62012CC0114_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Euroopan komission ja Euroopan unionin neuvoston välillä on syntynyt erimielisyyttä toimivallasta neuvotella yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaamista koskevasta Euroopan neuvoston yleissopimuksesta
2. Neuvosto ja
jäsenvaltioiden edustajat (jotka kokoontuivat neuvostossa hallitustensa edustajina) antoivat komissiolle 19.12.2011 valtuudet osallistua yleissopimusta koskeviin neuvotteluihin Euroopan unionin toimivaltaan kuuluvissa asioissa ja kehottivat neuvoston puheenjohtajaa neuvottelemaan jäsenvaltioiden puolesta niiden toimivaltaan kuuluvista asioista (jäljempänä riidanalainen päätös).(2) Komissio vaatii riidanalaisen päätöksen kumoamista, koska siinä ei noudateta unionin yksinomaista ulkoista toimivaltaa yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaamisen alalla. Komissio väittää lisäksi, että riidanalainen päätös on kumottava, koska sitä tehtäessä rikottiin sovellettavia menettelysääntöjä ja vilpittömän yhteistyön periaatetta.(3)
Yleissopimus
3. Vuonna 2002 Euroopan neuvosto antoi suosituksen Rec(2002)7 yleisradio-organisaatioiden lähioikeuksien suojan vahvistamisesta (jäljempänä vuoden 2002 suositus).(4) Euroopan neuvoston ministerikomitea kehotti 20.2.2008 tekemällään päätöksellä mediaa ja uusia viestintäpalveluja käsittelevää CDMC-ohjauskomiteaa(5) arvioimaan mahdollisuuksia vahvistaa tällaisia oikeuksia. Vuonna 2008 CDMC:n tilapäinen tilannearviotyöryhmä laati myös muistion mahdollisesta yleisradio-organisaatioiden suojaamista koskevasta Euroopan neuvoston oikeudellisesta välineestä ja sen toteutettavuuden arvioinnista (jäljempänä vuoden 2008 muistio).
4. Vuonna 2009 CDMC hyväksyi väliaikaisen yleisradio-organisaatioiden lähioikeuksien suojaa käsittelevän neuvoa-antavan ryhmän (jäljempänä MC-S-NR) tehtävät (jäljempänä vuoden 2009 tehtävät)(6) ja kehotti sitä työskentelemään yleisradio-organisaatioiden lähioikeuksien suojaamiseksi ja mahdollisesti laatimaan sopimusluonnoksen.
5. MC-S-NR:ää ei ole vielä perustettu. Sen tulevasta työstä on kuitenkin käyty keskusteluja. Vuoden 2010 kuulemiskokouksessa keskusteltiin mahdollisen uuden yleissopimuksen tavoitteesta ja soveltamisalasta.(7) Erityisesti vuoden 2008 muistion ja vuoden 2010 kuulemiskokouksen raportista (jäljempänä vuoden 2010 kokousraportti) ilmenee, että tavoitteena on hyväksyä yleisradio-organisaatioille kuuluvat yksinoikeudet, kuten oikeus sallia tai kieltää tallennus,(8) oikeus sallia tai kieltää kappaleiden valmistaminen tallenteista, oikeus edelleenlähettämiseen, oikeus saattaa yleisön saataviin, oikeus välittää yleisölle ja levitysoikeus, teknisesti neutraalilla tavalla.(9) Käsiteltäviin aiheisiin kuuluvat myös lähetystä edeltävien ohjelmasignaalien suoja,(10) suojan voimassaoloaika, tarve rajoituksia ja poikkeuksia koskevan ei-tyhjentävän luettelon laatimiselle sekä teknisiin toimenpiteisiin ja oikeuksien hallinnointia koskeviin tietoihin liittyvien oikeuksien ja velvollisuuksien täytäntöönpano.(11)
6. Yleissopimus täydentäisi olemassa olevien kansainvälisten ja alueellisten sopimusten samaa aihetta koskevia määräyksiä. Monia näistä määräyksistä ja sopimuksista ei ole ratifioitu ja/tai ne eivät ole tulleet voimaan.(12) Tekniikan kiivaan kehityksen vuoksi monet näistä määräyksistä ovat myös menettäneet tehoaan (mistä syystä on vastaavasti vähemmän todennäköistä, että sopimukset ratifioitaisiin ja tulisivat voimaan).
7. Samaan aikaan kun Euroopan neuvostossa valmistellaan mahdollista yleissopimusta, neuvotteluja jatketaan WIPOn yleisradio-organisaatioiden oikeuksia koskevasta sopimuksesta.(13) Näiden neuvottelujen samoin kuin Euroopan neuvostossa käytävien neuvottelujen tarkoituksena on ”päivittää” yleisradio-organisaatioiden oikeudet vastauksena teknologian muutoksiin ja sen lisääntyneeseen käyttöön. Vuonna 2001 Euroopan yhteisö ja sen jäsenvaltiot toimittivat yhdessä ehdotuksen WIPOlle yleisradio-organisaatioiden suojaamista koskevaksi yleissopimukseksi.(14)
8. Euroopan neuvostossa päätettiin aloittaa neuvottelut erillisestä yleissopimuksesta osittain siitä syystä, että WIPOssa käytävät keskustelut eivät ole merkittävästi edistyneet. Tässä asiassa esitettyjen asiakirjojen perusteella näissä neuvotteluissa otetaan kuitenkin huomioon WIPOssa käytävät neuvottelut ja sopimuspuolten muut olemassa olevat ja mahdollisesti tulevat kansainväliset velvoitteet.(15)
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionista tehty sopimus
9. SEU 5 artiklassa määrätään, että annetun toimivallan periaatteen mukaisesti toimivalta, jota perussopimuksissa ei ole annettu unionille, kuuluu jäsenvaltioille. SEU 5 artiklan 2 kohdassa määrätään, että ”– – unioni toimii ainoastaan jäsenvaltioiden sille perussopimuksissa antaman toimivallan rajoissa ja kyseisissä sopimuksissa asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi. Toimivalta, jota perussopimuksissa ei ole annettu unionille, kuuluu jäsenvaltioille”.(16)
10. SEU 13 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Kukin toimielin toimii sille perussopimuksissa annetun toimivallan rajoissa sekä niissä määrättyjen menettelyjen, edellytysten ja tavoitteiden mukaisesti. Toimielimet tekevät keskenään vilpitöntä yhteistyötä.”
11. SEU 16 artiklan 3 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Neuvosto tekee ratkaisunsa määräenemmistöllä, jollei perussopimuksissa toisin määrätä.”
Sopimus Euroopan unionin toiminnasta
12. SEUT 2 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1. Kun perussopimuksissa annetaan unionille yksinomainen toimivalta tietyllä alalla, ainoastaan unioni voi toimia lainsäätäjänä ja antaa oikeudellisesti velvoittavia säädöksiä, kun taas jäsenvaltiot voivat tehdä näin ainoastaan unionin valtuuttamina tai unionin antamien säädösten täytäntöön panemiseksi.
2. Kun perussopimuksissa annetaan unionille jäsenvaltioiden kanssa jaettu toimivalta tietyllä alalla, unioni ja jäsenvaltiot voivat toimia lainsäätäjänä ja antaa oikeudellisesti velvoittavia säädöksiä kyseisellä alalla. Jäsenvaltiot käyttävät toimivaltaansa siltä osin kuin unioni ei ole käyttänyt omaansa. Jäsenvaltiot käyttävät jälleen toimivaltaansa siltä osin kuin unioni on päättänyt lakata käyttämästä omaansa.[(17) ]
– –”
13. Jaetun toimivallan käyttöä koskevan pöytäkirjan N:o 25(18) ainoassa artiklassa todetaan seuraavaa: ”Jaettua toimivaltaa koskevan [SEUT] 2 artiklan 2 kohdan osalta, unionin toteuttaessa toimintaa tietyllä alalla, tämä toimivallan käytön soveltamisala ei kata kuin kyseessä olevassa unionin säädöksessä säädellyt asiat, eikä se siten koske asianomaista alaa kokonaisuudessaan.”
14. SEUT 3 artiklan 1 kohdassa luetellaan alat, joilla Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta, mukaan lukien
”– –
b) sisämarkkinoiden toimintaa varten tarvittavien kilpailusääntöjen vahvistaminen;
– –
e) yhteinen kauppapolitiikka”.
15. SEUT 3 artiklan 2 kohdassa unionille on annettu yksinomainen toimivalta tehdä kansainvälinen sopimus, ”– – kun sopimuksen tekemisestä on säädetty lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyssä unionin säädöksessä tai kun tämä on välttämätöntä, jotta unioni voi käyttää sisäistä toimivaltaansa, tai siltä osin kuin se voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta”.
16. SEUT 4 artikla koskee jaettua toimivaltaa, ja siinä määrätään seuraavaa:
”1. Unionilla on jäsenvaltioiden kanssa jaettu toimivalta, kun unionille annetaan perussopimuksissa toimivaltaa, joka ei koske 3 ja 6 artiklassa tarkoitettuja aloja.
2. Unionin ja jäsenvaltioiden kesken jaettua toimivaltaa sovelletaan seuraavilla pääaloilla:
a) sisämarkkinat;
– –”
17. SEUT 26 artiklan 1 kohdan mukaan unioni ”hyväksyy perussopimusten asiaa koskevien määräysten mukaisesti toimenpiteet, joiden tarkoituksena on toteuttaa sisämarkkinat tai varmistaa niiden toiminta”. SEUT 114 artiklan 1 kohdassa määrätään, että parlamentti ja neuvosto toteuttavat tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen ”sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa koskevat toimenpiteet jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämiseksi”.
18. SEUT 83 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määrätään seuraavaa: ”Kun jäsenvaltioiden lakien ja asetusten lähentäminen rikosoikeuden alalla osoittautuu välttämättömäksi jonkin unionin politiikan tehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseksi alalla, jolla on toteutettu yhdenmukaistamistoimenpiteitä, tällä alalla voidaan direktiivein säätää rikosten ja seuraamusten määrittelyä koskevista vähimmäissäännöistä – –.”
19. SEUT viidennen osan I osastossa on yleiset määräykset unionin ulkosuhteista. SEUT 207 artiklan 1 kohdan mukaan yhteinen kauppapolitiikka (joka SEU 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaan kuuluu yksinomaiseen toimivaltaan) ”– – perustuu yhtenäisiin periaatteisiin etenkin – – teollis- ja tekijänoikeuksien kaupallisten näkökohtien alalla – –. Yhteistä kauppapolitiikkaa harjoitetaan unionin ulkoista toimintaa koskevien periaatteiden ja tavoitteiden mukaisesti”. Saman osan V osasto koskee erityisesti kansainvälisiä sopimuksia. SEUT 216 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1. Unioni voi tehdä sopimuksen yhden tai useamman kolmannen valtion tai kansainvälisen järjestön kanssa, kun perussopimuksissa on asiaa koskeva määräys taikka kun sopimuksen tekeminen on välttämätöntä jonkin unionin politiikalle perussopimuksissa vahvi stetun tavoitteen saavuttamiseksi tai sopimuksen tekemisestä säädetään oikeudellisesti sitovassa unionin säädöksessä tai sopimuksen tekeminen voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta.
2. Unionin tekemät sopimukset sitovat unionin toimielimiä ja jäsenvaltioita.”
20. SEUT 218 artiklassa esitetään seuraavat menettelysäännöt, jotka koskevat muun muassa kansainvälisistä sopimuksista neuvottelemista, niiden allekirjoittamista ja tekemistä:
”1. Unionin ja kolmansien maiden tai kansainvälisten järjestöjen väliset sopimukset neuvotellaan ja tehdään seuraavan menettelyn mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 207 artiklan erityismääräysten soveltamista.
2. Neuvosto antaa luvan neuvottelujen aloittamiselle, vahvistaa neuvotteluohjeet, antaa luvan sopimusten allekirjoittamiseen ja tekee sopimukset.
3. Komissio – – esittää suosituksia neuvostolle, joka tekee päätöksen, jolla annetaan lupa aloittaa neuvottelut ja jossa nimetään suunnitellun sopimuksen alan mukaan unionin neuvottelija tai neuvotteluryhmän johtaja.
4. Neuvosto voi antaa neuvottelijalle ohjeita ja nimetä erityiskomitean, jota on kuultava neuvottelujen aikana.
5. Neuvosto tekee neuvottelijan ehdotuksesta päätöksen, jolla annetaan lupa sopimuksen allekirjoittamiseen ja tarvittaessa sen väliaikaiseen soveltamiseen ennen sen voimaantuloa.
6. Neuvosto tekee neuvottelijan ehdotuksesta päätöksen sopimuksen tekemisestä.
– – neuvosto tekee päätöksen sopimuksen tekemisestä:
a) seuraavissa tapauksissa Euroopan parlamentin hyväksynnän saatuaan:
– –
v) sopimukset aloilla, joilla sovelletaan joko tavallista lainsäätämisjärjestystä tai erityistä lainsäätämisjärjestystä, kun edellytetään Euroopan parlamentin hyväksyntää.
Euroopan parlamentti ja neuvosto voivat kiireellisessä tapauksessa sopia määräajasta hyväksynnän antamiselle.
b) muissa tapauksissa Euroopan parlamenttia kuultuaan. Euroopan parlamentti antaa lausuntonsa määräajassa, jonka neuvosto voi asettaa asian kiireellisyyden mukaan. Jos lausuntoa ei anneta tässä määräajassa, neuvosto voi tehdä ratkaisunsa.
7. Poiketen siitä, mitä 5, 6 ja 9 kohdassa määrätään, neuvosto voi sopimusta tehtäessä valtuuttaa neuvottelijan hyväksymään unionin puolesta sopimuksen muutokset, jos sopimuksessa määrätään, että muutokset on hyväksyttävä yksinkertaistetussa menettelyssä tai mainitulla sopimuksella perustetussa elimessä. Neuvosto voi liittää valtuutukseen erityisehtoja.
8. Neuvosto tekee ratkaisunsa määräenemmistöllä koko menettelyn ajan.
Se tekee ratkaisunsa kuitenkin yksimielisesti, jos sopimus koskee alaa, jolla unionin säädöksen antaminen edellyttää yksimielisyyttä, taikka jos kyseessä on assosiaatiosopimus tai 212 artiklassa tarkoitettu sopimus unionin jäseneksi ehdolla olevan valtion kanssa. Neuvosto tekee ratkaisunsa yksimielisesti myös sopimuksesta, joka koskee unionin liittymistä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehtyyn eurooppalaiseen yleissopimukseen; päätös tämän sopimuksen tekemisestä tulee voimaan, kun jäsenvaltiot ovat hyväksyneet sen valtiosääntönsä asettamien vaatimusten mukaisesti.
9. Neuvosto tekee komission – – ehdotuksesta päätöksen sopimuksen soveltamisen keskeyttämisestä ja sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistamisesta, silloin kun tämän elimen on annettava säädöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia, lukuun ottamatta säädöksiä, joilla täydennetään tai muutetaan sopimuksen institutionaalisia rakenteita.
10. Euroopan parlamentille tiedotetaan välittömästi ja täysimääräisesti menettelyn kaikissa vaiheissa.
11. Jäsenvaltio, Euroopan parlamentti, neuvosto tai komissio voi hankkia unionin tuomioistuimen lausunnon siitä, onko suunniteltu sopimus sopusoinnussa perussopimusten kanssa. Jos unionin tuomioistuimen lausunto on kielteinen, suunniteltu sopimus ei voi tulla voimaan, ellei sitä ole muutettu tai perussopimuksia tarkistettu.”
21. SEUT 263 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa:
”– – unionin tuomioistuin tutkii lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyjen säädösten sekä neuvoston, komission ja Euroopan keskuspankin säädösten laillisuuden, suosituksia ja lausuntoja lukuun ottamatta, samoin kuin Euroopan parlamentin ja Eurooppa-neuvoston sellaisten säädösten laillisuuden, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin. Tuomioistuin valvoo myös unionin elinten ja laitosten sellaisten säädösten laillisuutta, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin.”
22. SEUT 288 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Käyttäessään unionin toimivaltaa toimielimet hyväksyvät asetuksia, direktiivejä ja päätöksiä sekä antavat suosituksia ja lausuntoja.
– –
Päätös on kaikilta osiltaan velvoittava. Jos siinä nimetään ne, joille se on osoitettu, se velvoittaa ainoastaan niitä.
– –”
Yleisradio-organisaatioiden lähioikeuksia koskeva unionin lainsäädäntö
23. Komission kanteessa keskitytään toimivaltaan neuvotella yleisradio-organisaatioiden lähioikeuksia koskevasta yleissopimuksesta. Tässä yhteenvedossa rajoitutaan näin ollen tarkastelemaan unionin tällaisia oikeuksia koskevaa lainsäädäntöä.
24. Tämä lainsäädäntö on jossain määrin epäyhtenäistä ja muodostuu useista säädöksistä. Tekijänoikeudesta ja lähioikeuksista säädettiin ensiksi yhdessä direktiivissä 92/100, joka kumottiin ja korvattiin direktiivillä 2006/115 (jäljempänä vuokraus- ja lainausoikeuksista annettu direktiivi).(19) Jälkimmäisen direktiivin johdanto-osan 16 perustelukappaleen mukaan ”jäsenvaltioiden olisi voitava antaa säännöksiä tämän direktiivin säännösten mukaista suojaa laajemmasta lähioikeuksien haltijoiden suojasta yleisradioinnin ja yleisölle välittämisen osalta”.(20)
25. Direktiiviä 2006/115 sovelletaan yhdessä direktiivin 2006/116 (tekijänoikeuden ja tiettyjen lähioikeuksien suojan voimassaoloajan osalta),(21) direktiivin 93/83 (joka sisältää erilliset säännöt satelliitin välityksellä tapahtuvan yleisradioinnin ja kaapeleitse tapahtuvan edelleen lähettämisen osalta)(22) ja direktiivin 2001/29 (joka koskee tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen näkökohtien yhdenmukaistamista tietoyhteiskunnassa) kanssa.
26. Näissä direktiiveissä korostetaan tekijänoikeuden ja lähioikeuksien erillisyyttä säätämällä, että lähioikeuksien suoja ei millään tavoin vaikuta tekijänoikeuden suojaan.(23)
27. Direktiivin 2006/115 7 artiklan 2 kohdassa säädetään yleisradio-organisaatioiden tallennusoikeudesta
eli niiden yksinoikeudesta sallia tai kieltää lähetystensä tallennus riippumatta siitä, tapahtuvatko lähetykset johtoa pitkin vai vapaasti etenevien radioaaltojen välityksellä, myös kaapelin tai satelliitin välityksellä. Direktiivin 7 artiklan 3 kohdassa säädetään, että kaapelilähetystoiminnan harjoittajalla ei saa olla tätä oikeutta, jos se ainoastaan lähettää edelleen kaapelin välityksellä yleisradio-organisaatioiden lähetyksiä. Direktiivin 93/83 4 artiklan 1 kohdan mukaan tämä suoja koskee myös satelliittivälitystä yleisölle, jolla tämän direktiivin 1 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetaan ”– – toimintaa, jolla yleisön vastaanotettaviksi tarkoitettuja ohjelmasignaaleja saatetaan yleisradio-organisaation valvonnassa ja vastuulla satelliittiin johtavaan ja maata kohti palaavaan katkeamattomaan välitysketjuun”.
28. Direktiivin 2001/29 2 artiklan e alakohdassa säädetään kappaleen valmistamista koskevasta oikeudesta ,(24) jonka mukaan ”jäsenvaltioiden on säädettävä, että yksinoikeus sallia tai kieltää suoraan tai välillisesti, tilapäisesti tai pysyvästi, millä keinolla ja missä muodossa tahansa kokonaan tai osittain tapahtuva kappaleen valmistaminen on – – yleisradio-organisaatioilla lähetystensä tallenteiden osalta riippumatta siitä, onko kyseessä lähetysten langallinen vai langaton siirto, tai siirto kaapelin tai satelliitin välityksellä”. Direktiivin 93/83 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti tämä suoja koskee myös satelliittivälitystä yleisölle.
29. Direktiivin 2006/115 8 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että jäsenvaltioiden on säädettävä, että yleisradio-organisaatioilla on yksinoikeus sallia tai kieltää lähetystensä välittäminen yleisölle, jos tämä välittäminen tapahtuu paikoissa, joihin yleisöllä on pääsy pääsymaksua vastaan. Direktiivin 16 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta antaa näille oikeuksille tätä laajempaa suojaa. Direktiivin 93/83 4 artiklan 1 kohdan mukaan tämän suojan tulee koskea myös satelliittivälitystä yleisölle, mutta tämän direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan, että tältäkin osin on kyseessä vähimmäissuoja.
30. Direktiivin 2001/29 3 artiklan 2 kohdan d alakohdassa määritellään oikeus saattaa yleisön saataviin
eli ”– – yksinoikeus sallia tai kieltää langallinen tai langaton yleisön saataviin saattaminen siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada suojattu aineisto saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana, on – – yleisradio-organisaatioilla lähetystensä tallenteiden osalta riippumatta siitä, onko kyseessä lähetysten langallinen vai langaton siirto, tai siirto kaapelin tai satelliitin välityksellä”. Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 24 perustelukappaleessa todetaan, että tämä ”– – olisi ymmärrettävä siten, että se kattaa tällaisen aineiston kaiken saattamisen sellaisten yleisöön kuuluvien henkilöiden saataviin, jotka eivät ole läsnä paikassa, josta saataville saattaminen saa alkunsa, ja että se ei kata muita toimia”.
31. Direktiivin 2006/115 9 artiklan 1 kohdan d alakohdassa edellytetään, että jäsenvaltiot antavat yleisradio-organisaatioille yksinomaisen levitysoikeuden
eli oikeuden saattaa myymällä tai muilla tavoin yleisön saataville lähetystensä tallennuksia, mukaan lukien niiden kopiot. Direktiivin 9 artiklan 2 kohta koskee tämän oikeuden sammumista, ja 9 artiklan 3 kohdassa säädetään, että levitysoikeus ei rajoita saman direktiivin I luvun vuokraus- ja lainausoikeuksia koskevien säännösten soveltamista. Direktiivin 9 artiklan 4 kohdan mukaan ”levitysoikeus voidaan siirtää tai luovuttaa taikka siihen voidaan antaa sopimukseen perustuva käyttölupa”.
