Pokud zaměstnavatel zamýšlí provést hromadné propouštění, musí o tom předem informovat zástupce zaměstnanců a projednat tuto záležitost s nimi; toto informování se děje v rámci podnikové rady nebo, v případě její neexistence, se zastoupením odborů […]
V případě neexistence podnikové rady a zastoupení odborů je třeba informovat zaměstnance nebo jejich zástupce.
Projednání se týkají možností vyhnutí se nebo omezení hromadného propouštění, jakož i zmírnění jeho následků využitím doplňujících sociálních opatření, jež jsou zaměřena zejména na pomoc při přeřazení nebo při přeškolování propuštěných zaměstnanců.
Zaměstnavatel je za tímto účelem povinen poskytnout zástupcům zaměstnanců veškeré potřebné informace, a v každém případě formou písemného sdělení uvést důvody plánovaného propouštění, kritéria navržená pro výběr zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, počet a kategorie zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, počet a kategorie zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni, jakož i předpokládanou metodu výpočtu všech případných odškodnění za propuštění, jež nevyplývají ze zákona nebo z kolektivní smlouvy, a dobu, kdy se má propouštění uskutečnit, aby zástupci zaměstnanců mohli vyjádřit své názory a návrhy tak, aby mohly být zohledněny.“
8.
Další ochranu zaměstnancům v případě hromadného propouštění v Belgii poskytuje zákon ze dne 13. února 1998, o opatřeních na podporu zaměstnanosti, jehož články 66 až 69 stanoví:
„Článek 66
1.   Zaměstnavatel, který zamýšlí provést hromadné propouštění dodržuje postup informování a projednání při hromadném propouštění stanovený v kolektivní smlouvě uzavřené v rámci Národní rady práce.
Za tímto účelem musí zaměstnavatel splnit následující podmínky:
1.
musí podnikové radě nebo, v případě její neexistence, zastoupení odborů, nebo v případě jeho neexistence, zaměstnancům, písemně oznámit úmysl provést hromadné propouštění;
2.
musí předložit důkazy, že ohledně úmyslu provést hromadné propouštění svolal podnikovou radu, že, v případě její neexistence, se sešel se zastoupením odborů nebo, v případě jeho neexistence, se sešel se zaměstnanci;
3.
musí umožnit zástupcům zaměstnanců v podnikové radě, nebo neexistuje-li, členům odborového zastoupení, nebo neexistuje-li, tak zaměstnancům, aby položili otázky ohledně plánovaného hromadného propouštění a aby v této věci předložili své argumenty nebo protinávrhy;
4.
musí posoudit otázky, argumenty a protinávrhy uvedené v bodu 3 a odpovědět na ně.
Zaměstnavatel předloží důkazy, že splnil podmínky uvedené v předchozím pododstavci.
2.   Zaměstnavatel musí záměr hromadného propouštění oznámit úředníkovi jmenovanému králem. Toto oznámení musí potvrzovat, že podmínky stanovené v odst. 1 druhém pododstavci byly splněny.
Kopie oznámení se v den odeslání úředníkovi uvedenému v prvním pododstavci předává podnikové radě nebo odborovému zastoupení, v případě její neexistence, a oznámí se veřejně v podniku. Mimoto se v den veřejného oznámení zasílá doporučeně jedna kopie zaměstnancům, kteří budou hromadným propouštěním dotčeni a jejichž pracovní smlouva přestala dnem veřejného oznámení platit.
Článek 67
Propuštěný zaměstnanec může vznést námitky ohledně řádného informování a projednání pouze z toho důvodu, že zaměstnavatel nesplnil jednu ze čtyř podmínek stanovených v čl. 66 odst. 1 druhém pododstavci.
Propuštěný zaměstnanec již nemůže napadnout dodržení postupu informování a projednání, pokud zástupci zaměstnanců v podnikové radě nebo, v případě její neexistence, členové odborového zastoupení nebo, v případě jeho neexistence, zaměstnanci, kteří měli být informování a konzultováni, nevznesli u zaměstnavatele námitky ohledně dodržení jedné nebo více podmínek stanovených v čl. 66 odst. 1 druhém pododstavci ve lhůtě 30 dnů od data veřejného oznámení upraveného v čl. 66 odst. 2 druhém pododstavci.
Propuštěný zaměstnanec musí doporučeným dopisem informovat zaměstnavatele o tom, že napadá dodržení postupu informování a projednání ve lhůtě 30 dnů od data svého propuštění nebo od data, kdy propouštění získalo povahu hromadného propouštění.
Článek 68
1.   Běží-li propuštěnému zaměstnanci, který napadl dodržení postupu informování a projednání, výpovědní lhůta, nebo mu ještě běžet nezačala, pozastavuje se běh této lhůty, jestliže je jeho námitka opodstatněná, třetího pracovního dne po zaslání doporučeného dopisu podle čl. 67 odst. 3.
[…]
Článek 69
1.   Pokud pracovní smlouva propuštěného zaměstnance, který napadá dodržení postupu informování a projednání, již skončila, musí v doporučeném dopise podle čl. 67 odst. 3 požádat o znovupřijetí do zaměstnání.
[…]“
III – Skutkové okolnosti, původní řízení a předběžné otázky
9.
Skutkový základ sporu je podrobně popsán v obsáhlém předkládacím usnesení. Aniž bych se zaobíral podrobnostmi, lze věc shrnout následovně.
10.
V roce 2004 procházela v důsledku velkého snížení počtu objednávek Mono Car Styling (dále jen „Mono Car“), působící v odvětví výroby automobilových dílů, obzvláště obtížným obdobím. Rozhodla se proto prostřednictvím hromadného propouštění snížit počet svých zaměstnanců.
11.
Společnost uzavřela v této věci dohodu se zástupci zaměstnanců: počet propuštěných byl v dohodě stanoven na 30 a dohoda obsahovala zvláštní opatření na kompenzaci a podporu dotčených zaměstnanců. Jak zástupci zaměstnanců, tak místní úřady práce uznali, že zaměstnavatel dodržel postup informování a projednání stanovený právními předpisy upravujícími hromadná propouštění.
12.
Původní řízení vychází z individuální žaloby podané 21 zaměstnanci dotčenými hromadným propouštěním. Důvodem pro podání této žaloby bylo údajné nedodržení některých procesních požadavků stanovených právními předpisy upravujícími hromadná propouštění ze strany společnosti Mono Car. Podle mého názoru není třeba se zaobírat podrobnými tvrzeními předloženými před vnitrostátním soudem, jelikož nejsou přímo relevantní pro otázky, o kterých má Soudní dvůr rozhodovat.
13.
Předkládající soud má v každém případě rozhodnout o opravném prostředku podaném společností Mono Car proti rozhodnutí soudu nižšího stupně, kterým bylo zaměstnancům přiznáno odškodnění za újmu vzniklou v důsledku pochybení během hromadného propouštění.
14.
Vnitrostátní soud je toho názoru, že vyřešení sporu vyžaduje předchozí odpovědi na několik otázek ohledně výkladu práva Společenství, a předložil Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:
„1)
Je třeba článek 6 směrnice Rady [98/59/ES] […] vykládat tak, že brání vnitrostátnímu ustanovení, jakým je článek 67 zákona ze dne 13. února 1998, […]
—
v rozsahu, v němž stanoví, že zaměstnanec již nemůže napadnout dodržování postupu informování a projednání s výjimkou případu, kdy zaměstnavatel nesplnil podmínky uvedené v čl. 66 odst. 1 druhém pododstavci uvedeného zákona;
—
v rozsahu, v němž zástupci zaměstnanců v podnikové radě nebo, v případě její neexistence, členové odborového zastoupení nebo, v případě jeho neexistence, zaměstnanci, kteří měli být informováni a konzultováni, vznesli u zaměstnavatele námitky ohledně dodržení jedné nebo více podmínek stanovených v čl. 66 odst. 1 druhém pododstavci ve lhůtě 30 dnů od data veřejného oznámení upraveného v čl. 66 odst. 2 druhém pododstavci;
—
a pokud propuštěný zaměstnanec informoval doporučeným dopisem zaměstnavatele o tom, že napadl dodržení postupu informování a projednání a že požádal o znovupřijetí do zaměstnání, [a to ve lhůtě 30 dnů od data svého propuštění] nebo od data, kdy propuštění získala povahu hromadného propouštění?
