62024CJ0127
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
30. dubna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Duševní vlastnictví – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29/ES – Článek 3 odst. 1 – Sdělování veřejnosti – Pojem – Další přenos signálu prostřednictvím vlastní kabelové sítě domova pro seniory – Specifická technologie – Nová veřejnost“
Ve věci C‑127/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) ze dne 8. února 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 15. února 2024, v řízení
Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA)
proti
VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: F. Biltgen, předseda senátu, T. von Danwitz, místopředseda Soudního dvora vykonávající funkci soudce prvního senátu, I. Ziemele (zpravodajka), soudkyně,
generální advokát: M. Szpunar,
za soudní kancelář: R. Șereș, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. dubna 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA): T. Winter, Rechtsanwalt,
–
za VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH: A. Conrad, R. Grzybowska, T. Schubert a W. Spoerr, Rechtsanwälte,
–
za francouzskou vládu: R. Bénard, P. Boccanfuso, B. Dourthe, B. Fodda a E. Timmermans, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: J. Samnadda a G. von Rintelen, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 4. září 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA), společností pro kolektivní správu autorských práv, a VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH (dále jen „VHC 2“) týkajícího se údajné povinnosti mít licenci k dalšímu přenosu rozhlasových a televizních programů v domově pro seniory.
Právní rámec
Unijní právo
3
Body 4, 9, 10 a 23 odůvodnění směrnice 2001/29 uvádějí:
„(4)
Větší právní jistota a vysoká úroveň ochrany duševního vlastnictví poskytovaná harmonizovaným právním rámcem týkajícím se autorského práva a práv s ním souvisejících podpoří podstatné investice do tvůrčí a inovační činnosti […] a povede tím k růstu a vyšší konkurenceschopnosti evropského průmyslu […]
[…]
(9)
Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. Jejich ochrana napomáhá zajistit udržení a rozvoj tvořivosti v zájmu autorů, výkonných umělců, výrobců, spotřebitelů, kultury, průmyslu a široké veřejnosti. Duševní vlastnictví bylo proto uznáno za nedílnou součást vlastnictví.
(10)
Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou odměnu, stejně jako výrobci, mají-li tuto činnost financovat. Investice vyžadovaná [vyžadované] na produkci výrobků, jako jsou zvukové záznamy, filmy nebo multimediální výrobky, a služeb, jako jsou služby na požádání, jsou značné. Odpovídající právní ochrana duševního vlastnictví je nezbytná pro zajištění dostupnosti takové odměny a pro možnost uspokojivé návratnosti takové investice.
[…]
(23)
Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos [jakýkoli přenos nebo další přenos] díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.“
4
Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“, v odstavcích 1 a 3 stanoví:
„1.   Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.
[…]
3.   Práva uvedená v odstavcích 1 a 2 se nevyčerpají žádným sdělením veřejnosti nebo zpřístupněním veřejnosti podle tohoto článku.“
Německé právo
5
Podle ustanovení § 15 odst. 2 bodu 3 Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (zákon o autorském právu a právech s ním souvisejících) ze dne 9. září 1965 (BGBl. 1965 I, s. 1273) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „UrhG“) výlučné právo autora na sdělování jeho dílo veřejnosti ve smyslu ustanovení § 15 odst. 2 první věty UrhG zahrnuje právo na vysílání, tedy podle ustanovení § 20 UrhG právo na zpřístupňování díla veřejnosti prostředky sloužícími k šíření zvuků nebo obrazů a zvuků, jako jsou rozhlas a televize, vysílání pomocí satelitu, kabelové vysílání nebo jiné podobné technické prostředky.
6
Podle ustanovení § 20b odst. 1 první věty UrhG právo na vysílání zahrnuje právo na kabelový přenos, tj. právo přenášet vysílané dílo v rámci současného, úplného a nezměněného přenosu programu pomocí kabelu nebo mikrovlnného systému.