32. Direktiivin 2006/115 8 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että jäsenvaltiot säätävät, että yleisradio-organisaatioilla on yksinoikeus sallia tai kieltää lähetystensä uudelleen tapahtuva yleisradiointi
(jota kutsutaan myös edelleen lähettämiseksi) vapaasti etenevien radioaaltojen välityksellä. Direktiivin 16 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta antaa näille oikeuksille tätä laajempaa suojaa. Direktiivin 93/83 4 artiklan 1 kohdassa oikeus ulotettiin koskemaan satelliittivälitystä yleisölle ja tämän direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa vahvistettiin, että kyseessä on vähimmäissuoja.
33. Direktiivin 2006/115 10 artiklan 1 kohdassa esitetään neljä perustetta, joilla jäsenvaltiot voivat säätää tämän direktiivin II luvussa tarkoitettujen lähioikeuksien rajoituksista . Lisäksi 10 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat säätää samanlaisia rajoituksia kuin ne säätävät kirjallisten ja taiteellisten teosten tekijänoikeussuojaan. Samassa säännöksessä todetaan myös, että ”– – pakkolisensseistä voidaan kuitenkin säätää ainoastaan, jos ne ovat sopusoinnussa Rooman yleissopimuksen kanssa”. Joka tapauksessa 10 artiklan 3 kohdan mukaan näitä rajoituksia ”– – sovelletaan vain tietyissä erityistapauksissa, jotka eivät ole ristiriidassa aineiston tavanomaisen hyödyntämisen kanssa eivätkä kohtuuttomasti haittaa oikeudenhaltijan oikeutettuja etuja”.
34. Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 31 perustelukappaleessa todetaan, että ”– – poikkeukset ja rajoitukset olisi määriteltävä yhdenmukaisemmin” ja että ”yhdenmukaistamisen asteen olisi perustuttava vaikutukseen, joka poikkeuksilla ja rajoituksilla on sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan”. Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 32 perustelukappaleessa lisätään, että direktiivissä 2001/29 ”annetaan tyhjentävä luettelo poikkeuksista ja rajoituksista kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen ja yleisölle välittämistä koskevaan oikeuteen”. Poikkeukset ja rajoitukset määritellään viittaamalla kyseessä olevaan erityiseen oikeuteen. Esimerkiksi 5 artiklan 2 kohdassa esitetään perusteet, joilla voidaan säätää poikkeuksista tai rajoituksista (2 artiklassa säädettyyn) kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen. Direktiivin 5 artiklan 3 kohdassa yksilöidään poikkeukset tai rajoitukset kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen ja 3 artiklassa säädettyihin oikeuksiin (joihin kuuluu yleisön saataviin saattamista koskeva oikeus). Direktiivin 5 artiklan 5 kohdan mukaan näitä poikkeuksia ja rajoituksia ”– – sovelletaan vain tietyissä erityistapauksissa, jotka eivät ole ristiriidassa teoksen tai muun aineiston tavanomaisen hyödyntämisen kanssa eivätkä kohtuuttomasti haittaa oikeudenhaltijan oikeutettuja etuja”.
35. Direktiivin 2001/29 6 artiklassa säädetään velvoitteista, jotka koskevat suojaa tehokkaiden teknisten toimenpiteiden kiertämistä vastaan, joilla tarkoitetaan 3 kohdan mukaisesti ”– – tekniikoita, laitteita tai osia, jotka on suunniteltu normaalissa käyttötarkoituksessa estämään tai rajoittamaan teoksiin tai muuhun aineistoon kohdistuvia tekoja, joihin ei ole saatu lupaa laissa säädettyjen tekijänoikeuden tai tekijänoikeuden lähioikeuksien haltijalta – –”. Direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on säädettävä riittävästä oikeudellisesta suojasta tehokkaiden teknisten toimenpiteiden kiertämistä vastaan, jos asianomainen teon suorittaja on tiennyt tai jos hänellä on ollut perusteltu aihe tietää toimintansa tarkoittavan kiertämistä”. Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 47 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Jotta vältettäisiin epäyhtenäisiä oikeudellisia tilanteita, jotka saattaisivat haitata sisämarkkinoiden toimintaa, on tarpeen säätää yhdenmukaisesta oikeudellisesta suojasta tehokkaiden teknisten toimenpiteiden kiertämistä ja tähän tarkoitukseen käytettävien laitteiden ja tuotteiden tai palvelujen tarjoamista vastaan.”
36. Direktiivin 2001/29 7 artiklassa säädetään oikeuksien hallinnointitietoja
koskevista velvoitteista, joilla tarkoitetaan 2 kohdan mukaisesti ”– – kaikkia oikeudenhaltijoiden toimittamia tietoja, joilla tunnistetaan [direktiivissä 2001/29] tarkoitettu teos tai muu aineisto – –, tekijä tai muu oikeudenhaltija, tai tietoja teoksen tai muun aineiston käyttöehdoista ja -edellytyksistä sekä numeroita tai koodeja, jotka tarkoittavat tällaista tietoa”. Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on ”– – säädettävä riittävästä oikeudellisesta suojasta sellaista henkilöä vastaan, joka tietoisesti suorittaa luvatta – – a) oikeuksien sähköisten hallinnointitietojen poistami[sen] tai muuttami[sen], tai b) [direktiivissä 2001/29] – – suojattujen teosten tai muun aineiston levittämi[sen], maahantuon[nin] levitystä varten, yleisradioin[nin], yleisölle välittämi[sen] tai yleisön saataviin saattami[sen] niin, että sähköiset oikeuksien hallinnointitiedot on poistettu tai niitä on muutettu luvatta, jos henkilö tietää tai hänen voidaan kohtuudella olettaa tietävän aiheuttavansa, mahdollistavansa, helpottavansa tai salaavansa laissa säädetyn tekijänoikeuden tai tekijänoikeuden lähioikeuksien – – loukkaamisen”. Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 56 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Jotta vältettäisiin epäyhtenäisiä oikeudellisia tilanteita, jotka voivat haitata sisämarkkinoiden toimintaa, on syytä säätää yhdenmukaisesta oikeudellisesta suojasta näitä toimia vastaan.”
37. Suojan voimassaoloajan
osalta direktiivin 2006/116 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, että suojan voimassaoloaikojen tulisi olla samoja koko unionissa. Direktiivin 2006/116 3 artiklan 4 kohdassa säädetään, että yleisradio-organisaatioiden oikeudet lakkaavat 50 vuotta lähetyksen ensimmäisestä yleisradioinnista, riippumatta siitä, tapahtuuko lähetys johtoja pitkin vai vapaasti etenevien radioaaltojen välityksellä, myös kaapelin tai satelliitin välityksellä.
38. Lopuksi lähioikeuksien täytäntöönpanon
osalta direktiivin 2001/29 8 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että jäsenvaltiot säätävät asianmukaisista seuraamuksista ja oikeussuojakeinoista, ja niiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen, että näitä seuraamuksia ja oikeussuojakeinoja sovelletaan. Siinä täsmennetään, että seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia.(25) Direktiivin 8 artiklan 2 ja 3 kohdat koskevat vahingonkorvauskanteita, kiellon tai määräyksen hakemista (myös välittäjää vastaan) ja loukkaavan aineiston takavarikointia.
39. Direktiivi 2004/48(26) annettiin tilanteessa, jossa jäsenvaltioiden välillä oli edelleen merkittäviä eroja teollis- ja tekijänoikeuksien täytäntöönpanossa muun muassa turvaamistoimenpiteitä koskevien sääntöjen soveltamisen, vahingonkorvausten määrän laskennan ja teollis- ja tekijänoikeuksien loukkausten lopettamiseen sovellettavien menettelyjen osalta.(27) Sen säännökset eivät rajoita direktiivin 2001/29 säännösten soveltamista, ja sen johdanto-osan 23 perustelukappaleessa todetaan, että direktiivi 2001/29 on jo mahdollistanut ”laajan yhdenmukaistamisen” tekijänoikeuden ja lähioikeuksien rikkomisen osalta.(28) Direktiivin 2004/48 johdanto-osan 28 perustelukappaleen mukaan ”– – rikosoikeudelliset seuraamukset ovat soveltuvissa tapauksissa eräs keino varmistaa teollis- ja tekijänoikeuksien täytäntöönpano – –”. Direktiivin 2 artiklan 3 kohdan b ja c alakohdassa säädetään, että direktiivi 2004/48 ei vaikuta ”jäsenvaltioiden kansainvälisiin velvoitteisiin eikä erityisesti [TRIPS-sopimukseen], mukaan lukien ne velvoitteet, jotka liittyvät rikosoikeudellisiin menettelyihin ja seuraamuksiin” tai ”rikosoikeudellisiin menettelyihin tai seuraamuksiin liittyviin jäsenvaltioiden kansallisiin säädöksiin, jotka koskevat teollis- ja tekijänoikeuksien loukkaamista”.
Riidanalainen päätös
40. Komissio suositteli 9.2.2011 neuvostolle, että se saisi valtuudet neuvotella yleissopimuksesta. Komissio katsoi viittaamatta mihinkään tiettyyn perussopimusten määräykseen, että sillä oli yksinomainen toimivalta, koska yleissopimuksen kohde kuului olemassa olevien direktiivien soveltamisalaan ja yleissopimus tulisi perustumaan unionin säännöstöön (acquis’hin). Vastauksen, jonka neuvosto on antanut unionin tuomioistuimen esittämään pyyntöön,(29) yhteydessä toimitetuista asiakirjoista ilmenee, että komission ehdotuksesta keskusteltiin useita kertoja teollis- ja tekijänoikeuksien työryhmässä (tekijänoikeudet) ja että puheenjohtajavaltio laati kompromissiehdotuksen, joka oli riidanalaisen päätöksen perusteena. Tämän menettelyn aikana neuvoston pöytäkirjaan sisällytettiin komission virallinen kanta, jonka mukaan se katsoi, että yleissopimuksen tekeminen kuului yksinomaiseen toimivaltaan ja että riidanalainen päätös, jota se luonnehti ”sekamuotoiseksi toimeksi”, oli SEUT 218 artiklan 2 ja 3 kohdan vastainen.
41. Neuvosto ja neuvostossa kokoontuneet jäsenvaltioiden hallitusten edustajat tekivät riidanalaisen päätöksen 19.12.2011. Tietääkseni äänestysmenettelyä koskevia asiakirjoja ei ole saatavilla. Päätös annettiin komissiolle tiedoksi 21.12.2011.
42. Riidanalaisen päätöksen johdanto-osa, joka on osoitettu komissiolle,(30) kuuluu seuraavasti:
”[Neuvosto,] jo[ka] otta[a] huomioon [EUT-sopimuksen] ja erityisesti sen 218 artiklan 3 ja 4 kohdan,
otta[a] huomioon Euroopan komission suosituksen,
sekä katso[o] seuraavaa:
(1) Komissio olisi valtuutettava osallistumaan [yleissopimusta koskeviin] neuvotteluihin unionin puolesta unionin toimivaltaan kuuluvilta osin ja siltä osin kuin unioni on antanut sääntöjä.
(2) Jäsenvaltioiden olisi osallistuttava omasta puolestaan neuvotteluihin ainoastaan siltä osin kuin neuvotteluissa tulee esille asioita, jotka kuuluvat niiden toimivaltaan. Unionin ulkoisen edustuksen yhtenäisyyden varmistamiseksi jäsenvaltioiden ja komission olisi tehtävä tiivistä yhteistyötä neuvotteluprosessin aikana,
– –”
43. Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1. Valtuutetaan komissio osallistumaan [yleissopimusta koskeviin] neuvotteluihin ja käymään nämä neuvottelut unionin puolesta unionin toimivaltaan kuuluvilta osin ja siltä osin kuin unioni on antanut sääntöjä kuullen teollis- ja tekijänoikeuksien työryhmää (tekijänoikeudet) (jäljempänä erityiskomitea).
2. Komission on käytävä kyseiset neuvottelut tämän päätöksen liitteenä olevien neuvotteluohjeiden mukaisesti ja/tai unionin erityisesti näitä neuvotteluja varten erityiskomiteassa hyväksymien kantojen mukaisesti.
3. Kun neuvottelujen kohde kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, puheenjohtajavaltio osallistuu täysimääräisesti neuvotteluihin ja käy ne jäsenvaltioiden puolesta etukäteen hyväksytyn yhteisen kannan mukaisesti. Jos yhteistä kantaa ei voida muodostaa, jäsenvaltioilla on oikeus käyttää puheenvuoroja ja äänestää kysymyksestä itsenäisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 4 kohdan soveltamista.
4. Komissio ja jäsenvaltiot tekevät tiivistä yhteistyötä neuvotteluprosessin aikana unionin ja sen jäsenvaltioiden kansainvälisen edustuksen yhtenäisyyden varmistamiseksi.
5. Komissio ja/tai puheenjohtajavaltio varmistavat, että neuvotteluihin liittyvät asiakirjat lähetetään jäsenvaltioille hyvissä ajoin. Ne ilmoittavat neuvostolle ja/tai erityiskomitealle avoimesti neuvottelujen lopputuloksesta ennen kutakin neuvottelutilaisuutta ja sen jälkeen sekä tarvittaessa ongelmista, joita saattaa ilmetä neuvottelujen aikana.”
44. Riidanalaisen päätöksen liitteenä ovat seuraavat neuvotteluohjeet:
”1. Komissio varmistaa, että Euroopan neuvoston ehdottama luonnos yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaamista koskevaksi sopimukseksi sisältää tarvittavat määräykset, jotta Euroopan unioni voi tulla kyseisen sopimuksen sopimuspuoleksi.
2. Komissio käy neuvottelut siten, että se takaa, että suunnitellut määräykset ovat yhteensoveltuvia direktiivin 2006/115/EY – –, direktiivin 2006/116/EY – –, direktiivin 93/83/ETY – – ja direktiivin 2001/29/EY – – sekä Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden WTO:n – – TRIPS-sopimuksen puitteissa tekemien sitoumusten kanssa.
3. Näitä neuvotteluohjeita voidaan mukauttaa sen perusteella, miten neuvottelut edistyvät.”
Kanne ja menettely
45. Komissio esittää neljä oikeudellista perustetta kanteessaan, jolla vaaditaan riidanalaisen päätöksen kumoamista.
46. Komission ensimmäinen kanneperuste koskee toimivaltaa. Komissio väittää, että neuvosto on rikkonut SEUT 2 artiklan 2 kohtaa ja 3 artiklan 2 kohtaa katsoessaan, että yleissopimuksen kohde kuuluu jaettuun toimivaltaan, ja antaessaan jäsenvaltioille tai muulle toimielimelle kuin komissiolle valtuudet neuvotella alalla, joka kuuluu unionin yksinomaiseen toimivaltaan.
47. Kolme muuta kanneperustetta koskevat riidanalaisen päätöksen tekemisessä noudatettua menettelyä. Komissio väittää, että neuvosto on rikkonut erityisesti
– menettelyä ja ehtoja, jotka koskevat valtuuksien antamista unionin kansainvälisten sopimusten neuvotteluihin,
– neuvoston äänestyssääntöjä (SEU 16 artiklan 3 kohta ja SEUT 218 artiklan 8 kohta) ja
– perussopimusten tavoitteita ja vilpittömän yhteistyön periaatetta (SEU 13 artikla).
48. Neuvosto, parlamentti ja komissio sekä Alankomaiden, Puolan, Saksan, Tšekin ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia. Neuvosto toimitti 25.7.2013 unionin tuomioistuimen työjärjestyksensä 62 artiklan 1 kohdan mukaisesti esittämään pyyntöön antamassaan vastauksessa asiakirjoja, jotka koskivat päätöksentekomenettelyä.
49. Kaikki asianosaiset ja väliintulijat esittivät huomautuksia 24.9.2013 pidetyssä suullisessa käsittelyssä, lukuunottamatta Alankomaiden hallitusta, joka oli esittänyt kirjallisia huomautuksia.
Unionin tuomioistuimen riidanalaisen päätöksen osalta harjoittaman valvonnan laajuus
50. Vaikka neuvosto ei ole muodollisesti väittänyt, että asia on jätettävä tutkimatta, se väittää, ettei unionin tuomioistuimella ole toimivaltaa tutkia SEUT 263 artiklan nojalla päätöksiä, jotka jäsenvaltiot ovat tehneet toimivaltaansa kuuluvissa asioissa. Näin ollen unionin tuomioistuin ei voi tutkia riidanalaista päätöstä siltä osin kuin kyseessä on jäsenvaltioiden edustajien muuten
kuin neuvoston jäseninä tekemä päätös. Alankomaiden ja Saksan hallitukset tukevat pääasiallisesti neuvoston kantaa.
51. Komissio ja parlamentti väittävät, että riidanalaisessa päätöksessä annetaan unionille valtuudet neuvotella kansainvälisestä sopimuksesta. Se on näin ollen tehty neuvoston toimivallan puitteissa ja voidaan saattaa unionin tuomioistuimen tutkittavaksi. Vaikka komissio hyväksyy sen, etteivät neuvotteluohjeet tai erityiskomitean (jonka perustamisesta päätöksessä määrätään) kanta ole sitovia, se väittää, että riidanalaisen päätöksen oikeusvaikutuksena on, että siinä rajoitetaan neuvotteluvaltuudet koskemaan aloja, ”joilla unioni on antanut sääntöjä”.
52. En voi hyväksyä neuvoston väitettä.
53. SEUT 263 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin tutkii neuvoston sellaisten toimien laillisuuden, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin. Toimen luonteella tai muodolla ei ole tältä osin merkitystä.(31) Tutkiminen voi koskea toimen sisältöä ja menettelysääntöjä, joiden nojalla se toteutettiin.
54. Riidanalainen päätös on neuvoston SEUT 218 artiklan 3 kohdan ja 4 kohdan nojalla toteuttama yksittäistapausta koskeva toimi, jossa valtuutetaan komissio neuvottelemaan yleissopimuksesta toimivallanjaon ja siihen sisältyvien neuvotteluohjeiden mukaisesti, ja sillä on näin ollen oikeusvaikutuksia.(32)
55. SEUT 263 artiklan nojalla unionin tuomioistuimella on toimivalta tarkastella riidanalaista päätöstä, mukaan lukien jäsenvaltioiden hallitustenväliseen toimintaan liittyvät näkökohdat. Näin toimiessaan unionin tuomioistuin ei ota kantaa jäsenvaltioiden hallitustenvälisiin toimiin sellaisenaan – tämä olisi sen toimivallan ulkopuolella.(33) Unionin tuomioistuimen valvonta koskee pelkästään neuvostoa ja erityisesti sitä, oliko sillä perustamissopimusten nojalla valta sisällyttää hallitustenvälisiä toimia tämäntyyppiseen päätökseen.
56. Tässä asiassa ei nimittäin ole kysymys siitä, onko riidanalainen päätös neuvoston toimi vai
hallitustenvälinen päätös.(34) Kysymys on pikemminkin siitä, voiko SEUT 218 artiklan 3 ja 4 kohdassa tarkoitettu päätös, joka kuuluu unionin tuomioistuimen valvontavaltaan, olla molempia. Vastaus riippuu pääasiallisesti komission toisen ja kolmannen kanneperusteen, jotka koskevat sekamuotoisen toimen laillisuutta, arvioinnista. Hallitustenvälisen toimen sisällön yhdistämistä unionin toimen sisältöön ei voida käyttää keinona unionin oikeuden vaatimusten kiertämiseen ja tämän unionin toimen saattamiseen unionin tuomioistuimen valvontavallan ulkopuolelle.(35)
Kanneperusteiden tarkastelun järjestys
57. Komissio on esittänyt toisen, kolmannen ja neljännen kanneperusteen, jotka koskevat sekamuotoisen toimen laillisuutta, toissijaisina kumoamisperusteina, mutta väittää, että nämä kanneperusteet ovat tehokkaita riippumatta siitä, katsooko unionin tuomioistuin, että unionilla on yksinomainen toimivalta neuvotella yleissopimuksesta.
58. Jollei riidanalaisen päätöksen kaltaisen sekamuotoisen toimen tekeminen neuvostossa ole toisessa, kolmannessa ja neljännessä kanneperusteessa mainittujen perussopimusten määräysten mukaisesti sallittua, sen sisältöä ei ole enää muodollisesti tarpeen tarkastella. On kuitenkin ilmeistä, että toimivaltaa koskeva kysymys on erityisen merkittävä sekä asianosaisten että väliintulijoiden kannalta; kaikki ovat keskittyneet huomautuksissaan erityisesti ensimmäiseen kanneperusteeseen. Tarkastelen näin ollen komission kanneperusteita siinä järjestyksessä kuin ne on esitetty.
Ensimmäinen kanneperuste: toimivalta
Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
59. Komission ensimmäisen kanneperusteen mukaan neuvosto rikkoi SEUT 2 artiklan 2 kohtaa ja 3 artiklan 2 kohtaa katsoessaan, että Euroopan neuvostossa neuvoteltava sopimus kuuluu jaettuun toimivaltaan, ja valtuuttaessaan jäsenvaltiot tai muun toimielimen (kuin komission) neuvottelemaan sopimuksesta, joka tosiasiallisesti kuuluu unionin yksinomaiseen toimivaltaan. Ensimmäisen kanneperusteen ytimenä on se, ettei neuvostolla ollut oikeutta todeta, että jäsenvaltioilla olisi neuvotteluissa toimivaltaa.
60. Komissio väittää parlamentin tukemana, että unionilla on yksinomainen ulkoinen toimivalta neuvotella kansainvälisestä sopimuksesta ja tehdä niitä alalla, jota suurelta osin kattavat unionin säännöt, jotka eivät koske vain vähimmäisvaatimuksia. Tältä osin se nojautuu unionin tuomioistuimen ERTA-oikeuskäytäntöön.(36)
61. Vaikka lopullisessa yleissopimuksessa saatetaan mennä olemassa olevaa unionin säännöstöä pidemmälle, komissio väittää, että jokainen neuvoteltavista kysymyksistä voi kuitenkin vaikuttaa olemassa olevaan säännöstöön tai muuttaa sitä. Unioni on käyttänyt toimivaltaansa yleisradio-organisaatioiden oikeuksien yhdenmukaistamisessa, ja näin ollen sen täytyy nyt toimia yksin. Se, että jäsenvaltioilla saattaa näiden yhdenmukaistamissääntöjen puitteissa edelleen olla jotain toimivaltaa säätää rajoituksista tai suojan korkeammasta tasosta, ei vaikuta tämän toimivallan kuulumiseen yksinomaan unionille, koska yhteisiä sääntöjä on annettu erityisesti tallennusoikeudesta, oikeudesta sallia tai kieltää kappaleiden valmistaminen tallenteista, oikeudesta edelleen siirtoon, oikeudesta välittää yleisölle, oikeudesta saattaa yleisön saataviin ja levitysoikeudesta.
