62024CJ0398
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kuudes jaosto)
30 päivänä lokakuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus (EU) N:o 1215/2012 – 25 artiklan 1 kohta – Sopimus toimivaltaisesta tuomioistuimesta – Aineellinen pätemättömyys sen jäsenvaltion lain mukaan, jonka tuomioistuimen käsiteltäväksi asia on saatettu – Käsite
Asiassa C‑398/24 [Pome], (
i
)
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Riigikohus (ylin tuomioistuin, Viro) on esittänyt 5.6.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 6.6.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
A
vastaan
B,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),
toimien kokoonpanossa: ensimmäisen jaoston puheenjohtaja F. Biltgen (esittelevä tuomari), joka hoitaa kuudennen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit A. Kumin ja S. Gervasoni,
julkisasiamies: M. Campos Sánchez-Bordona,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
A, edustajanaan K. Tamm, vandeadvokaat,
–
B, edustajanaan J. Tehver, vandeadvokaat,
–
Viron hallitus, asiamiehenään M. Kriisa,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään S. Noë ja E. Randvere,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1) 25 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat kaksi luonnollista henkilöä eli yhtäältä A ja toisaalta B ja joka koskee Viron tuomioistuinten toimivaltaa tutkia saatavan maksamista koskeva vaatimus.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus N:o 1215/2012
3
Asetuksen N:o 1215/2012 johdanto-osan 4, 6, 15, 16, 19, 20 ja 22 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(4)
– – Säännökset, joiden avulla voidaan yhdenmukaistaa tuomioistuimen toimivaltaa siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa koskevat säännöt ja varmistaa, että jäsenvaltiossa annetut tuomiot tunnustetaan ja pannaan täytäntöön nopeasti ja yksinkertaisin menettelyin, ovat välttämättömiä.
– –
(6)
Siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa annettujen tuomioiden vapaan liikkuvuuden tavoitteen saavuttamiseksi on tarpeellista ja asianmukaista, että tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevat säännöt annetaan velvoittavalla unionin säädöksellä, jota sovelletaan sellaisenaan.
– –
(15)
Tuomioistuimen toimivaltaa koskevien sääntöjen ennustettavuuden olisi oltava hyvä, ja niiden olisi perustuttava periaatteeseen, jonka mukaan toimivaltainen tuomioistuin määräytyy pääsääntöisesti vastaajan kotipaikan perusteella. Vastaajan kotipaikan tuomioistuimen olisi aina oltava toimivaltainen, lukuun ottamatta joitakin tarkoin rajattuja tapauksia, joissa riita-asian kohteen tai osapuolten sopimusvapauden vuoksi jokin muu liittymäperuste on oikeutettu. Oikeushenkilöiden kotipaikka olisi määriteltävä itsenäisesti yhteisten sääntöjen avoimuuden lisäämiseksi ja toimivaltaristiriitojen välttämiseksi.
(16)
Moitteettoman lainkäytön helpottamiseksi tai tuomioistuimen ja riita-asian läheisen liittymän vuoksi olisi oltava vaihtoehtoisia toimivaltaperusteita vastaajan kotipaikan mukaan määräytyvän toimivaltaperusteen lisäksi. Läheisellä liittymällä olisi taattava oikeusvarmuus ja vältettävä mahdollisuus siitä, että vastaaja haastetaan sellaisen jäsenvaltion tuomioistuimeen, johon hän ei kohtuudella ole voinut odottaa joutuvansa. – –
– –
(19)
Jollei tässä asetuksessa säädetyistä yksinomaista toimivaltaa koskevista perusteista muuta johdu, sopimuspuolten oikeutta sopia toimivaltaisesta tuomioistuimesta olisi kunnioitettava muissa sopimuksissa kuin vakuutus-, kuluttaja- ja työsopimuksissa, joissa sallitaan ainoastaan rajoitetumpi oikeus sopia tuomioistuimen toimivallasta.
(20)
Kysymys jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuinten toimivallan vahvistavan oikeuspaikkasopimuksen mitättömyydestä sen aineellisen pätevyyden suhteen olisi ratkaistava sen jäsenvaltion lain mukaisesti, jossa sopimuksessa nimetty tuomioistuin tai nimetyt tuomioistuimet sijaitsevat, mukaan lukien kyseisen jäsenvaltion lainvalintasäännöt.
