62024CJ0004
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
13 päivänä marraskuuta 2025 (
*1
)
Muutoksenhaku – Talous- ja rahapolitiikka – Talous- ja rahaliitto – Pankkiunioni – Luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten yhteinen kriisinratkaisumekanismi (SRM) – Yhteinen kriisinratkaisurahasto (SFR) – Asetus (EU) N:o 806/2014 – 69 artiklan 1 kohta – 70 artiklan 1 kohta – Täytäntöönpanoasetus (EU) 2015/81 – 7 artiklan 1–3 kohta – Peruuttamattomien maksusitoumusten vakuuksina maksetut määrät – Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) päätös kieltäytyä palauttamasta maksettuja määriä
Asiassa C‑4/24 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 4.1.2024,
BNP Paribas Public Sector SA, kotipaikka Pariisi (Ranska), edustajinaan asianajajat A. Champsaur ja A. Delors,
valittajana,
ja jossa muina osapuolina ovat
Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB), asiamiehinään aluksi C. De Falco, C. J. Flynn ja K.-Ph. Wojcik, avustajinaan E. Bruc ja F. Louis, avocats, sekä P. Gey ja H.-G. Kamann, Rechtsanwälte, sittemmin asiamiehinään C. De Falco ja C. J. Flynn, avustajinaan E. Bruc ja F. Louis, avocats, sekä P. Gey ja H.-G. Kamann, Rechtsanwälte,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
Ranskan tasavalta, asiamiehinään B. Fodda, S. Royon ja B. Travard, ja
Fédération bancaire française, kotipaikka Pariisi (Ranska), edustajinaan C. Duriez, A. Gosset-Grainville ja M. Trabucchi, avocats,
väliintulijoina ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. L. Arastey Sahún sekä tuomarit J. Passer (esittelevä tuomari), E. Regan, D. Gratsias ja B. Smulders,
julkisasiamies: L. Medina,
kirjaaja: yksikönpäällikkö D. Dittert,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 4.12.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 6.3.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
BNP Paribas Public Sector SA vaatii valituksessaan kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 25.10.2023 antaman tuomion BNP Paribas Public Sector v. SRB (T‑688/21, EU:T:2023:675; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sen nostaman kanteen, jolla se vaati ensinnäkin SEUT 272 artiklan ja SEUT 340 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla yhtäältä toteamaan, että yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB) on laiminlyönyt velvollisuutensa palauttaa määrät, jotka vastaavat peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia, jotka johtuivat vakausmaksukaudet 2016–2021 kattavien sopimusten (jäljempänä vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset) lausekkeesta 12.5, ja toisaalta palauttamaan määrät, jotka kriisinratkaisuneuvosto piti itsellään valittajan mukaan kyseisen sopimusvelvoitteen vastaisesti, kaikkine niihin liittyvine kuluineen, viivästyskorkoineen ja liitännäisine kuluineen, ja toissijaisesti SEUT 340 artiklan toisen kohdan perusteella korvamaan vahingon, joka BNP Paribas Public Sectorille väitetysti aiheutui kriisinratkaisuneuvoston toiminnasta vakausmaksukausille 2016–2021 tehtyjen peruuttamattomien maksusitoumusten osalta, ja toiseksi SEUT 340 artiklan toisen kohdan perusteella korvaamaan vahingon, joka valittajalle on aiheutunut siitä, että kriisinratkaisuneuvosto on kieltäytynyt palauttamasta sille vakuutta, joka kattaa peruuttamattoman maksusitoumuksen, jonka se teki vakausmaksukaudelle 2015.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetus (EU) N:o 806/2014
2
Yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 15.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 806/2014 (EUVL 2014, L 225, s. 1) 3 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan
– –
34.
’käytettävissä olevilla varoilla’ käteisvaroja, talletuksia, omaisuuseriä ja peruuttamattomia maksusitoumuksia, jotka ovat kriisinratkaisurahaston käytettävissä 76 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin tarkoituksiin;
– –”
3
Kyseisen asetuksen 69 artiklassa, jonka otsikko on ”Tavoitetaso”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevat varat ovat kahdeksan vuoden alkuvaiheen päättyessä 1 päivästä tammikuuta 2016 tai muussa tapauksessa siitä päivästä, jona tätä kohtaa sovelletaan 99 artiklan 6 kohdan nojalla, vähintään 1 prosentti kaikissa osallistuvissa jäsenvaltioissa toimiluvan saaneiden luottolaitosten suojattujen talletusten määrästä.
2.   Jäljempänä olevan 70 artiklan mukaisesti lasketut ja 67 artiklan 4 kohdan mukaisesti kriisinratkaisurahastoon kerätyt vakausmaksut jaksotetaan 1 kohdassa tarkoitetun alkuvaiheen aikana ajallisesti mahdollisimman tasaisesti, kunnes tavoitetaso saavutetaan, ottaen kuitenkin asiaankuuluvasti huomioon suhdannevaiheen ja vakausmaksujen myötäsyklisyyden mahdollinen vaikutus vakausmaksuja suorittavien laitosten rahoitusasemaan.
– –
4.   Jos 1 kohdassa tarkoitetun alkuvaiheen jälkeen käytettävissä olevat varat vähenevät alle kyseisessä kohdassa määritellyn tavoitetason, säännöllisiä vakausmaksuja kerätään 70 artiklan mukaisesti siihen asti, kun tavoitetaso on saavutettu. Kun tavoitetaso on saavutettu ensimmäisen kerran ja kun käytettävissä olevat varat vähenevät alle kahteen kolmasosaan tavoitetasosta, kyseiset säännölliset vakausmaksut on vahvistettava sellaiselle tasolle, että tavoitetaso voidaan saavuttaa kuuden vuoden kuluessa.
– –”
4
Kyseisen asetuksen 70 artiklassa, jonka otsikko on ”Ennakolliset vakausmaksut”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin laitoksen yksilöllinen vakausmaksu kerätään vähintään vuosittain, ja se on sama kuin sen velkojen määrä (poislukien omat varat), josta on vähennetty suojatut talletukset, suhteessa kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten velkojen kokonaismäärään (poislukien omat varat), josta on vähennetty suojatut talletukset.
2.   Kriisinratkaisuneuvosto laskee kunakin vuonna [Euroopan keskuspankkia (EKP)] tai kansallista toimivaltaista viranomaista kuultuaan ja tiiviissä yhteistyössä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa yksilölliset vakausmaksut varmistaakseen, että kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten maksettavat rahoitusosuudet eivät ylitä 12,5:tä prosenttia tavoitetasosta.
– –
3.   Edellä 69 artiklassa tarkoitetun rahoituksen tavoitetason saavuttamiseksi käytettävissä oleviin varoihin voidaan sisällyttää peruuttamattomat maksusitoumukset, joiden täydeksi vakuudeksi on asetettu vähäriskiset varat, joihin ei kohdistu kolmansien osapuolten oikeuksia ja jotka ovat kriisinratkaisuneuvoston vapaasti käytettävissä ja sen yksinomaiseen käyttöön osoitettuja 76 artiklan 1 kohdassa määriteltyjä tarkoituksia varten. Näiden peruuttamattomien maksusitoumusten osuus saa olla enintään 30 prosenttia tämän artiklan nojalla kerättävien vakausmaksujen kokonaismäärästä.
4.   Kultakin 2 artiklassa tarkoitetulta yhteisöltä asianmukaisesti saatuja vakausmaksuja ei makseta takaisin näille yhteisöille.
– –
7.   [Euroopan unionin n]euvosto hyväksyy [Euroopan] komission ehdotuksesta 6 kohdassa tarkoitettujen delegoitujen säädösten muodostamassa kehyksessä täytäntöönpanosäädöksiä 1, 2 ja 3 kohdan täytäntöönpanoedellytysten määrittämiseksi erityisesti seuraavien suhteen:
a)
yksilöllisten vakausmaksujen laskennassa käytettävän menetelmän soveltaminen;
b)
käytännön menettelyt, joilla laitoksille yksilöidään delegoidussa säädöksessä määritetyt riskitekijät.”
