61995CJ0352_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-352/95,
jonka Tribunal de commerce de Pontoise (Ranska) on saattanut EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen tässä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa
Phytheron International SA
vastaan
Jean Bourdon SA
ennakkoratkaisun EY:n perustamissopimuksen 30 ja 36 artiklan tulkinnasta,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
(viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. C. Moitinho de Almeida sekä tuomarit C. Gulmann (esittelevä tuomari), D. A. O. Edward, J.-P. Puissochet ja M. Wathelet,
julkisasiamies: F. G. Jacobs,
kirjaaja: apulaiskirjaaja H. von Holstein,
ottaen huomioon kirjalliset huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
- Phytheron International SA, edustajanaan asianajaja Lise Funck-Brentano, Pariisi,
- Ranskan hallitus, asiamiehinään ulkoasianministeriön oikeudellisen osaston apulaisosastopäällikkö Catherine de Salins ja saman osaston ulkoasiainsihteeri Philippe Martinet,
- Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään oikeudellisen yksikön virkamies Berend Jan Drijber ja oikeudellisessa yksikössä toimiva kansallinen virkamies Jean-Francis Pasquier,
ottaen huomioon suullista käsittelyä varten laaditun kertomuksen,
kuultuaan Phytheron International SA:n, Ranskan hallituksen ja Euroopan yhteisöjen komission 12.9.1996 pidetyssä istunnossa esittämät suulliset huomautukset,
kuultuaan julkisasiamiehen 24.10.1996 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1 Tribunal de commerce de Pontoise on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 3.10.1995 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 15.11.1995, EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla kaksi ennakkoratkaisukysymystä EY:n perustamissopimuksen 30 ja 36 artiklan tulkinnasta.
2 Nämä kysymykset on esitetty riita-asiassa, jossa kantajana on ranskalainen yhtiö Phytheron International SA (jäljempänä Phytheron) ja vastaajana ranskalainen yhtiö Jean Bourdon SA (jäljempänä Bourdon) ja joka koskee sitä, että Bourdon vetäytyi näiden kahden yhtiön vuonna 1994 tekemästä sopimuksesta, jonka mukaan Bourdon oli sitoutunut ostamaan 3 000 litraa Previcur N -nimistä kasvinsuojeluainetta, joka oli tuotu Saksasta mutta joka oli peräisin Turkista.
3 Bourdon peruutti tilauksensa ennen tuotteen toimittamista väittäen, että tätä Previcur N -erää ei saanut markkinoida Ranskassa ilman tavaramerkin haltijan suostumusta ja että haltija ilmeisesti vastusti tuotteen markkinointia. Phytheron nosti tämän vuoksi Tribunal de commerce de Pontoisessa vahingonkorvauskanteen Bourdonia vastaan sopimusrikkomuksena pidettävän sopimuksesta vetäytymisen perusteella.
4 Bourdon on väittänyt kansallisessa tuomioistuimessa, että Ranskan oikeuden mukaan kolmansista maista peräisin olevien tuotteiden tuonti on lainvastaista, jos näiden tuotteiden tunnusmerkkinä olevan tavaramerkin haltija ei ole antanut suostumustaan näiden tuotteiden tuontiin. Bourdon on sitä mieltä, että jos sopimusvelvoitteet olisi täytetty, Bourdon olisi voitu haastaa oikeuteen tavaramerkkioikeuden loukkaamisen vuoksi, koska tavaramerkin haltija ei ollut antanut suostumustaan riidanalaisen erän markkinointiin.
5 Phytheron on väittänyt, että yhteisön oikeuden mukaan silloin, kun tuote on tuotu lainmukaisesti yhteen jäsenvaltioon ja saatettu siellä markkinoille, siihen sovelletaan tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatetta Euroopan unionin alueella. Koska Saksan liittotasavalta sovelsi kysymyksessä olevana aikana tavaramerkkioikeuden haltijan oikeuksien kansainvälisen sammumisen periaatetta, riidanalaiseen Previcur N -erään, joka oli tuotu lainmukaisesti Saksaan ja joka oli saatettu siellä markkinoille, oli siten sovellettava tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatetta Euroopan unionin alueella.