7
Podle ustanovení § 15 odst. 3 první věty UrhG je sdělování veřejné, pokud je určeno velkému počtu osob z řad veřejnosti. Podle ustanovení § 15 odst. 3 druhé věty UrhG náleží k veřejnosti každá osoba, která není vázána osobními vztahy s osobou, která dílo využívá, nebo s jinými osobami, kterým je dílo umožněno vnímat nebo je jim zpřístupněno v nehmotné podobě.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
8
GEMA je organizací kolektivní správy autorských práv v oblasti hudby.
9
VHC 2 je provozovatelem domova pro seniory, ve kterém pobývá trvale 89 seniorů vyžadujících péči, kterým je poskytována komplexní péče. Tento domov zahrnuje 88 jednolůžkových a tři dvojlůžkové pokoje, které jsou rozmístěny ve čtyřech rezidenčních zónách a jsou v něm mimoto různé společné prostory, jako jsou jídelny a společenské místnosti.
10
VHC 2 pomocí vlastního satelitního přijímače přijímá vysílání, a to televizní a rozhlasové, a kabelovou sítí uskutečňuje jeho současný, úplný a nezměněný přenos do přípojek umístěných v pokojích obyvatel domova a v pokojích s pečovatelskou službou.
11
GEMA, která má za to, že tento další přenos rozhlasových a televizních programů vyžaduje licenci, podala proti VHC 2 žalobu znějící na ukončení šíření hudebních děl z jejího repertoáru. Landgericht Frankenthal (Zemský soud ve Frankenthalu, Německo) této žalobě vyhověl.
12
Na základě odvolání, které VHC 2 podal proti tomuto rozsudku, Oberlandesgericht Zweibrücken (Vrchní zemský soud v Zweibrückenu, Německo) uvedený rozsudek zrušil a žalobu podanou GEMA zamítl z důvodu, že další přenos, který uskutečňuje VHC 2, není „sdělováním veřejnosti“. Tento soud měl v podstatě za to, že třebaže se skutečně jednalo o sdělování, nebylo určené veřejnosti, jelikož se omezovalo na ohraničený okruh obyvatel dotčeného domova, kteří tvoří svým složením velmi stejnorodou a z hlediska počtu poměrně stabilní skupinu, která se skládá z osob, které v domově pobývají trvale. Podle uvedeného soudu se tak předmětné sdělování omezovalo na konkrétně určené jednotlivce, kteří náležejí do soukromé skupiny osob.
13
Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo), který je předkládajícím soudem, u něhož GEMA podala opravný prostředek „Revision“, si zaprvé klade otázku, zda obyvatelé takového domova pro seniory, jako je domov, který provozuje VHC 2, představují blíže neurčený počet potenciálních adresátů ve smyslu judikatury Soudního dvora týkající se pojmu „sdělování veřejnosti“ podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, nebo zda představují soukromou a omezenou skupinu konkrétně určených osob, jak uvedl Oberlandesgericht Zweibrücken (Vrchní zemský soud v Zweibrückenu).
14
Třebaže v projednávané věci ke sdělování docházelo prostřednictvím specifické technologie, má předkládající soud zadruhé pochybnosti o obecné relevanci zohlednění typu použitého šíření k tomu, aby byl úkon kvalifikován jako „sdělování veřejnosti“. Z rozsudku ze dne 16. března 2017, AKM (C‑138/16, EU:C:2017:218, body 26 až 30), totiž podle něj vyplývá, že Soudní dvůr nezohlednil způsob šíření odlišný od způsobu původního sdělování, o který šlo ve věci, ve které byl vydán uvedený rozsudek, a sice jako v projednávané věci pouze současný, úplný a nezměněný přenos signálu přijatého prostřednictvím antény pomocí kabelové sítě, ale vycházel z kritéria existence „nové veřejnosti“, které je určující pro stanovení, zda došlo ke „sdělování veřejnosti“.