62. Komissio, jota parlamentti tukee, ei hyväksy näkemystä, jonka mukaan Lissabonin sopimus olisi rajoittanut unionin ulkoisen toimivallan ulottuvuutta. SEUT 2 artiklan 2 kohta ja pöytäkirja N:o 25 eivät ole korvanneet ERTA-oikeuskäytäntöä. Jos perussopimusten laatijat olisivat tarkoittaneet rajoittaa unionin ulkoista toimivaltaa ja muuttaa 40 vuotta vanhaa oikeuskäytäntöä, he olisivat komission mielestä osoittaneet tämän aikomuksensa selvästi.
63. Jos toimivalta on yksinomaista SEUT 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, SEUT 2 artiklan 2 kohtaa ei tietenkään voida soveltaa. Se, että sisämarkkinat kuuluvat jaettuun toimivaltaan, ei merkitse, että ulkoinen toimivalta tehdä immateriaalioikeuksia koskevia kansainvälisiä sopimuksia olisi myös jaettu. Asiassa ei ole riitautettu sitä, että SEUT 2 artiklan 2 kohtaa voidaan soveltaa kansainvälisiin sopimuksiin: näin ollen unioni voi päättää uusien yhteisten sääntöjen hyväksymisestä kansainvälisen sopimuksen muodossa, joka velvoittaa myös jäsenvaltioita. Vaikka unionin tuomioistuin katsoisi, ettei toimivalta ole yksinomaista, unioni voisi silti neuvotella yleissopimuksesta ja tehdä sen yksin, koska jaetun toimivallan käyttö ei perustu etukäteen hyväksyttyihin yhteisiin sääntöihin.
64. Komissio ei hyväksy metodologiselta kannalta lähestymistapaa, jonka mukaan kutakin olemassa olevaa unionin oikeuden säännöstä verrataan tulevan kansainvälisen sopimuksen mahdolliseen määräykseen. Unionin oikeutta on pikemminkin tarkasteltava johdonmukaisena ja tasapainoisena normatiivisena kokonaisuutena. Komissio esittää näin ollen ”aihepiireittäin” tarkastelua ja kokonaistarkastelua – vaikka se väittääkin, ettei ole tarpeen osoittaa, että kukin neuvotteluissa keskustelun kohteena oleva asia vaikuttaa sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan (jonka perusteella unionin asiaa koskevat direktiivit annettiin). Osana jälkimmäistä tarkastelua komissio nojautuu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä esitettyyn toteamukseen, jonka mukaan Bernin yleissopimuksen kohdetta säännellään hyvin laajalti unionin lainsäädännössä.(37) Lausunnon 1/03 perusteella se, että jäsenvaltioilla saattaa olla jäljellä tiettyä vapautta toimia, ei sinänsä tee toimivallasta muuta kuin yksinomaista; unionin tuomioistuimen on tarkasteltava, voiko tämä vapaus vaikuttaa unionin oikeuden ulottuvuuteen tai muuttaa sitä.(38) Unionin tuomioistuin on hyväksynyt sen, että toimivalta ei menetä yksinomaista luonnettaan pelkästään siitä syystä, että yhdenmukaistaminen ei ole täydellistä. Tältä osin nyt esillä olevassa asiassa täyttyvät lausunnossa 2/91 esitetyt vaatimukset; alaa jo suurelta osin kattavat yhteisön säännöt, jotka eivät koske vain vähimmäisvaatimuksia.(39)
65. Komissio vertaa nyt käsiteltävää asiaa asiaan C-45/07, komissio vastaan Kreikka, joka koski asetusta, jolla kahden kansainvälisen sopimuksen asiasisältö saatettiin osaksi unionin oikeutta. ERTA-oikeuskäytännön valossa jäsenvaltio ei kyseisen tuomion mukaan voinut aloittaa prosessia, joka olisi saattanut johtaa näiden sopimusten muuttamiseen.(40)
66. Yleissopimuksen sisällön osalta komissio väittää, että yleisradioinnin määritelmällä ja suojan saajien (joihin mahdollisesti kuuluvat tietoverkoissa lähettämisen ja rinnakkaislähetystoiminnan harjoittajat) kuvauksella on välitön vaikutus unionin säännöstöön. Nykyään direktiivissä 2006/115 ja direktiivissä 2001/29 suojataan yleisradio-organisaatioita, jotka lähettävät signaaleja langallisesti tai langattomasti (tähän ryhmään kuuluvat maanpäällisen verkon ja satelliittien kautta lähettävät yleisradio-organisaatiot), kun taas direktiivissä 93/83 ei pidetä kaapelilähetystoiminnan harjoittajia erillisenä oikeudenhaltijoiden ryhmänä.
67. Unionin oikeuden puitteissa suojattujen oikeuksien osalta komissio väittää, että
– ehdotukset, jotka koskevat myös lähetysten edelleenlähettämistä langallisesti (mukaan lukien internetissä) ja viivästettyä edelleenlähettämistä, vaikuttaisivat unionin oikeuden mukaisen edelleenlähettämistä koskevan oikeuden ulottuvuuteen tai muuttaisivat sitä ja
– ehdotus, joka koskee yleisölle välittämistä koskevan oikeuden
laajentamista koskemaan myös paikkoja, jotka eivät ole yleisön käytössä pääsymaksua vastaan, vaikuttaisi unionin oikeuden mukaiseen rajoitetumpaan yleisölle välittämistä koskevaan oikeuteen ja muiden oikeudenhaltijoiden oikeuksiin, joihin tätä määritelmää sovellettaisiin.
68. Komissio myöntää, ettei unionin lainsäädännössä suojata lähetystä edeltäviä ohjelmasignaaleja, koska niiden lähettämistä ei voida sellaisenaan pitää yleisradiointina tai lähetystoimintana. Se väittää kuitenkin, että näiden signaalien suojaamista koskevat ehdotukset, riippumatta siitä, onko kyseessä erillisen oikeuden antaminen, ”yleisradioinnin” laaja määritelmä vai asianmukaista oikeusturvaa koskevan oikeuden myöntäminen, liittyvät erottamattomasti olemassa olevaan unionin lainsäädäntöön, koska ne koskevat samaa aineistoa, jota jo suojataan, mutta suojaa lähetyksen aikaisemmassa vaiheessa. Lisäksi tällaista suojaa tulisi tarkastella direktiivin 93/83 valossa, jossa esitetään ohjelmasignaalien satelliittivälitystä koskevat säännöt.
69. Komissio väittää lisäksi, että suojan voimassaoloaika
on yhdenmukaistettu ja että unionin lainsäädännössä säädetään suojasta tehokkaiden teknisten toimenpiteiden kiertämistä vastaan
ja suojasta oikeuksien hallinnointitietojen
luvatonta poistamista tai muuttamista vastaan.
70. Lopuksi unionin tuomioistuin on tulkinnut käsitteitä, kuten termiä ”yleisö” käsitteessä ”oikeus välittää yleisölle”, yhdenmukaisella tavalla ja (niin laajalti kuin mahdollista) kansainvälisen oikeuden valossa sekä pyrkinyt soveltamaan yhdessä immateriaalioikeuksia koskevassa direktiivissä olevia periaatteita tai käsitteitä muihin direktiiveihin, vaikka niitä ei olisi nimenomaisesti yhdenmukaistettu. Tästä seuraa, että yhden direktiivin muuttaminen saattaa vaikuttaa koko normatiiviseen kokonaisuuteen, jota on tulkittava ja sovellettava kaikkien oikeudenhaltijoiden ryhmien osalta.
71. Neuvosto on katsonut väliintulijoina olevien jäsenvaltioiden tukemana, että SEUT 3 artiklan 2 kohdasta, luettuna yhdessä SEUT 2 artiklan 2 kohdan ja pöytäkirjan N:o 25 kanssa, seuraa, että unionin yksinomainen ulkoinen toimivalta rajoittuu niihin kansainvälisen sopimuksen asiaryhmiin, joita säännellään unionin kyseisissä säädöksissä. Toisin sanoen SEUT 3 artiklan 2 kohtaa ei ole tulkittava siten, että siinä kodifioitaisiin lausunnon 1/03 mukainen ”aluetta, josta on laajalti säädetty unionin säännöillä” koskeva arviointiperuste.(41) Neuvosto väittää vaihtoehtoisesti, että vaikka sitä tulkittaisiin tällä tavalla, oikeuskäytäntö, kuten lausunto 2/91,(42) asia C-467/98, komissio vastaan Tanska,(43) ja lausunto 1/03(44) on erotettava nyt käsiteltävästä asiasta.
72. Riippumatta siitä, että monista kysymyksistä, jotka mahdollisesti tulevat kuulumaan yleissopimuksen soveltamisalaan, on jo säädetty unionin säännöillä ja ne näin ollen kuuluvat unionin yksinomaiseen toimivaltaan, unionilla ei neuvoston mukaan ole yksinomaista toimivaltaa neuvotella koko yleissopimuksesta.
73. Neuvosto ei hyväksy sitä, että yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suoja vaikuttaisi tekijänoikeuden ja lähioikeuksien suojan kokonaistasapainoon ja niiden käyttöön, koska tekijänoikeudet ovat itsenäisiä ja riippumattomia oikeuksia suhteessa lähioikeuksiin. Tätä havainnollistetaan muun muassa asiassa SCF annetussa tuomiossa,(45) jossa unionin tuomioistuin tulkitsi yleisölle välittämisen käsitettä eri tavalla direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan ja direktiivin 92/100 (sellaisena kuin se on kodifioituna direktiivillä 2006/115) 8 artiklan 2 kohdan osalta. Lisäksi neuvosto väittää olevan todennäköistä, että yleissopimukseen sisällytetään tavanomainen periaate, jonka mukaan siinä myönnetyllä suojalla ei puututa kirjallisten ja taiteellisten teosten tekijänoikeuteen eikä sillä ole mitään vaikutuksia jälkimmäisen osalta.
74. Neuvosto yksilöi kolme yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojan alaa, joita neuvottelut koskevat mutta joita ei ole vielä yhdenmukaistettu. Näin ollen se, että jäsenvaltiot neuvottelevat näitä kysymyksiä koskevista kansainvälisistä velvoitteista ja tekevät niitä koskevan sopimuksen, ei vaikuttaisi unionin sääntöjen ulottuvuuteen tai muuttaisi sitä.
75. Ensinnäkin jäsenvaltioilla on edelleen vapaus päättää yksinomaisesta oikeudesta sallia tai kieltää yleisölle välittäminen, kun pääsymaksua ei peritä . Direktiivin 2006/115 8 artiklan 3 kohdassa säädetään yleisölle välittämisestä ainoastaan siltä osin kuin pääsymaksu peritään.
76. Toiseksi unionin oikeuden säännöksillä (mukaan lukien direktiivin 2001/29 6 artiklalla) ei pyritä suojaamaan lähetystä edeltävien ohjelmasignaalien lähettämistä
ennen niiden yleisölle lähettämistä. Vaikka tämän signaalin sisältö saattaa olla tekijänoikeuden suojaama, tämän oikeuden kohde ja haltijat eivät ole samat kuin lähetyksen.
77. Vaikka neuvosto myöntää kolmanneksi, että täytäntöönpanosta
on säädetty unionin säännöissä, nämä säännöt eivät estä jäsenvaltioita säätämästä oikeudenhaltijoiden kannalta edullisemmista oikeussuojakeinoista kuin direktiivissä 2004/48 säädetyt. Niissä ei myöskään säädetä rikosoikeudellisista seuraamuksista, eikä niihin sisälly SEUT 83 artiklan 2 kohdan mukaista vähimmäissääntöä. Neuvosto tunnustaa, että riidanalaista päätöstä tehtäessä yleissopimuksen sisältö ei ollut riittävän täsmällinen, jotta täytäntöönpanoa koskevien määräysten tarkka soveltamisala, sisältö ja luonne olisi voitu määrittää.
78. Puolan hallitus lisää, että yleissopimuksessa saatetaan myös esittää yleisradioinnin laajempi määritelmä ja, kuten Yhdistynyt kuningaskunta myös huomauttaa, ettei unionin lainsäädännössä säädetä oikeudesta langalliseen edelleen lähettämiseen.
79. Neuvosto kiistää lisäksi Alankomaiden, Puolan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitusten tukemana komission väitteen, jonka mukaan unionin tuomioistuimen tulisi valita laajempi arviointitapa eikä keskittyä yksittäisiin määräyksiin (kuten määräyksiin, jotka koskevat kolmea kysymystä, jotka neuvoston mielestä kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan). Tältä osin se katsoo, ettei ole perusteltua väittää, että kaikilla oikeudenhaltijoilla tulisi olla samat oikeudet. Kaikkia oikeuksia ja velvollisuuksia on tulkittava asiayhteytensä ja tarkoituksensa valossa. Se, että yhdessä immateriaalioikeuksia koskevassa direktiivissä olevaa termiä on mahdollisesti tulkittava muissa tällaisissa direktiiveissä(46) vahvistettujen sääntöjen ja periaatteiden mukaisesti, ei merkitse, että yksi välttämättä vaikuttaisi toiseen.
80. Lopuksi neuvosto myöntää, että jos neuvoteltuun yleissopimukseen ei sisältyisikään mitään jäsenvaltioiden toimivaltaan kuuluvia asioita, ainoastaan unioni tulisi yleissopimuksen sopimuspuoleksi.
Asian arviointi
Lauseen ”siltä osin kuin se voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta” merkitys SEUT 3 artiklan 2 kohdassa
81. Kaikki asianosaiset ja väliintulijat katsovat, että unionilla on ulkoinen toimivalta neuvotella yleisradio-organisaatioiden oikeuksia koskevasta kansainvälisestä sopimuksesta. Kysymys on siitä, onko tämä toimivalta yksinomaista vai jaettua jäsenvaltioiden kanssa.
82. On myös riidatonta, ettei perussopimuksissa määrätä nimenomaisesti yksinomaisesta toimivallasta yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojan osalta, ettei yleissopimuksen tekemistä ole pidetty välttämättömänä, jotta unioni voisi käyttää sisäistä toimivaltaansa ehdotetun yleissopimuksen kattamalla alalla, ja että lähtökohtaisesti tämä sisäinen toimivalta on jaettua. Se, onko ulkoinen toimivalta yksinomaista, riippuu siitä, vaikuttaako yleissopimuksen tekeminen yhteisiin sääntöihin tai muuttaako se niiden ulottuvuutta SEUT 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
83. Asianosaiset ovat pikemminkin eri mieltä SEUT 3 artiklan 2 kohdan tulkinnasta ja siitä, miten on vastattava kysymykseen siitä, koska unionilla on yksinomainen toimivalta neuvotella kansainvälisestä sopimuksesta kokonaisuudessaan silloin, kun unionin säännöt kattavat osan suunnitellun sopimuksen alasta. Komissio väittää, että kun tietyllä alalla on laajalti annettu unionin sääntöjä, toimivalta on yksinomaista. Neuvosto puoltaa tätä suppeampaa lähestymistapaa, jonka mukaan yksinomaista toimivaltaa ei voi olla aloilla, joilla unioni ei ole toiminut.(47)
84. Nyt esillä olevaa kysymystä on luonnehdittu asianosaisten ja väliintulijoiden lausumissa siten, että kysymys on siitä, kodifioidaanko ERTA-oikeuskäytäntö SEUT 3 artiklan 2 kohdassa. Tältä osin kyseessä ei ole ensimmäinen asia, jossa asianosaiset lausuvat SEUT 3 artiklan 2 kohdan ja ERTA-oikeuskäytännön suhdetta koskevasta neuvoston kannasta unionin tuomioistuimessa. Asiassa C-137/12, komissio vastaan neuvosto, kyseinen toimivalta kuului yhteisen kauppapolitiikan alaan eikä SEUT 3 artiklan 2 kohtaa näin ollen ollut tarpeen tarkastella.(48) Kuitenkin julkisasiamies Kokott tarkasteli kysymystä kyseisessä asiassa antamassaan ratkaisuehdotuksessa. Hän katsoi, että SEUT 3 artiklan 2 kohdan viimeisessä osassa kodifioidaan ERTA-oikeuskäytäntö, eikä löytänyt tukea neuvoston väitteelle, jonka mukaan Lissabonin sopimuksen laatijoiden tarkoitus olisi ollut toinen. Hän ei myöskään pitänyt vakuuttavana sitä, että pöytäkirjaa N:o 25 voitaisiin tulkita siten, että siinä rajoitettaisiin unionin SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukaista toimivaltaa.(49)
85. En pidä vakuuttavana sitä, että olisi hyödyllistä muotoilla nyt esillä oleva asia kysymykseksi siitä, kodifioidaanko SEUT 3 artiklan 2 kohdassa ERTA-oikeuskäytäntö, varsinkin kun on erimielisyyttä siltä osin, mitä tässä oikeuskäytännössä (nimenomaisesti) todetaan. Oleellista on SEUT 3 artiklan 2 kohdassa olevan lauseen ”siltä osin kuin se voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta” merkitys. Siinä käytettyä sanamuotoa on luettava yhdessä perussopimusten muiden osien asiayhteyden ja historiallisen taustan kanssa, johon tietysti kuuluu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö.
86. Aloitan EUT-sopimuksen sanamuodosta.
87. EUT-sopimuksessa käytetään kahdesti ilmausta ”vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta”. SEUT 3 artiklan 2 kohdan lisäksi se esiintyy myös SEUT 216 artiklan 1 kohdassa, jossa määrätään kansainvälisen sopimuksen tekemistä koskevan unionin toimivallan perusteista erottamatta toisistaan yksinomaista ja jaettua toimivaltaa.
88. Vaikka nämä kaksi määräystä ovat samankaltaisia, niiden sanamuodossa on myös eroja. Useissa kieliversioissa – mutta ei kaikissa – nämä erot näyttäisivät viittaavan siihen, että SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukaisen yksinomaisen ulkoisen toimivallan osoittaminen on helpompaa kuin SEUT 216 artiklan 1 kohdan mukaisen toimivallan.(50) Englanninkielisessä versiossa ”may” ensimmäisessä artiklassa viittaa pelkästään mahdollisuuteen, kun taas ”is likely to” jälkimmäisessä merkitsee jonkinlaista todennäköisyyttä. Tämä ero ei kuitenkaan voi olla oikein. Jos SEUT 3 artiklan 2 kohdassa annetaan yksinomainen
ulkoinen toimivalta, itse ulkoista toimivaltaa ei voida evätä SEUT 216 artiklan 1 kohdassa. Samanaikaisesti on niin, että jos on oikein, että SEUT 216 artiklan 1 kohdan mukainen arviointi (”onko olemassa toimivalta?”) edeltää toimivallan luonteen arviointia (”onko toimivalta yksinomaista?”), silloin se, että osoitetaan kansainvälisen sopimuksen tekemisen olevan omiaan vaikuttamaan yhteisten sääntöjen soveltamisalaan tai muuttamaan sitä, tarkoittaa automaattisesti, että toimivalta on yksinomaista, ja estää sen, että toimivallan voitaisiin katsoa olevan jaettua.
89. Mielestäni SEUT 3 artiklan 2 kohdan viimeistä lausetta on tulkittava siten, että kansainvälisen sopimuksen kattamalla alalla on oltava jo olemassa unionin sääntöjä. Jos tällaisia sääntöjä ei ole olemassa, on vaikea kuvitella, miten sopimuksen tekeminen voisi vaikuttaa näihin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta. Tämän mukaisesti arvioinnissa on aina tarkasteltava (seuraavassa järjestyksessä): i) suunnitellun kansainvälisen sopimuksen ulottuvuutta ja sisältöä, ii) sitä, onko unioni jo käyttänyt sisäistä toimivaltaansa, ja jos näin on, unionin lainsäädännön ulottuvuutta ja sisältöä ja iii) sitä, voiko tämän sopimuksen tekeminen vaikuttaa unionin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta. Viimeinen mahdollisuus voi olla olemassa monista eri syistä ja olla eräissä tilanteissa ilmeisempi kuin toisissa.
90. Sillä ei todennäköisesti ole juurikaan merkitystä, ettei SEUT 3 artiklan 2 kohdassa nimenomaisesti todeta, onko ”unionin” vai ”jäsenvaltioiden” tekemän kansainvälisen sopimuksen osalta osoitettava, että se ”voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta”. Pikemminkin kuin sopimuspuol(t)en identiteetti, sopimuksen asiasisältö voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden sisältöä. Jos lähdetään siitä, että toimivalta on jaettua, loogisesti on keskityttävä siihen, mitä tapahtuisi, jos jäsenvaltiot tekisivät kansainvälisen sopimuksen alalla, jolla on jo olemassa unionin sääntöjä. Sanojen ”siltä osin kuin” käytön perusteella on selvää, että sopimus saattaa osittain kuulua unionin yksinomaiseen toimivaltaan tällä perusteella, vaikka toimivalta voi silti olla muilta osin jaettua.
91. Lisäksi ilmaisun ”on myös yksinomainen toimivalta” käytön perusteella on selvää, että SEUT 3 artiklan 1 kohdassa olevien perusteiden lisäksi SEUT 3 artiklan 2 kohdassa oleva (laajasti määriteltyjen) perusteiden luettelo on tyhjentävä.
92. Tarkastelen seuraavaksi SEUT 3 artiklan 2 kohdan asiayhteyttä ja erityisesti SEUT 2 artiklan 2 kohdan ja pöytäkirjan N:o 25 vaikutusta.
93. Mielestäni pöytäkirjassa N:o 25 tai SEUT 2 artiklan 2 kohdassa ei sellaisenaan rajoiteta SEUT 3 artiklan 2 kohdan ulottuvuutta. Molemmat koskevat jaettua toimivaltaa. SEUT 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määrätään siitä, mitä seuraa toimivallan määrittelemisestä jaetuksi. Toinen ja kolmas virke koskevat tilannetta, jossa unionin toimivalta ja jäsenvaltioiden toimivalta ovat rinnakkaisia. Näin ollen toisesta virkkeestä, luettuna yhdessä pöytäkirjan N:o 25 kanssa (jossa viitataan vain SEUT 2 artiklan 2 kohtaan), seuraa, että jos unioni on käyttänyt tällaista toimivaltaa tietyllä alalla, jäsenvaltiot eivät enää voi käyttää toimivaltaansa siltä osin kuin nämä seikat katetaan unionin kyseisellä toimella. Niillä saattaa kuitenkin edelleen olla valta toimia muilla aloilla. Jollei unioni ole käyttänyt toimivaltaansa, jäsenvaltiot voivat edelleen toimia siltä osin kuin unioni ei ole toiminut. Lisäksi (niiden alkuperäinen) toimivalta toimia alalla, jolla unioni on keskeyttänyt toimintansa, palautuu takaisin jäsenvaltioille.