Täytäntöönpanoasetus (EU) 2015/81
5
Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 806/2014 yhdenmukaisista soveltamisedellytyksistä yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavien ennakollisten vakausmaksujen osalta 19.12.2014 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/81 (EUVL 2015, L 15, s. 1) johdanto-osan 16 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Asetuksen [N:o 806/2014] 70 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu peruuttamattomien maksusitoumusten käyttö ei saisi millään tavalla vaikuttaa kriisinratkaisurahaston taloudellisiin valmiuksiin eikä maksuvalmiuteen. Peruuttamattomat maksusitoumukset olisi vaadittava maksettavaksi vain, jos kriisinratkaisutoimeen kuuluu kriisinratkaisurahaston käyttö. Alkuvaiheen aikana kriisinratkaisuneuvoston olisi tavanomaisissa olosuhteissa jaettava peruuttamattomien maksusitoumusten käyttö tasan sitä pyytävien laitosten kesken. Näiden maksusitoumusten täydeksi vakuudeksi olisi asetettava vähäriskiset varat, joihin ei kohdistu kolmansien osapuolien oikeuksia ja jotka ovat kriisinratkaisuneuvoston vapaasti käytettävissä ja sen yksinomaiseen käyttöön osoitettuja rahaston käyttöä varten.”
6
Kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Peruuttamattomien maksusitoumusten maksettavaksi vaatiminen”, sanamuoto on seuraava:
”1.   Asetuksen [N:o 806/2014] 70 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu peruuttamattomien maksusitoumusten käyttö ei saisi millään tavalla vaikuttaa kriisinratkaisurahaston taloudellisiin valmiuksiin eikä maksuvalmiuteen.
2.   Kun kriisinratkaisutoimeen kuuluu kriisinratkaisurahaston käyttö asetuksen [N:o 806/2014] 76 artiklan mukaisesti, kriisinratkaisuneuvoston on vaadittava osa asetuksen [N:o 806/2014] mukaisesti tehdyistä peruuttamattomista maksusitoumuksista tai kaikki niistä maksettavaksi, jotta kriisinratkaisuneuvoston vahvistama peruuttamattomien maksusitoumusten osuus voidaan palauttaa kriisinratkaisurahaston käytettävissä oleviin varoihin asetuksen [N:o 806/2014] 70 artiklan 3 kohdassa määritetyn ylärajan puitteissa.
Kun kriisinratkaisurahasto on asianmukaisesti saanut vakausmaksun, joka liittyy maksettavaksi vaadittuun peruuttamattomaan maksusitoumukseen, sitoumusta takaava vakuus on palautettava. Jos kriisinratkaisurahasto ei vastaanota vaadittavaa rahamäärää asianmukaisesti ensimmäisestä pyynnöstä, kriisinratkaisuneuvosto voi ottaa haltuun peruuttamatonta maksusitoumusta takaavan vakuuden asetuksen [N:o 806/2014] 70 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
3.   Sellaisen laitoksen peruuttamattomat maksusitoumukset, joka ei enää kuulu asetuksen [N:o 806/2014] soveltamisalaan, peruutetaan ja näitä sitoumuksia takaava vakuus palautetaan.”
7
Kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 8 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Alkuvaiheen aikana tavanomaisissa olosuhteissa kriisinratkaisuneuvosto sallii peruuttamattomien maksusitoumusten käytön laitoksen pyynnöstä. Kriisinratkaisuneuvosto jakaa peruuttamattomien maksusitoumusten käytön tasan sitä pyytävien laitosten kesken. Jaettujen peruuttamattomien maksusitoumusten osuuden on oltava vähintään 15 prosenttia laitoksen maksuvelvoitteiden kokonaismäärästä. Kunkin laitoksen vuotuista vakausmaksua laskiessaan kriisinratkaisuneuvoston on varmistettava, että kyseisten peruuttamattomien maksusitoumusten summa ei vuoden aikana ylitä 30:tä prosenttia asetuksen [N:o 806/2014] 70 artiklan mukaisesti kerättyjen vuotuisten vakausmaksujen kokonaismäärästä.”
Kriisinratkaisuneuvoston ja BNP Paribas Public Sectorin välillä allekirjoitetut sopimukset
8
Vuosien 2016–2021 peruuttamattomiin maksusitoumuksiin sovelletaan Luxemburgin oikeutta, ja ne sisältävät SEUT 272 artiklassa tarkoitetun välityslausekkeen.
9
Vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten lausekkeen 2.1 sanamuoto on seuraava:
”Laitos sitoutuu peruuttamattomasti maksamaan SRB:lle enimmillään [peruuttamattomien maksusitoumusten] määrää vastaavan summan, kun SRB on sovellettavan lainsäädännön, erityisesti täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti esittänyt vaatimuksen maksun suorittamisesta.”
10
Vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten lausekkeessa 12.5 määrätään, että ”tämä sopimus ei vaikuta täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan soveltamiseen”.
Asian tausta
11
Unionin yleinen tuomioistuin esitti asian taustan valituksenalaisen tuomion 2–15 kohdassa, ja se voidaan tiivistää seuraavasti.
12
Valittaja oli ranskalainen luottolaitos, jolla oli toimilupa 24.3.2021 saakka, jolloin Euroopan keskuspankki (EKP) peruutti sen toimiluvan sen pyynnöstä.
13
Ennen asetuksella N:o 806/2014 perustetun yhteisen kriisinratkaisumekanismin täytäntöön panemista valittaja toimitti vuoden 2015 osalta osan vakausmaksustaan kansalliseen kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyyn sellaisen peruuttamattoman maksusitoumuksen muodossa (jäljempänä vuoden 2015 peruuttamaton maksusitoumus), jonka se oli tehnyt yhteisen kriisinratkaisuneuvoston, Autorité de contrôle prudentiel et de résolutionin (Ranskan talletusvakuus- ja kriisinratkaisuviranomainen, jäljempänä ACPR) ja Fonds de garantie des dépôts et de résolution (Ranskan talletussuojarahasto, jäljempänä FGDR) kanssa.
14
Valittaja toimitti vakausmaksukausien 2016–2021 osalta ainakin osan ennakollisista vakausmaksuistaan kyseisen asetuksen 70 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen peruuttamattomien maksusitoumusten muodossa. Se teki tätä varten kriisinratkaisuneuvoston kanssa jokaisen vakausmaksukauden osalta tällaisia maksusitoumuksia (jäljempänä vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset).
15
Valittaja ilmoitti kriisinratkaisuneuvostolle 1.4.2021 päivätyllä sähköpostiviestillä, että EKP oli sen pyynnöstä peruuttanut sen toimiluvan. Se pyysi tällöin kriisinratkaisuneuvostolta tietoja toimenpiteistä, joita sen oli toteutettava sen tekemiin peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyvien vakuuksien palauttamiseksi.
16
Kriisinratkaisuneuvosto ilmoitti valittajalle 14.4.2021 päivätyllä kirjeellä, mihin toimenpiteisiin sen oli ryhdyttävä kyseiset maksusitoumukset kattavien vakuuksien palauttamiseksi.
17
Useiden kirjeenvaihtojen jälkeen valittaja ilmoitti 29.7.2021 kriisinratkaisuneuvostolle vuoden 2015 peruuttamattoman maksusitoumuksen ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten irtisanomisesta.
18
Uusien kirjeenvaihtojen jälkeen kriisinratkaisuneuvosto ilmoitti valittajalle 13.8.2021 päivätyllä kirjeellä (jäljempänä 13.8.2021 päivätty kirje), että se palauttaa sille vakuudet, jotka kattavat vuoden 2015 peruuttamattoman maksusitoumuksen ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset saatuaan kyseisten sitoumusten perusteella sidottuja määriä vastaavan käteissuorituksen.
19
Kriisinratkaisuneuvosto muistutti kyseisessä kirjeessä, että valittaja oli tehnyt sen kanssa useita peruuttamattomia maksusitoumuksia. Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto täsmensi kunkin sitoumuksen osalta sidotun määrän. Lueteltuaan nämä määrät se totesi muun muassa, että kun otetaan huomioon asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohta, jonka mukaan asianmukaisesti saatuja vakausmaksuja ei palauteta yhteisöille, ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohta, jonka mukaan peruuttamattomien maksusitoumusten käyttö ei millään tavalla saanut vaarantaa kriisinratkaisurahaston maksukykyä ja maksuvalmiutta, vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten peruuttaminen ja sen seurauksena kyseiset sitoumukset kattavien vakuuksien palauttaminen voitiin tehdä vasta sen jälkeen, kun kyseisten peruuttamattomien maksusitoumusten määrää vastaavat summat oli maksettu käteisellä. Kriisinratkaisuneuvosto kehotti näin ollen valittajaa siirtämään sille tietyn kokonaismäärän ja ilmoittamaan tästä sille sähköpostitse. Saatuaan kyseisen määrän se palauttaisi valittajalle vakuudet vähennettyinä kertyneillä negatiivisilla koroilla 14 pankkipäivän kuluttua irtisanomisilmoituksen vastaanottamisesta.