– –
(22)
Jotta voidaan lisätä yksinomaisten oikeuspaikkasopimusten tehokkuutta ja välttää vilpillinen taktikointi riita-asioissa, on kuitenkin tarpeen säätää poikkeuksesta yleiseen vireilläolosääntöön ja näin ottaa tyydyttävästi huomioon erityistilanne, jossa voi esiintyä rinnakkaisia oikeudenkäyntejä. – –”
4
Kyseisen asetuksen 15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän jakson säännöksistä voidaan poiketa ainoastaan sopimuksella,
– –
2)
joka antaa vakuutuksenottajalle, vakuutetulle tai edunsaajalle mahdollisuuden nostaa kanne muissa kuin tässä jaksossa tarkoitetuissa tuomioistuimissa;
– –”
5
Asetuksen N:o 1215/2012 19 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän jakson säännöksistä voidaan poiketa ainoastaan sopimuksella,
– –
2)
joka antaa kuluttajalle mahdollisuuden nostaa kanne muissa kuin tässä jaksossa tarkoitetuissa tuomioistuimissa; – –
– –”
6
Kyseisen asetuksen 23 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän jakson säännöksistä voidaan poiketa ainoastaan sopimuksella,
– –
2)
joka antaa työntekijälle mahdollisuuden nostaa kanne muissa kuin tässä jaksossa tarkoitetuissa tuomioistuimissa.”
7
Asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jos asianosaiset, riippumatta heidän kotipaikastaan, ovat sopineet, että jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuinten on ratkaistava tietystä oikeussuhteesta syntyneet tai mahdollisesti syntyvät riidat, kyseisellä tuomioistuimella tai kyseisillä tuomioistuimilla on toimivalta ratkaista asia, paitsi jos sopimus sen aineellisen pätevyyden suhteen on tuon jäsenvaltion lain mukaan mitätön. Toimivalta on yksinomainen, jos asianosaiset eivät toisin ole sopineet. Toimivaltaa koskeva sopimus on tehtävä
a)
kirjallisesti tai, jos se on tehty suullisesti, se on vahvistettava kirjallisesti;
b)
sellaisessa muodossa, joka vastaa asianosaisten välille muodostunutta käytäntöä; tai
c)
kansainvälisessä kaupassa sellaista muotoa noudattaen, joka vastaa kauppatapaa, jonka asianosaiset tuntevat tai joka heidän olisi pitänyt tuntea ja joka on kyseisen tyyppisten sopimusten osapuolten kyseisellä kaupan alalla laajalti tuntema ja säännöllisesti noudattama.
– –
4.   Tuomioistuimen toimivaltaa koskevat sopimukset – – ovat vailla oikeusvaikutusta, jos ne ovat ristiriidassa 15, 19 tai 23 artiklan säännösten kanssa tai jos tuomioistuimet, joiden toimivalta on sopimuksella poissuljettu, ovat 24 artiklan mukaan yksinomaisesti toimivaltaisia.”
Viron oikeus
8
Siviiliprosessista 20.4.2005 annetun lain (tsiviilkohtumenetluse seadustik; RT I 2005, 26, 197; 22/3/2024, 8) (jäljempänä TsMS) 104 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)   Tuomioistuin voi käyttää toimivaltaansa myös, jos toimivallasta on sovittu osapuolten välisellä sopimuksella ja jos riita-asia liittyy molempien osapuolten liike- tai ammattitoimintaan tai jos sopimus liittyy toisen osapuolen liike- tai ammattitoimintaan ja toinen osapuoli on valtio, paikallinen julkisyhteisö tai muu julkisoikeudellinen oikeushenkilö tai jos molemmat osapuolet ovat julkisoikeudellisia oikeushenkilöitä.
– –
(3)   Sen estämättä, mitä tämän pykälän 1 momentissa säädetään, oikeuspaikkasopimus on pätevä myös, jos
1)
se on tehty riidan syntymisen jälkeen
2)
toimivallasta on sovittu siltä varalta, että vastaaja oikeuspaikkasopimuksen tekemisen jälkeen siirtyy asumaan ulkomaille tai siirtää sinne toimipaikkansa tai kotipaikkansa tai vastaajan toimipaikka, asuinpaikka tai kotipaikka ei ole tiedossa kannetta nostettaessa.”
