62002CC0464_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Nyt esillä olevassa asiassa komissio on nostanut EY 226 artiklan nojalla Tanskaa vastaan kanteen, joka koskee Tanskassa asuvien henkilöiden käyttämien, toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityjen ajoneuvojen käyttöön Tanskassa sovellettavaa lainsäädäntöä ja käytäntöä.
2. Tällainen tilanne on useimmiten kyseessä silloin, kun Tanskassa asuva henkilö on sellaisen yrityksen palveluksessa, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, ja tämä työnantaja antaa työntekijän käyttöön – joko yksinomaan ammatilliseen tai sekä yksityiseen että ammatilliseen käyttöön – auton, joka on rekisteröity työnantajan nimiin siinä maassa, jossa työnantajan kotipaikka on.
Asiaa koskevat tosiseikat
3. Tanskassa peritään uusien ajoneuvojen hankinnasta rekisteröintivero, jonka määrä lasketaan ajoneuvon arvon perusteella. Veroaste on 105 prosenttia ajoneuvon hankintahinnasta (mukaan luettuna arvonlisävero ja muut verot, joiden osuus on yhteensä 34 prosenttia) vuosittain määriteltävään kynnysarvoon saakka ja 180 prosenttia yli menevältä osalta.(2) Vaikka joissakin muissa jäsenvaltioissa on käytössä samankaltainen, joskin huomattavasti alhaisempi vero, Ruotsissa ja Saksassa, joista on suora tieyhteys Tanskaan, ei ole tällaista veroa.
4. Tanskan lainsäädännön(3) mukaan, jota sovellettiin yleisesti 1.7.1999 asti ja sovelletaan edelleen tietyissä tapauksissa, (jäljempänä alkuperäinen lainsäädäntö) Tanskassa asuva henkilö ei saa käyttää toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityä ajoneuvoa ilman lupaa, ja tämä lupa voidaan myöntää vain, jos autoa käytetään pääasiallisesti ulkomailla ja on aivan erityisiä syitä olla rekisteröimättä sitä Tanskassa. On ilmeistä, että lupa myönnetään yleensä vain viikonlopuiksi ja pyhäpäiviksi suorille reiteille Saksan tai Ruotsin rajan ja henkilön kotipaikan välillä; ajoneuvoa ei voi käyttää muutoin yksityistarkoituksiin. Rikkomuksesta voidaan määrätä sakko. Jos Tanskassa asuva henkilö aikoo käyttää toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen työnantajan hänen käyttöönsä antamaa työsuhdeautoa olosuhteissa, jotka eivät vastaa luvan myöntämisen edellytyksiä, voimassa olevan lainsäädännön nojalla ainoana vaihtoehtona on rekisteröidä auto uudelleen Tanskassa ja maksaa rekisteröintivero kokonaisuudessaan.
5. Alkuperäistä lainsäädäntöä on muutettu vuonna 1999(4) niin, että Tanskassa asuva henkilö saa käyttää työnantajansa nimiin toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityä ajoneuvoa Tanskassa edellyttäen, että hän hankkii sille luvan ja että hän työskentelee tälle työnantajalle päätoimisesti. Tämä ehto täyttyy, kun työntekijä on kyseisen työnantajan palveluksessa kokopäiväisesti tai ansaitsee tässä toimessa vähintään puolet tuloistaan. Tanskan mukaan päätoimisuuden perusteeseen päädyttiin, jotta säännösten väärinkäytön mahdollisuus voitaisiin mahdollisimman pitkälti estää.
6. Lupaa on säilytettävä ajoneuvossa ja se on esitettävä poliisille pyydettäessä, ja luvan saamiseksi on suoritettava vero, jonka määrä on tietty osuus Tanskan rekisteröintiverosta. Vero voidaan laskea kahdella tavalla.
7. Ensiksi kun ajoneuvoa käytetään yksinomaan ammatillisiin tarkoituksiin, maksetaan päiväkohtaista veroa, jonka määrä on autojen ja moottoripyörien osalta 60 Tanskan kruunua (DKK) (noin 8 euroa) ja tavarankuljetusajoneuvojen osalta 30 DKK (noin 4 euroa). Veroa maksetaan jokaiselta päivältä, jona ajoneuvoa käytetään Tanskassa.