20
Valittaja ilmoitti 25.10.2021 kriisinratkaisuneuvostolle, että koska sen ei tarvinnut sillä sovellettavista säännöksistä olevan käsityksen mukaan siirtää kriisinratkaisuneuvostolle käteismääriä, jotka vastasivat vuoden 2015 peruuttamattoman maksusitoumuksen ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten perusteella sidottua kokonaismäärää, jotta sille palautettaisiin vakuudet, se ei aikonut tehdä mainittua siirtoa.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
21
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 25.10.2021 toimittamallaan kannekirjelmällä valittaja vaati ensinnäkin, että 13.8.2021 päivätty kirje on kumottava SEUT 256 ja SEUT 263 artiklan nojalla; toiseksi valittaja vaati, että sen SEUT 272 artiklan ja SEUT 340 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla esittämä vaatimus on hyväksyttävä ja on todettava, että kyseisessä kirjeessä ilmaistu kanta on vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten määräysten vastainen, ja kriisinratkaisuneuvosto on määrättävä palauttamaan sille määrät, jotka vastaavat peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia, jotka kriisinratkaisuneuvosto on säilyttänyt sopimusvelvoitteidensa vastaisesti, kaikkine niihin liittyvine kuluineen, viivästyskorkoineen ja liitännäisine kuluineen; kolmanneksi valittaja vaati, että sen SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla esittämä vaatimus on hyväksyttävä ja on todettava, että kriisinratkaisuneuvoston kieltäytyminen palauttamasta sille vuoden 2015 peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia vastaavia määriä merkitsee perusteetonta etua, ja kriisinratkaisuneuvosto on velvoitettava maksamaan sille vahingonkorvauksena nämä määrät kaikkine niihin liittyvine kuluineen, viivästyskorkoineen ja muine liitännäisine kuluineen; neljänneksi valittaja vaati toissijaisesti, että sen SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla esittämä vaatimus on hyväksyttävä ja on todettava, että kriisinratkaisuneuvoston kieltäytyminen palauttamasta sille vuosien 2016–2021 peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia vastaavia määriä merkitsee perusteetonta etua, ja että kriisinratkaisuneuvosto on määrättävä suorittamaan sille vahingonkorvauksena kyseiset määrät kaikkine niihin liittyvine kuluineen, viivästyskorkoineen ja liitännäisine kuluineen.
22
Oikeudenkäynnin kuluessa valittaja luopui vaatimuksesta, joka koski 13.8.2021 päivätyn kirjeen kumoamista SEUT 256 artiklan ja SEUT 263 artiklan nojalla.
23
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kaikki valittajan esittämät muut vaatimukset ja näin ollen koko kanteen.
24
Ensinnäkin valittajan SEUT 272 artiklaan ja SEUT 340 artiklan ensimmäiseen kohtaan perustuvasta vaatimuksesta unionin yleinen tuomioistuin totesi aluksi, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneilla luottolaitoksilla, jollainen valittajakin oli, kunnes se ei enää kuulunut kyseisen asetuksen soveltamisalaan, on kunakin maksuvuotena velvollisuus maksaa ennakollinen vakausmaksu yhteiseen kriisinratkaisurahastoon. Unionin yleinen tuomioistuin totesi myös, että kyseisen asetuksen 69 artiklan 1 kohdan mukaisesti on otettu käyttöön ennakollisten vakausmaksujen vuotuinen kerääminen luottolaitoksilta sen varmistamiseksi, että yhteisen kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevat varat saavuttavat alkuvaiheen päättyessä tavoitetason. Kyseisen tavoitteen huomioon ottaen unionin lainsäätäjä täsmensi kyseisen asetuksen 70 artiklan 4 kohdassa, ettei asianmukaisesti saatuja ennakollisia vakausmaksuja palauteta.
25
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että luottolaitoksilla on asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 3 kohdan mukaisesti mahdollisuus joko maksaa vakausmaksunsa välittömästi tai tehdä peruuttamaton maksusitoumus täyttääkseen velvollisuutensa suorittaa vakausmaksu yhteiseen kriisinratkaisurahastoon. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan näiden maksusitoumusten erityispiirteenä on, että ne ovat toistaiseksi voimassa olevia sopimuksia, joilla mahdollistetaan laitoksille niiden vakausmaksujen maksamisen lykkääminen, ja niihin sovelletaan erityistä järjestelmää, josta säädetään täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklassa.
26
Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi, että on totta, kuten valittaja esitti, ettei täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdassa täsmennetä nimenomaisesti, että luottolaitosten on ensin maksettava ennakollinen vakausmaksunsa, jotta niille voidaan sitten palauttaa niiden vakuuksina maksamat määrät. Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin muistutti, että asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdasta ja 70 artiklan 1 kohdasta seuraa, että yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneiden laitosten on maksettava alkuvaiheen aikana kriisinratkaisurahastoon vuotuinen ennakollinen vakausmaksu, jotta kriisinratkaisurahasto saavuttaa tavoitetason kyseisen kauden päättyessä. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tästä seuraa, että jos peruuttamattoman maksusitoumuksen kattava vakuus palautettaisiin vastaanottamatta sitä ennen ennakollista vakausmaksua, jonka osalta kyseinen sitoumus on tehty, luottolaitos ei täyttäisi velvollisuuttaan maksaa vakausmaksu kokonaisuudessaan siltä jaksolta, jona se kuului asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, eikä ennakollinen vakausmaksu peruuttamattoman maksusitoumuksen muodossa saavuttaisi tavoitetta antaa yhteiselle kriisinratkaisurahastolle varoja, jotka vastaavat unionin lainsäätäjän säätämää tasoa.
27
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi vielä, että se seikka, että yhteisö lopettaa luottolaitoksen toiminnan harjoittamisen vakausmaksukauden aikana sen toimiluvan peruuttamisen johdosta, ei vaikuta kyseisen yhteisön velvollisuuteen maksaa kyseistä vakausmaksukautta koskeva ennakollinen vakausmaksu kokonaisuudessaan. Täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohdassa säädetään sen mukaan nimenomaisesti, että peruuttamattomien maksusitoumusten käyttö ei saa millään tavalla vaarantaa kriisinratkaisurahaston taloudellisia valmiuksia tai maksuvalmiutta. Peruuttamattoman maksusitoumuksen peruuttamista, joka johtuu siitä, että laitos ei enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, ja sitä vastaavan vakuuden palauttamista, joista säädetään täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdassa, ei siis voitaisi tehdä kriisinratkaisurahaston vahingoksi. Tämän 7 artiklan 3 kohdan tarkoituksena ei siis ole mahdollistaa sitä, että laitokset, jotka jäävät kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle, voivat vapautua velvollisuudestaan maksaa ennakollinen vakausmaksu kokonaisuudessaan, vaan sen tarkoituksena on varmistaa, että kriisinratkaisurahaston varat ovat kriisinratkaisun yhteydessä kriisinratkaisuneuvoston käytettävissä mahdollisimman nopeasti, eli turvata kriisinratkaisurahaston taloudelliset valmiudet ja maksuvalmius.
28
Muun muassa edellä esitetyn perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi, etteivät nyt käsiteltävässä asiassa sovellettavat säännökset – mukaan lukien asetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohta – tai valittajan ja yhteisen kriisinratkaisuneuvoston välisten sopimusten ehdot ole ristiriidassa yhteisen kriisinratkaisuneuvoston 13.8.2021 päivätyssä kirjeessä esittämän sen kannan kanssa, jonka mukaan se voi palauttaa peruuttamattomat maksusitoumukset kattavat käteisvakuudet vasta sen jälkeen, kun on maksettu kokonaismäärä, joka vastaa ennakollisia vakausmaksuja, joiden osalta kyseisiä välineitä käytettiin. Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli myös valittajan lisäargumentteja, jotka se oli esittänyt esittämänsä tulkinnan tueksi, ja hylkäsi ne, koska se ei pitänyt niitä vakuuttavina.
29
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi valittajan SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan perustuneista vaatimuksista, että kriisinratkaisuneuvoston päätöksellä pitää valittajan antamiin peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia vastaavat määrät itsellään oli pätevä oikeusperusta eli vuoden 2015 peruuttamaton maksusitoumus, vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohta eikä se näin ollen voinut aiheuttaa kriisinratkaisuneuvostolle perusteetonta etua, joka oikeuttaisi korvauksen maksamisen.
Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
30
Valittaja, jonka vaatimuksia Ranskan tasavalta ja Fédération bancaire française tukevat, vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
hyväksyy ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt vaatimukset
–
velvoittaa yhteisen kriisinratkaisuneuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
31
Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen
–
toissijaisesti tarvittaessa korvaa valituksenalaisen tuomion perustelut ja hylkää valituksen
–
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
32
Valittaja vetoaa valituksensa tueksi kahteen valitusperusteeseen, joista ensimmäinen koskee oikeudellista virhettä asetuksen N:o 806/2014 ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 tulkinnassa ja toinen perustelujen puuttumista.
Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee oikeudellista virhettä asetuksen N:o 806/2014 ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 tulkinnassa
Asianosaisten lausumat
33
Ensimmäisellä valitusperusteellaan, joka jakautuu viiteen osaan, valittaja riitauttaa tulkinnan, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdasta ja 70 artiklan 1–4 kohdasta sekä täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1–3 kohdasta. Valittaja väittää lähinnä, että toisin kuin valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee, kun luottolaitos ei enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, yhteisen kriisinratkaisuneuvoston olisi palautettava vakuudet, jotka kattavat kyseisen laitoksen tekemät peruuttamattomat maksusitoumukset, eikä kyseiseen laitokseen sovelleta mitään lisävelvollisuuksia.
34
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan mukaan valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen tulkinnan, joka on esitetty tämän tuomion 24–28 kohdassa, ja väittää unionin yleisen tuomioistuimen jättäneen virheellisesti analysoimatta täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan sanamuotoa. Erityisesti valittaja toteaa, että kyseinen sanamuoto on selkeä ja täsmällinen, kun siinä säädetään, että siinä tapauksessa, että luottolaitos ei enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, kyseisen laitoksen tekemät peruuttamattomat maksusitoumukset peruutetaan, ja että tälle peruuttamiselle ei ole asetettu mitään ehtoja. Tässä säännöksessä mainitaan lisäksi tämän peruuttamisen seuraukset eli se, että kyseisiin maksusitoumuksiin liittyvä vakuus palautetaan, eikä myöskään tälle palauttamiselle ole asetettu mitään ehtoja. Koska unionin yleinen tuomioistuin asetti etusijalle täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan asiayhteyteen perustuvan ja teleologisen tulkinnan, on valituksenalaisessa tuomiossa valittajan mukaan oikeudellinen virhe.
35
Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohtaa ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 2 ja 3 kohtaa sekä loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
36
Valittaja väittää ensinnäkin, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa ei luoda velvollisuutta maksaa ennakollisia vakausmaksuja vaan velvollisuus kerätä ne, ja tämä kerääminen voi tapahtua joko rahana suoritetun maksun muodossa tai kyseisen asetuksen 70 artiklan 3 kohdassa säädetyin edellytyksin tekemällä peruuttamaton maksusitoumus. Kun unionin yleinen tuomioistuin tukeutui valituksenalaisen tuomion 31 ja 39 kohdassa 20.1.2021 annetun tuomion ABLV Bank v. SRB (T‑758/18, EU:T:2021:28) 85 kohtaan, jossa viitataan velvollisuuteen maksaa ennakollinen vakausmaksu kokonaisuudessaan, se tulkitsi valittajan mukaan virheellisesti kyseistä tuomiota, jossa oli kyse yksinomaan rahana suoritetuista maksuista eikä peruuttamattomista maksusitoumuksista.
37
Toiseksi valittaja katsoo, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 2 kohdan sanamuoto on yksiselitteinen siinä mielessä, että peruuttamattomia maksusitoumuksia voidaan vaatia vain silloin, kun pannaan täytäntöön kriisinratkaisutoimi, johon kriisinratkaisurahasto osallistuu. Tämä tulkinta vahvistetaan kyseisen täytäntöönpanoasetuksen johdanto-osan 16 perustelukappaleessa. Tällaisen maksuvelvollisuuden ehdollinen luonne ei mitenkään kyseenalaista sitä, että se on luonteeltaan peruuttamaton. Koska kriisinratkaisuneuvosto ei käsiteltävässä asiassa turvautunut kriisinratkaisurahastoon kriisinratkaisutoimen puitteissa, unionin yleinen tuomioistuin rikkoi valittajan mukaan kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 2 kohtaa ja sovelsi virheellisesti vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten lauseketta 2.1. Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi, että rahana suoritetun ennakollisen vakausmaksun ja peruuttamattoman maksusitoumuksen välinen ero on siinä, että rahana suoritettava maksu maksetaan välittömästi, kun taas peruuttamattoman maksusitoumuksen yhteydessä rahana suoritettavaa maksua, joka on yhtä pakollinen, vain lykätään. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon peruuttamattomien maksusitoumusten ehdollista luonnetta. Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen päättely, joka koskee peruuttamattomasta maksusitoumuksesta johtuvan maksuvelvollisuuden väitettyä lykkäävää luonnetta, on vailla laillista tai sopimusperusteista perustaa. Lopuksi on todettava, että jos kaikkien luottolaitosten, jotka tekevät peruuttamattomia maksusitoumuksia, maksuvelvollisuutta olisi lykättävä silloin, kun kriisinratkaisurahaston kriisinratkaisutoimeen ei ole turvauduttu, olisivat luottolaitokset, jotka eivät enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, epäedullisemmassa asemassa kuin kyseiseen soveltamisalaan jäävät laitokset, mikä heikentäisi yhdenvertaista kohtelua peruuttamattomia maksusitoumuksia tehneiden laitosten välillä.
38
Kolmanneksi valittaja väittää, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan sanamuoto on selkeä ja että unionin yleinen tuomioistuin tekee kyseisestä säännöksestä contra legem ‑tulkinnan rikkoen näin ollen vuosien 2016–2021 peruuttamattomia maksusitoumuksia koskevien sopimusten lauseketta 12.5.
39
Ensimmäisen valitusperusteen kolmannessa osassa valittaja väittää, että siltä osin kuin unionin yleisen tuomioistuimen päättely perustuu asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohtaan ja 70 artiklan 4 kohtaan sen kannan perustelemiseksi, jonka mukaan luottolaitoksella on ehdoton velvollisuus maksaa peruuttamattoman maksusitoumuksen määrä silloin, kun se jää kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle ennen vakuuksien palauttamista, tämä päättely on vailla oikeudellista perustaa. Unionin yleinen tuomioistuin perustelee päättelynsä viittaamalla tavoitteeseen saavuttaa mainitun asetuksen 69 artiklan 1 kohdassa säädetty tavoitetaso. Asetuksen N:o 806/2014 3 artiklan 1 kohdan 34 alakohdan sanamuodon mukaan käytettävissä oleviin varoihin sisältyvät kuitenkin valittajan mukaan käteisvarat, talletukset, omaisuuserät ja peruuttamattomat maksusitoumukset, jotka ovat kriisinratkaisurahaston käytettävissä. Tästä seuraa sen mukaan, että varsinaiset peruuttamattomat maksusitoumukset kuuluvat kyseisen asetuksen 69 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin käytettävissä oleviin varoihin riippumatta siitä, onko niitä maksettava rahana. Kyseinen 69 artiklan 1 kohta ei siis voi olla oikeudellinen perusta minkäänlaiselle ehdottomalle velvollisuudelle maksaa näiden sitoumusten määrää vastaavat rahasummat. Koska peruuttamattomat maksusitoumukset ovat vain yksi kriisinratkaisuneuvoston käytettävissä olevista varoista, mikään ei myöskään estä kriisinratkaisuneuvostoa mukauttamasta muiden laitosten tulevia yksilöllisiä vakausmaksuja tavoitetason saavuttamisen varmistamiseksi asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 2 ja 4 kohdan mukaisesti. Todetessaan, että mainitun asetuksen 70 artiklan 4 kohtaa, jossa kielletään asianmukaisesti saatujen vakausmaksujen palauttaminen, sovelletaan poikkeuksetta kaikkiin ennakollisiin vakausmaksuihin, unionin yleinen tuomioistuin katsoi siis, että peruuttamattomat maksusitoumukset ovat asianmukaisesti saatuja vakausmaksuja. Tällainen tulkinta olisi kuitenkin ristiriidassa unionin lainsäätäjän käyttämän sanamuodon kanssa. Joka tapauksessa on niin, että vaikka tällaisten vakausmaksujen palauttamiskiellon käsite olisi mielekäs, tällainen kielto ei voisi olla riittävä oikeusperusta sille, että luottolaitokselle asetetaan positiivinen velvollisuus maksaa näitä sitoumuksia vastaavat määrät, jos näiden määrien maksamisen edellytys ei täyttyisi.
