62002CC0301_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Tässä asiassa nousee esiin lähinnä kaksi kysymystä, jotka koskevat toimivallan delegointia Euroopan keskuspankissa (jäljempänä EKP). Ensimmäinen kysymys koskee sitä, voiko EKP:n neuvosto(2) asianmukaisesti delegoida johtokunnalle (3) toimivallan antaa täytäntöönpanosäännöksiä palvelussuhteen ehtojen osalta. Toisella kysymyksellä pyritään määrittämään, pystyikö johtokunta valtuuttamaan EKP:n varapuheenjohtajan toteuttamaan tiettyjä hallinnointitoimia ja erityisesti tekemään vastikään palvelukseen otettujen toimihenkilöiden koeajan pidentämistä koskevia päätöksiä.
2. Nämä kysymykset liittyvät EKP:n entisen toimihenkilön Trallin Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-373/00, T-27/01, T-56/01 ja T-69/01, Tralli vastaan EKP, 27.6.2002 antamasta tuomiosta(4) tekemään valitukseen.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
3. Euroopan keskuspankkijärjestelmän ja Euroopan keskuspankin perussäännöstä tehdyn pöytäkirjan, joka on EY:n perustamissopimuksen liitteenä, (jäljempänä EKPJ:n perussääntö) 12.3 artiklan perusteella ”EKP:n neuvosto hyväksyy työjärjestyksensä, jossa määritetään EKP:n sisäinen organisaatio ja sen päätöksentekoelimet”.
4. Saman asiakirjan 36.1 artiklassa lisätään seuraavaa: ”EKP:n neuvosto vahvistaa johtokunnan ehdotuksesta EKP:n henkilöstöä koskevat palvelussuhteen ehdot”.
5. EKP:n neuvosto on EKPJ:n perussäännön 36.1 artiklan perusteella antanut ”Conditions of Employment for Staff of the European Central Bank” -nimiset Euroopan keskuspankin henkilöstön palvelussuhteen ehdot.(5) Näissä palvelussuhteen ehdoissa, niiden riidan kohteena oleviin seikkoihin sovellettavassa muodossa, määrätään seuraavaa:
”9. a)	EKP:n ja sen työntekijöiden välisiä työsuhteita säännellään näiden palvelussuhteen ehtojen mukaisesti tehdyin työsopimuksin. Johtokunnan antamissa EKP:n henkilöstösäännöissä täsmennetään näitä palvelussuhteen ehtoja koskevat yksityiskohtaiset säännöt.
– –
10. a)	EKP:n ja sen työntekijöiden väliset työsopimukset tehdään työhönottoasiakirjalla, jonka työntekijät allekirjoittavat.
– –
b)	Palvelukseen ottamiseen voidaan soveltaa koeaikaa henkilöstösääntöjen säännösten mukaisesti. Koeajan pituus voi olla enintään 12 kuukautta.
11. a)	EKP voi päättää työntekijöidensä kanssa tekemänsä sopimukset johtokunnan tekemällä perustellulla päätöksellä – – seuraavin perusteluin:
i)	pysyvän epäpätevyyden vuoksi – – ;
– –
41. Työntekijät voivat – – esittää EKP:n hallintoelimille oikeudenkäyntiä edeltävää tutkimusta varten valituksia ja työehtoja koskevia valituksia – – . Työntekijät, joiden asiaa ei ole ratkaistu tyydyttävällä tavalla oikeudenkäyntiä edeltävässä tutkimusmenettelyssä, voivat käyttää EKP:n henkilöstösääntöjen mukaista valitusmenettelyä.
Edellä mainittuja menettelyjä ei voida käyttää seuraavia päätöksiä riitautettaessa:
– –
iii)	päätökset, jotka koskevat sitä, että koeajalla olevan työntekijän nimitystä ei ole vahvistettu.”
6. EKP:n neuvosto on EKPJ:n perussäännön 21.3 artiklan nojalla antanut EKP:n työjärjestyksen.(6) Tämän säädöksen 21.3 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Palvelussuhteen ehdot pannaan täytäntöön henkilöstösäännöillä, jotka johtokunta hyväksyy ja tarkistaa.”
7. Tämän määräyksen ja palvelussuhteen ehtojen 9 artiklan a kohdan perusteella EKP:n johtokunta on hyväksynyt ”European Central Bank Staff Rules” -nimiset säännöt (jäljempänä henkilöstösäännöt). Näissä säännöissä määrätään seuraavaa:
”2.1 Koeaika
Palvelussuhteen ehtojen 10 artiklan b kohdan yksityiskohtaiset soveltamissäännöt ovat seuraavat:
2.1.1	Palvelukseen ottamiseen sovelletaan kolmen kuukauden koeaikaa – – . Johtokunta voi poikkeuksellisesti päättää kolmea kuukautta pidemmästä koeajasta jäljempänä olevan 2 artiklan 1 kohdan 2 alakohdan mukaisesti.
– –
2.1.2	Jos se, jota asia koskee, on koeaikana estynyt hoitamasta tehtäviään sairauden, tapaturman, äitiysloman tai poikkeuksellisesti erityisloman vuoksi yhtäjaksoisesti vähintään kuukauden ajan, johtokunta voi pidentää koeaikaa vastaavalla ajalla.
Lisäksi johtokunta voi poikkeuksellisesti:
a) pidentää koeajan enintään 12 kuukauden pituiseksi tai
b) pidentää koeajan enintään 12 kuukauden pituiseksi ja määrätä sen, jota asia koskee, toisiin tehtäviin.
2.1.3	Koeajan kuluessa johtokunta voi irtisanoa sopimuksen yhden kuukauden irtisanomisajalla, mikäli se, jota asia koskee, osoittautuu ammatillisesti soveltumattomaksi tai epäpäteväksi.”
II Tosiseikat
8. Tralli otettiin EKP:n palvelukseen vartijaksi 20.6.2000. Hänen työhönottoasiakirjassaan todettiin, että hänen työsopimukseensa sovellettiin kolmen kuukauden koeaikaa.
9. Valittajan esimies ilmoitti valittajalle 21.8.2000, että hänen työsuorituksensa eivät vastanneet sitä tasoa, jota kyseisessä toimessa edellytettiin. Valittajan työsuoritusten puutteita käsiteltiin myös 1.9.2000 käydyssä keskustelussa.
10. Valittaja sai 8.9.2000 jäljennöksen sisäisestä muistiosta, jossa EKP:n turvallisuuspäällikkö pyysi esimiestä pidentämään valittajan koeaikaa. Tässä muistiossa todettiin, että tämä ylimääräinen koeaika oli tarpeen valittajan riittämättömän ammatillisen tehokkuuden vuoksi ja sen mahdollistamiseksi, että valittaja voisi osallistua lisäkoulutukseen.
11. EKP ilmoitti 18.9.2000 päivätyllä kirjeellä valittajalle päätöksestä pidentää hänen koeaikaansa 31.12.2000 saakka.(7) Valittajalle ilmoitettiin, että hänen nimityksensä vahvistaminen riippui hänen ammatillisen tehokkuutensa tasosta hänen pidennetyn koeaikansa kuluessa.
12. Valittajalle ilmoitettiin 29.11.2000 päivätyllä kirjeellä johtokunnan päätöksestä irtisanoa hänen sopimuksensa päättymään 31.12.2000.(8) Tätä päätöstä perusteltiin sillä seikalla, ettei valittajan ammatillinen tehokkuus ollut parantunut edes pidennetyn koeajan kuluessa.
III Oikeudenkäyntimenettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
13. Tralli nosti 12.12.2000 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon jätetyllä kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin muun muassa irtisanomista koskevan päätöksen kumoamista (asia T-373/00).