9
TsMS:n 106 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Oikeuspaikkasopimus on pätemätön, jos – – se on ristiriidassa tämän lain 104 §:n 1 momentin säännösten kanssa – –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
10
A ja B asuivat vuodesta 2020 lähtien yhdessä Portugalissa, ja he hankkivat 3.5.2022 yhteisomistukseensa huoneiston samansuuruisin osuuksin.
11
A ja B tekivät 27.8.2022 sopimuksen, jonka nojalla A luovutti B:lle 50 prosentin yhteisomistusosuutensa kyseisestä asunnosta. Vastikkeeksi B tunnusti olevansa A:lle velkaa, jonka määrässä oli otettu huomioon muun muassa se, että A oli osallistunut kyseisen asunnon hankkimiseen ja kunnostamiseen 150000 eurolla ja että B oli saanut tämän suuruisen edun hankkiessaan kyseisen asunnon yksinomaisen omistusoikeuden.
12
Osapuolet sopivat, että kyseiseen sopimukseen sovelletaan Viron aineellista oikeutta ja että siihen liittyvät riidat ratkaistaan sovinnolla ja vilpittömässä mielessä mutta että jos he eivät pääse sopimukseen, kaikki kyseiseen sopimukseen suoraan tai välillisesti liittyvät riidat ratkaisee Harju Maakohus (Harjun alioikeus, Viro).
13
A nosti tämän oikeuspaikkalausekkeen perusteella 23.10.2023 B:tä vastaan Harju Maakohusissa velkomuskanteen.
14
Harju Maakohus jätti kanteen tutkimatta 15.11.2023 tekemällään päätöksellä alueellisen toimivallan puuttumisen vuoksi. Harju Maakohus nojautui asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdan ensimmäiseen virkkeeseen tutkiakseen, onko oikeuspaikkasopimus aineellisesti pätemätön sen jäsenvaltion lain mukaan, jonka tuomioistuin oli nimetty, eli Viron lain mukaan. Harju Maakohus katsoi siitä syystä, että TsMS:n 106 §:n 1 momentissa, luettuna yhdessä sen 104 §:n 1 momentin kanssa, sallitaan oikeuspaikkasopimukset ainoastaan, jos ne liittyvät asianomaisen sopimuksen molempien osapuolten liike- tai ammattitoimintaan, mistä ei sen mukaan ole kyse nyt käsiteltävässä tapauksessa, että kyseinen oikeuspaikkasopimus on pätemätön.
15
A valitti tästä päätöksestä Tallinna Ringkonnakohusiin (Tallinnan ylioikeus, Viro). Hän väitti kyseisessä tuomioistuimessa, että asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdassa olevalla viittauksella asianomaisen jäsenvaltion laissa säädettyyn oikeuspaikkasopimuksen ”aineelliseen” pätemättömyysperusteeseen tarkoitetaan aineellista kansallista lakia eikä prosessioikeutta, jonka alaan TsMS:n 104 § ja 106 § kuitenkin kuuluvat.
16
Tallinna Ringkonnakohus hylkäsi valituksen 6.12.2023 antamallaan päätöksellä ja pysytti kyseisen päätöksen. Sen selvittämiseksi, onko oikeuspaikkalauseke Viron lain mukaan aineellisesti pätevä, on näet tukeuduttava paitsi Viron oikeuden aineellisoikeudellisiin säännöksiin myös TsMS:n 104 §:n 1 momenttiin ja 106 §:n 1 momenttiin, joissa viitataan kyseessä olevan riita-asian luonteeseen, mikä on aineellinen kysymys eikä muotoseikkaa koskeva kysymys.
17
A valitti tästä päätöksestä Riigikohusiin (ylin tuomioistuin, Viro), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. A on sitä mieltä, että pääasiassa kyseessä oleva oikeuspaikkasopimus on pätevä, koska TsMS:n 104 §:n 1 momenttia ei voida soveltaa samanaikaisesti asetuksen N:o 1215/2012 kanssa, sillä kyseisen asetuksen 25 artiklassa viitataan vain aineelliseen kansalliseen lakiin. B katsoo, ettei kyseinen lauseke ole pätevä TsMS:n 104 §:n 1 momentin ja 106 §:n 1 momentin nojalla.
