62001CC0082_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1 Komissio teki 11.6.1998 päätöksen 98/513/EY perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamismenettelystä (IV/35.613 - Alpha Flight Services/Aéroports de Paris)(1) (jäljempänä riidanalainen päätös), joka kuuluu seuraavasti:
"1 artikla
Määräävässä asemassa oleva Pariisin lentoasemien pitäjä Aéroports de Paris rikkoi Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 86 artiklaa periessään Orlyn ja Roissy-Charles de Gaullen lentoasemilla toimivilta catering-, lentokoneiden siivous- ja rahtihuolintapalvelujen tarjoamiseen liittyvää maa- tai omahuolintapalvelutoimintaa (muun muassa ruoan ja juomien lastaaminen lentokoneeseen ja niiden purkaminen sieltä) harjoittavilta palvelujen tarjoajilta tai niiden käyttäjiltä syrjiviä liikevaihtoon perustuvia maksuja.
2 artikla
Aéroports de Paris -yhtiön on lopetettava 1 artiklassa tarkoitettuun rikkomiseen liittyvä toiminta alkamalla soveltaa kyseisiin maahuolintapalvelujen tarjoajiin syrjimätöntä liikevaihtoon perustuvien maksujen järjestelmää kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksi saamisesta."
2 Tästä päätöksestä Aéroports de Paris (jäljempänä ADP tai valittaja) nosti kumoamiskanteen Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Kanne hylättiin ja ADP teki nyt käsiteltävänä olevan valituksen tuomiosta, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (kolmas jaosto) antoi 12.12.2000 asiassa Aéroports de Paris vastaan komissio.(2)
3 Ensisijaisesti valittaja vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin kumoaa edellä mainitun tuomion ja riidanalaisen päätöksen sekä velvoittaa komission korvaamaan kaikki valittajalle ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydystä oikeudenkäynnistä aiheutuneet ja nyt käsiteltävänä olevaan valitukseen liittyvät oikeudenkäyntikulut. Edelleen valittaja vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin velvoittaa Alpha Flight Services -yhtiön (jäljempänä AFS), joka oli väliintulijana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, toisaalta vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja toisaalta korvaamaan kulut, jotka ADP:lle saattaa aiheutua uudesta väliintulosta, jos AFS toimittaa uuden vastineen valituksen käsittelyn yhteydessä.
4 Komissio esitti aluksi, ettei edellä mainittua vaatimusta voida ottaa tutkittavaksi, koska AFS ei ollut siinä vaiheessa vielä osallistunut väliintulijana asian käsittelyyn yhteisöjen tuomioistuimessa. AFS:n tultua väliintulijaksi sen jälkeen, kun komissio oli esittänyt vastineensa, komissio luopui tästä oikeudenkäyntiväitteestään.
5 Sitä vastoin komissio katsoo, että valitusta ei voida ottaa tutkittavaksi. Sen perusteluja on syytä tarkastella ennen pääasian asiasisällön tutkimista.
6 Valituksessaan ADP viittaa toistuvasti asiakirjoihin, joita ei ole liitetty valitukseen, mutta jotka olivat sen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen jätetyn kannekirjelmän liitteinä.
7 Komission mukaan valittaja ei sen vuoksi ole noudattanut yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklaa, jossa määritellään valituksen sisällölle asetettavat edellytykset ja viitataan työjärjestyksen 37 artiklaan, jonka 1 kohdan toisen alakohdan mukaan jokaiseen oikeudenkäyntiasiakirjaan on oheistettava "kaikki liitteet, joihin siinä viitataan".
8 Komissio vetoaa lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 37 artiklan 4 kohtaan, jonka mukaan jokaiseen oikeudenkäyntiasiakirjaan on oheistettava asiakirjavihko "joka sisältää ne liiteasiakirjat, joihin asiassa vedotaan, sekä luettelon niistä".
9 Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on kiistatonta, että valittaja viittaa valituksessaan useisiin asiakirjoihin, joita ei ollut oheistettu siihen. Komissio ei kuitenkaan kiistä sitä, että kyseessä olevat asiakirjat oli liitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen jätettyyn kannekirjelmään ja että se näin ollen oli tutustunut niihin.
10 Vaikka komission puolustautumismahdollisuudet eivät olleet heikentyneet, kuten valittaja korostaa, komissio väittää kuitenkin, että se voi vaatia valituksen tutkimatta jättämistä.
11 Tässä yhteydessä valittaja väittää, että asiassa Tremblay ym. vastaan komissio annetusta tuomiosta(3) ilmenee, että yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan rikkomisesta on täytynyt aiheutua vahinkoa siihen vetoavalle. Komissio arvioi kuitenkin, että mainitulla asialla ei ole merkitystä nyt käsiteltävänä olevan riidan kannalta, koska edellä mainitussa asiassa kyseessä olleet virheet eivät olleet luonteeltaan yhtä vakavia kuin nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.
12 Komissio toteaa, että yksi näistä virheistä oli se, että valituksessa ei mainittu käsittelyn muita asianosaisia yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan b alakohdan vastaisesti. Toinen virhe oli se, että siitä puuttui saman artiklan 2 kohdassa edellytetty maininta päivästä, jona tuomio oli annettu asianosaisille tiedoksi. Tällainen virhe ei komission mielestä myöskään ole erityisen vakava, koska kyseessä oleva päivä on helposti todettavissa.
13 Komission mukaan valituksen tueksi mainittujen asiakirjojen toimittamatta jättäminen ei ole verrattavissa näihin muodollisuuksiin. Valitukseen liitettyä näyttöä ei nimittäin julkaista, toisin kuin yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 2 kohdassa tarkoitetut tiedot.
14 En yhdy tähän päätelmään.
15 Edellä mainitussa asiassa Tremblay ym. vastaan komissio tutkittujen laiminlyöntien merkitys ei mielestäni välttämättä ole niin vähäinen kuin komissio on esittänyt. Näin ollen esimerkiksi maininta päivästä, jona valituksenalainen tuomio on annettu tiedoksi, helpottaa kaikkien asianosaisten mahdollisuutta nopeasti varmistautua siitä, onko valitusaikaa noudatettu.
16 On myös korostettava, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa menettelyn asianosaisilla, myös väliintulijoilla, oli tieto kaikista niistä asiakirjoista, joita ei ole liitetty valitukseen, koska ne oli liitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen jätettyyn kannekirjelmään. Lisäksi on todettava, että nämä asiakirjat eivät ole niin olennaiset, että niiden puuttuminen olisi estänyt jäsenvaltiota, jonka oli tehtävä päätös EY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan kolmannen kohdan mukaisesta mahdollisesta väliintulosta yhteisöjen tuomioistuimessa, tekemästä oikeata arviointia asiaa koskevista tosiseikoista. Tästä seuraa, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on vaikea väittää, että sillä olisi ollut mitään käytännön vaikutusta, että kyseisiä asiakirjoja ei ollut liitetty valitukseen.
17 Näin ollen arvioin, ettei voida katsoa, kuten komissio on katsonut, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ei voida soveltaa edellä mainitussa asiassa Tremblay ym. vastaan komissio esiin tuotua periaatetta, jonka mukaan väitetyistä laiminlyönneistä on täytynyt aiheutua vahinkoa asianosaiselle, joka vetoaa niihin sen toteamiseksi, että valitusta ei voida ottaa tutkittavaksi.
18 Yhdyn sitä vastoin valittajan näkemykseen, jonka mukaan edellä mainittu tuomio tukee väitettä, jonka mukaan sellaiset laiminlyönnit, jotka nyt käsiteltävänä olevan asian tavoin eivät millään tavalla vaikuta muiden asianosaisten oikeuksiin, eivät ole perusteita jättää valitus tutkimatta.
19 Tätä näkemystä tukee vielä selvemmin asiassa viljan maatalousosuuskunnat vastaan komissio ja neuvosto annettu tuomio,(4) johon komissio itse on viitannut. Mainitussa asiassa yhteisöjen tuomioistuin näet toteaa, että tiettyjen tämän asian perusteena olevien asiakirjojen puuttuminen haittasi komission mahdollisuuksia valmistella puolustustaan. Tästä huolimatta yhteisöjen tuomioistuin ei katsonut, että kanne sen perusteella olisi pitänyt jättää tutkimatta.
20 Lisäksi on todettava, että komission väitteelle ei löydy mitään tukea kirjallista käsittelyä koskevista yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen määräyksistä.
21 Työjärjestyksen 37 artiklan noudattamatta jättämisestä, johon komissio vetoaa, ei mainituissa määräyksissä nimittäin aseteta seuraamuksia. Komissio ei kiistä sitä, mutta katsoo, että seuraamuksena on oltava, että valitusta ei oteta tutkittavaksi, koska muussa tapauksessa tämän artiklan noudattamista ei voida taata.
22 On kuitenkin vaikea ymmärtää, että näin vakavasta seuraamuksesta ei ole nimenomaista määräystä yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksessä. Tämä koskee vielä selvemmin sitä, että työjärjestyksen 38 artiklan 7 kohdassa vahvistetaan mahdollisuudesta jättää kanne tutkimatta muotovaatimusten laiminlyönnin perusteella, jos saman artiklan 3-6 kohdan vaatimuksia rikotaan. Mikään ei niin ollen olisi estänyt samanlaisen määräyksen sisällyttämistä työjärjestykseen 37 artiklan osalta.
23 Sitä paitsi työjärjestyksen 38 artiklan 7 kohdassa tarkoitettua tutkimatta jättämistä koskeva päätös voidaan tehdä vasta sen jälkeen, kun asianosainen on jättänyt täydentämättä asiakirja-aineistoa kohtuullisessa määräajassa, eikä se myöskään ole laiminlyönnin automaattinen seuraus. Tämän määräyksen mukaan yhteisöjen tuomioistuimen on päätettävä "aiheuttavatko puutteet kanteen jättämisen tutkimatta muotovaatimusten laiminlyönnin perusteella".
24 Siksi ei ole todennäköistä, että yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestystä, jossa niin vakavista puutteista kuin esimerkiksi sellaisen 38 artiklan 3 kohdan mukaisen asiakirjan puuttumisesta, jolla osoitetaan asianajajan kelpoisuus esiintyä tuomioistuimessa jossakin jäsenvaltiossa, määrätään vasta viimeisenä keinona tutkimatta jättämisen mahdollisuudesta, olisi luettava niin, että työjärjestyksen samaan lukuun kuin sen 38 artikla kuuluvan 37 artiklan rikkominen automaattisesti ja jopa implisiittisesti johtaisi tutkimatta jättämiseen ilman mahdollisuutta korjata tilannetta.
25 Paitsi että tällainen tulkinta ei ole uskottava, se olisi äärimmäisen kaavamainen ja vastoin prosessiekonomian periaatetta.
