62017CC0557
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PAOLO MENGOZZI
4 päivänä lokakuuta 2018 (
1
)
Asia C‑557/17
Y. Z.,
Z. Z.,
Y. Y.
ja
Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie
(Ennakkoratkaisupyyntö – Raad van State (ylin hallintotuomioistuin, Alankomaat))
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2003/86/EY – Oikeus perheenyhdistämiseen – Direktiivi 2003/109/EY – Pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asema – Oleskeluoikeuden peruuttaminen tai aseman menetys petoksen johdosta – Tietämättömyys
I Johdanto
1.
Tässä asiassa ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään Raad van State (ylin hallintotuomioistuin, Alankomaat) tiedustelee, voidaanko oikeudesta perheenyhdistämiseen 22.9.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/86/EY (
2
) nojalla kolmannen maan kansalaisen perheenjäsenelle myönnettyä oleskeluoikeutta, joka on saatu perheenkokoajan antamien vilpillisten tietojen perusteella, (
3
) peruuttaa, kun oleskeluoikeuden haltija ei ole ollut tietoinen kyseisten tietojen vilpillisestä luonteesta. Vastaavasti toisella ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, onko pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta 25.11.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/109/EY (
4
) mukaisen pitkään oleskelleen henkilön aseman menettämiseksi välttämätöntä, että tämän aseman haltija on ollut tietoinen petoksesta, kun kyseinen asema on saatu vilpillisten tietojen perusteella.
2.
On totta, kuten julkisasiamies Elmer on huomauttanut ratkaisuehdotuksessaan Kol (C‑285/95, EU:C:1997:107, 19 kohta), että oleskeluluvan saamiseksi tehdyn petoksen hyväksyminen ”merkitsisi moitittavan toiminnan palkitsemista, joka varoittamisen sijaan rohkaisisi muita antamaan jäsenvaltioiden ulkomaalaisasioita hoitaville viranomaisille vääriä ilmoituksia”. Pääasiassa on kuitenkin niin, että ennakkoratkaisukysymyksissä tarkoitettujen oleskelulupien haltijat eivät olleet tietoisia kyseisten oleskelulupien saamiseksi esitettyjen hakemusten perusteena esitettyjen tietojen vilpillisestä luonteesta. He kärsivät siten muiden tekemän petoksen seuraukset.
3.
Unionin tuomioistuin on jo käsitellyt sitä, mikä vaikutus sillä, että turkkilainen työntekijä oli saanut oman oleskeluoikeutensa vilpillisesti, on niihin oikeuksiin, joita tämän työntekijän perheenjäsenillä on ETY–Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla. (
5
) Sen sijaan tuomioistuinta ei koskaan aiemmin ole pyydetty ottamaan kantaa siihen, voidaanko tilanteessa, jossa väärennettyjä asiakirjoja on käytetty yhtäältä perheenyhdistämiseen perustuvien ja toisaalta pitkään oleskeluun perustuvien oleskelulupahakemusten perusteena, näin saadut luvat peruuttaa taannehtivasti petoksen perusteella, kun oleskeluluvanhaltijat eivät ole tienneet, että kyseiset asiakirjat olivat väärennettyjä. Näin ollen nyt käsiteltävänä oleva asia antaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden selventää tätä kysymystä, jonka yhteydessä on käsiteltävä petoksen ja vilpillisen tarkoituksen suhdetta.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
4.
Direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat hylätä perheenyhdistämistä varten tehdyn maahantuloa ja maassaoleskelua koskevan hakemuksen tai peruuttaa perheenjäsenen oleskeluluvan tai olla jatkamatta sen voimassaoloa myös, jos käy ilmi:
a)
että on käytetty vääriä tai harhaanjohtavia tietoja, vääriä tai väärennettyjä asiakirjoja tai tehty muunlainen petos tai käytetty muita laittomia keinoja.”
5.
Direktiivin 2003/86 17 artiklan mukaan ”päättäessään – – oleskeluluvan peruuttamisesta tai uusimatta jättämisestä – – jäsenvaltioiden on otettava asianmukaisesti huomioon asianomaisen henkilön perhesiteiden luonne ja kiinteys ja jäsenvaltiossa oleskelun kesto sekä perheeseen liittyvät, kulttuuriset ja sosiaaliset siteet kotimaahan”.
6.
Direktiivin 2003/109 9 artiklan, jonka otsikko on ”Pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman peruuttaminen tai menettäminen”, 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Pitkään oleskelleet kolmansien maiden kansalaiset eivät ole oikeutettuja säilyttämään pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemaa seuraavissa tapauksissa:
a)
todetaan, että pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asema on hankittu vilpillisesti”.
B
Alankomaiden oikeus
7.
Vuoden 2000 ulkomaalaislain (Vreemdelingenwet 2000) 18 §:n 1 momentin c kohdalla, luettuna yhdessä saman lain 19 §:n kanssa, on pantu täytäntöön direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohdan a alakohta. Vuoden 2000 ulkomaalaislain 18 §:n 1 momentin c kohdassa säädetään seuraavaa:
”Hakemus edellä 14 §:ssä tarkoitetun määräaikaisen oleskeluluvan voimassaoloajan pidentämiseksi voidaan hylätä, jos – – ulkomaalainen on antanut vääriä tietoja tai on jättänyt antamatta tietoja, jotka olisivat johtaneet luvan myöntämiseksi tai sen voimassaoloajan pidentämiseksi tehdyn alkuperäisen hakemuksen hylkäämiseen”.
8.
Vuoden 2000 ulkomaalaislain 19 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Määräaikainen oleskelulupa voidaan peruuttaa edellä 18 §:n 1 momentissa tarkoitetuilla perusteilla, lukuun ottamatta sen b kohdassa tarkoitettua perustetta – –”.
9.
Vuoden 2000 ulkomaalaislain 20 §:n 1 momentin (
6
) mukaan
”Ministerillä on toimivalta:
a)
hyväksyä, hylätä tai jättää tutkimatta hakemus toistaiseksi voimassa olevan oleskeluluvan myöntämiseksi;
b)
peruuttaa toistaiseksi voimassa oleva oleskelulupa – –”.
10.
Vuoden 2000 ulkomaalaislain 21 §:n 1 ja 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   [Direktiivin 2003/109] 8 artiklan 2 kohdan mukaisesti hakemus 20 §:ssä tarkoitetun toistaiseksi voimassa olevan oleskeluluvan myöntämiseksi tai muuttamiseksi voidaan hylätä vain, jos:
a)
ulkomaalainen ei ole oleskellut laillisesti ja yhtäjaksoisesti viittä vuotta välittömästi ennen hakemusta 8 §:ssä tarkoitetulla tavalla;
– –
d)
ulkomaalaisella ei ole riittäviä itsenäisen ja kestävän toimeentulon edellytyksiä yhdessä sen perheenjäsenen kanssa, jonka luona hän asuu, tai yksin;
– –
h)
ulkomaalainen on antanut vääriä tietoja tai on jättänyt antamatta tietoja, jotka olisivat johtaneet luvan myöntämiseksi, sen muuttamiseksi tai sen voimassaoloajan pidentämiseksi tehdyn hakemuksen hylkäämiseen.
– –”
III Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
11.
Valittaja Y. Z. (jäljempänä isä), joka on kolmannen maan kansalainen, on saanut useita oleskelulupia kansallisen lainsäädännön nojalla sillä perusteella, että hän väitetysti työskenteli päällikkönä yhtiössä, ja tämä työskentely on osoittautunut fiktiiviseksi. (
7
) Asiassa ei ole kiistetty, että isä on saanut oleskeluoikeutensa vilpillisesti.
12.
