62022CC0602
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ANDREA BIONDI
13 päivänä toukokuuta 2025 (
1
)
Asia C‑602/22 P
ABLV Bank AS, selvitystilassa
vastaan
Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB)
Muutoksenhaku – Talous- ja rahapolitiikka – Pankkiunioni – Asetus (EU) N:o 806/2014 – 7 ja 18 artikla – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi – Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston päätös olla aloittamatta kriisinratkaisumenettelyä – Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston toimivalta – Harkintavalta – Tuomioistuinvalvonnan laajentaminen
I Johdanto
1.
Käsiteltävän valituksen pääkohteena on yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB, jäljempänä kriisinratkaisuneuvosto) toimivallan ja valtuuksien määrittely ja rajaaminen. Unionin tuomioistuimen ratkaistavana on erityisesti se, onko kriisinratkaisuneuvosto toimivaltainen antamaan muodollisen kielteisen päätöksen, joka koskee yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa annetun kriisinratkaisumääräyksen antamista luottolaitokselle. (
2
)
2.
ABLV Bank AS (jäljempänä ABLV Bank) vaatii valituksessaan kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 6.7.2022 antaman tuomion ABLV v. SRB (T‑280/18, EU:T:2022:429; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jossa unionin tuomioistuimen tuomio hylkäsi ABLV Bankin kanteen kahdesta kriisinratkaisuneuvoston päätöksestä. (
3
) Yhteenvetona todettakoon, (
4
) että kyseisissä päätöksissä kriisinratkaisuneuvosto päätti olla antamatta kriisinratkaisumääräystä ABLV Bankin ja sen tytäryhtiön ABLV Luxembourg SA:n osalta. Kriisinratkaisuneuvosto katsoi, että kaksi yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa säädettyä edellytystä kriisinratkaisumääräyksen antamisesta – eli se, että asianomainen yhteisö on kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa ja että kriisinratkaisulle ei ole vaihtoehtoisia toimenpiteitä – täyttyivät käsiteltävässä asiassa. Kriisinratkaisuneuvosto päätyi kuitenkin lopulta kielteisiin päätöksiin sillä perusteella, ettei edellä mainitun säännöksen c alakohdassa säädetty kolmas edellytys, jonka mukaan kriisinratkaisutoimen on oltava yleisen edun kannalta välttämätön, toteutunut käsiteltävässä asiassa.
3.
Valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei ABLV Bankin kannetta kriisinratkaisuneuvoston ABLV Bankin tytäryhtiön ABLV Luxembourg SA:han kohdistuvasta päätöksestä voitu ottaa tutkittavaksi, ja hylkäsi lisäksi kaikki kanneperusteet, joihin vedottiin ABLV Bankia koskevasta kriisinratkaisuneuvoston päätöksestä nostetun kanteen tueksi.
II Valituksen tarkastelu
4.
Valituksessaan ABLV Bank vaatii, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion ja riidanalaiset päätökset, velvoittaa kriisinratkaisuneuvoston korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut ja – siinä tapauksessa, ettei unionin tuomioistuin voi ratkaista ensimmäisessä oikeusasteessa nostettua kannetta – palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen.
5.
Kriisinratkaisuneuvosto ja Euroopan keskuspankki (EKP), jotka olivat väliintulijoina ensimmäisessä oikeusasteessa, vaativat lähinnä, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa ABLV Bankin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
6.
Valituksensa tueksi ABLV Bank vetoaa neljään valitusperusteeseen, jotka kriisinratkaisuneuvosto ja EKP riitauttavat kaikilta osin. Tässä ratkaisuehdotuksessa käsitellään ensisijaisesti ensimmäistä valitusperustetta, joka sisältää edellä 1 kohdassa lyhyesti kuvatun pääasiallisen oikeuskysymyksen. Ensin on kuitenkin tutkittava kriisinratkaisuneuvoston esittämä oikeudenkäyntiväite, jonka mukaan valitus on jätettävä tutkimatta.
A Valituksen ottaminen tutkittavaksi
7.
Kriisinratkaisuneuvosto väittää, ettei valitusta voida ottaa tutkittavaksi. Kriisinratkaisuneuvoston mukaan valitus on ylimalkainen ja epäjohdonmukainen, se ei sisällä yhteenvetoa valituksen oikeudellisista perusteista, siinä ei lukuisissa tapauksissa yksilöidä valituksenalaisen tuomion riitautettavia kohtia eikä myöskään esitetä valitusperusteiden tueksi esitettyjä oikeudellisia perusteita. Näin ollen kriisinratkaisuneuvosto katsoo, että valituksen perusteella on vaikea määrittää virheet, jotka unionin yleinen tuomioistuin on väitetysti tehnyt.
8.
Unionin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin valituksenalaisen tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi, tai muuten kyseinen valitus tai peruste jätetään tutkimatta. (
5
)
9.
Käsiteltävä valitus ei ole kaikilta osin selkeä ja johdonmukainen, eikä siinä ilmoiteta tyhjentävästi, miltä osin valituksenalainen tuomio on tarkoitus riitauttaa. Valitus sisältää kuitenkin riittävät tiedot, jotta sen perusteella voidaan yksilöidä ne tuomion kohdat, joihin valitusperusteissa esitetty kritiikki kohdistuu, ja siinä esitetään myös riittävän täsmällisesti useimpien väitteiden perustelut. Mielestäni tästä seuraa, että valitus on otettava ainakin osittain tutkittavaksi. Jotkin ABLV Bankin väitteet on kuitenkin jätettävä tutkimatta, koska ne ovat melko epäselviä.
B Valituksen asiasisältö
1.
Ensimmäinen valitusperuste
10.
Ensimmäisessä valitusperusteessaan ABLV Bank riitauttaa valituksenalaisen tuomion 73–86 kohdan. ABLV Bank väittää, että kyseisissä kohdissa on tulkittu virheellisesti yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklaa ja tehty sen seurauksena myös muita virheitä.
11.
Mainituissa valituksenalaisen tuomion kohdissa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi ensinnäkin (73–78 kohta) ABLV:n Bankin kanneperusteen, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvosto ei ollut toimivaltainen päättämään ABLV Bankin asettamisesta selvitystilaan, ja totesi, ettei kriisinratkaisuneuvosto asettanut riidanalaisilla päätöksillä ABLV Bankia selvitystilaan. Toiseksi (79–86 kohta) unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi ABLV Bankin kanneperusteen, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvosto ei ollut toimivaltainen antamaan riidanalaisten päätösten kaltaisia muodollisia kielteisiä päätöksiä. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että kriisinratkaisuneuvosto on toimivaltainen antamaan kyseisen kaltaisia päätöksiä, tukeutuen kolmeen seikkaan: a) tarve välttää oikeussuojan aukko EKP:n arvioinnissa yhteisön kykenemättömyydestä tai todennäköisestä kykenemättömyydestä jatkaa toimintaansa (valituksenalaisen tuomion 82 kohta), b) yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklaan vaikuttava sääntelykehys, kun otetaan erityisesti huomioon direktiivin 2014/59 (
6
) 82 artiklan 2 kohta (valituksenalaisen tuomion 83 kohta), sekä c) riski asianomaisen yhteisön ja mahdollisesti rahoitusmarkkinoiden vakauden vaarantumisesta siinä tapauksessa, ettei kriisinratkaisuneuvosto ole toimivaltainen antamaan muodollista kielteistä päätöstä (valituksenalaisen tuomion 84 kohta).
12.
Ensimmäinen valitusperuste on jaettu oikeudellista arviointia varten kolmeen osaan: a) ensimmäinen osa koskee moitetta, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvosto ei ole toimivaltainen antamaan riidanalaisten päätösten kaltaisia muodollisia kielteisiä päätöksiä, b) toinen osa koskee moitetta, jossa on kyse unionin yleisen tuomioistuimen tulkinnan yhteensopivuudesta virastoille siirrettyä toimivaltaa käsittelevän oikeuskäytännön kanssa ja c) kolmas osa koskee muita ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä esitettyjä moitteita.
a)
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee kriisinratkaisuneuvoston toimivaltaa antaa riidanalaiset päätökset
1) ABLV Bankin lausumat
13.
