62010CJ0435_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C‑435/10,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Centrale Raad van Beroep (Alankomaat) on esittänyt 8.9.2010 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 13.9.2010, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
J. C. van Ardennen
vastaan
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J.-C. Bonichot sekä tuomarit A. Prechal, K. Schiemann (esittelevä tuomari), L. Bay Larsen ja E. Jarašiūnas,
julkisasiamies: Y. Bot,
kirjaaja: johtava hallintovirkamies M. Ferreira,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 8.9.2011 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
– Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen, asiamiehenään M. Mollee,
– Alankomaiden hallitus, asiamiehinään C. Wissels ja M. Noort,
– Euroopan komissio, asiamiehinään J. Enegren ja F. Wilman,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1. Ennakkoratkaisupyyntö koskee työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 20.10.1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY (EYVL L 283, s. 23), sellaisena kuin se on muutettuna 23.9.2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/74/EY (EYVL L 270, s. 10; jäljempänä direktiivi 80/987), 4, 5 ja 10 artiklan tulkintaa.
2. Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat J. C. van Ardennen ja Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut Werknemersverzekeringen (työntekijöiden sosiaalivakuutuslaitoksen hallitus, jäljempänä UWV) ja joka koskee UWV:n kieltäytymistä maksamasta van Ardennenille maksukyvyttömyyskorvausta täysimääräisenä, koska hän ei ollut vaaditussa määräajassa ilmoittautunut työnhakijaksi Centrale Organisatie voor Werk en Inkomen -nimisessä laitoksessa (työvoimatoimisto, jäljempänä CWI).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin säännöstö
3. Direktiivin 80/987 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta palkkaturvajärjestelmät turvaavat, jollei 4 artiklasta muuta johdu, työsopimuksista tai työsuhteista, myös työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettavasta erorahasta, jos tästä on säädetty kansallisessa lainsäädännössä, johtuvien maksamatta olevien työntekijöiden saatavien suorituksen.
Palkkaturvajärjestelmä turvaa maksamattomat palkkasaatavat tiettyä jäsenvaltioiden määrittämää päivää edeltävältä ja/tai tapauksen mukaan sen jälkeiseltä ajalta.”
4. Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltiot voivat rajoittaa palkkaturvajärjestelmien 3 artiklassa tarkoitettua vastuuta.
2. Käyttäessään 1 kohdassa tarkoitettua mahdollisuutta jäsenvaltion on vahvistettava sen ajan kesto, jolta palkkaturvajärjestelmän on vastattava maksamatta olevista saatavista. Tämä aika ei kuitenkaan saa olla lyhyempi kuin 3 artiklassa tarkoitettua päivää edeltävä ja/tai sen jälkeinen ajanjakso, joka kattaa työsuhteen kolme viimeistä kuukautta. Jäsenvaltiot voivat sisällyttää tämän kolmen kuukauden vähimmäisajan viiteajanjaksoon, jonka pituus on vähintään kuusi kuukautta.
Jäsenvaltiot, jotka säätävät vähintään 18 kuukauden viiteajanjakson, voivat rajoittaa kahdeksaan viikkoon ajan, jolta palkkaturvajärjestelmä vastaa maksamatta olevista saatavista. Tässä tapauksessa vähimmäisajanjakson laskemisessa otetaan huomioon työntekijöille edullisimmat ajanjaksot.
3. Jäsenvaltiot voivat lisäksi asettaa enimmäismääriä palkkaturvajärjestelmän suoritettavaksi tuleville maksuille. Nämä enimmäismäärät eivät saa alittaa tasoa, joka on yhteensopiva tämän direktiivin sosiaalisen tavoitteen kanssa.
Käyttäessään tätä mahdollisuutta jäsenvaltion on ilmoitettava komissiolle menetelmä, jota noudattaen se asettaa enimmäismäärän.”
