62016TJ0001_RES
Asia T-1/16
Hitachi-LG Data Storage, Inc. ja Hitachi-LG Data Storage Korea, Inc.
vastaan
Euroopan komissio
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 12.7.2019
Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Optisten levyasemien markkinat – Päätös, jossa todetaan SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen – Kahden tietokonevalmistajan järjestämiin tarjouskilpailuihin liittyvät salaiset sopimukset – Täysi harkintavalta – Hyvän hallinnon periaatteen loukkaaminen – Perusteluvelvollisuus – Sakkojen laskennasta annettujen vuoden 2006 suuntaviivojen 37 kohta – Erityiset olosuhteet – Oikeudellinen virhe
Kumoamiskanne – Unionin tuomioistuinten toimivalta – Täysi toimivalta – Sellaisen komission päätöksen tuomioistuinvalvonta, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja määrätään sakko – Itsenäistä kannetta, jossa vaaditaan täyden harkintavallan käyttämistä, ei ole
(SEUT 101, 261 ja 263 artikla)
(ks. 53–58 kohta)
Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Komissiolla ei ole velvollisuutta perustella kieltäytymistään poikkeamasta sakkojen laskennasta annetuista suuntaviivoista
(SEUT 101 artikla ja SEUT 296 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 2006/C 210/02 37 kohta)
(ks. 77–82 kohta)
Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevä neuvoa-antava komitea – Kuulemisvelvollisuus – Olennainen menettelymääräys – Ulottuvuus
(EY 101 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 14 artikla)
(ks. 89–95 kohta)
Tiivistelmä
Tuomiossa Hitachi-LG Data Storage ja Hitachi-LG Data Storage Korea v. komissio (T-1/16), joka julistettiin 12.7.2019, unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi Hitachi-LG Data Storage, Inc:n ja sen tytäryhtiön Hitachi-LG Data Storage Korea Inc:n (jäljempänä kantajat) vaatimuksen, jossa vaaditaan niiden sakkojen alentamista, jotka niille määrättiin 21.10.2015 tehdyllä komission päätöksellä C (2015) 7135 final (
1
) optisten levyasemien tuotannon ja toimitusten alalla tapahtuneen kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi.
Ilmiannon perusteella aloitetun hallinnollisen tutkimuksen jälkeen komissio oli todennut, että kolmetoista yhtiötä oli osallistunut kartelliin optisten levyasemien markkinoilla. Riidanalaisen päätöksen mukaan komissio on osoittanut, että ainakin 23.6.2004–25.11.2008 Sony Corporation, sen tytäryhtiö Sony Electronics ja muut tähän kiellettyyn kartelliin osallistuneet yhtiöt olivat yhdenmukaistaneet toimintansa niihin tarjouspyyntömenettelyihin nähden, jotka tietokoneiden valmistajat Dell ja Hewlett Packard olivat järjestäneet. Komission mukaan kyseessä olevat yhtiöt olivat pyrkineet samanaikaisten kahdenvälisten yhteydenpitojen verkoston avulla toimimaan siten, että optisten levyasemien hinnat jäävät korkeammiksi kuin mitä ne olisivat olleet ilman tätä kahdenvälistä yhteydenpitoa. Komissio määräsi näin ollen kantajille 37121000 euron sakon SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisesta.
Kantajat esittivät kanteensa tueksi kaksi kanneperustetta, joista ensimmäinen koski hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista ja perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja toinen oikeudellista virhettä siltä osin kuin komissio ei poikennut sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa ilmoitetusta yleisestä menetelmästä alentaakseen kantajien sakkoja, kun otetaan huomioon tapauksen erityispiirteet ja kantajien rooli optisten levyasemien markkinoilla. Unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimiin antamassaan vastauksessa kantajat täsmensivät, että ne pyysivät unionin yleistä tuomioistuinta käyttämään täyttä harkintavaltaansa ja tarkistamaan komission implisiittisen päätöksen hylätä niiden sakon määrän alentamista koskeva pyyntö ja tutkimaan tämän pyynnön asiasisältöä.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin ensinnäkin huomautti, että ”täyden harkintavallan kanne” ei perustamissopimuksen mukaan ole itsenäinen muutoksenhakukeino ja että unionin tuomioistuimet voivat käyttää tätä täyttä harkintavaltaa ainoastaan tutkiessaan unionin toimielimien säädösten laillisuutta, ja erityisesti kumoamiskanteen yhteydessä. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin totesi aluksi, että kanne sisälsi yhtäältä riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista koskevia vaatimuksia siltä osin kuin komissio oli hylännyt kantajien pyynnön sakon määrän alentamisesta ja toisaalta kyseisen päätöksen muuttamista koskevia vaatimuksia, joilla pyritään siihen, että unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy tämän pyynnön itse ja alentaa tämän seurauksena kyseistä määrää.
Ensimmäisen kanneperusteen osalta unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä hylkäsi kantajien väitteet, joiden mukaan komissio ei ollut noudattanut velvollisuuttaan perustella sitä, ettei se soveltanut sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (
2
)37 kohdassa tarkoitettua poikkeusta, jonka mukaan komissio ei voi poiketa mainittujen suuntaviivojen menetelmistä ja jonka soveltamista kantajat olivat pyytäneet. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tältä osin, että komission piti ainoastaan perustella riidanalaisessa päätöksessä sakon määrän laskennassa sovellettua menetelmää eikä niitä seikkoja, joita se ei ollut ottanut huomioon kyseisessä laskennassa, eikä erityisesti syitä, joiden vuoksi se ei ollut soveltanut mainittujen suuntaviivojen 37 kohdassa määrättyä poikkeusta.
Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi väitteet, jotka koskivat hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista. Se totesi tältä osin muun muassa, että komissio oli hallinnollisen menettelyn aikana ollut huolellinen siltä osin kuin se ensinnäkin oli kuullut kantajia ja tutkinut niiden huomautuksia ennen kuin kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevä neuvoa-antava komitea oli antanut kirjallisen lausunnon alustavasta päätösluonnoksesta ja toiseksi oli toimittanut tälle komitealle tärkeimmät tiedot sakon määrän laskemiseksi asetuksen N:o 1/2003 14 artiklan 3 kohdan nojalla.
Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin muistutti toisen kanneperusteen osalta, että sakon määrää voidaan alentaa sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 37 kohdan perusteella vain poikkeuksellisissa olosuhteissa, jos tietyn asian erityispiirteet tai varoittavan vaikutuksen aikaansaaminen erityistapauksissa voivat oikeuttaa sen, että komissio poikkeaa näissä suuntaviivoissa määrätystä yleisestä sakon määrän laskentatavasta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tältä osin, ettei mikään kantajien mainitsemista olosuhteista ollut merkityksellinen, jotta sillä voitaisiin perustella tällaista sakon määrän alentamista suuntaviivojen 37 kohdassa tarkoitetun poikkeuksen perusteella.
(
1
)	SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.39639 – Optiset levyasemat) 21.10.2015 tehty komission päätös C (2015) 7135 final.
(
2
)	Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat (EUVL 2006, C 210, s. 2).