ABLV Bank väittää, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi valituksenalaisen tuomion 79–86 kohdassa virheellisesti yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklaa katsoessaan, että kriisinratkaisuneuvostolla oli toimivalta antaa muodollinen kielteinen päätös kriisinratkaisumääräyksen antamisesta (eli olla antamatta kriisinratkaisumääräystä).
14.
ABLV Bank katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta antaa kriisinratkaisuneuvostolle valtuuksia, joista ei säädetä yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklassa, eikä mainitun säännöksen sanamuoto myöskään anna perusteita tällaiselle tulkinnalle. ABLV Bankin mukaan kyseinen tulkinta perustuu siihen, että kriisinratkaisumääräyksen antamista koskevia säännöksiä on implisiittisesti sovellettu analogian nojalla.
15.
ABLV Bank katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta antaa kriisinratkaisuneuvostolle valtuudet antaa päätös, jolla on ulkopuolisiin kohdistuvia oikeusvaikutuksia, myös silloin, kun ainoastaan kaksi kolmesta 18 artiklan 1 kohdassa säädetystä edellytyksestä täyttyy, minkä seurauksena kriisinratkaisumääräyksiä ei anneta lainkaan. ABLV Bank on kuitenkin sitä mieltä, että mikäli kriisinratkaisuneuvosto toteaa, ettei kriisinratkaisutoimi ole yleisen edun nimissä välttämätön, sen olisi pidättäydyttävä päätöksen antamisesta.
16.
ABLV Bankin mukaan unionin tuomioistuimen suuri jaosto vahvisti hiljattain antamassaan tuomiossa komissio v. SRB, (
7
) erityisesti sen 83 kohdassa, ettei yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklassa anneta kriisinratkaisuneuvostolle toimivaltaa toteuttaa toimea, jolla on itsenäisiä oikeusvaikutuksia.
17.
ABLV Bank riitauttaa siis valituksenalaisen tuomion 83 kohdan ensinnäkin sillä perusteella, että siinä mainittu direktiivin 2014/59 82 artiklan 2 kohta, jossa säädetään mahdollisuudesta antaa kriisinratkaisua koskevia kielteisiä päätöksiä, koskee ainoastaan kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia eikä sitä näin ollen voida soveltaa kriisinratkaisuneuvostoon, ja toiseksi sillä perusteella, ettei unionin lainsäätäjä ole jättänyt tahattomasti sisällyttämättä edellä mainittuun säädökseen sisältyvää säännöstä vastaavaa säännöstä yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annettuun asetukseen. ABLV Bank riitauttaa lisäksi valituksenalaisen tuomion 84 kohdan sillä perusteella, että se perustuu logiikkaan, josta ei säädetä yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetussa asetuksessa.
2) Arviointi
18.
Jotta voidaan vastata yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdasta esitettyyn moitteeseen, tätä säännöstä on tulkittava unionin tuomioistuimen käyttämien tulkintaperusteiden mukaisesti.
19.
Kuten ilmenee vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, unionin oikeuden säännöksen tulkitsemiseksi on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on. (
8
)
20.
Seuraavaksi arvioinkin yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohtaa paitsi sen sanamuodon ja sisällön perusteella, myös teleologisesti sen määrittämiseksi, onko unionin yleinen tuomioistuin tulkinnut valituksenalaisessa tuomiossa virheellisesti kyseistä säännöstä – kuten ABLV Bank väittää – kun se katsoi, että kriisinratkaisuneuvosto on toimivaltainen antamaan muodollisia kielteisiä päätöksiä kriisinratkaisumääräyksen antamisedellytysten täyttymisestä (eli toteamaan, etteivät edellytykset täyty).
21.
Huomautan aluksi, että vaikka ABLV Bank tukeutuu moitteessaan yksinomaan yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdan rikkomiseen, myös toinen saman asetuksen säännös on merkityksellinen sen arvioimiseksi, oliko unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä kriisinratkaisuneuvoston toimivallasta antaa riidanalaisten päätösten kaltaisia päätöksiä oikea. Viittaan tässä asetuksen 7 artiklan 2 kohtaan, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvosto on vastuussa ”kaikkien kriisinratkaisuun liittyvien päätösten antamisesta” sen toimivaltaan kuuluvien yhteisöjen osalta. (
9
) Mielestäni viimeksi mainitussa säännöksessä annetaan nimenomaisesti päätösvalta kriisinratkaisuneuvostolle yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetussa asetuksessa säädetyn tehtäväjaon puitteissa.
22.
Katsonkin, että ABLV Bankin moitteen paikkansapitävyyden arvioimiseksi kyseistä kahta säännöstä on tulkittava yhdessä edellä mainittujen tulkintaperusteiden mukaisesti.
23.
Yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 7 artiklan 2 kohdan sanamuoto, jossa käytetään yleisiä ilmaisuja ”kaikki” ja ”kriisinratkaisuun liittyvät” päätökset, (
10
) osoittaa lainsäätäjän aikomuksen käyttää sellaista kaikenkattavaa muotoilua, joka antaa kriisinratkaisuneuvostolle valtuudet antaa minkä tahansa kriisinratkaisuun liittyvän päätöksen unionin kriisinratkaisuvaltuuksien soveltamisalaan kuuluvien yhteisöjen osalta. (
11
)
24.
Yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa sen sijaan säädetään kriisinratkaisuneuvoston toimivallasta antaa kriisinratkaisumääräys, jos a, b ja c alakohdassa luetellut kolme edellytystä täyttyvät.
25.
Riidanalaisten päätösten kaltaiset päätökset, joissa todetaan, etteivät edellytykset kriisinratkaisumääräyksen antamiseksi täyty, ovat ”kriisinratkaisuun liittyviä” päätöksiä, joten yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 7 artiklan 2 kohtaan sisältyvän säännöksen väljä muotoilu kattaa myös ne.
26.
Yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 7 artiklan 2 kohdan sanamuoto, luettuna yhdessä saman asetuksen 18 artiklan 1 kohdan kanssa, tukee näin ollen tulkintaa, jonka mukaan kyseisissä kahdessa säännöksessä annetaan kriisinratkaisuneuvostolle toimivalta antaa muodollinen kielteinen päätös viimeksi mainitussa säännöksessä asetetun kolmen edellytyksen täyttymisestä.
27.
Näiden säännösten sisällöllinen ja teleologinen tulkinta vahvistaa tämän.
28.
Sääntelykehyksestä eli yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen sisältämien säännösten kokonaisuudesta on todettava, että se, että kriisinratkaisuneuvostolle annetaan toimivalta antaa kriisinratkaisuun liittyvä muodollinen kielteinen päätös, on välttämätöntä asetuksen 7 artiklassa säädetyn yhteisen kriisinratkaisumekanismin sisäisen tehtäväjaon kannalta. Kriisinratkaisuneuvoston päätös olla aloittamatta unionin kriisinratkaisutoimea merkitsee nimittäin sitä, että toimien toteuttamisesta vastaavat kansalliset viranomaiset. Tätä varten kansallisten viranomaisten on välttämätöntä saada tieto siitä tosiseikasta, että kriisinratkaisuneuvosto on päättänyt menettelyn unionin tasolla eikä aio käyttää omia kriisinratkaisuvaltuuksiaan. Jos merkityksellisiä säännöksiä tulkittaisiin toisin, kriisinratkaisumekanismin puitteissa syntyisi epämääräinen tilanne, joka ei olisi yhteensopiva mainitusta mekanismista annetussa asetuksessa säädetyn tehtäväjaon kanssa.
29.
Asiayhteyden kannalta on lisäksi todettava, että se, että kriisinratkaisuneuvostolle on annettu toimivalta antaa kriisinratkaisuun liittyvä muodollinen kielteinen päätös, vastaa myös tarvetta välttää aukko asianomaisen yhteisön oikeussuojassa. (
12
) Jos kriisinratkaisuneuvosto ei voisi tehdä muodollista kielteistä päätöstä, joka voitaisiin riitauttaa unionin yleisessä tuomioistuimessa, ei olisi mahdollista tutkia, miten EKP on käyttänyt harkintavaltaansa sen suhteen, onko yhteisö kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa edellä mainitun 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, sillä kriisinratkaisumenettelyyn liittyvänä valmistelevana toimena tämä arvio ei ole kannekelpoinen toimi. (
13
)
30.