14. Tralli nosti lisäksi kolme muuta kannetta, joilla hän vaati muun muassa
– kumoamaan EKP:n puheenjohtajan päätöksen, jolla hylättiin hänen koeajan pidentämistä koskevasta päätöksestä tekemänsä valitus (asia T-27/01)
– toteamaan, että EKP:n puheenjohtaja oli lainvastaisesti jättänyt ottamatta kantaa hänen irtisanomistaan koskevan päätöksen tutkimista koskevaan vaatimukseensa (asia T-56/01) ja
– kumoamaan EKP:n puheenjohtajan päätöksen, jolla hylättiin hänen irtisanomista koskevasta päätöksestä tekemänsä valitus (asia T-69/01).
15. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki nämä kanteet yhdistettyinä. Se päätti hylätä kanteen asiassa T-373/00 ja totesi, että lausunnon antaminen oli rauennut asioissa T-27/01, T-56/01 ja T-69/01.
IV Valitus
16. Tralli on tehnyt tämän valituksen 26.8.2002 yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon jätetyllä valituskirjelmällä.
17. Valituksessa vaaditaan valituksenalaisen tuomion ja koeajan pidentämistä ja irtisanomista koskevien EKP:n päätösten kumoamista. Lisäksi Trulli vaatii yhteisöjen tuomioistuinta velvoittamaan EKP:n maksamaan hänelle 31.12.2000 jälkeen hänen peruspalkkansa, joka on määrältään 32 304 euroa vuodessa, lisättynä palvelussuhteen ehdoissa säädetyillä etuuksilla ja muilla palkan erillä. Lopuksi Tralli vaatii, että EKP velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
18. EKP vaatii osaltaan, että valitus hylätään ja valittaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
19. Tralli vetoaa vaatimustensa tueksi seuraaviin kolmeen valitusperusteeseen, joita tarkastelen peräkkäin:
– toimivallan delegointiin liittyvien sääntöjen rikkomiseen
– henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklan ja 2.1.3 artiklan rikkomiseen ja
– oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskevien sääntöjen rikkomiseen.
A Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee toimivallan delegointiin liittyvien sääntöjen rikkomista
20. Ensimmäisellä valitusperusteellaan valittaja esittää ennen kaikkea, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut toimivallan delegointiin sovellettavia sääntöjä.
21. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa valittaja teki lainvastaisuusväitteen henkilöstösääntöjä vastaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lausui asiasta seuraavasti:
”43 Kantajan mukaan henkilöstösäännöillä ei ole oikeudellista perustaa. Ne näet koskevat kantajan mukaan EKP:n henkilöstöön sovellettavaa järjestelmää ja niinpä EKPJ:n perussäännön 36.1 artiklan perusteella johtokunnan, jolla ei ole toimivaltaa niiden antamiseen, sijasta EKP:n neuvoston olisi pitänyt antaa ne johtokunnan ehdotuksen perusteella.
44 Tältä osin riittää, että todetaan, että asiassa T-333/99, X vastaan EKP, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi 18.10.2001 tuomion [Kok. 2001, s. II-3021, Kok. H. 2001, s. I-A-199 ja II-921], ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle tehtiin lainvastaisuusväite, jonka kohde oli sama kuin se, johon tämän asian kantaja vetoaa. Mainitussa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tuomion 96-109 kohdassa ennen kaikkea, että henkilöstösäännöt eivät ole kantajan väittämällä tavalla lainvastaiset erityisesti sikäli kuin EKP:n neuvosto on delegoinut EKP:n työjärjestyksen 21.3 artiklalla johtokunnalle valtuudet määrittää palvelussuhteen ehtojen täytäntöönpanoa koskevat edellytykset eli henkilöstösäännöt.”
22. Tralli katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen hylkäämällä tämän lainvastaisuusväitteen. Hän esittää väitteensä tueksi kolme perustelua.
23. Ensinnäkin Tralli esittää, että EKPJ:n perussäännön 36.1 artiklan mukaan EKP:n johtokunnalla ei ole toimivaltaa päättää henkilöstöön sovellettavasta järjestelmästä. Tämä toimivalta kuuluu hänen mukaansa EKP:n neuvostolle, ja johtokunnalla on tältä osin ainoastaan ehdotusoikeus. Lisäksi EKP:n neuvostolla ei ole valittajan mukaan valtuutusta delegoida toimivaltaansa johtokunnalle sikäli kuin EKPJ:n perussäännön 12.3 artikla ja pelkkä ”työjärjestyksen” käsite ovat valittajan mukaan esteenä tälle.
24. Toiseksi Tralli katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt virheen todetessaan, että EKP:n neuvosto oli delegoinut asianmukaisesti johtokunnalle toimivaltansa päättää henkilöstösäännöstä. Valittajan mukaan oikeuskäytännöstä näet ilmenee, että yhteisön oikeudessa toimivallan delegoinnin on tapahduttava nimenomaisesti. Tässä asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kantajan mukaan kuitenkin tyytynyt ”olettamaan, että työjärjestyksen 21.3 artiklaan sisältyy hiljainen delegointi”.(9)
25. Lopuksi Tralli korostaa, että antaessaan henkilöstösääntöjen 2.1.2 ja 2.1.3 artiklan johtokunta on rikkonut työjärjestyksen 21.3 artiklaa sikäli kuin se ei ole rajoittunut antamaan palvelussuhteen ehtojen täytäntöönpanosäännöksiä vaan on antanut todellisia, itsenäisiä sääntöjä. Näissä säännöksissä näet mahdollistetaan kantajan mukaan koeajan pidentäminen yksipuolisella päätöksellä, vaikka palvelussuhteen ehtojen 10 artiklan b kohdassa mahdollistetaan tälle ajalle ainoastaan sopimusperusteinen järjestelmä. Lisäksi niissä otetaan käyttöön irtisanomisperuste, joka koskee palkansaajan sopimatonta käytöstä tai suoriutumista tämän kauden kuluessa ja joka poikkeaa palve lussuhteen ehtojen 11 artiklan a kohdan i alakohdassa määrätystä.
26. Mielestäni tarkastelun lähtökohtana voidaan pitää asiassa 9/56, Meroni vastaan Euroopan hiili- ja teräsyhteisön korkea viranomainen, 13.6.1958 annettua tuomiota(10) .
27. Mainitussa asiassa kantaja moitti EHTY:n korkeaa viranomaista siitä, että tämä oli delegoinut tietyn osan toimivallastaan ”Brysselissä sijaitseville elimille” eli EHTY:n perustamissopimuksen ulkopuolella perustetuille yksityisille elimille. Kantaja korosti, että EHTY:n perustamissopimuksen 8 artiklassa, jossa määrättiin, että korkean viranomaisen tehtävänä oli varmistaa mainitussa perustamissopimuksessa vahvistettujen tavoitteiden toteutuminen, ei määrätty delegoimista koskevasta mahdollisuudesta.
28. Yhteisöjen tuomioistuin torjui tämän perustelun esittämällä seuraavan päätelmän:(11)
”Ei – – voida sulkea pois mahdollisuutta, että [EHTY:n perustamissopimuksen] 53 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa määrättyjen ’useammille yrityksille yhteisten rahoitusjärjestelmien’ toteuttaminen uskottaisiin yksityisoikeudellisille elimille, jotka olisivat erillisiä oikeushenkilöitä, joilla on omaa toimivaltaa.
Perustamissopimuksen 53 artiklan ensimmäisen kohdan b alakohdan mukaisten korkean viranomaisen itsensä perustamien rahoitusjärjestelmien on toimittava samoja tarkoituksia varten kuin saman kohdan a alakohdan nojalla perustettujen järjestelmien.
Tämän johdosta näiden järjestelmien on voitava olla vastaavan muotoisia ja niiden on varsinkin voitava saada tukea elimiltä, jotka ovat erillisiä oikeushenkilöitä.