26 Rinnastus, jonka komissio pyrkii tekemään asiassa Lopes vastaan Euroopan yhteisöjen tuomioistuin annettuun määräykseen,(5) ei myöskään ole vakuuttava. Kyseisen asian tutkimatta jättäminen ei perustunut yksinomaan työjärjestyksen 37 artiklan rikkomiseen, vaan ennen kaikkea EY:n tuomioistuimen perussäännön 17 artiklan toisen kohdan rikkomiseen, jossa edellytetään asianajajan käyttöä siitä huolimatta, että kantaja itse on asianajaja, jolla on oikeus esiintyä kansallisessa tuomioistuimessa. Perussäännön rikkomiseen ja kanteen tutkimatta jättämiseen oli syynä se, että Lopes kieltäytyi turvautumasta toiseen asianajajaan. Se, että hän ei pystynyt esittämään edustajansa allekirjoittamaa asiakirjaa, jolla asia saatetaan vireille tuomioistuimessa, oli vain tämän kieltäytymisen väistämätön muodollinen seuraus, eikä varsinainen syy siihen, että hänen kanteensa jätettiin tutkimatta.
27 Edellä esitetystä seuraa, että on hylättävä komission oikeudenkäyntiväite ja ryhdyttävä tutkimaan pääasian asiasisältöä.
Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee asetusten N:o 17 ja N:o 3975/87 rikkomista
28 Tämän valitusperusteen osalta, joka kohdistuu valituksenalaisen tuomion 34-52 kohtiin, valittaja väittää, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valittajan väitteen, jonka mukaan nyt käsiteltävänä oleva asia kuuluu asetuksen N:o 3975/87(6) soveltamisalaan eikä asetuksen N:o 17(7) soveltamisalaan, se rikkoi mainittuja asetuksia.
29 ADP nojautuu asiassa komissio vastaan UIC(8) annetun tuomion 44 kohtaan, jossa yhteisöjen tuomioistuin on todennut seuraavaa: "Koko liikenteen ala on näet jätetty asetuksella N:o 141(9) asetuksen N:o 17 soveltamisalan ulkopuolelle; asetus N:o 141 on myöhemmin korvattu kolmella alakohtaisella asetuksella, jotka liittyvät maa-, meri- ja lentoliikenteeseen".
30 Näin ollen asetusta N:o 3975/87, jolla asetus N:o 141 on korvattu, on tulkittava siten, että se koskee koko liikenteen alaa. Nyt käsiteltävänä oleva asia kuuluu siis kiistattomasti tämän käsitteen piiriin.
31 Edellä mainittuun asiaan komissio vastaan UIC perustuvan oikeuskäytännön tällainen tulkinta ei ole kuitenkaan vakuuttava.
32 Tältä osin on ensinnäkin huomautettava, että kyseisen tuomion 44 kohta koskee kysymystä, jota yhteisöjen tuomioistuin on tutkinut sen ratkaisemiseksi, kuuluvatko matkatoimistojen liikennepalvelujen myyntiä koskevat sopimusehdot, joilla pyritään suosimaan rautatieliikennepalvelujen tarjontaa, asetuksen N:o 17 vai alakohtaisen asetuksen, nimittäin asetuksen N:o 1017/68,(10) soveltamisalaan.
33 Tässä yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin huomautti, että viimeksi mainittua asetusta, kuten muuten myös asetusta N:o 141, voidaan soveltaa tiettyihin yritysten välisiin järjestelyihin, joiden "tarkoituksena tai seurauksena on kuljetusmaksujen ja -ehtojen vahvistaminen, kuljetuspalvelujen tarjonnan rajoittaminen tai valvonta, kuljetusmarkkinoiden jakaminen". Yhteisöjen tuomioistuin on siis katsonut, että riidanalaiset sopimusehdot kuuluvat alakohtaisen asetuksen eivätkä yleisesti sovellettavan asetuksen soveltamisalaan.
34 Näin ollen on selvää, että edellä mainitussa asiassa esiin tuodussa ongelmassa on kyse kuljetuspalvelujen markkinointia koskevista yksityiskohtaisista säännöistä. Kysymys yhteydestä mainittujen palvelujen tarjoamiseen ei näin ollen tule esiin samalla tavalla kuin nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, jonka ei voida katsoa koskevan lentoliikennepalvelujen markkinoinnin yksityiskohtaisia sääntöjä siinäkään tapauksessa, että voitaisiin hyväksyä valittajan väite, jonka mukaan sen harjoittama toiminta liittyy kuljetusalaan.
35 Toiseksi on todettava, että saman tuomion 29 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin on huomauttanut, että "ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut perustellusti, että riita-asia koski asetuksen N:o 1017/68 tulkintaa eikä asetuksen N:o 141 tulkintaa". Näin ollen ei ole varmaa, että yhteisöjen tuomioistuin olisi tällä tuomiolla pyrkinyt ottamaan kantaa asetuksen N:o 141 tulkintaan.
36 Lisäksi valittajan puolustamalla väitteellä pyritään toteamaan, että yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut sen soveltamisalaa laajentavasti.
37 Olettamus, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimen tarkoitus olisi ollut tulkita asetusta tällä tavalla, on kuitenkin vielä vähemmän todennäköinen, koska mainitun asetuksen sanamuoto vahvistaa kiistattomasti sen erityislain luonteen asetukseen N:o 17 nähden.
38 Siten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mainitsemassa asetuksen N:o 141 kolmannessa perustelukappaleessa säädetään, että "liikenteen alan erityispiirteiden vuoksi on perusteltua jättää asetuksen N:o 17 soveltamisalan ulkopuolelle ainoastaan liikennepalvelujen tarjontaa välittömästi koskevat sopimukset, päätökset ja yhdenmukaistetut menettelytavat".(11) Tämä kanta vahvistetaan asetuksen N:o 141
1 artiklassa, jossa asetuksen N:o 17 soveltamisalan ulkopuolelle jätetään vain sellaiset yritysten väliset järjestelyt, joiden "tarkoituksena tai seurauksena on kuljetusmaksujen ja -ehtojen vahvistaminen, kuljetuspalvelujen tarjonnan rajoittaminen tai valvonta taikka kuljetusmarkkinoiden jakaminen".
39 Näin ollen oli perusteltua, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valittajan väitteet, jotka nojautuivat edellä mainitussa asiassa komissio vastaan UIC annettuun tuomioon.
40 Tämän valitusperusteen osalta ADP väittää lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se tarkasteli itse asetusta N:o 3975/87.
41 ADP arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on painottanut liikaa asetuksen otsikkoa, jossa on maininta "menettelystä sovellettaessa kilpailusääntöjä lentoliikenteen alalla toimiviin yrityksiin". ADP katsoo nimittäin, ettei tästä sanamuodosta pidä vetää johtopäätöksiä ja korostaa, että asetuksen englanninkielisessä toisinnossa käytetään sanamuotoa "undertakings in the air transport sector", mikä ilmaisee paljon selvemmin, että asetus koskee kaikkia lentoliikenteen alalla toimivia yrityksiä, eikä pelkästään varsinaisia liikenneyrityksiä.
42 Komissio korostaa kuitenkin perustellusti, että jos jonkin asetuksen erikieliset toisinnot eroavat toisistaan, yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että on syytä tarkastella kyseessä olevien säännösten systematiikkaa ja tarkoitusta.(12) Näin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toimi erityisesti, kun se tarkasteli asetuksen N:o 3975/87
1 artiklaa sekä 14.5.1991 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1284/91(13) siihen sisällytettyä 4 a artiklaa.
43 Tältä osin ADP arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on päätellyt, että asetuksen 1 artiklan 2 kohta, jonka mukaan "asetus koskee ainoastaan yhteisön lentokenttien välistä lentoliikennettä", koskisi vain lentoliikennettä sanan varsinaisessa merkityksessä.
44 Valittajan mukaan ilmaisu "ainoastaan" liittyy vain ilmaisuun "yhteisön lentokenttien välistä" ja sen tarkoitus on jättää asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle kuljetukset muille kuin yhteisön alueen lentoasemille.
45 On kuitenkin huomautettava, että edellä mainittu säännös on luettava yhdessä sitä täydentävän asetuksen N:o 3975/87 1 artiklan 1 kohdan kanssa. Sen mukaan "tässä asetuksessa säädetään perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan yksityiskohtaisesta soveltamisesta lentoliikenteeseen". Tästä ilmenee kiistattomasti, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että asetus koskee toimintaa, johon kuuluu tällaisten palvelujen tarjonta, eikä sellaisten yksiköiden toimintaa, jotka valittajan tavoin tuottavat palveluja yrityksille, jotka itse tarjoavat maapalvelujaan lentoyhtiöille.
46 Toisin kuin valittaja väittää, edellä mainitun asetuksen 4 a artiklassa, johon myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on viitannut, tätä päätelmää ei kumota, vaan päinvastoin se vahvistetaan. Säännös koskee ainoastaan sellaisia menettelytapoja, jotka voivat "välittömästi vaarantaa lentoliikennepalvelun olemassaolon".
47 Valittaja väittää tältä osin, että edellä mainittu säännös puoltaa asetuksen N:o 3975/87 soveltamista koko lentoliikenteen alaan. Valittajan mielestä on nimittäin ilmeistä, että tällaisiin menettelytapoihin voivat turvautua muutkin kuljetusalan yritykset kuin itse liikennöitsijät.
48 Kyseessä olevilla menettelytavoilla on joka tapauksessa oltava riittävän kiinteä yhteys lentoliikennepalveluun, jotta niiden voidaan katsoa välittömästi vaarantavan sitä. Kuitenkaan ei ole väitetty, että näin olisi nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan toiminnan osalta, joka on siis lentoasemien infrastruktuurin antaminen maapalvelujen tarjoajien käyttöön.
49 Valittajan tässä yhteydessä antama esimerkki on sivumennen sanottuna erityisen kuvaava, sillä se koskee käytön epäämistä tapauksissa, joissa on vastakkain lentoasema ja lentoyhtiö. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä ei kuitenkaan ole lentoyhtiöiden ja lentoaseman pitäjien väliset suhteet. Väitetty väärinkäyttöhän koskee lentoaseman pitäjien ja maapalvelujen tarjoajien, eli lentoyhtiöiden alihankkijoiden, välisiä suhteita.
50 Todettakoon vielä, että valittaja on myös väärässä, kun se pitää asian kannalta täysin merkityksettömänä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viittausta asetuksen N:o 3976/87(14) ensimmäiseen perustelukappaleeseen, jossa huomautetaan, että asetusta N:o 17 sovelletaan "muihin kuin lentoliikennepalvelujen tarjoamista välittömästi koskeviin" yritysten välisiin järjestelyihin.
51 ADP korostaa tältä osin, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä on toinen asetus, eli asetus N:o 3975/87. Ennen kaikkea asetus N:o 3976/87 koskee sitä paitsi ADP:n mukaan vain yritysten välisiä järjestelyjä, kun taas nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on tuotu esiin määräävän aseman väärinkäyttö.
52 Kuten komissio huomauttaa, molemmat asetukset on joka tapauksessa annettu samanaikaisesti ja molemmat koskevat samaa asiaa, nimittäin kilpailusääntöjen soveltamista lentoliikennepalveluihin.
53 Sitä paitsi ei näytä olevan mitään syytä, miksi asetuksen N:o 17 aineellinen soveltamisala nyt käsiteltävänä olevassa asiassa olisi erilainen sen perusteella, että kyseessä on yritysten välinen järjestely eikä määräävän aseman väärinkäyttö.