8. Toiseksi sikäli kuin ja niin kauan kuin ajoneuvoa käytetään sekä yksityisiin että ammatillisiin tarkoituksiin, maksetaan täysimääräisenä Tanskassa kannettavan rekisteröintiveron suuruinen vero, joka veloitetaan neljännesvuosittain 3 prosentin suuruisina erinä kokonaissummasta yhdessä lisäveron kanssa, jonka suuruus on 1,5 prosenttia jäljellä olevasta kokonaismäärästä; lisäksi on maksettava kertamaksuna neljännesvuosittaisen erän ja lisäveron suuruinen takuu. Yleiskirjeen(5) mukaan työntekijän päivittäistä työmatkaa hänen Tanskassa sijaitsevan kotipaikkansa ja toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan työpaikkansa välillä pidetään yksityiskäyttönä; tällainen käyttötarkoitus estää näin ollen päiväkohtaisen veron soveltamisen.
9. Verovelvollinen on molemmissa tapauksissa työnantaja.
10. Uuden lainsäädännön mukainen lupamenettely on seuraavanlainen. Kirjallinen hakemus, jossa täsmennetään, koskeeko se päiväkohtaista vai neljännesvuosittain maksettavaa veroa, osoitetaan paikallisille tulli‑ ja veroviranomaisille. Hakemukseen on liitettävä työnantajan antama todistus, jossa selostetaan yksityiskohtaisesti työsuhteen ehdot ja todetaan nimenomaisesti, että kyseessä on työntekijän päätoimi.
11. Kannettaessa neljännesvuosittain maksettavaa veroa, jonka määrä arvioidaan ajoneuvon arvon perusteella, tulliviranomaiset tekevät väliaikaisen arvion, joka ei yleensä edellytä ajoneuvon näkemistä, ja lupa myönnetään pian sen jälkeen. Tulliviranomaisista riippumaton ajoneuvojen arviointiviranomainen tekee myöhemmin lopullisen arvion.
12. Lupa myönnetään automaattisesti, jos hakemus on asianmukainen. Hakijalle toimitetaan lisäksi tuulilasiin kiinnitettävät tarrat, joissa on ajoneuvon rekisteröintinumero. Kannettaessa päiväkohtaista veroa työnantajan tai työntekijän on kirjoitettava tarraan auton käyttöpäivämäärä, jotta ajoneuvoa voidaan tuolloin käyttää lainmukaisesti Tanskassa. Kannettaessa neljännesvuosittaista veroa toimitetaan yksi tarra jokaista kautta varten, jolle lupa on myönnetty (enintään kahden vuoden ajaksi).
13. Mikäli Tanskassa asuvalla henkilöllä, joka kuljettaa ulkomailla rekisteröityä ajoneuvoa, ei ole esittää lupaa ja tuulilasiin kiinnitettäviä tarroja, hänelle voidaan määrätä sakko, minkä lisäksi ajoneuvo voidaan takavarikoida.
14. Alkuperäistä lainsäädäntöä sovelletaan edelleen silloin, kun uudessa lainsäädännössä edellytetty päätoimisuuden ehto ei täyty.
15. Komissio vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Tanska on rikkonut EY 10 ja EY 39 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska sen lainsäädännössä ja hallintokäytännössä 1) ei sallita sellaisten työntekijöiden, jotka asuvat pysyvästi Tanskassa ja työskentelevät naapurijäsenvaltiossa, käyttää ammatillisiin ja yksityisiin tarkoituksiin työsuhdeautoa, joka on rekisteröity naapurivaltiossa, jossa työnantajalla on kotipaikka, ja 2) sallitaan ainoastaan työntekijöiden, jotka asuvat Tanskassa ja työskentelevät toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa, käyttää ammatillisiin tai yksityisiin tarkoituksiin ajoneuvoa, erityisesti työsuhdeautoa, joka on rekisteröity jossakin toisessa jäsenvaltiossa, jossa heidän työnantajallaan on kotipaikka, edellyttäen, että kyseinen toimi on asianomaisen henkilön päätoimi ja että erityinen maksu on suoritettu.
16. Oletan, että pyydetyn ratkaisun ensimmäinen osa koskee alkuperäistä lainsäädäntöä ja toinen uutta lainsäädäntöä.
EY 39 artiklan soveltamisala
17. Komissio väittää lähinnä, että sekä alkuperäinen että uusi lainsäädäntö ovat EY 39 artiklan mukaisen työntekijöiden vapaan liikkuvuuden vastaisia, koska niillä rajoitetaan sekä työntekijöiden oikeutta hakea työtä toisesta jäsenvaltiosta että muiden jäsenvaltioiden työnantajien vapautta ottaa palvelukseensa Tanskassa asuvia työntekijöitä.