Valittaja Z. Z. (jäljempänä poika), joka on syntynyt vuonna 1991, ja valittaja Y. Y. (jäljempänä äiti), jotka ovat molemmat kolmannen maan kansalaisia, ovat saaneet 31.1.2002 perheenyhdistämistä koskevan oikeuden nojalla direktiivin 2003/86 2 artiklan d alakohdassa (
8
) säädetyn mukaisesti tavalliset määräaikaiset oleskeluluvat (jäljempänä perheenyhdistämiseen perustuva oleskelulupa). Äidille ja pojalle myönnettiin 21.3.2007 tehdyillä päätöksillä 18.10.2006 alkaen voimassa olevat tavalliset, direktiivin 2003/109 7 ja 8 artiklassa tarkoitetut toistaiseksi voimassa olevat oleskeluluvat, joissa oli merkintä ”pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen EY-oleskelulupa” (jäljempänä pitkään oleskelleen henkilön oleskelulupa).
13.
29.1.2014 tehdyillä päätöksillä Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (turvallisuus- ja oikeusasioiden valtiosihteeri, Alankomaat; jäljempänä valtiosihteeri) peruutti taannehtivasti yhtäältä äidille ja pojalle myönnetyt perheenyhdistämiseen perustuvat oleskeluluvat ja toisaalta direktiivin 2003/109 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla heille myönnetyt pitkään oleskelleen henkilön oleskeluluvat (jäljempänä 29.1.2014 tehdyt peruuttamispäätökset). Valtiosihteeri määräsi heidät poistumaan välittömästi Alankomaista ja antoi heille maahantulokiellon. 29.1.2014 tehtyjä peruuttamispäätöksiä perusteltiin sillä, että äidin ja pojan perheenyhdistämiseen perustuvat oleskeluluvat oli myönnetty isän väitetyn työnantajan tekemien väärien ilmoitusten perusteella, jotka oli tehty sen osoittamiseksi, että isällä oli direktiivin 2003/86 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa edellytetyt vakaat, säännölliset ja riittävät tulot ja varat. Vastaavasti äidin ja pojan pitkään oleskelleen henkilön oleskeluluvat oli myös saatu vilpillisesti, sillä yhtäältä ne oli myönnetty sen väärän olettaman perusteella, että äiti ja poika olisivat oleskelleet maassa laillisesti perheenyhdistämisen perusteella, ja toisaalta isän väärät työtodistukset oli myös esitetty sen osoittamiseksi, että äidillä ja pojalla oli direktiivin 2003/109 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut vakaat, säännölliset ja riittävät varat. Valtiosihteerin mukaan sillä, olivatko äiti ja poika tietoisia isän tekemästä petoksesta tai todistusten vilpillisestä luonteesta, ei ollut merkitystä arvioitaessa sitä, olivatko he saaneet oleskeluoikeutensa vilpillisesti. Myöskään sillä ei ollut merkitystä, että poika, joka oli alaikäinen hänen oleskeluoikeuttaan koskevien hakemusten esittämishetkellä, ei ollut itse allekirjoittanut kyseisiä hakemuksia.
14.
Valtiosihteeri totesi 4.5.2015 tekemillään päätöksillä 29.1.2014 tehdyistä päätöksistä tehdyt valitukset perusteettomiksi. Rechtbank Den Haag zittingsplaats Amsterdam (Haagin alioikeus, Amsterdamin toimipaikka, Alankomaat) osittain kumosi ja osittain vahvisti kyseiset päätökset 31.5.2016 antamallaan päätöksellä. Isä, äiti, poika ja valtiosihteeri ovat valittaneet tästä päätöksestä Raad van Stateen.
15.
Isän, äidin ja pojan mukaan rechtbank Den Haag zittingsplaats Amsterdam ei ole ottanut huomioon, että äiti ja poika eivät missään vaiheessa ole itse syyllistyneet vilppiin. Lisäksi he katsovat, että unionin oikeudessa taattu oikeusvarmuuden periaate on esteenä heidän pitkään oleskelleen henkilön oleskelulupiensa peruuttamiselle. Tältä osin he viittaavat 18.12.2008 annettuun tuomioon Altun (C‑337/07, EU:C:2008:744).
16.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että sillä, kuka on tehnyt petoksen, ei näytä olevan merkitystä, kun otetaan huomioon direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja direktiivin 2003/109 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuoto. Tuomioistuin korostaa kuitenkin yhtäältä, että direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohdan a alakohdassa käytetyt ilmaisut ”vääriä tai harhaanjohtavia tietoja” ja ”tai tehty muunlainen petos” sekä direktiivin 2003/109 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa käytetty sana ”vilpillisesti” viittaavat siihen, että on oltava kysymys tietynlaisesta vilpillisyyden tai moitittavuuden vaatimuksesta. Toisaalta kyseinen tuomioistuin huomauttaa, että Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38/EY täytäntöönpanon ja soveltamisen parantamisesta 2.7.2009 annetussa komission tiedonannossa Euroopan parlamentille ja neuvostolle (jäljempänä direktiivin 2004/38 soveltamisohjeet), (
9
) petoksen käsite määritellään ”tarkoitukselliseksi harhaan johtamiseksi tai juoneksi, jonka tarkoituksena on saada direktiiviin perustuva oikeus vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun”. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä kyseinen tuomioistuin toteaa, ettei siinä ole esitetty riittävästi lähtökohtia petoksen käsitteen tulkinnalle.
17.
Näissä olosuhteissa Raad van State on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 2003/86] 16 artiklan 2 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä perheenyhdistämistä varten myönnetyn oleskeluoikeuden peruuttamiselle, jos kyseinen oleskeluoikeus on hankittu vilpillisten tietojen perusteella, kun perheenjäsen ei ole ollut tietoinen kyseisten tietojen vilpillisestä luonteesta?
2)
Onko [direktiivin 2003/109] 9 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman peruuttamiselle, jos kyseinen asema on hankittu vilpillisten tietojen perusteella, kun pitkään oleskellut kolmannen maan kansalainen ei ole ollut tietoinen kyseisten tietojen vilpillisestä luonteesta?”
IV Asian tarkastelu
A
Direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohdan a alakohdan tulkinta
18.
Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee olennaisesti, onko äidin ja pojan perheenyhdistämiseen perustuvien oleskelulupien peruuttamiseksi direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla merkitystä sillä, tiesivätkö he siitä, että isän työtodistukset olivat vääriä. (
10
)
19.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeussubjektit eivät saa vedota unionin oikeuteen vilpillisesti tai käyttää sitä väärin. (
11
) Tämä periaate, joka on toistuvasti vahvistettu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä oikeudenalasta riippumatta, on unionin oikeuden yleinen periaate, jota sovelletaan riippumatta siitä, onko sitä pantu täytäntöön unionin tai kansallisessa lainsäädännössä. (
12
) Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on todettu, että oikeuden tai edun epääminen väärinkäytöksen tai petollisen menettelyn vuoksi on vain pelkkä seuraus siitä havainnosta, etteivät halutun edun saamiselle asetetut objektiiviset edellytykset todellisuudessa täyty petoksen tai oikeuden väärinkäytön tapauksessa, ja ettei tällaiselle epäämiselle tarvita erityistä oikeudellista perustaa. (
13
) Unionin tuomioistuin näyttää soveltavan tätä oikeuskäytäntöään sekä petoksiin että oikeuden väärinkäyttöön. (
14
) Kansallisten tuomioistuinten on tapauskohtaisesti objektiivisten seikkojen perusteella otettava huomioon se, että asianomainen henkilö on käyttänyt oikeuttaan väärin tai menetellyt vilpillisesti, jättääkseen tarvittaessa soveltamatta häneen unionin oikeuden niitä säännöksiä ja määräyksiä, joihin asiassa on vedottu, ottaen tällaista menettelyä arvioidessaan huomioon myös kyseisillä säännöksillä ja määräyksillä tavoitellut päämäärät. (
15
)
20.