94. Tarkastelen lopuksi SEUT 3 artiklan 2 kohdan historiallista taustaa.
95. SEUT 3 artiklan 2 kohdan viimeisen lauseen sanamuoto on selvästikin peräisin ERTA-oikeuskäytännöstä. ERTA-tuomiossa muotoiltiin arviointiperuste, jolla voidaan todeta ulkoisen toimivallan (josta määrätään nyt SEUT 216 artiklan 1 kohdassa) olemassaolo(51) ja tämän toimivallan kuuluminen yksinomaan unionille (mistä määrätään nyt SEUT 3 artiklan 2 kohdassa). Jälkimmäisestä seikasta kyseisessä tuomiossa todettiin, että aina silloin, kun unioni antaa perussopimuksissa määrätyn yhteisen politiikan toteuttamiseksi yhteisiä sääntöjä, olivatpa ne missä muodossa tahansa, unioni saa yksinomaisen toimivallan(52) eikä jäsenvaltioilla ole enää oikeutta sopia kolmansien valtioiden kanssa ”näihin [yhteisiin] sääntöihin vaikuttavista” velvoitteista.(53) Kutsun tätä ”ERTA-periaatteeksi”. ERTA-periaatteen taustalla oli tarkoitus suojella yhteismarkkinoiden yhtenäisyyttä ja yhteisön oikeuden yhdenmukaista soveltamista.(54)
96. Jos SEUT 3 artiklan 2 kohdan neuvotteluhistoriasta ilmenee jotakin, niin ainakin se, ettei tarkoituksena ollut poiketa ERTA-periaatteesta.(55) Tältä osin yhdyn julkisasiamies Kokottin näkemykseen hänen asiassa C-137/12 antamassaan ratkaisuehdotuksessa.(56)
97. Unionin tuomioistuimen tulisi näin ollen nojautua aikaisempaan tätä alaa koskevaan oikeuskäytäntöönsä, johon kuuluu (tietysti) ERTA-tuomio ja monia muita nykyisen SEUT 218 artiklan 11 kohdassa tarkoitettuja tuomioita sekä lausuntoja.
98. Tässä oikeuskäytännössä unionin tuomioistuin on selventänyt edelleen ERTA-periaatteen taustalla olevaa tarkoitusta. Periaatetta sovelletaan näin ollen silloin, kun se, että jäsenvaltiot tekevät kansainvälisen sopimuksen (tai osia siitä), on yhteismarkkinoiden yhtenäisyyden ja unionin oikeuden yhdenmukaisen ja johdonmukaisen soveltamisen vastaista,(57) olisi omiaan haittaamaan yhteisillä säännöillä perustetun järjestelmän moitteetonta toimintaa(58) tai kun olemassa olevien unionin sääntöjen luonteen vuoksi jokainen alaa koskeva kansainvälinen sopimus vaikuttaisi väistämättä unionin sääntöihin.(59) Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut, että EY 10 artiklassa(60) (asia on nyt ilmaistu SEU 4 artiklan 3 kohdassa vilpittömän yhteistyön periaatteena) jäsenvaltiot velvoitetaan kaikilla perustamissopimuksen tavoitteita vastaavilla aloilla pidättymään kaikista toimenpiteistä, jotka ovat omiaan vaarantamaan perustamissopimuksen tavoitteiden saavuttamista.(61)
99. Miten unionin tuomioistuin on edelleen täsmentänyt itse ERTA-periaatteen tarkoitusta?
100. ERTA-periaatteen soveltaminen edellyttää, että sisäisiä toimia on toteutettu; pelkän sisäisen toimivallan olemassaolo ei ole riittävää.(62) Ennen sisäisen toimivallan käyttämistä ei nimittäin ole olemassa unionin sääntöjä, joihin vaikutus voisi kohdistua tai joiden ulottuvuus voisi muuttua. Vastaavasti sellaisten aloitteiden ja instrumenttien olemassaolo, joilla pyritään välttämään ristiriitoja unionin oikeuden ja suunnitellun kansainvälisen sopimuksen välillä, ei poista tarvetta vertailla näitä kahta, jotta voidaan todeta, mikä vaikutus jälkimmäisellä on ensimmäisiin.(63) Oikeusperustalla, johon unionin säännöt perustuvat, ei sellaisenaan ole merkitystä(64) eikä (kuten neuvosto asianmukaisesti huomauttaa) sillä, että sekasopimusten neuvottelemisesta saattaa aiheutua haittaa ja käytännön vaikeuksia.(65) Pelkästään siitä, että jäsenvaltiot tekevät kansainvälisen sopimuksen, mahdollisesti aiheutuva vaikutus sisämarkkinoiden normaaliin toimintaan ei riitä perusteluksi ERTA-periaatteen vaatimusten täyttymiselle.(66)
101. Jos sisäisiä toimia on toteutettu, ERTA-periaatetta voidaan soveltaa koko kansainväliseen sopimukseen tai sen osiin.
102. Jos sisäiset toimet merkitsevät täysimääräistä yhdenmukaistamista tietyllä alalla, tällä alalla on yksinomainen ulkoinen toimivalta.(67) Tässä tapauksessa jäsenvaltiot eivät voi enää pysyttää tai toteuttaa toimenpiteitä, jotka ovat tämän unionin toimen vastaisia tai heikentävät sen tavoitteiden toteutumista tai tehokasta vaikutusta (vaikka tiukemmilla säännöillä saavutettaisiin suojan korkeampi taso).(68) Nämä yhdenmukaistamistoimet sääntelevät täysin mahdollisuuksia poiketa unionin lainsäädännöstä.(69) Jos siis kansainvälisellä sopimuksella säännellään alaa A ja ala A on kokonaisuudessaan yhdenmukaistettu, kansainvälisen sopimuksen tekeminen tällä alueella täyttää automaattisesti ERTA-periaatteen vaatimukset ja unionin toimivalta on yksinomaista. Jäsenvaltioiden osallistuminen voisi rajoittaa sitä, miten unioni tämän jälkeen käyttää sisäistä toimivaltaansa. Jos kansainvälinen sopimus koskee alan A lisäksi alaa B mutta alaa B ei ole vielä yhdenmukaistettu, unionilla on yksinomainen toimivalta ainakin alalla A. Vaikka on vaikea todeta, onko kyseessä täydellinen yhdenmukaistaminen ja miltä osin näin on, muilta osin kyseinen tilanne on mielestäni ”helppo”.
103. Onko yhdenmukaistaminen täydellistä, riippuu siitä, kuinka tiiviisti tietty ala on säännelty. Tämä on todettava erityisesti unionin asiaa koskevien toimien sanamuodon ja tavoitteiden perusteella; huomioon on otettava näiden säädösten sisältö, soveltamisala ja niissä asetettujen velvoitteiden luonne. Kyseinen ala saattaa olla esimerkiksi talouden sektori, tietty liiketapa, yksilöiden ryhmä tai tietyntyyppinen omaisuus.
104. Voiko unionilla olla yksinomainen toimivalta neuvotella koko kansainvälisestä sopimuksesta ja tehdä se myös silloin, kun sopimuksen (tai sen osan) kattamaa alaa tai aloja ei ole vielä täysin yhdenmukaistettu?
105. Tämä on mahdollista.
106. Yhteisöjen tuomioistuin hyväksyi tämän ajatuksen lausunnossa 2/91, jossa se totesi, että alaa jo suurelta osin kattoivat unionin säännöt, ottaen huomioon historiallisen kehityksen ja unionin asetuksen tavoitteet sekä sen, että kansainvälisessä sopimuksessa tarjottiin laajempaa suojaa laajempien määritelmien vuoksi, jotka vaikuttivat asetuksen soveltamisalaan.(70) Tässä tilanteessa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kansainvälisen sopimuksen kyseinen osa oli sellainen, että se vaikuttaa unionin sääntöihin, eivätkä jäsenvaltiot voi sen vuoksi tehdä sellaisia sitoumuksia unionin toimielinjärjestelmän ulkopuolella.(71) Asiassa komissio vastaan Tanska yhteisöjen tuomioistuin nojautui päätelmään, jonka se tiivisti siten, että kansainväliset sitoumukset vaikuttavat yhteisten sääntöjen ulottuvuuteen tai voivat muuttaa sitä, jos ne koskevat alaa, jota tällaiset säännöt jo suurelta osin kattavat.(72) Seuraavaksi lausunnossa 1/03 yhteisöjen tuomioistuin kuvasi tilannetta vain esimerkiksi siitä, milloin yksinomainen toimivalta tunnustetaan, ja korosti sitä, että on otettava huomioon unionin sääntöjen soveltamisala, luonne ja sisältö sekä ennustettavissa olevat kehitysnäkymät.(73)
107. Tulkitsen tätä oikeuskäytäntöä siten, että pelkästään siitä, että kansainvälinen sopimus (tai sen osa) koskee alaa, jonka unionin säännöt ”suurelta osin kattavat” (tai alaa, joka määritetään noudattamalla jotain muuta abstraktia kynnystä sääntelyn asteen osalta), ei voida sellaisenaan automaattisesti päätellä, että kyseessä on yksinomainen toimivalta neuvotella koko kansainvälisestä sopimuksesta (tai sen merkityksellisestä osasta) tarkastelematta sitä, onko sovellettava ERTA-periaatetta. On ilmeistä, että mitä laajempi unionin sääntöjen kattama alue on, sitä todennäköisempää on, että jäljelle jäävä osa kansainvälisestä sopimuksesta saattaa vaikuttaa olemassa oleviin unionin sääntöihin. Näin ei kuitenkaan aina ole. Kaikki riippuu tehtyjen sitoumusten sisällöstä ja niiden mahdollisesta yhteydestä unionin sääntöihin. Suunnitellun yleissopimuksen ja yleisradio-organisaatioiden suojaa koskevien unionin sääntöjen välinen suhde, jota tarkastelen seuraavaksi, havainnollistaa hyvin tätä seikkaa.
108. ERTA-periaatteen soveltaminen edellyttää kansainvälisen sopimuksen ja unionin oikeuden velvoitteiden täsmällisen sisällön selvittämistä, jotta voidaan tutkia, eivätkö jäsenvaltiot enää voi – ja mikäli näin on, missä määrin ne eivät voi – säännellä tiettyä kysymystä ja siten tehdä omia kansainvälisiä sitoumuksia (vaikka nämä sitoumukset eivät olisi unionin oikeuden vastaisia). ERTA-periaatteen soveltaminen ei edellytä ristiriitaa kansainvälisen sopimuksen ja unionin sääntöjen välillä.(74) Tältä osin on hyödyllistä tutustua julkisasiamies Tizzanon Open Skies -tapauksissa antamassaan ratkaisuehdotuksessa esittämään toteamukseen, jonka mukaan edes unionin olemassa olevien oikeussääntöjen toistaminen kansainvälisessä sopimuksessa ei merkitsisi takeita siitä, että ”– – kyseisiä oikeussääntöjä myöhemmin todella sovelletaan yhdenmukaisella tavalla, ja varsinkaan siitä, että niihin sisäisesti mahdollisesti tehtävät muutokset siirretään täysimääräisesti ja oikea-aikaisesti sopimuksiin – –”, ja yhteisten oikeussääntöjen luonne ja oikeudellinen järjestelmä saattavat siten muuttua, mihin liittyisi ”– – voimakas ja konkreettinen vaara siitä, että ne eivät enää kuuluisi yhteisöjen tuomioistuimen – – harjoittaman valvonnan piiriin – –”.(75) Lausunnossa 1/03 yhteisöjen tuomioistuin totesi yleisesti, että ERTA-periaatteen soveltaminen edellyttää sääntöjen ulottuvuuden, luonteen ja sisällön arviointia, jossa otetaan huomioon voimassa olevan unionin oikeuden lisäksi sen kehitysnäkymät, jos ne ovat ennustettavissa tätä tarkastelua tehtäessä.(76)
109. Näin ollen se, onko unionilla SEUT 3 artiklan 2 kohdan viimeisen lauseen mukainen yksinomainen ulkoinen toimivalta, riippuu pääasiallisesti suunnitellun kansainvälisen sopimuksen ja unionin säännöstön kattaman alan yksityiskohtaisesta ja kokonaisvaltaisesta vertailusta.(77)
110. Unionin tuomioistuin on keskittynyt oikeuskäytännössään erityisesti siihen, mitkä ovat merkityksellisiä seikkoja arvioitaessa unionin oikeuden tilaa suunnitellun sopimuksen kattamalla alalla, kuten: onko yhteisö käyttänyt sisäistä toimivaltaansa; sisäisen toimivallan perusteena olevien määräysten kohde; (voimassa olevien) unionin sääntöjen ulottuvuus, luonne ja sisältö;(78) unionin sääntöjen tavoitteet;(79) merkityksellisen unionin toimenpiteen rakenne;(80) se, missä määrin unionin säännöstöllä on asetettu vain vähimmäisvaatimuksia;(81) unionin oikeuden kehityksen historiallinen tausta tietyllä alalla;(82) unionin oikeuden kehitysnäkymät, jos ne ovat ennustettavissa tätä tarkastelua tehtäessä;(83) unionin oikeuden tehokas oikeusvaikutus(84) ja unionin säännöillä perustetun järjestelmän moitteeton toiminta.(85) Jotkin näistä seikoista ovat mielestäni myös merkityksellisiä tarkasteltaessa suunniteltua kansainvälistä sopimusta.
111. Tällaista analyysia on sovellettava jokaiseen neuvoteltavan ja tehtävän kansainvälisen sopimuksen osaan.
112. ERTA-periaatteen soveltamiseen saattaa vaikuttaa merkittävästi eräs erityinen seikka eli se, jos unionin oikeudessa asetetaan tietyllä alalla annettavan suojan osalta vähimmäisvaatimuksia. Tässä tapauksessa jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta tehdä kansainvälinen sopimus, jossa myös asetetaan vähimmäisvaatimuksia, koska tällainen sopimus ei voi vaikuttaa unionin oikeuteen, jota jäsenvaltiot voivat täysin soveltaa ja ovat velvollisia soveltamaan.(86) Se, onko jäsenvaltioilla edelleen toimivalta, riippuu kansainvälisessä sopimuksessa ja unionin säännöissä jäsenvaltioille annetun vapauden asteesta. Jos kansainvälisessä sopimuksessa asetetaan lievempiä vähimmäisvaatimuksia kuin unionin oikeudessa, se, että jäsenvaltiot tekevät tämän sopimuksen, ei heikentäisi unionin oikeuden soveltamista: unionin oikeuden ensisijaisuus merkitsee sitä, että jäsenvaltiot eivät voi soveltaa alueellaan vaatimuksia, jotka ovat lievempiä kuin unionin oikeudessa edellytetään (vaikka tämä lievempi vaatimus olisi kyseisen kansainvälisen sopimuksen mukainen). Unionin oikeutta ei heikennä myöskään se, jos kansainvälisessä sopimuksessa asetetaan tiukempi vähimmäisvaatimus, edellyttäen, että unionin oikeudessa annetaan jäsenvaltioille oikeus soveltaa tällaista tiukempaa vaatimusta.
113. Mitä tapahtuu, jos unionin oikeudessa asetetaan vähimmäisvaatimus ja kansainvälisessä sopimuksessa suojan enimmäistaso? Oletetaan, että unionin oikeuden mukaan lähioikeuden suojan voimassaoloaika on ”vähintään 70 vuotta” ja kansainvälisessä sopimuksessa voimassaoloajaksi määritellään ”enintään 50 vuotta”. Tässä tapauksessa jäsenvaltiot eivät voi soveltaa unionin oikeutta rikkomatta kansainvälistä sopimusta. Tämä vaikuttaa jäsenvaltioiden kansainvälisen oikeuden mukaisiin velvollisuuksiin mutta ei unionin sääntöön ”vähintään 70 vuotta”, joka edelleen sitoo niitä jäsenvaltioina.
114. Tätä taustaa vasten tarkastelen seuraavaksi sitä, onko unionilla yksinomainen toimivalta neuvotella koko yleissopimuksesta.
Unionin toimivalta neuvotella yleissopimuksesta
– Ulkoisen toimivallan määrittäminen ennen yleissopimusta koskevien neuvottelujen aloittamista
115. Tällä hetkellä yleissopimusta koskevia neuvotteluja ei ole vielä aloitettu(87) eikä sopimustekstiä (sen luonnosta)(88) ole saatavilla.
116. Toimivaltakysymyksen ratkaisemisella ennen neuvottelujen aloittamista varmistetaan se, että vain toimivaltaiset osapuolet istuutuvat neuvottelupöytään. Tämä tuo tietynasteista oikeusvarmuutta ja on unionin, jäsenvaltioiden ja sopimusneuvotteluihin osallistuvien kolmansien osapuolten etujen mukaista.(89)
117. Sopimusneuvottelujen ennakoiminen voi kuitenkin olla vaikeaa, ja neuvoteltavan kansainvälisen sopimuksen sisältö voi olla liikkuva kohde. Kuinka tämä todellisuus vaikuttaa unionin tuomioistuimessa käytettävissä oleviin menettelyihin ratkaistaessa, onko unionin toimivalta tietyssä erityistapauksessa yksinomaista vai jäsenvaltioiden kanssa jaettua?
118. Huomautan ensiksi, että on tilanteita, joissa unionin tuomioistuimen on todettava, ettei se voi ratkaista asiaa riittävien tietojen puuttumisen vuoksi. Tilanne voi olla tällainen (esimerkiksi) silloin, kun ainoa käytettävissä oleva tieto on ilmoitus aikeista neuvotella yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaa koskevasta sopimuksesta ilman mitään tietoa tällaisen tulevan sopimuksen todennäköisestä sisällöstä.
119. SEUT 218 artiklan 11 kohdan mukaista lausuntoa voidaan pyytää ”– – ennen kansainvälisten neuvottelujen aloittamista silloin, kun suunnitellun sopimuksen kohde on tiedossa, vaikka kyseessä olevien tekstien muotoilulle olisikin vielä useita mahdollisia vaihtoehtoja ja vaikka siitä olisikin vielä mielipide-eroja, jos unionin tuomioistuin voi sille toimitettujen asiakirjojen perusteella arvioida riittävän varmasti neuvoston esittämää kysymystä – –”.(90) Sikäli kuin pystyn arvioimaan, samoja arviointiperusteita on sovellettava silloin, kun unionin tuomioistuimessa on vireillä kumoamiskanne (kuten nyt käsiteltävässä asiassa).(91) Jos suunnitellun kansainvälisen sopimuksen olennaisesta sisällöstä on riittävästi tietoja, tietty jäljelle jäävä epävarmuus sen lopullisesta sisällöstä ei estä unionin tuomioistuinta suorittamasta tehtäväänsä eli oikeudellista arviointia määrittääkseen, onko komissio osoittanut, että unionilla on yksinomainen toimivalta, ja antamasta ratkaisua asiassa.
120. Toimivallan etukäteinen määrittäminen unionin tuomioistuimelle kyseisessä vaiheessa esitetyn aineiston perusteella ei kuitenkaan välttämättä estä asioiden uudelleen tutkimista, jos neuvotteluprosessissa joudutaan tilanteeseen, jossa lopullinen (sopimusluonnoksen) teksti poikkeaa huomattavasti alun perin suunnitellusta. Tällaisessa tilanteessa voi olla asianmukaista pyytää unionin tuomioistuimelta uutta ratkaisua toimivallasta ja tarvittaessa palata neuvottelupöytään.(92)
121. Tältä osin unionin toimielinten ja jäsenvaltioiden on tehtävä tiiviisti yhteistyötä. Tätä vaatimus koskee sopimusneuvotteluja, sopimuksen tekemistä ja sopimusvelvoitteiden täyttämistä silloin, kun kansainvälisen sopimuksen ala kuuluu osittain unionin ja osittain jäsenvaltioiden toimivaltaan.(93) Jos unionin tuomioistuin näin ollen katsoo tässä asiassa, että komissio on osoittanut unionin olevan yksin toimivaltainen, mutta neuvottelut kulkevat myöhemmin toiseen suuntaan ja niihin sisältyy uusia asioita, unionin toimielinten on tällöin arvioitava toimivaltaansa näiden asioiden osalta. Tarvittaessa niiden olisi kutsuttava jäsenvaltiot osallistumaan neuvotteluihin. Vähintään niiden olisi ilmoitettava jäsenvaltioille tästä kehityksestä, jotta jäsenvaltiot voivat käyttää perussopimusten mukaisia oikeuksiaan. Toisaalta myös silloin, kun jäsenvaltioilla on edelleen toimivaltaa, niiden on osallistuttava vilpittömässä mielessä neuvotteluihin ja pidättäydyttävä toimimasta tavalla, joka heikentäisi unionin toimivaltaa. Jos unionin tuomioistuin toteaa nyt, että kyseessä on jaettu toimivalta, mutta neuvotellun yleissopimuksen lopulliseen tekstiin sisältyisi vain asioita, jotka unionin säännöstö jo kattaa, ainoastaan unioni olisi toimivaltainen tekemään yleissopimuksen.
– Yleissopimus
122. Tällä hetkellä yleissopimuksesta ei ole olemassa tekstiluonnosta. Komissio on kuitenkin toimittanut joukon asiakirjoja, joissa neuvottelujen (ja näin ollen mahdollisen lopullisen tekstin) tavoitteet ja kohde esitetään, eli i) vuoden 2002 suosituksen, johon sisältyy liite ja perustelumuistio, ii) vuoden 2008 muistion, iii) vuoden 2009 tehtävät ja iv) vuoden 2010 kokousraportin. Neuvosto tai väliintulijat eivät ole esittäneet vastalauseita näiden asiakirjojen osalta.