18. Tanska väittää ensin asiassa väliintulijana olevan Suomen tukemana, etteivät alkuperäinen tai uusi lainsäädäntö kuulu EY 39 artiklan soveltamisalaan, koska niillä ei rajoiteta työntekijöiden pääsyä työmarkkinoille. Tanska toteaa erityisesti, ettei kyseisellä lainsäädännöllä rajoiteta Tanskassa asuvan henkilön pääsyä toisten jäsenvaltioiden työmarkkinoille eikä estetä yrityksiä, joilla on kotipaikka muissa jäsenvaltioissa, ottamasta palvelukseensa Tanskassa asuvia työntekijöitä, vaan siinä ainoastaan säädellään Tanskassa asuvien henkilöiden käyttämien, toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityjen työsuhdeautojen käyttöedellytyksiä Tanskassa.
19. Sen jälkeen, kun komissio ja Tanska olivat jättäneet kirjelmänsä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, yhteisöjen tuomioistuin antoi tuomion asiassa Van Lent.(6) Asia koski sellaisen auton käyttöä, jonka Luxemburgiin sijoittautunut työnantaja oli antanut Belgiassa asuvan työntekijänsä käyttöön, ja siinä yhteisöjen tuomioistuin totesi, että EY 39 artiklan kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään jäsenvaltiossa asuvaa työntekijää käyttämästä sen alueella rajanaapurina olevassa jäsenvaltiossa rekisteröityä ajoneuvoa, joka kuuluu leasingyritykselle ja jonka on työntekijän käyttöön antanut hänen työnantajansa, joka on leasingyrityksen tavoin sijoittautunut tähän toiseen jäsenvaltioon.
20. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa pidetyssä istunnossa Tanska pyrki tekemään eron esillä olevan asian ja asian Van Lent välillä sillä perusteella, että Belgian silloisen lainsäädännön nojalla kyseisen auton käyttäjä ei voinut rekisteröidä autoa Belgiassa, sillä rekisteröintihakemuksen saattoi tehdä vain auton omistaja, jolla oli oltava belgialainen arvonlisäverotunnus tai kotipaikka Belgiassa. Tanskan uudessa lainsäädännössä sen sijaan sallitaan työsuhdeauton käyttäjän rekisteröidä työnantajansa omistama auto.
21. En kuitenkaan katso, että tämä ero olisi merkittävä. Yhteisöjen tuomioistuin kyllä totesi asiassa Van Lent antamassaan tuomiossa, että Belgian lainsäädännöstä seurasi, ettei työntekijä voinut rekisteröidä ajoneuvoa Belgiassa, koska hän ei ollut sen omistaja, ja ettei omistajakaan eli leasingyhtiö voinut rekisteröidä sitä, koska se ei ollut sijoittautunut Belgiaan eikä sillä ollut belgialaista arvonlisäverotunnusta.(7) Yhteisöjen tuomioistuin totesi kuitenkin myös, että ”tällainen lainsäädäntö voi saada jäsenvaltioon sijoittautuneen työnantajan luopumaan toisessa jäsenvaltiossa asuvan työntekijän palkkaamisesta tällaiseen työhönottoon liittyvien korkeampien kustannusten ja hallinnollisten vaikeuksien takia”.(8)
22. Tämä tarkastelu pätee samalla tavoin nyt käsiteltävänä olevaan asiaan, jossa toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut työnantaja voi antaa Tanskassa asuvan työntekijänsä käyttöön – vaikkakin yksinomaan ammatilliseen käyttöön – työsuhdeauton ainoastaan, mikäli työnantaja on valmis joko rekisteröimään auton uudelleen Tanskassa ja maksamaan kohtuuttoman korkean rekisteröintiveron tai noudattamaan asetettua lupamenettelyä ja maksamaan joko päiväkohtaista tai määrältään mahdollisesti rekisteröintiveron suuruista, neljännesvuosittaisissa erissä maksettavaa veroa yhdessä korkolisän ja takuun kanssa.