Ehdotettu tulkinta vastaa myös teleologisesta näkökulmasta yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetussa asetuksessa asetettua tavoitetta varmistaa kyky hoitaa tehokkaasti tilanteet, joihin liittyy luottolaitosten kriisejä ja kaatumisia, ja turvata koko mekanismin tehokkuus, kuten todetaan asetuksen johdanto-osan 89 ja 123 perustelukappaleessa. (
14
) Kyseisissä tilanteissa toimenpiteiden ripeys on nimittäin usein ratkaiseva seikka. (
15
) Jos ei ole olemassa muodollista päätöstä, jossa selvennetään, ettei unioni käytä omia kriisinratkaisuvaltuuksiaan, epävarmuus siitä, käyttääkö unionin kyseisiä valtuuksiaan vai ei, voisi vaarantaa toimenpiteiden nopean toteuttamisen ja samalla niiden tehokkuuden.
31.
Tässä mielessä ehdotettu tulkinta on johdonmukainen myös niiden yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetussa asetuksessa asetettujen tavoitteiden kanssa, joita ovat rahoitusvakauden säilyttäminen, olennaisten rahoituspalvelujen jatkuvuuden varmistaminen sekä kyseisen asetuksen johdanto-osan 58 perustelukappaleessa mainittujen tallettajien suojaaminen. (
16
) Muodollisen kielteisen päätöksen puuttumisesta johtuva epävarmuus synnyttäisi epäilyjä päätöksistä ja toimenpiteistä, joita yhteisöön kohdennetaan kykenemättömyyttä tai todennäköistä kykenemättömyyttä jatkaa toimintaansa koskevan EKP:n arvioinnin perusteella, mikä lisäisi asianomaista yhteisöä koskevia riskejä ja sen seurauksena myös riskiä kriisin leviämisestä. (
17
)
32.
Tulkintaa, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvosto on toimivaltainen antamaan muodollisia kielteisiä päätöksiä yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten täyttymisestä, ei myöskään kyseenalaisteta tuomiossa komissio v. SRB. Kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin vahvisti, ettei kriisinratkaisuneuvoston antama kriisinratkaisumääräys ole kannekelpoinen toimi. Kriisinratkaisumääräys ei nimittäin ole kriisinratkaisumenettelyn lopputulos, vaan se konkretisoituu vasta komission hyväksyttyä kyseisen määräyksen. (
18
) Tuomion komissio v. SRB 83 kohdassa unionin tuomioistuin esimerkiksi katsoo, että vaikka kyseisen asetuksen 7 ja 18 artiklassa säädetään, että kriisinratkaisuneuvoston tehtävänä on laatia ja antaa kriisinratkaisumääräys, ”niissä ei kuitenkaan anneta kriisinratkaisuneuvostolle toimivaltaa toteuttaa toimea, jolla on itsenäisiä oikeusvaikutuksia”.
33.
Tuomioon komissio v. SRB johtaneen oikeusriidan kohteesta kuitenkin ilmenee selvästi, että unionin tuomioistuin viittaa siinä yksinomaan annettuun kriisinratkaisumääräykseen eli kriisinratkaisuneuvoston antamaan muodolliseen myönteiseen päätökseen, jolla ei ole itsenäisiä oikeusvaikutuksia. Muodollinen kielteinen päätös olla antamatta kriisinratkaisumääräystä sen sijaan on kriisinratkaisuneuvoston toteuttamassa menettelyssä annettava lopullinen päätös. Näin ollen tällaisella päätöksellä on väistämättä itsenäisiä oikeusvaikutuksia ja siitä voidaan nostaa kanne SEUT 263 artiklan nojalla.
34.
Argumentit, joissa ABLV Bank riitauttaa valituksenalaisen tuomion 83 kohdan, eivät aseta kyseenalaiseksi unionin yleisen tuomioistuimen päätelmän oikeellisuutta siltä osin kuin on kyse kriisinratkaisuneuvostolle annetusta toimivallasta antaa kriisinratkaisuun liittyvä muodollinen kielteinen päätös. Unionin yleinen tuomioistuin ei nimittäin totea kyseisessä kohdassa, että direktiivin 2014/59 82 artiklan 2 kohtaa sovellettaisiin käsiteltävässä asiassa. Unionin yleinen tuomioistuin vain viittaa kyseiseen säännökseen tarkastellessaan sitä laajempaa sääntelykehystä, johon yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artikla kuuluu.
35.
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on mielestäni hylättävä.
b)
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa, joka koskee virastoille siirrettyä toimivaltaa käsittelevää oikeuskäytäntöä
1) ABLV Bankin lausumat
36.
ABLV Bank väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdasta on virastoille siirrettyä toimivaltaa koskevasta tuomiosta Meroni v. korkea viranomainen johtuvan oikeuskäytännön vastainen. (
19
) ABLV Bank huomauttaa, että kriisinratkaisuneuvosto on virasto, jonka toimivalta on rajattava tiukasti. ALBV Bank väittää, että yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetussa asetuksessa tunnustetaan nimenomaisesti tarve rajata kriisinratkaisuneuvoston toimivalta, koska asetuksen johdanto-osan 26 perustelukappaleessa viitataan edellä mainittuun oikeuskäytäntöön. ALBV Bank katsoo, että vastoin kyseistä tarvetta unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta antaa kriisinratkaisuneuvostolle hyvin laajan toimivallan määrittää asianomaisen pankin kohtalo pysyvästi sekä ilman komission ja neuvoston väliintuloa ja minkäänlaisia menettelyllisiä tai aineellisia rajoituksia.
2) Arviointi
37.
Aluksi huomautan, että hiljattain annetussa tuomiossa komissio v. SRB unionin tuomioistuin tarkasteli yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklassa kriisinratkaisuneuvostolle annetun toimivallan yhteensopivuutta tuomiosta Meroni v. korkea viranomainen johtuvan oikeuskäytännön kanssa, mutta tuossa tuomiossa oli kyse päinvastaisesta tilanteesta kuin nyt käsiteltävässä asiassa, koska siinä käsiteltiin annettua kriisinratkaisumääräystä. Unionin tuomioistuin katsoi tuomiossa komissio v. SRB, että mainitun artiklan säännöksillä, joiden mukaisesti kriisinratkaisuneuvosto voi antaa kriisinratkaisumääräyksen, voidaan välttää ”vastuun siirtäminen” edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla. (
20
) Unionin tuomioistuin tukeutui tuomiossa siihen, että vaikka kyseisissä säännöksissä annetaan kriisinratkaisuneuvostolle toimivalta arvioida, täyttyvätkö kriisinratkaisumääräyksen antamisen edellytykset, sekä määrittää tällaisen määräyksen kannalta välttämättömät välineet, niissä asetetaan komissiolle tai tilanteen mukaan neuvostolle vastuu sellaisten kriisinratkaisumääräyksen harkinnanvaraisten näkökohtien lopullisesta arvioinnista, jotka kuuluvat luottolaitosten kriisinratkaisua koskevaan unionin politiikkaan. (
21
)
38.
ABLV Bankin ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa esitetty moite perustuu virheelliseen lähtökohtaan siltä osin kuin siinä pyritään rinnastamaan toisiinsa kaksi täysin erilaista skenaariota. Siinä nimittäin väitetään lähinnä, että unionin tuomioistuimen päättelyä tuomiossa komissio v. SRB kriisinratkaisuneuvoston toimivallasta antaa kriisinratkaisumääräys pitäisi soveltaa myös kriisinratkaisuneuvoston toimivaltaan antaa kielteinen päätös. Koska toimielimet eivät osallistu tämäntyyppisten päätösten hyväksyntäprosessiin, se, että kriisinratkaisuneuvostolle annettaisiin toimivalta antaa tällaisia päätöksiä, on siten ABLV Bankin mukaan ristiriidassa virastoille siirrettyä toimivaltaa koskevan oikeuskäytännön kanssa. (
22
)
39.