6 Näissä olosuhteissa Tribunal de commerce de Pontoise on lykännyt asian käsittelyä ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat kysymykset:
"1) Voidaanko tuotetta, jonka tavaramerkki on suojattu ja jonka jäsenvaltion A elinkeinonharjoittaja hankkii laillisesti jäsenvaltiosta B, jossa tuote on hyväksytty ja jossa sitä markkinoidaan tällä samalla tavaramerkillä, tuoda maahan jäsenvaltiosta B ja markkinoida sitä jäsenvaltiossa A, silloin kun kyseinen tuote on
- alkuperäinen tuote, jota ei ole mitenkään käsitelty,
- tuote, jonka pakkausta ei ole muutettu lukuun ottamatta sitä, että etikettiin on lisätty joitakin mainintoja jäsenvaltio A:n lainsäädännössä asetettujen vaatimusten täyttämiseksi,
- hyväksytty myös jäsenvaltiossa A?
2) Onko jäsenvaltio A:n tavaramerkkilainsäädäntöön perustuva kielto perustamissopimuksen 30 artiklan määräysten vastainen?"
7 Kuten Ranskan hallitus ja komissio ovat esittäneet, näihin kysymyksiin liittyviä oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja on täsmennettävä, jotta niihin voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus.
8 Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Bourdon on väittänyt kansallisessa tuomioistuimessa, että Ranskan oikeudessa sovellettavan tavaramerkin alueellisuuden periaatteen mukaan tavaramerkin haltija voi kieltää tuotteidensa tuomisen kolmansista maista ilman sen suostumusta; esitetyillä kysymyksillä tiedustellaan näin sitä, onko tällaisten kansallisten säännösten soveltaminen perustamissopimuksen 30 artiklan vastaista, jossa kielletään tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet.
9 Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee myös, että riidanalaista ei ole se, että kysymyksessä oleva tuote oli valmistettu Turkissa, jossa Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö Schering, joka on Hoechst-konsernin tytäryhtiö, valmistuttaa sitä toisella tytäryhtiöllä ja tuo tätä tuotetta sitten Saksaan.
10 Käsiteltäessä tätä asiaa yhteisöjen tuomioistuimessa on kuitenkin esitetty, että todellisuudessa kyseinen tuote oli valmistettu Saksassa, josta se vietiin Turkkiin, ja että itsenäinen elinkeinonharjoittaja oli hankkinut riidanalaisen erän Turkista saksalaisen Hoechst-konsernin turkkilaiselta tytäryhtiöltä ja myynyt tämän jälkeen erän Phytheronille.
11 Tämän tuomion 12-14 kohdassa esitettävistä syistä yhteisöjen tuomioistuin voi kuitenkin vastata esitettyihin kysymyksiin ainoastaan siten, että se ottaa huomioon pelkästään ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenevät tosiseikat.
12 Jos yhteisöjen tuomioistuin vastaisi kysymyksiin niiden tosiseikkojen perusteella, jotka on mainittu käsiteltäessä asiaa yhteisöjen tuomioistuimessa, ennakkoratkaisukysymyksissä esitetyn ongelman keskeinen sisältö muuttuisi. Tässä tapauksessa yhteisöjen tuomioistuin esittäisi ratkaisunsa sellaiseen periaatteelliseen ongelmaan, josta se ei ole vielä lausunut mitään, ottaen ratkaisussaan huomioon sellaiset tosiseikat, jotka olisi pitänyt täsmentää jo aiemmin, jotta yhteisöjen tuomioistuin voisi antaa hyödyllisen vastauksen näihin kysymyksiin.