Tätä petoksen ja oikeuden väärinkäytön kiellon yleistä periaatetta sovelletaan myös laillisen maahanmuuton alalla. Oikeudesta perheenyhdistämiseen annetun neuvoston direktiivin 2003/86/EY soveltamista koskevista ohjeista annetusta komission tiedonannosta Euroopan parlamentille ja neuvostolle (jäljempänä direktiivin 2003/86 soveltamisohjeet) (
16
) ilmenee, että ”[jäsenvaltioiden on toteutettava toimia] direktiivissä [2003/86] säädettyihin oikeuksiin kohdistuvaa väärinkäyttöä ja petoksia vastaan. [Komissio] kannustaa jäsenvaltioita sekä yhteiskunnan että todellisten hakijoiden edun vuoksi toteuttamaan määrätietoisia toimia 16 artiklan 2 ja 4 kohdan mukaisesti”.
21.
6.2.2018 annetussa tuomiossa Altun ym. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 50–53 kohta) unionin tuomioistuin täsmensi, että ”vilpin – – toteaminen perustuu joukkoon sellaisia samansuuntaisia indisioita, joista on nähtävissä samalla vilpin sekä objektiivinen että subjektiivinen tekijä”. (
17
) Objektiivinen tekijä muodostuu siitä, että unionin oikeudessa säädetyn edun myöntämisen edellytykset eivät ole täyttyneet. (
18
) Subjektiivinen tekijä muodostuu asianomaisten tarkoituksesta kiertää sovellettavassa lainsäädännössä säädettyjä edellytyksiä tai sivuuttaa ne kyseisen edun saamiseksi. (
19
) Vilppi edun hankkimisessa voi näin perustua ”tarkoitukselliseen tekoon”, kuten siihen, että tosiseikoista annetaan kuvaus, joka ei vastaa todellisuutta, tai ”tarkoitukselliseen laiminlyöntiin”, kuten siihen, että merkityksellisiä tietoja salataan asianomaisen lainsäädännön soveltamisedellytysten sivuuttamistarkoituksessa. (
20
)
22.
Tämä on se oikeuskäytäntö, jonka valossa on arvioitava sitä, täyttyykö petoksen tunnusmerkistö pääasian olosuhteissa.
23.
Ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenee, että perheenyhdistämishakemuksen esittämishetkellä hakemuksen perusteena olevina asiakirjoina (
21
) on käytetty vääriä tai väärennettyjä asiakirjoja sen osoittamiseksi, että direktiivin 2003/86 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetty vakaita, säännöllisiä ja riittäviä tuloja ja varoja koskeva edellytys täyttyi. Näin ollen on niin, että jos ilmenee, että ilman näitä asiakirjoja kyseisessä artiklassa säädetty edellytys ei olisi täyttynyt, asiassa täyttyy vilpin toteamiseksi edellytetty objektiivinen tekijä, sellaisena kuin se on määritelty 6.2.2018 annetussa tuomiossa Altun ym. (C‑359/16, EU:C:2018:63). Tältä osin muistutan siitä, että 6.12.2012 annetussa tuomiossa O ym. (C‑356/11 ja C‑357/11, EU:C:2012:776, 72 kohta), unionin tuomioistuin totesi, että direktiivissä 2003/86 edellytetyn perheenyhdistämistä koskevien hakemusten yksilöllisen tutkimisen kohteena ovat lähtökohtaisesti perheenkokoajan tulot ja varat eivätkä sen kolmannen maan kansalaisen tulot ja varat, jolle oleskeluoikeutta haetaan. Kuten Euroopan komissiokin direktiivin 2003/86 soveltamisohjeissa, olen sitä mieltä, että käyttämällä ilmaisua ”lähtökohtaisesti” unionin tuomioistuin antaa ymmärtää vähintäänkin, että tietyissä tapauksissa, jos asiaan liittyy erityisiä olosuhteita, voidaan tehdä poikkeuksia siitä säännöstä, jonka mukaan huomioon on otettava perheenkokoajan tulot ja varat. (
22
)
24.
Subjektiivisesta tekijästä vilpin toteamisen edellytyksenä on todettava, että 6.2.2018 annetussa tuomiossa Altun ym. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 52 kohta) esitetyn määritelmän mukaan se muodostuu, pääasian tosiseikkoihin sovellettuna, asianomaisten tarkoituksesta kiertää perheenyhdistämiseen perustuvan oleskeluluvan myöntämisedellytyksiä tai sivuuttaa ne kyseiseen lupaan liittyvän edun saamiseksi. Tästä määritelmästä ilmenee, että tätä tekijää on arvioitava suhteessa siihen henkilöön, joka haluaa saada unionin oikeussääntöihin perustuvan edun. Pääasian olosuhteissa tämän arvioinnin on siten koskettava sitä henkilöä, joka on tehnyt perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen.
25.
Tässä yhteydessä se, että direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuoto on laadittu passiivissa (”on käytetty – – vääriä tai väärennettyjä asiakirjoja” ja ”[on] tehty muunlainen petos”), ei merkitse, että sillä tiedolla, kuka on tehnyt petoksen, ei olisi merkitystä, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, Euroopan komissio ja Puolan hallitus esittävät. Tähän sanamuotoon on minusta näet päädytty siksi, että direktiivin 2003/86 5 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat päättää, tekeekö perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen perheenkokoaja vai perheenjäsen.
26.
Pääasiassa vaikuttaa kuitenkin siltä, että perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen on tehnyt perheenkokoajana oleva isä. Jos näin todellakin on ollut, myös vilpin subjektiivinen tekijä täyttyy, koska isä on ollut tietoinen siitä, että asiakirjat, jotka hän on esittänyt perheenyhdistämistä koskevan hakemuksensa perusteena, olivat vääriä.
27.
Huomautan kuitenkin, että vaikka todetaan, että on tehty direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettu petos, jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on, ennen kuin ne päättävät peruuttaa oleskeluoikeuden tai toteuttaa toimenpiteen perheenkokoajan tai hänen perheenjäsentensä poistamiseksi maasta, suoritettava direktiivin 17 artiklassa tarkoitettu harkinta. (
23
) Kyseisen artiklan mukaan jäsenvaltioiden on erityisesti otettava ”asianmukaisesti huomioon asianomaisen henkilön perhesiteiden luonne ja kiinteys ja jäsenvaltiossa oleskelun kesto sekä perheeseen liittyvät, kulttuuriset ja sosiaaliset siteet kotimaahan – –”. (
24
)
28.
On palautettava mieleen, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että direktiivin 2003/86 17 artiklan mukaan perheenyhdistämistä koskevat hakemukset on tutkittava ottamalla yksilölliset olosuhteet huomioon (
25
) ja että toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on direktiivin 2003/86 täytäntöönpanossa, ja siten myös tehtäessä päätös perheenyhdistämiseen perustuvan oleskeluluvan peruuttamisesta, arvioitava tasapainoisesti ja järkevästi kaikkia käsillä olevia etuja. (
26
) Tällainen peruuttaminen ei siten voi olla automaattista.
29.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt kysymyksiä direktiivin 2003/86 17 artiklan mukaisesta harkinnasta eikä äitiin ja poikaan kohdistuvan maastapoistamistoimenpiteen laillisuudesta. Tyydyn siis esittämään tästä vain seuraavat kaksi huomiota.
30.
Ensinnäkin se seikka, että äiti ja poika eivät itse kukin ole vastuussa petoksesta, mutta kärsivät sen seuraukset, on mielestäni otettava asianmukaisesti huomioon direktiivin 2003/86 17 artiklan nojalla suoritettavassa arvioinnissa. Tässä artiklassa nimittäin edellytetään, että huolehditaan siitä, että toimivaltaisten kansallisten viranomaisten suunnittelemat peruuttamis- tai maastapoistamistoimenpiteet ovat oikeasuhtaisia, mitä on arvioitava kaikkien tapauksen tosiasiallisten ja henkilökohtaisten olosuhteiden valossa. (
27
)
31.