2)
Za předpokladu, že lze článek 6 směrnice Rady [98/59/ES] ze dne 20. července 1998 […] vykládat tak, že umožňuje členskému státu přijmout vnitrostátní ustanovení, jakým je článek 67 zákona ze dne 13. února 1998, v rozsahu v němž stanoví, že propuštěný zaměstnanec může napadnout dodržování postupu informování a projednání pouze z důvodu, že zaměstnavatel nesplnil podmínky stanovené v čl. 66 odst. 1 druhém pododstavci téhož zákona, a v rozsahu, v němž zástupci zaměstnanců v podnikové radě nebo, v případě její neexistence, členové odborového zastoupení nebo, v případě jeho neexistence, zaměstnanci, kteří měli být informováni a konzultováni, vznesli u zaměstnavatele námitky ohledně dodržení jedné nebo více podmínek stanovených v čl. 66 odst. 1 druhém pododstavci ve lhůtě 30 dnů od data veřejného oznámení upraveného v čl. 66 odst. 2 druhém pododstavci, a pokud propuštěný zaměstnanec informoval doporučeným dopisem zaměstnavatele o tom, že napadl dodržení postupu informování a projednání a že požádal o znovupřijetí do zaměstnání, a to ve lhůtě 30 dnů od data svého propuštění nebo od data, kdy propouštění získalo povahu hromadného propouštění, je takový systém slučitelný se základními právy jednotlivců, jež tvoří nedílnou součást obecných právních zásad, jejichž dodržování zajišťují soudy Společenství, a konkrétněji článkem 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod?
3)
Může se vnitrostátní soud řešící spor mezi dvěma jednotlivci, v projednávaném případě zaměstnancem a jeho bývalým zaměstnavatelem, nepoužít ustanovení vnitrostátního práva, jež je v rozporu s ustanoveními směrnice Společenství, jako je článek 67 zákona ze dne 13. února 1998 […], aby byla zajištěna účinnost ostatních ustanovení vnitrostátního práva provádějících správně směrnici Společenství, jako jsou ustanovení obsažená v kolektivní smlouvě č. 24 ze dne 2. října 1975 přijaté na základě královské vyhlášky ze dne 21. ledna 1976, ale jejichž účinnému použití překáží ustanovení vnitrostátního práva, jež je v rozporu se směrnicí Společenství, v projednávaném případě článkem 67 zákona ze dne 13. února 1998?
4)
a)
Je třeba článek 2 směrnice Rady č. 98/59/ES ze dne 20. července 1998, a zejména jeho odstavce 1, 2 a 3, vykládat tak, že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jakým je čl. 66 odst. 1 zákona ze dne 13. února 1998 […] v rozsahu, v němž stanoví, že zaměstnavatel, který hodlá splnit své povinnosti v rámci hromadného propouštění, je pouze povinen prokázat, že splnil následující podmínky:
1.
předložil podnikové radě nebo, v případě její neexistence, odborovému zastoupení nebo, v případě jeho neexistence, zaměstnancům písemnou zprávu, ve které uvedl svůj záměr provést hromadné propouštění;
2.
musí předložit důkaz, že ohledně záměru provést hromadné propouštění se na jeho návrh sešla podniková rada nebo se, v případě její neexistence, sešel s odborovým zastoupením nebo se, v případě jeho neexistence, sešel se zaměstnanci;
3.
musí umožnit členům podnikové rady zastupujícím zaměstnance nebo, v případě její neexistence, členům odborového zastoupení nebo, v případě jeho neexistence, zaměstnancům položit otázky ohledně zamýšleného hromadného propouštění a předložit argumenty nebo učinit protinávrhy v této záležitosti;
4.
musí přezkoumat otázky, argumenty a protinávrhy uvedené v bodu 3 a odpovědět na ně?
b)
Je třeba totéž ustanovení vykládat tak, že brání vnitrostátnímu ustanovení, jakým je čl. 67 odst. 2 zákona ze dne 13. února 1998 […] v rozsahu, v němž stanoví, že propuštěný zaměstnanec může napadnout dodržování postupu informování a projednání pouze z důvodu, že zaměstnavatel nesplnil podmínky stanovené v čl. 66 [odst.] 1 druhém pododstavci a uvedené výše v bodu a) této otázky?“
IV – Výklad vnitrostátního práva a přípustnost předběžných otázek
15.
Před zahájením přezkumu předběžných otázek považuji za nezbytné zaobírat se výkladem vnitrostátního práva a souvisejících otázek ohledně přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
16.
Jak vyplývá z předkládacího usnesení a z vyjádření účastníků řízení, umožňuje článek 67 zákona ze dne 13. února 1998, který stanoví řadu omezení práva jednotlivých pracovníků napadnout hromadné propouštění, dva zásadně odlišné výklady.
17.
Podle prvního výkladu se omezení individuálního práva podat opravný prostředek stanovená článkem 67 vztahují pouze na opravné prostředky směřující ke zvláštním prostředky ochrany stanoveným zákonem z roku 1998 pro případ protiprávního hromadného propouštění: jinak řečeno, tato omezení se vztahují pouze na opravné prostředky požadující znovupřijetí do zaměstnání propuštěného zaměstnance nebo požadující pozastavení běhu výpovědní lhůty, jelikož tyto opravné prostředky zákon z roku 1998 výslovně upravuje (
3
).
18.
Podle druhého výkladu se naopak omezení individuálního práva podat opravný prostředek stanovená článkem 67 zákona 1998 nevztahují pouze na zvláštní prostředky ochrany stanovené tímto zákonem, ale vztahují se všeobecně na všechny individuální opravné prostředky podané zaměstnanci proti hromadným propouštěním v případě nedodržení postupu informování a projednání. Podle tohoto výkladu by se zejména omezení stanovená výše uvedeným článkem 67 vztahovala také například na žaloby na náhradu škody podané jednotlivými zaměstnanci. Zdá se, že ačkoliv názor předkládajícího soudu není zřejmý, přiklání se ke druhému výkladu.
19.
Je zřejmé, že v případě prvního výkladu by tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ztratila význam. Podle tohoto výkladu by omezení uložená článkem 67 zákona z roku 1998 mohla zaměstnancům nanejvýš zabránit v dosažení některých zvláštních prostředků ochrany, ale nijak by jim nezabránila napadnout před soudem hromadné propouštění na základě jiných právních předpisů než je zákon z roku 1998 a v případě úspěchu v získání přiměřeného odškodnění, například náhrady škody. Je naprosto zřejmé, že by tento výklad neumožňoval nalézt případný rozpor s článkem 6 směrnice 98/59 nebo se zásadou účinné soudní ochrany a s Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv. Tato ustanovení požadují záruku vhodných prostředků ochrany, ne jen jednoho zvláštního prostředku ochrany.
20.
Část belgické judikatury vychází z prvního výkladu: například rozhodnutí soudu v prvním stupni, proti kterému byl podán k předkládajícímu soudu opravný prostředek. Cour du travail de Liège v jiném složení vydal dne 30. dubna 2007 v obdobném smyslu rozhodnutí, ve kterém zejména konstatoval, že výklad, podle kterého by se podmínky stanovené článkem 67 zákona z roku 1998 vztahovaly nejen na zvláštní doplňující prostředky ochrany stanovené v tomto zákoně ale na všechny opravné prostředky, „by představoval […] značné omezení práv a prostředků ochrany vyplývajících pro zaměstnance z kolektivní smlouvy č. 24“ (
4
).