5. Saman direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on annettava yksityiskohtaiset säännökset palkkaturvajärjestelmien organisaatiosta, rahoituksesta ja toiminnasta erityisesti seuraavien periaatteiden mukaisesti:
a) järjestelmän käytössä olevat varat ovat työnantajan liikeomaisuudesta erillään, eikä maksukyvyttömyysmenettely koske niitä;
b) työnantajat osallistuvat rahoitukseen, jos viranomaiset eivät vastaa siitä kokonaan;
c) järjestelmän vastuuseen ei vaikuta se, onko velvollisuus osallistua rahoitukseen täytetty vai ei.”
6. Direktiivin 80/987 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta:
a) toteuttaa väärinkäytösten estämiseksi tarvittavia toimenpiteitä;
b) evätä 3 artiklassa tarkoitettua turvaa tai poistaa 7 artiklassa tarkoitettu vastuu taikka vähentää niitä, jos ilmenee, että velvoitteen täyttäminen ei ole perusteltua, koska työntekijällä ja työnantajalla on sellaisia erityisiä siteitä toisiinsa ja sellaisia yhteisiä etuja, jotka johtuvat heidän välisestään salaisesta sopimuksesta;
c) evätä 3 artiklassa tarkoitettu maksuvelvollisuus tai poistaa 7 artiklassa tarkoitettu vastuu taikka heikentää niitä tapauksissa, joissa työntekijä yksin tai lähisukulaistensa kanssa on omistanut olennaisen osan työnantajan yrityksestä tai yritystoiminnasta ja vaikuttanut huomattavasti sen toimintaan.”
Kansallinen säännöstö
7. Työttömyysturvalain (Werkloosheidswet, jäljempänä WW) IV luku koskee vastuuta palvelussuhteesta johtuvista velvoitteista työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa. Tähän lukuun kuuluvan WW:n 61 §:n mukaan työntekijällä on oikeus korvaukseen, jos hänellä on maksukyvyttömäksi todetulta työnantajalta palkkaa, lomapalkkaa tai lomarahaa koskeva saatava.
8. WW:n 64 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Tässä luvussa säädettyyn korvaukseen sisältyy
a. palkka enintään 13 viikon ajanjaksolta, joka välittömästi edeltää
1. päivää, jona työsuhde päättyy purkamisen vuoksi
2. päivää, jona työsuhde päättyy osapuolten yhteisestä sopimuksesta
3. päivää, jona työsuhde päättyy suoraan lain nojalla
4. päivää, jona työsuhde on irtisanottu
b. palkka enintään työntekijään sovellettavalta irtisanomisajalta – – ja
c. lomapalkka, lomaraha sekä työsuhteeseen perustuvat kolmansien saatavat työnantajalta – –.”
9. WW:n 65 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Edellä 64 §:ssä tarkoitetusta korvauksesta vähennetään seuraavat erät täysimääräisesti:
a. tulot työskentelystä työntekijänä ja tulot toiminnan harjoittamisesta sellaisissa olosuhteissa, ettei häntä sen perusteella pidetä työntekijänä, 64 §:n 1 momentin a ja b kohdassa tarkoitettuna ajanjaksona tehdyn työn osalta
– –.”
10. CWI:ssä ilmoittautumista koskevan päätöksen (Besluit registratie CWI; Nederlandse Staatscourant 2002, nro 229) 2 §:n 1 momentista ilmenee, että työntekijän, jolla on oikeus WW:n IV luvussa säädettyyn korvaukseen, on ilmoittauduttava työnhakijaksi CWI:ssä viimeistään ensimmäisenä työpäivänä sen päivän jälkeen, jota edeltävänä päivänä WW:n 64 §:n 1 momentin b kohdassa tarkoitettu irtisanomisaika on alkanut.