23. Kuten komissio huomauttaa, määräykset, jotka nyt käsiteltävänä olevassa asiassa estävät tai vaikeuttavat työntekijän ammatin harjoittamista rasittamalla hänen mahdollista työnantajaansa hallinnollisesti tai taloudellisesti, rajoittavat mahdollisuutta päästä työhön. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut yleisemmin, että kaikilla henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevilla perustamissopimuksen määräyksillä on tarkoitus helpottaa yhteisön jäsenvaltioiden kansalaisten kaikenlaista ansiotyön harjoittamista yhteisön alueella, ja kyseisten määräysten vastaisia ovat kaikki toimenpiteet, joilla voi olla epäsuotuisa vaikutus näihin kansalaisiin, kun he haluavat harjoittaa taloudellista toimintaa toisen jäsenvaltion alueella.(9)
24. Vaikka Tanska myöntää, että erikseen tarkasteltuna saattaa näyttää siltä, että tämä lainsäädäntö saa toisen jäsenvaltion työnantajan luopumaan ottamasta palvelukseensa Tanskassa asuvaa työntekijää, se väittää, ettei lainsäädäntöä pitäisi tarkastella erikseen ja että kun otetaan huomioon palkkaus ja muut etuudet laajemmassa yhteydessä, sillä ei ole tällaista vaikutusta.
25. Mielestäni tätä väitettä ei kuitenkaan tarvitse tarkastella erikseen. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa Clean Car Autoservice,(10) työntekijöillä olevaan oikeuteen tulla palkatuksi ilman syrjintää täytyy liittyä työnantajien oikeus saada palkata työntekijöitä noudattaen työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevia oikeussääntöjä; nämä säännöt voitaisiin helposti sivuuttaa, jos jäsenvaltiot voisivat niiden välttämiseksi pelkästään säätää työnantajille työntekijän palkkaamista koskevia sellaisia ehtoja, jotka työntekijän on täytettävä ja jotka – mikäli ne koskevat työntekijää suoraan – rajoittavat työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevan EY 39 artiklan mukaisen oikeuden käyttämistä.
26. Nämä periaatteet pätevät mielestäni yhtä lailla nyt käsiteltävänä olevan kaltaiseen asiaan, jossa jäsenvaltion lainsäädännössä asetetaan syrjivien vaatimusten sijaan palkkaa tai etuuksia koskevia ehtoja, jotka saattavat saada toisen jäsenvaltion työnantajat luopumaan ottamasta palvelukseensa ensimmäisessä jäsenvaltiossa asuvaa työntekijää. On lisättävä, että lupa on hankittava ja päiväkohtainen vero maksettava, vaikka työsuhdeauto olisikin tarkoitettu yksinomaan ammatilliseen käyttöön. Näissäkin tapauksissa, joissa auton antamista työntekijän käyttöön ei voida pitää koko palkka‑ ja etuuspaketin osana, näyttää näin ollen melko varmalta, että kuten komissio väittää, työnantaja, jonka kotipaikka on Saksassa (tai Ruotsissa), palkkaa mieluummin omassa maassaan asuvan työntekijän toimeen, johon kuuluu liikematkoja Tanskaan tai Tanskan läpi.
27. Tämän vuoksi katson, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä oleva lainsäädäntö sekä kuuluu EY 39 artiklan soveltamisalaan että on periaatteessa sen vastainen.
28. Koska lainsäädäntö on EY 39 artiklan vastainen sen takia, että sillä on rajoittava vaikutus, ei mielestäni ole tarpeen tarkastella Tanskan toissijaista väitettä, jonka mukaan lainsäädäntö ei ole syrjivää. Kyseisen väitteen oikeellisuudesta riippumatta on selvää, että EY 39 artiklassa kielletään paitsi kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä työsopimusten tekemisessä sekä palkkauksessa ja muissa työehdoissa jäsenvaltioiden työntekijöiden välillä, myös kansalliset säännökset, jotka estävät työntekijöiden vapaan liikkuvuuden, vaikka näitä säännöksiä sovellettaisiin riippumatta kyseisten työntekijöiden kansalaisuudesta.(11) Vaikka Tanska näin ollen olisikin oikeassa väittäessään, että lainsäädäntö ei ole syrjivää, lainsäädäntö on silti EY 39 artiklan vastainen.
29. Koska komission nostama kanne voidaan hyväksyä EY 39 artiklan nojalla, mielestäni ei ole tarpeen käsitellä erikseen komission väitettä, jonka mukaan Tanskan lainsäädäntö on EY 10 artiklan vastainen.
Mahdollinen oikeutusperuste
30. Tanska väittää vielä toissijaisesti, että riidanalainen lainsäädäntö on perusteltu.
31. Kansalliset määräykset, jotka olisivat muutoin EY 39 artiklan vastaisia, voivat nimittäin olla yhteisön oikeuden mukaisia, jos niillä pyritään perustamissopimuksen mukaiseen, sallittuun tavoitteeseen ja jos määräykset ovat perusteltavissa yleisen edun mukaisilla pakottavilla syillä edellyttäen, että niillä voidaan saavuttaa niillä tavoiteltu päämäärä eikä niillä ylitetä sitä, mikä on välttämätöntä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.(12) Tanska väittää etenkin, että lainsäädännöllä pyritään sallittuun tavoitteeseen, eikä se ole suhteeton.