54 Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli oikeassa, kun se katsoi, että kyseessä on lisäosoitus siitä, että asetusta N:o 17 sovelletaan kaikkiin muihin kuin lentoliikennepalvelujen tarjoamista välittömästi koskeviin menettelytapoihin.
55 Tästä päätelmästä seuraa kuitenkin, toisin kuin valittaja väittää, että "liikennepalvelujen" käsitettä ei voida tulkita siten, että se koskee kaikkea lentoliikenteen alaan liittyvää toimintaa ja että se siksi ei kuuluisi asetuksen N:o 17 soveltamisalaan.
56 Siksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli oikeassa, kun se ei pitänyt valittajan toimintaa asetuksen N:o 3975/87 mukaisena liikennepalveluna sen perusteella, että ADP ei harjoita lentoliikennettä eikä näin ollen ole lentoliikenteen alalla toimiva yritys.
57 Se, että ADP:n toiminta kiistattomasti kuuluu lentoliikenteen alaan, kuten se itse toistuvasti korostaa, ei nimittäin ole riittävää, jotta voitaisiin katsoa, että kyseessä on asetuksen N:o 3975/87 mukaiset "liikennepalvelut", kun otetaan huomioon sellainen lainsäädännön tulkinta, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on mielestäni perustellusti omaksunut.
58 Samaten valittaja pyrkii perusteettomasti tukeutumaan direktiiviin 96/67/EY,(15) kun se väittää toisaalta, että komissio toteaa ehdotuksessaan, että maapalvelut ovat lentoliikennejärjestelmän olennainen osa ja toisaalta, että alueiden komitea korostaa lausunnossaan, että "lentoasemat ja niiden maahuolintapalvelut ovat olennainen osa lentoliikennemarkkinoita". Koska neuvosto ei hyväksynyt komission väitettä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi näet perustellusti, että tämä oli vielä yksi osoitus siitä, että on syytä erottaa toisistaan maapalvelut ja lentoliikennepalvelut sekä siitä, että näitä palveluja ei voida rinnastaa toisiinsa.
59 Joka tapauksessa on lisäksi kiistatonta, että valittaja ei tarjoa maapalveluja, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös asianmukaisesti todennut.
60 Korostettakoon vielä, että toisin kuin valittaja on tehnyt tiettäväksi, mitään ristiriitaa ei ole ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 49 kohtaan perustuvan toteamuksen, että niillä menettelytavoilla, joista ADP:tä arvostellaan, on vain välillinen vaikutus lentoliikennemarkkinoilla, ja komission riidanalaisen päätöksen perusteluosan 125 kohdassa esittämän väitteen välillä, jonka mukaan riidanalainen maksu "estää kilpailua lentoliikennepalvelumarkkinoilla".
61 Molemmista edellä mainituista teksteistä voidaan näet päätellä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ja komissio kuvaavat samaa ilmiötä, eli sitä, että maksujen määrä ei koske liikenteen harjoittajia välittömästi, vaan ainoastaan siltä osin kuin sillä on vaikutusta niiden maapalveluista huolehtivan yhtiön kustannuksiin, ja niin ollen hintoihin, jotka tämä perii liikenteen harjoittajalta.
62 Edellä esitetystä seuraa, että tämä valitusperuste on hylättävä.
Toinen valitusperuste, joka koskee valituksenalaisen tuomion perustelua
63 ADP väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, koska sen päättelyyn sisältyy ristiriita. Se on nimittäin toisaalta todennut, että komission päätöksessä ei edellytetä samansuuruisia maksuja omahuolinnasta ja kolmansille tarjottavista palveluista, ja toisaalta vahvistanut, että ADP tarjoaa samat palvelut kummassakin tapauksessa, mikä ADP:n mukaan väistämättä sulkee pois erilaisen kohtelun mahdollisuuden.
64 Komission mukaan tämä valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska siinä vain toistetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetty toinen ja kolmas kanneperuste. Sen vuoksi tätä valitusperustetta ei yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön(16) mukaisesti voida ottaa tutkittavaksi.
65 Valittaja ei yhdy tähän oikeuskäytännön tulkintaan vaan katsoo, että vain ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle jo esitetyn perusteen kirjaimellisesta toistamisesta voi seurata, että se jätetään tutkimatta.
66 Tarvitsematta edes ottaa kantaa tähän kysymykseen, on todettava, että komission väitteitä ei voida hyväksyä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.
67 Vakiintuneen oikeuskäytännön, esimerkiksi asiassa Kupka Floridi vastaan CES annetun edellä mainitun määräyksen, mukaan valituksessa "on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi".(17)
68 Näin on menetelty nyt käsiteltävänä olevassa asiassa. Valittaja luettelee täsmällisesti ne kohdat, joihin sen arvostelu kohdistuu, eli 62, 66 ja 67 kohta sekä 206 kohta. Niitä vastaan on myös esitetty erityisiä väitteitä, kun valittaja ilmoittaa katsovansa, että näissä kohdissa tulee esiin ensimmäisen oikeusasteen ristiriitainen päättely.
69 Näin ollen katson, että tämä valitusperuste voidaan ottaa tutkittavaksi.
70 Pääasian osalta on todettava, että valittaja on väärässä, kun se pitää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelyä ristiriitaisena.
71 Pelkkä toteamus, että maksut on vahvistettava syrjimättömällä tavalla, ei millään tavalla merkitse sitä että maksujen on oltava kaikille samat. Syrjimättömyys edellyttää vain, että maksujen mahdollisten erojen on oltava objektiivisesti perusteltavissa.
72 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi komission väitteen, jonka mukaan maksut on vahvistettava syrjimättömällä tavalla. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin osoitti, että maksujen välillä oli eroja, ja tutki näin ollen hyvin johdonmukaisesti kysymystä siitä, olivatko esitetyt perustelut omiaan torjumaan syrjintää koskevan syytöksen.
73 Tässä yhteydessä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että tällaisia perusteluja ei ollut esitetty, erityisesti kun otetaan huomioon, että kummallekin vertailun kohteena olevalle ryhmälle tarjotut palvelut olivat samat. Se, että erot eivät olleet perusteltavissa nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, ei toki millään tavalla merkitse sitä, etteivät ne olisi voineet olla perusteltavissa jossakin toisessa tapauksessa tai että maksujen aina pitäisi olla samansuuruiset. Todettakoon tältä osin, että itse syrjimättömyyden käsite ei pelkästään edellytä, että samanlaisia tilanteita on kohdeltava samalla tavalla, vaan vastaavasti myös että erilaisia tilanteita ei tietenkään saa kohdella samalla tavalla, jos erot ovat objektiivisesti katsoen olennaiset.
74 Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tätä seikkaa koskeva päättely perustuu yksinkertaisesti ja selvästi syrjimättömyysperiaatteen soveltamiseen, eikä siihen sisälly valittajan väittämää ristiriitaa.
75 Tämä valitusperuste on näin ollen hylättävä.
Kolmas valitusperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista
76 ADP kiisti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että sen toiminta olisi perustamissopimuksessa tarkoitettua "yritystoimintaa" ja painotti tapausta, jossa maapalvelujen tarjoajana on HRS, joka ADP:n mukaan harjoittaa toimintaansa lentoaseman alueen ulkopuolella sijaitsevassa toimipaikassaan suorittamatta ADP:lle maksua.
77 Valittaja arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on katsonut valituksenalaisen tuomion 126 kohdassa, että "HRS:n toiminnasta on näin ollen myös perittävä liikevaihtoon perustuva maksu, ja se, ettei se tällaista maksua suorita, on vain lisäesimerkki syrjinnästä, jota tosin ei nimenomaisesti ole tuotu esiin riidanalaisessa päätöksessä - - ".
78 ADP katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tällä tavalla moittii sitä kilpailuoikeuden rikkomisesta vastoin kaikkia rikkomuksen toteamista koskevia yhteisön oikeuden menettelysääntöjä ja niistä riippumatta. ADP korostaa, että sille ei missään vaiheessa ennen valituksenalaisen tuomion antamista annettu tilaisuutta puolustautua tällaista väitettä vastaan, jota ei mainittu väitetiedoksiannossa eikä päätöksessä.
79 On kuitenkin huomautettava, että 126 kohdasta kokonaisuutena ilmenee, että edellä mainitulla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksella ei ole vaikutusta asian ratkaisuun, kuten komissiokin korostaa.
80 Valituksenalaisen tuomion 120-125 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näyttänyt toteen, että ADP:n toiminta on luonteeltaan taloudellista. Tuomion 126 kohdassa on vain lisähuomautus, jonka mukaan tähän päätelmään ei vaikuta HRS:n asema, jonka valittaja on tuonut esiin.
81 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, ilman että ADP olisi sitä kiistänyt, että HRS:n on joka tapauksessa käytettävä lentoaseman rakennelmia ja laitteita, koska maapalvelut jo luonteensa vuoksi suoritetaan lentoasemalla. Tästä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on johdonmukaisesti päätellyt, että HRS:n pitäisi myös suorittaa liikevaihtoon perustuva maksu ja että sen aseman muodostama esimerkki ei voi vaikuttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen muihin päätelmiin liikevaihtoon perustuvan riidanalaisen maksun tai sen vastikkeeksi tarjottujen palvelujen luonteesta.
82 Valituksenalaisen tuomion 126 kohdan olennainen sisältö on siten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan valittajan esittämä esimerkki ei aseta kyseenalaiseksi sen arviointia ADP:n toiminnasta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa vain liitännäisesti, että kyseessä on lisäesimerkki syrjinnästä, jota komissio ei ole tuonut esiin.
83 Joka tapauksessa totean vielä, että tämä valitusperuste on perusteeton. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtäviin ei nimittäin kuulu rikkomusten toteaminen omasta aloitteestaan. Tämä kuuluu komission velvollisuuksiin, joista se huolehtii sellaista menettelyä noudattaen, jolla taataan puolustautumisoikeuksien huomioon ottaminen.
84 Edellä esitetystä seuraa, että sellaista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamusta, jota valittaja arvostelee, ei missään tapauksessa voida pitää kilpailuoikeuden rikkomuksen toteamisena, vaikka se antaisi sellaisen vaikutelman. Tämän johdosta ja toisin kuin ADP väittää, sitä vastaan nostettua vahingonkorvauskannetta ei voida perustaa tällaiseen toteamukseen eikä toteamus myöskään voi johtaa minkäänlaisiin seuraamuksiin sen osalta, eikä mitään seuraamuksia ole tuotu esiin nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.
85 Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta vastaan esitettyä väitettä puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta ei voida hyväksyä ja että tämä valitusperuste on hylättävä.
Neljäs valitusperuste, joka koskee ADP:n esittämän kanneperusteen jättämistä ilman vastausta
86 Valittaja väittää, että riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että erilaisella kohtelulla, jota ADP antaa kolmansille tarjottaville palveluille ja omahuolinnalle, on syrjiviä vaikutuksia lentoliikenteen markkinoilla ja että se on esittänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanneperusteen, jossa se kiistää tämän toteamuksen tuomalla esiin itse omista maapalveluistaan vastaavan liikenteen harjoittajan ja ulkopuolisten palveluja käyttävän liikenteen harjoittajan erilaisen aseman.