21.
Ze spisu navíc vyplývá a na jednání bylo potvrzeno, že před předkládajícím soudem nebyla otázka možného znovupřijetí zaměstnanců společností Mono Car ani vznesena, což by na základě prvního výkladu znamenalo, že všechny otázky vznesené předkládajícím soudem by postrádaly relevanci hned dvakrát.
22.
Ačkoliv Soudnímu dvoru nepřísluší vykládat vnitrostátní právo, musím přiznat, že nechápu, jak vnitrostátní soud může upřednostňovat užší výklad článku 67. Zejména s ohledem na skutečnost, jak bylo rovněž připomenuto na jednání, že zákon z roku 1998, který tento článek obsahuje, byl přijat s cílem posílit po traumatickém hromadném propouštění v závodě společnosti Renault ochranu zaměstnanců při hromadném propouštění. Už jen z tohoto důvodu nelze akceptovat, aby zákon přijatý za takovýchto okolností nakonec ve skutečnosti práva propuštěných zaměstnanců omezoval.
23.
Dále chci poznamenat, že článek 68 a článek 69 zákona z roku 1998 upravují pouze pozastavení běhu výpovědní lhůty (článek 68) a žádost zaměstnance o znovupřijetí do zaměstnání (článek 69). Tyto dva případy představují v systematice zákona z roku 1998 veškeré prostředky ochrany poskytnuté tímto zákonem, což potvrzuje, že rozsah působnosti zákona z roku 1998 je omezen na tyto zvláštní a výjimečné prostředky ochrany (pozastavení běhu promlčecí lhůty a znovupřijetí do zaměstnání). Je tedy možno poznamenat, že podle článku 68 nastává pozastavení běhu promlčecí lhůty automaticky a článek 69 se nepoužije, nejsou-li splněny podmínky pro jeho použití požadující, aby zaměstnanec požádal o znovupřijetí do zaměstnání: „Propuštěný zaměstnanec musí […] požádat také o znovupřijetí do zaměstnání“.
24.
Zejména belgická vláda ve svých písemných vyjádřeních tvrdí, že předběžné otázky jsou nepřípustné, protože článek 67 zákona z roku 1998 není v projednávané věci použitelný.
25.
Je třeba uznat, že logický postup předkládacího soudu k tomu, aby se obrátil na Soudní dvůr, není bezchybný. Zejména z toho důvodu, že předkládací soud navrhl dva možné výklady vnitrostátního práva a, aniž by se pro jeden z nich rozhodl, předložil Soudnímu dvoru několik otázek, které mají smysl pouze v případě, že se přiklání k jednomu z těchto výkladů. Soudní dvůr je tudíž požádán o rozhodnutí o otázce, která v případě, že se vnitrostátní soud nakonec rozhodne pro jiný výklad vnitrostátního práva, již nebude relevantní.
26.
Bez ohledu na výše uvedené se domnívám, že tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nesplňuje nezbytné, ve skutečnosti docela přísné, podmínky stanovené judikaturou Soudního dvora pro to, aby Soudní dvůr mohl odmítnout odpovědět na předběžné otázky vnitrostátního soudu.
27.
Soudní dvůr jednak důsledně zastává názor, že vnitrostátnímu soudu přísluší rozhodovat o věcech souvisejících s vnitrostátním právem a o nezbytnosti rozhodnutí Soudního dvora při řešení sporu v původním řízení (
5
).
28.
Zadruhé se domnívám, že otázky položené Cour du travail de Liège lze chápat jako všeobecnou žádost o upřesnění některých aspektů směrnice 95/98 Soudním dvorem tak, aby vnitrostátní soud mohl vykládat vnitrostátní právo v souladu s právem Společenství.
29.
Tudíž se domnívám, že námitkám nepřípustnosti vzneseným Belgickým královstvím nelze vyhovět.
V – Směrnice 98/59
30.
Před zahájením přezkumu jednotlivých předběžných otázek považuji za užitečné učinit několik obecných poznámek ohledně směrnice 98/59. Po objasnění některých, pro tuto směrnici typických, aspektů bude jednodušší poskytnout odpovědi na otázky.
A – Vznik, cíle a charakteristické rysy směrnice
31.
Prvním právním předpisem Společenství, který upravoval hromadná propouštění, byla směrnice 75/129/EHS (
6
). Hlavním podnětem pro přijetí této směrnice bylo zjištění, že velké průmyslové skupiny při hromadných propouštěních propouštěly zaměstnance v těch členských státech Společenství, ve kterých byla ochrana proti propouštění obzvláště slabá.
32.
Ostatně již od svého počátku mají právní předpisy Společenství, upravující propouštění, dvojí povahu. Na jedné straně zákonodárce již na začátku uvedl, že systém Společenství je založen na sociálních cílech a zdůraznil nezbytnost „poskytnout zaměstnancům větší ochranu“, která byla hlavním podnětem přijetí směrnice 75/129 (
7
). Na druhou stranu byla směrnice přijata na základě stávajícího článku 94 ES (dřívějšího článku 100 ES), který stanoví přijímaní směrnic za účelem sbližování těch vnitrostátních předpisů, které mají „přímý vliv na vytváření nebo fungování společného trhu“.
33.
Tato dvojí povaha je zjevná již z bodů odůvodnění směrnice 75/129. Jak již bylo uvedeno, v prvním bodu odůvodnění je potvrzena nutnost posílit ochranu zaměstnanců; ve druhém je konstatováno, že rozdíly mezi různými členskými státy v záležitostech kolektivního propouštění přetrvávají; a ve třetím je konstatováno, že „tyto rozdíly mohou mít přímý dopad na fungování společného trhu“.
34.
Směrnice 75/129 byla poprvé pozměněná směrnicí 92/56/EHS (
8
). I když právní úprava nebyla touto změnou nijak radikálně pozměněna, získala „sociálnější“ povahu, jak je zřejmé zejména z prvního bodu odůvodnění směrnice z roku 1992, který odkazuje na Chartu Společenství základních sociálních práv pracovníků přijatou v roce 1989.
35.
Z prvního bodu odůvodnění směrnice 98/59 vyplývá, že tato směrnice představuje zejména kodifikaci směrnice 75/129 ve znění směrnice 92/56.
36.
Směrnice 98/59 může být tedy zcela považována za v současnosti platnou verzi směrnice 75/129. To mimo jiné umožňuje dovolávat se judikatury týkající se této druhé směrnice, kterou budu ve vhodných případech citovat, aniž bych opakoval, že se formálně vlastně týká směrnice 75/129.
37.
Hlavním účelem směrnice 98/59 je především stanovit omezení procesní povahy v případech hromadného propouštění. Jinak řečeno, účelem směrnice není obsahově omezovat rozhodování podniků o svých záležitostech. Soudní dvůr zdůraznil, že tato směrnice nezasahuje do svobody zaměstnavatele provést hromadné propouštění (
9
) a všeobecně uspořádat svou hospodářskou činnost tak, jak považuje za nejvhodnější pro své potřeby (
10
).
38.
Jak vyplývá zejména z článku 5, je tato směrnice koncipována jako harmonizační opatření, které stanoví minimální standard, přičemž členským státům ponechává možnost přijímat pro zaměstnance příznivější ustanovení (
11
). Z této směrnice vyplývající harmonizace norem upravujících hromadná propouštění je tedy pouze částečná a omezená (
12
).
39.
Navíc je významné, že judikatura Soudního dvora týkající se této směrnice se zaměřuje především na rozsah její působnosti. Soudní dvůr zejména zkoumal význam výrazů „podnik“ (
13
) a „propouštění“ (
14
) a použitelnost této směrnice v případech úplného ukončení činnosti podniku (
15
) a na zaměstnavatele, kteří jsou neziskovou organizací (
16
). Soudní dvůr se rovněž zaobíral řádným výkladem výjimek z rozsahu působnosti této směrnice (
17
) stanovením hranice její použitelnosti (
18
) a datem, ke kterému se propouštění považuje za účinné (
19
).