32. Tanska toteaa ensiksi, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että Tanskassa perittävä autojen rekisteröintivero on yhteensopiva yhteisön oikeuden kanssa,(13) että rekisteröiminen liittyy erottamattomasti verotusvallan käyttämiseen ja että tilanteessa, jossa sellaiselta yhtiöltä, jonka kotipaikka on jossakin jäsenvaltiossa, leasingvuokrattua ajoneuvoa todellisuudessa käytetään toisen jäsenvaltion tieverkostossa, tämä toinen jäsenvaltio saa edellyttää ajoneuvon rekisteröintiä tässä jäsenvaltiossa.(14) Tanskan mukaan tästä seuraa, että jäsenvaltiot saavat varmistaa, että niiden lainsäädäntöä sovelletaan asianmukaisesti tällä alalla ja etenkin, että kyseinen vero maksetaan.
33. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa komissio vastaan Tanska ja asiassa De Danske Bilimportører, ettei Tanskassa perittävä autojen rekisteröintivero ole EY 28 tai EY 90 artiklan vastainen, se ei välttämättä tarkoita, etteikö tämä vero silti rajoittaisi työntekijöiden vapaata liikkuvuutta EY 39 artiklan vastaisesti tai että kaikki tällaiset rajoitukset olisivat oikeutettuja ja oikeasuhteisia. On pantava merkille myös, että nyt esillä oleva asia ei koske veron tavanomaista soveltamista vaan sen soveltamista toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityihin ajoneuvoihin, joiden omistajan kotipaikka on tässä jäsenvaltiossa. Lisäksi on selvää, että käyttäessään verotusvaltaansa autoverotuksen alalla, jota ei ole yhdenmukaistettu, jäsenvaltioiden on noudatettava yhteisön oikeutta; yhteisöjen tuomioistuin totesi nimenomaisesti näin asiassa Cura Anlagen,(15) joka on yksi niistä asioista, joihin Tanska on vedonnut. Ei näin ollen riitä, että Tanska vetoaa valtaansa kantaa rekisteröintiveroa, vaan sen on myös osoitettava, että se on käyttänyt tätä valtaa asianmukaisesti.
34. Sama perustelu pätee Suomen väitteeseen siitä, että moottoriajoneuvojen verotus kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan.
35. Tanska väittää toiseksi, että lainsäädännön mahdollinen rajoittava vaikutus perustuu tarpeeseen varmistaa, että Tanskassa asuvat henkilöt eivät pysty välttämään rekisteröintiveron maksamista. Ilman kyseistä lainsäädäntöä Tanskassa asuvat henkilöt voisivat välttyä maksamasta veroa perustamalla yrityksiä tai haaraliikkeitä toiseen jäsenvaltioon ja hankkimalla niiden kautta tässä toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityjä autoja, joita he käyttävät Tanskassa.
36. On totta, että jäsenvaltiot voivat kieltäytyä myöntämästä vapaata liikkuvuutta koskeviin määräyksiin perustuvia oikeuksia henkilöille, jotka ovat syyllistyneet väärinkäytökseen tai petokseen. Näin voidaan kuitenkin tehdä vain tapauskohtaisesti ja silloin, kun tällaisesta käyttäytymisestä on esitettävissä näyttöä. Pelkällä väärinkäytöksen tai petoksen mahdollisuudella ei voida oikeuttaa yleistä rajoitusta, joka estäisi yhteisön oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttämisen vilpittömässä mielessä.(16) Tällaiset rajoitukset ovat väistämättä suhteettomia, sillä ne tekevät yhteisön oikeuteen perustuvien oikeuksien oikeutetun käyttämisen mahdottomaksi.