11. Konkurssilain (Faillissementswet) 40 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”1. Konkurssivelallisen palveluksessa olevilla työntekijöillä ja vastaavasti pesänhoitajalla on oikeus irtisanoa työsopimus sovittua tai laissa säädettyä irtisanomisaikaa noudattaen, kuitenkin siten, että työsopimus voidaan kaikissa tapauksissa irtisanoa kuuden viikon irtisanomisajalla. – –”
12. UWV:n määräämistä seuraamuksista annetun päätöksen (Maatregelenbesluit UWV; Nederlandse Staatscourant 2004, nro 163) 3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”– –
Jollei varoitus ole riittävä, – – WW:ssä – – säädettyjen velvoitteiden ensimmäiseen ryhmään kuuluvien velvoitteiden täyttämisen tai asianmukaisen täyttämisen laiminlyönnistä määrättävien seuraamusten suuruus ja kestoaika ovat seuraavat:
– –
c. 20 prosenttia myöhästymisen kestoajalta, kuitenkin enintään 52 [viikolta], jos asetetun määräajan ylitys on enemmän kuin – – kalenteripäivää.”
Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
13. Van Ardennen työskenteli 1.8.1985 alkaen Fruit Sellers International BV -nimisessä yrityksessä, joka asetettiin konkurssiin 28.11.2006. Van Ardennen sai maksun kaikesta hänelle kuuluneesta palkasta, joten maksamattomia erääntyneitä palkkasaatavia ei jäänyt.
14. Yritettyään menestyksettä oman yrityksen käynnistämistä van Ardennen ilmoittautui CWI:ssä 15.5.2007 ja teki 20.5.2007 työttömyyskorvaushakemuksen. Hän ilmoittautui työnhakijaksi vasta 29.5.2007.
15. Van Ardennen teki 7.6.2007 UWV:lle maksukyvyttömyyskorvausta koskevan hakemuksen.
16. UWV teki 11.9.2007 päätöksen, jolla van Ardennen oikeutettiin saamaan maksukyvyttömyyskorvausta maksamatta jääneistä palkoista ajalta 29.11.2006–12.2.2007. UWV:n toimittaman selityksen mukaan tämä ajanjakso vastaa WW:n 64 §:n 1 momentin b kohdassa tarkoitettua irtisanomisaikaa. Korvaukseen sisältyi seuraavat määrät: palkkaa, autokuluja, lomapalkkaa ja lomarahaa vastaava 26 505,15 euron bruttopalkka ja työstä aiheutuneiden kulujen korvauksena 1 200 euron nettohyvitys.
17. UWV alensi kuitenkin WW:n IV luvun nojalla tätä rahamäärää 20 prosentilla sillä perusteella, ettei van Ardennen ollut määräajassa ilmoittautunut työnhakijaksi.
18. UWV hylkäsi van Ardennenin valituksen 18.12.2007 antamallaan päätöksellä, joka niin ikään perustui siihen, että WW:ssä säädettiin velvollisuus ilmoittautua CWI:ssä työnhakijaksi ja jatkaa ilmoittautumista.
19. Valitus, jonka van Ardennen teki tästä päätöksestä Rechtbankiin, hylättiin edelleen samalla perusteella, minkä jälkeen van Ardennen haki muutosta Centrale Raad van Beroep -nimisessä tuomioistuimessa.
20. UWV:n selityksen mukaan WW:n 64 §:ssä tarkoitetusta korvauksesta vähennetään WW:n 65 §:n nojalla viitejakson aikana tehdystä työstä saadut tulot kokonaisuudessaan. UWV huomauttaa, että velvollisuudella ilmoittautua työnhakijaksi on tarkoitus parantaa asianomaisen työntekijän mahdollisuuksia saada viitejakson aikana uusi työpaikka ja siten rajoittaa palkkaturvajärjestelmään kohdistuvat kustannukset mahdollisimman pieniksi.
21. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kun otetaan huomioon se tarkoitus, joka velvollisuudella ilmoittautua työnhakijaksi on lain mukaan, tulee esille kysymys siitä, onko henkilön työtulot siltä ajalta, jolta hänellä on oikeus maksukyvyttömyyskorvauksen saamiseen, vähennettävä tuosta korvauksesta. Se viittaa asiassa C-373/95, Maso ym., 10.7.1997 annettuun tuomioon (Kok., s. I-4051), jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, ettei jäsenvaltio voi kieltää direktiivillä 80/987 turvattujen määrien päällekkäisyyttä tuossa asiassa kyseessä olleen liikkuvuusavustuksen kaltaisen korvauksen kanssa, koska tällainen korvaus ei ole työsopimukseen tai työsuhteeseen liittyvä korvaus, koska sitä maksetaan työntekijälle vasta hänen irtisanomisensa jälkeen eikä sillä siis pyritä korvaamaan työsuhteen perusteella tehtyä työtä.
22. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kyseisestä tuomiosta voidaan implisiittisesti päätellä, että päällekkäisyys saataisiin kieltää silloin, kun kyseessä on palkka työskentelystä viitejakson aikana.
23. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, ettei direktiivin 80/987 4 artiklan 3 kohdassa kielletä antamasta sellaista sääntöä, jonka tarkoituksena on päällekkäisyyden kieltäminen. Se, että maksukyvyttömyyskorvauksesta vähennetään tulot, jotka työntekijä on tosiasiallisesti saanut työskentelystä irtisanomisaikana, näyttää tämän direktiivin tavoite huomioon ottaen perustellulta, koska tällaisella vähennyksellä ei heikennetä direktiivissä taattua vähimmäisturvaa.
24. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että direktiivin 80/987 4, 5 ja 10 artiklan perusteella jäsenvaltiot voivat antaa yksityiskohtaisia säännöksiä palkkaturvajärjestelmien organisaatiosta, rahoituksesta ja toiminnasta ja joissakin tapauksissa myös rajoittaa suojaa, joka tällä direktiivillä on tarkoitus antaa työntekijöille (ks. eräiden vanhentumisaikojen soveltamista koskeva asia C-125/01, Pflücke, tuomio 18.9.2003, Kok., s. I-9375 ja asia C-69/08, Visciano, tuomio 16.7.2009, Kok., s. I-6741). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa vielä, ettei se pysty ratkaisemaan selvästi, onko velvollisuus ilmoittautua työnhakijaksi sellainen säännös, jonka jäsenvaltio voisi yleisesti antaa direktiivin 80/987 näiden säännösten perusteella.
25. Centrale Raad van Beroep katsoi siten olevan epätietoisuutta siitä, ovatko maksukyvyttömyyskorvauksen saamisen edellytykseksi asetettu velvollisuus ilmoittautua työnhakijaksi sekä tämän korvauksen alentaminen ilmoittautumisen myöhästymisen perusteella yhteensopivia direktiivin 80/987 säännösten kanssa, ja päätti sen vuoksi lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Onko [direktiiviä 80/987] ja erityisesti sen 4, 5 ja 10 artiklaa tulkittava siten, että kansallinen säännöstö, jossa työntekijät, jotta he voisivat käyttää (täysimääräisesti) oikeuttaan saada maksamattomat palkkasaatavansa palkkaturvana, velvoitetaan ilmoittautumaan työnhakijoiksi viimeistään ensimmäisenä työpäivänä sen päivän jälkeen, jona työsuhde on irtisanottu tai olisi kohtuudella pitänyt irtisanoa, on jo yleisesti yhteensopimaton direktiivin kanssa?
Jos vastaus on kieltävä:
2) Onko [direktiiviä 80/987] ja erityisesti se n 4, 5 ja 10 artiklaa tulkittava siten, että kansallinen säännöstö, jossa tämä ilmoittautumisvelvollisuus asetetaan myös työntekijöille, jotka ovat irtisanomisaikana ryhtyneet työskentelemään itsenäisinä yrittäjinä tai ammatinharjoittajina, on yhteensopimaton direktiivin kanssa?