15
Soudní dvůr rovněž tak v rozsudcích ze dne 7. prosince 2006, SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, body 37 až 47); ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, body 197 až 199); ze dne 27. února 2014, OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, body 27 až 33), jakož i ze dne 31. května 2016, Reha Training (C‑117/15, EU:C:2016:379, bod 57) údajně zkoumal pouze posledně uvedené kritérium, aniž zohlednil použitou technologii šíření.
16
Předkládající soud uvádí, že podle doktrinálního výkladu z této judikatury Soudního dvora vyplývá, že specifická technologie odůvodňuje připuštění existence sdělování veřejnosti pouze v případech, kdy se další přenos obsahu přijatého původně prostřednictvím antény, satelitních nebo kabelových systémů uskutečňuje prostřednictvím internetu.
17
Předkládající soud si zatřetí klade otázku, zda takový další přenos, jako je přenos dotčený ve věci v původním řízení, splňuje podmínku týkající se kritéria „nové veřejnosti“. Předkládající soud si rovněž klade otázku, jaký případný dopad by měla v tomto ohledu skutečnost, že obyvatelé dotyčného domova mají možnost nezávisle na tomto dalším přenosu sami přijímat rozhlasové a televizní programy prostřednictvím antény ve svých pokojích, a skutečnost, že nositelé práv již obdrželi odměnu za původní vysílání.
18
Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Představují obyvatelé komerčně provozovaného domova pro seniory, kteří mají ve svých pokojích televizní a rozhlasové přípojky, do kterých provozovatel domova prostřednictvím své kabelové sítě uskutečňuje současný, úplný a nezměněný přenos rozhlasových a televizních programů přijímaných satelitním přijímačem, ‚blíže neurčený počet potenciálních adresátů‘ ve smyslu definice ‚sdělování veřejnosti‘ podle čl. 3 odst. 1 směrnice [2001/29]?
2)
Má definice, kterou dosud používá Soudní dvůr a podle které kvalifikace jako ‚sdělování veřejnosti‘ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice [2001/29] vyžaduje, aby bylo ‚chráněné dílo sděleno specifickou technologií odlišnou od technologií, které byly dosud používány, nebo [nové veřejnosti], tj. veřejnosti, kterou nositelé autorského práva nebrali v potaz při udílení svolení k prvotnímu sdělení jejich díla veřejnosti‘, i nadále obecnou platnost, nebo je použitá technologie relevantní již jen v případech, kdy je uskutečňován další přenos obsahů, které byly původně přijaty pomocí antény, satelitních nebo kabelových systémů, prostřednictvím internetu?
3)
Jedná se v případě, že provozovatel domova pro seniory jednající za účelem dosažení zisku prostřednictvím své kabelové sítě uskutečňuje současný, úplný a nezměněný přenos rozhlasových a televizních programů přijímaných satelitním přijímačem do televizních a rozhlasových přípojek umístěných v pokojích obyvatel tohoto domova, o ‚novou veřejnost‘ ve smyslu definice ‚sdělování veřejnosti‘ podle čl. 3 odst. 1 směrnice [2001/29]? Je pro účely tohoto posouzení relevantní, zda obyvatelé mají nezávisle na kabelovém vysílání možnost přijímat televizní a rozhlasové programy ve svých pokojích pomocí antény? Je pro účely tohoto posouzení rovněž relevantní, zda nositelé práv již pobírají odměnu za udělení svolení k původnímu vysílání?“
K předběžným otázkám
Ke druhé a třetí otázce
19
Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně a na prvním místě, je, zda čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že se pojem „sdělování veřejnosti“ podle tohoto ustanovení vztahuje na skutečnost, že provozovatel domova pro seniory uskutečňuje současný, úplný a nezměněný přenos rozhlasových a televizních programů přijímaných satelitním přijímačem napojeným na televizní a rozhlasové přípojky umístěné v pokojích obyvatel prostřednictvím kabelové sítě instalované v domově.