Näin ollen korkean viranomaisen oikeus tehdä mahdolliseksi tai perustaa [EHTY:n] perustamissopimuksen 53 artiklassa tarkoitettuja rahoitusjärjestelmiä antaa korkealle viranomaiselle oikeuden uskoa tiettyä toimivaltaa vastaavanlaisille elimille olosuhteissa, jotka se itse määrittelee ja joita se itse valvoo.”
29. Kuten eräs kirjoittaja on korostanut,(12) yhteisöjen tuomioistuin on siis katsonut, että EHTY:n perustamissopimuksen määräykset, joilla annetaan korkealle viranomaiselle normatiivinen valta, muodostivat riittävän oikeudellisen perustan sen mahdollistamiseen, että korkea viranomainen voi delegoida tietyn osan toimivallastaan yksityisille elimille, jotka ovat erillisiä oikeushenkilöitä. Voidaan siis katsoa, että täytäntöönpanovaltuuksien delegoiminen on yhteisön oikeudessa sallittua, jos sitä ei ole missään säädöksessä muodollisesti kielletty.(13)
30. Näin ollen katson, että EKP:n neuvostolla oli pääsääntöisesti oikeus delegoida tietty osa toimivallastaan EKP:n johtokunnalle. Valittajan ensimmäinen perustelu, joka liittyy delegointivaltuuksien puuttumiseen, on siis hylättävä.
31. Toimivallan delegointiin liittyvän järjestelmän osalta edellä mainitussa asiassa Meroni vastaan korkea viranomainen annetussa tuomiossa todetaan, että jotta delegointi olisi asianmukainen, sen on täytettävä useita edellytyksiä. Nämä edellytykset, jotka muodostavat toimivallan delegointia koskevan yhteisön oikeuden yleisen järjestelmän,(14) ovat seuraavat:
– delegoiva viranomainen ei voi siirtää vastaanottavalle viranomaiselle muuta toimivaltaa kuin mitä sillä itsellään on(15)
– vastaanottavalle viranomaiselle annetun toimivallan käyttöön on erityisesti perustelu- ja julkaisemisvelvollisuuden osalta sovellettava samoja edellytyksiä kuin siihen sovellettaisiin, jos toimivaltaa siirtävä viranomainen käyttäisi toimivaltaansa itse(16)
– toimivallan delegointi ei ole oletuksenvaraista: vaikka toimivaltaa siirtävällä viranomaisella on oikeus delegoida toimivaltaansa, sen on tehtävä siirtämistä koskeva nimenomainen päätös(17)
– toimivallan delegointi voi koskea ainoastaan tarkasti määriteltyä täytäntöönpanoa koskevaa toimivaltaa:(18) yhteisöjen tuomioistuin on näet katsonut, että laajan harkintamarginaalin sisältävän harkintavallan delegoinnilla delegoivan viranomaisen päätösvalta korvattaisiin vastaanottavan viranomaisen päätösvallalla, ja siten vastuu tosiasiallisesti siirtyisi.(19) Tietyillä aloilla, kuten yhteisen maatalouspolitiikan alalla, yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin katsonut, että ”täytäntöönpanoa koskevan toimivallan” käsitettä on tulkittava laajasti, kun otetaan huomioon perustamissopimuksen rakenne ja käytännön vaatimukset.(20)
32. Esillä olevassa asiassa Tralli katsoo, että kaksi jälkimmäistä edellä mainituista edellytyksistä eivät täyty. Hän toteaa toisessa ja kolmannessa perustelussaan, että riidanalainen toimivallan delegointi ei ole nimenomainen ja että henkilöstösääntöjen 2.1.2 ja 2.1.3 artikla eivät rajoitu pelkkään palvelussuhteen ehtojen ”täytäntöönpanoon”.
33. Toisen perustelun osalta voidaan pelkästään työjärjestykseen tutustumalla todeta, että se on ilmeisen perusteeton. Työjärjestyksen 21.3 artiklassa näet todetaan, että EKP:n neuvosto, jolla on toimivalta hyväksyä henkilöstösäännöt, on nimenomaisesti todennut, että ”palvelussuhteen ehdot pannaan täytäntöön henkilöstösäännöillä, jotka johtokunta hyväksyy ja tarkistaa”.
34. EKP:n neuvosto on siis nimenomaisesti siirtänyt johtokunnalle toimivallan päättää palvelussuhteen ehtojen täytäntöönpanosta. Päinvastoin kuin valittaja väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa ole tyytynyt pelkästään ”olettamaan, että työjärjestyksen 21.3 artiklaan sisältyy hiljainen delegointi”.(21)
35. Kolmannen perustelun osalta olen sitä mieltä, että henkilöstösääntöjen 2.1.2 ja 2.1.3 artikla eivät vaikuta palvelussuhteen ehtojen merkityksellisten säännösten ulottuvuuteen.
36. Kuten olen todennut, palvelussuhteen ehtojen 10 artiklan b kohdan mukaan ”palvelukseen ottamiseen voidaan soveltaa koeaikaa”, joka ”voi olla enintään 12 kuukautta”. Henkilöstösääntöjen 2.1.2 kohdassa johtokunta on määrännyt, että johtokunta ”voi poikkeuksellisesti pidentää koeajan enintään 12 kuukauden pituiseksi”. Henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklalla siis ainoastaan määritetään koeaikaa koskevat yksityiskohtaiset soveltamissäännöt noudattaen EKP:n neuvoston määräämää enimmäispituutta.
37. Tältä osin se seikka, että johtokunta voi yksipuolisella päätöksellä pidentää koeaikaa, ei ole luonteeltaan omiaan tekemään lainvastaiseksi henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklaa. Asiassa C-409/02 P, Pflugradt vastaan EKP, 14.10.2002 antamassaan tuomiossa(22) yhteisöjen tuomioistuin on näet nimenomaisesti todennut, että EKP:n ja sen toimihenkilöiden välisen palvelussuhteen sopimusluonne ei estä sitä, että EKP:n elimet voivat ryhtyä yksipuolisiin toimenpiteisiin EKP:n yleiseen etuun perustuvan tehtävän perusteella. Koska mahdollisuus ryhtyä tällaisiin toimenpiteisiin siten sisältyy palvelussuhteen ehtoihin, ei voida katsoa, kuten valittaja tekee, että koska henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklassa määrätään koeajan yksipuolisesta pidentämisestä poikkeuksellisesti, mainitulla säännöksellä on ollut vaikutusta mainittujen palvelussuhteen ehtojen luonteeseen tai ulottuvuuteen.(23)
38. Henkilöstösääntöjen 2.1.3 artiklan osalta olen todennut, että siinä valtuutetaan johtokunta irtisanomaan sopimus koeajan kuluessa, jos se, jota asia koskee, osoittautuu ”ammatillisesti soveltumattomaksi tai epäpäteväksi”. ”Ammatillista soveltumattomuutta” ei tosin mainita sellaisenaan palvelussuhteen ehtojen 11 artiklan a alakohdan i alakohdassa, jossa määrätään, että ”EKP voi päättää työntekijöidensä kanssa tekemänsä sopimukset – – pysyvän epäpätevyyden vuoksi”.
39. Kuten epäpätevyys, soveltumattomuus liittyy kuitenkin sen, jota asia koskee, kykyyn harjoittaa toimiaan tyydyttävällä tavalla. Lisäksi ammatillisen soveltuvuuden käsite liittyy kiinteästi koeajan käsitteeseen, sillä koeajan tarkoituksena on aina sen varmistaminen, että hakija kykenee hoitamaan toimea, jota varten hänet on otettu palvelukseen. On siis vaikea väittää, että henkilöstösääntöjen 2.1.3 kohdassa mentäisiin pidemmälle kuin pelkkään palvelussuhteen ehtojen säännösten täytäntöönpanoon, kun siinä säädetään mahdollisuudesta päättää sopimus ammatillisen soveltumattomuuden perusteella.