B – Přiznává směrnice nějaká práva?
40.
Zvláštní otázka, kterou je třeba se zaobírat na začátku, je, zda směrnice 98/59 přiznává práva a případně, zda jsou tato práva individuální povahy (tj. přiznaná jednotlivým zaměstnancům), nebo kolektivní povahy (tj. přiznaná zástupcům zaměstnanců).
41.
Propuštění zaměstnanci pochopitelně tvrdí, že směrnice přiznává práva každému jednotlivému zaměstnanci dotčenému kolektivním propouštěním. Komise naopak tvrdí, že směrnice 98/59 přiznává práva kolektivní povahy.
42.
Domnívám se, že otázka uvedená ve vyjádřeních účastníků řízení je špatně formulovaná.
43.
Směrnice sama o sobě nezakládá ani nepřiznává žádná práva jak individuální, tak kolektivní povahy. Stanoví, že členské státy musí stanovit některé záruky procesní povahy v případě kolektivního propouštění. Zejména článek 6 dále stanoví, že členské státy musí vytvořit vhodné nástroje „k zajištění dodržování povinností stanovených touto směrnicí“ (kurziva doplněna autorem tohoto stanoviska).
44.
Je tedy zřejmé, že v jediném článku určenému prostředkům, které mají zajistit skutečný účinek směrnice, zákonodárce nepoužil výraz „práva“, ale dal přednost výrazu „povinnosti“. Jinak řečeno, cílem není přiznat soubor práv osobám dotčeným hromadným propouštěním, ale uložit soubor povinností zaměstnavatelům, kteří se rozhodnou taková propouštění provádět.
45.
Ačkoliv předchozí vyjádření mohou samozřejmě naznačit přístup zákonodárce, který se konečně v oblasti jako je hromadné propouštění, které je již pojmově vysoce citlivou záležitostí, pro kterou jsou typické velmi odlišné vnitrostátní tradice, pokusil sjednotit nejodlišnější postoje, nic to však nemění na skutečnosti, že povinnosti logicky odpovídá právo. Komu tedy přísluší právo ve smyslu článku 6 směrnice?
46.
Podle mého názoru není tato osoba v samotné směrnici určená a její určení je ponecháno na rozhodnutí členských států. Je vhodné připomenout znění článku 6. Tento článek stanoví, že členské státy dbají na to, „aby zástupci zaměstnanců nebo zaměstnanci mohli využít správní nebo soudní řízení k zajištění dodržování povinností stanovených touto směrnicí“ (kurziva doplněna autorem tohoto stanoviska).
47.
Znění článku 6 je jasné. Členské státy mohou v souladu s článkem 6 stanovit, že v případě hromadného propouštění jsou aktivně legitimováni a) pouze zástupci zaměstnanců; b) pouze jednotliví zaměstnanci nebo; c) zástupci zaměstnanců i jednotliví zaměstnanci (
20
).
48.
Domnívám se, že uvedené postřehy týkající se vzniku a charakteristických rysů směrnice 98/59 plně odůvodňují doslovný výklad jejího článku 6. Navíc není podle mého názoru odůvodněné a dokonce ani nutné použít jiná kritéria výkladu, která by tomuto ustanovení přisuzovala širší význam, než jaký zákonodárce zamýšlel. Je zřejmé, že zákonodárce Společenství chtěl členským státům v této záležitosti ponechat široký prostor pro uvážení: v případě hromadných propouštění zamýšlel zákonodárce zejména zajistit dostupnost účinných prostředků ochrany, nehledě na to, zda nakonec vycházejí z individuálního, kolektivního nebo smíšeného práva podat žalobu přiznaného členskými státy.
49.
Listina základních práv Evropské unie vyhlášená dne 7. prosince 2000 v Nice (
21
) navíc v článku 27 stanoví, že „pracovníci nebo jejich zástupci musí mít na vhodných úrovních zaručeno právo na včasné informování a projednávání v případech a za podmínek, které stanoví právo Unie a vnitrostátní právní předpisy a zvyklosti“ (kurziva doplněna autorem tohoto stanoviska). Tedy i zde zákonodárce tím, že použil spojku „nebo“, potvrdil, že právo na informování a projednání má být prováděno spíše na kolektivní než na individuální úrovni.
50.
Ve stejném smyslu také směrnice 2002/14/ES (
22
), která stanoví obecný rámec pro informování a projednávání se zaměstnanci, kterou ovšem podle jejího článku 9 nejsou dotčena ustanovení směrnice 98/59, považuje zástupce zaměstnanců za jedinou stranu skutečně se účastnící postupu informování a projednávání a v patnáctém bodě odůvodnění stanoví, že „touto směrnicí nejsou dotčeny vnitrostátní systémy, v rámci kterých praktický výkon uvedeného práva vyžaduje kolektivní projev vůle osob oprávněných k výkonu tohoto práva“.
51.
Konečně je třeba také zdůraznit, že argumenty uvedené v tomto stanovisku se vztahují pouze na možná porušení jediného hmotného práva, které lze ze směrnice 98/59 vyvodit, tj. práva na informování a projednání. Jiná práva zaměstnanců a/nebo jejich zástupců přiznaná vnitrostátním právním řádem nejsou v projednávané věci relevantní.
52.
Po tomto vyjasnění úvodních otázek se nyní budu zaobírat posouzením otázek předložených vnitrostátním soudem.
VI – Předběžné otázky
A – K první a ke čtvrté otázce
1. Individuální nebo kolektivní povaha práva (první část první otázky)
53.
První předběžnou otázkou předkládající soud v podstatě žádá Soudní dvůr o rozhodnutí, zda je s článkem 6 směrnice 98/59 slučitelný vnitrostátní právní předpis, který váže právo jednotlivého zaměstnance napadnout hromadné propouštění na:
a)
tvrzení, že došlo ke konkrétním případům porušení (nesplnění podmínek stanovených v článku 66 belgického zákona z roku 1998);
b)
a zejména na skutečnost, že zástupci zaměstnanců formálně vytkli zaměstnavateli příslušná údajná porušení.
54.
Během diskuze o první otázce se účastníci zaměřili především na problém uvedený v předchozím bodu pod písmenem b), tj. zda právo napadnout hromadné propouštění má individuální nebo kolektivní povahu. Nejdříve se tedy budu zaobírat touto otázkou. Posouzení týkající se omezení aktivní legitimace související s požadavkem napadnout pouze konkrétní případy porušení [písm. a) předchozího odstavce] spojím s posouzením čtvrté předběžné otázky.
a) Postoje účastníků řízení
55.
D. Odemis a další zaměstnanci, kteří byli propuštěni, především tvrdí, že výklad belgického zákona o hromadném propouštění, který používá předkládající soud k formulaci své první předběžné otázky není všeobecně vůbec dodržován. Zejména, jak jsem již uvedl, existuje jiný výklad, zjevně mnohem bližší duchu zákona z roku 1998, který spočívá v tom, že nesplnění podmínek stanovených článkem 67 tohoto zákona brání jednotlivým zaměstnancům pouze v možnosti požádat o znovupřijetí do zaměstnání nebo o pozastavení běhu výpovědní lhůty, ale nijak jim nebrání v podání žaloby na náhradu škody, například za újmu utrpěnou v důsledku nedodržení postupu informování a projednání (
23
).
56.
Odpověď na první předběžnou otázku navrhovaná těmito účastníky má tedy v určitém smyslu téměř povahu podpůrného návrhového žádání, jelikož první část obhajoby, přestože se jí nelze dovolávat přímo před Soudním dvorem, zjevně vychází z výše uvedeného výkladu belgického zákona. Tito účastníci tvrdí, že směrnice upravuje právo na informování a projednání nejen pro zástupce zaměstnanců, ale i pro jednotlivé zaměstnance: článek 6 směrnice tudíž požaduje, aby opravný prostředek mohli podávat i jednotliví zaměstnanci.