20
Předkládající soud si zvláště klade otázku, zda takový další přenos spadá pod tento pojem buď jako sdělování uskutečňované „specifickou technologií“, nebo jako sdělování určené „nové veřejnosti“.
21
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.
22
Jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, autoři mají na základě tohoto ustanovení právo preventivní povahy, které jim umožňuje zasáhnout vůči případným uživatelům jejich děl a sdělování veřejnosti, které by mohli zamýšlet tito uživatelé, a to za účelem zákazu tohoto sdělování (rozsudky ze dne 15. března 2012, SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, bod 75, a ze dne 20. června 2024, GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, bod 17).
23
Pokud jde o obsah pojmu „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, musí být – jak je zdůrazněno v bodě 23 odůvodnění směrnice 2001/29 – vykládán v širokém smyslu tak, že se vztahuje na veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází, a tedy na jakýkoliv přenos nebo další přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Z bodů 4, 9 a 10 odůvodnění této směrnice totiž vyplývá, že jejím hlavním cílem je zavedení vysoké úrovně ochrany autorů, která jim umožní obdržet přiměřenou odměnu za užívání jejich děl, zejména při jejich sdělování veřejnosti (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. prosince 2006, SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 36, a ze dne 11. dubna 2024, Citadines, C‑723/22, EU:C:2024:289, bod 38, jakož i citovaná judikatura).
24
V tomto ohledu v souladu s ustálenou judikaturou pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu tohoto čl. 3 odst. 1 zahrnuje dva kumulativní prvky, a sice sdělování díla a sdělování tohoto díla veřejnosti, a předpokládá individuální posouzení (rozsudky ze dne 22. června 2021, YouTube a Cyando, C‑682/18 a C‑683/18, EU:C:2021:503, bod 66, jakož i ze dne 20. června 2024, GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, bod 21).
25
Pro účely takového posouzení je třeba zohlednit několik doplňujících kritérií, která nejsou autonomní povahy a navzájem spolu souvisí. Jelikož se tato kritéria v různých konkrétních situacích mohou vyskytovat s velmi proměnlivou intenzitou, je třeba je použít jak individuálně, tak v jejich vzájemném spojení (rozsudky ze dne 31. května 2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, bod 35, a ze dne 20. června 2024, GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, bod 22).
26
Pokud jde o tato kritéria, z ustálené judikatury vyplývá, že k tomu, aby mohlo být sdělování chráněného díla kvalifikováno jako „sdělování veřejnosti“, musí být toto dílo zejména sděleno specifickou technologií odlišnou od technologií, které byly dosud používány, nebo, pokud tak tomu není, nové veřejnosti, tj. veřejnosti, kterou nositelé autorského práva nebrali v potaz při udílení svolení k prvotnímu sdělení jejich díla veřejnosti (rozsudky ze dne 8. září 2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, bod 37, a ze dne 20. června 2024, GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, bod 43).
27
V projednávané věci je třeba zaprvé uvést, jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, že dotazy předkládajícího soudu vycházejí z předpokladu, že takový další přenos vysílání, jako je přenos dotčený ve věci v původním řízení, se uskutečňuje specifickou technologií odlišnou od původního sdělování.
28
Je však třeba poznamenat, že Soudní dvůr za účelem určení relevance tohoto kritéria pro účely kvalifikace úkonu určitého subjektu jako „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 vycházel zejména z čl. 3 odst. 3 této směrnice, podle něhož se svolením k zahrnutí chráněných děl do sdělování veřejnosti právo udělit svolení k dalšímu sdělování těchto děl veřejnosti nebo jej zakázat nevyčerpá (v tomto smysl viz rozsudek ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‑607/11, EU:C:2013:147, bod 23).