87 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan valittajan mukaan vastannut tähän kanneperusteeseen. Se käsitteli vain omista maapalveluistaan vastaavan liikenteen harjoittajan ja kolmansille maapalveluja tarjoavan yhtiön asemaa, mutta ei sellaista tilannetta, jota sen valittajan mukaan olisi pitänyt tutkia, eli liikenteen harjoittajien välistä syrjintää, jota riidanalainen päätös ADP:n mukaan koskee ja jonka se on kiistänyt.
88 Näitä perusteluja ei voida hyväksyä.
89 On nimittäin korostettava, kuten komissio huomauttaa ja toisin kuin ADP väittää, että riidanalainen päätös ei koske lentoliikenteen harjoittajien välistä syrjintää. Päätöksen 1 artiklassa ei tältä osin jätetä minkäänlaista sijaa epäilyksille, koska siinä säädetään nimenomaisesti, että "määräävässä asemassa oleva Pariisin lentoasemien pitäjä ADP rikkoi Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 86 artiklaa periessään - - lentoasemilla toimivilta catering-, lentokoneiden siivous- ja rahtihuolintapalvelujen tarjoamiseen liittyvää maa- tai omahuolintapalvelutoimintaa harjoittavilta palvelujen tarjoajilta tai niiden käyttäjiltä syrjiviä liikevaihtoon perustuvia maksuja".
90 Valittaja nojautuu riidanalaisen päätöksen perusteluosan 123 kohdan viimeiseen virkkeeseen, josta ilmenee, että lentoyhtiöt, jotka eivät harjoita omahuolintaa, "joutuvat käyttämään kalliimpia kolmansille suunnattuja huolintapalveluja ja kärsivät siten ADP:n perimien liikevaihtoon perustuvien maksujen syrjivistä vaikutuksista".
91 Vaikka tämä sanamuoto ei olekaan täysin yksiselitteinen, on kuitenkin riittävää asettaa se asiayhteyteensä, sellaisena kuin se selkeästi ilmenee riidanalaisen päätöksen muista osista, jotta sen voidaan ymmärtää tarkoittavan syrjintää, jonka kohteena ovat "samojen huolintapalvelujen tarjoajat ja käyttäjät".(18) Tätä tukee esimerkiksi komission suorittama maksujen yksityiskohtainen vertailu.(19)
92 Valittajan esiintuoma virke on sen vuoksi ymmärrettävä niin, että siinä kuvaillaan liitännäisesti riidanalaisten maksujen vaikutuksia lentoliikenteen harjoittajiin, joita maapalvelujen harjoittajiin kohdistuva syrjintä voi koskea asiakkaina tai omahuolinnan osalta maapalvelumarkkinoiden toimijoina.
93 Edellä esitetystä seuraa, että tämän valitusperusteen lähtökohta on väärä, kuten komissio korostaa, ja että se niin ollen on hylättävä.
94 Huomautettakoon toissijaisesti, että valittajan väite, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole vastannut tähän kanneperusteeseen, on joka tapauksessa virheellinen. Tältä osin on riittävää viitata valituksenalaisen tuomion 218 kohtaan, jonka sanamuoto on seuraava:
"Kantajan väite, jonka mukaan itse lentoliikenteen markkinoilla ei ole syrjintää, koska Pariisin lentoasemilla ei millään tavalla rajoiteta omahuolintaa, on myöskin hylättävä. Vaikka tämä väite olisi perusteltu, siinä ei ensinnäkään mainita kolmansille palveluja tarjoavien ja omahuolintaa käyttävien yhtiöiden välistä syrjintää. Toiseksi tämä väite on virheellinen, koska käytännössä ainoastaan suuret lentoyhtiöt, joilla on paljon liikennettä Pariisin alueen lentoasemilla, voivat kehittää omahuolintaa ja saada sen tuottavaksi, kun taas muut lentoyhtiöt joutuvat turvautumaan kolmansille maapalvelujaan tarjoaviin yhtiöihin, kuten riidanalaisen päätöksen 123 perustelukappaleessa todetaan."
95 Edellä esitetystä seuraa, että tämä valitusperuste on hylättävä.
Viides valitusperuste, jonka mukaan selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla
96 Tällä valitusperusteellaan valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut huomioon vääristyneellä tavalla sille toimitetun selvitysaineiston, eli ADP:n ja maapalvelujen tarjoajien, AFS:n ja OAT:n, väliset sopimukset, kun se katsoi, että kyseessä oleva maksu on vastike ADP:n tarjoamista hallinnointipalveluista ja yhteiskäytössä olevien rakennelmien ja laitteiden antamisesta lentoasemalla toimivien maapalvelujen käyttäjien ja tarjoajien käyttöön.
97 Valittajan mukaan on selvää, että mainittuja sopimuksia pitää lukea eri tavalla kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lukenut ne. Sopimukset eivät koske "hallinnointipalveluja" ja niissä vahvistetaan vain yksi kokonaismaksu julkisen omaisuuden yksityisestä hallintaoikeudesta. Se, että sopimuksissa ei nimenomaan käytetä ilmaisua "hallinnointipalvelut" on valittajan mielestä riittävää, jotta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen voidaan sanoa ottaneen aineiston huomioon vääristyneellä tavalla. Valittaja katsoo lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt ottaa huomioon "julkiseen omaisuuteen sovellettava Ranskan oikeus" siltä osin kuin sopimukset on tehty "julkisen omaisuuden käyttölupia" koskevan järjestelmän mukaisesti.
98 Aluksi on huomautettava, että tämä valitusperuste liittyy kiinteästi kahteen seuraavaan valitusperusteeseen. Nämä kolme valitusperustetta koskevat nimittäin kaikki enemmän tai vähemmän välittömästi samaa asiaa, eli ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointia ADP:n toiminnan taloudellisesta luonteesta ja yrityksen käsitteen soveltamista ADP:n asemaan. Koska näiden valitusperusteiden tueksi esitetyt perustelut kuitenkin ovat hyvin erilaisia, katson että niitä on tarkasteltava erikseen.
99 Komissio katsoo, että tämän valitusperusteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat siltä osin, kuin siinä toistetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitettyä neljännen kanneperusteen ensimmäistä osaa, sellaisena kuin se on kirjattuna tuomion 94-105 kohtaan.
100 On kuitenkin todettava, että vaikka valittajan kirjelmästä tosiasiallisesti ilmenee että komission mainitsemat kaksi perustetta ovat kiistattomasti samanlaiset, ei valitusperustetta kuitenkaan olisi pidettävä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetyn kanneperusteen pelkkänä toistona.
101 Valittaja ei ainoastaan määrittele niitä nimenomaisia tuomion kohtia, joita se näkemystään perustellen arvostelee, vaan esittää myös sellaisia perusteluja, joihin se ei ole aikaisemmin voinut vedota, nimittäin arvostelua, joka kohdistuu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvioon sopimuksista, jotka on tehty ADP:n ja maapalvelujen tarjoajien kesken.
102 Komissio toteaa edelleen, että kyseessä olevaa valitusperustetta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska kyseessä on tosiseikkaa koskeva peruste, jonka arviointi ei niin ollen kuulu tuomioistuimelle, jonka tutkittavaksi valitus on saatettu.
103 Valittaja kiistää tämän ja väittää, että sen esittämä valitusperuste koskee selvitysaineiston huomioon ottamista vääristyneellä tavalla, ja siksi se on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti otettava tutkittavaksi.(20)
104 Joka tapauksessa kysymys siitä, onko tämän valitusperusteen katsottava koskevan tosiseikkojen vai selvitysaineiston huomioon ottamista vääristyneellä tavalla, on vailla merkitystä. Oikeuskäytännön mukaan sekä ensimmäisen oikeusasteen selvitysaineistosta esittämä arvio että tosiseikkojen toteaminen eivät näet kuulu sen tuomioistuimen valvonnan piiriin, jonka tutkittavaksi valitus on saatettu, lukuun ottamatta tapauksia, joissa aineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla.(21)
105 Näin ollen on tutkittava, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kyseessä olevien sopimusten sisältöä tarkastellessaan ottanut ne huomioon vääristyneellä tavalla, kun se katsoi, että riidanalainen maksu on vastike ADP:n tarjoamista hallinnointipalveluista ja yhteiskäytössä olevien rakennelmien ja laitteiden antamisesta lentoasemalla toimivien maapalvelujen käyttäjien ja tarjoajien yhteiseen käyttöön.
106 Tältä osin on korostettava, että ADP:n väite, jonka mukaan sopimukset koskevat vain yhtä kokonaismaksua, joka suoritetaan vastikkeena julkisen omaisuuden yksityisestä hallintaoikeudesta, ei ehdottomasti kestä mainittujen sopimusten lähempää tarkastelua.
107 Näin ollen, ottaakseni esimerkin ADP:n ja AFS:n välisestä sopimuksesta,(22) sillä ei ole asian kannalta merkitystä, että siinä ei käytetä nimenomaisesti ilmaisua "hallinnointipalvelut", koska sopimuksen tarkoitus on juuri antaa AFS:lle lupa käyttää kaikkea sellaista omaisuutta, joka on tarkoitettu catering-palvelujen tarjoajien käyttöön,(23) sekä rakentaa ja sisustaa rakennuksen tätä tarkoitusta varten(24) (sopimuksen 17 artikla). On kuitenkin vaikea ymmärtää, miten ADP voi taata vuokralaisilleen mahdollisuuden hoitaa tätä toimintaa tehokkaasti antamatta AFS:n käyttöön kaikkia sen tarjoamia lentoaseman rakennelmien ja laitteiden hallinnointipalveluja. Niihin kuuluu esimerkiksi valtuutetun henkilökunnan lupien jatkuva valvonta sekä kaikkien sellaisten toimenpiteiden käyttöönotto ja toteuttaminen, jotka ovat tarpeen, jotta toimiluvan saaneet palvelujen tarjoajat voivat turvallisesti hoitaa tehtäviään.
108 Samalla tavalla viittaus "julkisen omaisuuden väliaikaista käyttöoikeutta säätelevien lupien järjestelmään" ei millään tavalla muuta sitä tosiasiaa, että sopimuksen otsikko on "convention fixant les conditions d'occupation temporaire du domaine public pour l'exercice d'une activité commerciale" (sopimus kaupalliseen toimintaan luovutetun julkisen omaisuuden väliaikaisen käytön ehdoista)(25) ja että se jakautuu kahteen osaan, eli johdanto-osaan ja "käyttö- ja toimintalupien yleisiä ehtoja"(26) käsittelevään osaan.
109 ADP:n ja AFS:n välisen sopimuksen 23 artiklassa, joka koskee rahoitusedellytyksiä, määrätään nimenomaisesti, että maksu suoritetaan "Aéroports de Paris'n palvelun tarjoajalle myöntämästä käyttö- ja toimintaluvasta".
110 Sen lisäksi, että viittauksilla "toimintalupaan" ei ole mitään merkitystä, on todettava, ettei maksun ainoana vastikkeena voi olla pelkkä julkisen omaisuuden yksityinen hallintaoikeus.