18
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on niin, että – kuten asetuksen N:o 1215/2012 johdanto-osan 20 perustelukappaleesta ilmenee – asetuksen 25 artiklan 1 kohdassa viitataan jäsenvaltion lakiin kokonaisuudessaan, mukaan lukien kyseisen jäsenvaltion lainvalintasäännöt. Viron oikeuden lainvalintasäännöissä ei kuitenkaan anneta sopimuspuolille mahdollisuutta jättää soveltamatta lainvalintasääntöjä, joita sovelletaan oikeuspaikkasopimuksiin.
19
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan sen on voidakseen ratkaista pääasia vastattava kysymykseen siitä, onko se, että Viron oikeuden mukaan oikeuspaikkasopimuksen pätevyys edellyttää sitä, että oikeuspaikkasopimuksen osapuolina olevat luonnolliset henkilöt toimivat liike- tai ammattitoimintansa yhteydessä, kuten TsMS:n 104 §:n 1 momentissa ja 106 §:n 1 momentin 1 kohdassa edellytetään, asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kyseisen sopimuksen aineellista pätevyyttä koskeva kysymys. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mielestä kyseisen unionin oikeuden säännöksen sanamuodon ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella ei ole mahdollista määrittää selkeästi, kattaako aineellisen pätemättömyyden käsite myös tässä kansallisessa säännöstössä säädetyt edellytykset.
20
Tässä tilanteessa Riigikohus päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko se, että oikeuspaikkasopimuksen pätevyys sidotaan siihen, että sen tehneet luonnolliset henkilöt toimivat liike- tai ammattitoimintansa yhteydessä – kuten [TsMS:n] 106 §:n 1 momentin 1 kohdassa, jossa säädetään, että luonnollisten henkilöiden tekemä oikeuspaikkasopimus on pätemätön, jos se on ristiriidassa [TsMS:n] 104 §:n 1 momenttiin sisältyvän sen vaatimuksen kanssa, jonka mukaan luonnollisten henkilöiden välisen oikeusriidan, jonka tuomioistuin voi oikeuspaikkasopimuksen perusteella ottaa käsiteltäväksi, on liityttävä molempien osapuolten liike- tai ammattitoimintaan –, oikeuspaikkasopimuksen aineelliseen pätevyyteen liittyvä kysymys [asetuksen N:o 1215/2012] 25 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen loppuosassa (’paitsi jos sopimus sen aineellisen pätevyyden suhteen on tuon jäsenvaltion lain mukaan mitätön’) tarkoitetulla tavalla?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
21
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sen tuomioistuimen, jonka toimivallasta sopimuspuolet ovat sopineet, jäsenvaltiossa sovellettavassa kansallisessa oikeudessa asetettu edellytys, jonka mukaan luonnollisten henkilöiden välinen oikeuspaikkasopimus on pätevä ainoastaan, jos kyseessä oleva riita-asia liittyy sopimuspuolten liike- tai ammattitoimintaan, merkitsee kyseisessä säännöksessä tarkoitettua aineellista pätemättömyysperustetta.
22
Aluksi on muistutettava, että siltä osin kuin asetuksella N:o 1215/2012 kumottiin ja korvattiin tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1), jolla puolestaan oli korvattu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehty yleissopimus (EYVL 1972, L 299, s. 32), sellaisena kuin se oli muutettuna peräkkäisillä yleissopimuksilla uusien jäsenvaltioiden liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen (jäljempänä Brysselin yleissopimus), unionin tuomioistuimen tulkinta näiden kahden viimeksi mainitun oikeudellisen välineen säännöksistä ja määräyksistä koskee myös asetusta N:o 1215/2012, mikäli näiden säännösten ja määräysten voidaan katsoa vastaavan viimeksi mainitun asetuksen säännöksiä (tuomio 16.5.2024, Toplofikatsia Sofia (Vastaajan kotipaikan käsite), C‑222/23, EU:C:2024:405, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuimen Brysselin yleissopimuksen 17 artiklan 1 kappaleesta ja asetuksen N:o 44/2001 23 artiklan ensimmäisestä kohdasta omaksuma tulkinta pätee siis myös asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohtaan siltä osin kuin viimeksi mainitussa säännöksessä toistetaan samankaltaista tai samaa sanamuotoa käyttäen näiden ensinnä mainittujen määräysten ja säännösten sisältö.