13 Seuraavaksi on todettava, että sellaisessa oikeusriidassa, johon liittyy merkittäviä tavaramerkin haltijan oikeuksien laajuutta koskevia ongelmia, erityiset syyt puhuvat sen puolesta, että yhteisöjen tuomioistuin voi antaa ratkaisunsa ainoastaan niiden tosiseikkojen perusteella, jotka ilmenevät ennakkoratkaisupyynnöstä, koska tavaramerkkioikeuden haltija ei voi esittää näkemystään yhteisöjen tuomioistuimessa sen vuoksi, että hän ei ole kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan oikeusriidan asianosainen.
14 Ennakkoratkaisukysymysten keskeisen sisällön muuttaminen olisi yhteensopimatonta yhteisöjen tuomioistuimelle perustamissopimuksen 177 artiklassa annetun tehtävän samoin kuin sen velvollisuuden kanssa, joka yhteisöjen tuomioistuimella on sen takaamiseksi, että jäsenvaltioiden hallituksille ja asianosaisille annetaan mahdollisuus esittää huomautuksensa EY:n tuomioistuimen perussäännön 20 artiklan mukaisesti, kun otetaan huomioon se seikka, että tämän säännöksen mukaan ainoastaan ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevat päätökset annetaan tiedoksi asianosaisille (ks. esim. yhdistetyt asiat 141/81, 142/81 ja 143/81, Holdijk ym., tuomio 1.4.1982, Kok. 1982, s. 1299, 6 kohta ja asia C-178/95, Wiljo, tuomio 30.1.1997, 30 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
15 Lisäksi on todettava, että kansallinen tuomioistuin ei mainitse nimenomaisesti sitä, kuka on kyseisen tavaramerkin haltija Saksassa ja Ranskassa. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin epäsuorasti, että tavaramerkki kuuluu sekä Saksassa että Ranskassa saksalaisen Hoechst-konsernin yhtiöille ja että tavaramerkin haltija tai jokin sen kanssa samaan konserniin kuuluva yhtiö on saattanut tuotteen markkinoille Saksassa.
16 Kyseessä olevana aikana Ranskassa voimassa olleista säännöksistä on todettava, että - kuten Ranskan hallitus on erityisesti todennut - immateriaalioikeuksia koskevan lain (code de la propriété intellectuelle) L.713-4 §:llä oli saatettu osaksi Ranskan oikeutta jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 89/104/ETY (EYVL 1989 L 40, s. 1, jäljempänä tavaramerkkidirektiivi) 7 artikla, jossa säädetään seuraavaa:
"1. Tavaramerkin haltija ei saa kieltää tavaramerkin käyttämistä niissä tavaroissa, jotka haltija tai hänen suostumuksellaan joku muu on saattanut markkinoille yhteisössä tätä tavaramerkkiä käyttäen.
2. Mitä 1 kohdassa säädetään, ei sovelleta, jos haltijalla on perusteltua aihetta vastustaa tavaroiden laskemista uudelleen liikkeelle, erityisesti milloin tavaroihin tehdään muutoksia tai niitä huononnetaan sen jälkeen, kun ne on laskettu liikkeelle."
17 Tältä osin on todettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tavaramerkkidirektiivin 7 artiklalla, joka on sanamuodoltaan yleinen, säännellään tyhjentävästi tavaramerkkioikeuden sammuminen sellaisten tuotteiden osalta, jotka on saatettu markkinoille yhteisön alueella; lisäksi oikeuskäytännön mukaan silloin, kun yhteisön direktiiveissä on yhdenmukaistettu ne toimenpiteet, jotka ovat tarpeen perustamissopimuksen 36 artiklassa mainittujen intressien suojelemiseksi, tätä koskevia kansallisia toimenpiteitä on arvioitava tavaramerkkidirektiivin säännösten perusteella eikä siten perustamissopimuksen 30 ja 36 artiklan perusteella (ks. yhdistetyt asiat C-427/93, C-429/93 ja C-436/93, Bristol-Myers Squibb ym., tuomio 11.7.1996, Kok. 1996, s. I-3457, 25 ja 26 kohta).
