61996CC0137_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1 Komissio vaatii kanteessaan, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa Saksan liittotasavallan laiminlyöneen EY:n perustamissopimuksen mukaiset velvoitteensa, koska se ei ole asetetussa määräajassa antanut kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta 15 päivänä heinäkuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/414/ETY(1) täytäntöönpanon edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä direktiivin 10 artiklan 1 kohdan toisen luetelmakohdan säännöksiä lukuun ottamatta.
Komission kanteessa vedottiin alun perin edellä mainitun artiklan kansallisen voimaansaattamisen laiminlyöntiin. Vastaajana oleva hallitus on kuitenkin esittänyt, että jäsenvaltioille täytäntöönpanoa varten asetettu määräaika ei ollut 10 artiklan 1 kohdan toisen luetelmakohdan osalta vielä kulunut umpeen silloin kun komissio aloitti tuomioistuinmenettelyä edeltävän menettelyn. Direktiivin 91/414/ETY 23 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden ei tarvitse antaa 10 artiklan 1 kohdan toisen luetelmakohdan täytäntöönpanon edellyttämiä säädöksiä ennen kuin vuoden kuluttua direktiivin 94/43/EY(2) "yhdenmukaisten periaatteiden" antamisesta, eli 27.7.1995. Direktiivi 94/43/EY kumottiin sittemmin yhteisöjen tuomioistuimen 18.6.1996 antamalla tuomiolla,(3) minkä vuoksi 10 artiklan 1 kohdan toisen luetelmakohdan täytäntöönpanon määräaika ei ole kantajan mukaan vielä alkanut kulua. Kantajan huomautusten johdosta komissio on rajannut kanteestaan pois mainitun artiklan täytäntöönpanon laiminlyöntiä koskevan väitteen säilyttäen kanteen muilta osin ennallaan.
2 Direktiivillä, jonka täytäntöönpano on riidan kohteena, pyritään lähentämään jäsenvaltioissa voimassa olevia säännöksiä kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta, koska eri kansallisten säännösten väliset erot "aiheuttavat kaupan esteitä paitsi kasvinsuojeluaineiden myös kasvituotteiden kaupalle, ja niillä on suoria vaikutuksia sisämarkkinoiden toteuttamiseen ja toimintaan".(4) Direktiivin 91/414/ETY 1 artiklan mukaan direktiivi "koskee myytävässä muodossa olevien kasvinsuojeluaineiden hyväksymistä, markkinoille saattamista, käyttöä ja valvontaa yhteisössä sekä 2 artiklan 1 kohdassa määriteltyyn käyttöön tarkoitettujen tehoaineiden markkinoille saattamista ja valvontaa yhteisössä". Sen 4 artiklassa vahvistetaan säännöt, joiden noudattamista jäsenvaltioiden on valvottava kasvinsuojeluaineita koskevia lupia myöntäessään. Direktiivin 10 artiklan 1 kohdassa osoitetaan säännöt, jotka perustuvat jäsenvaltioiden myöntämien hyväksyntöjen vastavuoroisen tunnustamisen periaatteelle: "mainitun tuotteen hyväksymisen yhteydessä jo suoritettujen testien ja määritysten" uusimisesta on pidätyttävä "jos maatalouteen, kasvinsuojeluun ja ympäristöön, erityisesti ilmastoon, liittyvät ja tuotteen käytön kannalta merkitykselliset olosuhteet kyseisillä alueilla ovat verrattavissa toisiinsa".(5) Jäsenvaltioiden on lisäksi, "jos yhdenmukaiset periaatteet on annettu 23 artiklan mukaisesti ja kun tuote sisältää ainoastaan liitteeseen I merkittyjä tehoaineita, sallittava myös mainitun tuotteen markkinoille saattaminen alueellaan, jos maatalouteen, kasvinsuojeluun ja ympäristöön, mukaan lukien ilmasto, liittyvät ja tuotteen käytön kannalta merkitykselliset olosuhteet kyseisillä alueilla ovat verrattavissa toisiinsa."(6) Direktiivin 23 artiklassa säädetään, että "jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja halinnolliset määräykset voimaan kahden vuoden kuluessa sen tiedoksi antamisesta".(7)
3 Saksan hallitus on huomautuksissaan muistuttanut, että Pflanzenschutzgesetzia (kasvinsuojeluaineita koskeva laki) koskeva muutosesitys, jolla pyritään saattamaan kansalliset oikeussäännöt direktiivin mukaiseksi, on parhaillaan hyväksyttävänä. Saksan hallitus kiistää jäsenyysvelvoitteiden laiminlyönnistä tehdyn asiaväitteen joka tapauksessa.