Käsiteltävässä asiassa esillä oleva toimivalta antaa kriisinratkaisumääräykseen liittyviä kielteisiä päätöksiä eroaa kuitenkin merkittävästi siitä toimivallasta, jota käytetään kriisinratkaisumääräyksen antamista koskevassa päinvastaisessa tapauksessa ja joka on tuomion komissio v. SRB kohteena.
40.
Kielteisen päätöksen antaessaan kriisinratkaisuneuvosto päättää, etteivät yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyty niin, että unionilla olisi perusteet käyttää kriisinratkaisuvaltuuksiaan. Kielteinen päätös päättää koko kriisinratkaisumenettelyn unionin tasolla. Mahdolliset toimenpiteet toteutetaan tarvittaessa kansallisesti, mikäli kansallisessa sovellettavassa lainsäädännössä säädetyt edellytykset täyttyvät.
41.
Kielteinen päätös on siis päätös olla käyttämättä kriisinratkaisuperiaatteiden mukaisia unionin valtuuksia. Päätös kriisinratkaisumääräyksen antamisesta (eli myönteinen päätös) sen sijaan aloittaa varsinaisen kriisinratkaisumenettelyn sekä unionin kriisinratkaisupolitiikan, jonka ajaminen kuuluu vain unionin toimielimille, mukaisten kriisinratkaisuvaltuuksien täysimääräisen käytön. (
23
)
42.
Näin ollen myös arvioinnit, jotka kriisinratkaisuneuvoston on tehtävä kielteisen päätöksen antaakseen, ovat ulottuvuudeltaan jossain määrin rajatumpia. Kun on kyse kielteisestä päätöksestä, kriisinratkaisuneuvostolta edellytettävät arvioinnit rajoittuvat sen määrittämiseen, etteivät yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt kolme edellytystä täyty. Kyseiset arvioinnit eivät siis ulotu – toisin kuin kriisinratkaisumääräystä annettaessa – kriisinratkaisuvälineiden määrittelyyn tai tarpeeseen käyttää yhteistä kriisinratkaisurahastoa yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 6 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
43.
Siltä osin kuin on kyse yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädettyjen kolmen edellytyksen täyttymiseen liittyvän arvioinnin luonteesta, unionin tuomioistuin on vahvistanut, että kriisinratkaisuneuvostolla on harkintavaltaa, (
24
) ja näin on riippumatta siitä, johtaako kyseinen arviointi myönteiseen vai kielteiseen päätökseen. (
25
) Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut, että tätä harkintavaltaa säännellään yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1, 4 ja 5 kohdassa objektiivisin perustein ja edellytyksin, joilla rajataan kriisinratkaisuneuvoston toiminta-alaa. (
26
)
44.
Sen arvioimiseksi, täyttyvätkö yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt kolme edellytystä, on tehtävä teknisluonteisia valintoja sekä monitahoisia teknisluonteisia ja talouteen/vakavaraisuuteen liittyviä arviointeja. (
27
) (
28
) Tähän arviointiin ei sen sijaan liity poliittisia valintoja, joiden tekeminen kuuluu yksinomaan unionin poliittisille toimielimille.
45.
Kyseisiä edellytyksiä arvioidessaan kriisinratkaisuneuvosto ei siis käytä ”poliittista harkintavaltaa” vaan ”teknistä harkintavaltaa”. (
29
)
46.
Edellä esitetystä seuraa, että koska kriisinratkaisuneuvostolle siirretty toimivalta antaa kielteisiä päätöksiä on rajattu valtuuksiin todeta pääasiassa teknisluonteisten arviointien perusteella, etteivät edellytykset unionin kriisinratkaisutoimen toteuttamiseksi täyty, se on melko suppea verrattuna toimivaltaan, joka kriisinratkaisuneuvostolle on siirretty kriisinratkaisumääräyksen antamisessa. Kielteisiin päätöksiin liittyvä delegointi ja sitten käytettävä harkintavalta eroavat laajuudeltaan tilanteesta, jossa kriisinratkaisumääräys annetaan: kyse ei tällöin ole poliittisen harkintavallan käytöstä, joten ”poliittisten” toimielinten ei ole välttämätöntä osallistua kielteisen päätösten antamiseen.
47.
Yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen johdanto-osan 24 ja 26 perustelukappaleessa mainitut syyt, joiden perusteella komission ja neuvoston on toteutettava toimenpiteitä annetun kriisinratkaisumääräyksen osalta, eivät kuitenkaan oikeuta niiden osallistumista kielteisen päätöksen antamismenettelyyn.
48.
Komission osallistumisesta on lisäksi todettava, että koska kielteisen päätöksen antamisessa ei ole kyse unionin kriisinratkaisutoimesta, komissio ei voi myöskään valvoa kriisinratkaisumääräyksen harkinnanvaraisia näkökohtia. (
30
)
49.
Neuvoston osallistumisesta on todettava, että koska kielteinen päätös ei johda kriisinratkaisurahaston käyttöön, neuvoston ei tarvitse valvoa käytettävien varojen määrää eikä kriisinratkaisun mahdollista vaikutusta jäsenvaltioiden ja koko unionin rahoitusvakauteen ja jäsenvaltioiden valtiontaloutta koskevaan määräysvaltaan. Silloin kun kriisinratkaisutoimea ei toteuteta unionin tasolla, erilaisten asiaankuuluvien tavoitteiden ja intressien punnitseminen on tehtävä kansallisesti yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetussa asetuksessa säädetyn tehtäväjaon mukaisesti.
50.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että se, että kriisinratkaisuneuvostolle on annettu toimivalta antaa kielteisiä päätöksiä yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten täyttymisestä, ei tarkoita sitä, että kriisinratkaisuneuvostolle olisi siirretty valtuudet toteuttaa unionin nimissä talouspoliittisia toimia, vaan kriisinratkaisuneuvostolle on annettu ainoastaan valtuudet esittää teknisluonteiseen harkintavaltaan perustuvia arviointeja; kyse ei siis ole ”vastuun tosiasiallisesta siirtämisestä” tavalla, joka olisi ristiriidassa tuomiosta Meroni v. korkea viranomainen johtuvan, virastoille siirrettyä toimivaltaa koskevan unionin oikeuskäytännön kanssa.
51.
Näin ollen myös ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä.
c)
Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa, joka käsittää kaikki muut moitteet
52.
ABLV Bank esittää ensimmäisen valitusperusteensa yhteydessä useita muita moitteita, jotka kohdistuvat valituksenalaisen tuomion 73–86 kohtaan.
53.
ABLV Bank väittää ensinnäkin, että kriisinratkaisuneuvoston myöhemmät käytännöt osoittavat, ettei sekään yhdy unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaan yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklasta.
54.
Aluksi on todettava, ettei tätä väitettä voida mielestäni ottaa tutkittavaksi, koska siinä ei mitenkään yksilöidä, miltä osin valituksenalainen tuomio riitautetaan oikeudellisen virheen perusteella. (
31
) Lisäksi totean, että väite on asiakysymyksen osalta tehoton. On nimittäin niin, että vaikka todettaisiin, että kriisinneuvosto on muuttanut käytäntöjään, minkä kriisinratkaisuneuvosto kiistää, tällä seikalla ei olisi merkitystä käsiteltävässä asiassa, koska se ei vaikuta mitenkään siihen, onko unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklasta oikeutettu.
55.
Toiseksi ABLV Bank väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin määrittänyt oikein riidanalaisten päätösten oikeusvaikutuksia. ABLV Bankin mukaan päätökset sisältävät sitovia määritelmiä kahden yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädetyn edellytyksen osalta, minkä takia ne muuttivat kielteisesti ABLV Bankin oikeusasemaa asettamatta sitä kuitenkaan suoraan selvitystilaan. ABLV Bankin mielestä unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt ymmärtää kyseisten päätösten luonne ja oikeusvaikutukset ennen kuin se arvioi niiden lainmukaisuuden. ABLV Bankin mukaan unionin yleinen tuomioistuin myös totesi, että kriisinratkaisuneuvosto voi ohjeistaa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia, muttei täsmentänyt, millaisia ohjeita se voi antaa.
56.