Toiseksi direktiivin 2003/86 johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivissä tunnustetaan perusoikeudet ja otetaan huomioon Euroopan unionin perusoikeuskirjassa tunnustetut periaatteet. Perusoikeuskirjan 7 artiklassa, joka sisältää ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (Euroopan ihmisoikeussopimus) 8 artiklan 1 kappaleessa taattuja oikeuksia vastaavat oikeudet, tunnustetaan yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamista koskeva oikeus. (
28
) Direktiivin 2003/86 17 artiklan mukainen arviointi onkin suoritettava tämän oikeuden valossa ottaen huomioon yhtäältä perheenyhdistämisoikeuden haltijan ”oleskelun kesto” (
29
) kyseisessä jäsenvaltiossa ja toisaalta tämän ”perheeseen liittyvät, kulttuuriset ja sosiaaliset siteet kotimaahan”. (
30
)
32.
Oleskelun kesto tekijänä, joka on otettava huomioon, kun vertaillaan käsillä olevia etuja, liittyy olettamaan, että mitä pidempään henkilö asuu tietyssä maassa, sitä vahvempia hänen siteensä kyseiseen maahan ovat ja sitä heikommaksi hänen siteensä kotimaahan muuttuvat. (
31
) Tässä yhteydessä on erityisesti otettava huomioon sellaisten kolmansien maiden kansalaisten yksittäistilanteet, jotka ovat viettäneet pääosan elämästään asianomaisessa jäsenvaltiossa ja jotka on kasvatettu ja koulutettu siellä. (
32
) Asianomaisen henkilön perheeseen liittyviä, kulttuurisia tai sosiaalisia siteitä kotimaahan arvioidaan toisaalta sellaisten seikkojen kuin esimerkiksi kotimaassa olevan perhepiirin, kotimaahan tehtyjen matkojen tai siellä asumisaikojen tai jopa kyseisen maan kielen osaamisen perusteella. (
33
)
33.
Ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä pääasiassa ilmenee kuitenkin, että perheenkokoaja on oleskellut Alankomaissa yli 17 vuoden ajan ja äiti ja poika yli 16 vuoden ajan ja että poika oli vain 11-vuotias saapuessaan Alankomaihin. (
34
) Näin ollen ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että tämän ajanjakson aikana heille on muodostunut kiinteitä siteitä Alankomaihin ja että toisaalta siteet heidän kotimaahansa ovat nykyään käytännössä olemattomat tai vähintäänkin hyvin heikot. Näissä olosuhteissa ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että heidän perheenyhdistämiseen perustuvien oleskelulupiensa peruuttamisen ja mahdollisen karkotuksen seuraukset olisivat liian raskaita tai suhteettomia.
34.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sellaisen oleskeluluvan peruuttamiselle, joka on johdettuna oikeutena myönnetty vilpillisten tietojen perusteella hyväksytyn perheenyhdistämisen perusteella, kun on selvitetty, että perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen tehneen henkilön tarkoituksena oli kiertää luvan myöntämisedellytyksiä tai sivuuttaa ne, ja näin on siinäkin tapauksessa, että oleskeluluvan haltija ei ole ollut tietoinen kyseisten tietojen vilpillisestä luonteesta. Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on, ennen kuin ne päättävät tällaisesta peruuttamisesta, arvioitava direktiivin 2003/86 17 artiklan mukaisesti kaikkia käsillä olevia etuja ja tässä arvioinnissa on otettava huomioon kaikki tapaukseen liittyvät merkitykselliset seikat, mukaan lukien se, että tämän oleskeluoikeuden myöntämiseen johtanut petos ei johtunut oleskeluoikeuden haltijasta eikä tämä ollut siitä tietoinen.
B
Direktiivin 2003/109 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkinta
35.
Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta olennaisesti, onko direktiivin 2003/109 9 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että se on pääasian olosuhteissa esteenä äidin ja pojan pitkään oleskelleen henkilön aseman peruuttamiselle. (
35
)
36.
Tarkemmin ottaen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, olisiko se seikka, että äiti ja poika eivät olleet tietoisia kyseisen aseman saamisperusteena esitettyjen asiakirjojen eli isän työtodistusten vilpillisestä luonteesta, pitänyt ottaa huomioon, kun valtiosihteeri teki 29.1.2014 tehdyt peruuttamispäätökset.
37.
Kuten sen johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan, direktiivin 2003/109 tavoitteena on panna täytäntöön 15. ja 16.10.1999 annettu Tampereen julistus, jonka lopuksi Eurooppa-neuvosto totesi, että ”kolmansien maiden kansalaisten oikeusasemaa olisi lähennettävä vastaamaan jäsenvaltioiden kansalaisten oikeusasemaa ja että henkilölle, joka on laillisesti oleskellut jäsenvaltiossa tietyn, myöhemmin määriteltävän ajan ja jolla on pitkäaikainen oleskelulupa, olisi annettava kyseisessä jäsenvaltiossa yhdenmukaiset, mahdollisimman lähellä Euroopan unionin kansalaisten nauttimia oikeuksia olevat oikeudet”. Jäsenvaltioihin pysyvästi asettautuneiden kolmansien maiden kansalaisten kotouttaminen on direktiivin 2003/109 päätavoite, kuten erityisesti sen johdanto-osan 4:nnestä, 6:nnesta ja 12:nnesta perustelukappaleesta ilmenee. (
36
) Tämän tavoitteen saavuttamiseksi direktiivillä 2003/109 taataan kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat saaneet pitkään oleskelleen henkilön aseman, yhdenvertainen kohtelu asianomaisen jäsenvaltion omien kansalaisten kanssa direktiivin 11 artiklan 1 kohdan a–h alakohdassa luetelluilla aloilla vastaanottavan jäsenvaltion alueella.
38.
Kuten unionin tuomioistuin on lisäksi todennut 24.4.2012 annetun tuomion Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233) 66 ja 67 kohdassa, direktiivillä 2003/109 toteutetussa järjestelmässä edellytetään siinä säädetyn pitkään oleskelleen henkilön aseman saamiselta erityisen menettelyn noudattamista ja tiettyjen edellytysten täyttymistä. Siten direktiivin 4 artiklassa säädetään, että jäsenvaltiot myöntävät pitkään oleskelleen henkilön aseman sellaisille kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat oleskelleet kyseisen jäsenvaltion alueella laillisesti ja yhtäjaksoisesti viiden vuoden ajan välittömästi ennen asiaa koskevan hakemuksen jättämistä; (
37
) direktiivin 5 artiklassa aseman saamisen edellytykseksi asetetaan näyttö siitä, että tätä asemaa hakevalla on riittävät varat ja sairausvakuutus; direktiivin 7 artiklassa säädetään lisäksi tarkemmin menettelyllisistä vaatimuksista, joita on noudatettava.
39.
Direktiivin 2003/109 9 artiklan, jonka otsikko on ”Pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman peruuttaminen tai menettäminen”, 1 kohdan a alakohdan mukaan on niin, että jos todetaan, että pitkään oleskelleen henkilön asema on hankittu vilpillisesti, tästä seuraa, ettei henkilö ole oikeutettu säilyttämään tätä asemaa. (
38
)
40.
Mikään kyseisen artiklan sanamuodossa ei nimenomaisesti viittaa siihen, että vilpillisen hankkimisen käsite edellyttäisi tarkoitusta.
41.
Kuten kuitenkin olen muistuttanut tämän ratkaisuehdotuksen 21 ja 22 kohdassa, kuten 6.2.2018 annetusta tuomiosta Altun ym. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 50 kohta) ilmenee, vilpin toteaminen edellyttää, että selvitetään, että on olemassa joukko sellaisia samansuuntaisia indisioita, joista on nähtävissä samalla vilpin sekä objektiivinen että subjektiivinen tekijä. Näin ollen pelkästään sellaisesta vilpistä voidaan määrätä sanktio, jonka pitkään oleskelleen henkilön asemaa hakenut kolmannen maan kansalainen on tehnyt tosiasiallisesti ja tarkoituksellisesti.