123. Neuvottelujen mahdollinen kohde ilmenee näistä asiakirjoista. Kunkin asiakirjan todistusvoima riippuu sen laatijasta, sisällöstä ja ajallisesta läheisyydestä todelliseen neuvotteluprosessiin nähden. Vuoden 2010 kokousraportissa on ilmeisesti viimeisin neuvottelujen tavoitteita ja kohdetta koskeva toteamus. Vaikka sen sisältö perustuu vuoden 2010 kuulemiskokouksessa käytyihin keskusteluihin, siinä ei tarkastella systemaattisesti suunnitellun sopimuksen mahdollisesti hyväksyttyä sisältöä. Vuoden 2002 suositus ja vuoden 2009 tehtävät ovat poliittisia asiakirjoja siinä mielessä, että ne hyväksyttiin Euroopan neuvoston ministerikomiteassa. Vuoden 2009 tehtävissä ainoastaan ohjataan MC-S-NR:ää ”työskentelemään yleisradio-organisaatioiden lähioikeuksien suojaamiseksi ja, jos vaaditut edellytykset täyttyvät, esittämään asiaa koskeva sopimusluonnos.” Kaikkein yksityiskohtaisin kertomus mahdollisesta neuvottelumandaatista on vuoden 2008 muistio, joka laadittiin tilapäisessä tilannearviotyöryhmässä ja tarkoitettiin CDMC:n valmisteluasiakirjaksi. Siinä arvioidaan yleissopimuksen valmistelun toteuttamiskelpoisuutta ja tarkastellaan tällaisen sopimuksen tarvetta ja tehtävää. Siinä myös nojaudutaan vuoden 2002 suositukseen, jota pidetään mahdollisena lähtökohtana yleissopimuksen sisältöä koskeville neuvotteluille.
124. Komissio on toimittanut erillisiä asiakirjoja, jotka liittyvät WIPOn yleisradio-organisaatioiden oikeuksia koskevan sopimuksen osalta meneillään oleviin neuvotteluihin, joiden hidas edistyminen(94) on ilmeisesti edistänyt Euroopan neuvoston yleissopimuksen laatimista koskevaa aloitetta. WIPOn asiakirjojen todistusvoima on rajallinen. Myöskään kansainvälisiä sopimuksia, kuten Rooman yleissopimusta,(95) jotka koskevat (osittain) yleisradio-organisaatioiden oikeuksia, ei voida pitää perustana arvioitaessa yleissopimuksen sisältöä, koska ei ole mitään selviä viitteitä siitä, että tarkoituksena olisi käyttää mallina olemassa olevia kansainvälisiä sopimuksia tai niiden osia.
125. Esittäessäni näkemykseni siitä, mitä suunniteltu yleissopimus kattaa, nojaudun pääasiallisesti vuoden 2008 muistioon ja vuoden 2010 kokousraporttiin. Otan huomioon myös muihin asiakirjoihin sisältyvät seikat merkityksellisin osin.
126. Suunnitellun yleissopimuksen tavoitteena on parantaa yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaa ja mukauttaa näitä oikeuksia erityisesti signaalien (jotka usein kulkevat yli rajojen) varastamisen vaaran varalta. Tämä olisi toteutettava antamalla yleisradio-organisaatioille yksinoikeudet, jotka ovat täytäntöönpanokelpoisia ja jotka on määritelty teknologisesti neutraalisti. Käytettävissä olevien asiakirjojen perusteella ei ole viitteitä siitä, että yleissopimuksen olisi tarkoitus kattaa myös tekijänoikeudet tai esimerkiksi tuottajien tai esittäjien lähioikeudet.
127. On epäselvää, kuinka ”yleisradiointi” määritellään yleissopimuksessa erityisesti siltä osin, sisältyykö tähän käsitteeseen myös esimerkiksi internetissä lähettäminen (olipa kyseessä tietoverkoissa lähettäminen, rinnakkaislähetystoiminta tai muu toiminta). Kuten Puolan hallitus asianmukaisesti huomauttaa, vuoden 2008 muistion (jossa viitataan unionin WIPOssa tekemiin esityksiin)(96) perusteella tällainen määritelmä näyttäisi olevan suljettu pois, kun taas vuoden 2010 kokousraportissa keskitytään teknologianeutraaliuden säilyttämisen tavoitteeseen mutta edellytetään lisäselvityksiä siitä, olisiko yleissopimuksessa suojattava uusia mediapalveluita, mukaan lukien tilattavat palvelut ja uusintapalvelut. Vuoden 2008 muistion perusteella näyttää selvältä, että joka tapauksessa yritykset laajentaa tätä käsitettä niin, että se kattaisi yhden tai useamman internetin kautta lähettämisen muodon, laajentaisivat huomattavasti suojan alaa (ja näin ollen yleisradio-organisaatioiden yksinoikeuksien suojan alaa) verrattuna nykyiseen suojan alaan Rooman yleissopimuksessa, jonka 3 artiklan f kohdassa viitataan vain langattomaan lähettämiseen.
128. Vuoden 2008 muistiossa määritellään kuusi yksinoikeutta, todetaan, että näiden oikeuksien tulisi koskea myös lähetystä edeltävien ohjelmasignaalien suojaa, korostetaan oikeudellisen suojan ja tehokkaiden oikeussuojakeinojen tarvetta teknisten toimenpiteiden kiertämistä vastaan ja oikeuksien hallinnointia koskeviin tietoihin liittyvien velvoitteiden osalta sekä määritellään suojan voimassaoloaika.
129. Suojan kohteen osalta vuoden 2002 suosituksessa ehdotetaan, että olisi annettava oikeus edelleen lähettämiseen, joka kattaisi kaikki edelleenlähettämisen muodot keinoista riippumatta. Yleisradio-organisaatiot voisivat tämän oikeuden nojalla sallia tai kieltää lähetystensä langallisen tai langattoman edelleenlähettämisen joko samanaikaisesti tai viivästettynä (tallennuksen avulla).(97)
130. Tarkoituksena on (kuten myös vuoden 2002 suosituksesta ilmenee), että yleissopimuksessa annettaisiin tallennusoikeus,
jonka nojalla yleisradio-organisaatiot voisivat sallia tai kieltää lähetystensä tallentamisen.(98)
131. Vuoden 2002 suosituksesta ilmenee, että yleissopimus saattaa kattaa myös kappaleen valmistamista koskevan oikeuden, jonka nojalla yleisradio-organisaatio voi sallia tai kieltää suoraan tai välillisesti millä keinoilla ja missä muodossa tahansa tapahtuvan kappaleen valmistamisen lähetyksistä.(99)
132. Vuoden 2002 suosituksessa ehdotetaan, että oikeus saattaa yleisön saataviin
muotoiltaisiin siten, että yleisradio-organisaatioilla on yksinoikeus sallia tai kieltää lähetystensä tallenteiden langallinen tai langaton saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada ne saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana.(100) Vuoden 2008 muistiossa todetaan, että tällainen oikeus voisi kattaa myös lähetysten saattamisen saataville pyynnöstä internetissä.
133. Vuoden 2002 suosituksen mukaan yleissopimuksessa annettaisiin levitysoikeus eli oikeus sallia tai kieltää lähetysten – mukaan lukien ohjelmien, joilla ei ole tekijänoikeussuojaa, lähetykset – tallenteiden tai tallenteiden kopioiden saattaminen yleisön saataville myymällä tai luovuttamalla omistusoikeus muulla tavoin.(101) Vuoden 2008 muistiossa ehdotetaan, että yleissopimuksessa laajennettaisiin tämän oikeuden Rooman yleissopimuksen mukaista ulottuvuutta siten, että sillä suojattaisiin myös langallista levittämistä.
134. Vuoden 2002 suosituksessa ennakoidaan, että yleissopimukseen saatetaan sisällyttää yleisölle välittämistä koskeva oikeus
eli yleisradio-organisaation oikeus sallia tai kieltää lähetystensä yleisölle välittäminen, jos tällainen välittäminen tapahtuu paikoissa, jotka ovat yleisön käytössä pääsymaksua vastaan, vaikka jäsenvaltioilla olisi oikeus määritellä termi ”pääsymaksu” kansallisessa lainsäädännössä ja päättää, suojataanko tätä oikeutta silloin, kun välittäminen tapahtuu paikoissa, jotka ovat yleisön käytössä välillistä pääsymaksua vastaan.(102)
135. Käytettävissä olevista asiakirjoista ilmenee, että sopimuksen yhtenä päätarkoituksena on suojata lähetystä edeltäviä ohjelmasignaaleja, vaikka suojan ulottuvuudesta ei ole varmuutta.(103) Rooman yleissopimuksessa ei suojata tällaisia signaaleja. Käytettävissä olevissa asiakirjoissa ei määritellä tämän oikeuden mahdollista suojaa, vaikka vuoden 2008 muistiossa todetaan, että suoja voida toteuttaa yksinkertaisesti laajentamalla lähetyksen käsitettä. Vuoden 2008 muistion mukaan lopputuloksena saattaa kuitenkin myös olla, että jäsenvaltiot toteuttavat riittäviä ja tehokkaita toimenpiteitä näiden signaalien luvatonta levittämistä ja muuta käyttöä vastaan. Kysymys siitä, tulisiko näiden toimenpiteiden olla yksityis- vai julkisoikeudellisia, on jätetty avoimeksi. Vuoden 2010 kokousraportista ilmenee, että avoimeksi jää myös kysymys siitä, tulisiko tämä suoja ulottaa koskemaan sellaisia signaaleja, jotka toisin kuin välitetyt signaalit saattavat sisältää keskeneräistä tai lähettämättä jäävää aineistoa.
136. Yleissopimus saattaa koskea oikeussuojan ja oikeussuojakeinojen kautta yleisradio-organisaatioiden lähioikeuksiensa käytön yhteydess ä toteuttamien tehokkaiden teknisten toimenpiteiden kiertämisen
ongelmaa. Vuoden 2008 muistiossa ehdotettiin, että yleissopimuksen määräykset olisivat ”linjassa” vuoden 1996 WIPOn sopimusten ja direktiivin 2001/29 kanssa.
137. Yleissopimus saattaa koskea ongelmaa, joka liittyy siihen, että henkilöt tietoisesti poistavat tai muuttavat sähköisiä oikeuden hallinnointia koskevia tietoja (eli tietoja, joissa yksilöidään suojattu sisältö, oikeudenhaltijat ja sisällön käyttöä koskevat ehdot ja edellytykset). Vuoden 2008 muistion perusteella vuoden 1996 WIPOn sopimuksia ja direktiiviä 2001/29 voidaan käyttää perustana näiden määräysten muotoilussa.
138. Suojan voimassaoloajan
osalta vuoden 2002 suosituksesta ja vuoden 2008 muistiosta ilmenee, että on kannatettu ajatusta siitä, että yleisradio-organisaatioiden oikeuksien voimassaoloaika olisi vähintään 50 vuotta laskettuna sen kalenterivuoden lopusta, jona lähetys toteutettiin.(104) Vuoden 2010 kokousraportista ilmenee toisenlainen näkemys eli se, että voimassaoloajan ei tulisi ylittää Rooman yleissopimuksen 14 artiklassa asetettua määräaikaa, joka on vähintään 20 vuotta laskettuna sen kalenterivuoden lopusta, jona lähetys toteutettiin.
139. Lopuksi käytettävissä olevien asiakirjojen perusteella yleissopimus sisältäisi rajoituksia ja poikkeuksia
koskevan lausekkeen (mikä ei ole yllättävää). Vuoden 2010 kokousraportin heijasteleman yhteisymmärryksen mukaisesti näyttäisi kuitenkin siltä, ettei niitä määriteltäisi tyhjentävästi.
– Unionin säännöstö
140. Unioni on käyttänyt jaettua toimivaltaa sisämarkkinoiden alalla(105) toteuttamalla yhdenmukaistamistoimia yleisradio-organisaatioiden immateriaalioikeuksien suojan alalla, jota yleissopimus tulisi koskemaan. Myös muussa unionin lainsäädännössä on yleisradio-organisaatioita koskevia säännöksiä, mutta ne koskevat muita aloja, kuten audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista,(106) eivätkä ne näin ollen ole merkityksellisiä nyt käsiteltävän asian kohteen kannalta.
141. Ymmärtääkseni komissio itse myöntää sen, että merkityksellisissä direktiiveissä ei säännellä yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojan koko alaa ja ettei täydellistä yhdenmukaistamista ole näin ollen vielä toteutettu. Ehdotetun yleissopimuksen soveltamisalastakin ilmenee, että yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojasta ei ole kaikilta osin vielä säädetty nykyisessä lainsäädännössä. Lisäksi kyseessä on ala, jolla sääntelyn kohde usein liittyy suoraan teknisiin keksintöihin.(107) Yhdenmukaistamisen astetta koskevia päätelmiä tehtäessä on otettava huomioon tällainen kehitys.
142. Olen jo kuvannut tätä alaa koskevaa unionin lainsäädäntöä edellä 23–39 kohdassa.
– Siitä, että jäsenvaltiot tekevät yleissopimuksen, aiheutuvat vaikutukset yleisradio-organisaatioiden oikeuksia koskevaan unionin lainsäädäntöön
143. Yleissopimuksen eri osilla saattaa olla erilaisia vaikutuksia yleisradio-organisaatioiden oikeuksia koskevaan unionin lainsäädäntöön. Tarkastelussa on tässä vaiheessa keskityttävä siihen, onko komissio osoittanut, että unionilla on yksinomainen toimivalta neuvotella koko yleissopimuksesta. Komissio nimittäin väittää, että neuvosto oli väärässä katsoessaan, ettei asia ole näin. Koska komissio esittää asiansa näin, on niin, että jos sopimuksen ja unionin sääntöjen tarkastelusta käytettävissä olevien tietojen perusteella seuraa, että jäsenvaltioilla on ainakin yhdeltä osin edelleen toimivaltaa, komission kanne on hylättävä. Nyt käsiteltävässä asiassa ei ole tarpeen määritellä tarkasti sitä, kenellä on toimivalta neuvotella mistäkin kysymyksestä. Tämä ei myöskään näytä mahdolliselta.
144. Mielestäni komissio ei ole osoittanut, miksi SEUT 3 artiklan 2 kohdan nojalla unionilla olisi yksinomainen toimivalta neuvotella koko yleissopimuksesta.
145. On epäilemättä niin, että unionin lainsäädäntö kattaa merkittävän osan neuvoteltavan yleissopimuksen kohteesta. Tämä seikka ei kuitenkaan sellaisenaan riitä osoittamaan, että SEUT 3 artiklan 2 kohdan arviointiperustetta on noudatettu.(108)
146. Aloitan tarkasteluni yleisradio-organisaatioiden yksinoikeuksista.
147. On totta, että yleissopimuksen tallennusoikeus, oikeus kappaleiden valmistamiseen, oikeus langattomaan edelleenlähettämiseen, oikeus saattaa yleisön saataviin, oikeus välittää yleisölle paikoissa, jotka ovat yleisön käytettävissä pääsymaksua vastaan, ja levitysoikeus todennäköisesti perustuvat olemassa olevaan unionin lainsäädäntöön, jossa yhdenmukaistetaan yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaa.(109) Tästä seuraa lähtökohtaisesti, että unionilla on näin ollen yksinomainen toimivalta neuvotella näiltä osin yleissopimuksesta, koska jäsenvaltiot eivät voi tehdä kansainvälisiä sitoumuksia, jotka voivat heikentää unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja yhdenmukaista soveltamista. Kuitenkin siltä osin kuin unionin oikeudessa ainoastaan asetetaan suojaa koskevia vähimmäisvaatimuksia ja yleissopimuksessa ylitetään nämä vaatimukset, jäsenvaltioilla saattaa edelleen olla toimivalta neuvotella yleissopimuksesta.
148. Asetetaanko unionin oikeudessa vähimmäisvaatimuksia?
149. Näin selvästikin on direktiivin 2006/115 8 artiklan 3 kohdan mukaisen langatonta edelleen lähettämistä ja yleisölle välittämistä koskevan oikeuden osalta.
150. Unionin oikeudessa ei näin ollen vielä säädetä ”ainakaan” oikeudesta edelleenlähettämiseen langallisesti tai kaapeleitse, kun taas yleissopimuksessa näin saatetaan tehdä, ja jäsenvaltioilla on tällä hetkellä toimivalta antaa tältä osin säännöksiä omassa lainsäädännössään. Sillä, tekevätkö ne näin omasta aloitteestaan vai kansainvälisten sitoumusten johdosta, ei ole tältä osin merkitystä. Merkitystä ei ole myöskään sillä, muotoillaanko tämä laajempi suoja uudeksi oikeudeksi vai olemassa olevan oikeuden ulottuvuuden laajentamiseksi. Tosiasia on, että unionin oikeudessa todetaan nimenomaisesti, että jäsenvaltioilla on toimivalta laajentaa oikeudenhaltijoiden suojaa edelleenlähettämisen osalta, toisin kuin muiden oikeuksien osalta, joista säädetään unionin merkityksellisissä direktiiveissä. Samaa päättelyä sovelletaan yleisölle välittämistä muualla kuin paikoissa, jotka ovat yleisön käytettävissä pääsymaksua vastaan (esimerkiksi kaupoissa tai ravintoloissa), koskevaan oikeuteen, jos yleissopimus kattaisi tämän oikeuden. Mielestäni käytettävissä olevissa asiakirjoissa ei kuitenkaan ole viitteitä siitä, että yleissopimuksessa laajennettaisiin välittämistä koskevan oikeuden ulottuvuutta tällä tavalla. Sitä ei tule näin ollen ottaa huomioon ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä.
151. Entä tallennusoikeus, oikeus kappaleiden valmistamiseen, levitysoikeus ja oikeus saattaa yleisön saataviin?
152. Mielestäni unionin oikeudessa asetetaan vähimmäisvaatimuksia korkeampia vaatimuksia näiden oikeuksien suojan tason osalta, kun otetaan huomioon teknisen kehityksen nykytila, jonka puitteissa yleisradiointi tapahtuu. Tältä osin direktiivin 2001/29 (joka koskee muun muassa kappaleen valmistamista koskevaa oikeutta ja oikeutta saattaa yleisön saataviin) johdanto-osan kuudennessa ja seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan selvästi, että nämä oikeudet muodostavat osan yhdenmukaistetuista lainsäädännöllisistä puitteista, joilla pyritään estämään lainsäädännön erot jäsenvaltioiden välillä ja oikeudellinen epävarmuus, joka voisi vaikuttaa haitallisesti sisämarkkinoiden toimintaan. Vaikka direktiivissä 2006/115 ei ole samanlaisia perustelukappaleita, sen yleinen tarkoitus on sama ja sillä on sama oikeusperusta kuin direktiivillä 2001/29. Unionin oikeuden mukaisesti yleisradio-organisaatioille on näin ollen annettu yksinomainen oikeus sallia tai kieltää lähetystensä tallentaminen (joka tarkoittaa signaalin ensimmäistä tallentamista) riippumatta siitä, tapahtuuko lähettäminen langallisesti vai langattomasti, mukaan lukien kaapeleitse tai satelliitin välityksellä. Tämä näyttäisi kattavan kaikki lähettämisen muodot. Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan voi myöntää oikeutta sallia tai kieltää lähetysten tallentaminen kaapelivälittäjille, jotka yksinomaan välittävät kaapeleitse yleisradio-organisaation lähetyksiä. Kyseiset tallenteet ovat sellaisia, että yksinoikeus sallia tai kieltää välitön tai välillinen kappaleen valmistaminen ja yksinoikeus levittää lähetysten tallenteita tai tallenteiden kopioita saataville myymällä tai luovuttamalla omistusoikeus muulla tavoin kattavat ne. Näiden oikeuksien osalta unionin oikeudessa ei näin ollen anneta jäsenvaltioille vapautta asettaa suojan tasoa toisin. Neuvotteluihin sovelletaan näiltä osin täysimääräisesti ERTA-periaatetta. Unionilla on oltava yksinomainen toimivalta – vaikka sopimukseen yksinkertaisesti kopioitaisiin ja liitettäisiin unionin lainsäädäntöä näiltä osin eli omaksuttaisiin unionin lainsäädäntöä.
153. Samaa analyysia ei kuitenkaan voida soveltaa yleissopimukseen mahdollisesti tulevan lähetystä edeltävien signaalien suojaa koskevan oikeuden osalta. Nykyisin unionin lainsäädännössä annetaan suojaa ainoastaan, jos voidaan osoittaa, että tällaisten signaalien varastaminen on tapahtunut direktiivin 2001/29 6 artiklassa tarkoitettuja tehokkaita teknisiä toimenpiteitä kiertämällä. Tämä suoja näyttäisi edellyttävän, että kyseiset toimenpiteet oli tarkoitettu estämään tai rajoittamaan toimia, joita varten vaaditaan oikeudenhaltijan lupaa.(110) Unionin lainsäädännössä ei kuitenkaan vaadita jäsenvaltioita antamaan yleisradio-organisaatioille oikeutta estää pääsyä niiden lähetystä edeltäviin signaaleihin tai näiden signaalien käyttöä.
154. Käytettävissä olevien asiakirjojen perusteella on vaikea arvioida, miten yleissopimuksessa suojeltaisiin tällaisia signaaleja. Yksi mahdollisuus on asiaa koskevien määritelmien laajentaminen.(111) Muita mahdollisuuksia ovat tällaisten signaalien saattaminen teknisten toimenpiteiden suojaa koskevien määräysten piiriin (poistamalla joitakin rajoituksia, joita sovelletaan unionin oikeudessa, jonka mukaan oikeussuojaa annetaan ainoastaan sellaisten toimien osalta, joita varten vaaditaan oikeudenhaltijan lupa) tai yleisradio-organisaatioiden suojaaminen lähetystä edeltävien signaalien osalta toimia vastaan, joita koskevat esimerkiksi tallennusoikeus, oikeus kappaleen valmistamiseen, oikeus edelleenlähettämiseen, oikeus saattaa yleisön saataviin tai oikeus välittää yleisölle.(112) Jos jokin näistä lähestymistavoista valitaan, unionilla olisi yksinomainen toimivalta.