29
Soudní dvůr z toho vyvodil, že unijní normotvůrce tím, že upravil situace, v nichž je dané dílo opakovaně užíváno, zamýšlel stanovit nutnost v zásadě individuálního svolení autora dotčeného díla ke každému přenosu nebo dalšímu přenosu díla za použití „specifické technologie“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‑607/11, EU:C:2013:147, bod 24).
30
Na tomto základě měl Soudní dvůr za to, že je třeba rozlišovat mezi situacemi, kdy provozovatel zpřístupní vědomě vysílání obsahující chráněná díla nové veřejnosti, kterou dotyční autoři nebrali v potaz při udílení svolení k dotčenému přenosu vysílání, a situacemi, kdy jsou za specifických technologických podmínek uskutečňovány dva přenosy odlišným způsobem přenosu a každý z nich je určen veřejnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‑607/11, EU:C:2013:147, body 38 a 39).
31
Z judikatury Soudního dvora, a zejména z rozsudku ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další (C‑607/11, EU:C:2013:147), tedy vyplývá, že lze mít za to, že takový úkon byl uskutečněn za užití „specifické technologie“ ve smyslu judikatury citované v bodě 26 tohoto rozsudku pouze v případě, že použití dané technologie s sebou nese uskutečnění nového přenosu nebo dalšího přenosu vysílání, a to nezávisle na původním sdělování.
32
Jak rovněž vyplývá z judikatury Soudního dvora, je tomu tak zvláště v případě dalšího přenosu pozemního televizního vysílání přes internetovou síť (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‑607/11, EU:C:2013:147, bod 26, jakož i ze dne 29. listopadu 2017, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, body 14, 46 a 48). Soudní dvůr naproti tomu rozhodl, že taková situace, jako je situace, v souvislosti s níž byl vydán rozsudek ze dne 7. prosince 2006, SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764), a sice poskytování signálu prostřednictvím televizních přijímačů klientům ubytovaným v pokojích hotelového zařízení, spadá nikoli pod tento případ, ale pod první případ uvedený v bodě 30 tohoto rozsudku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‑607/11, EU:C:2013:147, body 37 a 38).
33
Jak přitom uvedl generální advokát v bodě 20 svého stanoviska, posledně uvedená situace je obdobná situaci dotčené ve věci v původním řízení, v níž, jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, provozovatel domova pro seniory, stejně jako provozovatel hotelu, prostřednictvím kabelového systému instalovaného v jeho zařízení dále přenáší signál přijímaný jeho satelitní anténou do různých částí tohoto zařízení.
34
Z toho vyplývá, že nelze mít za to, že takový další přenos vysílání, jako je přenos dotčený ve věci v původním řízení, je uskutečněný „specifickou technologií“ ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 26 tohoto rozsudku.
35
V souladu s touto judikaturou je třeba zadruhé ověřit, zda je dotčený další přenos určen „nové veřejnosti“, která se liší od té, které je původní vysílání určeno.
36
V tomto ohledu je třeba připomenout, že autor tím, že udělí souhlas k vysílání svého díla rozhlasem či televizí, zohledňuje pouze přímé uživatele, to znamená držitele televizních přijímačů, kteří jednotlivě nebo v soukromém či rodinném kruhu přijímají jednotlivé pořady (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. prosince 2006, SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 41, jakož i ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 198).
37
Soudní dvůr tak rozhodl, že klienti hotelu nebo restauračního zařízení, pacienti lázeňského zařízení nebo rehabilitačního centra, jakož i nájemci bytů nacházejících se v nemovitosti, které jsou předmětem krátkodobého pronájmu, zejména jakožto ubytovací zařízení cestovního ruchu, představují takovou novou veřejnost (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 7. prosince 2006, SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 42; ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 199; ze dne 27. února 2014, OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, bod 32; ze dne 31. května 2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, bod 61, jakož i ze dne 20. června 2024, GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, bod 44).