Epäilen vahvasti, ettei tätäkään väitettä voida ottaa tutkittavaksi. ABLV Bank ei nimittäin tässäkään tapauksessa yksilöi, miltä osin se riitauttaa valituksenalaisen tuomion. Väite on joka tapauksessa perusteeton. Unionin yleinen tuomioistuin totesi nimenomaisesti valituksenalaisen tuomion 34 ja 49 kohdassa, että ABLV Bankiin kohdistuva riidanalainen päätös aiheuttaa välittömiä vaikutuksia ABLV Bankin oikeusasemaan. Tämän vuoksi se koskee ABLV Bankia suoraan, joten ALBV Bankilla on asiavaltuus valittaa kyseisestä päätöksestä, vaikka päätöstä ei olekaan osoitettu sille. Unionin yleinen tuomioistuin on siis arvioinut ja ymmärtänyt riidanalaisten päätösten oikeusvaikutukset. On myös todettava, ettei unionin yleinen tuomioistuin totea valituksenalaisessa tuomiossa, että kriisinratkaisuneuvosto antaa ohjeistusta kansallisille viranomaisille.
57.
Kolmanneksi ABLV Bank väittää, että unionin yleinen tuomioistuin vääristi riidanalaisten päätösten sisältöä, koska se ei myöntänyt, että niissä asetetaan ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg selvitystilaan. Yhtäältä ABLV Bank väittää, että riidanalaisten päätösten sanamuoto velvoittaa kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset päätösten täytäntöönpanoon eikä jätä minkäänlaista epäilystä selvitystilaan asettamisen välttämättömyydestä. Toisaalta ABLV Bank väittää, että unionin yleinen tuomioistuin rinnasti virheellisesti SEUT 263 artiklassa tarkoitetun kannekelpoisen toimen käsitteen erityiseen konkreettiseen asiakirjaan. ABLV Bankin mukaan tämä käsite liittyy riidanalaisten valitusten sisältöön. ABLV Bank väittää, että kriisinratkaisuneuvoston 24.2.2018 julkaiseman lehdistötiedotteen (
32
) valossa unionin yleisen tuomioistuin olisi siten pitänyt todeta, että riidanalaisissa päätöksissä asetettiin ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg selvitystilaan.
58.
Väitteet siitä, että riidanalaisissa päätöksissä todettiin asettaminen selvitystilaan, ovat perusteettomia. Kuten unionin tuomioistuimen 24.2.2022 antamasta tuomiosta Bernis ym. v. SRB (C‑364/20 P, ei julkaistu, EU:C:2022:115) nimittäin ilmenee, riidanalaisissa päätöksissä ei asetettu kahta asianomaista yhteisöä selvitystilaan. (
33
) On lisäksi todettava, että kuten unionin yleinen tuomioistuin huomauttaa valituksenalaisen tuomion 75 kohdassa, tuomion ABLV Bank 49 kohdasta ilmenee, että kyseisen yhtiön asettaminen selvitystilaan johtuu sen osakkeenomistajien päätöksestä.
59.
Kriisinratkaisuneuvoston 24.2.2018 julkaisemasta lehdistötiedotteesta esitetyt väitteet ovat nekin perusteettomia. Vaikka myönnettäisiin, että riidanalaisten päätösten teksti ja lehdistötiedote ovat keskenään epäjohdonmukaisia, unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa, ettei lehdistötiedotteen kaltainen tiedonantoasiakirja voi muuttaa muodollisen päätöksen sisältöä.
60.
Neljänneksi ABLV Bank väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on implisiittisesti vääristänyt SEUT 263 artiklan ja SEUT 297 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun toimen adressaatin käsitettä. ABLV Bankin mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt katsoa, että tällaisella toimen adressaatilla tarkoitetaan oikeussubjektia, jonka oikeusasema muuttuu, ei viranomaista, jonka tehtävänä on kyseisen toimen täytäntöönpano. ABLV Bankin mielestä tästä seuraa, että riidanalaisten päätösten adressaateiksi olisi pitänyt todeta ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg.
61.
Tämä väite on perusteeton. Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetun toimen adressaatin on tulkittava tarkoittavan muodollisesti sitä oikeussubjektia, joka on nimetty kyseisessä toimessa sen adressaatiksi. Se tosiseikka, että jonkin toimen sisältö saattaa koskea muuta oikeussubjektia kuin toimen muodollista adressaattia, voi toki antaa kyseiselle oikeussubjektille asiavaltuuden mutta ei kuitenkaan tee tästä kyseisen toimen adressaattia. (
34
)
62.
Viidenneksi ABLV Bank katsoo, että riidanalaisiin päätöksiin liittyy vakavia menettelyvirheitä, jotka olisi pitänyt todeta viran puolesta. ABLV Bank väittää, ettei sen oikeutta tulla kuulluksi ja saada tutustua asiakirja-aineistoon kunnioitettu menettelyssä, joka johti riidanalaisen päätöksen antamiseen. ABLV Bank väittää lisäksi, ettei kyseistä päätöstä annettu sille asianmukaisesti tiedoksi eikä päätös myöskään sisältänyt perusteluja.
63.
Mielestäni menettelyvirheitä koskevia väitteitä ei voida ottaa tutkittavaksi. ABLV Bank ei tässäkään yhteydessä ilmoita millään tavalla, miltä osin se riitauttaa valituksenalaisen tuomion. Esimerkiksi perusteluvelvollisuuden rikkomista koskevan väitteen tueksi ei esitetä minkäänlaisia argumentteja.
64.
Mielestäni edellä esitetystä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
2.
Toinen valitusperuste
65.
Toisessa valitusperusteessaan ABLV Bank riitauttaa valituksenalaisen tuomion siltä osin (
35
) kuin unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanneperusteet, jotka koskivat yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun todennäköisen toimintakyvyttömyyden olemassaolon arviointia. Kriisinratkaisuneuvosto ja EKP kiistävät kaikki toisessa valitusperusteessa esitetyt moitteet.
66.
Aivan aluksi on hylättävä kriisinratkaisuneuvoston oikeudenkäyntiväite, jonka mukaan tätä valitusperustetta ei voida ottaa miltään osin tutkittavaksi. On totta, etteivät ABLV Bankin esittämät argumentit ole kaikilta osin selkeitä. Valituksesta on kuitenkin pääosin mahdollista yksilöidä valituksenalaisen tuomion riitautettavat kohdat ja ymmärtää ABLV Bankin argumentit, jotta unionin tuomioistuimen tuomio voi hoitaa toimien lainmukaisuuteen liittyvän valvontatehtävänsä.
a)
Tuomioistuinvalvonnan ulottuvuus
67.
ABLV Bank väittää, että unionin yleinen tuomioistuin omaksui valituksenalaisen tuomion 90–96 kohdassa äärimmäisen suppean tulkinnan valvonnasta, joka unionin tuomioistuinten pitäisi kohdentaa yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun toimintakyvyttömyyden tai todennäköisen toimintakyvyttömyyden olemassaolosta tehtyyn arviointiin. ABLV Bank katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi täten Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa sekä unionin tuomioistuimen ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä. ABLV Bankin mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että unionin tuomioistuinten suorittaman tuomioistuinvalvonnan on oltava ulottuvuudeltaan suppeampi kuin valvonta, jonka kansalliset tuomioistuimet suorittavat maksukyvyttömyystapauksissa.
68.
Edellä 43 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että kriisinratkaisuneuvostolla on harkintavalta yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten olemassaoloa arvioidessaan. Tarkemmin sanottuna edellä 44 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että luottolaitoksen toimintakyvyttömyyttä tai todennäköistä toimintakyvyttömyyttä arvioidessaan kriisinratkaisuneuvoston on tehtävä teknisluonteisia valintoja sekä monitahoisia taloudellisia ennusteita ja arviointeja.
69.
Unionin tuomioistuin on vahvistanut, että kun otetaan huomioon tämä harkintavalta, unionin tuomioistuimen tehtävänä oleva tuomioistuinvalvonta kriisinratkaisumääräyksen perustelujen – jotka sisältävät analyysin toimintakyvyttömyyden tai todennäköisen toimintakyvyttömyyden olemassaolosta – oikeellisuuden osalta ei saa johtaa siihen, että ne korvaavat kriisinratkaisuneuvoston arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan sen tarkoituksena on varmistaa, ettei päätös perustu aineellisesti virheellisiin tosiseikkoihin eikä siihen liity ilmeistä arviointivirhettä tai harkintavallan väärinkäyttöä. (
36
)
70.
Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt valituksenalaisessa tuomiossa oikeudellista virhettä määritellessään unionin tuomioistuinten tehtävänä olevan tuomioistuinvalvonnan ulottuvuuden toimintakyvyttömyyden tai todennäköisen toimintakyvyttömyyden olemassaoloa koskevan arvioinnin osalta.
71.
Huomautan kuitenkin tässä yhteydessä, että kun otetaan huomioon se, että kriisinratkaisuneuvostolle on tunnustettu tekninen harkintavalta sen määrittäessä, täyttyvätkö yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset, tarkalla mutta edellä esitetyissä rajoissa tehdyllä tuomioistuinvalvonnalla on erityisen tärkeä merkitys. (
37
)
72.
Vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella on kiistatonta, että teknisen harkintavallan käytössä on ratkaisevan tärkeää noudattaa menettelyllisiä takeita, joihin kuuluu unionin toimielinten velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki kyseessä olevan tilanteen kannalta merkitykselliset seikat. Tällaisissa tilanteissa unionin tuomioistuinten on paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus, myös tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea niistä tehtyjä päätelmiä. (
38
)
73.
Kriisinratkaisuviranomaisten tekemien taloudellisten arviointien monimutkaisuus ei kuitenkaan saisi estää tuomioistuimia tutkimasta sitä, onko kriisinratkaisuviranomaisten käyttämä näyttö asiallisesti tarkkaa, luotettavaa ja yhdenmukaista, sisältääkö tämä näyttö kaiken merkityksellisen tiedon, joka olisi otettava huomioon monimutkaisen tilanteen arvioimiseksi, ja voidaanko näytön avulla osoittaa oikeiksi siitä tehdyt johtopäätökset. (
39
) Kriisinratkaisuneuvoston on siis perustettava päätöksensä pitäviin, asiallisesti tarkkoihin, luotettaviin ja johdonmukaisiin todisteisiin sekä perusteltava huolellisesti päätöstään siten, että siitä ilmenevät loogisesti etenevät ratkaisun eri vaiheet. (
40
) Näiden todisteiden ja perustelujen on oltava unionin tuomioistuimen tiukan valvonnan kohteena. Tämä pätee erityisesti siksi, ettei yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetussa asetuksessa säädetä mahdollisuudesta valittaa kyseisen asetuksen 18 artiklan mukaisesti annetuista päätöksistä saman asetuksen 85 artiklan mukaisesti perustetulle valituslautakunnalle. (
41
)
b)
Muut toisessa valitusperusteessa esitetyt moitteet
74.
Toisessa valitusperusteessaan ABLV Bank esittää myös useita muita moitteita, jotka liittyvät valituksenalaisen tuomion 97–146 kohtaan.
75.
ABLV Bank väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin vääristi asiakirjojen sisältöä, kun se katsoi, että ABLV Bankille vastainen päätös sisälsi kriisinratkaisuneuvoston implisiittisen arvioinnin siitä, oliko kyseinen pankki kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, vaikka kriisinratkaisuneuvosto oli nimenomaisesti todennut vastineessaan, että EKP oli tehnyt tällaisen arvioinnin yksin ja että kriisinratkaisuneuvostoa oli ainoastaan kuultu.
76.
Tämä väite perustuu valituksenalaisen tuomion 103–106 kohdan ilmeisen virheelliseen tulkintaan. Unionin yleinen tuomioistuimen ei todennut kyseisissä tuomion kohdissa, että olisi olemassa jokin implisiittinen arviointi. Unionin yleinen tuomioistuin vain totesi – tekemättä virhettä – että oikeuskäytännön mukaan kriisinratkaisuneuvosto voi käyttää EKP:n arviointia yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn edellytyksen täyttymisestä ja tukeutua siihen.
77.
Toiseksi ABLV Bank väittää, että unionin yleinen tuomioistuin vääristi tosiseikkoja, kun se ei ottanut huomioon Tribunal d’arrondissement de Luxembourgin (piirituomioistuin, Luxemburg) 9.3.2018 antamaa tuomiota sekä muita peräkkäisiä tapahtumia, jotka asettivat kyseenalaiseksi riidanalaisten päätösten perustana olleet arvioinnit.
78.
On ilmeistä, että Tribunal d’arrondissement de Luxembourgin tuomio ei ole merkityksellinen käsiteltävässä asiayhteydessä jo pelkästään sen takia, ettei kyseinen tuomio koske ABLV Bankia vaan ABLV Bank Luxembourgia, jonka osalta ABLV Bankin kannetta ei otettu tutkittavaksi. Siltä osin kuin on kyse viittauksesta muihin myöhempiin seikkoihin ABLV Bank ei ensinnäkään riitauta millään tavalla valituksenalaisen tuomion 97–99 kohdassa esitettyä päättelyä, jossa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi argumentin ABLV Bankin maksuvalmiutta koskevista myöhemmistä tapahtumista. Myöhempiä tapahtumia koskevan viittauksen tueksi ei joka tapauksessa esitetä valituksessa minkäänlaista näyttöä.
79.
Kolmanneksi ABLV Bank väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin vastannut asianmukaisesti yhteenkään ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyyn argumenttiin. ABLV Bank viittaa tässä moratorioon, tallettajien suojajärjestelmään ja ABLV Bankin Euroclearissa olevien likvidien varojen muuntamista koskevaan pyyntöön, joka oli esitetty Latvijas Bankālle (Latvian keskuspankki).
80.
Tältä osin on todettava, että mikäli kyseinen väite on ymmärrettävä niin, että sillä pyritään riitauttamaan unionin yleisen tuomioistuimen arviointi kyseisistä seikoista, sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, koska ABLV Bank ei mitenkään osoita, mistä virheistä se moittii valituksenalaista tuomiota. Jos taas kyseinen väite on ymmärrettävä niin, että ABLV Bank vetoaa perustelujen puuttumiseen valituksenalaisessa tuomiossa esitetyn unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin osalta, tämä väite on perusteeton. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin vastasi kyseisiin argumentteihin valituksenalaisen tuomion 125–144 kohdassa.
81.
Neljänneksi ABLV Bank väittää, että valituksenalainen tuomio perustuu virheelliseen tulkintaan yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklassa tarkoitetusta pankkien maksuvalmiuden käsitteestä. ABLV Bankin mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon sitä tosiseikkaa, että unionin oikeuteen perustuva likviditeettijärjestelmä vääristyisi, jos luottolaitokselle asetettaisiin ylimääräisiä vaatimuksia kriisitilanteessa.
82.
Tältä osin huomautan, että maksuvalmiuden käsitettä koskevan argumenttinsa tueksi ABLV Bank väittää vain, että likviditeettipuskurit luodaan kohtuullisessa ajassa ja niitä käytetään ja vähennetään tarkoituksellisesti kriisitilanteessa. Se ei kuitenkaan millään tavoin kiistä unionin yleisen tuomioistuimen päättelyä valituksenalaisen tuomion 111–115 kohdassa. Myöskään ylimääräisten likviditeettivaatimusten asettamista koskevan väitteen tueksi ei esitetä minkäänlaista näyttöä.
83.
Edellä esitetyistä huomioista seuraa, että toinen valitusperuste on mielestäni hylättävä.
3.
Kolmas valitusperuste
84.
Kolmannessa valitusperusteessaan ABLV Bank väittää, että valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin jätti huomioimatta ja/tai vääristi epäasianmukaisesti useita ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjä argumentteja. ABLV Bank viittaa ensiksikin argumenttiinsa siitä, että EKP ja kriisinratkaisuneuvosto eivät kunnioittaneet Latvian viranomaisille rahanpesun torjunnassa kuuluvaa toimivaltaa ja että asiasta oli olemassa päätös, toiseksi se viittaa argumenttiinsa, jonka mukaan Financial Crime Enforcement Networkin (talousrikosten torjuntaverkosto, Yhdysvallat; FinCEN) lausunto merkitsi kolmannen maan pyrkimystä painostaa Latvian tasavaltaa muuttamaan lainsäädäntöään, ja kolmanneksi se viittaa argumenttiinsa, joka koskee epäilyjä kriisinratkaisuneuvoston ja EKP:n puolueettomuudesta. ABLV Bankin mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään ottanut riittävästi huomioon erilaisia ABLV Bankin toimittamia todisteita.