3) Onko [direktiiviä 80/987] ja erityisesti sen 4, 5 ja 10 artiklaa tulkittava siten, että kansallinen sääntely, jonka perusteella tämän ilmoittautumisvelvoitteen (määräajassa) noudattamatta jättäminen voi johtaa maksukyvyttömyyskorvauksen jättämiseen osittain maksamatta siten, että tämän seuraamuksen suuruus ja kestoaika riippuvat muun muassa ajankohdasta, jona velvoite on sittemmin kuitenkin täytetty, on yhteensopimaton direktiivin kanssa?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
26. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 80/987 säännöksiä tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa työntekijöiden, joiden työnantaja on tullut maksukyvyttömäksi, oikeudelle saada pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevien kaltaisista maksamattomista palkkasaatavistaan täysimääräinen suoritus asetetaan edellytykseksi velvollisuus ilmoittautua työnhakijaksi.
27. Tästä on aluksi muistettava, että oikeuskäytännön mukaan direktiivin 80/987 sosiaaliseen päämäärään sisältyy se, että työntekijöille on työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa varmistettava Euroopan unionissa tietty vähimmäissuoja heidän työsopimuksista tai työsuhteista johtuvien, määrätyltä ajanjaksolta maksamatta olevien palkkasaataviensa maksun varmistamiseksi (ks. yhdistetyt asiat C-19/01, C-50/01 ja C-84/01, Barsotti ym., tuomio 4.3.2004, Kok., s. I-2005, 35 kohta sekä em. asia Visciano, tuomion 27 kohta).
28. Tästä syystä direktiivin 80/987 3 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltiot, jollei mainitun direktiivin 4 artiklasta muuta johdu, toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että palkkaturvajärjestelmät turvaavat maksun kyseisistä työntekijöiden maksamatta olevista saatavista.
29. Pääasian oikeudenkäynnin asiakirja-aineistosta ilmenee, että van Ardennenille on kieltäydytty maksamasta palkkasaatavaa WW:n 64 §:n 1 momentin b kohdassa tarkoitetulta irtisanomisajalta täysimääräisenä sillä perusteella, että hän on ilmoittautunut työnhakijaksi myöhästyneenä.
30. On korostettava, että unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että van Ardennenin palkkaturvahakemus perustuu kiistattoman ja Alankomaiden kansallisessa säännöstössä eli WW:n 64 §:n 1 momentin b kohdassa tunnustetun saatavan olemassaoloon. Kun tällainen saatava konkurssiin joutuneelta työnantajalta on objektiivisesti olemassa, sen maksaminen kuuluu direktiivin 80/987 3 artiklan sääntelyn piiriin ja se taataan tällä direktiivillä.
31. Tästä on syytä huomauttaa, että jäsenvaltioilla on direktiivin 80/987 4 artiklan mukaan vain poikkeuksellisesti oikeus rajoittaa saman direktiivin 3 artiklassa tarkoitettua maksuvelvollisuutta. Tällainen rajoittaminen on mahdollista joko kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdan mukaisena maksuun oikeuttavan ajanjakson rajoittamisena tai saman direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaisena maksun enimmäismäärän asettamisena.
32. Samassa direktiivin 80/987 4 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jos jäsenvaltio käyttää mahdollisuutta tämän enimmäismäärän asettamiseen, sen on ilmoitettava tästä komissiolle.
33. Asiakirja-aineistosta ilmenee, ettei pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevassa lainsäädännössä aseteta korvaukselle enimmäismäärää eikä kyseinen lainsäädäntö siten kuulu direktiivin 80/987 4 artiklan 3 kohdassa säädetyn mahdollisuuden piiriin.
34. Lisäksi on syytä todeta, että direktiivin 80/987 4 artiklaa on tulkittava suppeasti ja direktiivin sosiaalisen tavoitteen mukaisesti, joka on vähimmäissuojan takaaminen kaikille työntekijöille (ks. asia C-125/97, Regeling, tuomio 14.7.1998, Kok., s. I-4493, 20 kohta). Tämän vuoksi ne tapaukset, joissa palkkaturvajärjestelmien maksuvelvollisuuden rajoittaminen on sallittua, luetellaan direktiivissä 80/987 tyhjentävästi ja kyseisiä säännöksiä on tulkittava suppeasti ottaen huomioon niiden luonne poikkeussäännöksinä ja tämän direktiivin tavoite.