40. Tästä seuraa, että edellä mainituissa määräyksissä johtokunta on selvästi pysytellyt EKP:n neuvoston työjärjestyksen 21.3 artiklassa sille antaman täytäntöönpanovallan rajoissa.
41. Valittajan ensimmäinen valitusperuste on siis hylättävä.
B Toinen valitusperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen 2.1.2 ja 2.1.3 artiklan rikkomista
42. Valittaja vetoaa toiseen valitusperusteeseen toissijaisesti sen varalta, että yhteisöjen tuomioistuin katsoisi henkilöstösääntöjen 2.1.2 ja 2.1.3 artiklan olevan lain mukaisia. Se on suunnattu valituksenalaisen tuomion 48–83 kohtaa vastaan.
43. Näissä kohdissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, että koeajan pidentämistä ja irtisanomista koskevat päätökset eivät olleet palvelussuhteen ehtojen ja henkilöstösääntöjen vastaisia; ratkaisu perustui seuraavan päättelyyn:
”48 Ensiksi kantaja esittää, että koeajan pidentämistä koskevassa päätöksessä on henkilöstöosaston johtajan ja yksikön päällikön allekirjoitukset, vaikka henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklan perusteella EKP:n johtokunnan on tehtävä koeajan pidentämistä koskevat päätökset.
49 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että EKP on sen pyynnöstä toimittanut yhtäältä EKP:n johtokunnan 16.3.1999 pidettyä kokousta koskevan pöytäkirjanotteen, josta ilmenee, että EKP:n johtokunta on tuossa kokouksessa delegoinut EKP:n varapuheenjohtajalle toimivallan tehdä koeajan pidentämistä koskevia päätöksiä, ja toisaalta 13.9.2000 päivätyn, kantajan koeajan pidentämistä koskevan ehdotuksen, johon EKP:n varapuheenjohtaja on merkinnyt käsin 15.9.2000 päivätyn hyväksyntänsä. Näin ollen koeajan pidentämistä koskeva päätös on tehty sovellettavien muotomääräysten mukaisesti – – .
– –
54 Kolmanneksi kantaja katsoo, että vastaaja ei voinut perustella koeajan pidentämistä koskevaa päätöstään henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklan toisen kohdan perusteella. Hän esittää, että tämän säännöksen perusteella koeaikaa voidaan pidentää ainoastaan ”poikkeuksellisesti”. Kantajan mukaan tällaiset ”poikkeukselliset” seikat voivat vallita ainoastaan silloin, kun estyminen hoitamasta tehtäviä pitkällä aikavälillä vaarantaa välittömästi koeajan tavoitteen. Kantajan mukaan tällaiset poikkeukselliset seikat eivät vallinneet tässä tapauksessa. Pelkästään väitetty, pääpiirteissään ilmoitettu riittämätön suoritus ei voi yksinään muodostaa tällaista poikkeuksellista seikkaa.
55 Vastaaja vastaa tältä osin ennen kaikkea, että kantajalle alun perin sovittu koeaika osui suurelta osin kesälomakaudelle ja että koska EKP:n toiminta tämän kauden kuluessa on vähäistä, valittajan soveltuvuutta hoitamaan toimea ei voitu varmistaa riittävässä määrin. Tämän varmistaminen oli tarpeen, koska kantajan tehokkuudessa oli alun perin sovitun koeajan kuluessa ilmennyt tiettyjä puutteita.
56 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että pelkästään sitä, että koeaika käsillä olevassa asiassa sijoittuu kesälomakuukausiin, ei voida pitää henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklassa tarkoitetulla tavalla poikkeuksellisena. Tämä seikka on päinvastoin selvästi ollut hallinnon ennakoitavissa palvelukseen ottamisaikaan. Sitä vastoin EKP voi perustellusti katsoa, että tämä edellytys täyttyy, kun hallinnolla on objektiivisesti perustelluista syistä epäilyksiä koeajalla olevan toimihenkilön soveltuvuudesta hoitaa toimea, jota varten hänet on otettu palvelukseen, mutta kun se osittain siitä syystä, että toiminta kesälomakuukausien aikana on vähäisempää, ei vielä kykene tekemään lopullista päätöstä siitä, onko syytä vahvistaa hänen nimityksensä vai irtisanoa hänen sopimuksensa koeajan kuluessa.
57 Tässä tapauksessa asiakirja-aineistosta ja erityisesti 8.9.2000 päivätystä muistiosta ilmenee, että EKP:n hallintoelimet eivät olleet kyenneet alun perin sovitun koeajan kuluessa varmistumaan kantajan soveltuvuudesta – siten, että kantajan nimitys olisi vahvistettu, tai siten, että selvä tyytymättömyys hänen suoritukseensa olisi johtanut sopimuksen irtisanomiseen. Siitä ilmenee kuitenkin, että EKP:n hallintoelimillä oli alun perin sovitun koeajan kuluessa epäilyksiä kantajan soveltuvuudesta hoitamaan toimeaan ja erityisesti siitä, kykenikö tämä hallitsemaan EKP:n turvajärjestelmän, mutta että hallinto ei kuitenkaan kyennyt päättämään lopullisesti, oliko syytä irtisanoa hänen sopimuksensa tämän alkuperäisen koeajan kuluessa. Kantaja itse on vahvistanut näiden epäilysten olemassaolon esimiestensä osalta sikäli kuin tästä muistiosta ilmenee, että kantaja on ilmaissut halunsa parantaa suoritustaan. Näin ollen vastaaja on pätevästi voinut katsoa, että kyse oli henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklassa tarkoitetusta poikkeuksellisesta tilanteesta, jossa kantajan koeajan pidentäminen oli mahdollista.
– –
61 Edellä esitetyn perusteella on todettava, että kantaja ei ole kyennyt näyttämään koeajan pidentämistä koskevan päätöksen lainvastaisuutta – – .
– –
68 [Irtisanomista koskevan päätöksen osalta] kantaja esittää ennen kaikkea, että hän ei ollut saanut koeajan kuluessa mitään mahdollisuutta mukautua vartioinnin jokapäiväisen palveluksen vaatimuksiin, että hänen ei ollut sallittu perehtyä rauhassa palvelustehtäviinsä, vaan että hänet oli välittömästi sijoitettu työryhmien normaaleihin aikatauluihin, ja ettei hän ollut saanut tältä osin minkäänlaista koulutusta. Erityisesti siltä osin kuin häntä oli moitittu EKP:n tietojärjestelmän käyttöön liittyvistä puutteista, hän korostaa, että hän oli saanut aiheesta ainoastaan puutteellisen koulutuksen koeaikansa kuluessa.
69 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että koeajan päättyessä tapahtuvaa irtisanomista koskeva päätös on kumottava, jos se, jota asia koskee, ei ole kyennyt suorittamaan koeaikaansa tavanomaisissa olosuhteissa (ks. henkilöstösääntöjen yhteydessä asia 3/84, Patrinos v. TSK, tuomio 15.5.1985, Kok. 1985, s. 1421, 20–24 kohta ja asia T-568/93, Correia v. komissio, tuomio 30.11.1994, Kok. H. 1994, s. I-A-271 ja II-857, 34 kohta).