23
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi kyseessä olevan unionin oikeuden säännöksen sanamuoto myös sen asiayhteys sekä sen toimen tavoitteet ja tarkoitus, jonka osa säännös on (tuomio 17.11.1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335 12 kohta ja tuomio 9.10.2025, Cabris Investments, C‑540/24, EU:C:2025:766, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
24
Asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeessä säädetään, että jos asianosaiset, riippumatta heidän kotipaikastaan, ovat sopineet, että jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuinten on ratkaistava tietystä oikeussuhteesta syntyneet tai mahdollisesti syntyvät riidat, kyseisellä tuomioistuimella tai kyseisillä tuomioistuimilla on toimivalta ratkaista asia, paitsi jos oikeuspaikkasopimus on aineellisesti pätemätön tuon jäsenvaltion lain mukaan.
25
Asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen sanamuodosta ilmenee, että oikeuspaikkalauseke voidaan todeta pätemättömäksi sen jäsenvaltion lain mukaan, jonka tuomioistuin kyseisessä oikeuspaikkasopimuksessa on nimetty, mutta kyseisessä artiklassa tai kyseisen asetuksen muissa säännöksissä ei kuitenkaan määritellä aineellisen pätemättömyyden käsitettä.
26
Ilmaisua ”aineellinen” käytetään tavanomaisessa merkityksessään tuomioistuinratkaisuissa ja oikeudenkäyntiasiakirjoissa vastakohtana muotoseikkojen ja tutkittavaksi ottamisen edellytysten käsitteille, joita tarkastellaan ennen kuin tuomioistuin käsittelee oikeudenkäynnin kohdetta eli niitä tosiseikkoja koskevia kysymyksiä ja/tai oikeuskysymyksiä, joihin asianosaisten vaatimus perustuu (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 31 kohta).
27
Lisäksi on huomautettava, että asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä otetaan vain käyttöön lainvalintasääntö täsmentämällä, mikä on se kansallinen oikeus, jota sovelletaan – vaikka kaikki kyseisessä artiklassa säädetyt pätevyyden edellytykset täyttyvät – kysymykseen siitä, voidaanko oikeuspaikkasopimus todeta pätemättömäksi aineellisista syistä, jotka perustuvat kyseiseen kansalliseen oikeuteen (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 32 kohta).
28
Sen lisäksi, että asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdassa viitataan aineellisen pätemättömyyden käsitteeseen, siinä säädetään kuitenkin oikeuspaikkasopimuksille ominaisista pätevyyden edellytyksistä, joihin kuuluu aineellisia vaatimuksia ja erilaisia muotovaatimuksia, joita tällaisessa oikeuspaikkasopimuksessa on noudatettava (ks. vastaavasti tuomio 7.7.2016, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 35 kohta).
29
Jotta oikeuspaikkasopimus olisi pätevä, se on asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdan mukaan tehtävä kirjallisesti, tai jos se on tehty suullisesti, se on vahvistettava kirjallisesti, tai se on tehtävä sellaisessa muodossa, joka vastaa asianosaisten välille muodostunutta käytäntöä, tai kansainvälisessä kaupassa sellaista muotoa noudattaen, joka vastaa sellaista kauppatapaa, jonka asianosaiset tunsivat tai joka heidän olisi pitänyt tuntea.
30
Kun asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että oikeuspaikkasopimuksen on täytettävä siinä asetetut aineelliset vaatimukset ja muotovaatimukset, sillä voidaan taata sopimuspuolten hyväksynnän tosiasiallisuus, jotta estetään heikomman sopimuspuolen suojelemiseksi se, että yhden sopimuspuolen sopimukseen sisällyttämät oikeuspaikkalausekkeet jäisivät huomaamatta (ks. vastaavasti tuomio 7.7.2016, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
Unionin tuomioistuin on katsonut tältä osin, että oikeuspaikkalausekkeen pätevyyden edellytyksenä voi olla erityisen muotovaatimuksen noudattaminen ainoastaan, jos tämä vaatimus liittyy asetuksen N:o 1215/2021 25 artiklan vaatimuksiin, ja että jäsenvaltiot eivät voi asettaa muita kuin kyseisessä asetuksessa säädettyjä muotovaatimuksia (ks. vastaavasti tuomio 16.3.1999, Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, 35 ja 37 kohta). Unionin tuomioistuin on myös täsmentänyt, ettei näiden vaatimusten kannalta ole merkitystä nimetyn tuomioistuimen ja riidanalaisen oikeussuhteen välisiä liittymäkohtia tai oikeuspaikkasopimuksen aineellista pätevyyttä koskevilla näkökohdilla (ks. vastaavasti tuomio 8.2.2024, Inkreal, C‑566/22, EU:C:2024:123, 34 kohta).