40
Valittaja väittää ensimmäisen valitusperusteen neljännessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohtaa tavalla, joka vääristää kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 2 kohtaa ja 7 artiklan 3 kohtaa tehden tyhjäksi tämän viimeksi mainitun säännöksen tehokkaan vaikutuksen. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan mainitun täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 1 kohta merkitsee sitä, että peruuttamattoman maksusitoumuksen peruuttamista ja vastaavan vakuuden palauttamista, joista säädetään 7 artiklan 3 kohdassa, ei siis voida tehdä kriisinratkaisurahaston vahingoksi. Ensinnäkin valittajan mukaan tämä tulkinta johtaisi siihen, että katsottaisiin, että tällaisen sitoumuksen peruuttaminen ja sitä vastaavien vakuuksien palauttaminen, sellaisina kuin niistä säädetään mainitun 7 artiklan 3 kohdassa, olisi väistämättä ja sellaisenaan omiaan vaarantamaan yhteisen kriisinratkaisurahaston taloudelliset valmiudet tai maksuvalmiuden ja että samaa 7 artiklan 3 kohtaa ei siis voitaisi koskaan soveltaa. Toiseksi unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta vääristää täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan sanamuotoa, mikä vahvistetaan valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa, jossa unionin yleinen tuomioistuin viittaa todellisuudessa kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 2 kohdassa ja 7 artiklan 1 kohdassa säädettyihin toimenpiteisiin eikä mainittuun 7 artiklan 3 kohtaan. Kolmanneksi unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta ei ole valittajan mukaan uskottava. Täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 2 kohdassa on sen mukaan nimenomainen säännös, jossa säädetään peruuttamattoman maksusitoumuksen vaatimisesta ja sen maksamisesta rahana vakuuksien palauttamisen ennakkoedellytyksenä. Jos saman mekanismin soveltamisesta olisi säädetty siinä tapauksessa, että luottolaitos jää tai jättäytyy saman täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalasta, siihen olisi nimenomaisesti lisätty tätä koskeva säännös.
41
Valittaja väittää ensimmäisen valitusperusteen viidennessä osassa toissijaisesti, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi lex specialis generalibus derogat ‑periaatetta, kun se asetti asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohdassa ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 ja 4 kohdassa olevat yleiset säännökset etusijalle kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 2 ja 3 kohdan erityissäännöksiin nähden. Kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että ”unionin lainsäätäjä on – – täsmentänyt [kyseisen 70 artiklan 4 kohdassa], ettei ’asianmukaisesti saatuja’ ennakollisia vakausmaksuja palauteta [ja että] tällä sanamuodolla unionin lainsäätäjä on vahvistanut säännön, johon ei liity poikkeusta”, se asetti virheellisesti etusijalle säännön, jonka se esittää yleisenä sääntönä, täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädettyihin peruuttamattomia maksusitoumuksia koskeviin erityissääntöihin nähden. Samalla tavoin unionin yleinen tuomioistuin asetti kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 1 kohdan etusijalle sen 7 artiklan 3 kohtaan nähden katsoessaan, että tätä viimeksi mainittua säännöstä oli tulkittava ensin mainitun säännöksen valossa. Kyseisen 7 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan kuitenkin yleinen periaate, jonka mukaan yhteisen kriisinratkaisurahaston taloudellisia valmiuksia ei saa vaarantaa, vaikka kyseisen 7 artiklan 3 kohdassa täsmennetään yksityiskohtaisesti ja toiminnallisesti peruuttamattomien maksusitoumusten kohtalo siinä hyvin erityisessä tapauksessa, että luottolaitos ei enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan.
42
Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto kiistää nämä väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
43
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisestä osasta, jonka mukaan täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan sanamuotoa ei ole otettu huomioon, on todettava, että kyseisen asetuksen 7 artiklan sanamuotoa lainattuaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 36 kohdassa, että kyseisessä artiklassa käytetty termi ”peruuttamaton” tarkoittaa yleisen merkityksen mukaan asioita, joita ei voida kyseenalaistaa, ja että peruuttamaton maksusitoumus merkitsi siis sellaista velvollisuutta maksaa sitoumuksen kohteena määrä, jota ei voitu kyseenalaistaa. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa, että vaikka täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan sanamuodossa ei täsmennetä nimenomaisesti, että luottolaitosten, jotka päättävät jättäytyä asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalan ulkopuolelle, on ensin maksettava vakausmaksunsa, jotta niille voidaan sitten palauttaa niiden asettama vakuus, tällaisten laitosten on asetuksen N:o 806/2014 69 ja 70 artiklan nojalla maksettava alkuvaiheen aikana yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuotuinen vakausmaksu, jotta yhteinen kriisinratkaisurahasto saavuttaa tavoitetason mainitun kauden päättyessä. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, että jos peruuttamattoman maksusitoumuksen kattava vakuus palautettaisiin vastaanottamatta sitä ennen vakausmaksua, jonka osalta kyseinen sitoumus on tehty, laitos ei paitsi täyttäisi velvollisuuttaan maksaa vakausmaksu kokonaisuudessaan jaksolta, jonka ajan se kuului asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, eikä ennakollinen vakausmaksu peruuttamattoman maksusitoumuksen muodossa myöskään mahdollistaisi sen tavoitteen saavuttamista, joka on antaa kriisinratkaisurahastolle varoja, jotka vastaavat unionin lainsäätäjän säätämää tasoa.
44
Toisin kuin valittaja väittää, unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi siis täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohtaa sen sanamuodon perusteella.
45
Väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin loukkasi unionin oikeuden tulkintaperiaatteita, kun se asetti etusijalle asiayhteyteen perustuvan ja teleologisen arvioinnin, vaikka täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan sanamuoto oli täysin selkeä ja täsmällinen, on muistutettava, että vaikka vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin oikeuden säännöksen tulkinta ei saa johtaa siihen, että kyseisen säännöksen selvältä ja täsmälliseltä sanamuodolta viedään kokonaan tehokas vaikutus, unionin tuomioistuimilla on kuitenkin mahdollisuus käyttää tietyissä tilanteissa asianmukaisina pitämiään tulkintamenetelmiä selventääkseen selkeältä vaikuttavan unionin oikeuden säännöksen tarkkaa soveltamisalaa, koska jokainen unionin oikeuden säännös on sijoitettava asiayhteyteensä ja sitä on tulkittava siten, että huomioon otetaan unionin oikeus kokonaisuudessaan, sen tavoitteet sekä sen kehitysaste tulkittavana olevan säännöksen soveltamisajankohtana (tuomio 3.9.2024, Illumina ja Grail v. komissio, C‑611/22 P ja C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 126 ja 127 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että täytäntöönpanoasetukselle on annettava perusasetuksen säännösten kanssa yhteensoveltuva tulkinta, jos se on mahdollista (tuomio 29.2.2024, cdVet Naturprodukte, C‑13/23, EU:C:2024:175, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
46
Käsiteltävässä asiassa on niin, että vaikka täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan sanamuoto on selkeä niiden seurausten osalta, jotka aiheutuvat siitä, että luottolaitos ei enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, se ei ole selkeä siltä osin kuin on kyse tämän soveltamisalan ulkopuolelle jäämisen seurauksista kriisinratkaisurahastoon kerättäviin vakausmaksuihin, joita nämä maksusitoumukset ovat, sen jakson osalta, jonka ajan kyseinen luottolaitos kuului tähän soveltamisalaan.
47
Näin ollen, kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 40 kohdassa, on niin, että koska unionin yleinen tuomioistuin tutki täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan sanamuodon ja vertasi näitä toteamuksiaan asetuksen N:o 806/2014 merkityksellisiin säännöksiin eli sen 69 ja 70 artiklaan arvioidakseen, voitiinko vahvistaa se, mikä ilmeni kyseisen 7 artiklan 3 kohdan, johon valittaja vetosi, väitetysti selkeästä ja täsmällisestä sanamuodosta, unionin yleistä tuomioistuinta ei voida arvostella siitä, että se loukkasi unionin oikeuden tulkintaperiaatteita. Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
48
Ensimmäisen valitusperusteen toisesta osasta, joka koskee asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdan ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 2 ja 3 kohdan rikkomista sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista, on todettava, että pitää paikkansa, kuten valittaja on todennut, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa käytetään termiä ”kerätään” eikä termiä ”maksetaan”, kun siinä viitataan asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan kuuluviin luottolaitoksiin sovellettaviin ennakollisiin vakausmaksuihin.
49
Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin totesi valituksenalaisen tuomion 28 kohdassa, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneilla luottolaitoksilla, jollainen valittajakin oli, on kunakin maksuvuotena velvollisuus maksaa vakausmaksu yhteiseen kriisinratkaisurahastoon. Tämän perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että tietyltä rahoitusvuodelta peruuttamattomia maksusitoumuksia käyttäneillä luottolaitoksilla on edelleen velvollisuus maksaa ennakolliset vakausmaksunsa rahana tältä samalta vuodelta, jos ne päättävät jättäytyä asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalan ulkopuolelle. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tällainen tulkinta oli lisäksi yhdenmukainen täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan sen tavoitteen kanssa, joka on, kuten valituksenalaisen tuomion 44 kohdasta ilmenee, sen varmistaminen, että kriisinratkaisurahaston varat ovat kriisinratkaisutilanteessa mahdollisimman nopeasti kriisinratkaisuneuvoston käytettävissä, eli kriisinratkaisurahaston taloudellisen kapasiteetin ja maksuvalmiuden turvaaminen.