155. Jos neuvotteluissa sitä vastoin keskitytään antamaan erillinen lähetystä edeltäviä signaaleja koskeva oikeus ja annetaan se toisessa muodossa kuin olen juuri edellä esittänyt, tällöin ei mielestäni ole käytettävissä olevien tietojen perusteella täysin selvää, että unionilla tulisi olla yksinomainen toimivalta. Vaikka signaali sisältäisi tekijänoikeudella suojattua aineistoa, jonka suojasta jo säädetään unionin oikeudessa, tämä ei merkitse, että yleisradio-organisaatioiden erillinen oikeus jotenkin vaikuttaisi tähän tekijänoikeuteen muuten kuin tehostamalla sitä. Tältä osin ei myöskään ole riittävää, että tällainen oikeus saattaisi tehostaa yleisradio-organisaatioilla unionin oikeuden mukaan jo olevia oikeuksia, joita nykyään sovelletaan lähtökohtaisesti ainoastaan siitä lähtien, kun signaali tallennetaan, ja mahdollisesti riippumatta siitä, sisältääkö lähetys tekijänoikeudella suojattua aineistoa vai keskeneräistä aineistoa. Näin on direktiivien 2001/29 ja 2006/115 mukaisten oikeuksien osalta. Direktiivin 93/83 osalta direktiivin soveltamisala määräytyy 1 artiklan määritelmien perusteella. Tämän artiklan ensimmäisessä kohdassa todetaan, että satelliittien tulee toimia taajuuskaistoilla, jotka on teleliikennettä koskevan lainsäädännön mukaan varattu signaalien lähetyksille yleisön vastaanotettaviksi tai muulle kuin yleisölle tapahtuvalle yksilölliselle välitykselle. Jälkimmäisen tyyppisten signaalien osalta oikeuskäytännössä on katsottu, että yksilöllisen vastaanoton on kuitenkin kyseisen säännöksen mukaan voitava tapahtua ensin mainitun tapauksen olosuhteisiin verrattavissa olosuhteissa.(113) Ymmärtääkseni kuitenkin lähetystä edeltävien signaalien olennainen piirre on se, että niitä (toisin kuin niihin liittyviä ohjelmia) ei ole tarkoitettu yleisön saataville.
156. Unionin oikeudessa ei määritellä termiä ”yleisradio-organisaatiot”, vaikka näitä voidaankin kuvailla direktiivien 93/83, 2001/29 ja 2006/115 mukaisesti suojattujen lähetysten oikeudenhaltijoiksi. Unionin oikeudessa ei kuitenkaan oteta kantaa siihen, onko myös organisaatiot, jotka lähettävät tietoverkoissa, harjoittavat rinnakkaislähetystoimintaa tai lähettävät signaaleja jossakin muussa uudessa muodossa (teknisen kehityksen johdosta), katsottava näiden direktiivien mukaisiksi oikeudenhaltijoiksi. Tällaisten termien määritelmät saattavat niiden muotoilusta riippuen vaikuttaa koko unionin yleisradio-organisaatioiden oikeuksia koskevan lainsäädännön alaan, mukaan lukien ne oikeudet, joiden osalta unionin oikeudessa nimenomaisesti todetaan, että jäsenvaltiot voivat antaa oikeudenhaltijoille laajempaa suojaa (mutta ei ehdoteta, että jäsenvaltiot voivat laajentaa myös itse oikeudenhaltijoiden ryhmää). Jos yleissopimuksen määritelmään sisällytetään ehdoton ryhmä, johon kuuluisi muita kuin edellä mainittujen direktiivien mukaiset oikeudenhaltijoina olevat yleisradio-organisaatiot, tällaisen ryhmän luominen saattaisi rajoittaa unionin vapautta päättää omasta määritelmästään. Asia ei olisi näin, jos yleissopimuksen määritelmä ei olisi tyhjentävä eikä sillä suojattaisi muita subjekteja kuin unionin oikeuden mukaisia nykyisiä oikeudenhaltijoita.
157. Direktiivin 2001/29 5 artiklassa ja direktiivin 2006/115 10 artiklassa rajataan tarkoin ja luetellaan ilmeisesti tyhjentävästi rajoitukset ja poikkeukset. Ymmärtääkseni näissä säännöksissä säädetään suljetusta ryhmästä poikkeuksia ja rajoituksia ja tämä luettelo rajaa jäsenvaltioiden toimivallan. Jäsenvaltiot eivät näin ollen voi sivuuttaa näitä unionin sääntöjä tekemällä riippumattomia kansainvälisiä sitoumuksia.
158. Oikeuksien täytäntöönpanon osalta yhdyn komission näkemykseen, jonka mukaan käytettävissä olevissa asiakirjoissa ei ole viitteitä siitä, että yleissopimukseen tulisi rikosoikeudellisia sanktioita. En ole tältä osin valmis katsomaan, että käynnissä olevien WIPOn neuvottelujen kyseessä olevan komitean puheenjohtajan laatimaa epävirallista asiakirjaa voitaisiin pitää todisteena yleissopimuksen osalta käytävien neuvottelujen mahdollisesta ulottuvuudesta. Vaikka jäsenvaltioilla on merkittävää harkintavaltaa säätää oikeussuojakeinoista (muistakin kuin rikosoikeudellisista sanktioista ja silloinkin, kun SEUT 83 artiklan 2 kohdan perusteella on toteutettu toimenpiteitä) yleisradio-organisaatioiden lähioikeuksien rikkomusten osalta, tätä harkintavaltaa on käytettävä unionin oikeuden mukaisesti.
159. Suojan voimassaoloajan osalta unionin oikeudessa säädetään suojan kestosta eikä jäsenvaltioilla ole vapautta poiketa tästä vaatimuksesta.
160. Jäljelle jäävät kaksi aluetta koskevat teknisten toimenpiteiden ja oikeuksien hallinnointitietojen suojaa. Ei ole vielä tiedossa, mennäänkö yleissopimuksessa unionin säännöstöä pidemmälle tai asetetaanko siinä muulla tavalla vähimmäisvaatimuksia ja kuinka ”tekniset toimenpiteet” ja ”oikeuksien hallinnointia koskevat tiedot” tullaan määrittelemään. Vaikka jäsenvaltiot ovat ilmeisesti edelleen unionin oikeuden mukaisesti joiltakin osin toimivaltaisia päättämään ”riittävän” oikeussuojan muodosta, direktiivin 2001/29 6 ja 7 artiklassa pyritään kuitenkin yhdenmukaistamaan oikeussuojaa. Tästä seuraa, että vaikka yleissopimukseen kopioitaisiin ja liitettäisiin näiden unionin oikeuden säännösten sisältö, unionilla olisi yksinomainen toimivalta.
161. Näiden toteamusten perusteella päättelen, ettei komissio ole osoittanut, että unionilla olisi nykytilassa yksinomainen toimivalta koko yleissopimuksen osalta.
162. Muuttuuko tämä päätelmä siksi, että yleissopimuksella voi olla vaikutuksia unionin immateriaalioikeuksia koskevan lainsäädännön muihin osiin?
163. Unionin tuomioistuin tulkitsee unionin immateriaalioikeuslainsäädäntöä siten, että sen käsitteillä on itsenäinen unionin oikeuteen perustuva merkitys,(114) niitä käytetään usein erilaisissa asiayhteyksissä ja niitä on tulkittava asiaa koskevien kansainvälisen oikeuden sääntöjen valossa(115) ja riippumatta siitä, perustuvatko ne kansainvälisiin sopimuksiin, joiden sopimuspuolena unioni on (jolloin ne ovat unionin oikeusjärjestyksen olennainen osa), vai vaikuttavatko ne välillisesti unionin oikeusjärjestykseen (kuten Rooman yleissopimus). Näin ollen komissio on oikeassa väittäessään, että unionin tuomioistuimen on varmistettava immateriaalioikeutta ja erityisesti tekijänoikeutta ja lähioikeuksia koskevan tulkinnan johdonmukaisuus.(116) Tässä yhteydessä – ja ellei toisin osoiteta – yhdessä direktiivissä määrittelemättä jätettyjä termejä on mahdollisesti tulkittava toisen direktiivin valossa erityisesti, kun kaksi direktiiviä koskee saman asian eri puolia, kuten esimerkiksi direktiivi 93/83 ja direktiivi 2001/29.
164. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että unionin tuomioistuin siirtäisi sokeasti yhden käsitteen merkityksen tietystä asiayhteydestä toiseen.(117) Jos siis yleissopimuksella laajennetaan yleisölle välittämistä koskevan oikeuden ulottuvuutta siten, että sitä sovellettaisiin myös välittämiseen muissa paikoissa kuin niissä, joihin yleisöllä on pääsy pääsymaksua vastaan, tämä ei automaattisesti muuttaisi ”yleisölle välittämisen” käsitteen ulottuvuutta muussa unionin immateriaalioikeutta koskevassa lainsäädännössä, jossa käsitettä on saatettu myös rajata erillisillä ehdoilla.
165. On myös merkityksellistä, että Rooman yleissopimuksen ja unionin yleisradio-organisaatioiden oikeuksia koskevan lainsäädännön mukaan yleisradio-organisaatioiden suoja ei rajoita tekijänoikeutta koskevien säännösten soveltamista tai muuten vaikuta siihen. Komissio ei ole osoittanut, kuinka yleisradio-organisaatioiden oikeuksien ulottuvuuden laajentaminen tai uusien oikeuksien myöntäminen vaikuttaisi tekijänoikeuteen, vaikka nykyiset oikeudet (jotka on ilmeisesti tarkoitus ”kopioida ja liittää” yleissopimukseen) eivät voi siihen vaikuttaa.
166. Olen näin ollen sitä mieltä, ettei komissio ole toistaiseksi osoittanut, että unionilla olisi yksinomainen toimivalta neuvotella yleissopimuksesta kaikilta osin. Selvennän, että tätä päätelmää on mahdollisesti tarkasteltava uudelleen, kun yleissopimuksen sisältö tulee muilta osin tietoon, jos käy ilmi, että koko yleissopimuksen tekeminen ”voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta” SEUT 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Toinen kanneperuste: SEUT 218 artiklan 2 kohta luettuna yhdessä SEU 13 artiklan 2 kohdan kanssa
Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
167. Komissio väittää, että riidanalaisella päätöksellä rikotaan SEUT 218 artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan yksin neuvosto voi antaa luvan neuvottelujen aloittamiselle kansainvälisestä sopimuksesta ja vahvistaa neuvotteluohjeet, ja SEU 13 artiklan 2 kohtaa, jota on tulkittu oikeuskäytännössä asiassa C-27/04 siten, että neuvosto ei voi turvautua vaihtoehtoisiin menettelytapoihin.(118) Neuvosto ei voi yksipuolisesti poiketa SEUT 218 artiklan 2 kohdan mukaisesta menettelystä ottamalla jäsenvaltiot mukaan päätöksentekomenettelyyn ja toimimalla yhdessä neuvostossa niiden kanssa. Parlamentti tukee komission kanneperustetta.
168. Neuvosto väittää väliintulijoina olevien jäsenvaltioiden tukemana, ettei sillä ole merkitystä, onko neuvottelujen aloittamiselle annettu lupa yhdellä neuvoston ja jäsenvaltioiden ”sekamuotoisella” päätöksellä vai kahdella erillisellä päätöksellä, joista toisen tekee neuvosto ja toisen jäsenvaltiot. Se lisää, että tässä yhteydessä jäsenvaltioiden päätös aloittaa sopimusneuvottelut perustuu kansainväliseen oikeuteen, erityisesti suostumusperiaatteeseen, eikä SEUT 218 artiklaan tai muuhun perussopimusten määräykseen. Sekamuotoisen päätöksen käyttäminen on tässä tilanteessa yhdenmukaista unionin ulkoisen edustuksen yhtenäisyyden vaatimuksen ja vilpittömän yhteistyön periaatteen kanssa.
169. Yhdistynyt kuningaskunta väittää lisäksi, ettei komissio ota huomioon sitä, että kun jäsenvaltiot käyttävät jaettua toimivaltaa, niiden on myös päätettävä neuvotteluihin osallistumisesta jaetun toimivallan sopimuksen tekemiseksi. Komissio on näin ollen väärässä siinä, että neuvoston olisi tullut tehdä riidanalainen päätös yksin. Se lisää, että jos olisi tehty kaksi erillistä päätöstä, neuvoston päätös ja jäsenvaltioiden päätös, ei olisi ollut yhtään selkeämpää, mitkä alat kuuluvat jäsenvaltion toimivaltaan. Lisäksi SEUT 218 artiklan 2 kohdassa ei estetä jäsenvaltioita tekemästä yhteistyötä unionin kanssa sopimusneuvotteluissa asioissa, joissa ne käyttävät jaettua toimivaltaa.
Asian arviointi
170. Mielestäni perussopimuksissa ei sallita riidanalaisen päätöksen tekemistä noudatetun menettelyn mukaisesti.(119)
171. Ulkoisen toimivallan jaosta seuraa, että unionin ja jäsenvaltioiden on tehtävä yhteistyötä kansainvälisestä sopimuksesta neuvoteltaessa, sopimusta tehtäessä ja pantaessa sopimuksen velvoitteita täytäntöön. Tämä velvoite perustuu vaatimukseen siitä, että unionin edustamisen on kansainvälisissä yhteyksissä oltava yhtenäistä.(120) Jokaisen on kuitenkin noudatettava omia perustuslaillisia menettelyitään kansainvälisestä sopimuksesta neuvoteltaessa, sopimusta allekirjoitettaessa, sopimusta tehtäessä ja sen ratifioinnissa. Yhteistyövelvoite ei muuta tätä tosiseikkaa. Jos kansainvälinen sopimus kuuluu unionin yksinomaiseen toimivaltaan, voidaan soveltaa ainoastaan unionin perustuslaillisia menettelyjä. Jos myös jäsenvaltiot ovat edelleen toimivaltaisia, niiden kansallista lainsäädäntöä sovelletaan siltä osin kuin kyseessä on niiden osallistuminen kansainväliseen sopimukseen (ja siitä neuvottelemisen) ja unionin lainsäädäntöä sovelletaan unionin osallistumisen osalta. Se, että sopimus on luonteeltaan jaetun toimivallan sopimus, ei muuta sitä, että sopimukseen osallistumiseen (ja siitä neuvottelemiseen) voidaan unionin osalta soveltaa ainoastaan unionin lainsäädäntöä.
172. Nähdäkseni SEUT 218 artiklan 2 kohdan perusteella on selvää, että ainoastaan neuvostolla on toimivalta antaa unionille lupa neuvotteluihin, vahvistaa neuvotteluohjeet ja antaa lupa kansainvälisen sopimuksen allekirjoittamiseen ja tekemiseen unionin ja kolmannen maan tai kansainvälisen järjestön välillä. SEUT 218 artiklaa sovelletaan kaikkiin kansainvälisiin sopimuksiin, riippumatta siitä, kuuluuko niiden sisältö unionin yksinomaiseen toimivaltaan vai jäsenvaltioiden kanssa jaettuun toimivaltaan. Perustamissopimuksissa annetaan tässä artiklassa asetettujen edellytysten mukaisesti unionille toimivalta tehdä kansainvälisiä sopimuksia.
173. Konkreettinen tapa, jolla tämä toimivalta annetaan, on SEUT 288 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettu päätös: se on näin ollen kokonaisuudessaan velvoittava, ja siltä osin kuin se on osoitettu komissiolle, se sitoo ainoastaan komissiota. Tällaisen päätöksen tekeminen SEUT 218 artiklan yhteydessä kuuluu neuvoston toimivaltaan. Jäsenvaltiot eivät voi päättää miltään osin sen sisällöstä tai osallistua sen tekemiseen. Myöskään neuvosto ei voi päättää siitä, kuinka jäsenvaltiot järjestävät osallistumisensa neuvoteltaessa jaetun toimivallan sopimuksesta.
174. Tämä tulkinta vahvistetaan SEUT 218 artiklan muissa kohdissa, joita sovelletaan sekä jaetun että yksinomaisen toimivallan sopimuksiin. Esimerkiksi 3 kohdassa edellytetään, että komissio esittää suosituksia luvan antamisesta neuvostolle (eikä jäsenvaltioille). Lukuun ottamatta SEUT 218 artiklan 11 kohtaa (joka koskee unionin tuomioistuimen lausunnon hankkimista), saman artiklan muissa kohdissa ei mainita jäsenvaltioita (tai niille kuuluvia tehtäviä).
175. Oikeuskäytännön mukaan perussopimusten unionin toimielimiä koskevat säännöt ”[eivät] ole jäsenvaltioiden eivätkä toimielinten itsensä määrättävissä”.(121) Näin ollen SEUT 13 artiklan 2 kohdan mukaisen annetun toimivallan periaatteen nojalla(122) neuvoston on toimittava sille annetun toimivallan rajoissa eikä se voi omasta aloitteestaan ottaa jäsenvaltioita mukaan päätöksentekomenettelyyn, kun perussopimuksissa määrätään toisin. Se ei voi myöskään nojautua toimielinten organisatorisen itsemääräämisoikeuden periaatteeseen päästäkseen tähän lopputulokseen. Ainoastaan toimielin, joka toimii toimivaltansa puitteissa, voi nojautua tähän periaatteeseen (samoin kuin vilpittömän yhteistyön periaatteeseen). SEUT 218 artiklan 2 kohdan mukaisen päätöksen voi näin ollen tehdä vain neuvosto.
176. En pidä vakuuttavana väitettä, jonka mukaan riidanalainen päätös on vain neuvoston päätöksen ja jäsenvaltioiden hallitustenvälisen toimen summa. Tämä väite edellyttää, että mitä tahansa muodollista tointa, jota neuvosto kutsuu ”päätökseksi”, pidetään SEUT 218 artiklan menettelysääntöjen mukaisena, kunhan siihen sisältyy päätöksen osatekijä, joka on tehtävä tämän artiklan nojalla. Perussopimuksissa kuitenkin lähdetään siitä, että toimielin, joka tekee päätöksen, on vastuussa sen koko sisällöstä.
177. Päätöksen sisällön osalta SEUT 218 artiklan 2 kohdassa ei estetä neuvostoa antamasta komissiolle lupaa neuvotella kansainvälisestä sopimuksesta toimivallanjaon mukaisesti tietyn alueen osalta eikä ennakoimasta, että sopimus voi olla luonteeltaan jaetun toimivallan sopimus. Siinä ei toisaalta myöskään anneta neuvostolle lupaa päättää, kuinka jäsenvaltioiden on neuvoteltava kansainvälisestä sopimuksesta, jos se on luonteeltaan jaetun toimivallan sopimus.(123) Päätöksen 3 kohdassa kuitenkin pyritään nimenomaan tähän.
178. Katson näin ollen, että toinen kanneperuste on hyväksyttävä.
Kolmas kanneperuste: SEUT 218 artiklan 8 kohdan ensimmäinen alakohta ja SEU 16 artiklan 3 kohta
Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
179. Komissio väittää parlamentin tukemana, että tehdessään riidanalaisen päätöksen yhteisellä sopimuksella neuvosto rikkoi SEUT 218 artiklan 8 kohtaa, koska päätös olisi pitänyt tehdä määräenemmistöllä. Tämä on myös SEU 16 artiklan 3 kohdan mukainen yleinen sääntö. Yhdistämällä unionin päätöksen ja hallitustenvälisen päätöksen sekamuotoiseksi toimeksi neuvosto teki tosiasiallisesti tyhjäksi SEUT 218 artiklan 8 kohdan mukaisen menettelyn tarkoituksen, heikensi päätöksentekomenettelyn tehokasta vaikutusta, vaikutti mahdollisesti päätöksen sisältöön ja asetti päätöksen tekemisen edellytykseksi tiukemman, hallitustenvälisiä päätöksiä koskevan enemmistövaatimuksen. Immateriaalioikeuksia koskevat yhdenmukaistamistoimet, joilla parannetaan yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaa, on tehtävä tavallisessa lainsäädäntömenettelyssä (määräenemmistöllä). On paradoksaalista katsoa, kuten neuvosto on katsonut, että kansainvälistä sopimusta koskevissa neuvotteluissa voitaisiin päästä samaan lopputulokseen, jos kaikki jäsenvaltiot osallistuvat neuvotteluihin ja niissä näin ollen sovelletaan yksimielisyysvaatimusta.
180. Parlamentti lisää, ettei sekamuotoinen toimi ole vain kahden päätöksen yhdistelmä. Jäsenvaltiot voivat omaksua erilaisen kannan toimiessaan neuvoston jäseninä unionin toimivallan osalta ja toimiessaan yksittäisinä jäsenvaltioina oman toimivaltansa osalta. Tällaisella käytännöllä vaarannetaan myös toimielinten välinen tasapaino, joka ilmenee SEUT 218 artiklasta (erityisesti 6 ja 10 kohdasta) ja Euroopan parlamentin ja Euroopan komission välisiä suhteita koskevasta puitesopimuksesta,(124) jonka mukaan parlamentille ilmoitetaan välittömästi ja täysipainoisesti kansainvälisiä sopimuksia koskevien neuvottelujen ja niiden tekemisen kaikista vaiheista, jotta tämä voi halutessaan ilmaista näkemyksensä asiasta ja komissio voi ottaa asianmukaisesti huomioon parlamentin näkemykset.
181. Neuvosto vastaa väliintulijoina olevien jäsenvaltioiden tukemana, että riidanalainen päätös tehtiin määräenemmistöllä unionin yksinomaisen toimivallan osalta ja jäsenvaltioiden edustajien yhteisellä sopimuksella niiden toimivallan osalta. Tästä ei seuraa, että yksimielisyys olisi korvannut määräenemmistön ja näin ollen vääristänyt SEUT 218 artiklan mukaan sovellettavaa äänestyssääntöä. Lisäksi se, ettei yksikään valtuuskunta neuvostossa vastustanut riidanalaista päätöstä, ei tarkoita sitä, ettei äänestyssääntöjä olisi noudatettu. Vaikka riidanalainen päätös olisi tehty yksin neuvostossa, sopimusta koskevat neuvottelut eivät voi edetä ilman jäsenvaltioiden erillistä päätöstä tai lupaa.
Asian arviointi
182. Neuvosto tekee määräenemmistöllä päätöksen kansainvälistä sopimusta koskevien neuvottelujen aloittamisesta unionin ja kolmansien osapuolten välillä. Tämä äänestyssääntö määräytyy päätöksen sisällön perusteella. Siinä ei tehdä eroa sillä perusteella, onko unionin toimivalta jaettua vai yksinomaista. Äänestyssääntöä ei kuitenkaan voida soveltaa sellaisen päätöksen tekemiseen, jonka sisältö ei kuulu unionin toimivaltaan.
183. Asiakirja-aineistossa ei ole viitteitä siitä, ettei äänestys neuvostossa olisi koskenut riidanalaisen päätöksen koko sisältöä. Neuvosto sovelsi toisin sanoen äänestyssääntöä näiden toisiinsa erottamattomasti liittyvien säännösten osalta. Tältä osin tätä sekamuotoista tointa ei voida verrata toimeen, jolla on sisältönsä vuoksi kaksi oikeusperustaa, joista toinen edellyttää yksimielisyyttä ja toinen määräenemmistöä. Perussopimuksissa määrätään yhdestä äänestyssäännöstä, jota sovelletaan neuvottelujen aloittamista koskevaan neuvoston päätökseen.