57.
Belgické království, které se podstatou předběžných otázek zaobíralo pouze podpůrně, se poté, co namítlo jejich nepřípustnost (
24
), domnívá, že s ohledem na neexistenci konkrétní úpravy ve směrnici, přísluší rozhodnutí o způsobu uplatňování práv vyplývajících z právních předpisů Společenství členským státům. Tudíž, dokud prostředky ochrany umožňují účinnou záruku těchto práv, nemůže být jejich výběr provedený členským státem kritizován. Jelikož belgické právo poskytuje několik prostředků ochrany umožňujících řádné zajištění dodržování směrnice 98/59, neexistuje rozpor mezi směrnicí a tímto belgickým zákonem.
58.
Komise tvrdí, že směrnice 98/59 přiznává práva kolektivní a nikoliv individuální povahy: podle jejího názoru tudíž neexistují problémy týkající se slučitelnosti s touto směrnicí.
59.
Spojené království konečně zdůrazňuje, že výkladem nemůže být změněna vylučovací povaha spojky „a/nebo“ v článku 6 směrnice 98/59, mimo jiné proto, že v opačném případě by bylo značně narušeno fungování samotného systému zavedeného touto směrnicí.
b) Posouzení
60.
Z mých výše uvedených závěrů ohledně obecné povahy směrnice 98/59 (
25
) logicky vyplývá, že tato směrnice sama o sobě nepožaduje, aby bylo jednotlivým zaměstnancům poskytnuto samostatné individuální právo napadnout hromadné propouštění v případě porušení práva na informování a projednání.
61.
To je zřejmé zejména ze znění článku 6 této směrnice, který stanoví, že členské státy dbají na to, aby „zástupci“ zaměstnanců nebo „zaměstnanci“ mohli využít vhodné správní nebo soudní řízení k zajištění dodržování povinností stanovených touto směrnicí.
62.
Belgický zákon z roku 1998, je-li vykládán způsobem zamýšleným předkládajícím soudem, představuje zvláštní model, kdy individuální zaměstnanec má právo podat opravný prostředek, ale pouze po předchozí „námitce“ proti hromadnému propouštění vznesené zástupci zaměstnanců. Skutečně se zdá, že belgický zákonodárce zde stanovil spíše kolektivní než individuální právo. Skutečnost, že opravný prostředek může být v každém případě podán individuálně nemění nic na tom, že zásadní rozhodnutí o napadení propouštění náleží zástupcům zaměstnanců. To není v rozporu se směrnicí 98/59, která sama uvádí spíše zástupce zaměstnanců než jednotlivé zaměstnance jako strany, se kterými zaměstnavatel navrhující hromadné propouštění musí jednat (viz např. článek 2 této směrnice).
63.
Tento zákon tedy není v rozporu s článkem 6 směrnice, který členským státům umožňuje upravit právo na informování a projednání v případě hromadného propouštění jako právo kolektivní.
64.
Soudní dvůr již dříve s odkazem na různé konkrétní otázky odmítl teleologický výklad směrnice o hromadných propouštěních a držel se přesného doslovného výkladu jejích ustanovení (
26
).
65.
Doslovný výklad článku 6 směrnice 98/59 je navíc, podle mého názoru, naprosto v souladu s charakteristickým rysem této směrnice, kterým je skutečnost, že vede ke kompromisní právní úpravě, jejímž cílem je najít rovnováhu mezi odlišnými zájmy zaměstnavatelů a zaměstnanců a také mezi rozdílnými tradicemi v jednotlivých členských státech Společenství v oblasti pracovněprávních odborových vztahů.
2. Ke slučitelnosti omezení aktivní legitimace na případy konkrétního porušení se směrnicí (druhá část první otázky a čtvrtá otázka)
66.
Pokud jde o druhý aspekt vyplývající z první předběžné otázky, tj. slučitelnost vnitrostátních právních předpisů omezujících možnost napadnout hromadné propouštění pouze na některé konkrétní případy porušení, souvisí tento problém s problémem vyplývajícím ze čtvrté předběžné otázky týkající se slučitelnosti článku 66 a článku 67 belgického zákona z roku 1998 s článkem 2 směrnice 98/59.
67.
Konkrétně je třeba určit zda může být slučitelná se směrnicí 98/59 (s článkem 2 a s článkem 6) úprava omezující v případě hromadného propouštění povinnosti zaměstnavatele na splnění několika zvláštních podmínek, které nicméně plně nepokrývají všechny povinnosti stanovené směrnicí 98/59. Obdobně je třeba určit, zda je s uvedenou směrnicí slučitelná skutečnost, že hromadné propouštění lze napadnout pouze v případě nesplnění těchto podmínek.
68.
Problém je ve skutečnosti způsoben výše uvedenou skutečností, že článek 66 a článek 67 belgického zákona z roku 1998 obsahuje úpravu, která požaduje, aby zaměstnavatel prokázal pouze splnění čtyř podmínek uvedených v čl. 66 odst. 1 druhém pododstavci: písemně vyrozuměl zástupce zaměstnanců, sešel se s těmito zástupci, umožnil těmto zástupcům položit otázky a předložit návrhy a na tyto otázky a návrhy odpověděl. Pouze údajné nesplnění těchto čtyř podmínek může být podle článku 67 důvodem napadení hromadného propouštění.
69.
Musím zde zopakovat, že výklad vnitrostátního práva, který předkládající soud zjevně upřednostňuje, považuji za sporný. Jak ve svých vyjádřeních správně upozorňuje belgická vláda, pokud by byl přijat soudní výklad v tom smyslu, že v zákoně z roku 1998 obsažená pravidla, která omezují aktivní legitimaci v případě hromadného propouštění, se vztahují pouze na znovupřijetí do zaměstnání a na pozastavení běhu výpovědní lhůty, zmizely by problémy týkající se slučitelnosti belgického zákona se směrnicí 98/59, protože by bylo možné využít ještě ostatních prostředků ochrany stanovených belgickým pracovním právem, zejména náhrady škody (
27
).
70.
Všechny povinnosti zaměstnavatelů uložené směrnicí 98/59 byly do belgického práva řádně provedeny kolektivní smlouvou č. 24. Tudíž, jestliže je zákon z roku 1998 považován za pouhý nástroj k posílení postavení zaměstnanců, pak kolektivní smlouva č. 24, která je stále v platnosti, představuje řádné provedení uvedené směrnice.
71.
Jelikož výklad vnitrostátního práva členského státu přísluší vnitrostátním soudům, musíme vycházet z výkladu zjevně upřednostňovaného předkládajícím soudem, podle kterého omezení aktivní legitimace vyplývající ze zákona z roku 1998 se vztahují na všechny opravné prostředky podané zaměstnanci, kterých se týká hromadné propouštění a kteří se dovolávají údajného nedodržení postupu informování a projednání.
72.
Pokud bychom tedy vycházeli z toho, že zákon z roku 1998 významně omezil povinnosti zaměstnavatele, a tudíž i prostředky ochrany poskytované zaměstnancům pouze na povinnosti stanovené v čl. 66 odst. 1 druhém pododstavci uvedeného zákona, byl by podle mého názoru uvedený zákon neslučitelný s právem Společenství.
73.
Není pochyb o tom, že povinnosti uvedené v čl. 66 odst. 1 druhém pododstavci zákona z roku 1998 nezahrnují všechny povinnosti stanovené směrnicí 98/59. Například, jak správně ve svých vyjádřeních uvedli zaměstnanci, není zde výslovně uvedeno, že obecně musí být cílem jednání mezi zaměstnavatelem a zástupci zaměstnanců alespoň dosažení dohody. Právě neexistence takovéto výslovné úpravy vedla v roce 1994 ke konstatování, že Spojené království nesplnilo své povinnosti (
28
). Jako další příklad lze uvést, že článek 66 zákona z roku 1998 nestanoví, že písemné oznámení zaměstnavatele musí obsahovat podrobnosti zamýšleného propouštění uvedené v čl. 2 odst. 3 prvním pododstavci písm. b) uvedené směrnice.