111 Näin on ennen kaikkea siksi, että riidanalaisissa sopimuksissa itsessään erotetaan toisistaan "maa-alueiden ja rakennusten käyttömaksu" ja "liikevaihtoon perustuva maksu". Lisäksi AFS:n kanssa tehdyssä sopimuksessa määrätään nimenomaisesti seuraavaa otsikossa "23.1 Maa-alueiden ja rakennusten käyttömaksu: maa-alueiden ja rakennusten käytöstä ei peritä maksua". Tämän perusteella tuntuu vaikealta väittää valittajan tavoin, että sopimus koski ainoastaan julkisen omaisuuden yksityistä hallintaoikeutta.
112 Tätä tukee sitä paitsi liikevaihtoon perustuvan maksun laskentatapa. Mainittu maksu lasketaan näet suhteessa maapalvelujen tarjoajan toteutuneeseen liikevaihtoon. Liikevaihto saattaa heilahdella monien sellaisten tekijöiden vaikutuksesta, jotka eivät millään tavalla liity julkisen omaisuuden käyttöön.
113 Liikevaihtoon perustuva maksu ei näin ollen ominaispiirteiltään vastaa liiketaloudellisilla periaatteilla kannettavaa vuokraa, joka lasketaan käyttöön luovutetun pinta-alan mukaan ja maksetaan vastikkeena sellaisten tilojen yksityisestä käyttöoikeudesta, joissa palveluja suoritetaan.
114 Hyväksyessään sen, että komissio erottaa toisistaan maa-alueiden ja rakennusten käyttömaksun, joka on vastike omaisuuden käyttöluvasta, ja liikevaihtoon perustuvan maksun, joka on vastike toimintaluvasta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin ollen suinkaan ole ottanut asiakirja-aineistoa huomioon vääristyneellä tavalla, vaan mielestäni se on päinvastoin arvioinut sen täysin oikein.
115 Valitusperuste on näin ollen hylättävä.
116 Huomauttaisin vielä toissijaisesti, että vaikka oletettaisiin että tämä valitusperuste olisi perusteltu, se ei kuitenkaan ole ratkaiseva. Vaikka maksua perittäisiin vain julkisen omaisuuden pelkästä hallintaoikeudesta, se ei kuitenkaan horjuttaisi ADP:n ja maapalvelujen tarjoajien välisen liiketoimen taloudellista luonnetta eikä niin ollen myöskään yhteisön kilpailuoikeuden sovellettavuutta nyt käsiteltävänä olevaan asiaan.
117 Maa-alueiden ja rakennusten käytön luovuttaminen kaupalliseen toimintaan kyseisestä toiminnasta toteutuneen liikevaihdon perusteella arvioitua maksua vastaan on nimittäin taloudellista toimintaa, vaikka maa-alueet ja rakennukset sijaitsevat julkisella alueella ja vaikka niiden hallinnoija on taloudellisesti riippumaton julkinen laitos. Palaan vielä tähän asiaan valittajan esiin tuomien muiden valitusperusteiden tarkastelun yhteydessä.
118 Edellä esitetystä seuraa, että valitusperuste on hylättävä.
Kuudes valitusperuste, joka mukaan kansallinen oikeus on otettu huomioon vääristyneellä tavalla
119 Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on selvästi ottanut huomioon kansallisen oikeuden vääristyneellä tavalla, kun se arvioi, että "kyseessä oleva ADP:n toiminta on luonteeltaan taloudellista toimintaa, jota tosin harjoitetaan julkisen omaisuuden piiriin kuuluvalla alueella mutta joka ei tämän vuoksi ole julkisen vallan käyttöä".
120 Tämä lainaus on poimittu valituksenalaisen tuomion 125 kohdasta, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päättää 119 kohdassa aloittamansa arvioinnin. Tässä kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ilmoittaa ryhtyvänsä tutkimaan "ovatko nämä palvelut perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettua yritystoimintaa".
121 Näin ollen on selvää, että valittajan arvostelun kohteena oleva edellä esitetty päätelmä ei perustu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen Ranskan oikeudesta tekemään arviointiin, jota ADP väittää virheelliseksi, vaan se perustuu tosiasiallisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen soveltamaan yhteisön oikeuteen.
122 Valittajan antamista selvennyksistä ilmenee kuitenkin, että sen esittämä valitusperuste koskee tosiasiallisesti valituksenalaisen tuomion 129 kohtaa, jonka sanamuoto on seuraava:
"Tältä osin on myös syytä lisätä, että Ranskan kilpailuneuvoston mukaan ADP:tä voidaan pitää yrityksenä, johon sovelletaan Ranskan lainsäädännön kilpailusääntöjä, ja lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttöönantaminen on taloudellista toimintaa (edellä mainittu 2.6.1998 tehty päätös 98-D-34). On täsmennettävä, että kuten edellä mainitusta Tribunal des conflits'n 18.10.1999 tekemästä päätöksestä ilmenee, edellä mainittu kilpailuneuvoston 2.6.1998 tekemä päätös on kumottu vain osittain. Tribunal des conflits on arvioinut, että 'päätökset siirtää Air France -konsernin toiminta Orly-Ouestiin ja evätä TAT European Airlines -yhtiöltä oikeus avata sieltä uusia lentoreittejä, liittyvät julkisen omaisuuden hallinnointiin ja ovat julkisen vallan käyttöä'. Sitä vastoin Tribunal des conflits vahvisti, että 'ADP:n sellaista toimintaa, jota voidaan pitää määräävän aseman väärinkäyttönä ja joka koskee sitä, että ADP on velvoittanut TAT European Airlines -yhtiön käyttämään tämän julkisen elimen maapalveluja omien palvelujensa sijasta, ei oteta huomioon hallinnollisen toimenpiteen laillisuutta arvioitaessa'».
123 Valittaja on toistuvasti esittänyt, että tämä arviointi ei perustu kyseessä olevan kansallisen oikeuskäytännön oikeaan soveltamiseen, vaan se on otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
124 Aluksi on näet korostettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt nämä perustelunsa vain ylimääräisenä huomautuksena, kuten komissio perustellusti muistuttaa ja kuten tuomiossa sitä paitsi nimenomaisesti todetaan.
125 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sellainen valitus, jonka kohteena on ylimääräiset perustelut, on hylättävä merkityksettömänä.(27)
126 Valittaja arvioi kuitenkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on väärin perustein luonnehtinut kyseisiä perusteluja ylimääräisiksi. Valittaja katsoo, että kysymys siitä, onko julkisen omaisuuden hallinnointi julkisen vallan käyttöä, ratkaistaan kansallisen oikeuden arvioinnin perusteella ja että kysymyksessä on perusperiaate, joka koskee yhteisön oikeuden soveltamista nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.
127 En yhdy tähän arviointiin.
128 Se, minkä valittaja kiistää, on nimittäin yhteisön kilpailuoikeuden sovellettavuus sen toimintaan. Tämä kysymys määräytyy sen mukaan, miten mainittua toimintaa on luonnehdittava yhteisön oikeuteen nähden. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tehtävä tämä luonnehdinta yhteisöjen tuomioistuimen valvonnassa tutkimalla kyseessä olevan toiminnan konkreettisia ominaispiirteitä ottaen huomioon perustamissopimuksesta ja oikeuskäytännöstä ilmenevät periaatteet.
129 Sitä vastoin kansallisiin oikeusaloihin ei voida nojautua, kun ADP:n toiminnan luonnetta määritellään yhteisön kilpailuoikeuden kannalta.
130 Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimenomaan lisähuomautuksena ilmaissut valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa syyn siihen, miksi se ei yhdy valittajan arviointiin oikeuskäytännöstä, joka liittyy kysymykseen siitä, onko ADP:n toiminta Ranskan oikeuden mukaan julkisen vallan käyttöä.
131 Kysymys siitä, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tehnyt oikean arvioinnin yhteisön kilpailuoikeuden soveltamisperusteista, tuodaan esiin seuraavissa ADP:n valitusperusteissa.
132 Edellä esitetystä seuraa, että tämä valitusperuste on hylättävä merkityksettömänä.
Seitsemäs valitusperuste, joka koskee EY:n perustamissopimuksen 86 artiklan mukaista yrityksen käsitettä
133 Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin rikkoi EY:n perustamissopimuksen 86 artiklaa (josta on tullut EY 82 artikla), kun se katsoi, että ADP on mainitussa artiklassa tarkoitettu yritys. Tältä osin valittaja väittää, että sen ainoa toiminta, josta nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse, on julkisen omaisuuden hallinnointi. Tätä toimintaa varten ADP:llä on oikeus käyttää julkista valtaa. Sen vuoksi sitä ei ehdottomasti voida pitää yhteisön kilpailuoikeuden mukaisena yrityksenä.
134 Komissio kiistää ensinnäkin oikeudenkäyntiväitteen, joka perustuu tämän valitusperusteen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetyn, valituksenalaisen tuomion 94-105 kohdassa kirjatun neljännen kanneperusteen ensimmäisen osan yhtäläisyyteen.
135 Tässäkin suhteessa kummankin kanneperusteen yhtäläisyys on tosin kiistaton, ja voin hyvin ymmärtää, että yhteisöjen tuomioistuin voi katsoa, että ADP on vain toistanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetyt perustelut. Koska valittaja kuitenkin riittävän täsmällisesti osoittaa tuomion arvostelun kohteena olevat kohdat, joita vastaan se esittää perusteltuja väitteitä, katsoisin kuitenkin, ettei komission oikeudenkäyntiväitettä ole syytä hyväksyä.
136 Yhdyn joka tapauksessa täysin komission arviointiin tämän valitusperusteen sisällön osalta.
137 Vastapuolen tavoin katson, että tämän valitusperusteen lähtökohta on virheellinen. Pelkästään se, että ADP myös käyttää julkista valtaa, ei yksinään riitä perusteeksi sille, ettei sitä voida pitää perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä.
138 Tältä osin on muistutettava, kuten komissio on tehnyt riidanalaisen päätöksen 49 perustelukappaleessa, yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan yrityksen käsite kattaa kilpailuoikeudessa kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta yksikön oikeudellisesta asemasta ja sen rahoituskeinoista.(28)
139 Näin ollen pelkästään se, että valittaja voi käyttää julkista valtaa harjoittaessaan osaa toiminnastaan, ei ole riittävä peruste sille, että sen toimintaa ei voida pitää luonteeltaan taloudellisena.
140 Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kiistattomasti osoittanut, että se osa valittajan toiminnasta, joka perustuu julkisen vallan käyttöön, on erotettava sen muusta toiminnasta.(29)
141 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut, että ADP:n toiminta, joka on kyseessä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, on lentoaseman rakennelmien ja laitteiden antaminen lentoyhtiöiden ja erilaisten palvelujen tarjoajien käyttöön sellaista vastiketta vastaan, jonka määrän se vahvistaa vapaasti. ADP tarjoaa näin ollen taloudellisille toimijoille maksua vastaan palvelun, joka muodostuu infrastruktuurien luovuttamisesta niiden käyttöön. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että kaikki toiminta, jossa tavaroita tai palveluja tarjotaan tietyillä markkinoilla, on luonteeltaan taloudellista.(30)
142 Tämä ADP:n toiminta ei sekoitu sen puhtaasti hallinnollisiin tehtäviin eikä erityisesti sen valvontatehtäviin. Päinvastoin on täysin mahdollista erottaa ADP:n hallinnonalan taloudellinen ja jopa kaupallinen osa sen hallinnollisesta osasta.