42.
Se seikka, että, kuten komissio korostaa, pitkään oleskelleen henkilön aseman saamisella on huomattavasti merkitystä erityisesti muissa jäsenvaltioissa oleskelun kannalta, (
39
) ei vaikuta siihen, että jotta voidaan todeta, että on kyse vilpistä, on osoitettava, että tätä asemaa hakeva henkilö on tarkoittanut kiertää sovellettavia säännöksiä. Huomautan lisäksi, että toisin kuin direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohdan a alakohdassa, jossa peruuttamisperusteisiin sisältyy myös pelkkä ”väärien tai harhaanjohtavien tietojen” tai ”väärien tai väärennettyjen asiakirjojen” käyttö, direktiivin 2003/109 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainitaan vain ”vilpillisen hankinnan” tilanne. Rajoittamatta sitä, miten direktiivin 2003/86 16 artiklan 2 kohtaa on tulkittava, tämä merkitsee mielestäni sitä, että lainsäätäjän tarkoituksena on ollut rajoittaa direktiivin 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu pitkään oleskelleen henkilön aseman menettäminen pelkästään niihin tilanteisiin, joissa on osoitettu, että on toimittu vilpillisessä tarkoituksessa. Korostan myös, että pitkään oleskelleen henkilön aseman saaminen edellyttää korkeaa kotoutumisen astetta (
40
) ja asianomaisen henkilön henkilökohtaista panostusta (
41
) vastaanottavaan jäsenvaltioon, mikä on mielestäni esteenä sille, että tämän aseman peruuttamisedellytyksiä tulkittaisiin liian laajasti.
43.
Vaikka lisäksi perheenyhdistämisen perusteella myönnetyt perheenjäsenten maahantulo- ja oleskeluoikeudet ovat perheenkokoajan oikeuksista johdettuja oikeuksia, direktiivin 2003/109 mukainen pitkään oleskelleen henkilön asema on luonteeltaan henkilökohtainen oikeus, joka saadaan asianomaisen henkilön omissa nimissä tehdyn hakemuksen perusteella. Kun on erityisesti kyse tästä asemasta, tämän erottelun vuoksi on hylättävä muun muassa komission istunnossa puolustama, sanontaan ”fraus omnia corrumpit” perustuva tulkinta, joka johtaisi siihen, että kolmannen henkilön vilpille annettaisiin ratkaiseva merkitys kyseisen aseman peruuttamisessa. Unionin tuomioistuimen perinteisesti yksilön oikeuksien suojaa painottava oikeuskäytäntö on selvästi esteenä tällaiselle tulkinnalle.
44.
Pääasiassa vilpin toteamiseksi edellytettävästä objektiivisesta tekijästä on todettava, että ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenee, että äidillä ja pojalla ei ollut itsenäisesti direktiivin 2003/109 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja vakaita, säännöllisiä ja riittäviä varoja. (
42
) Kuten lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on korostanut, kun äidin ja pojan perheenyhdistämiseen perustuvat oleskeluluvat on saatu väärien asiakirjojen perusteella, direktiivin 2003/109 4 artiklan 1 kohdassa säädetty laillisen oleskelun edellytys ei lähtökohtaisesti täyttynyt sinä ajankohtana, kun pitkään oleskelleen henkilön asemaa koskeva hakemus tehtiin. Tästä seuraa, että kyseisessä direktiivissä säädetyt edellytykset eivät täyttyneet äidin ja pojan osalta ja että näin ollen on osoitettu vilpin toteamiseksi edellytettävä objektiivinen tekijä, sellaisena kuin se on määritelty 6.2.2018 annetussa tuomiossa Altun ym. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 51 kohta).
45.
Vilpin toteamiseksi edellytettävästä subjektiivisesta tekijästä on todettava, että 6.2.2018 annetussa tuomiossa Altun ym. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 52 kohta) esitetyn määritelmän mukaan, sovellettuna pääasian olosuhteisiin, se viittaa hakijan tarkoitukseen kiertää pitkään oleskelleen henkilön aseman myöntämisedellytyksiä tai sivuuttaa ne kyseiseen asemaan liittyvän edun saamiseksi. Näin ollen vain, jos äiti ja poika olivat tietoisia isän vilpistä ja aikoivat hyötyä siitä, merkitsisi se, että asiassa on kyse direktiivin 2003/109 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetusta vilpillisestä hankkimisesta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että äiti ja poika eivät olleet tietoisia niiden isän työnantajan antamien todistusten vilpillisestä luonteesta, jotka he ovat esittäneet selvityksenä, jolla oli tarkoitus osoittaa, että he täyttivät direktiivin 2003/109 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn edellytyksen. Näin ollen pääasiassa ei näytä siltä, että äiti ja poika olisivat tarkoituksellisesti yrittäneet kiertää tätä edellytystä. On kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä varmistaa, että näin todella on.
46.
Jollei muuta selvitetä, sen, ettei äidin ja pojan toimintaan liity tarkoitusta kiertää pitkään oleskelleen henkilön aseman myöntämisedellytyksiä, pitäisi johtaa siihen päätelmään, että asiaan ei liity vilppiä.
47.
Tässä vaiheessa on huomautettava, että sitä, että a posteriori todetaan, että pitkään oleskelleen henkilön aseman myöntämisedellytykset eivät täyttyneet, ei mainita kyseisen aseman menettämis- tai peruuttamisperusteissa, joista on säädetty tyhjentävästi direktiivin 2003/109 9 artiklassa. Direktiivin 8 artiklan 1 kohdan mukaan ”pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asema on pysyvä, jollei 9 artiklasta muuta johdu”, mikä merkitsee sitä, että lukuun ottamatta niitä tilanteita, jotka on rajoittavasti lueteltu mainitussa artiklassa, (
43
) kyseistä asemaa ei voida menettää tai peruuttaa. (
44
) Kuten nimittäin direktiivin 2003/109 valmistelutöistä ilmenee, pitkään oleskelleen henkilön aseman on taattava haltijalleen mahdollisimman suuri oikeusturva. (
45
)
48.
On totta, että unionin tuomioistuin on vahvistanut 17.7.2014 annetussa tuomiossa Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, 30 ja 34 kohta), että direktiivin 2003/109 4 artiklan 1 kohdassa säädetty edellytys, joka koskee laillista ja yhtäjaksoista oleskelua asianomaisen jäsenvaltion alueella viiden vuoden ajan ennen asiaa koskevan hakemuksen jättämistä, on välttämätön edellytys direktiivissä säädetyn pitkään oleskelleen henkilön aseman saamiseksi. Tämä tuomio koskee kuitenkin vain pitkään oleskelleen henkilön asemaa koskevan hakemuksen hylkäämistä. Tuomiossa ei todeta, että jos a posteriori todetaan, ettei kyseinen edellytys täyty, pitkään oleskelleen henkilön asema menetetään.
49.
Tästä seuraa, että jos vilppiä ei todeta, direktiivissä 2003/109 ei ole oikeusperustaa äidin ja pojan pitkään oleskelleen henkilön aseman peruuttamiselle.
50.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2003/109 9 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman peruuttamiselle, jos tämän aseman haltija ei ollut tietoinen niiden tietojen vilpillisestä luonteesta, jotka hän on esittänyt hakemuksensa perusteena ja joiden perusteella kyseinen asema on myönnetty.