74.
Belgická vláda navíc sama implicitně připouští, že podmínky uložené článkem 66 zákona z roku 1998 zaměstnavatelům nezahrnují všechny podmínky stanovené směrnicí 98/59. Zdůrazňuje však, že zákon z roku 1998 přestavuje pouze další úroveň ochrany zaměstnanců dotčených hromadným propouštěním, aniž by byl jakkoliv dotčen systém zavedený kolektivní smlouvou č. 24. Komise zastává stejný názor.
3. Závěry týkající se první a čtvrté otázky
75.
Proto se domnívám, že na první a čtvrtou předběžnou otázku je třeba odpovědět v tom smyslu, že směrnice 98/59 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v případě porušení postupu informování a projednání omezuje právo napadnout hromadné propouštění pouze na zástupce zaměstnanců, nebo která váže právo jednotlivého zaměstnance napadnout hromadné propouštění na předchozí námitku vznesenou zástupci zaměstnanců. Tato směrnice však brání tomu, aby vnitrostátní ustanovení umožňovalo napadnout hromadné propouštění pouze v případech určitých zvláštních porušení povinností stanovených směrnicí, a nikoliv v případě každého porušení těchto povinností.
B – Ke druhé otázce
1. Úvod
76.
Svou druhou otázkou, která je položena pouze podpůrně, se předkládající soud v podstatě táže, zda v případě, že ustanovení vnitrostátního práva uvedená v první otázce nejsou v rozporu se směrnicí 98/59, nejsou případně neslučitelná se základními právy, konkrétně s článkem 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.
77.
Jelikož, jak jsem již uvedl, navrhuji Soudnímu dvoru, aby konstatoval neslučitelnost se směrnicí 98/59, pokud jde o jeden z aspektů uvedených předkládacím soudem, totiž pokud jde o omezení možných důvodů opravného prostředku, vyvstává otázka slučitelnosti se základními právy, podle mého názoru, zejména ohledně podmínění přípustnosti individuálního opravného prostředku předchozím vznesením námitky ze strany zástupců zaměstnanců.
78.
Dále bych chtěl zdůraznit, že případné konstatování protiprávnosti týkající se kolektivní povahy prostředku ochrany by mohlo mít účinek na samotnou legalitu směrnice 98/59 z toho důvodu, že v případě porušení postupu informování a projednání článek 6 směrnice obecně umožňuje přiznat právo podat žalobu pouze jako kolektivní právo.
2. Argumentace účastníků řízení
79.
D. Odemis a další k této otázce uvádějí, že i v případě, kdy by vnitrostátní právní předpisy omezující právo napadnout hromadné propouštění pouze na zástupce zaměstnanců, a tudíž vylučující, aby zaměstnanci podávali individuální opravné prostředky, byly slučitelné se směrnicí 98/59, byly by v každém případě v rozporu se zásadou práva na účinnou soudní ochranu.
80.
Komise trvá na svém výkladu, že směrnice 98/59 stanoví kolektivní právo, a nikoliv právo individuální a popírá případnou existenci rozporu s právem na účinnou soudní ochranu nebo s Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod („dále jen EÚLP“). V podstatě stejný postoj zastává Spojené království.
81.
Belgické království vychází z předpokladu, že belgický zákon z roku 1998 nijak neomezil práva dříve přiznaná zaměstnancům kolektivní smlouvou č. 24. Belgická vláda ve svých vyjádřeních pouze poznamenává, že skutečnost, že zaměstnanci mohou uplatnit zvláštní prostředek ochrany spočívající v žádosti o znovupřijetí do zaměstnání až poté, co zástupci zaměstnanců vznesli námitku, není v rozporu se základním právem na účinnou soudní ochranu, jelikož jednotliví zaměstnanci mají k dispozici ještě řadu dalších prostředků ochrany.
3. Posouzení
82.
I v tomto případě má tato otázka smysl pouze v tom případě, je-li belgický zákon z roku 1998 vykládán v tom smyslu, že jeho ustanovení skutečně omezují práva přiznaná zaměstnancům dřívějšími právními předpisy, zejména kolektivní smlouvou č. 24.
83.
Jak je známo, Soudní dvůr potvrdil, že právo na účinnou soudní ochranu představuje obecnou zásadu práva Společenství (
29
), která vyplývá z ústavních tradic společných členským státům a která byla zakotvena v článcích 6 a 13 EÚLP a v Listině základních práv Evropské unie.
84.
Z tohoto práva především vyplývá, že dotčené osoby mohou uplatnit práva jim přiznaná právem Společenství před vnitrostátními soudy způsobem, který stanoví členské státy (
30
).
85.
Právo na účinnou soudní ochranu, chápáno v nejširším pojetí, se nevztahuje pouze na práva přiznaná právem Společenství, ale všeobecně se může vztahovat na všechna práva přiznaná vnitrostátním právním řádem každého členského státu. Zvláštní význam této zásady může být zkoumán zejména s ohledem na EÚLP.
86.
Co se týče konkrétních ustanovení EÚLP, která je třeba v této věci zkoumat, uvádí předkládající soud, podle mého názoru správně, pouze článek 6, který obsahuje právo na spravedlivý proces, a tudíž také právo na přístup k soudu jak v civilních, tak i v trestních věcech.
87.
V projednávané věci se nelze dovolávat článku 13, který výslovně upravuje právo na účinnou soudní ochranu, jelikož tento článek se použije pouze v případě údajného porušení hmotného práva zaručeného samotnou EÚLP. V projednávané věci žádný z účastníků netvrdí, že základní právo přiznané v EÚLP bylo porušeno.
88.
Článek 6 EÚLP, jak je známo, stanoví, že „každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu“.
89.
Judikaturou Evropského soudu pro lidská práva je článek 6 EÚLP vykládán v tom smyslu, že stanoví především „právo na soud“: tj. právo předložit svou věc soudu (
31
). Podle štrasburské judikatury však platí, že dotčená ustanovení jsou použitelná pouze v případě sporu týkajícího se „práva“, o kterém lze důvodně tvrdit, že je přiznáno vnitrostátním právem dotčeného státu (
32
).
90.
Jak již bylo uvedeno, stanoví belgický právní řád právo na informování a projednání jako právo kolektivní, nikoliv jako právo individuální (
33
). Zákon z roku 1998 současně k tomuto právu připojuje zvláštní prostředky ochrany, které jsou ve skutečnosti přiznány zástupcům zaměstnanců.
91.
Skutečnost, že belgický právní řád přiznává toto právo jako právo kolektivní, není sama o sobě v rozporu s EÚLP, protože dotčené právo není v této úmluvě upraveno.
92.
Pokud lze toto právo s ohledem na EÚLP a na základní práva obecně považovat za právo kolektivní, pak je bez dalšího přípustné, aby ochrana tohoto práva měla také kolektivní povahu v tom smyslu, že opravný prostředek mohou podávat pouze zástupci zaměstnanců. Domnívám se, že v tomto ohledu je třeba za nejpodstatnější považovat zásadu symetrie mezi držením hmotného práva a možností získat ochranu tohoto práva. Pokud je toto právo kolektivní může mít podle této zásady jeho ochrana také kolektivní povahu.
93.