143 Valittaja itsekään ei esitä mitään konkreettista seikkaa, josta ilmenisi, että sen suhteet maapalvelujen tarjoajiin, sellaisina kuin ne on esitetty riidanalaisissa sopimuksissa, määräytyvät sen harjoittamasta julkisen vallan käytöstä.
144 Valittaja tyytyy nimittäin vain korostamaan, että sopimukset kuuluvat julkiseen omaisuuteen sovellettavan oikeuden soveltamisalaan antamatta mitään konkreettista tietoa, jonka perusteella voitaisiin päätellä, että kyseessä oleva toiminta ei ole luonteeltaan taloudellista.
145 Valittaja ei näin ollen millään tavalla näytä toteen väitettään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on väärässä kun se arvioi, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kyseessä ei ole tilanne, jossa julkisoikeudellista yksikköä tai julkista tehtävää hoitavaa yksikköä, joka toimii julkisen viranomaisen ominaisuudessaan, ei ole pidettävä perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä.
146 Oikeuskäytäntö,(31) johon valittaja viittaa väitteensä tueksi, ei tarjoa tältä osin mitään apua. Kuten komissio perustellusti korostaa, edellä mainitussa asiassa SAT Fluggesellschaft juuri julkisoikeudellisen yksikön kantamien reittimaksujen ja ilmatilan valvonnan tiiviistä yhteenkuulumisesta lisättynä sen itsenäisen päätösvallan puutteeseen seuraa, ettei sitä voida pitää perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä.
147 Edellä mainitussa asiassa Bodson yhteisöjen tuomioistuin ei todennut perustamissopimuksen 86 artiklan vastaista julkisen vallan käyttöä.
148 Myöskään arvostelulla, joka kohdistuu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamukseen, että "Pariisin alueen lentoasemien rakennelmat ja laitteet ovat olennaisen tärkeitä, koska niiden käyttö on erilaisten palvelujen, erityisesti maapalvelujen tarjoamisen kannalta välttämätön",(32) ei ole merkitystä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näet pyri tällä toteamuksellaan tukemaan arviointiaan siitä, että valittajan julkisen vallan käytöllä ei ole merkitystä, mikä on tämän valitusperusteen kohde.
149 Sitä paitsi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esittää edellä mainitussa toteamuksessaan vain, että maapalvelujen tarjoaminen Pariisissa ehdottomasti edellyttää Pariisin lentoasemien rakennelmien ja laitteiden käyttöä, ottamatta huomioon maa-alueiden tai rakennusten yksityisen käytön mahdollisuutta. Minun on vaikea uskoa, että tähän näkemykseen ei voitaisi yhtyä.
150 Kyseessä on siten yksinomaan tosiseikkoja koskeva huomautus, jonka paikkansapitävyyttä ei ole millään tavalla asetettu kyseenalaiseksi valittajan arvostelussa, jonka mukaan maapalvelujen tarjoajana toimiminen Pariisin lentoasemilla ei välttämättä edellytä julkisen omaisuuden yksityistä hallintaoikeutta koskevan sopimuksen tekemistä.
151 Valittajan väite, jonka mukaan tällaista sopimusta ei tarvita, koskee toista ongelmaa, nimittäin näiden välttämättömien rakennelmien ja laitteiden käyttöoikeuden oikeudellisia edellytyksiä.
152 HRS, jota valittaja tässä yhteydessä käyttää esimerkkinä, on osoitus tästä erosta. Vaikka HRS:llä valittajan ilmoituksen mukaan ei ole "sopimusta julkisen omaisuuden hallintaoikeudesta", sen täytyy kuitenkin käyttää lentoaseman rakennelmia ja laitteita voidakseen harjoittaa toimintaansa, mikä on mahdollista vain sellaisen sopimuksen perusteella, johon sisältyy ADP:n antama lupa tarjota maapalveluja ADP:n hallinnoimia lentoaseman rakennelmia ja laitteita käyttäen.
153 Valittajan väitteen osalta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esiin tuomalla oikeuskäytännöllä(33) ei ole merkitystä siksi, että se ei koske julkisen omaisuuden hallinnointia, on korostettava, että kyseessä olevat tuomiot koskivat infrastruktuurien käyttöoikeutta, jonka antajina olivat niiden hallinnoinnista vastaavat yksiköt, mistä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viittaus näihin tuomioihin on perusteltu.
154 Lopuksi ADP väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen huomautus, jonka mukaan on katsottava, että kyseessä olevan toiminnan harjoittajat ovat yksityisiä yrityksiä, on "merkityksetön". On kuitenkin todettava, että tällä seikalla on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan merkitystä sen määrittelemiseksi, onko jokin toiminta perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettua liiketoimintaa.(34)
Kahdeksas valitusperuste, joka koskee asian kannalta merkityksellisten markkinoiden määrittelyä
155 Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut perustamissopimuksen 86 artiklaa, kun se on esittänyt kyseessä olevista markkinoista virheellisen määritelmän.
156 ADP muistuttaa tältä osin, että riidanalaiset maksut perittiin vastikkeena julkisen omaisuuden yksityisestä hallintaoikeudesta ja että tämä oikeus ei ole välttämätön maapalvelujen tarjoamiselle. Osoituksena tästä on HRS:n tarjoama esimerkki, sillä yhtiö tuottaa ADP:n mukaan palveluja ilman julkisen omaisuuden yksityistä hallintaoikeutta, ja näin ollen sillä on käyttöoikeus, josta ei aiheudu mitään maksuja.
157 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ei siis olisi pitänyt katsoa, että asian kannalta merkitykselliset markkinat muodostuvat "Pariisin alueen lentoasemien hallinnointipalveluista", joissa on kyse "edellytyksistä käyttää lentoaseman rakennelmia ja laitteita".
158 Valittaja katsoo edelleen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viittaus asiassa British Leyland vastaan komissio annettuun tuomioon,(35) jonka mukaan maahantuodun ajoneuvon rekisteröintiä varten tarvitaan valmistajan antama rekisteriote, on merkityksetön, koska nyt käsiteltävänä olevassa asiassa maapalvelujen tarjoaminen nimenomaan ei edellytä julkisen omaisuuden yksityistä hallintaoikeutta, eikä niin ollen myöskään maksun suorittamista.
159 Komissio katsoo, että tämä valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska siinä vain toistetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetty neljännen kanneperusteen toinen osa, joka on kirjattu valituksenalaisen tuomion 131-136 kohtaan.
160 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen hyväksymästä ja valittajan kyseenalaistamasta tuotemarkkinoiden määrittelystä on todettava, että valitukseen sisältyy tosiseikkoja, jotka koskevat nimenomaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointia ja joita ei näin ollen mainita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostetussa kanteessa. Kantaja katsoo erityisesti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esiin tuoman asian British Leyland vastaan komissio(36) oikeuskäytännöllä ei ole asian kannalta merkitystä ja väittää, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi vedota sitä vastaan muutoksiin, jotka on tehty väitetiedoksiantoon jälkeenpäin niiden toimenpiteiden yhteydessä, jotka toteutettiin direktiivin täytäntöön panemiseksi valituksenalaisen tuomion 127 kohdassa mainittujen maapalvelujen osalta.
161 Valitusperuste voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi siltä osin, kuin se koskee tuotemarkkinoiden määrittelyä.
162 Maantieteellisten markkinoiden määrittelyn osalta, joka on myös tämän valitusperusteen kohteena, on sitä vastoin todettava, että valittaja tosiasiallisesti vain toistaa väitteensä, jonka mukaan markkinoihin olisi pitänyt sisällyttää kaikki Pariisin alueen maa-alueet ja rakennukset, jotka vastaavat ADP:n julkisen omaisuuden piiriin kuuluvaa aluetta, jolla palvelun tarjoaja voi harjoittaa valituksenalaisen tuomion 141 kohdassa mainittua toimintaansa.
163 On myös huomionarvoista, että valittaja ei esitä vastauskirjelmässään yhtään perustelua sen tueksi, että valitusperusteen tämä osa voitaisiin ottaa tutkittavaksi.
164 Edellä mainittuun asiaan Kupka Floridi vastaan CES perustuvan oikeuskäytännön mukaisesti tästä seuraa, että valitusperustetta ei voida ottaa tutkittavaksi siltä osin, kuin se koskee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kyseessä olevien maantieteellisten markkinoiden määrittelyä.
165 On jo näytetty toteen, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi ole vääristynyt siltä osin, kuin se katsoi, että riidanalaiset maksut eivät ole vastiketta pelkästään julkisen omaisuuden yksityisestä hallintaoikeudesta.
166 Huomautettakoon tältä osin, että nyt käsiteltävänä oleva asia koskee lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttöoikeutta, jonka puuttuessa maapalvelujen tarjoaja jo palvelujen määritelmän vuoksi ei voi harjoittaa toimintaansa. Tämän käyttöoikeuden edellytykset määrää ADP lentoasemien hallinnointitehtäviensä puitteissa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut tämän ja valittaja viittaa siihen nimenomaisesti valituksessaan, jossa todetaan, että asian tosiseikkojen tapahtuma-aikana käytössä oli "ADP:n antama kulkulupa lentoaseman suljetulle kenttäalueelle pääsyä varten".
167 Tässä yhteydessä maapalvelujen tarjoajat tarvitsevat palvelua, jonka niille voi tarjota ainoastaan ADP, eli sen hallinnoimien rakennelmien ja laitteiden käyttöoikeutta edellytyksillä, jotka ADP määrää hallinnointitehtäviensä puitteissa.
168 Se, että luvan voivat saada myös HRS:n kaltaiset toimijat, jotka eivät käytä yksityisesti julkista omaisuutta, ei millään tavalla vaikuta siihen, että lupa on välttämätön lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käytön kannalta, koska maapalvelujen suorittaminen edellyttää jo määritelmänsä perusteella niiden käyttöä. HRS:n kaltaiset toimijat ovat näin ollen myös ADP:n tarjoamien palvelujen ostajia.
169 Se, että toimijat, joilla ei ole julkisen omaisuuden yksityistä hallintaoikeutta, saavat käyttää lentoaseman rakennelmia ja laitteita maksua suorittamatta, ei myöskään horjuta asian kannalta merkityksellisten markkinoiden määrittelyä. Tällaisten toimijoiden on nimittäin hankittava asianomainen kulkulupa ja niin ollen ADP:n palvelujen käyttölupa. Se, että ADP tuolloin ei perinyt niiltä mitään maksua, toisin kuin niiden lentoaseman alueelle sijoittautuneilta kilpailijoilta, ei näin ollen vaikuta asian kannalta merkityksellisten markkinoiden määrittelyyn.