V Ratkaisuehdotus
51.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Raad van Staten esittämiin kysymyksiin seuraavasti:
1)
Oikeudesta perheenyhdistämiseen 22.9.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/86/EY 16 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sellaisen oleskeluluvan peruuttamiselle, joka on myönnetty vilpillisten tietojen perusteella hyväksytyn perheenyhdistämisen perusteella, kun on selvitetty, että perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen tehneen henkilön tarkoituksena oli kiertää luvan myöntämisedellytyksiä tai sivuuttaa ne, ja näin on siinäkin tapauksessa, että oleskeluluvan haltija ei ole ollut tietoinen kyseisten tietojen vilpillisestä luonteesta. Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on, ennen kuin ne päättävät tällaisesta peruuttamisesta, arvioitava direktiivin 2003/86 17 artiklan mukaisesti kaikkia käsillä olevia etuja ja tässä arvioinnissa on otettava huomioon kaikki tapaukseen liittyvät merkitykselliset seikat, mukaan lukien se, että tämän oleskeluoikeuden myöntämiseen johtanut petos ei johtunut oleskeluoikeuden haltijasta eikä tämä ollut siitä tietoinen.
2)
Pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta 25.11.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/109/EY 9 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman peruuttamiselle, jos tämän aseman haltija ei ollut tietoinen niiden tietojen vilpillisestä luonteesta, jotka hän on esittänyt hakemuksensa perusteena ja joiden perusteella kyseinen asema on myönnetty.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	EUVL 2003, L 251, s. 12.
(
3
)	Direktiivin 2003/86 2 artiklan c alakohdassa olevan määritelmän mukaan perheenkokoajalla tarkoitetaan ”jäsenvaltiossa laillisesti oleskelevaa kolmannen maan kansalaista, joka hakee tai jonka perheenjäsenet hakevat perheenyhdistämistä päästäkseen muuttamaan perheenkokoajan luokse”.
(
4
)	EUVL 2004, L 16, s. 44.
(
5
)	Ks. tuomio 18.12.2008, Altun (C‑337/07, EU:C:2008:744, 51–64 kohta). Tässä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että turkkilaisen työntekijän vilpillisellä menettelyllä voi olla vaikutuksia hänen perheenjäsentensä oikeusasemaan. Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi, että näitä vaikutuksia on kuitenkin arvioitava sen ajankohdan valossa, jolloin vastaanottavan jäsenvaltion kansalliset viranomaiset tekivät päätöksen kyseisen työntekijän oleskeluluvan peruuttamisesta. Kuten tuomion Altun 59 kohdasta ilmenee, toimivaltaisten viranomaisten on siten selvitettävä, onko perheenjäsenille tuohon ajankohtaan mennessä syntynyt oma oikeus päästä vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille ja vastaavasti oikeus oleskella kyseisessä valtiossa. Edellä mainitun tuomion 60 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin toteaa lisäksi, että muunlainen ratkaisu olisi vastoin oikeusvarmuuden periaatetta.
(
6
)	Sellaisena kuin sitä sovellettiin 21.3.2007, jolloin pitkään oleskelleen henkilön oleskeluluvat myönnettiin.
(
7
)	Yhtiö on kylläkin ollut olemassa hallinnollisissa rekistereissä, mutta se ei ole koskaan tosiasiallisesti harjoittanut liiketoimintaa.
(
8
)	Vuoden 2000 ulkomaalaislain 14 §:ssä tarkoitetut.
(
9
)	KOM(2009) 313 lopullinen, 2.7.2009, 4. osasto ”Oikeuksien väärinkäyttö ja petokset”, s. 15.
(
10
)	Kuten ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamista tiedoista ilmenee, vuonna 1991 syntynyt poika oli siis 11-vuotias, kun valtiosihteeri teki päätöksensä 31.1.2002. Pojan alaikäisyydestä huolimatta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä ennakkoratkaisukysymys on kuitenkin yleisluonteinen.
(
11
)	Ks. esimerkiksi tuomio 6.2.2018, Altun ym. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 49 kohta; sellaisen sosiaaliturvajärjestelmään kuulumista koskevan todistuksen käyttöä koskeva vilppi, johon liittyy unionin oikeuden mukainen olettama säännönmukaisuudesta); tuomio 22.11.2017, Cussens ym. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 27 kohta); tuomio 22.12.2010, Bozkurt (C‑303/08, EU:C:2010:800, 47 kohta; turkkilaisen siirtotyöläisen oleskeluedellytyksiä koskeva asiakirjavilppi); tuomio 21.2.2006, Halifax ym. (C‑255/02, EU:C:2006:121, 68 kohta; arvonlisäveropetos); tuomio 23.9.2003, Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, 57 kohta; lumeavioliitto unionin jäsenvaltion kansalaisen kanssa); tuomio 9.3.1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, 24 kohta; palvelujen tarjoamisen vapaus); tuomio 7.7.1992, Singh (C‑370/90, EU:C:1992:296, 24 kohta; työntekijöiden vapaa liikkuvuus) ja tuomio 3.12.1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, 13 kohta; palvelujen tarjoamisen vapaus). Ks. myös direktiivin 2004/38 soveltamisohjeet, (KOM(2009) 313 lopullinen, 2.7.2009, 4. osasto ”Oikeuksien väärinkäyttö ja petokset”, s. 15).
(
12
)	Ks. vastaavasti tuomio 22.11.2017, Cussens ym. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 27, 28 ja 30 kohta) ja tuomio 5.7.2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, 38–48 kohta).
(
13
)	Ks. vastaavasti tuomio 22.11.2017, Cussens ym. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 35 kohta); tuomio 4.6.2009, Pometon (C‑158/08, EU:C:2009:349, 28 kohta); tuomio 14.12.2000, Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, 56 kohta) ja tuomio 21.2.2006, Halifax ym. (C‑255/02, EU:C:2006:121, 93 kohta).
(
14
)	Ks. vastaavasti tuomio 22.11.2017, Cussens ym. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 34 kohta).
(
15
)	Ks. vastaavasti tuomio 14.12.2000, Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, 52 kohta) ja tuomio 9.3.1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, 25 kohta).
(
16
)	Ks. vastaavasti direktiivin 2003/86 soveltamisohjeet (COM(2014) 210 final, 3.4.2014, 7.3. kohta, Väärinkäyttö ja petokset, s. 27).
(
17
)	Asiassa, jossa kyseinen tuomio annettiin, oli kysymys siitä, että yritys oli käyttänyt vilpillisesti todistusta, joka loi olettaman siitä, että lähetetyt työntekijät oli vakuutettu säännönmukaisesti sen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmässä, jonne työntekijät lähettänyt yritys on sijoittautunut, ja joka sitoo sen jäsenvaltion toimivaltaista laitosta, jonne työntekijät on lähetetty, ja merkitsee välttämättä sitä, että tämän jäsenvaltion järjestelmää ei voida soveltaa. Vaikka näiden todistusten antamisajankohtana yritys täytti kaikki hallinnolliset edellytykset, eli sillä oli tosiasiallista toimintaa Bulgariassa, todistukset oli hankittu vilpillisesti sellaisella kuvauksella tosiseikoista, joka ei vastannut todellisuutta, tarkoituksessa kiertää edellytykset, joiden täyttymistä työntekijöiden lähettämiseltä vaaditaan unionin oikeudessa.
(
18
)	Ks. vastaavasti tuomio 6.2.2018, Altun ym. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 51 kohta). Perheenyhdistämiseen perustuvan oleskeluluvan myöntämisedellytykset on lueteltu direktiivin 2003/86 IV luvussa, jonka otsikko on ”Perheenyhdistämisen edellytykset”.