32
Tästä ilmenee, että asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen viimeisessä osassa käytetyllä aineellisen pätemättömyyden käsitteellä tarkoitetaan – siltä osin kuin sillä viitataan väistämättä pätevyyden edellytyksiin, jotka poikkeavat kyseisessä asetuksessa säädetyille oikeuspaikkasopimuksille ominaisista pätevyyden edellytyksistä – yleisiä pätemättömyysperusteita, jotka voivat liittyä sopimussuhteeseen, eli etenkin erehdyksen, petollisen viettelyn, pakottamisen tai oikeustoimikelvottomuuden kaltaisia tahdonmuodostusta koskevia virheitä, joita säännellään sen jäsenvaltion oikeudessa, jonka tuomioistuimet on nimetty oikeuspaikkasopimuksessa (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 36 kohta).
33
Tätä päätelmää tukee asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen tämän viimeisen osan – joka ei sisältynyt asetuksen N:o 44/2001 23 artiklaan eikä Brysselin yleissopimuksen 17 artiklan 1 kappaleeseen ja jonka tarkoituksena oli ottaa käyttöön oikeuspaikkasopimusten aineellista pätevyyttä koskevat harmonisoidut lainvalintasäännöt ja varmistaa siten, että tätä kysymystä koskeva ratkaisu on aina sama riippumatta siitä, missä tuomioistuimessa asia käsitellään, ja oikeuspaikkasopimuksista 30.6.2005 tehdyssä Haagin yleissopimuksessa omaksuttujen ratkaisujen mukainen – syntyhistoria (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 40 kohta). Professorien Hartley ja Dogauchi laatiman selitysmuistion 125 ja 126 kohdassa viitataan ”olennaisina pätemättömyysperusteina” yleisesti tunnustettuihin pätemättömyysperusteisiin, kuten erehdykseen, petolliseen viettelyyn, pakottamiseen, petollisuuteen, toimivallan puuttumiseen tai oikeustoimikelvottomuuteen.
34
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että Viron oikeudessa asetettua edellytystä, jonka mukaan luonnollisten henkilöiden välillä sovellettava oikeuspaikkasopimus on pätevä ainoastaan, jos kyseessä oleva riita-asia liittyy näiden henkilöiden liike- ja ammattitoimintaan, voitaisiin tosin verrata edellytykseen, joka koskee kyseessä olevien henkilöiden kelpoisuutta tehdä sopimuksia. Se ei kuitenkaan merkitse perinteistä alaikäisen tai suojaa saavan täysi-ikäisen oikeustoimikelvottomuutta koskevaa tapausta, vaan siinä viitataan todellisuudessa sopimuspuolten harjoittaman, muun kuin yksityisen toiminnan luonteeseen.
35
Lisäksi on korostettava, että – jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksestä muuta johdu – tätä kansallista säännöstä ei sovelleta yleisesti sopimussuhteissa, vaan siinä asetettu pätevyyden edellytys on oikeuspaikkasopimuksille ominainen. Tämä edellytys ei siis kuulu tämän tuomion 32 kohdan lopussa tarkoitettujen kaltaisiin yleisiin pätemättömyysperusteisiin, ja se voisi sisältyä enintään oikeuspaikkasopimuksille ominaisiin pätevyyden edellytyksiin, joita säännellään kuitenkin – kuten tämän tuomion 28–31 kohdasta ilmenee – tyhjentävästi asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklassa.