170 Arvostelua, jonka valittaja kohdistaa ensimmäisen oikeusasteen antamaan markkinoiden määritelmään, ei näin ollen voida hyväksyä. Lisäksi edellä esitetystä ilmenee, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on täysin perustellusti korostanut nyt käsiteltävän asian ja edellä mainitun asiassa British Leyland vastaan komissio annetun tuomion yhtäläisyyttä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ilmaisee näet selvästi valituksenalaisen tuomion 138 kohdassa, että asiassa British Leyland annettu tuomio koski tämän yrityksen monopolia antaa kyseistä merkkiä olevien ajoneuvojen rekisteröintiä varten tarvittavia vaatimustenmukaisuustodistuksia, ja yhteisöjen tuomioistuin katsoi mainitussa asiassa, että kyseessä olevat markkinat eivät olleet ajoneuvojen myyntimarkkinat vaan erilliset johdannaiset markkinat, jotka muodostuvat palveluista, jotka käytännössä ovat välttämättömiä jälleenmyyjille, jotta nämä voivat myydä British Leylandin valmistamia ajoneuvoja.
171 Yhtäläisyys nyt käsiteltävänä olevaan asiaan tulee esiin yhteydessä, jossa ei ole kyse maapalvelujen markkinoista, vaan lentoaseman sellaisten rakennelmien ja laitteiden hallinnoinnista, jotka ovat välttämättömiä tällaisten palvelujen suorittamista varten ja joiden käyttöoikeuden antaa ADP.
172 Arvostelun osalta, joka koskee valituksenalaisen tuomion 127 kohtaa, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että ADP on riidan kohteena olevien tosiseikkojen tapahtuma-ajan jälkeen perinyt maksua myös niiltä toimijoilta, joilla ei ole julkisen omaisuuden yksityistä hallintaoikeutta, on riittävää todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmentää mainitussa kohdassa nimenomaisesti tuovansa esiin tämän tilanteen vain ylimääräisenä huomautuksena, eikä valittaja ole valituskirjelmässään arvostellut tätä täsmennystä.
173 Maantieteellisten markkinoiden määrittelyä koskevia valittajan perusteluja on syytä tarkastella vain toissijaisesti.
174 On riittävää todeta tältä osin, että jo edellä esitetystä seuraa, ettei näitä perusteluja voida hyväksyä.
175 Edellä esitetystä ilmenee nimittäin, että ADP tarjoaa oikeuden käyttää lentoasemien rakennelmia ja laitteita, jotka ovat välttämättömät maapalvelujen tarjoamista varten jo niiden määritelmän perusteella. Tämä seikka erottaa ADP:n palvelut kaikista Pariisin alueen maa-alueiden ja rakennusten omistajien palveluista. Siksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on oikein perustein katsonut, että kyseessä olevat markkinat eivät ulotu kaikkiin näihin maa-alueisiin ja rakennuksiin.
176 Edellä esitetystä seuraa, että tämä valitusperuste on hylättävä osittain siksi, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat ja osittain siksi, että se on perusteeton.
Yhdeksäs valitusperuste, joka koskee määräävää asemaa
177 Tämä valitusperuste koskee erityisesti valituksenalaisen tuomion 149 ja 151 kohtaa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että "koska nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevat markkinat muodostuvat Pariisin alueen lentoasemien hallinnointipalveluista, ADP:llä on kiistattomasti määräävä asema ja jopa laillinen monopoliasema. ADP:llä on siviili-ilmailulain L. 251-2 §:n nojalla kyseessä olevien lentoasemien hallinnointia koskeva laillinen monopoli, ja sillä on yksinomainen oikeus myöntää toimilupia maapalveluja tarjoaville yrityksille ja vahvistaa niiden toiminnan harjoittamisen edellytykset".
178 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lisäksi, että "kaikkien Pariisin alueella sijaitsevien maa-alueiden ja rakennusten huomioon ottamatta jättämistä koskeva väite ei voi menestyä, sillä lentoasemapalvelujen hallinnointi, joka nyt käsiteltävänä olevassa asiassa muodostaa kyseessä olevat markkinat, koskee ainoastaan lentoaseman aluetta, koska ADP:n yksinoikeudella tuottamien palvelujen tarjonta on maapalvelutoiminnan harjoittamisen välttämätön edellytys".
179 Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin todetessaan rikkonut perustamissopimuksen 86 artiklaa.
180 Valittaja toistaa tältä osin, että riidanalaiset maksut ovat pelkästään vastiketta julkisen omaisuuden yksityisestä hallintaoikeudesta, mikä ei ole välttämätöntä maapalvelujen tarjoamisen kannalta.
181 Kyseinen julkinen omaisuus, jota koskeva ADP:n oikeus ei ole "monopoli" vaan vastaa ainoastaan omistajan oikeutta, ei valittajan mukaan näin ollen muodosta kilpailuoikeudessa tarkoitettuja markkinoita.
182 Sitä vastoin asian kannalta merkityksellisiin markkinoihin sisältyy valittajan mukaan kaikki Pariisin alueen kiinteistö- ja rakennuspinta-ala, joka soveltuu tuottamaan palveluja maapalvelujen tarjoajille ja joka voi korvata ADP:n hallinnoiman julkisen omaisuuden piiriin kuuluvat maa-alueet ja rakennukset, joiden käytön vastikkeena riidanalaiset maksut peritään.
183 Valittaja pitää kuitenkin ilmeisenä, ettei sillä ole määräävää asemaa tällä tavalla määritellyillä markkinoilla, koska sen hallinnoima julkinen omaisuus edustaa vain äärimmäisen pientä osaa asian kannalta merkityksellisistä maa-alueista ja rakennuksista.
184 ADP:n tuolloin lentoaseman suljetulle alueelle antamien kulkulupien osalta valittaja toteaa toistamiseen, että vaikka lupia tarvitaankin, niitä ei ole suinkaan varattu julkisen omaisuuden yksityisen hallintaoikeuden omaaville palvelujen tarjoajille ja ettei luvan antamisesta sellaisenaan peritä mitään maksuja. Näistä luvista ei siten voi olla kyse asiassa, joka valittajan mukaan koskee julkisen omaisuuden yksityisen hallintaoikeuden vastikkeena kannettavia riidanalaisia maksuja.
185 Tämä valitusperuste liittyy läheisesti edellä olevaan sikäli, että koska valittaja kiistää ensimmäisen oikeusasteen esittämän asian kannalta merkityksellisten markkinoiden määritelmän ja ehdottaa sen tilalle merkityksellisten markkinoiden huomattavasti laajempaa määritelmää, on väistämätöntä, ettei se hyväksy ensimmäisen oikeusasteen toteamusta määräävästä asemasta.
186 Valittajan edellä esitetty väite muistuttaa äärimmäisen paljon väitettä, jonka se esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa neljännen kanneperusteen kolmannen osan yhteydessä. Komissio väittää myös tältä osin, että väitettä ei siitä syystä voida ottaa tutkittavaksi.
187 Olen kuitenkin eri mieltä tästä näkemyksestä siltä osin, kuin valittaja arvostelee erityisesti arviointia, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että ADP:n toimivalta merkitsee määräävää asemaa.
188 Edellä esitetystä seuraa, että tämä valitusperuste voidaan ottaa tutkittavaksi.
189 Asiasisällön osalta voidaan edellä esitetyn perusteella välittömästi todeta, että tämä valitusperuste nojautuu samoihin olettamuksiin kuin edellinen ja että se niin ollen on hylättävä. Maksujen luonne vastikkeena sellaisesta julkisen omaisuuden yksityisestä käytöstä, joka ei ole välttämätön maapalvelujen tarjoamisen kannalta, sekä mahdollisuus saada lupa ilman korvausta, antaa aihetta viitata siihen mitä edellä on todettu kahdeksannen valitusperusteen tarkastelun yhteydessä, eli että lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttöoikeus muodostaa nyt käsiteltävänä olevassa asiassa merkitykselliset markkinat.
190 Valittajan väite, että tässä ei voida puhua monopolista, koska sen kyseessä oleviin rakennelmiin ja laitteisiin kohdistuva valta on sama kuin kenen tahansa omistajan, ei aseta kyseenalaiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisun pätevyyttä. Kuten ADP itsekin toteaa, se on omistajana ainoa, joka voi antaa ja niin ollen tapauksen mukaan myös evätä oikeuden käyttää lentoasemien rakennelmia ja laitteita sekä vahvistaa tämän käyttöoikeuden edellytykset, jonka puuttuessa maapalvelujen tarjoaminen ei määritelmänsäkään mukaan ole mahdollista.
191 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nojautui kuitenkin juuri tähän näkökohtaan valituksenalaisen tuomion 149 kohdassa, kun se asianmukaisesti totesi, että kyseessä on määräävä asema, jota voidaan luonnehtia niin, että se voi toimia huomattavan itsenäisesti suhteessa kilpailijoihinsa, asiakkaisiinsa ja lopulta kuluttajiin, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oikein perustein toteaa tuomion 147 kohdassa.
192 Komissio esitti myös osuvasti, että rinnastus asiassa Portugali vastaan komissio annettuun tuomioon,(37) jossa yhteisöjen tuomioistuin hyväksyi lentokoneiden laskeutumiseen ja lentoonlähtöön liittyvistä palveluista perittyjen maksujen osalta, että lentoaseman pitäjällä, jolla on valtion myöntämä yksinoikeus, on määräävä markkina-asema sellaisten palvelujen osalta, jotka edellyttävät lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttöä.
193 Korostettakoon vielä, että valittajan väitettä, jonka mukaan sillä on julkisen omaisuutensa osalta vain samat valtuudet kuin kenellä tahansa omistajalla, on ensi näkemältä vaikea sovittaa yhteen sen julkisen vallan käytön korostamisen kanssa, jota se pitää perusteena sille, että kilpailuoikeutta ei voida soveltaa nyt käsiteltävänä olevaan asiaan.
194 Edellä esitetystä seuraa, että tämä valitusperuste on hylättävä.
Kymmenes valitusperuste, joka koskee perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista AFS:n ja OAT:n suorittamien maksujen vertailussa
195 Valittaja arvostelee menetelmää, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vertasi AFS:n ja OAT:n ADP:lle suorittamia maksuja voidakseen arvioida niiden syrjivää luonnetta.
196 Ensiksikin valittaja arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se ei ole ottanut huomioon maksun kiinteää osaa sillä perusteella, että se on korvaus julkisen omaisuuden käytöstä, mistä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ei sen mielestä ole kyse.
197 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valittajan mukaan siten tulkinnut väärin kyseessä olevan maksun käyttötarkoituksen. Valittaja toistaa tässä suhteessa väitteensä, jonka mukaan maksun osia ei voida erottaa toisistaan, koska ne muodostuvat yhdestä ainoasta kokonaismaksusta, joka on vastike julkisen omaisuuden yksityisestä käytöstä.
198 Kuitenkin on huomautettava, että edellä on jo todettu, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole tehnyt virheellistä tulkintaa, kun se hylkäsi valittajan väitteen.
199 Tämä väite on sitä paitsi myöskin ristiriidassa AFS:n esittämien tiettyjen seikkojen kanssa. AFS huomauttaa, että sopimuksen 23 artiklan 2 kohdassa, joka sitoo ADP:tä, määrätään, että liikevaihtoon perustuva maksu peritään, kun ADP toimittaa palveluja Rungisin tiloistaan, siis lentoaseman alueen ulkopuolelta ilman mitään yhteyttä julkisen omaisuuden yksityiseen käyttöön.