70 Tässä tapauksessa on siis tutkittava, onko kantaja kyennyt suorittamaan koeaikansa tavanomaisissa olosuhteissa.
71 Tältä osin asiakirja-aineistosta ja erityisesti muistiosta, jonka EKP:n turvallisuuspäällikkö on osoittanut 8.9.2000 kantajan esimiehelle ja jonka esimies on kirjallisesti ilmoittanut saaneensa tietoonsa, ilmenee, että kantaja on neljän ensimmäisen työskentelyviikkonsa aikana EKP:ssa osallistunut hänelle suunniteltuihin pääasiallisiin tehtäviin perehdyttävään ohjelmaan. EKP:n vartijoiden työnjohtaja (’supervisor’), joka on tätä koskien laatinut 29.6.2000 perehdyttämissuunnitelman, joka on pyynnöstä esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle, oli päättänyt tämän ohjelman tavoitteista ja sisällöstä. Tämän kauden kuluessa, kuten kantaja on istunnossa henkilökohtaisesti vahvistanut, yhtäältä hän osallistui joukkoon esityksiä EKP:n turvallisuusjärjestelmään kuuluvien eri laitteiden toiminnasta ja toisaalta kaksi kokenutta työtoveria, jotka oli nimitetty erikoistumistensa mukaan hänen työnohjaajikseen (’godfather’), tarkkailivat häntä jokapäiväisessä työssä. Kantaja on myös vahvistanut istunnossa, että nämä työtoverit ovat tosiasiallisesti antaneet hänelle joukon hänen tulevia vastuualueitaan koskevia perusohjeita. Kantajan sen väitteen osalta, jonka mukaan nämä ohjeet eivät olleet riittävän täsmällisiä, riittää, että todetaan, että hän ei ole esittänyt tältä osin mitään konkreettista seikkaa, jonka perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi mahdollista todeta, mistä syystä tämä työnohjausjärjestelmä ei täyttänyt tarkoitustaan.
72 Lisäksi EKP:n vartijoiden apulaistyönjohtajan käsillä olevan oikeudenkäynnin tarpeita varten 21.12.2001 laatimasta muistiosta, jonka sisällön kantaja itse on vahvistanut istunnossa, käy ilmi, että kantaja on saanut 23.–25.8.2000 lisäkoulutusta eri hallintajärjestelmistä, mukaan lukien tietyistä tietojärjestelmistä. Lopuksi tästä samasta muistiosta ilmenee, ja kantaja on istunnossa henkilökohtaisesti vahvistanut, että hän on koeajan pidentämisen jälkeen osallistunut kahden päivän tietotekniikkakoulutukseen; toinen näistä päivistä on ollut kantajan vuosiloman aikana, ja koulutuksen tarkoituksena on ollut näiden eri järjestelmien toiminnan kertaus. Kantaja on jälleen valittanut, että nämä koulutukset eivät olleet riittäviä, esittämättä kuitenkaan konkreettisia seikkoja, joiden perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi mahdollista todeta, mist ä syistä nämä koulutukset eivät olleet mahdollistaneet hänen perehtymistään työnsä vaatimuksiin ja häntä saamaan tarpeitaan vastaavaa koulutusta.
73 Edellä esitetystä ilmenee, että EKP oli järjestänyt uusille toimihenkilöilleen, joihin kantaja kuuluu, perehdyttämisohjelman, jonka olisi pitänyt mahdollistaa se, että kantaja saa kuuden kuukauden koeajan kuluessa tiedot hänelle kuuluvat tehtävistä, hänelle kuuluvien vastuiden laajuudesta sekä siitä, missä määrin häneltä odotettiin oma-aloitteisuutta. Näin ollen mikään ei anna ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle aihetta todeta, että kantajalle ei ole annettu mahdollisuutta suorittaa koeaikaansa tavanomaisissa olosuhteissa.
– –
83 Tästä seuraa, että kanneperuste, joka koskee palvelussuhteen ehtojen ja henkilöstösääntöjen rikkomista sekä suhteellisuusperiaatteen noudattamatta jättämistä, on hylättävä kokonaisuudessaan.”
44. Toisella valitusperusteella on tarkoitus kyseenalaistaa tämä arviointi. Se muodostuu viidestä osasta, jotka tutkin peräkkäin.
45. Ensimmäisessä osassa Tralli esittää, että koeajan pidentämistä koskeva päätös on tehty henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklan vastaisesti. Hänen mukaansa päinvastoin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa todennut, toimivalta pidentää koeaikaa kuuluu pelkästään johtokunnalle, eikä sitä voitu delegoida EKP:n varapuheenjohtajalle.
46. On todettava, että valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asiakirja-aineistosta ilmenevien seikkojen perusteella todennut, että johtokunta oli siirtänyt 16.3.1999 pidetyssä kokouksessaan EKP:n varapuheenjohtajalle toimivallan tehdä vastikään palvelukseen otettujen toimihenkilöiden koeajan pidentämistä koskevia päätöksiä. Valittajan perustelu edellyttää siis sitä, että arvioidaan tämän valtuutuksen pätevyyttä.
47. Tältä osin minusta vaikuttaa, että merkitystä on periaatteilla, jotka on tuotu esiin Euroopan yhteisöjen komission jäsenilleen antamaa valtuutusta koskevassa oikeuskäytännössä.
48. Mielestäni valtuutus on erityinen toimivallan delegoinnin muoto, joka on perusteltu yhteisön toimielinten ja perustamissopimuksella perustettavien elinten ”sisäistä organisaatiota koskevalla toimivallalla”(24) ja joka, toisin kuin muut toimivallan siirron muodot, yleensä rajoittuu toimivaltaan tehdä yksittäisiä päätöksiä. Edellä mainitussa asiassa Meroni vastaan korkea viranomainen esitetyt edellytykset vaikuttavat siis soveltuvan täysin valtuutusta koskevaan järjestelmään.
49. Vakiintuneessa oikeuskäytännössään(25) yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että komissio voi tietyissä rajoissa ja tietyin edellytyksin valtuuttaa jäsenensä tekemään puolestaan tiettyjä päätöksiä, loukkaamatta sen toimintaa sääntelevää kollegiaalisen päätöksenteon periaatetta.(26) Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tällä valtuutusjärjestelmällä ei oteta komissiolta sen päätösvaltaa, koska jäsenen tekemä päätös tehdään komission nimissä ja tämä ottaa siitä täyden vastuun.(27) Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että tämä järjestelmä oli ”välttämät[ön] ottaen huomioon niiden päätösten lukumäärän huomattav[an kasvun], jotka komissio joutuu tekemään, jotta se pystyy täyttämään tehtävänsä”.(28) Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan näet ”kaikissa institutionaalisissa järjestelmissä on olemassa periaate, jonka mukaan on tarpeen varmistaa päätöksentekoelimen toimintakyky, ja tämä periaate ilmaistaan – – sulautumissopimuksen 16 artiklassa, jonka mukaan ’komissio vahvistaa työjärjestyksensä siten, että se varmistaa oman toimintansa ja eri yksiköidensä toiminnan’”.(29)
50. Oikeuskäytännön mukaan tämä valtuuttamisjärjestelmä voi kuitenkin koskea ainoastaan hallinnointiin ja hallintoon liittyviä toimia, mutta ei mitään periaatepäätöksiä.(30) Valtuutus voi siten koskea päätöstä ryhtyä asetuksen N:o 17 14 artiklan 3 kohdan mukaisiin tutkimuksiin,(31) taloudellisen tuen poistamista koskevaa päätöstä(32) tai päätöstä, jolla vaaditaan viivästyskorkojen maksamista sellaisen päätöksen perusteella, jolla vahvistetaan päätös, jolla sakko määrätään maksettavaksi.(33) Sitä vastoin valtuutus ei voi koskea päätöstä, jolla todetaan kilpailusääntöjen rikkominen,(34) eikä päätöstä antaa perusteltu lausunto tai nostaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne EY 226 artiklan nojalla.(35)
51. Mielestäni tämä komissiossa toteutettuun valtuuttamisjärjestelmään liittyvä oikeuskäytäntö soveltuu täydellisesti esillä olevaan tapaukseen.