Vastaajana olevan hallituksen puolustuksekseen esittämiä perusteluja ei jäljempänä esitetyistä syistä mielestäni pitäisi kuitenkaan hyväksyä. Saksan hallituksen väite, jonka mukaan tilanteessa ei olisi tarpeen antaa erityistä täytäntöönpanotoimea, koska direktiivin 91/414/ETY säännökset ovat keskeisiltä osin sisällöltään samat kuin Saksan oikeusjärjestyksessä jo voimassa olevat säännökset, ei ole vakuuttava. Direktiivin 23 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään nimenomaan, että jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on "viitattava tähän direktiiviin tai niitä virallisesti julkaistaessa niihin on liitettävä viittaus tähän direktiiviin". Tässä säännöksessä edellytetään nimenomaan erityisen täytäntöönpanotoimen toteuttamista. Saksan hallitus ei myöskään ole toimittanut yksityiskohtaisempaa selvitystä niiden jo voimassa olevien kansallisten säännösten sisällöstä, jotka tekisivät direktiivin 91/414/ETY täytäntöönpanon turhaksi.
On myös vaikea yhtyä vastaajan väitteeseen, jonka mukaan kyseisestä direktiivistä voidaan esittää useita monimutkaisia tulkintakysymyksiä, joiden vuoksi sen välitön täytäntöönpano on tavallista vaikeampaa. Sen mukaan komissio on parasta aikaa valmistelemassa tulkintaa koskevaa asiakirjaa, jonka sisällöstä ei ole saatu tarkempia tietoja ja jonka tarkoituksena on juuri näiden vaikeuksien voittaminen. Komissio on Saksan hallituksen lausunnoista poiketen ilmoittanut, ettei se valmistele tällaista asiakirjaa. Ei ole myös mitään syytä katsoa, että Saksan hallituksen esittämät direktiivin 91/414/ETY tulkintavaikeudet voisivat olla jäsenyysvelvoitteiden laiminlyönnin perusteena, sillä jäsenvaltioilla oli velvollisuus panna direktiivi 91/414/ETY täytäntöön huolimatta kyseisten säännösten mahdollisista tulkintavaikeuksista.
Saksan hallitus on myös väittänyt, että vaikka se olisikin päättänyt panna riidanalaisen direktiivin täytäntöön määräajassa, kasvinsuojeluaineiden vaihdantaa koskevien säännösten yhdenmukaistamista koskevaa avainsäännöstä eli 10 artiklaa ei voitaisi käytännössä soveltaa sen vuoksi, ettei liitteestä I ilmennyt yhtäkään tehoainetta. Näin ollen jäsenvaltiot eivät voi tällä hetkellä tunnustaa vastavuoroisesti myönnettyjä hyväksyntöjä, vaikka direktiivin tätä koskevat säännökset olisikin täytäntöönpantu määräajassa.
Tämä kanta ei myöskään ole perusteltu, sillä jäsenvaltioille kuuluva täytäntöönpanovelvollisuus ei riipu siitä, voidaanko niitä säännöksiä, jotka ne aikovat toteuttaa, soveltaa. Jäsenvaltioilla on joka tapauksessa velvollisuus panna direktiivi täytäntöön luomalla kansalliseen oikeusjärjestykseen sellaiset edellytykset, että yhteisöjen oikeussääntöjä voidaan soveltaa. On kokonaan toinen kysymys, onko tällaiset edellytykset luotu, eikä siitä ole nyt kysymys. Edellytysten olemassaololla ei missään tapauksessa ole merkitystä direktiivin kansallisen täytäntöönpanovelvollisuuden kannalta, ja on ilmeistä ettei tätä velvollisuutta ole asiassa noudatettu.
Ratkaisuehdotus
4 Edellä esitetyn perusteella yhteisöjen tuomioistuimen pitäisi hyväksyä kanne ja velvoittaa vastaajana oleva valtio korvaamaan oikeudenkäyntikulut työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
(1) - EYVL L 230, s. 1.
(2) - Direktiivin 91/414/ETY liitteestä VI 27 päivänä heinäkuuta 1994 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 227, s. 31).
(3) - Asia C-303/94, parlamentti v. neuvosto, tuomio 18.6.1996 (Kok. 1996, s. I-2943).
(4) - Ks. viides perustelukappale.
(5) - Ks. 10 artiklan 1 kohdan ensimmäinen luetelmakohta.
(6) - Ks. 10 artiklan 1 kohdan toinen luetelmakohta.
(7) - Kuten edellä on jo todettu, 23 artiklan 2 kohdassa säädetään kuitenkin poikkeusjärjestelystä 10 artiklan 1 kohdan toisen luetelmakohdan noudattamisen edellyttämien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten osalta.