36
Tällainen edellytys, joka ei kuulu yleisiin pätemättömyysperusteisiin, jotka vaikuttavat sopimuspuolten välisiin sopimussuhteisiin, ei siis voi kuulua asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettuihin aineellisiin pätemättömyysperusteisiin.
37
Tämän tuomion 30–36 kohdasta ilmenevä tulkinta saa tukea asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan tavoitteista eli kyseisen asetuksen johdanto-osan 15, 19 ja 22 perustelukappaleessa esitettyjen osapuolten sopimusvapauden kunnioittamisen ja yksinomaisten oikeuspaikkasopimusten tehokkuuden lisäämisen tavoitteista (tuomio 9.10.2025, Cabris lnvestments, C‑540/24, EU:C:2025:766, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38
Asetuksen N:o 1215/2012 25 artikla perustuu näet sopimuspuolten tahdonautonomian periaatteeseen (ks. vastaavasti tuomio 18.11.2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, 38 kohta), ja juuri kyseisen periaatteen mukaisesti sopimuspuolten tahtojen yhtyminen voi oikeuttaa sen, että etusija annetaan muulle tuomioistuimelle kuin sille, joka olisi mahdollisesti ollut asetuksen N:o 1215/2012 mukaan toimivaltainen (ks. vastaavasti tuomio 7.2.2013, Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, 26 kohta).
39
Se, että kansallisessa oikeudessa asetetaan edellytys, jonka mukaan oikeuspaikkasopimus ei ole pätevä, jos riita-asia ei liity sopimuspuolten liike- ja ammattitoimintaan, olisi kuitenkin vastoin tätä sopimuspuolten tahdonautonomiaa.
40
Tämä tulkinta on myös yhdenmukainen asetuksen N:o 1215/2012 tarkoituksen kanssa, kun sillä pyritään – kuten etenkin sen johdanto-osan 4, 6, 15 ja 16 perustelukappaleesta ilmenee – yhtenäistämään tuomioistuimen toimivaltaa siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa koskevat säännöt sitovalla ja suoraan sovellettavalla unionin säädöksellä, jolla unionin lainsäätäjä on oikeusvarmuuden lisäämiseksi ja moitteettoman lainkäytön helpottamiseksi halunnut antaa toimivaltasäännöt, joiden ennustettavuuden ja avoimuuden taso on korkea (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 38 kohta).
41
Unionin tuomioistuin on tältä osin toistuvasti todennut, että näiden tavoitteiden ja erityisesti oikeusvarmuutta koskevan tavoitteen edistämiseksi on vahvistettava unioniin sijoittautuneiden henkilöiden oikeussuojaa siten, että kantaja kykenee vaivattomasti yksilöimään sen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi hän voi saattaa asiansa, ja vastaaja kykenee kohtuullisesti ennakoimaan, missä tuomioistuimessa häntä vastaan voidaan nostaa kanne (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42
Asetuksella N:o 1215/2012 taattu oikeusvarmuus kuitenkin vaarantuisi, jos kansallinen lainsäätäjä voisi käyttää vain oikeuspaikkasopimuksia koskevia pätevyyden lisäedellytyksiä, jotka koskevat muun muassa liittymäkohtaa kyseessä olevien sopimuspuolten toiminnan luonteeseen.
43
Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen tuomioistuimen, jonka toimivallasta sopimuspuolet ovat sopineet, jäsenvaltiossa sovellettavassa kansallisessa oikeudessa asetettu edellytys, jonka mukaan luonnollisten henkilöiden välinen oikeuspaikkasopimus on pätevä ainoastaan, jos kyseessä oleva riita-asia liittyy sopimuspuolten liike- tai ammattitoimintaan, ei merkitse kyseisessä säännöksessä tarkoitettua aineellista pätemättömyysperustetta.
Oikeudenkäyntikulut
44
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
sen tuomioistuimen, jonka toimivallasta sopimuspuolet ovat sopineet, jäsenvaltiossa sovellettavassa kansallisessa oikeudessa asetettu edellytys, jonka mukaan luonnollisten henkilöiden välinen oikeuspaikkasopimus on pätevä ainoastaan, jos kyseessä oleva riita-asia liittyy sopimuspuolten liike- tai ammattitoimintaan, ei merkitse kyseisessä säännöksessä tarkoitettua aineellista pätemättömyysperustetta.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: viro.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.