50
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 49–52 kohdassa, valittajan tekemällä terminologisella erolla, jonka mukaan sanalla ”maksettu” tarkoitetaan rahana suoritettua maksua, kun taas sanalla ”kerätty” tarkoitetaan joko rahana suoritettua maksua tai peruuttamattoman maksusitoumuksen tekemistä, ei kuitenkaan ole mitään vaikutusta asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdan ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan tulkitsemiseen yhdessä.
51
Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdan sanamuodossa käytetty sana ”kerätään” ja valituksenalaisessa tuomiossa käytetty sana ”maksetaan” viittaavat nimittäin saman velvollisuuden kahteen eri puoleen. Terminologiselle erottelulle, jonka valittaja näiden kahden sanan välillä tekee, ei myöskään löydy mitään perustaa asetuksen N:o 806/2014 ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 tekstistä.
52
Erityisesti, toisin kuin valittaja väittää, valituksenalaisen tuomion 28 kohdasta ei millään tavoin ilmene, että unionin yleinen tuomioistuin olisi katsonut, että ”kyseinen laitos oli velvollinen ’maksamaan’ eli maksamaan alkuvaiheen aikana yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavan vuotuisen vakausmaksun rahana”. Kuten valituksenalaisen tuomion 39, 40, 50 ja 55 kohdasta, joihin valittaja kuitenkin viitaa, ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin joka kerta viitannut asianomaisten laitosten maksettavaksi tulevaan vuotuiseen vakausmaksuun täysimääräisenä tekemättä eroa kyseisen maksun rahana maksettavan osan ja sen osan välillä, joka mahdollisesti katetaan peruuttamattomilla maksusitoumuksilla.
53
Tästä seuraa, että se, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdan sanamuodossa on käytetty sanaa ”kerätty”, ei voi olla sellaisenaan esteenä unionin yleisen tuomioistuimen omaksumalle tulkinnalle, jonka mukaan peruuttamattomia maksusitoumuksia käyttäneiden luottolaitosten on maksettava vakausmaksujensa määrä rahana, kun ne päättävät jättäytyä kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle.
54
Tältä osin on todettava, että siltä osin kuin kyseisessä säännöksessä viitataan kunkin asianomaisen laitoksen vuotuiseen yksilölliseen vakausmaksuun siten, että se ”kerätään”, tekemättä tältä osin mitään erottelua, valittajan puoltaman kaltainen erottelu merkitsisi todellisuudessa kyseisen säännöksen sanamuodon kyseenalaistamista.
55
Valittajan väitteestä, joka koskee täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 2 kohtaa ja jonka mukaan peruuttamattomat maksusitoumukset voidaan vaatia maksettaviksi vain kriisinratkaisutoimen yhteydessä, on todettava, että kriisinratkaisuneuvosto ei ole soveltanut tätä säännöstä, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 54 kohdassa. Käsiteltävässä asiassa ei nimittäin ole kyse luottolaitoksen kriisinratkaisuun liittyvän maksusitoumuksen maksettavaksi vaatimisen seurauksista vaan seurauksista, joita asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalan ulkopuolelle jäävän laitoksen peruuttamattoman maksusitoumuksen peruuttamiselle on annettava.
56
Se, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 2 kohdassa säädetään maksuvelvollisuudesta silloin, kun kriisinratkaisurahasto osallistuu kriisinratkaisutoimeen, ei kuitenkaan mitenkään sulje pois sitä, että samankaltainen velvollisuus asetetaan asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa säädettyyn luottolaitosten maksuvelvollisuuteen nähden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen nähden.
57
Erityisesti silloin, kun peruuttamattomat maksusitoumukset peruutetaan sen seurauksena, että luottolaitos on jäänyt tai jättäytynyt viimeksi mainitun asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle, tällaista maksuvelvollisuutta on sovellettava, koska tästä peruuttamisesta ei voi olla seurauksena yhteisellä kriisinratkaisurahastolla käytettävissä olevien varojen väheneminen, joka vastaa kyseisen laitoksen vuotuisten vakausmaksujen määrää siltä jaksolta, jonka ajan se kuului asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan. Kuten kyseisen asetuksen 69 ja 70 artiklasta ilmenee, luottolaitosten vuotuisten vakausmaksujen on nimittäin mahdollistettava, että kriisinratkaisurahastolla on alkuvaiheen päättyessä tavoitetasoa vastaava määrä. Kyseisen asetuksen 70 artiklan 4 kohdassa täsmennetään tätä varten, että kun kyseiset vakausmaksut on saatu asianmukaisesti, niitä ei makseta takaisin ja ne siis jäävät kriisinratkaisurahastoon. Koska kyseiset vakausmaksut voidaan suorittaa peruuttamattomina maksusitoumuksina asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 3 kohdan mukaisesti, sillä seikalla, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan nojalla nämä maksusitoumukset peruutetaan, kun laitos ei enää kuulu ensin mainitun asetuksen soveltamisalaan, ei voida kyseenalaistaa sitä, että näitä vakausmaksuja vastaavat määrät jäävät kriisinratkaisurahastoon.
58
Seuraavaksi on muistutettava, että yhdenvertaisen kohtelun yleinen periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla ja että erilaisia tilanteita ei kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella. Tilanteiden rinnastettavuus on muun muassa määritettävä ja sitä on arvioitava sen toimen tavoitteen ja tarkoituksen valossa, jolla kyseessä oleva erottelu otetaan käyttöön. Lisäksi on otettava huomioon sen alan periaatteet ja tavoitteet, johon kyseinen toimi kuuluu (tuomio 11.9.2025, Cairo Network ym., C‑764/23–C‑766/23, EU:C:2025:691, 124 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
59
Kun otetaan huomioon asetuksen N:o 806/2014 tavoite, joka on yhdenmukaisten sääntöjen vahvistaminen luottolaitosten kriisinratkaisua varten sellaisen yhteisen kriisinratkaisumekanismin yhteydessä, joka perustuu muun muassa yhteiseen kriisinratkaisurahastoon, jonka varat kerätään kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvilta luottolaitoksilta kerätyillä vakausmaksuilla, on todettava, että siltä ajanjaksolta, jonka luottolaitokset kuuluvat mainitun asetuksen soveltamisalaan, yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että nämä laitokset suorittavat samalla tavalla maksuja kriisinratkaisurahastoon, kun ne ovat toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa.
60
Siitä, että yksi näistä laitoksista jää kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle, ei voi olla seurauksena, että se vapautetaan vakausmaksuistaan siltä jaksolta, jonka ajan se kuului kyseisen asetuksen soveltamisalaan. Näin ollen se, että luottolaitosta ei vaadittaisi maksamaan määriä, jotka vastaavat sen peruuttamattomia maksusitoumuksia, kun kyseiset sitoumukset on täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan nojalla peruutettu sen vuoksi, että kyseinen laitos jää asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalan ulkopuolelle, merkitsisi sitä, että se vapautettaisiin ilman objektiivista perustelua ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaisesti vakausmaksuista, jotka sen oli suoritettava yhteiseen kriisinratkaisurahastoon siltä jaksolta, jonka ajan se kuului kyseiseen soveltamisalaan.
61
Kun siis otetaan huomioon yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavien vuosittaisten vakausmaksujen luonne ja yhdenvertaisen kohtelun periaate, peruuttamattomien maksusitoumusten peruuttaminen täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan mukaisesti velvoittaa näin ollen luottolaitoksen, joka ei enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, maksamaan kriisinratkaisurahastoon ennen tätä peruuttamista näitä maksusitoumuksia vastaavan määrän.
62
Edellä esitetyistä syistä unionin yleistä tuomioistuinta ei voida arvostella siitä, että se ei ottanut huomioon peruuttamattomien maksusitoumusten ehdollista luonnetta, eikä siitä, että se katsoi valituksenalaisen tuomion 33 ja 55 kohdassa, että peruuttamattoman maksusitoumuksen yhteydessä rahana suoritettua maksua oli vain lykätty.
63
Valittaja väittää myöskin virheellisesti, että unionin yleinen tuomioistuin loi tulkinnallaan epäedullisemman aseman luottolaitoksille, jotka eivät enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, verrattuna luottolaitoksiin, jotka kuuluvat edelleen kyseiseen soveltamisalaan, koska ensin mainituilla on velvollisuus maksaa peruuttamattomia maksusitoumuksia vastaavat rahasummat, kun taas jälkimmäisillä ei ole tällaista velvollisuutta niin kauan kuin kriisinratkaisutoimeen ei kuulu kriisinratkaisurahaston käyttöä, kuten täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 2 kohdasta ilmenee.