184. On lähtökohtaisesti kolme vaihtoehtoista tapaa, joiden mukaisesti päätös on saatettu tehdä. Äänestivätkö neuvosto ja jäsenvaltiot päätöksestä erikseen eri äänestyssääntöjen perusteella? Sovellettiinko ainoastaan yksimielisyyttä edellyttävää sääntöä, kuten komissio väittää? Vai tehtiinkö koko päätös ainoastaan määräenemmistöllä?
185. Vastauksesta riippumatta päätöstä ei mielestäni olisi voitu tehdä SEUT 218 artiklan 8 kohdan äänestyssäännön mukaisesti.
186. Kolmas vaihtoehto voidaan sulkea pois: riidanalaista päätöstä, johon sisältyy hallitustenvälinen toimi, ei voida tehdä määräenemmistöllä.
187. Neuvostolla ei ole toimivaltaa antaa jäsenvaltioille lupaa neuvotella jaetun toimivallan sopimuksesta ja päättää yksityiskohtaisesti menettelystä, jota näissä neuvotteluissa on noudatettava. Perussopimuksissa ei näin ollen sallita SEUT 218 artiklan 8 kohdan äänestyssäännön soveltamista tällaiseen päätökseen, ja erillinen äänestys (ensimmäinen vaihtoehto) voidaan siis myös sulkea pois.
188. Koska päätökseen sisältyy sekä hallitustenvälinen toimi että unionin toimi ja se tästä huolimatta tehtiin yhden äänestyksen perusteella, sitä ei voitu tehdä määräenemmistöllä. Sen on täytynyt tulla hyväksytyksi yksimielisesti (toinen vaihtoehto).
189. On tietenkin totta, että yksimielisyys sisältää määräenemmistön. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, ettei yksimielisyydellä olisi vaikutusta päätöksen sisältöön. Päätös, jonka kaikki voivat hyväksyä tai jota kukaan ei vastusta, ei välttämättä ole sama kuin päätös, jonka määräenemmistö voi hyväksyä. Esimerkiksi päätöksen, joka saavuttaisi määräenemmistön hyväksynnän, sisältöä saatetaan joutua lieventämään, jotta se voitaisiin hyväksyä yksimielisesti tai ilman vastustusta.
190. Katson siksi, että myös kolmas kanneperuste on hyväksyttävä.
Neljäs kanneperuste: perussopimuksen tavoitteet ja vilpittömän yhteistyön periaate SEU 13 artiklan 2 kohdan, luettuna yhdessä SEUT 218 artiklan 2 kohdan kanssa, mukaisesti
Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
191. Komissio väittää parlamentin tukemana, että tehdessään päätöksen neuvoston rikkoi SEU 13 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä SEUT 218 artiklan 2 kohdan kanssa, koska neuvosto ei toiminut perussopimusten tavoitteiden mukaisesti ja teki päätöksen loukaten vilpittömän yhteistyön periaatetta. Näihin tavoitteisiin kuuluu se, että on täsmennettävä, kuinka unionin toimivaltaa käytetään ulkosuhteissa ja kuka sitä käyttää, ja varmistettava unionin yhtenäinen edustus. Komissio väittää, että jo yksin sekamuotoisen päätöksen tekeminen merkitsee sellaisenaan perussopimusten tavoitteiden rikkomista. Toimiessaan tällä tavalla neuvosto sekoitti unionin oikeussubjektiutta ja vahingoitti sen läsnäoloa ja mainetta kansainvälisissä suhteissa. Lisäksi toimielinten välisen yhteistyövelvollisuuden mukaan neuvoston ei tule käyttää toimivaltaansa siten, että SEUT 218 artiklassa vahvistettuja menettelyjä kierretään, eikä sen olisi tullut antaa jäsenvaltioille tehtävää, josta ei ole määrätty perussopimuksissa.
192. Neuvosto kiistää väliintulijoina olevien jäsenvaltioiden tukemana, että riidanalainen päätös olisi voinut aiheuttaa sekaannusta kansainvälisessä yhteisössä, ja väittää, että sekaannusta syntyy pikemminkin siitä, että komissio on ainoana neuvotteluosapuolena myös jäsenvaltioiden toimivaltaan kuuluvissa asioissa. Neuvosto väittää edelleen, ettei SEUT 218 artiklan 2 kohtaa voida soveltaa kansainvälisiin sopimuksiin, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan, ja kiistää, että se olisi toiminut vastoin vilpittömän yhteistyön periaatetta. Sitä vastoin yhteistyövelvollisuus edellyttää neuvoston ja jäsenvaltioiden yhteistä toimintaa. Neuvosto väittää myös yleisemmin, että komission neljäs kanneperuste perustuu laajalti spekulaatioihin ja olettamuksiin.
Asian arviointi
193. Unionin tuomioistuin on tunnustanut yhtäältä unionin ulkoisen edustuksen yhtenäisyyden ja johdonmukaisuuden ja toisaalta vilpittömän yhteistyön periaatteen (jotka muodostavat komission neljännen kanneperusteen kaksi linjaa) välillä olevan yhteyden. Periaate, jonka mukaan on tärkeää taata tiivis yhteistyö jäsenvaltioiden ja unionin toimielinten välillä niin kansainvälisen sopimuksen neuvottelujen aikana ja sopimusta tehtäessä kuin pantaessa sopimuksella asetettuja velvoitteita täytäntöön, ”perustuu vaatimukseen siitä, että [unionin] edustamisen on kansainvälisissä yhteyksissä oltava yhtenäistä”.(125) Vilpittömän yhteistyön periaatetta sovelletaan sisäiseen ja ulkoiseen toimintaan sekä myös toimielinten välisissä suhteissa.(126) Sitä sovelletaan riippumatta siitä, onko unionin ulkoinen toimivalta jaettua vai yksinomaista,(127) vaikka yhteistyön tarve on selvästi suurempi silloin, kun on kyseessä jaetun toimivallan sopimuksesta neuvotteleminen tai sen tekeminen.(128) Näin ollen unionin toimielinten ja jäsenvaltioiden on oltava neuvottelujen alkuvaiheessa tarkkaavaisia sovellettavan toimivallanjaon osalta. Ulkosuhteiden koko alan taustalla on tarve taata unionin ulkosuhteiden yhtenäisyys ja johdonmukaisuus (joka oli myös ERTA-periaatteen taustalla olevana tarkoituksena). Se koske erityisesti ulkosuhteita mutta voi kuitenkin vaikuttaa myös unionin sisäiseen toimintaan.
194. Jos unionilla on yksinomainen toimivalta neuvotella yleissopimuksesta SEUT 3 artiklan 2 kohdan nojalla, päätöksen, jonka mukaisesti myös jäsenvaltiot voivat neuvotella tästä sopimuksesta (tai sen osasta), tekeminen vaarantaisi välttämättä SEUT 218 artiklan ja heikentäisi unionin toimielinten toimivaltaa ja toimintaa. Tämä olisi näin ollen myös vastoin perussopimusten tavoitteita. Toimivallanjaon (mukaan lukien SEUT 2 artiklan 1 kohdan mukaisen toimivallanjaon) noudattamisen velvoite ja annetun toimivallan periaate ovat vilpittömän yhteistyön periaatteen ilmentymiä eikä näin ollen ole enää syytä tarkastella erikseen SEU 13 artiklan 2 kohtaa.(129)
195. Jollei unionilla ole yksinomaista toimivaltaa neuvotella koko yleissopimuksesta, unionin toimielinten ja jäsenvaltioiden yhteistyö on epäilyksettä olennaisena edellytyksenä sille, että jaetun toimivallan sopimus voidaan tehdä. Vaikka hyväksyn sen, että yhteinen päätös on mahdollisesti yhteistyön tiivein muoto, menettelysääntöjä ei voida sivuuttaa vilpittömän yhteistyön periaatteen nimissä. Tältä osin olen jo aikaisemmin selvittänyt, miksi mielestäni perussopimuksissa ei sallita sekamuotoisen sopimuksen tekemistä. Katson näin ollen, ettei ole tarpeen tarkastella erikseen neljättä kanneperustetta.
Oikeudenkäyntikulut
196. Komissio voittaa asian. Se on vaatimuksissaan vaatinut neuvostoa korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Ratkaisuehdotus
197. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin:
– kumoaa neuvoston ja neuvostossa kokoontuneiden jäsenvaltioiden hallitusten edustajien 19.12.2011 tekemän päätöksen, joka koskee Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden osallistumista neuvotteluihin yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaamista koskevasta Euroopan neuvoston yleissopimuksesta;
– määrää, että Euroopan unionin neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut ja
– määrää, että Alankomaiden, Puolan, Saksan, Tšekin ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä Euroopan parlamentti vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
(1) .
(2)  –	Neuvoston ja neuvostossa kokoontuneiden jäsenvaltioiden hallitusten edustajien 19.12.2011 tekemä päätös, joka koskee Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden osallistumista neuvotteluihin yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaamista koskevasta Euroopan neuvoston yleissopimuksesta. Päätöstä ei ole julkaistu; se esitettiin nyt käsiteltävässä asiassa komission kanteen liitteenä. Ks. jäljempänä 40–44 kohta.
(3)  –	Tietyillä kielillä tämä periaate on ilmaistu toisella tavalla; ks. esim. asia C-246/07, komissio v. Ruotsi, tuomio 20.4.2010 (Kok., s. I-3317, 70 ja 71 kohta).
(4)  –	Tämän asiakirjan ja muiden yleissopimusta koskeviin neuvotteluihin liittyvien asiakirjojen merkityksellinen sisältö esitetään jäljempänä 122–139 kohdassa ensimmäisen kanneperusteen arvioinnin yhteydessä.
(5)  –	Lyhenteet CDMC ja MC-S-NR (jota käytetään jäljempänä 3 kohdassa) ovat Euroopan neuvoston itsensä käyttämiä.
(6)  –	Vuoden 2009 tehtävät esitettiin nyt käsiteltävässä asiassa Euroopan neuvoston ”Yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaamista koskevan kuulemiskokouksen” (Strasbourg, 28. ja 29.1.2010; jäljempänä vuoden 2010 kuulemiskokous), kokousraportin, MC-S-NR (2010) Misc1rev, liitteenä. Ne ovat saatavilla myös Euroopan neuvoston internetsivustolla.
(7)  –	Ks. edellä alaviitteessä 6 mainittu vuoden 2010 kokousraportti, 1 ja 2 kohta.
(8)  –	Yleisradiointi on pääasiallisesti toimintaa, jossa lähetetään kuvan ja/tai ääntä sisältävä signaali paikasta toiseen. Signaali on sähkömagneettinen pulssi ja olemassa vain sen lähettämisestä lähtien siihen saakka, kun se on vastaanotettu. Se voidaan äänittää (tai ”tallentaa”) tietyssä muodossa ja sitten lähettää yhdessä tai useammassa muodossa (esimerkiksi langattomasti tai langallisesti) vastaanottimen tavoittamiseksi, ja vastaanottimena voi olla esimerkiksi televisio, radiosoitin, tietokone tai älypuhelin. Nämä vastaanottimet sitten tuottavat signaaliin sisältyvät kuvat tai äänet.
(9)  –	Ks. edellä alaviitteessä 6 mainittu vuoden 2010 kokousraportti, 13 kohta.
(10)  –	Ohjelmasignaalia, joka lähetetään esimerkiksi tapahtumapaikasta lähettimeen tai yhdeltä yleisradio-organisaatiolta toiselle, kutsutaan lähetystä edeltäväksi ohjelmasignaaliksi. Signaali on usein digitaalinen ja tarkoitettu yleisradio-organisaatioiden käyttöön pikemminkin kuin suoraan yleisön vastaanotettavaksi.
(11)  –	Oikeuksien hallinnointia koskevien tietojen käsitteen osalta ks. jäljempänä 137 kohta.
(12)  –	Ks. esim. kirjallisten ja taiteellisten teosten suojaamisesta tehty Bernin yleissopimus (Pariisin sopimuskirja 1971; jäljempänä Bernin yleissopimus; unioni ei ole sopimuspuolena, mutta teollis- ja tekijänoikeuksien kauppaan liittyvistä näkökohdista tehdyn sopimuksen (jäljempänä TRIPS-sopimus) 9 artiklan 1 kohdan nojalla sen on noudatettava Bernin yleissopimuksen 1–21 artiklaa (lukuun ottamatta 6bis artiklaa) ja sen liitettä); 26.10.1961 tehty esittävien taiteilijoiden, äänitteiden valmistajien ja radioyritysten suojaamisesta tehty Rooman yleissopimus (jäljempänä Rooman yleissopimus; unioni ei ole sen sopimuspuolena); 22.6.1960 tehty Euroopan neuvoston televisiolähetysten suojaa koskeva yleissopimus (unioni ei ole sopimuspuolena); satelliitilla tapahtuvaan valtioiden rajat ylittävään yleisradiointiin sovellettavista tekijänoikeuksista ja lähioikeuksista 11.5.1994 laadittu eurooppalainen yleissopimus (unioni ei ole sopimuspuolena); vuoden 1974 Brysselin yleissopimus satelliitin välittämien ohjelmasignaalien jakamisesta (vuoden 1974 Brysselin satelliittisopimus; unioni ei ole sopimuspuolena); TRIPS-sopimus (joka on Maailman kauppajärjestön (WTO) perustamissopimuksen liitteenä 1C; unioni on WTO:n jäsen); nämä sopimukset hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta siltä osin kuin nämä WTO:n monenväliset sopimukset kuuluvat Euroopan yhteisöjen toimivaltaan Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa (1986–1994) laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan kuuluvissa asioissa 22.12.1994 tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/800/EY (EYVL L 336, s. 1); Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO) tekijänoikeussopimus ja vuoden 1996 WIPOn esitys- ja äänitesopimus (unioni on sopimuspuolena; molemmat hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta WIPOn tekijänoikeussopimuksen sekä WIPOn esitys- ja äänitesopimuksen hyväksymisestä Euroopan yhteisön puolesta 16.3.2000 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2000/278/EY (EYVL L 89, s. 6).
(13)  –	Ks. esim. WIPO, tekijänoikeutta ja sen lähioikeuksia käsittelevä pysyvä komitea, Working Document for a Treaty on the Protection of Broadcasting Organisations, SCCR/24/10 Corr.
(14)  –	WIPO, Yleisradio-organisaatioiden oikeuksien suojaaminen – Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden toimittama ehdotus, SCCR/6/2 (3.10.2001; jäljempänä vuoden 2001 WIPO-ehdotus). Lisäehdotus, joka koski yleisradioinnin määritelmää, esitettiin vuonna 2003 (ks. WIPO, 1bis artikla – Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden toimittama ehdotus, SCCR/9/12 (24.6.2003)). Nämä asiakirjat toimitettiin yhdessä komission kanteen kanssa. Unionin tuomioistuimessa ei ole esitetty kysymystä, joka koskee toimivaltaa neuvotella tästä WIPOn sopimuksesta ja päättää siitä.
(15)  –	Mainittu edellä alaviitteessä 6, 6 kohta.
(16)  –	Ks. myös SEU 4 artiklan 1 kohta.
(17)  – Ks. myös Lissabonin sopimuksen hyväksyneen hallitustenvälisen konferenssin päätösasiakirjaan liitetty julistus 18 toimivallan jaosta.
(18)
–	EUVL 2012, C 326, s. 307.
(19)  –	Vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 19.11.1992 annettu neuvoston direktiivi 92/100/ETY (EYVL L 346, s. 61), sellaisena kuin se on muutettuna tekijänoikeuden ja tiettyjen lähioikeuksien suojan voimassaoloajan yhdenmukaistamisesta 29.10.1993 annetulla neuvoston direktiivillä 93/98/ETY (EYVL L 290, s. 9) ja sitten tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2001/29/EY (EYVL L 167, s. 10, jäljempänä tietoyhteiskuntadirektiivi) ja lopulta kodifioituna ja kumottuna vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 12.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2006/115/EY (EUVL L 376, s. 28).
(20)  –	Ks. jäljempänä 29 ja 32 kohta.
(21)
–	Tekijänoikeuden ja tiettyjen lähioikeuksien suojan voimassaoloajasta 12.12.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2006/116/EY (EUVL L 372, s. 12), jota kutsutaan myös suoja-aikadirektiiviksi.
(22)
–	Tiettyjen satelliitin välityksellä tapahtuvaan yleisradiointiin ja kaapeleitse tapahtuvaan edelleen lähettämiseen sovellettavien tekijänoikeutta sekä lähioikeuksia koskevien sääntöjen yhteensovittamisesta 27.9.1993 annettu neuvoston direktiivi 93/83/ETY (EYVL L 248, s. 15). Tässä direktiivissä viitataan direktiiviin 92/100, mutta direktiivin 2006/115 14 artiklan toisen kohdan mukaan ”– – viittauksia kumottuun direktiiviin [92/100] pidetään viittauksina tähän direktiiviin – –”.
(23)
–	Direktiivin 93/83 5 artikla, direktiivin 2001/29 12 artiklan 2 kohta ja direktiivin 2006/115 12 artikla. Direktiivissä 2006/116 säädetään erikseen tekijänoikeuden ja lähioikeuksien suojan voimassaoloajasta, eikä siinä näin ollen ole vastaavaa säännöstä.
(24)  –	Tämä oikeus sisältyi aluksi direktiivin 92/100 7 artiklaan, mutta tämä säännös kumottiin direktiivillä 2001/29.
(25)  –	Ks. myös direktiivin 2001/29 johdanto-osan 58 perustelukappale.
(26)  –	Teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/48/EY (EUVL L 157, s. 45).
(27)  –	Ks. direktiivin 2004/48 johdanto-osan seitsemäs perustelukappale.
(28)  –	Ks. direktiivin 2004/48 2 artiklan 2 kohta ja johdanto-osan 16 perustelukappale. Ks. myös 23 perustelukappale direktiivin 2001/29 8 artiklan 3 kohdan osalta.
(29)
–	Ks. jäljempänä 48 kohta.
(30)
–	Riidanalaisen päätöksen 2 artikla.
(31)  –	Ks. esim. yhdistetyt asiat C-181/91 ja C-248/91, parlamentti v. neuvosto ja komissio, tuomio 30.6.1993 (Kok., s. I-3685, Kok. Ep., s. I-289, 13 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja asia C-27/04, komissio v. neuvosto, tuomio 13.7.2004 (Kok., s. I-6649, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(32)  –	Tältä osin neuvotteluohjeiden oikeusvaikutus on erotettava siitä muodollisesta instrumentista, johon sisältyy neuvoston oikeudellisesti sitova toimi, joka on kumoamiskanteen kohteena ja jota komission neljä kanneperustetta koskevat. Jos riidanalainen päätös näin ollen kumotaan jonkin kanneperusteen nojalla, tämä vaikuttaisi myös neuvotteluohjeisiin, koska niillä ei voi olla vaikutusta neuvotteluissa, joiden kohde ei kuulu unionin toimivaltaan ja/tai joille ei ole annettu asianmukaista valtuutusta. Toisin sanoen niillä ei voi olla vaikutuksia (riippumatta siitä, ovatko ne – ja jos ovat, niin miksi – lähtökohtaisesti sitovia), jos komissiota ei ole asianmukaisesti valtuutettu osallistumaan neuvotteluihin.
(33)  –	Ks. edellä alaviitteessä 31 mainittu asia parlamentti v. neuvosto ja komissio, 12 kohta.
(34)  –	Tästä oli kysymys edellä alaviitteessä 31 mainitussa asiassa parlamentti v. neuvosto ja komissio. Tässä asiassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi tuomionsa 14 kohdassa, että tässä suhteessa toimen nimityksellä ei ole merkitystä ja että kysymys toimivallasta on ratkaistava määrittelemällä se, ”– – että kun otetaan huomioon päätöksen sisältö ja sen tekemiseen liittyvät olosuhteet, kyseessä ei tosiasiallisesti ole neuvoston päätös”.
(35)  –	Yhteisöjen tuomioistuin totesi nimenomaisesti näin edellä alaviitteessä 31 mainitussa asiassa parlamentti v. neuvosto ja komissio jäsenvaltioiden neuvostossa tekemän päätöksen osalta (ks. 12 kohta). Pelkästään se, että päätöstä luonnehditaan neuvostossa kokoontuneiden jäsenvaltioiden hallitusten edustajien toimeksi (tai nimittämällä tointa vastaavalla tavalla), ei riitä perusteeksi sille, että se jäisi valvonnan ulkopuolelle (14 kohta). Ks. myös hieman toisenlaisessa asiayhteydessä asia C-170/96, komissio v. neuvosto, tuomio 12.5.1998 (Kok., s. I-2763, 12–18 kohta).
(36)  –	Asia 22/70, komissio v. neuvosto, tuomio 31.3.1971 (Kok., s. 263, Kok. Ep., s. 553; jäljempänä European Agreement on Road Transport tai ERTA-tuomio).
(37)  –	Ks. asia C-13/00, komissio v. Irlanti, tuomio 19.3.2002 (Kok., s. I-2943, 17 kohta).
(38)  –	Lausunto 7.2.2006 (Kok., s. I-1145, 148–151 kohta).
(39)  –	19.3.1993 (Kok., s. I-1061, Kok. Ep. XIV, s. I‑71, 22–26 kohta).
(40)  –	Tuomio 12.2.2009 (Kok., s. I-701, 21 ja 22 kohta).
(41)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 38.
(42)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 39.
(43)  –	Tuomio 5.11.2002 (Kok., s. I-9519; kyseessä on yksi nk. Open Skies -tuomioista).
(44)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 38.
(45)  –	Asia C-135/10, SCF Consorzio Fonografici, tuomio 15.3.2012, 75 ja 76 kohta; jäljempänä SCF.
(46)  –	Yhdistetyt asiat C-431/09 ja C-432/09, Airfield ja Canal Digital, tuomio 13.10.2011 (Kok., s. I-9363, 44 kohta).