35. Tästä näkökulmasta on pakko todeta, että olisi direktiivin 80/987 tarkoituksen vastaista tulkita tätä direktiiviä ja erityisesti sen 3 ja 4 artiklaa siten, että pääasian kantajan asemassa olevalle työntekijälle hänen palkkasaatavistaan suoritettavaa korvausta alennettaisiin kiinteämääräisesti ja automaattisesti sen vuoksi, ettei pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevassa kansallisessa säännössä vahvistettua velvollisuutta ilmoittautua tietyssä määräajassa työnhakijaksi ole noudatettu, eikä hän näin ollen saisi palkkaturvaa niistä ansionmenetyksistä, jotka hänelle on todella aiheutunut viitejakson aikana.
36. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemasta ja tämän tuomion 24 kohdassa viitatusta oikeuskäytännöstä on lisäksi syytä todeta komission esittämän aiheellisen huomautuksen mukaisesti, että pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltainen velvollisuus ilmoittautua määräajassa työnhakijaksi ja sen noudattamatta jättämisestä aiheutuva maksukyvyttömyyskorvauksena suoritettavan määrän alentaminen eivät ole luonteeltaan verrattavissa maksukyvyttömyyskorvauksen hakemista koskeviin vanhentumisaikoihin.
37. On tärkeää täsmentää vielä, ettei pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevassa asiassa ole kyse direktiivin 80/987 sosiaaliset päämäärät ylittävien määrien maksamisesta, jota jäsenvaltioilla on tämän direktiivin 4 artiklan mukaan oikeus rajoittaa (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Barsotti ym., tuomion 34 kohta). Näin ollen kansallinen sääntö, jolla uudesta työpaikasta mahdollisesti saatavien tulojen päällekkäisyyden todennäköisyyden pienentämiseksi pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan säännön tavoin vähennetään palkkasaatavista maksettavia korvauksia kiinteämääräisesti ja automaattisesti, merkitsee välitöntä heikennystä direktiivin 80/987 tavoitteena olevaan suojan vähimmäistasoon työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa, ja näin on siitä riippumatta, onko direktiivi 80/987 esteenä sellaiselle kansalliselle säännölle, jonka mukaan asianomaisen saamat todelliset tulot irtisanomisajalta vähennetään korvauksen määrästä.
38. Vaikka direktiivin 80/987 10 artiklassa sitä paitsi sallitaan jäsenvaltioiden toteuttavan väärinkäytösten estämiseksi tarvittavat toimenpiteet, ennakkoratkaisupyyntöön ei sisälly mitään sellaista, mikä voisi osoittaa olevan olemassa mitään sellaista väärinkäytöstä, jota pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevalla ilmoittautumisvelvollisuudella on tarkoitus torjua. Lisäksi UWV on istunnossa nimenomaisesti vahvistanut, ettei tämä velvoite millään tavoin perustu kyseiseen 10 artiklaan.
39. Ensimmäiseen kysymykseen on edellä esitetyin perustein vastattava, että direktiivin 80/987 3 ja 4 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa työntekijöiden, joiden työnantaja on tullut maksukyvyttömäksi, oikeudelle saada pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevien kaltaisista maksamattomista palkkasaatavistaan täysimääräinen suoritus asetetaan edellytykseksi velvollisuus ilmoittautua työnhakijaksi.
Toinen ja kolmas kysymys
40. Koska ensimmäiseen kysymykseen on vastattu myöntävästi, toiseen ja kolmanteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
41. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 20.10.1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 23.9.2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/74/EY, 3 ja 4 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa työntekijöiden, joiden työnantaja on tullut maksukyvyttömäksi, oikeudelle saada pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevien kaltaisista maksamattomista palkkasaatavistaan täysimääräinen suoritus asetetaan edellytykseksi velvollisuus ilmoittautua työnhakijaksi.