64
Kun otetaan huomioon asetuksen N:o 806/2014 tarkoitus, on todettava, että siitä hetkestä lähtien, kun luottolaitokset eivät enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, tällaiset luottolaitokset ja tähän soveltamisalaan edelleen kuuluvat luottolaitokset eivät enää ole toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa niille asetuksen N:o 806/2014 nojalla kuuluvien velvoitteiden osalta. Tästä seuraa, että vaikka olisi osoittautunut, että ensin mainitut ovat viimeksi mainittuihin nähden epäedullisemmassa asemassa, tämä tilanne ei merkitse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
65
Siltä osin kuin valittaja väittää jälleen, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan sanamuoto on ilmeisen selkeä ja täsmällinen, riittää, kun viitataan tämän tuomion 43–47 kohtaan.
66
Edellä esitetyn perusteella myös ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä.
67
Ensimmäisen valitusperusteen kolmannesta osasta, joka koskee sitä, että peruuttamattoman maksusitoumuksen maksamista koskeva velvollisuus on siinä tapauksessa, että laitos ei enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, vailla oikeusperustaa, on todettava ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin tukeutui kyseisen asetuksen 69 artiklan 1 kohtaan, kun se esitti ennakollisten vakausmaksujen vuotuisen keräämisen ensisijaisen tavoitteen, joka on sen varmistaminen, että kyseisessä säännöksessä säädetyn alkuvaiheen lopussa kriisinratkaisurahastolla käytettävissä olevat varat saavuttavat siinä vahvistetun tavoitetason. Tämän perusteella unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa perustellusti, että jos täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohtaa tulkittaisiin siten, että valittajan kaltainen luottolaitos, joka jää pois asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalasta, voisi jättää maksamatta rahana sen tekemää peruuttamatonta maksusitoumusta vastaavan määrän, kyseisessä artiklassa sivuutettaisiin muun muassa asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan tavoite, joka koskee tavoitetason saavuttamista.
68
Kun lisäksi otetaan huomioon valittajan väite, joka koskee ilmaisun ”käytettävissä olevat varat” määritelmää, sellaisena kuin se ilmenee asetuksen N:o 806/2014 3 artiklan 1 kohdan 34 alakohdasta, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 69 artiklan 1 kohdan kanssa, on todettava, että se pikemminkin tukee unionin yleisen tuomioistuimen päättelyä kuin osoittaa sen vääräksi. Koska peruuttamattomat maksusitoumukset kuuluvat asetuksessa N:o 806/2014 tarkoitetun käsitteen ”käytettävissä olevat varat” piiriin ja koska ne otetaan näin ollen huomioon yhteisen kriisinratkaisurahaston tavoitetason saavuttamiseksi, on tarpeellista, että niiden peruuttamiseen liitetään korvaus, jonka määrä on näitä sitoumuksia vastaava rahamäärä.
69
Valittajan väitteestä, jonka mukaan se, että luottolaitos ei enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, olisi kompensoitava pikemminkin mukauttamalla asetuksen soveltamisalaan edelleen kuuluvien laitosten ennakollisia vakausmaksuja, on lopuksi todettava, että kyseisen asetuksen 70 artiklan mukaan luottolaitosten yksilölliset vakausmaksut kerätään vuosittain ottaen huomioon näiden laitosten velkojen määrä, omat varat poislukien, ja niiden riskiprofiili, eikä huomioon voida ottaa tiettyjen luottolaitosten vakausmaksujen vähenemistä, joka valittajan mukaan johtuu siitä, että ne ovat jääneet pois kyseisen asetuksen soveltamisalasta.
70
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin otti perustellusti huomioon asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdan ja kyseisen säännöksen tavoitteen rajatakseen kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle jääville luottolaitoksille kuuluvan maksuvelvollisuuden ulottuvuutta.
71
Toiseksi tämän tuomion 56–61 kohdassa esitetyistä syistä unionin yleisen tuomioistuimen arviointi, jonka mukaan asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohta, jossa säädetään, että kultakin luottolaitokselta asianmukaisesti saatuja vakausmaksuja ei makseta näille takaisin, oli myös omiaan tukemaan sen tulkintaa, jonka mukaan peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyvät vakuudet voidaan palauttaa vasta sen jälkeen, kun on maksettu määrä, joka vastaa vakausmaksua, joka kyseisillä sitoumuksilla on korvattu.
72
Tältä osin valittajan väite, jonka mukaan luottolaitosten ja kriisinratkaisuneuvoston välillä peruuttamattomien maksusitoumusten tekemiseksi tehdyt sopimukset eivät voi niiden luonteen vuoksi olla ”saatuja”, ei voi menestyä.
73
Tästä on nimittäin muistutettava, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohdan selkeästä sanamuodosta ilmenee, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut sulkea yleisesti pois asianmukaisesti saatujen ennakollisten vakausmaksujen palauttaminen (tuomio 29.9.2022, ABLV Bank v. SRB, C‑202/21 P, EU:C:2022:734, 54 kohta). Kuten yhteinen kriisinratkaisuneuvosto esittää, näin ollen on niin, että jos ilmaisulla ”asianmukaisesti saadut” viitataan ennakollisiin vakausmaksuihin erotuksetta, kyseistä ilmaisua on sovellettava vakausmaksun lajista riippumatta, peruuttamattomat maksusitoumukset mukaan lukien.
74
Edellä esitetystä ilmenee, että toisin kuin valittaja väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei rikkonut asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohtaa tai 70 artiklan 4 kohtaa.
75
Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on siten hylättävä.
76
Ensimmäisen valitusperusteen neljännestä osasta, joka koskee täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohdan virheellistä tulkintaa, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa, että kyseisessä säännöksessä säädetään nimenomaisesti, että peruuttamattomien maksusitoumusten käyttäminen ei saa millään tavalla vaarantaa yhteisen kriisinratkaisurahaston taloudellisia valmiuksia eikä maksuvalmiutta. Tällainen vaatimus esitetään myös täytäntöönpanoasetuksen johdanto-osan 16 perustelukappaleessa. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tämän perusteella, ettei peruuttamattoman maksusitoumuksen kumoamista ja vastaavan vakuuden palauttamista voida missään tapauksessa tehdä yhteisen kriisinratkaisurahaston vahingoksi.
77
Toisin kuin valittaja väittää, tämä tulkinta ei kuitenkaan tee tyhjäksi täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan tehokasta vaikutusta. Jos tämän 7 artiklan 3 kohtaa tulkittaisiin siten, että sen nojalla luottolaitoksilla ei ole velvollisuutta maksaa ennakollisia vakausmaksujaan ennen kuin niille palautetaan niiden asettamat vakuudet, loukattaisiin unionin lainsäätäjän kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 1 kohdassa asettamaa periaatetta, joka vastaa asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdassa vahvistettua vaatimusta.
78
Unionin yleinen tuomioistuin ei siis tehnyt virhettä, kun se katsoi valituksenalaisen tuomionsa 42 kohdassa, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohtaa sovelletaan sellaisen luottolaitoksen peruuttamattomien maksusitoumusten käsittelyyn, joka jää asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalan ulkopuolelle, ja että tämän asetuksen 7 artiklan 3 kohtaa olisi siten tulkittava kyseinen säännös huomioon ottaen.
79
Valittajan lisäargumenteista, jotka koskevat täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 2 ja 3 kohtaa, joiden mukaan näissä säännöksissä säädetään maksuvelvollisuudesta vain, jos on tehty kriisinratkaisupäätös, riittää, kun viitataan tämän tuomion 56–61 kohtaan.
80
Edellä esitetyn perusteella, ja toisin kuin valittaja väittää, unionin yleisen tuomioistuimen täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohdasta omaksuma tulkinta ei vääristä kyseisen artiklan 2 ja 3 kohtaa eikä tee tyhjäksi niiden tehokasta vaikutusta.
81
Neljäs osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
82
Ensimmäisen kanneperusteen viidennestä osasta, joka koskee lex specialis generalibus derogat ‑periaatteen loukkaamista ja joka on esitetty toissijaisesti, on katsottava, että toisin kuin valittaja väittää, täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohtaa ei voida pitää lex specialis ‑säädöksenä, jolla poikettaisiin erityisesti asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohdasta.