85.
Ensimmäisten kahden argumentin osalta on todettava, että oikeuskäytännön mukaan yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun pankin kykenemättömyyden tai todennäköisen kykenemättömyyden jatkaa toimintaansa ottamisesta huomioon ei säädetä kyseisessä säännöksessä ja tämä olisi myös ristiriidassa asetuksen tavoitteiden kanssa. (
42
) Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt valituksenalaisen tuomion 101 kohdassa virhettä, kun se hylkäsi kaikki mainittuja asioita koskevat argumentit, mukaan lukien kyseiset kaksi argumenttia, ja katsoi, ettei niillä ole merkitystä ABLV Bankia koskevan riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden kannalta.
86.
Ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn kolmannen argumentin osalta on todettava, että mikäli sitä on tulkittava niin, että ABLV Bank pyrkii riitauttamaan sen, että sen oikeutta saada kysymyksensä käsiteltyä puolueettomasti kriisinratkaisuneuvostossa on loukattu, unionin yleinen tuomioistuin vastasi kyseisiin argumentteihin valituksenalaisen tuomion 179–186 kohdassa. ABLV Bank ei siis voi vedota siihen, että unionin yleinen tuomioistuin jätti kyseisen argumentin huomioimatta. Se ei myöskään millään tavalla kiistä valituksessaan kyseisessä valituksenalaisen tuomion osassa esitettyä päättelyä.
87.
Lopuksi on todettava argumenteista, jotka koskevat todisteiden arviointia unionin yleisessä tuomioistuimessa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämä arviointi ei ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen valitusasioissa harjoittaman valvonnan piiriin, lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty tosiseikasto ja todistusaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla. (
43
) Edellä mainittuja argumentteja ei siis voida ottaa tutkittavaksi.
88.
Edellä esitetyistä huomioista seuraa, että myös kolmas valitusperuste on mielestäni hylättävä.
4.
Neljäs valitusperuste
89.
Neljännessä valitusperusteessaan ABLV Bank väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt useita virheitä arvioidessaan ABLV Bank Luxembourgia koskevasta päätöksestä nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
90.
ABLV Bankin mukaan valituksenalaisia päätöksiä on ensinnäkin tulkittava kriisinratkaisuneuvoston 24.2.2018 julkaiseman lehdistötiedotteen mukaisesti. Toiseksi se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin vääristi päätösten sisältöä, kun se kielsi sen, että riidanalaisissa päätöksissä olisi asetettu ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg selvitystilaan. Kolmanneksi ABLV Bank väittää, että kriisinratkaisupäätös voi muuttaa osakkeenomistajien oikeusasemaa, ja viittaa tässä kriisinratkaisuneuvoston muiden yhteisöjen osalta antamiin kriisinratkaisupäätöksiin. ABLV Bank päättelee tästä, että sama pätee päätöksiin olla antamatta kriisinratkaisumääräystä.
91.
Näiden väitteiden osalta totean, ettei valituksenalaisen tuomion 40–45 kohdassa esitetty unionin yleisen tuomioistuimen päättely sisällä oikeudellista virhettä. Unionin yleinen tuomioistuin sovelsi nimittäin oikein oikeuskäytäntöä, (
44
) kun se totesi, että ABLV Bank Luxembourgin osakkeenomistajana ABLV Bank ei ollut suoraan ensin mainittua koskevan riidanalaisen päätöksen kohteena, koska päätös olla asettamatta ABLV Luxembourgia selvitystilaan ei vaarantanut sen oikeutta saada osinkoa ja osallistua kyseisen yhtiön johtamiseen.
92.
ABLV Bankin argumentit eivät aseta tätä toteamusta kyseenalaiseksi. Edellä 90 kohdassa mainituista väitteistä ensimmäinen ja toinen on jo hylätty edellä 58 ja 59 kohdassa. Kolmas väite, joka koskee kriisinratkaisuneuvoston muiden yhteisöjen osalta antamia kriisinratkaisupäätöksiä, on myös hylättävä, koska kyseisillä päätöksillä ei ole merkitystä pyrittäessä osoittamaan, että ABLV Bankin tytäryhtiölle annettu riidanalainen päätös koskisi suoraan myös ABLV Bankia.
93.
Tästä seuraa, että myös neljäs valitusperuste ja samalla valitus kokonaisuudessaan on hylättävä.
III Oikeudenkäyntikulut
94.
Koska ABLV Bank on hävinnyt asian ja muut osapuolet ovat sitä vaatineet, katson, että ABLV Bank on velvoitettava korvaamaan kriisinratkaisuneuvoston ja EKP:n oikeudenkäyntikulut siten kuin määrätään unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdassa, jota sovelletaan muutoksenhakumenettelyssä saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla.
IV Ratkaisuehdotus
95.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
–
valitus hylätään
–
ABLV Bank AS velvoitetaan korvaamaan yhteisen kriisinratkaisuneuvoston ja Euroopan keskuspankin oikeudenkäyntikulut.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: italia.
(
2
)	Yhteinen kriisinratkaisumekanismi otettiin käyttöön yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 15.7.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 806/2014 (EUVL 2014, L 225, s. 1; jäljempänä yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annettu asetus).
(
3
)	23.2.2018 annetut päätökset SRB/EES/2018/09 ja SRB/EES/2018/10 (jäljempänä riidanalaiset päätökset).
(
4
)	Ks. yksityiskohtaisempi selvitys käsiteltävän asian tosiseikoista valituksenalaisen tuomion 2–20 kohdasta.
(
5
)	SEUT 256 artiklan, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan sekä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja 169 artiklan mukaisesti. Ks. mm. tuomio 14.12.2016, SV Capital v. EPV (C‑577/15 P, EU:C:2016:947, 69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
6
)	Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/59/EU, annettu 15.5.2014, luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivin 82/891/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY, 2011/35/EU, 2012/30/EU ja 2013/36/EU ja asetusten (EU) N:o 1093/2010 ja (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta (EUVL L 2014, L 173, s. 190).
(
7
)	Tuomio 18.6.2024, komissio v. SRB, (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, erityisesti 83 kohta; jäljempänä tuomio komissio v. SRB).
(
8
)	Ks. mm. tuomio 9.1.2025, Holding Communal (C‑627/23, EU:C:2025:9, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
9
)	Kyseisiä yhteisöjä ovat finanssilaitokset ja konsernit, joita pidetään merkittävinä unionin rahoitusvakauden kannalta, sekä muut rajat ylittävät konsernit. Ks. tästä tuomion komissio v. SRB 75 kohta.
(
10
)	Eri kielitoisintojen tarkastelusta ilmenee, että italiankielistä toisintoa täysin vastaavaa sanamuotoa käytetään myös useimmissa muissa kielisissä (englanniksi sanamuoto on ”all decisions relating to resolution”, saksaksi ”alle Beschlüsse im Zusammenhang mit einer Abwicklung” ja espanjaksi ”todas las decisiones relacionadas con la resolución”). Analogista sanamuotoa käytetään portugalin-, kreikan-, latvian-, unkarin-, romanian-, tanskan-, ruotsin-, suomen- ja bulgariankielisissä toisinnoissa. Muissa kielitoisinnoissa sanamuoto on hieman erilainen, koska niissä käytetään ilmaisua ”kaikki kriisinratkaisupäätökset” (esimerkiksi ranskaksi ”toutes les décisions de résolution” ja hollanniksi ”alle afwikkelingsbesluiten”). Jälkimmäinen sanamuoto, jota käytetään eri kielitoisinnoissa vähemmän kuin ensimmäistä, on yhteensopiva tämän ratkaisuehdotuksen seuraavissa kohdissa esitetyn, kyseistä säännöstä koskevan tulkinnan kanssa.
(
11
)	Ainut rajoitus on velvollisuus tehdä yhteistyötä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa kyseisen asetuksen 31 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
(
12
)	Kuten unionin yleinen tuomioistuin on aivan oikein todennut valituksenalaisen tuomion 82 kohdassa.