(
19
)	Ks. vastaavasti tuomio 6.2.2018, Altun ym. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 52 kohta). Komissio korostaa subjektiivisen tekijän tarvetta direktiivin 2004/38 soveltamisohjeissa, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut ja joissa direktiivin 2004/38 35 artiklassa määriteltyä petosta kuvaillaan ”tarkoitukselliseksi harhaan johtamiseksi tai juoneksi, jonka tarkoituksena on saada direktiiviin perustuva oikeus vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun”. Lisäksi soveltamisohjeiden mukaan on niin, että jos henkilö on saanut oleskeluasiakirjan sellaisen petoksen nojalla, josta hänet on tuomittu, häneltä voidaan evätä, lopettaa tai peruuttaa direktiivissä tarkoitetut oikeudet. Ks. myös tuomio 27.9.2001, Gloszczuk (C‑63/99, EU:C:2001:488) ja tuomio 5.6.1997, Kol (C‑285/95, EU:C:1997:280), jotka koskevat henkilöiden omaa petollista menettelyä ja joissa kyseisten henkilöiden oleskeluoikeudet peruutettiin tämän menettelyn seurauksena.
(
20
)	Ks. vastaavasti tuomio 6.2.2018, Altun ym. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 53 ja 58 kohta).
(
21
)	Direktiivin 2003/86 soveltamisohjeista ilmenee, että jokainen hakemus, siihen liitetyt todistavat asiakirjat sekä haastattelujen ja muun tutkinnan ”asianmukaisuus” ja ”tarpeellisuus” on arvioitava tapauskohtaisesti tutkittaessa yksilöllisesti kukin perheenyhdistämishakemus (ks. COM(2014) 210 final, 3.4.2014, s. 10).
(
22
)	Ks. vastaavasti direktiivin 2003/86 soveltamisohjeet (COM(2014) 210 final, 3.4.2014, s. 15).
(
23
)	Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmenee, että se on katsonut, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan mukainen etujen vertailu johtaisi pojan edun vastaiseen tulokseen eli valtiosihteerin päätöksen vahvistamiseen. Isän olisi tullut tietää, että pojan yksityiselämää on kehitetty sellaisen oleskelun aikana, jonka epävarmuudesta isä on ollut tietoinen, koska hänen omakin oleskeluoikeutensa on ollut epävarma. Tältä osin on otettu huomioon se, että poika oli asunut Kiinassa 11-vuotiaaksi asti, että hän oli käynyt koulua Kiinassa, että hän puhui kiinaa ja osasi kirjoittaa sitä vähän, että hän kävi Kiinassa kerran vuodessa muutettuaan Alankomaihin ja että hän voisi rakentaa elämänsä Kiinassa vanhempiensa kanssa, joiden olisi myös palattava Kiinaan. Lisäksi on korostettu, että pojalla on mahdollisuus hakea oleskelulupaa sitä varten, että hän voisi jatkaa opiskeluaan Alankomaissa. Valtiosihteeri oli katsonut perustellusti, että pojan pitkää oleskelua Alankomaissa ja siihen liittyvää juurien muodostumista tai sitä seikkaa, että hän opiskelee Alankomaissa, ei voida pitää sellaisina erityisinä olosuhteina, joiden perusteella on katsottava, että on Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan mukainen velvollisuus antaa lapsen yksityiselämän jatkua sellaisenaan. Sen sijaan äidin oleskeluoikeuteen liittyvää etujen punnintaa ei ole käsitelty.
(
24
)	Euroopan neuvoston ministerikomitea on todennut henkilöiden, joita perheenyhdistäminen koskee, oikeudellista asemaa koskevassa suosituksessaan Rec(2002) 4 otsikon ”Tehokas suoja perheenjäsenten karkottamista vastaan” alla seuraavaa: ”Kun aiotaan ryhtyä oleskeluoikeuden peruuttamisen tai jatkamatta jättämisen tai perheenjäsenen karkottamisen kaltaiseen toimenpiteeseen, jäsenvaltioiden on otettava asianmukaisesti huomioon sellaisia perusteita kuin henkilön syntymäpaikka, ikä maahantulohetkellä, oleskelun kesto, perhesiteet, perhe kotimaassa ja se, kuinka kiinteät sosiaaliset ja kulttuuriset siteet hänellä on kotimaahansa. Erityistä huomiota on kiinnitettävä lapsen etuun ja hyvinvointiin.”
(
25
)	Ks. vastaavasti tuomio 21.4.2016, Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, 43 kohta); tuomio 4.3.2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 48 kohta) ja tuomio 9.7.2015, K ja A (C‑153/14, EU:C:2015:453, 60 kohta).
(
26
)	Ks. vastaavasti tuomio 21.4.2016, Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, 43 kohta) ja tuomio 6.12.2012, O ym. (C‑356/11 et C‑357/11, EU:C:2012:776, 81 kohta) sekä ratkaisuehdotukseni asiassa C ja A (C‑257/17, EU:C:2018:503, 75 kohta) ja asiassa K ja B (C‑380/17, EU:C:2018:504, 70 kohta)
(
27
)	Ks. vastaavasti direktiivin 2003/86 soveltamisohjeet (COM(2014) 210 final, 3.4.2014, s. 29), joissa suositellaan, että seuraavia periaatteita noudatetaan: kaikki tapauksen olosuhteet on määritettävä, ja yksilön edulle ja yleiselle edulle annetun painoarvon on oltava sama kuin muissa vastaavissa tapauksissa. Yksilön edun ja yleisen edun tasapainottamisen on oltava lisäksi kohtuullista ja oikeasuhteista.
(
28
)	Ks. vastaavasti tuomio 6.12.2012, O ym. (C‑356/11 ja C‑357/11, EU:C:2012:776, 75 ja 76 kohta) ja tuomio 4.3.2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 44 kohta).
(
29
)	Direktiivin 2003/86 17 artikla, korostus tässä.
(
30
)	Direktiivin 2003/86 17 artikla, korostus tässä.
(
31
)	On ilmeistä, että tilanne ei ole sama, jos kyseinen henkilö on tullut vastaanottavaan maahan lapsena tai nuorena tai jos hän on tullut sinne vasta aikuisiässä. Ks. vastaavasti maastapoistamistoimenpiteistä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 18.2.1991, Moustaquim v. Belgia (CE:ECHR:1991:0218JUD001231386, 45 kohta; tuossa asiassa Moustaquim oli alle kaksivuotias saapuessaan Belgiaan; tämän jälkeen hän oli viettänyt Belgiassa noin 20 vuotta perheensä kanssa tai ei kaukana heistä ja hän oli palannut Marokkoon vain kaksi kertaa lomalla) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 9.12.2010, Gezginci v. Sveitsi (CE:ECHR:2010:1209JUD001632705, 69 kohta; tuossa asiassa hakija oli tullut Sveitsiin vuonna 1990 ja hän oli vakituisesti viettänyt siellä 18 vuotta karkottamishetkellään; Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan on ilmeistä, että tältä osin oli kyse erittäin pitkästä ajanjaksosta yksilön elämässä ja konkreettisemmin yli kahdesta kolmasosasta vuonna 1983 syntyneen hakijan elämästä).
(
32
)	Ks. erityisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 18.10.2006, Üner v. Alankomaat (CE:ECHR:2006:1018JUD004641099, 58 kohta); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 23.6.2008, Maslov (CE:ECHR:2008:0623JUD000163803, 73, 74 ja 86 kohta; hakija oli saapunut Itävaltaan vuonna 1990 kuusivuotiaana ja hän oli viettänyt loppulapsuutensa aikuisuuteen asti kyseisessä maassa) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.9.2010, Bousarra v. Ranska (CE:ECHR:2010:0923JUD002567207, 46 ja 47 kohta). Ks. myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 19.2.1998, Dalia v. Ranska (CE:ECHR:1998:0219JUD002610295, 42–45 kohta; pitkään oleskelleiden henkilöiden karkottamista voidaan arvioida sekä ”yksityiselämän” että ”perhe-elämän” näkökulmasta, ja tässä yhteydessä annetaan tietty merkitys kyseisten henkilöiden sosiaalisen integraation asteelle), johon on viitattu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomiossa 9.10.2003, Slivenko v. Latvia (CE:ECHR:2003:1009JUD004832199, 95 kohta).