83
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 87 kohdassa, asetus N:o 806/2014 on perusasetuksena normihierarkkisesti ylemmäntasoinen säädös suhteessa täytäntöönpanoasetukseen 2015/81, joten jollei tätä koskevaa poikkeusta tai nimenomaista säännöstä ole säädetty, täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 säännöksille ei voida antaa etusijaa suhteessa asetuksen N:o 806/2014 säännöksiin.
84
Lisäksi on huomattava, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdassa annetaan neuvostolle toimivalta hyväksyä täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 kaltaisia täytäntöönpanosäädöksiä kyseisen artiklan 1–3 kohdan täytäntöönpanon edellytysten määrittämiseksi. Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, neuvosto ei voi täytäntöönpanosäädöksillä täydentää tai muuttaa lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyä toimea silloinkaan, kun kyse on sen muista kuin keskeisistä osista (tuomio 28.2.2023, Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, 48 ja 49 kohta). Neuvosto ei näin ollen voi täytäntöönpanoasetuksella 2015/81 muuttaa asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohtaa.
85
Kuten kriisinratkaisuneuvosto väittää, tämän valitusperusteen kolmannen osan yhteydessä tehdyn arvioinnin valossa on joka tapauksessa todettava, ettei asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohdan ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan välillä ole minkäänlaista ristiriitaa.
86
Lisäksi tämän tuomion 76–80 kohdasta ilmenee, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohtaa oli tulkittava ottamalla huomioon kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 1 kohta ja että unionin yleisen tuomioistuimen kyseisestä 7 artiklan 1 kohdasta tekemällä tulkinnalla ei vääristetä mainitun 7 artiklan 2 ja 3 kohtaa eikä tehdä tyhjäksi niiden tehokasta vaikutusta.
87
Näistä seikoista seuraa, että ensimmäisen valitusperusteen viides osa on hylättävä.
88
Koska yhtäkään valittajan esittämän ensimmäisen valitusperusteen osaa ei ole hyväksytty, tämä valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Toinen valitusperuste, joka koskee perustelujen puuttumista
Asianosaisten lausumat
89
Valittaja väittää, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat puutteelliset ja ristiriitaiset. Se vetoaa ristiriitaisuuksiin etenkin valituksenalaisen tuomion 30, 33, 36, 41 ja 43 kohdassa, joissa unionin yleinen tuomioistuin esitti lähinnä seuraavat toteamukset:
–
ensinnäkin peruuttamattomat maksusitoumukset ovat asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja asianmukaisesti saatuja vakausmaksuja, vaikkei niitä ole maksettu välittömästi
–
toiseksi nämä sitoumukset ovat peruuttamattomia; samalla unionin yleinen tuomioistuin katsoi tämän jälkeen, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan tarkoituksena on päättää kyseiset sitoumukset, ”joten [ne eivät] jatku sen jälkeen, kun maksava [luotto]laitos on jättäytynyt asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalan ulkopuolelle”
–
kolmanneksi, kuten on jo todettu, täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan tarkoituksena on päättää peruuttamattomat maksusitoumukset, vaikka unionin yleinen tuomioistuin totesi, että kyseisen säännöksen tarkoituksena on ”varmistaa, että kriisinratkaisurahaston varat ovat kriisinratkaisutilanteessa mahdollisimman nopeasti kriisinratkaisuneuvoston käytettävissä”, ja
–
neljänneksi täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohtaa ei voida soveltaa yhteisen kriisinratkaisurahaston vahingoksi siten, että vaarannetaan kyseisen rahaston ”taloudelliset valmiudet tai [sen] maksuvalmius”, kuten asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdassa ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohdassa säädetään, osoittamatta, miten tämän 7 artiklan 3 kohdan soveltaminen olisi omiaan ”vaarantamaan yhteisen kriisinratkaisurahaston taloudelliset valmiudet tai maksuvalmiuden” tai tavoitteen saavuttaa kyseisen 69 artiklan 1 kohdassa säädetty tavoitetaso. Joka tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin ei osoita valittajan mukaan, miltä osin kyseinen säännös ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohta ovat riittävän täsmällisiä, jotta niillä voidaan estää kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 3 kohdassa säädetty selkeä ja täsmällinen palautusmekanismi tai asettaa maksuvelvollisuus olosuhteissa, joista ei säädetä mainitun täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 2 kohdassa, jonka sanamuoto on myös selvä ja täsmällinen.
90
Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto kiistää nämä väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
91
On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleiselle tuomioistuimelle kuuluva perusteluvelvollisuus edellyttää, että sen on selkeästi ja yksiselitteisesti esitettävä päättelynsä siten, että niille, joita ratkaisu koskee, selviävät sen syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia ratkaisun laillisuuden (tuomio 20.4.2023, neuvosto v. El-Qaddafi, C‑413/21 P, EU:C:2023:306, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
92
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomion perustelut, jotka ovat ristiriitaiset tai joista ei saada selvää, vastaavat perustelujen puuttumista (tuomio 20.4.2023, neuvosto v. El-Qaddafi, C‑413/21 P, EU:C:2023:306, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
93
Käsiteltävässä asiassa on aluksi todettava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 95 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 33 kohdassa esittämän toteamuksen, jonka mukaan peruuttamattomat maksusitoumukset eivät ole välittömästi maksettuja vakausmaksuja vaan vakausmaksuja, joiden maksamista on lykätty, ja unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 30 kohdassa esittämän toteamuksen, jonka mukaan laitoksen antamat peruuttamattomat maksusitoumukset ovat asianmukaisesti saatuja vakausmaksuja, välillä ei ole mitään ristiriitaa. Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohdassa säädetty kielto maksaa ennakollisia vakausmaksuja takaisin kattaa nimittäin kaikki käytettävissä olevat varat ja myös peruuttamattomat maksusitoumukset.
94
Tämän jälkeen on todettava, ettei myöskään ole ristiriitaista vaatia peruuttamattoman maksusitoumuksen perusteena olevan maksuvelvollisuuden täyttämistä, vaikka maksusitoumus kumotaan. Oikeudellinen velvollisuus maksaa ennakolliset vakausmaksut tietyltä vakausmaksukaudelta pysyy nimittäin edelleen voimassa, koska peruuttamattomat maksusitoumukset ovat vain valinnaisia järjestelyjä, joita luottolaitosten on sallittua käyttää tällä perusteella.
95
Kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdassa mahdollistetaan varojen asettaminen kriisinratkaisurahaston käyttöön kriisinratkaisutilanteessa, tämä lausuma ei myöskään ole ristiriidassa niiden päättelyjen kanssa, joiden mukaan luottolaitoksella on ehdoton velvollisuus maksaa peruuttamatonta maksusitoumusta vastaava määrä. Tämän ehdottoman velvollisuuden vuoksi tällaista laitosta ei voida vapauttaa maksamasta peruuttamattomien maksusitoumusten kattamaa määrää, mikä mahdollistaa sen, että kriisinratkaisutilanteessa kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevat varat ovat nopeasti käytettävissä. Tämä on syy, jonka vuoksi yhteinen kriisinratkaisurahasto ja tavoite saavuttaa tavoitetaso, sellaisena kuin se on säädetty unionin lainsäädännössä, ovat olemassa.
96
Kuten ensimmäiseen valitusperusteeseen annetusta vastauksesta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin perusteli asianmukaisesti, miksi yhteiseen kriisinratkaisurahastoon kohdistuva riski ja tavoite saavuttaa tavoitetaso olivat esteenä sille, että peruuttamattoman maksusitoumuksen muodossa olevat ennakolliset vakausmaksut lakkaavat olemasta sen vuoksi, että luottolaitos ei enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan.
97
Koska kaikki argumentit, joilla valittaja pyrkii osoittamaan, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat puutteelliset ja ristiriitaiset, ovat perusteettomia, toinen valitusperuste on hylättävä.
98
Koska kumpaakaan valittajan valituksensa tueksi esittämää valitusperustetta ei ole hyväksytty, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
99
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
100
Koska kriisinratkaisuneuvosto on vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja tämä on hävinnyt asian, valittaja on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja lisäksi korvaamaan kriisinratkaisuneuvoston oikeudenkäyntikulut.
101
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 4 kohdassa määrätään, että unionin tuomioistuin voi määrätä, että ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana esiintynyt taho, joka on osallistunut asian käsittelyn kirjalliseen tai suulliseen vaiheeseen unionin tuomioistuimessa, vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Tämän määräyksen perusteella Fédération bancaire française vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
102
Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan, jota myös sovelletaan valituksen käsittelyyn saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asiassa väliintulijoina olleet jäsenvaltiot vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Ranskan tasavalta vastaa siis omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
BNP Paribas Public Sector SA vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) oikeudenkäyntikulut.
3)
Fédération bancaire française ja Ranskan tasavalta vastaavat kumpikin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.