Odkaz učiněný D. Odemisem a dalšími na rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Philis, ve kterém tento soud konstatoval, že ustanovení řeckého práva, která vyhrazují profesní komoře právo podat opravný prostředek ohledně poplatku dlužného osobou vykonávající svobodné povolání, byla v rozporu s článkem 6 EÚLP, není ve vztahu ke kolektivním právům relevantní (
34
). V tomto případě neexistovaly pochybnosti ohledně toho, že osoba vykonávající svobodné povolání má individuální právo na odměnu, a tudíž zde vznikl neodůvodněný nepoměr mezi držením práva a možností toto právo uplatnit u soudu. V projednávané věci však kolektivní povaha opravného prostředku odráží kolektivní povahu práva.
94.
Pokud by však, v rozporu s tím, co vyplývá z předkládacího usnesení, mělo být konstatováno, že belgický právní řád přiznává individuální právo na informování a projednání například na základě článku 23 belgické ústavy (
35
), značně by se změnil pohled na věc a jednalo by se o případ, který by se plně shodoval s uvedeným rozsudkem Evropského soudu pro lidská práva ve věci Philis. V takovém případě by byla výhradně kolektivní ochrana individuálního práva zjevně v rozporu s článkem 6 EÚLP. Určení, zda belgický právní řád přiznává individuální právo na informování a projednání, však přísluší vnitrostátním soudům, které jediné jsou příslušné k výkladu vnitrostátního práva.
95.
Poslední zvláštní aspekt, který je třeba vzít v úvahu, se týká možného významu v této věci článku 30 Listiny základních práv, podle kterého „má každý pracovník v souladu s právem Společenství a s vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi právo na ochranu před neoprávněným propuštěním“.
96.
Mohla by vyvstat otázka, zda tento článek může mít v projednávané věci význam zejména tím, že požaduje, aby v každém případě porušení postupu informování a projednání ze strany zaměstnavatele bylo poskytnuto individuální právo podat opravný prostředek. Podle mého názoru by odpověď na tuto otázku byla záporná.
97.
V tomto ohlednu nelze opomenout rozhodnutí učiněné v tomto článku, že se každému zaměstnanci zaručuje ochrana před „neoprávněným“ propuštěním. Z toho je zřejmé, že tato ochrana není poskytována jako individuální základní právo v každém případě porušení předpisů, k němuž může vést propuštění (
36
). Jasně uvádí, že se musí jednat o závažné porušení, které by se mohlo vztahovat například k opodstatněnosti rozhodnutí provést propouštění. Porušení směrnice 98/59 však neumožňuje dovolávat se článku 30 Listiny, vzhledem k tomu, že s ohledem na obsah této směrnice vedou taková porušení k protiprávnosti formální/procesní povahy.
98.
Konečně neexistují dostatečné poznatky, aby bylo možno konstatovat, že směrnice 98/59 byla v důsledku pozdějšího vývoje práva Společenství do určité míry překonána, nebo že by byla v rozporu se základními právy proto, že umožňuje poskytnout právo na informování a projednání jako právo kolektivní. Při provádění povinností poskytnout ochranu, stanovených směrnicí 98/59, jsou však členské státy, v souladu se zásadou účinné soudní ochrany, povinny poskytnout ochranu odpovídající typu hmotného práva kolektivní nebo individuální povahy, které přiznávají.
99.
Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr na druhou předběžnou otázku odpověděl v tom smyslu, že zásada práva na účinnou soudní ochranu nebrání právním předpisům, které v případě hromadného propouštění přiznávají právo na informování a na projednání jako právo kolektivní a v případě jeho porušení tudíž přiznávají aktivní legitimaci pouze zástupcům zaměstnanců, a nikoliv jednotlivým zaměstnancům. Pokud je však vnitrostátním právním řádem přiznáno právo na informování a projednání jako právo individuální, brání zásada práva na účinnou soudní ochranu právním předpisům, které umožňují přiznat toto právo pouze zástupcům zaměstnanců, nebo které podmiňují podání individuálního opravného prostředku předchozím vznesením námitky ze strany zástupců zaměstnanců.
C – Ke třetí otázce
100.
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda se ve sporu mezi subjekty soukromého práva může vnitrostátní soud rozhodnout nepoužít ustanovení vnitrostátního práva (zde článek 67 zákona z roku 1998), které je v rozporu se směrnicí Společenství. V tomto konkrétním případě z toho důvodu, aby vnitrostátní soud mohl použít jiné vnitrostátní normy s touto směrnicí slučitelné (zde kolektivní smlouvu č. 24 z roku 1975).
101.
Tato otázka je relevantní pouze v případě, že Soudní dvůr zjistí možnou neslučitelnost mezi belgickou právní úpravou a směrnicí 98/59.
102.
Přesto se domnívám, že otázka týkající se možného nepoužití, a tudíž také možného horizontálního účinku směrnice, zbytečně komplikuje problém, který by mohl být vyřešen mnohem jednodušeji.
103.
Jak jsem již výše podrobně vysvětlil, není pochyb o tom, že existují dva různé výklady vnitrostátního práva použitelného v projednávané věci. Podle prvního výkladu, který jediný vyvolává otázky slučitelnosti s právem Společenství, by byla zákonem z roku 1998 podstatně omezena ochrana jednotlivých zaměstnanců při hromadném propouštění. Podle druhého výkladu by naopak zákon z roku 1998 nijak neomezil práva zaměstnanců již přiznaná stávajícími předpisy, a zejména kolektivní smlouvou č. 24. Tento druhý výklad nevyvolává žádné případné otázky ohledně jeho slučitelnosti s právem Společenství.
104.
V důsledku toho, jelikož případné prvky neslučitelnosti belgické právní úpravy s právem Společenství se týkají pouze jednoho ze dvou možných výkladů vnitrostátního práva, je zřejmé, že konstatování této neslučitelnosti Soudním dvorem by případně vedlo vnitrostátní soud k tomu, aby vycházel z druhého výkladu. Jinak řečeno, nejednalo by se o nepoužití vnitrostátního ustanovení, ale pouze o výklad vnitrostátního práva v souladu s právem Společenství, v návaznosti na ustálenou judikaturu Soudního dvora v tomto smyslu (
37
).
105.
Účastníci tohoto řízení, včetně dotčených zaměstnanců, Soudnímu dvoru vlastně navrhují přístup, který je v souladu s tím, co je navrženo zde (
38
).
106.
Jelikož mám za to, že výklad zákona z roku 1998, který omezuje a podmiňuje všechny individuální opravné prostředky v případě hromadného propouštění (nejen pokud jde o znovupřijetí do zaměstnání nebo pozastavení běhu výpovědní lhůty), je v rozporu s právem Společenství, domnívám se, že předkládací soud musí vycházet z druhého výkladu, podle kterého se podmínky uvedené v článku 67 zákona z roku 1998 použijí pouze na zvláštní prostředky ochrany stanovené uvedeným zákonem.
107.
Jak bylo uvedeno, v případě nepoužití ustanovení vnitrostátního práva by nebylo třeba odpovídat na otázku předkládacího soudu. Aby bylo možno poskytnout předkládacímu soudu užitečný návod, přeformuluji tuto otázku a navrhuji, aby Soudní dvůr konstatoval, že v případě dvou možných výkladů vnitrostátního práva, v tomto případě zákona ze dne 13. února 1998, o opatřeních na podporu zaměstnanosti, z nichž jeden je v rozporu s právem Společenství, je vnitrostátní soud povinen vycházet z výkladu, který neobsahuje prvky neslučitelnosti s právem Společenství.
VII – Závěry
108.
S ohledem na uvedené skutečnosti navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky Cour du travail de Liège odpověděl následovně:
„Směrnice 98/59 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v případě porušení postupu informování a projednání omezuje právo napadnout hromadné propouštění pouze na zástupce zaměstnanců nebo která váže právo jednotlivého zaměstnance napadnout hromadné propouštění na předchozí námitku vznesenou zástupci zaměstnanců. Tato směrnice však brání tomu, aby vnitrostátní ustanovení umožňovalo napadnout hromadné propouštění pouze v případech určitých zvláštních porušení povinností stanovených směrnicí, a nikoliv v případě každého porušení těchto povinností.