(
33
)	Ks. esimerkiksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 23.6.2008, Maslov (CE:ECHR:2008:0623JUD000163803, 96 ja 97 kohta), jossa todettiin, että hakijan siteet hänen kotimaahansa Bulgariaan olivat heikkoja, kun otettiin huomioon, että karkottamishetkellä hän ei osannut puhua bulgariaa, koska hänen perheensä kuului Bulgarian turkkilaiseen vähemmistöön, eikä hän osannut lukea eikä kirjoittaa kyrillisiä kirjaimia, koska hän ei ollut koskaan käynyt koulua Bulgariassa, ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 30.11.1999, Baghli v. Ranska (CE:ECHR:1999:1130JUD003437497, 48 kohta), jossa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin sen sijaan todettuaan, että hakija ei ollut osoittanut läheisiä suhteita Ranskassa asuviin vanhempiinsa tai sisaruksiinsa, että hän oli säilyttänyt Algerian kansalaisuutensa, että hän osasi arabiaa, että hän oli suorittanut asepalveluksen kotimaassaan, että hän oli palannut sinne lomilla useita kertoja ja että hän ei ollut koskaan ilmaissut haluavansa saada Ranskan kansalaisuuden, katsoi, että vaikka hakijan perheeseen liittyvät ja sosiaaliset siteet painottuivat olennaisesti Ranskaan, asiassa oli ilmennyt, että hakija oli säilyttänyt muitakin siteitä synnyinmaahansa kuin pelkän kansalaisuuden.
(
34
)	Tässä yhteydessä on mielenkiintoista huomata, että pitkäaikaissiirtolaisten asuinpaikan turvaamisesta antamassaan suosituksessa Rec(2000) 15 Euroopan neuvoston ministerikomitea toteaa, edelleenkin maastapoistamistoimenpiteistä, 4 kohdan, ”Suoja karkottamista vastaan”, b alakohdassa seuraavaa: ”4 kappaleen a kohdassa määrätyn suhteellisuusperiaatteen mukaisesti jäsenvaltioiden on otettava asianmukaisesti huomioon oleskelun kesto ja luonne sekä pitkään oleskelleen maahanmuuttajan tekemän rikoksen vakavuus. Jäsenvaltiot voivat säätää erityisesti, että pitkään oleskellutta maahanmuuttajaa ei tulisi karkottaa: – viiden vuoden oleskelun jälkeen, ellei häntä ole tuomittu rikoksesta, josta säädetty rangaistus on yli kaksi vuotta ehdotonta vankeutta; – kymmenen vuoden oleskelun jälkeen, ellei häntä ole tuomittu rikoksesta, josta säädetty rangaistus on yli viisi vuotta ehdotonta vankeutta. 20 vuoden oleskeluajan jälkeen pitkään oleskellutta maahanmuuttajaa ei tulisi enää voida karkottaa.”
(
35
)	Kuten ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamista asiakirjoista ilmenee, vuonna 1991 syntynyt poika oli siis 16-vuotias, kun valtiosihteeri teki päätöksensä 21.3.2007. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä ennakkoratkaisukysymys on kuitenkin yleisluonteinen.
(
36
)	Ks. vastaavasti tuomio 17.7.2014, Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, 32 kohta); tuomio 4.6.2015, P ja S (C‑579/13, EU:C:2015:369, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 2.9.2015, CGIL ja INCA (C‑309/14, EU:C:2015:523, 21 kohta).
(
37
)	Kuten 17.7.2014 annetusta tuomiosta Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, 34 kohta) ilmenee: kolmannen maan kansalainen voi direktiivin 2003/109 7 artiklan 1 kohdan nojalla hakea tällaista asemaa vain, jos hän itse henkilökohtaisesti täyttää kyseisen edellytyksen, että oleskelu asianomaisen jäsenvaltion alueella on jatkunut laillisesti ja yhtäjaksoisesti viiden vuoden ajan ennen asiaa koskevan hakemuksen jättämistä.
(
38
)	Huomautan, että vaikka direktiivin 2003/109 9 artiklan otsikossa mainitaan mahdollisuus peruuttaa tai menettää pitkään oleskelleen henkilön asema, artiklan sanamuoto koskee vain aseman menettämistä. Lisäksi sikäli kuin ”menettäminen” on esteenä sille, että henkilöllä säilyisi oikeus kyseiseen asemaan, se näyttää sellaisenaan vaikuttavan vain tulevaisuuteen, kuten Y. Z., Z. Z. ja Y. Y. ovat esittäneet. Tämän tulkinnan vahvistaa direktiivin 2003/109 9 artiklan 1 kohdan englannin- (”no longer be entitled to maintain”), saksan- (”ist nicht mehr berechtigt, die Rechtsstellung eines langfristig Aufenthaltsberechtigten zu behalten”) ja italiankielinen (”I soggiornanti di lungo periodo non hanno più diritto allo status di soggiornante di lungo periodo nei casi seguenti”) versio. Kun unionin tuomioistuimelta ei kuitenkaan ole kysytty siitä, voitaisiinko äidin ja pojan pitkään oleskelleen henkilön oleskelulupia peruuttaa taannehtivasti, en käsittele tätä kysymystä.
(
39
)	Ks. direktiivin 2003/109 III luku.
(
40
)	Näin ollen pitkään oleskelleen henkilön keskeytynyt läsnäolo jäsenvaltion alueella on yksi pitkään oleskelleen henkilön aseman menettämisperuste, ks. direktiivin 2003/109 9 artiklan 1 kohdan c alakohta.
(
41
)	Tältä osin muistutan erityisesti siitä, että direktiivin 2003/109 5 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat vaatia, että kolmansien maiden kansalaiset täyttävät kansallisen lainsäädännön mukaiset kotoutumisedellytykset. Ks. vastaavasti tuomio 4.6.2015, P ja S (C‑579/13, EU:C:2015:369, 47 kohta): ei voida kiistää, että niin vastaanottavan jäsenvaltion kieltä kuin sen yhteiskuntaakin koskevien tietojen hankkiminen helpottaa pitkälti kolmansien maiden kansalaisten ja maan omien kansalaisten välistä kommunikointia ja kaiken lisäksi edistää näiden välillä vuorovaikutusta ja sosiaalisten suhteiden kehittymistä. Kiistää ei voida sitäkään, että vastaanottavan jäsenvaltion kieltä koskevien tietojen hankkiminen tekee kolmansien maiden kansalaisten pääsystä työmarkkinoille ja ammatilliseen koulutukseen vähemmän vaikeaa.
(
42
)	Vakaiden, säännöllisten ja riittävien varojen edellytyksen (direktiivin 2003/109 7 artiklan 1 kohta) täyttyminen on osoitettava hankittaessa pitkään oleskelleen henkilön asema. Tällöin hakija esittää selvityksen siitä, että hänellä on sillä hetkellä ja jatkossa käytössään tietyn tasoiset, säännölliset varat.
(
43
)	Direktiivin 2003/109 9 artiklassa olevan luettelon tyhjentävä luonne ilmenee selvästi valmistelutöistä, ks. vastaavasti 10 artiklaa koskevat kommentit ehdotuksessa neuvoston direktiiviksi pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta (KOM(2001) 127 lopullinen (EYVL 2001, C 240 E, s. 79)).
(
44
)	Sen sijaan voidaan kysyä, onko mahdollista, että jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset peruuttavat perheenyhdistämiseen perustuvan oleskeluluvan, jos todetaan a posteriori, että direktiivissä 2003/86 säädetyt edellytykset eivät täyttyneet, koska kyseisen direktiivin 16 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että kyseinen oikeus voidaan peruuttaa ”jos tässä direktiivissä asetetut edellytykset eivät täyty tai eivät enää täyty”.
(
45
)	Ks. 10 artiklaa koskevat kommentit ehdotuksessa neuvoston direktiiviksi pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta (KOM(2001) 127 lopullinen (EYVL 2001, C 240 E, s. 79)).