52. Koska valtuutus rajoittuu hallinnointiin ja hallintoon liittyviin toimiin, sen vaikutuksena ei ole se, että johtokunnalta otetaan sen päätösvalta: EKP:n varapuheenjohtajan tekemät koeajan pidentämistä koskevat päätökset tehdään johtokunnan puolesta, ja johtokunta ottaa niistä täyden vastuun. Lisäksi päätöselimen toimintakyvyn varmistamisen tarve ilmenee, kuten komission osalta, primaarioikeuden määräyksestä eli EKPJ:n perussäännön 12.3 artiklasta, jossa määrätään, että ”EKP:n neuvosto hyväksyy työjärjestyksensä, jossa määritetään EKP:n sisäinen organisaatio ja sen päätöksentekoelimet”.
53. Tässä tapauksessa on riidatonta, että riidanalainen valtuutus koskee ainoastaan hallinnointiin ja hallintoon liittyviä toimia. Kyse on näet pelkästään siitä, että EKP:n varapuheenjohtaja päättää, onko vastikään palvelukseen otetun toimihenkilön koeaikaa syytä pidentää. EKP:n varapuheenjohtajalla ei siis ole mitään toimivaltaa edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettujen ”periaatepäätösten” osalta.
54. Näin ollen olen sitä mieltä, että johtokunta pystyi asianmukaisesti valtuuttamaan EKP:n varapuheenjohtajan tekemään vastikään palvelukseen otettujen toimihenkilöiden koeajan pidentämistä koskevia päätöksiä ja että näin ollen valitusperusteen ensimmäinen osa on perusteeton.
55. Toisessa osassa Tralli esittää, että henkilöstösääntöjen 2.1.2 artikla on ”yhteisön oikeuden ylempien sääntöjen” ja erityisesti ”periaatteen, jonka mukaan Euroopan yhteisöt ovat oikeusyhteisö” vastainen.(36) Hän katsoo, että riidanalainen säännös mahdollistaa mielivaltaiset toimenpiteet, kun siinä viitataan eräisiin ”poikkeuksellisuuden” kaltaisiin epämääräisiin perusteisiin, joilla ei täsmennetä palvelussuhteen ehtojen yksityiskohtaisia soveltamissääntöjä.
56. Riippumatta siitä seikasta, että tämä perustelu koskee henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklan laillisuutta ja että se olisi pitänyt esittää ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä, se on mielestäni selvästi täysin perusteeton.
57. On näet riidatonta, että henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklassa olevan ”poikkeuksellisuuden” kaltaiset käsitteet muodostavat sen, mitä kutsutaan ”vakiintuneeksi oikeudelliseksi ilmaisuksi”. Nämä ovat joustavia normeja, jotka perustuvat tarkoituksellisesti määrittelemättömään arviointiperusteeseen ja jotka ilmentävät siten lainsäätäjän halua jättää kyseessä olevien – hallinnollisten tai oikeudellisten – viranomaisten tehtäväksi määrittää sen sisältö tapauskohtaisesti voidakseen mukauttaa sen soveltamisen käsiteltävänä olevan asian tosiseikkoihin. Vakiintuneet oikeudelliset ilmaisut tunnetaan suurimmassa osassa oikeudellisista järjestelmistä, ellei jopa kaikissa niistä, ja erityisesti yhteisön oikeusjärjestyksessä.(37) Tässä asiassa mielivaltaisten päätösten vaaran estää, kuten kaikissa muissakin tapauksissa, se seikka, että kyseiset päätökset voivat olla oikeudellisen valvonnan kohteena.
58. Näin ollen valitusperusteen toinen osa on mielestäni ilmeisen perusteeton.
59. Kolmannessa osassa valittaja riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvioinnin, jonka mukaan koeajalla olevan toimihenkilön ammatillista soveltuvuutta koskevien epäilysten olemassaolo voi olla ”poikkeuksellista” siten, että sillä voidaan perustella mainitun henkilön koeajan pidentäminen henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklan perusteella. Hän katsoo, että koeajan tarkoituksena on nimenomaan varmistua tällaisten epäilysten olemassaolosta siten, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on muuttanut säännön ja poikkeuksen päinvastaisiksi.
60. Tältä osin todettakoon aluksi, että oikeuskäytännön perusteella EKP:lla on laaja harkintavalta toimintansa järjestämisessä ja henkilöstönsä hallinnoinnissa yleisen edun mukaisten tehtäviensä hoitamiseksi.(38)
61. Seuraavaksi voidaan todeta, että yhteisön toimielimissä ja elimissä koeaika riittää yleensä sen mahdollistamiseen, että nimittävä viranomainen kykenee vakuuttumaan sen, jota asia koskee, soveltuvuudesta siihen toimeen, johon hänet on otettu palvelukseen. Tämä vakuuttuminen voi johtaa joko sen, jota asia koskee, nimityksen vahvistamiseen tai päätökseen irtisanoa hänen sopimuksensa tai palvelukseen ottamisensa. Käytännössä tilanteet, joissa koeajan päättyessä nimittävällä viranomaisella on vielä sellaisia epäilyksiä, että sen pitää – tai pitäisi – pidentää koeaikaa, ovat suhteellisen harvinaisia.
62. Näin ollen ei ole osoitettu, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on katsonut, että koeajalla olevan toimihenkilön soveltuvuutta koskevien epäilysten olemassaolo voi olla ”poikkeuksellista” siten, että sillä voidaan perustella koeajan pidentäminen henkilöstösääntöjen 2.1.2 artiklan perusteella.
63. Neljännessä osassa valittaja riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvioinnin, jonka mukaan hänen koeaikaansa pidennettiin hänen soveltuvuuttaan koskevien epäilysten vuoksi. Hän korostaa, että EKP on vastauskirjelmässään asiassa T-373/00 ilmoittanut, että valittajan koeaikaa pidennettiin, koska se sijoittui lomakaudelle.
64. Riippumatta siihen liittyvistä kysymyksistä, voidaanko tämä väite ottaa tutkittavaksi, riittää, että todetaan, että edellä mainitussa vastauskirjelmässään EKP on esittänyt kaksi tosiseikastoa. Se on esittänyt seuraavaa:
”12. Ensiksi [EKP] vetoaa siihen seikkaan, että kantaja on alkanut hoitaa tehtäviä 1.7.2000 [ja että] suuri osa hänen koeajastaan kului [siis loma-] kaudella.
13. Toiseksi [EKP] on ottanut huomioon sen seikan, että ennen kuin kantaja alkoi hoitaa tehtäviään EKP:ssa, hän oli työskennellyt 14 vuoden ajan yksityisessä vartiointiliikkeessä. Se on siis todennut, että kantajan tehottomuuden
selityksenä ovat pääasiassa uuteen työhön EKP:ssa liittyvät vaikeudet ja tarve sopeutua uusiin työolosuhteisiin, ja että koeajan pidentämisellä annettiin kantajalle ylimääräinen mahdollisuus osoittaa pätevyytensä ja sopeutumiskykynsä ”.(39)
65. Näin ollen valittajan perustelu, joka koskee EKP:n asiassa T-373/00 antaman vastauskirjelmän sisältöä, on joka tapauksessa selvästi perusteeton.
66. Lopuksi viimeisessä osassa valittaja esittää erilaisia perusteluja, joiden tarkoituksena on osoittaa, että toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 70–73 kohdassa katsonut, hänelle ei ole annettu mahdollisuutta suorittaa koeaikaansa tavanomaisissa olosuhteissa.
67. Tältä osin todettakoon, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan(40) yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa määrittää asian tosiseikastoa eikä lähtökohtaisesti myöskään arvioida sitä selvitystä, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja kun yleisiä oikeusperiaatteita sekä todistustaakkaa ja asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä on noudatettu, ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi yhteisöjen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin.