Zásada práva na účinnou soudní ochranu nebrání právním předpisům, které v případě hromadného propouštění přiznávají právo na informování a na projednání jako právo kolektivní, a v případě jeho porušení tudíž přiznávají aktivní legitimaci pouze zástupcům zaměstnanců, a nikoliv jednotlivým zaměstnancům. Pokud je však vnitrostátním právním řádem přiznáno právo na informování a projednání jako právo individuální, brání zásada práva na účinnou soudní ochranu právním předpisům, které umožňují přiznat toto právo pouze zástupcům zaměstnanců nebo které podmiňují podání individuálního opravného prostředku předchozím vznesením námitky ze strany zástupců zaměstnanců.
V případě dvou možných výkladů vnitrostátního práva, v tomto případě zákona ze dne 13. února 1998 o opatřeních na podporu zaměstnanosti, z nichž jeden je v rozporu s právem Společenství, je vnitrostátní soud povinen vycházet z výkladu, který neobsahuje prvky neslučitelnosti s právem Společenství.“
(
1
) – Původní jazyk: italština.
(
2
) – Úř. věst. 1998, L 225, s. 16; Zvl. vyd. 05/03, s. 327.
(
3
) – Upozorňuji, že účelem pozastavení běhu výpovědní lhůty a znovupřijetí do zaměstnání, které představují zdánlivě drastická opatření, je ve skutečnosti pouze prodloužit (nebo obnovit) zaměstnanecký poměr do doby řádného provedení postupu hromadného propouštění. Viz předkládací usnesení, strana 22.
(
4
) – „[C]onstituerait … un vertigineux recul des droits et actions que les travailleurs puisent dans la C.C.T. no 24“: Cour du Travail de Liège, rozsudek ze dne 30. dubna 2007, R.G. 32.872/04, s. 34.
(
5
) – Viz například rozsudek ze dne 17. července 2008, Corporación Dermoestética (C-500/06, Sb. rozh. s. I-5785, bod 23 a uvedená judikatura).
(
6
) – Směrnice Rady 75/129/EHS ze dne 17. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (Úř. věst. L 48, s. 29).
(
7
) – První bod odůvodnění směrnice 75/129.
(
8
) – Směrnice Rady 95/56/EHS ze dne 24. června 1992, kterou se mění směrnice 75/129/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (Úř. věst. L 245, s. 3).
(
9
) – Rozsudky ze dne 12. února 1985, Nielsen & Søn, (284/83, Recueil, s. 553, bod 10), a ze dne 7. září 2006 ve spojených věcech Agorastoudis (C-187/05 až C-190/05, Sb. rozh. s. I-7775, bod 35).
(
10
) – Rozsudek ze dne 7. prosince 1995, Rockfon (C-449/93, Recueil, s. I-4291, bod 21).
(
11
) – Srov. také rozsudek ze dne 8. června 1982, Komise v. Itálie (91/81, Recueil, s. 2133, bod 11).
(
12
) – Srov. rozsudek ze dne 8. června 1994, Komise v. Spojené království (C-383/92, Recueil, s. I-2479, bod 25).
(
13
) – Rozsudek Rockfon uvedený v poznámce 10, a rozsudek ze dne 15. února 2007, Athinaïki Chartopoïïa AE (C-270/05, Sb. rozh. s. I-1499).
(
14
) – Rozsudky Nielsen & Søn, uvedený v poznámce 9, a ze dne 12. října 2004, Komise v. Portugalsko (C-55/02, Sb. rozh. s. I-9387).
(
15
) – Rozsudek ze dne 28. března 1985, Komise v. Belgie (215/83, Recueil, s. 1039) a rozsudek Agorastoudis, uvedený v poznámce 9.
(
16
) – Rozsudek ze dne 16. října 2003, Komise v. Itálie (C-32/02, Recueil, s. I-12063).
(
17
) – Rozsudek ze dne 17. prosince 1998, Lague (C-250/97, Recueil, s. I-8737) a rozsudek Agorastoudis, uvedený v poznámce 9 (bod 29).
(
18
) – Rozsudek ze dne 18. ledna 2007, Confédération générale du travail (C-385/05, Sb. rozh. s. I-611).
(
19
) – Rozsudek ze dne 27. ledna 2005, Junk (C-188/03, Sb. rozh. s. I-885).
(
20
) – V tomto ohledu ze srovnání různých jazykových verzí nevyplývá žádný rozdíl. Zejména, pokud jde o první část věty, je za nejdůležitější považováno francouzské znění „les représentants des travailleurs et/ou les travailleurs“, anglické znění „the workers' representatives and/or workers“, německé znění „Arbeitnehmervertreter […] und/oder […] Arbeitnehmer […]“ a holandské znění „de vertegenwoordigers van de werknemers en/of de werknemers“. Výjimku obsahuje španělské znění, které používá pouze spojku „o“ [nebo] a stanoví, že právo přísluší „los representantes de los trabajadores o los trabajadores“. Podle mého názoru by ani podle španělského znění přiznání práva podat žalobu jak jednotlivým zaměstnancům, tak jejich zástupcům nemělo činit problémy: viz rozsudek ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie (C-304/02, Sb. rozh. s. I-6263, bod 83).
(
21
) – Úř. věst. C 364, s. 1.
(
22
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/14/ES ze dne 11. března 2002, kterou se stanoví obecný rámec pro informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci v Evropském společenství (Úř. věst. L 80, s. 29; Zvl. vyd. 05/04, s. 219).
(
23
) – Viz bod 17.
(
24
) – Viz bod 24.
(
25
) – Viz bod 30 a násl.
(
26
) – Rozsudek Nielsen & Søn (uvedený v poznámce 9, body 8 až 10).
(
27
) – Viz bod 19 a další.
(
28
) – Rozsudek Komise v. Spojené království (uvedený v poznámce 12, bod 34 a další).
(
29
) – Viz například rozsudek ze dne 15. května 1986, Johnston (222/84, Recueil, s. 1651, bod 18); ze dne 13. března 2007, Unibet (C-432/05, Sb. rozh. s. I-2271, bod 37), a ze dne 15. dubna 2008, Impact (C-268/06, Sb. rozh. s. I-2483, bod 43).
(
30
) – Rozsudek Unibet (uvedený v poznámce 29, body 38 až 40).
(
31
) – Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 21. února 1975, Golden v. Spojené království, série A, č. 18 (bod 35).
(
32
) – Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 25. listopadu 1993, Zander v. Švédsko, série A č. 279 B (bod 22 a uvedená judikatura).
(
33
) – Viz bod 62.
(
34
) – Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 27. srpna 1991, Philis v. Řecko, série A, č. 209.
(
35
) – V tomto smyslu uvedený v rozsudku vnitrostátního soudu uvedeného v poznámce 4, s. 19. Dotčený článek 23 uvádí mezi základními právy přiznanými každé osobě také „právo na informování, projednání a kolektivní vyjednávání“.
(
36
) – Různé jazykové verze Listiny tento výklad potvrzují. Srov. např. francouzské znění „licenciement injustifié“, anglické znění „unjustified dismissal“, německé znění „ungerechtfertigte Entlassung“, španělské znění „despido injustificado“, holandské znění „kennelijk onredelijk ontslag“, portugalské znění „despedimentos sem justa causa“.
(
37
) – Viz, např. rozsudek ze dne 11. ledna 2007, ITC Innovative Technology Center GmbH (C-208/05, Sb. rozh. s. I-181, bod 68 a uvedená judikatura).
(
38
) – Belgické království v souladu se svým názorem, že jediný možný výklad belgického práva je ten, který je výhodnější pro zaměstnance, tvrdí, že vzhledem k neexistenci rozporu mezi vnitrostátním právem a právem Společenství není třeba odpovídat odpovídat na tuto otázku.