(
13
)	Unionin yleinen tuomioistuin viittaa 6.5.2021 annettuun tuomioon ABLV Bank v. EKP (C‑551/19 P ja C‑552/19 P, EU:C:2021:369, erityisesti 56 ja 73 kohta; jäljempänä tuomio ABLV Bank).
(
14
)	Ks. tästä myös direktiivin 2014/59 johdanto-osan 1 ja 120 perustelukappale.
(
15
)	Ks. tarpeesta puuttua nopeasti kriisitilanteisiin yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen johdanto-osan 10, 16, 26 ja 31 perustelukappale sekä direktiivin 2014/59 johdanto-osan neljäs ja viides perustelukappale.
(
16
)	Ks. myös tuomio 4.10.2024, Aeris Invest v. komissio ja SRB (C‑535/22 P, EU:C:2024:819, 164 kohta; jäljempänä tuomio Aeris Invest) ja tuomio 4.10.2022, García Fernández ym. v. komissio ja SRB (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, 190 kohta; jäljempänä tuomio García Fernández).
(
17
)	Unionin yleinen tuomioistuin toteaa tämän aivan oikein valituksenalaisen tuomion 84 kohdassa. Näistä huomioista seuraa, ettei ole mahdollista hyväksyä ABLV Bankin näkemystä, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvoston on yksinkertaisesti pidättäydyttävä päätöksen antamisesta, jos se katsoo, ettei kriisinratkaisutoimi ole yleisen edun kannalta välttämätön.
(
18
)	Ks. yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1, 6 ja 7 kohta. Ks. tuomion komissio v. SRB 94 kohta.
(
19
)	Tuomio 13.6.1958, Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7).
(
20
)	Ks. tuomio Meroni v. korkea viranomainen, s. 41; tuomio 22.1.2014, Yhdistynyt kuningaskunta v. parlamentti ja neuvosto (C‑270/12, EU:C:2014:18, 42 kohta; jäljempänä ESMA-tuomio) ja tuomion komissio v. SRB 71 kohta.
(
21
)	Ks. tuomion komissio v. SRB 81 kohta.
(
22
)	Tässä yhteydessä huomautan, että valituksessaan ABLV Bank riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen omaksuman tulkinnan yhteensopivuuden mainitun oikeuskäytännön kanssa esittämättä kuitenkaan nimenomaisesti SEUT 277 artiklan mukaista lainvastaisuusväitettä yhdenkään yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen säännöksen osalta.
(
23
)	Yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen johdanto-osan 24 perustelukappale ja tuomion komissio v. SRB 69 kohta.
(
24
)	Ks. tuomion komissio v. SRB 75 ja 77 kohta ja tuomion Aeris 266 kohta.
(
25
)	Tämä toteamus riittää perusteeksi hylätä kriisinratkaisuneuvoston istunnossa esittämä väite, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvostolla ei ole minkäänlaista harkintavaltaa silloin, kun se antaa kielteisen päätöksen yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädetyistä edellytyksistä, toisin kuin silloin, kun se antaa myönteisen päätöksen. Kriisinratkaisuneuvoston väite ei ole myöskään loogisesti perusteltavissa. Loogisesti ajateltuna ei nimittäin tule kyseeseen, että toimivalta arvioida tiettyjen edellytysten täyttymistä vaihtelisi harkintavallan osalta sen mukaan, millainen on arvioinnin lopputulos (eli onko päätös myönteinen vai kielteinen). Harkintavalta koskee itse arviointia, eikä se voi olla riippuvainen arvioinnin tuloksesta.
(
26
)	Ks. tuomion komissio v. SRB 77 kohta.
(
27
)	Tuomion Aeris Invest 266 kohta ja tuomion García Fernández 275 kohta. Ks. myös tuomio 11.12.2018, Weiss ym. (C‑493/17, EU:C:2018:1000).
(
28
)	Kyse on lopulta samankaltaisesta tosiseikkojen monitahoisesta arvioinnista kuin se, jota unionin tuomioistuin tarkasteli ESMA-tuomiossa. Ks. erityisesti ESMA-tuomion 52 kohta. Kahden ensimmäisen edellytyksen analysointi edellyttää puhtaasti teknisluonteisia arviointeja. Kolmas edellytys koskee yleisen edun olemassaoloa, ja se edellyttää yleistä harkintaa yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 14 artiklan 2 kohdassa asetettujen kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamisen kannalta. Kriisinratkaisutoimen oikeasuhteisuuden arviointi yhden tai useamman kriisinratkaisutavoitteen saavuttamiseen nähden esimerkiksi edellyttää, että viranomaisilla on laaja harkintavalta. Vaikka kriisinratkaisuneuvoston on tehtävä tätä edellytystä arvioidessaan prospektiivista analyysia, joka perustuu erilaisiin arvoasetelmiin ja spekulatiivisiin ennusteisiin, sen arviointi perustuu silti aina teknisluonteisiin perusteisiin. Kriisinratkaisuneuvostolla ei ole mahdollisuutta perustaa päätöksiään poliittisiin näkökohtiin, jotka ulottuvat pidemmälle kuin teknisluonteisten perusteiden täyttymisen määrittely.
(
29
)	Ks. harkintavallan eri kategorioiden välisestä erosta erityisesti julkisasiamies Léger’n ratkaisuehdotus Rica Foods v. komissio (C‑40/03 P, EU:C:2005:93, 46 kohta). Ks. tästä myös uudempi ratkaisuehdotus, jonka julkisasiamies Emiliou esitti asiassa EKP v. Crédit lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2022:844).
(
30
)	Tässä yhteydessä on kuitenkin huomattava, että yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetussa asetuksessa säädetään komission osallistumisesta kriisinratkaisuneuvoston työskentelyyn ja näin ollen myös riidanalaisten päätösten kaltaisten kielteisten päätösten hyväksymiseen (ks. yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 43 artiklan 3 kohta sekä tuomion komissio v. SRB 78 kohta).
(
31
)	Ks, mm. tuomio 23.1.2019, Deza v. ECHA (C‑419/17 P, EU:C:2019:52, 93 ja 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
32
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 17 kohta.
(
33
)	Ks. tuomion 50 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
34
)	Ks. tuomio 21.1.2016, SACBO v. komissio ja INEA (C‑281/14 P, ei julkaistu, EU:C:2016:46, 34 kohta).
(
35
)	Valituksenalaisen tuomion 90–146 kohta.
(
36
)	Ks. tuomion Aeris Invest 266 kohta ja tuomion García Fernández 275 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
37
)	Ks. tästä julkisasiamies Roemerin ratkaisuehdotuksessa Meroni v. korkea viranomainen (9-56, ECLI:EU:C:1958:4, s. 108) esitetyt huomiot.
(
38
)	Tuomio 4.5.2023, EKP v. Crédit Lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2023:368, 56 ja 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
39
)	Ks. vastaavasti direktiivin 2014/59 johdanto-osan 89 perustelukappale.
(
40
)	Ks. tästä julkisasiamies Tizzanon ratkaisuehdotus komissio v. Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2004:318, 87 ja 88 kohta).
(
41
)	Ks. mm. valituslautakunnan päätökset asioissa 3/17, 7/17, 27/17, 27/17, 28/17 ja 5/22. Teknisiin ja taloudellisiin arviointeihin kohdistuvan tiukan valvonnan välttämättömyydestä ks. analogisesti ACERin valituslautakunnan harjoittaman valvonnan intensiteetistä esitetty näkemys, jonka unionin tuomioistuin vahvisti tuomiossa 9.3.2023, ACER v. Aquind (C‑46/21 P, EU:C:2023:182, 53–75 kohta). Valituslautakunnan valvonnan puuttuessa kyseiset vaatimukset heijastuvat tuomioistuinvalvontaan.
(
42
)	Tuomion Aeris Invest 163 ja 164 kohta.
(
43
)	Tuomion García Fernández 211 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
44
)	Tuomio 5.11.2019, EKP ym. v. Trasta Komercbanka ym. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ja C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 110 ja 111 kohta). Ks. myös tuomio 24.2.2022, Bernis ym. v. SRB (C‑364/20 P, ei julkaistu, EU:C:2022:115, 69 ja 80 kohta).