200 Tilanne oli sama silloin, kun AFS sai poikkeuksellisesti luvan toimia tilapäisesti Roissy-Charles-de-Gaullen lentoasemalla, siis Orlyn lentoaseman alueen ulkopuolella, jolla sen toimilupa oli voimassa.
201 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli siten oikeassa, kun se katsoi, että maksua ei kokonaisuudessaan peritty vastikkeena julkisen omaisuuden yksityisestä käytöstä ja että oli syytä tarkastella erikseen maksun muuttuvaa osaa, joka kannetaan toimiluvasta ja josta riidanalaisessa päätöksessä on kyse toisin kuin maa-alueista ja rakennusten käytöstä kannettavaa maksun osaa, jota AFS:n tapauksessa ei peritty ("Maa-alueiden ja rakennusten käytöstä ei peritä maksua"). Näin ollen oli myös perusteltua, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ottanut huomioon jälkimmäistä maksuosaa verratessaan maapalveluja tarjoavien AFS:n ja OAT:n saamaa kohtelua.
202 Valittaja väittää toissijaisesti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, jolla se rikkoi perustamissopimuksen 86 artiklaa katsoessaan, että AFS:n ja OAT:n suorittamien maksujen vertailussa oli otettava huomioon OAT:n omahuolinnasta toteutunut liikevaihto.
203 Sen selvittämiseksi, onko kyseessä syrjintä, on näet syytä verrata sen ainoan toiminnan maksuja, joiden osalta AFS ja OAT ovat kilpailijoita, eli palvelut kolmansille. Sitä vastoin kyseessä ei voi olla syrjintä, jos voidaan näyttää toteen, että kummankin kilpailijan suorittaman maksun prosenttimääräinen osuus asian kannalta merkityksellisestä, eli yritysten kilpailun kohteena olevasta toiminnasta toteutuneesta liikevaihdosta, on lähes yhtä suuri, kuten ADP katsoo.
204 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen näkökohdilla omahuolinnasta perittävien maksujen suuruuden mahdollisesta vaikutuksesta kolmansille tarjottavien palvelujen markkinoihin ei valittajan mukaan näin ollen ole mitään merkitystä.
205 ADP huomauttaa lisäksi, että AFS asetti kantelussaan kyseenalaiseksi ainoastaan kolmansille tarjottavien maapalvelujen maksun, mikä osoittaa että kyseessä on ainoa oikeudellisesti asiaan vaikuttava maksu. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi näin ollen pitänyt rajoittaa arviointinsa koskemaan vain sitä.
206 On korostettava, että riidanalaisen päätöksen tarkoitus ei ollut todeta, että ADP on rikkonut perustamissopimuksen 86 artiklaa. Muistettakoon, että tämän määräyksen toisen kohdan c alakohdan mukaan yrityksiltä, joilla on määräävä asema yhteismarkkinoiden merkittävällä osalla, kielletään "erilaisten ehtojen soveltaminen eri kauppakumppaneiden samankaltaisiin suorituksiin kauppakumppaneita epäedulliseen kilpailuasemaan asettavalla tavalla".
207 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on siten varmistettava asettaako ADP nyt käsiteltävänä olevassa asiassa maapalvelujen tarjoajat erilaiseen asemaan samankaltaisten palvelujen osalta, riippumatta siitä ovatko ne lentoyhtiöitä vai maapalveluja kolmansille tarjoavia yrityksiä.
208 Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kenenkään sitä kiistämättä, että ADP tarjoaa samat palvelut omahuolinnan ja kolmansille tarjottavien palvelujen osalta. Tästä seuraa väistämättä, että näihin molempiin toimintoihin ei voida soveltaa erilaisia ehtoja. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on täysin perustellusti katsonut, että erilaisten palvelujen tarjoajien suorittamien maksujen vertailussa on otettava huomioon sekä omahuolinta että kolmansille tarjottavat palvelut.
209 Koska ADP antaa samat palvelut näiden kummankin toiminnan harjoittajille, on niitä kohdeltava syrjimättömästi ADP:n ja sen kauppakumppanien välisissä suhteissa.
210 Mitä tulee perustamissopimuksen 86 artiklassa mainittuun "epäedulliseen kilpailuasemaan" on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin myös todennut, että siitä on ollut kyse, kun se esitti, että omahuolinnasta perittävä alennettu maksu merkitsee lisäksi sitä, että ne, joilla on lupa tarjota kummankin lajin palveluja, saavat investoinneilleen paremman tuoton ja voivat siten tarjota palvelujaan kolmansille paremmilla ehdoilla. Näiden palvelujen tarjoajat saavat näin ollen kilpailuedun niihin yrityksiin nähden, joilla on ainoastaan lupa tarjota palveluja kolmansille.
211 Tällainen edullisempi maksu voi lisäksi kannustaa tiettyjä lentoyhtiöitä hoitamaan itse omat maapalvelunsa mieluummin kuin käyttämään kolmansien palveluja.
212 Valittaja ei ole kiistänyt näiden päätelmien paikkansapitävyyttä. Näin ollen on myönnettävä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustamissopimuksen 86 artiklan vaatimusten mukaisesti näyttänyt toteen, että kilpailu on vääristynyt maapalvelujen markkinoilla ADP:n näiden palvelujen tarjoajilta perimien syrjivien maksujen seurauksena.
213 Valittajan korostama näkökohta, että AFS:n kantelu koskee vain kolmansille tarjottavista palveluista kannettavaa maksua on tältä osin vailla merkitystä. Kuten komissio osuvasti on esittänyt, kantelun sisältö ei voi sitoa komissiota niiden rikkomusten vahvistamisen osalta, joita menettely koskee. Koska komissio voi tutkia asiaa viran puolesta, se voi tutkia sellaisia käytäntöjä, jotka eivät sisälly kanteluun.(38)
214 Valituksenalainen tuomio puolestaan voi koskea vain riidanalaisen päätöksen laillisuutta, eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tarvitse rajoittaa asian tarkastelua kantelun sisältöön.
215 Edellä esitetystä seuraa, että tämä valitusperuste on hylättävä.
Ratkaisuehdotus
216 Näillä perusteilla ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin
- hylkää valituksen ja
- velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, AFS:n kulut mukaan lukien.
(1) - EYVL L 230, s. 10.
(2) - Asia T-128/98 (Kok. 2000, s. II-3929, jäljempänä valituksenalainen tuomio).
(3) - Asia C-91/95 P, tuomio 24.10.1996 (Kok. 1996, s. I-5547, 10 ja 11 kohta).
(4) - Yhdistetyt asiat 95/74-98/74, 15/75 ja 100/75, tuomio 10.12.1975 (Kok. 1975, s. 1615).
(5) - Asia C-174/96 P, määräys 5.12.1996 (Kok. 1996, s. I-6401).
(6) - Menettelystä sovellettaessa kilpailusääntöjä lentoliikenteen alalla toimiviin yrityksiin 14 päivänä joulukuuta1987 annettu neuvoston asetus (EYVL L 374, s. 1).
(7) - Neuvoston 6 päivänä helmikuuta 1962 antama perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204).
(8) - Asia C-264/95 P, tuomio 11.3.1997 (Kok. 1997, s. I-1287).
(9) - Liikenteen jättämisestä neuvoston asetuksen N:o 17 soveltamisalan ulkopuolelle 26 päivänä marraskuuta 1962 annettu neuvoston asetus (EYVL 1962, 124, s. 2751).
(10) - Kilpailusääntöjen soveltamisesta rautatie-, maantie ja sisävesiliikenteessä 19 päivänä heinäkuuta 1968 annettu neuvoston asetus (EYVL L 175, s. 1).
(11) - Kursivointi tässä.
(12) - Ks. esim. asia C-36/98, Espanja v. neuvosto, tuomio 30.1.2001 (Kok. 2001, s. I-779, 49 kohta).
(13) - EYVL L 122, s. 2.
(14) - Perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta lentoliikenteen alan sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin 14 päivänä joulukuuta 1987 annettu neuvoston asetus (EYVL L 374, s. 9).
(15) - Pääsystä maahuolinnan markkinoille yhteisön lentoasemilla 15 päivänä lokakuuta 1996 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 272, s. 36).
(16) - Asia C-244/92 P, Kupka Floridi v. CES, määräys 26.4.1993 (Kok. 1993, s. I-2041, 9 ja 10 kohta).
(17) - Määräyksen 9 kohta.
(18) - Riidanalaisen päätöksen perusteluosan 108 kohta.
(19) - Riidanalaisen päätöksen perusteluosan 109-127 kohta.
(20) - ADP viittaa asiaan C-64/98 P, Petrides v. komissio, tuomio 9.9.1999 (Kok. 1999, s. I-5187, 16 kohta) ja asiaan C-401/96 P, Somaco v. komissio, tuomio 7.5.1998 (Kok. 1998, s. I-2587, 54 kohta).
(21) - Ks. asia C-237/98 P, Dorsch Consult v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.6.2000 (Kok. 2000, s. I-4549, 35 ja 36 kohta).
(22) - ADP:n ja maapalveluja tarjoavan yhtiön OAT:n välisen sopimuksen sanamuoto on samanlainen.
(23) - Kursivointi tässä.
(24) - Kursivointi tässä.
(25) - Kursivointi tässä.
(26) - Kursivointi tässä.
(27) - Ks. esim. asia C-137/95 P, SPO ym. v. komissio, määräys 25.3.1996 (Kok. 1996, s. I-1611, 47 kohta).
(28) - Ks. viimeksi asia C-218/00, Cisal di Battistello Venanzio, tuomio 22.1.2002, 22 kohta (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(29) - Valituksenalaisen tuomion 112-121 kohdat.
(30) - Edellä mainittu asia Cisal di Battistello Venanzio, tuomion 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(31) - Asia 30/87, Bodson, tuomio 4.5.1988 (Kok. 1988, s. 2479) ja asia C-364/92, SAT Fluggesellschaft, tuomio 19.1.1994 (Kok. 1994, s. I-43, Kok. Ep. XV, s. I-1).
(32) - Valituksenalaisen tuomion 122 kohta.
(33) - Asia 41/83, Italia v. komissio, tuomio 20.3.1985 (Kok. 1985, s. 873) ja asia T-229/94, Deutsche Bahn v. komissio, tuomio 21.10.1997 (Kok. 1997, s. II-1689).
(34) - Asia C-41/90, Höfner ja Elser, tuomio 23.4.1991 (Kok. 1991, s. I-1979, Kok. Ep. XI, s. I-147, 22 kohta).
(35) - Asia 226/84, tuomio 11.11.1986 (Kok. 1986, s. 3263).
(36) - Mainittu edellä.
(37) - Asia C-163/99, tuomio 29.3.2001 (Kok. 2001, s. I-2613).
(38) - Yhdistetyt asiat 32/78, 36/78-82/78, BMW Belgium, v. komissio, tuomio 12.7.1979 (Kok. 1979, s. 2435, 18 kohta).