18 Kansallisen tuomioistuimen esittämät kysymykset on siten ymmärrettävä niin, että ne koskevat tavaramerkkidirektiivin 7 artiklaa, ja tällöin on otettava huomioon se, että yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että tätä artiklaa on tulkittava tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten valossa (ks. em. asia Bristol-Myers Squibb ym., tuomion 27 kohta) ja että soveltaessaan kansallista lainsäädäntöä kansallisen tuomioistuimen on tulkittava sitä mahdollisuuksien mukaan direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen valossa, jotta direktiivin tavoitteet voitaisiin saavuttaa, ja näin on siitä riippumatta, onko lainsäädäntö annettu ennen direktiiviä vai sen jälkeen (ks. yhdistetyt asiat C-71/94, C-72/94 ja C-73/94, Eurim-Pharm, tuomio 11.7.1996, Kok. 1996, s. I-3603, 26 kohta).
19 Siten kansallisen tuomioistuimen esittämillä kysymyksillä, joihin on syytä vastata yhdessä, on pääasiallisesti tarkoitus saada täsmennystä siihen, onko tavaramerkkidirektiivin 7 artiklan vastaisena pidettävä sitä, että jäsenvaltiossa A sovelletaan sellaista kansallista säännöstä, jonka perusteella tavaramerkin haltija voi estää tavaramerkillä suojatun tuotteen tuonnin, kun
- tuote on valmistettu kolmannessa maassa,
- joko tavaramerkin haltija tai sen kanssa samaan konserniin kuuluva yhtiö on tuonut tuotteen jäsenvaltioon B,
- riippumaton elinkeinonharjoittaja on hankkinut tuotteen laillisesti jäsenvaltiosta B ja vienyt sen jäsenvaltioon A,
- tuotetta ei ole käsitelty eikä sen pakkausta ole muutettu lukuun ottamatta sitä, että etikettiin on lisätty tiettyjä mainintoja jäsenvaltio A:n lainsäädännössä asetettujen vaatimusten noudattamiseksi, ja
- tavaramerkkioikeuksien haltijana jäsenvaltioissa A ja B on sama konserni.
20 Aluksi on muistutettava, että tavaramerkkidirektiivin 7 artiklan 1 kohdan sanamuoto vastaa sitä sanamuotoa, jota yhteisöjen tuomioistuin on käyttänyt tuomioissaan, joissa se on tulkitessaan perustamissopimuksen 30 ja 36 artiklaa vahvistanut tavaramerkkioikeuden sammumisen periaatteen sisältyvän yhteisön oikeuteen. Tässä säännöksessä toistetaan siten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö, jonka mukaan jäsenvaltion lainsäädännön mukaan suojatun tavaramerkkioikeuden haltija ei voi vedota tähän lainsäädäntöön estääkseen tietyn tuotteen tuonnin tai markkinoille saattamisen, jos se on itse laskenut tämän tuotteen liikkeelle toisessa jäsenvaltiossa tai jos se on suostunut siihen, että tämä tuote lasketaan liikkeelle toisessa jäsenvaltiossa (ks. em. asia Bristol-Myers Squibb ym., tuomion 31 kohta).
21 Käsiteltävänä olevassa asiassa on täsmennettävä, että
- 7 artiklassa tarkoitettua sammumisperiaatetta sovelletaan sillä edellytyksellä, että tavaramerkin haltijana on sama oikeussubjekti sekä vienti- että tuontimaassa tai - jos kysymys on eri oikeussubjekteista - haltijat ovat taloudellisessa yhteydessä toisiinsa esimerkiksi saman konsernin tytäryhtiöinä (ks. asia C-9/93, IHT Internationale Heiztechnik ja Danziger, tuomio 22.6.1994, Kok. 1994, s. I-2789, 34 ja 37 kohta), ja
- 7 artiklan soveltamisen kannalta merkitystä ei ole sillä, että tavaramerkillä suojattu tuote on valmistettu kolmannessa maassa, jos tuote on kuitenkin saatettu markkinoille siinä jäsenvaltiossa, johon sen on laillisesti tuonut joko tavaramerkin haltija tai haltijan suostumuksella jokin muu, esimerkiksi haltijan kanssa samaan konserniin kuuluva tytäryhtiö.