68. Tässä tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut asiakirja-aineistosta ilmenevien tosiseikkojen perusteella, että ”mikään ei anna – – aihetta todeta, että kantajalle ei ole annettu mahdollisuutta suorittaa koeaikaansa tavanomaisissa olosuhteissa”.(41)
69. Näin ollen valitusperusteen viimeisen osan tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat. Sikäli kuin valittaja ei näet ole osoittanut tai edes vakavissaan esittänyt, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi ottanut sille esitetyt tosiseikat ja näytön huomioon vääristyneellä tavalla, sen vastikään palvelukseen otettujen toimihenkilöiden koulutuksen toteuttamistapaa koskeva arviointi on tosiseikkoja koskeva arviointi, jota ei voida kyseenalaistaa tässä muutoksenhaussa.
70. Edellä esitetyn perusteella ehdotan siis, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää toisen valitusperusteen kokonaisuudessaan.
C Kolmas valitusperuste, joka koskee oikeudenkäyntikulujen korvaamiseen liittyvien sääntöjen rikkomista
71. Viimeinen valitusperuste koskee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointia oikeudenkäyntikulujen jakautumista. Tämä arviointi esitetään valituksenalaisessa tuomiossa seuraavasti:
”95 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Tämän työjärjestyksen 88 artiklan mukaan yhteisöjen ja niiden henkilöstön välisissä riita-asioissa toimielinten on kuitenkin vastattava omista kustannuksistaan.
96 Näin ollen asiassa T-373/00 kukin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
97 Sitä vastoin asioissa T-27/01, T-56/01 ja T-69/01 vastaaja vaatii työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan perusteella ja poiketen siitä, mitä saman työjärjestyksen 88 artiklassa säädetään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin velvoittaa kantajan vastaamaan kaikista oikeudenkäyntikuluista, mukaan lukien vastaajan oikeudenkäyntikulut. Se näet katsoo, että näiden kanteiden nostaminen on oikeuden väärinkäyttöä. Sille aiheutuneita kuluja on siksi pidettävä työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla haitantekona aiheutettuina.
98 Asioissa T-27/01 ja T-69/01 kantaja vaatii osaltaan työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan nojalla, että vastaaja velvoitetaan korvaamaan hänen oikeudenkäyntikulunsa, vaikka nämä kanteet jätettäisiin tutkimatta. Tässä yhteydessä hän vetoaa ennen kaikkea siihen, että hän on ollut pakotettu nostamaan nämä eri kanteet turvatakseen oikeutensa. Hänen mukaansa näet palvelussuhteen ehtojen 41 ja 42 artiklan perusteella hän saattoi ja hänen piti aloittaa oikeudenkäyntiä edeltävät menettelyt koeajan pidentämistä ja irtisanomista koskevia päätöksiä vastaan ennen kanteiden nostamista näitä päätöksiä vastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Vastaaja oli kuitenkin kiistänyt tämän näkökulman jo hallinnollisessa menettelyssä. Näin ollen kantajan oli oman ilmoituksensa mukaan pakko nostaa rinnakkaiset kanteet asioissa T-373/00, T-27/01 ja T-69/01.
99 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että päinvastoin kuin kantaja esittää, palvelussuhteen ehtojen 41 artiklan iii alako hdasta ilmenee yksiselitteisesti, että koeajan pidentämistä ja koeaikana tapahtuvaa irtisanomista koskevat päätökset eivät voi olla oikeudenkäyntiä edeltävän tutkimuksen eivätkä valituksen kohteena. Näiden kahden päätöksen tavoitteena näet on se, ’ettei koeajalla olevan henkilöstön jäsenen nimitystä vakinaisteta’ tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla.
100 Siten kanteiden nostaminen asioissa T-27/01 ja T-69/01 on aiheuttanut vastaajalle haitantekona aiheutettuja kuluja.
101 Asian T-56/01 osalta, joka on jätetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 13.3.2001, on todettava, että kantaja on nostanut tämän laiminlyöntikanteen siitä, että 5.2.2000 tehtyyn valitukseen ei ollut vastattu, vaikka toisaalta henkilöstösääntöjen 8.2.1 artiklan perusteella tämä vaatimus on hylätty hiljaisella päätöksellä kuukausi valituksen tekemisen jälkeen ja vaikka toisaalta EKP:n puheenjohtaja on hylännyt kantajan valituksen 12.3.2001.
102 Näin ollen ilman, että olisi tarpeen tutkia, onko kanne jätettävä tutkimatta siksi, että ennen laiminlyöntikanteen nostamista ei ole kehotettu toimielintä tekemään ratkaisu, voidaan todeta, että kanteen nostamishetkellä asiassa T-56/01 tai ainakin välittömästi sitä seuraavien päivien kuluessa kantaja on tiennyt, että vastaaja oli määritellyt kantansa EY 232 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetulla tavalla. Hän ei kuitenkaan ole ryhtynyt asianmukaisiin toimiin sen välttämiseksi, että kanne aiheuttaa vastaajalle haitantekona aiheutettuja kuluja.
103 Näin ollen sen sijaan, että velvoitettaisiin vastaaja korvaamaan kantajalle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut, on aihetta velvoittaa kantaja korvaamaan kolmasosa vastaajalle asioissa T-27/01, T-56/01 ja T-69/01 aiheutuneista kuluista.”
72. Tralli väittää, että valituksenalaisessa tuomiossa on tältä osin oikeudellinen virhe. Hän näet katsoo, että päinvastoin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, asioissa T-27/01, T-56/01 ja T-69/01 nostetut kanteet on nostettu pätevistä syistä.
73. Tältä osin on todettava, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan toisen kohdan perusteella ”muutosta ei voida hakea vain oikeudenkäyntikulujen määrän osalta tai siltä osin, kuka vastaa oikeudenkäyntikuluista”. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että ”silloin kun kaikki muut valitusperusteet on hylätty, oikeudenkäyntikuluja koskevan ratkaisun väitettyyn virheellisyyteen kohdistuva vaatimus on [edellä mainitun määräyksen] mukaan jätettävä tutkimatta”.(42)
74. Koska mielestäni valituksen kaikki muut valitusperusteet on hylättävä, viimeinen valitusperuste, joka koskee oikeudenkäyntikulujen jakaantumista, on jätettävä edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti tutkimatta.
V Ratkaisuehdotus
75. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 118 artiklan ja 69 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
(1) .
(2)
– 	EY 112 artiklan 1 kohdan mukaan EKP:n neuvoston muodostavat EKP:n johtokunnan jäsenet sekä kansallisten keskuspankkien pääjohtajat.
(3)
– 	EY 112 artiklan 2 kohdan mukaan johtokunnan muodostavat puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja neljä muuta jäsentä; heidät nimitetään jäsenvaltioiden hallitusten valtion- tai hallitusten päämiesten tasolla neuvoston suosituksesta tekemällä yhteisellä sopimuksella; Euroopan unionin neuvosto antaa suosituksensa Euroopan parlamenttia ja EKP:n neuvostoa kuultuaan.
(4)
– 	Kok. H. 2002, s. 1-A-97 ja II-453; jäljempänä valituksenalainen tuomio.
(5)
– 	Mainitut ehdot on annettu 9.6.1998 tehdyllä Euroopan keskuspankin päätöksellä 1999/330/EY, jota on muutettu 31.3.1999 (EYVL 1999, L 125, s. 32; jäljempänä palvelussuhteen ehdot).
(6)
– 	EYVL 1999, L 125, s. 34; oikaisu EYVL 2000, L 273, s. 40 (jäljempänä työjärjestys).
(7)
– 	Toiselta nimeltään koeajan pidentämistä koskeva päätös.
(8)
– 	Toiselta nimeltään irtisanomista koskeva päätös.
(9)
– 	Valituskirjelmä (36 kohta).
(10)
–	Kok. 1958, s. 9, Kok. Ep. I, s. 21. Ks. myös vastaavasti em. asia X v. EKP (tuomion 102–104 kohta).
(11)
– 	Em. asia Meroni v. korkea viranomainen, s. 42 ja 43.