38
Za takových okolností měl totiž Soudní dvůr v podstatě za to, že adresáti sdělování představují „novou veřejnost“, jelikož v zásadě požívají chráněného dílo pouze z důvodu konkrétní činnosti provozovatele dotyčného zařízení, který jim s plnou znalostí důsledků svého chování poskytne přístup k tomuto dílu, když se nacházejí v oblasti pokryté vysíláním tohoto díla.
39
Soudní dvůr naproti tomu rozhodl, že tomu tak není v případě nájemců bytů v nemovitosti, v nichž mají bydliště, kteří nemohou být považováni za „novou veřejnost“ ve smyslu judikatury uvedené v bodě 26 tohoto rozsudku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. června 2024, GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, bod 45).
40
Tato situace je přitom srovnatelná se situací dotčenou ve věci v původním řízení, v níž – jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce – obyvatelé domova pro seniory v zařízení pobývají trvale. Je tedy třeba mít za to, že takoví obyvatelé nepředstavují takovou „novou veřejnost“.
41
Tento závěr není zpochybněn argumentem, podle něhož na rozdíl od vlastníka objektu k bydlení, který pronajímá, provozovatel domova pro seniory poskytuje obyvatelům řadu služeb, takže tito obyvatelé mají menší autonomii. Jak totiž v podstatě uvedl generální advokát v bodech 37 až 39 svého stanoviska, v obou případech jsou příjemci dotčeného dalšího přenosu vysílání jakožto držitelé přijímačů, kteří přijímají toto vysílání v jejich soukromé sféře, součástí veřejnosti, kterou brali nositelé autorských práv v potaz, když udělili svolení k prvotnímu sdělování svých děl veřejnosti ve formě vysílání.
42
V důsledku toho je třeba konstatovat, že provozovatel domova pro seniory tím, že prostřednictvím kabelového systému dále přenáší televizní a rozhlasové vysílání přijímané prostřednictvím satelitní antény do pokojů takového domova, neuskutečňuje „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.
43
V tomto ohledu není rozhodující okolnost uvedená předkládajícím soudem, která se týká výdělečné povahy činnosti takového provozovatele. Je sice pravda, že tato výdělečná povaha není bez významu, avšak není nevyhnutelně nezbytnou podmínkou, která by určovala samotnou existenci takového sdělování (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. června 2024, GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, bod 24 a citovaná judikatura).
44
Konečně je třeba dodat, že takový výklad není v rozporu s cíli směrnice 2001/29 připomenutými v bodě 23 tohoto rozsudku. Jak totiž v podstatě uvedl generální advokát v bodě 35 svého stanoviska, uznání existence „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, by vedlo k tomu, že by nositelům autorských práv byla poskytnuta neoprávněná odměna, zatímco jak výslovně uvádí bod 10 odůvodnění směrnice 2001/29, by jim na základě této směrnice měla být zajištěna za užití jejich děl pouze přiměřená odměna (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 108).
45
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že se pojem „sdělování veřejnosti“ podle tohoto ustanovení nevztahuje na skutečnost, že provozovatel domova pro seniory uskutečňuje současný, úplný a nezměněný přenos rozhlasových a televizních programů přijímaných satelitním přijímačem napojeným na televizní a rozhlasové přípojky umístěné v pokojích obyvatel prostřednictvím kabelové sítě instalované v domově.
K první otázce
46
S ohledem na odpověď podanou na druhou a třetí otázku není namístě odpovídat na první otázku.
K nákladům řízení
47
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Článek 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti
musí být vykládán v tom smyslu, že
se pojem „sdělování veřejnosti“ podle tohoto ustanovení nevztahuje na skutečnost, že provozovatel domova pro seniory uskutečňuje současný, úplný a nezměněný přenos rozhlasových a televizních programů přijímaných satelitním přijímačem napojeným na televizní a rozhlasové přípojky umístěné v pokojích obyvatel prostřednictvím kabelové sítě instalované v domově.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.