(47)  –	Huomautan, että yksikään asianosaisista tai väliintulijoista ei ole väittänyt, että yleissopimus (tai sen osa(t)) kuuluisivat unionin yksinomaiseen ulkoiseen toimivaltaan sillä perusteella, että kun otetaan huomioon, että immateriaalioikeuksien suojaa koskevat aineelliset vaatimukset voivat olla samat riippumatta sen kansainvälisen sopimuksen luonteesta, johon ne sisältyvät, yleisradio-organisaatioiden yksinoikeudet ja näitä oikeuksia koskevat edellytykset, poikkeukset, rajoitukset ja varaumat kuuluvat TRIPS-sopimuksen alaan (erityisesti sen 14 artiklan) ja että Lissabonin sopimuksen voimaantulon jälkeen unionilla on nyt yksinomainen toimivalta yhteisessä kauppapolitiikassa, joka SEUT 207 artiklan 1 kohdan mukaan ”perustuu yhtenäisiin periaatteisiin etenkin – – teollis- ja tekijänoikeuksien kaupallisten näkökohtien alalla – –”. Ilmaisun ”teollis- ja tekijänoikeuksien kaupallis[et] näkökoh[dat]” osalta ks. asia C-414/11, Daiichi Sankyo ja Sanofi-Aventis Deutschland, tuomio 18.7.2013 (49–61 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(48)  –	Tuomio 22.10.2013, 77 kohta.
(49)  –	Edellä alaviitteessä 48 mainittu julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus asiassa komissio v. neuvosto, tuomio 22.10.2013, ratkaisuehdotuksen 111–117 kohta.
(50)  –	Yksi merkittävä poikkeus on SEUT 3 artiklan 2 kohdan ja SEUT 216 artiklan 1 kohdan ranskankielinen versio, jossa käytetään samanlaista sanamuotoa molemmissa määräyksissä: ”est susceptible d’affecter des règles communes ou d’en altérer la portée”.
(51)  –	Näin ollen unionilla on ulkoinen toimivalta – huolimatta nimenomaisen toimivaltamääräyksen puuttumisesta – silloin, kun yhteisten sääntöjen hyväksyminen antaa unionille välttämättä toimivallan tehdä kansainvälisiä sopimuksia näiden yhteisten sääntöjen kattamilla aloilla. ERTA-tuomiossa näitä yhteisiä sääntöjä sovellettiin kansainväliseen liikenteeseen kolmansista valtioista tai kolmansiin valtioihin siltä osin kuin matka tapahtui yhteisön alueella (ks. edellä alaviitteessä 36 mainitun ERTA-tuomion 28 kohta). Asiassa Kramer ym. vahvistettiin analoginen kanta meren elollisten luonnonvarojen säilyttämistä koskevan toimivallan osalta (yhdistetyt asiat 3/76, 4/76 ja 6/76, tuomio 14.7.1976 (Kok., s. 1279, 30 ja 33 kohta). Ks. myös lausunto 1 /76, 26.4.1977 (Kok., s. 741, 3 kohta); edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 7 kohta; lausunto 2/94, 28.3.1996 (Kok., s. I-1759, 26 kohta) ja edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 114 ja 115 kohta.
(52)  –	Edellä alaviitteessä 36 mainittu ERTA-tuomion 17 ja 18 kohta; ks. myös esim. edellä alaviitteessä 43 mainittu asia komissio v. Tanska, 77 kohta.
(53)  –	Edellä alaviitteessä 36 mainittu ERTA-tuomion 17 kohta.
(54)  –	Edellä alaviitteessä 36 mainittu asia ERTA-tuomion 31 kohta.
(55)  –	Ehdotuksen sopimukseksi Euroopan perustuslaiksi I osan 12 artiklan 2 kohdassa, jonka perusteella SEUT 3 artiklan 2 kohta ilmeisesti laadittiin, todettiin seuraavaa: ”Unionilla on yksinomainen toimivalta tehdä kansainvälinen sopimus, kun sopimuksen tekemi[nen] – – vaikuttaa unionin sisäiseen säädökseen” (saatavilla osoitteessa: http://european-convention.eu.int). Valtuuskunnan ulkoista toimintaa käsittelevä työryhmä 7 myös viittasi loppuraportissaan siihen, että yhteisöjen tuomioistuin oli tunnustanut ”– – yhteisöllä olevan epäsuoraa ulkoista toimivaltaa silloin kun kansainvälisten sopimusten tekeminen on välttämätöntä unionin politiikan täytäntöönpanoa varten tai seurausta sen sisäisestä toimivallasta aloilla, joilla se on harjoittanut tätä toimivaltaa antamalla johdettua oikeutta – –” ja ”[t]yöryhmä piti hyödyllisenä, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä tehtäisiin eksplisiittistä unionin toiminnan helpottamiseksi globalisoituneessa maailmassa erityisesti silloin, kun on kyse unionin politiikkojen ja sisäisten toimien ulkoisesta ulottuvuudesta” (valtuuskunnan ulkoista toimintaa käsittelevän työryhmän 7 loppuraportti CONV 459/0, 16.12.2002, 18 kohta). Ks. myös vuoden 2007 hallitustenvälisen konferenssin valtuutus POLGEN 74 (26.6.2007), 18 kohta ja alaviite 10.
(56)  –	Ks. ratkaisuehdotuksen 83 kohta ja edellä alaviite 48 ja 49.
(57)  –	Ks. edellä alaviitteessä 36 mainitun ERTA-tuomion 31 kohta ja edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 122 ja 133 kohta.
(58)  –	Edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 128 ja 133 kohta.
(59)  –	Edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 122 kohta.
(60)
–	Tässä määräyksessä todettiin seuraavaa: ”Jäsenvaltiot toteuttavat kaikki yleis- ja erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tästä sopimuksesta tai yhteisön toimielinten säädöksistä johtuvien velvoitteiden täyttämisen varmistamiseksi. Ne helpottavat yhteisön päämäärän toteuttamista. Ne pidättyvät kaikista toimenpiteistä, jotka ovat omiaan vaarantamaan tämän sopimuksen tavoitteiden saavuttamista.”
(61)  –	Ks. myös esim. edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 10 kohta ja edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 119 kohta.
(62)  –	Ks. esim. lausunto 1/94, 15.11.1994 (Kok., s. I-5267, Kok. Ep. XVI, s. I‑237, 77 kohta (ja 88 kohta)) ja lausunto 2/92, 24.3.1995 (Kok., s. I-521, 31 ja 36 kohta). Toimien ei kuitenkaan tarvitse kuulua yhteisten politiikkojen alaan: ks. edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 10 ja 11 kohta ja edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 118 kohta.
(63)  –	Edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 25 kohta; edellä alaviitteessä 43 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 101 ja 105 kohta ja edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 129 ja 130 kohta. Asiassa komissio v. Tanska tämä instrumentti oli lauseke, jonka mukaan kyseinen sopimus ei vaikuttaisi asiaa koskevan yhteisön lainsäädännön soveltamiseen jäsenvaltion toimesta.
(64)  –	Edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 131 kohta.
(65)  –	Tässä tapauksessa unionin toimielinten ja jäsenvaltioiden täytyy unionin kansainvälisen edustuksen yhtenäisyyden vaatimuksen johdosta varmistaa tiivis yhteistyö sopimusneuvottelujen ja sopimuksen tekemisen yhteydessä sekä kansainvälisen sopimuksen sopimussitoumusten toimeenpanon yhteydessä: ks. esim. lausunto 2/00, 6.12.2001 (Kok., s. I-9713, 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(66)  –	Ks. esim. edellä alaviitteessä 62 mainittu lausunto 1/94, 78 ja 79 kohta ja edellä alaviitteessä 43 mainittu asia komissio v. Tanska, 95 kohta.
(67)  –	Ks. esim. edellä alaviitteessä 43 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 84 kohta; edellä alaviitteessä 62 mainittu lausunto 1/94, 96 kohta ja edellä alaviitteessä 62 mainittu lausunto 2/92, 33 kohta. Jos unionin oikeudessa yhdenmukaistaminen tietyllä alalla on poissuljettu, unioni ei voi tehdä kansainvälistä sopimusta, joka kuitenkin merkitsisi jäsenvaltioiden lakien tai asetusten yhdenmukaistamista tällä alalla: ks. edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 132 kohta.
(68)  –	Ks. esim. yhdistetyt asiat C-261/07 ja C-299/07, VTB-VAB ja Galatea, tuomio 23.4.2009 (Kok., s. I-2949, 52 kohta).
(69)  –	Ks. esim. asia C-52/00, komissio v. Ranska, tuomio 25.4.2002 (Kok., s. I-3827, 19 kohta; ”– – se, että direktiivissä säädetään tietyistä poikkeuksista tai viitataan tietyiltä osin kansalliseen oikeuteen, ei merkitse sitä, ettei direktiivissä säänneltyjen kysymysten yhdenmukaistaminen olisi täydellistä”).
(70)  –	Ks. erityisesti edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 25 kohta.
(71)  –	Ks. erityisesti edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 26 kohta
(72)  –	Edellä alaviitteessä 43 mainittu asia, tuomion 81 ja 82 kohta.
(73)  –	Edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 121 ja 126 kohta.
(74)  –	Ks. edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 25 kohta.
(75)  –	Julkisasiamies Tizzanon 31.1.2002 antama ratkaisuehdotus asiassa C-466/98, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 5.11.2002 (Kok., s. I-9427, ratkaisuehdotuksen 72 kohta).
(76)  –	Ks. edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 126 kohta; ks. myös edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 25 kohta.
(77)  –	Ks. esim. edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 124 ja 133 kohta. Esimerkkejä tapauksista, joissa tämä analyysi johti lopputulokseen, jonka mukaan kyseessä ei ollut yksinomainen toimivalta, esitetään tiivistetysti lausunnon 1/03 123 kohdassa.
(78)  –	Edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 25 ja 26 kohta ja edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 126 kohta. Yhteisöjen tuomioistuin on tarkastellut näitä tekijöitä ”alaa, jota jo suurelta osin kattavat yhteisön säännöt” koskevan arviointiperusteen osalta, mutta olisi omituista, jollei samoja tekijöitä sovellettaisi myös muissa yhteyksissä. Joka tapauksessa lausunnon 1/03 133 kohdassa esitetään tätä yleisempää soveltamista.
(79)  –	Ks. esim. edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 135 kohta.
(80)  –	Ks. esim. edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 138 kohta.
(81)  –	Ks. edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 123 ja 127 kohta ja edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91.
(82)  –	Ks. edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 25 kohta ja edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 126 kohta.
(83)  –	Edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 25 kohta ja edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 126 kohta.
(84)  –	Edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 128 kohta.
(85)  –	Edellä alaviitteessä 38 mainittu lausunto 1/03, 133 kohta.
(86)  –	Ks. erityisesti edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 18 kohta, luettuna edellä alaviitteessä 38 mainitun lausunnon 1/03, 123 ja 127 kohta, taustaa vasten.
(87)  –	Nykytilanne ei ole kuitenkaan ainoa ennakkotapaus tällaisesta tilanteesta. Ks. esim. lausunto 1/78, 4.10.1979 (Kok., s. 2871, Kok. Ep. IV, s. 561; asiassa oli kysymys (silloisen) yhteisön toimivallasta neuvotella kansainvälisestä luonnonkumisopimuksesta, joka oli neuvotteilla Yhdistyneiden Kansakuntien kauppa- ja kehityskonferenssissa) ja edellä alaviitteessä 51 mainittu lausunto 2/94 (joka koski yhteisön mahdollista liittymistä Euroopan ihmisoikeussopimukseen).
(88)  –	Esim. edellä alaviitteessä 38 mainitussa lausunnossa 1/03, 137 kohta, yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli yhteisön yksinomaista toimivaltaa tehdä uusi Luganon yleissopimus nojautuen tekstiin, joka perustui Luganon yleissopimuksen muutoksiin ja Brysselin yleissopimukseen sekä neuvotteluohjeisiin.
(89)  –	Ks. myös edellä alaviitteessä 51 mainittu lausunto 2/94, 10 ja 17 kohta; edellä alaviitteessä 87 mainittu lausunto 1/78, 35 kohta ja lausunto 1/09, 8.3.2011 (Kok., s. I-1137, 48 kohta).
(90)  –	Edellä alaviitteessä 89 mainittu lausunto 1/09, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(91)  –	Ks. myös edellä alaviitteessä 87 mainittu lausunto 1/78, 35 kohta.
(92)  –	Samalla tavalla väärän oikeusperustan käyttäminen voi johtaa esim. kansainvälisen sopimuksen uudelleen neuvottelemiseen: ks. yhdistetyt asiat C-317/04 ja C-318/04, parlamentti v. neuvosto ja komissio, tuomio 30.5.2006 (Kok., s. I-4721). Tämä riski ei kuitenkaan liity yksinomaan unionin ulkoiseen toimivaltaan.
(93)  –	Ks. edellä alaviitteessä 39 mainittu lausunto 2/91, 36 kohta; ks. myös edellä alaviitteessä 87 mainittu lausunto 1/78, 34–36 kohta ja edellä alaviitteessä 62 mainittu lausunto 1/94, 108 kohta.
(94)  –	Tämän hitaan edistymisen syiden osalta ks. WIPOn tekijänoikeutta ja sen lähioikeuksia käsittelevä pysyvä komitea, epävirallinen asiakirja, jonka tekijänoikeutta ja sen lähioikeuksia käsittelevän pysyvän komitean (SCCR) puheenjohtaja laati SCCR:n 16. istunnossa (maaliskuussa 2008) tekemän päätöksen mukaisesti SCCR/17/INF/1 (3.11.2008; ks. 13–22 kohta). Tämä asiakirja toimitettiin yhdessä komission kanteen kanssa.
(95)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 12.
(96)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 14. Vuoden 2003 ehdotuksen 1 bis artiklassa olevaan yleisradioinnin määritelmään sisältyi ”– – äänien, tai kuvien ja äänien, tai niitä edustavien merkkien lähettäminen yleisön vastaanotettavaksi langallisesti tai langattomasti, mukaan lukien kaapeleitse tai satelliitin välityksellä, – –” ja vastaavasti ”– – lähetyksen samanaikainen ja muuttamaton edelleen lähettäminen tietokoneverkoissa yleisradio-organisaation toimesta – –” mutta suljettiin pois ”– – pelkän lähetyksen edelleen lähettäminen kaapeleitse, tietokoneverkoissa tai lähetyksen tallenteiden asettaminen saataville yleisradio-organisaation toimesta – –”. Tämän ehdotuksen laatijat totesivat nimenomaisesti olevansa halukkaita keskustelemaan siitä, olisiko muita määritelmiä syytä lisätä.
(97)  –	Tässä tarkoitettu suoja olisi näin ollen laajempi kuin Rooman yleissopimuksen 13 artiklan mukainen suoja, jolla ei suojata kaapeleitse tapahtuvaa edelleen lähettämistä tai viivästettyä edelleenlähettämistä vastaan, tai Euroopan neuvoston televisiolähetysten suojaa koskevan yleissopimuksen 1 artiklan mukainen suoja, joka ei kata radiolähetyksiä eikä anna suojaa langatonta edelleenlähettämistä vastaan.
(98)  –	Tällä oikeudella ei ole tarkoitus poiketa Rooman yleissopimuksen 13 artiklan suojasta eikä Euroopan neuvoston televisiolähetysten suojaa koskevan yleissopimuksen 1 artiklasta (joka on kuitenkin täsmällisempi ja rajoitetumpi sikäli, että siinä viitataan ”siihen sisältyvien valokuvien” tallentamiseen.)
(99)  –	Tarkoituksena ei ole, että Rooman yleissopimuksen 13 artiklan c kohdan mukaiset kappaleen valmistamista koskevan oikeuden rajoitukset rajoittaisivat tätä oikeutta. Myös Euroopan neuvoston televisiolähetysten suojaa koskevan yleissopimuksen 1 artiklassa on kappaleen valmistamista koskeva oikeus.
(100) – Tarkoituksena on, että määräyksen sanamuoto muistuttaa ”oikeu[tta] yleisölle välittämiseen” vuoden 1996 WIPOn sopimuksissa. Vuoden 1996 WIPOn tekijänoikeussopimuksen 8 artiklassa todetaan seuraavaa: ”Kirjallisten ja taiteellisten teosten tekijöillä on, tämän kuitenkaan rajoittamatta Bernin yleissopimuksen 11 artiklan 1 kappaleen (ii) kohdan, 11bis artiklan 1 kappaleen (i) ja (ii) kohdan, 11ter artiklan 1 kappaleen (ii) kohdan, 14 artiklan 1 kappaleen (ii) kohdan sekä 14bis artiklan 1 kappaleen soveltamista, yksinoikeus sallia teostensa mikä tahansa välittäminen yleisölle johtimitse tai ilman johdinta, mukaan lukien teostensa saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada nämä teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana.” Tätä 8 artiklaa koskevassa julkilausumassa todetaan seuraava: ”On selvää, ettei pelkkien välittämisen mahdollistavien tai aikaansaavien fyysisten apuvälineiden tarjoaminen itsessään merkitse tässä sopimuksessa tai Bernin yleissopimuksessa tarkoitettua välittämistä. Lisäksi on selvää, ettei mikään 8 artiklassa estä sopimuspuolta soveltamasta 11 bis artiklan 2 kappaletta.”
(101) – Rooman yleissopimuksessa tai Euroopan neuvoston televisiolähetysten suojaa koskevassa yleissopimuksessa ei ole tällaista oikeutta. Sitä vastoin vuoden 1996 WIPOn sopimuksissa tällainen oikeus annetaan, mutta ainoastaan lähioikeuksien haltijoiden muille ryhmille.
(102) – Sekä Rooman yleissopimukseen että Euroopan neuvoston televisiolähetysten suojaa koskevaan sopimukseen sisältyy tämä oikeus ja yleissopimuksessa on tarkoituksena nojautua ehdotetun oikeuden osalta Rooman yleissopimuksessa olevaan oikeuteen. Rooman yleissopimuksessa ei kuitenkaan suojata äänilähetysten yleisölle välittämistä.
(103) – Vuoden 1974 Brysselin satelliittisopimuksessa suojataan satelliitin avulla välitettyjä ohjelmasignaaleja mutta ei signaaleja, jotka on tarkoitettu välittömästi yleisön saataviin.
(104)  – Kyseessä on sama voimassaoloaika, joka on myönnetty muille lähioikeuksien haltijoille vuoden 1996 WIPOn esitys- ja äänitesopimuksessa ja TRIPS-sopimuksen 14 artiklan 5 kohdassa.
(105)  – SEUT 4 artiklan 2 kohdan a alakohta.
(106)  – Ks. esim. audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 10.3.2010 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2010/13/EU (audiovisuaalisia mediapalveluja koskeva direktiivi) (EUVL L 95, s. 1) tai SEUT 167 artikla.
(107)  –	Ks. esim. direktiivin 2001/29 johdanto-osan 5, 6 ja 20 perustelukappale ja direktiivin 2006/115 johdanto-osan toinen ja neljäs perustelukappale.
(108)
–	Ks. edellä 107 kohta.
(109)  – Ks. edellä 27–32 kohta.
(110)  – Ks. tältä osin asia C-355/12, Nintendo ym., tuomio 23.1.2014, 25 kohta.
(111)
–	Ks. jäljempänä 156 kohta.
(112)  – Ks. esim. alaviitteessä 14 mainitun vuoden 2001 WIPOn ehdotuksen 10 artikla.
(113)  – Asia C-192/04, Lagardère Active Broadcast, tuomio 14.7.2005 (Kok., s. I-7199, 24 ja 34–36 kohta).
(114)  – Ks. esim. asia C-5/08, Infopaq International, tuomio 16.7.2009 (Kok., s. I-6569, 27–29 kohta; jäljempänä Infopaq).
(115)  – Ks. esim. yhdistetyt asiat C-403/08 ja C-429/08, Football Association Premier League ym., tuomio 4.10.2011 (Kok., s. I-9083, 189 kohta) ja edellä alaviitteessä 114 mainittu asia Infopaq, 32 kohta.
(116)  – Ks. ratkaisuehdotukseni asiassa C-351/12, OSA, tuomio 27.2.2014, ratkaisuehdotuksen 25 kohta. Ks. myös tältä osin edellä alaviitteessä 45 mainittu asia SCF, tuomion 75–77 kohta.
(117)
– Ks. esim. edellä alaviitteessä 116 mainittu asia OSA, tuomion 35–41 kohta.
(118)  – Edellä alaviitteessä 31 mainittu asia komissio v. neuvosto, 81 kohta.
(119)  –	Päätös ei ole ainoa esimerkki tällaisesta sekamuotoisesta toimenpiteestä. Ks. esim. vireillä olevassa asiassa C-28/12, komissio v. neuvosto, kyseessä oleva päätös (tässä asiassa päätöksen taustalla oleva kansainvälinen sopimus on jaetun toimivallan sopimus).
(120)  –	Ks. esim. edellä alaviitteessä 3 mainittu asia komissio v. Ruotsi, tuomion 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(121)  –	Asia 68/86, Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto, tuomio 23.2.1988 (Kok., s. 855, Kok. Ep., s. 371, 38 kohta) ja asia C-133/06, parlamentti v. neuvosto, tuomio 6.5.2008 (Kok., s. I-3189, 54 kohta). Ks. myös edellä alaviitteessä 31 mainittu asia komissio v. neuvosto, tuomio 13.7.2004, 81 kohta.
(122)  –	Annetun toimivallan periaatteen (ts. rajoitetun erityistoimivallan periaate) osalta ks. esim. edellä alaviitteessä 121 mainittu asia parlamentti v. neuvosto, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(123)  –	Täsmennän tältä osin, ettei nyt käsiteltävässä asiassa ole kysymys siitä, että jäsenvaltiot olisivat antaneet tehtäviä unionin ulkopuolisille toimielimille (ks. tältä osin asia C-370/12, Pringle, tuomio 27.11.2012, 158–169 kohta.
(124)
–	EUVL 2010, L 304, s. 47.
(125)  –	Edellä alaviitteessä 3 mainittu asia komissio v. Ruotsi, tuomion 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(126)  –	Ks. esim. asia C-29/99, komissio v. neuvosto, tuomio 10.12.2002 (Kok., s. I-11221, 69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(127)  –	Edellä alaviitteessä 3 mainittu asia komissio v. Ruotsi, tuomion 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(128)  –	Edellä alaviitteessä 3 mainittu asia komissio v. Ruotsi, tuomion 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja edellä alaviitteessä 62 mainittu lausunto 1/94, 108 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(129)  –	Ks. myös esim. asia C-459/03, komissio v. Irlanti, tuomio 30.5.2006 (Kok., s. I-4635, 169–171 kohta; ns. MOX Plant -tapaus); asia C-195/90, komissio v. Saksa, tuomio 19.5.1992 (Kok., s. I-3141, Kok. Ep. XII, s. I‑117, 36–38 kohta) ja yhdistetyt asiat C-78/90–C-83/90, Compagnie commerciale de l'Ouest ym., tuomio 11.3.1992 (Kok., s. I-1847, 19 kohta).