(12)
–	Ks. Lenaerts, K., ”Regulating the regulatory process: ’delegation of powers’ in the European Community”, European Law Review, 1993, s. 23 (s. 40–42).
(13)
– 	Ks. myös vastaavasti em. asia X v. EKP (tuomion 102 kohta). Oikeuskirjallisuudesta ks. em. Lenaerts, K., (s. 41–42) ja Gautier, Y., La délégation en droit communautaire,
väitöskirja 7.1.1995, s. 357 ja 358.
(14)
– 	Toimivallan delegoinnin edellytyksiä yhteisön oikeudessa koskevan pohdinnan osalta ks. em. Gautier, Y., (s. 418 ja sitä seuraavat sivut).
(15)
– 	Em. asia Meroni v. korkea viranomainen (tuomion 40 kohta).
(16)
–	Ibidem,
tuomion 40 ja 41 kohta.
(17)
–	Ibidem, tuomion 42 kohta.
(18)
–	Ibidem, tuomion 43, 44, 46 ja 47 kohta.
(19)
– 	Sellaisten sääntöjen, jotka ovat käsiteltävän asian kannalta olennaisia, ja toisaalta sellaisten sääntöjen välillä, jotka kuuluvat EY 202 ja EY 211 artiklassa tarkoitettuun ”täytäntöönpanoa koskevaan toimivaltaan”, välisestä erosta ks. mm. asia 25/70, Köster, tuomio 17.12.1970 (Kok. 1970, s. 1161, Kok. Ep. I, s. 515, 6 kohta) ja asia C-240/90, Saksa v. komissio, tuomio 27.10.1992 (Kok. 1992, s. I-5383, Kok. Ep. XIII, s. I-145, 36 ja 37 kohta).
(20)
–	Ks. mm. asia 23/75, Rey Soda, tuomio 30.10.1975 (Kok. 1975, s. 1279, Kok. Ep. II, s. 509) ja yhdistetyt asiat 279/84, 280/84, 285/84 ja 286/84, Rau ym. v. komissio, tuomio 11.3.1987 (Kok. 1987, s. 1069, 14 kohta) sekä yhdistetyt asiat T-64/01 ja T-65/01, Afrikanische Frucht-Compagnie ja Internationale Fruchtimport Weichert v. neuvosto ja komissio, tuomio 10.2.2004 (118 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(21)
– 	Valituskirjelmä (36 kohta).
(22)
– 	Ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa (33–37 kohta).
(23)
– 	Tämän kysymyksen osalta ks. myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa esittämät seikat (50–52 kohta).
(24)
– 	On näet riidatonta, että jokaisella yhteisön toimielimellä ja elimellä on laaja harkintavalta yksikköjensä organisaation osalta: yhteisön toimielinten osalta ks. mm. yhdistetyt asiat 109/63 ja 13/64, Muller v. komissio, tuomio 16.12.1964 (Kok. 1964, s. 1293) ja asia 69/83, Lux v. tilintarkastustuomioistuin, tuomio 21.6.1984 (Kok. 1984, s. 2447, 17 kohta) ja perustamissopimuksella perustettujen yhteisön elinten osalta asia C-15/00, komissio v. EIP, tuomio 10.7.2003 (Kok. 2003, s. I-7281, 67 kohta) ja yhdistetyt asiat T-178/00 ja T-341/00, Pflugradt v. EKP, Kok. 2002, s. II-4035; Kok. H. s. I-A-205 ja II-1039, joka on vahvistettu muutoksenhaussa asiassa C-409/02 P, Pflugradt v. EKP, 14.10.2004 annetulla tuomiolla (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(25)
– 	Ks. mm. asia 5/85, AKZO Chemie v. komissio, tuomio 23.9.1986 (Kok. 1986, s. 2585, Kok. Ep. VIII, s. 741, 35 kohta).
(26)
– 	Soveltaen Euroopan yhteisöjen yhteisen neuvoston ja yhteisen komission perustamisesta tehdyn sopimuksen (EYVL 1967, L 152, s. 2; toiselta nimeltään fuusiosopimus) 17 artiklaa.
(27)
– 	Em. asia AKZO Chemie v. komissio (36 kohta).
(28)
–	Ibidem, 37 kohta.
(29)
–	Idem.
(30)
–	Idem.
(31)
– 	6.2.1962 annettu neuvoston asetus (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204). Ks. yhdistetyt asiat 46/87 ja 227/88, Hoechst v. komissio, tuomio 21.9.1989 (Kok. 1989, s. 2859, Kok. Ep. X, s. 145, 44–46 kohta) ja yhdistetyt asiat 97/87–99/87, Dow Chemical Ibérica ym. v. komissio, tuomio 17.10.1989 (Kok. 1989, s. 3165, Kok. Ep. X, s. 179, 58 kohta).
(32)
– 	Asia T-254/99, Maja v. komissio, tuomio 12.3.2003 (Kok. 2003, s. II-757, 43 kohta).
(33)
– 	Asia T-275/94, CB v. komissio, tuomio 14.7.1995 (Kok. 1995, s. II-2169, 71 kohta).
(34)
– 	Asia C-137/92 P, komissio v. BASF ym., tuomio 15.6.1994 (Kok. 1994, s. I-2555, Kok. Ep. XV, s. I-239, 71 kohta).
(35)
– 	Asia C-191/95, komissio v. Saksa, tuomio 29.9.1998 (Kok. 1998, s. I-5449, 48 kohta).
(36)
–	Valituskirjelmä (44 kohta).
(37)
– 	Ks. lukuisien esimerkkien joukosta käsitteet ”tältä alueelta oleva asiakas” kauppaedustussopimusten alalla asiassa C-104/95, Kontogeorgas, tuomio 12.12.1996 (Kok. 1996, s. I-6643, 25–27 kohta), ”poikkeustapauks[et]”, jotka muodostavat poikkeuksia periaatteesta, jonka mukaan yhtiön taseen vastaaviin ja vastattaviin kuuluvat erät on arvostettava erikseen, asiassa C-275/97, DE + ES Bauunternehmung, tuomio 14.9.1999 (Kok. 1999, s. I-5331, 31 ja 32 kohta) tai ”vero” pääoman hankinnasta kannettavia välillisiä veroja koskevan lainsäädännön alalla asiassa C-206/99, SONAE, tuomio 21.6.2001 (Kok. 2001, s. I-4679, 22–26 kohta).
(38)
–	Em. asia Pflugradt v. EKP (ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 54 kohta), joka on vahvistettu muutoksenhaussa yhteisöjen tuomioistuimen em. tuomiolla asiassa Pflugradt v. EKP.
(39)
– Kursivointi tässä.
(40)
– 	Ks. viimeaikaisina esimerkkeinä asia C-122/01 P, T. Port v. komissio, tuomio 8.5.2003 (Kok. 2003, s. I‑4261, 27 kohta) ja asia C-116/03, Fichtner v. komissio, määräys 9.7.2004 (33 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(41)
–	Valituksenalainen tuomio (73 kohta).
(42)
–	Yhdistetyt asiat C-302/99 P ja C-308/99 P, komissio ja Ranska v. TF1, tuomio 12.7.2001 (Kok. 2001, s. I-5603, 31 kohta) ja yhdistetyt asiat C-57/00 P ja C-61/00 P, Freistaat Sachsen ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003 (Kok. 2003, s. I‑9975, 124 kohta) sekä asia C-39/00 P, SGA v. komissio, määräys 13.12.2000 (Kok. 2000, s. I‑11201, 77 kohta). Ks. myös vastaavasti asia C-396/93 P, Henrichs v. komissio, tuomio 14.9.1995 (Kok. 1995, s. I‑2611, 66 kohta) ja asia C-44/00 P, Sodima v. komissio, määräys 13.12.2000 (Kok. 2000, s. I‑11231, 93 kohta).