22 Seuraavaksi on todettava, että tavaramerkkidirektiivin 7 artiklan 2 kohdassa säädetään perustamissopimuksen 30 ja 36 artiklaa koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti (ks. em. asia Bristol-Myers Squibb ym., tuomion 40 ja 41 kohta), että sammumisperiaatetta ei sovelleta, jos haltijalla on perusteltua aihetta vastustaa tuotteiden myöhempää markkinoille saattamista erityisesti siksi, että tuotteisiin on tehty muutoksia tai niitä on huononnettu sen jälkeen, kun ne saatettiin markkinoille.
23 Tältä osin on ainoastaan todettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan pelkästään sitä, että tuotteen etikettiin on lisätty sellaisia tietoja, jotka on mainittu ennakkoratkaisukysymyksessä, ei voida pitää tavaramerkkidirektiivin 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna perusteltuna aiheena, paitsi jos pakkausmerkinnöistä on poistettu joitain tärkeitä tietoja tai jos niissä on mainittu epätarkkoja tietoja tai käytetty sellaisia ilmauksia, jotka voivat vahingoittaa tavaramerkin tai sen haltijan mainetta (ks. em. asia Bristol-Myers Squibb ym., tuomion 65, 75 ja 76 kohta).
24 Esitettyihin kysymyksiin on siten vastattava, että tavaramerkkidirektiivin 7 artiklaa on tulkittava siten, että sen vastaisena on pidettävä sitä, että jäsenvaltiossa A sovelletaan sellaista kansallista säännöstä, jonka mukaan tavaramerkin haltija voi estää tavaramerkillä suojatun tuotteen tuonnin, kun
- tuote on valmistettu kolmannessa maassa,
- joko tavaramerkin haltija tai sen kanssa samaan konserniin kuuluva yhtiö on tuonut tuotteen jäsenvaltioon B,
- riippumaton elinkeinonharjoittaja on hankkinut tuotteen jäsenvaltiosta B ja vienyt sen jäsenvaltioon A,
- tuotetta ei ole käsitelty eikä sen pakkausta ole muutettu lukuun ottamatta sitä, että etikettiin on lisätty tiettyjä mainintoja jäsenvaltio A:n lainsäädännössä asetettujen vaatimusten noudattamiseksi, ja
- tavaramerkkioikeuksien haltijana jäsenvaltioissa A ja B on sama konserni.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
25 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Ranskan hallitukselle ja Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
(viides jaosto)
on ratkaissut Tribunal de commerce de Pontoisen 3.10.1995 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetun neuvoston direktiivin 89/104/ETY 7 artiklaa on tulkittava siten, että sen vastaisena on pidettävä sitä, että jäsenvaltiossa A sovelletaan sellaista kansallista säännöstä, jonka mukaan tavaramerkin haltija voi estää tavaramerkillä suojatun tuotteen tuonnin, kun
- tuote on valmistettu kolmannessa maassa,
- joko tavaramerkin haltija tai sen kanssa samaan konserniin kuuluva yhtiö on tuonut tuotteen jäsenvaltioon B,
- riippumaton elinkeinonharjoittaja on hankkinut tuotteen laillisesti jäsenvaltiosta B ja vienyt sen jäsenvaltioon A,
- tuotetta ei ole käsitelty eikä sen pakkausta ole muutettu lukuun ottamatta sitä, että etikettiin on lisätty tiettyjä mainintoja jäsenvaltio A:n lainsäädännössä asetettujen vaatimusten noudattamiseksi, ja
- tavaramerkkioikeuksien haltijana jäsenvaltioissa A ja B on sama konserni.