37. Tanska väittää kolmanneksi, että lainsäädännöllä estetään sen arvioiden mukaan 15 miljardin DKK (vuoden 1997 hintatason mukaan) suuruisten verotulojen väheneminen. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan verotulojen väheneminen ei ole kuitenkaan koskaan sellainen syy, jonka perusteella perusvapauden käyttämistä voidaan rajoittaa.(17)
38. Tanska väittää neljänneksi, että päätoimisuuden ehto, jonka täyttyminen on edellytyksenä uuden lainsäädännön soveltamiselle, on suhteellisuusperiaatteen mukainen. Ehdon tarkoituksena on varmistaa, että työsuhdeauton käyttöönsä saanut työntekijä on todellakin auton antaneen työnantajan palveluksessa; pelkästään muodollinen työsuhde ei riitä. Ehto on objektiivinen ja sen toteutuminen on helppo tarkistaa. Tanska huomauttaa, että mikäli uutta lainsäädäntöä sovellettaisiin kaikkiin Tanskassa asuviin, toisessa jäsenvaltiossa työskenteleviin työntekijöihin riippumatta siitä, työskentelevätkö he koko‑ vai osapäiväisesti, väärinkäytön valvominen olisi paljon vaikeampaa. Tanskan mukaan poliisin olisi tällöin tarkastettava jokainen ulkomailla rekisteröity auto, jota Tanskassa asuva henkilö kuljettaa Tanskassa, varmistaakseen, että kyseinen kuljettaja todella työskentelee koko‑ tai osapäiväisesti toisessa jäsenvaltiossa, mikä ei olisi tarkoituksenmukaista.
39. Tämä perustelu ei vakuuta minua. Käyttökelpoisempi ja vähemmän rajoittava ratkaisu olisi mielestäni sellainen lupajärjestelmä, jonka nojalla työsuhteen aitous voitaisiin arvioida ja veroa ei kannettaisi työsuhteen ollessa aito.
40. Jos työntekijä ei sitä paitsi ole päätoimisesti sen työnantajan palveluksessa, joka on antanut työsuhdeauton hänen käyttöönsä, auton käyttäminen yksityistarkoitukseen, myös päivittäiseen työmatkaan, edellyttää auton rekisteröimistä uudelleen Tanskassa. Tätä käytäntöä voidaan tuskin pitää perusteltuna. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 39 artiklalla suojataan myös osapäiväisiä ja matalapalkkaisia työntekijöitä,(18) ja sikäli kuin riidanalainen lainsäädäntö rajoittaa näiden työntekijöiden vapaata liikkuvuutta, se on perustamissopimuksen vastainen siitä huolimatta, että toimi, jonka perusteella työsuhdeauto on annettu käyttöön, ei ole kansallisen lainsäädännön määritelmän mukaan kyseisten työntekijöiden päätoimi.
41. Uuttakin lainsäädäntöä sovellettaessa toisessa jäsenvaltiossa rekisteröidylle työsuhdeautolle on hankittava lupa, ennen kuin Tanskassa asuva henkilö voi käyttää sitä edes lyhyen aikaa ja vaikka auto palautettaisiin työnantajalle säännöllisin väliajoin. Jopa päivittäisiä työmatkoja työntekijän kotipaikan ja työpaikan välillä pidetään ilmeisesti yksityiskäyttönä, joten neljännesvuosittaista veroa kannetaan, vaikka työsuhdeautoa käytettäisiin ainoastaan näihin työmatkoihin. Jälleen vaikuttaa siltä, että vaatimus ylittää sen, mikä on välttämätöntä Tanskan mainitsemien tavoitteiden saavuttamiseksi. Sama huomio pätee siihen, ettei lainsäädännössä oteta lainkaan huomioon yksityisen ja ammatillisen käytön suhdetta.
42. Tanska väittää lisäksi, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut asiassa Cura Anlagen,(19) että polttoaineen kulutukseen pohjautuva vero, jonka suuruus muuttuu sen mukaan, kuinka pitkän ajan ajoneuvo on rekisteröitynä käyttövaltiossaan, on suhteellisuusperiaatteen mukainen; yhteisöjen tuomioistuimen kyseisessä asiassa tekemä ratkaisu riidanalaisen veron lainvastaisuudesta näytti johtuvan erityisesti siitä, että veron suuruus ei muuttunut sen mukaan, kuinka kauan ajoneuvo oli rekisteröitynä. Näiden toteamusten perusteella Tanska päättelee, että toisessa jäsenvaltiossa rekisteröidyistä ajoneuvoista kannettavaa rekisteröintiveroa koskeva Tanskan lainsäädäntö ei ole vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten vastainen.
43. En kuitenkaan katso, että yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Cura Anlagen tekemä ratkaisu polttoaineen kulutukseen pohjautuvan veron, jonka suorittaminen oli rekisteröinnin ehto, laillisuudesta olisi nyt esillä olevan asian kannalta merkityksellinen. Polttoaineen kulutukseen pohjautuva vero on luonteeltaan toisenlainen kuin auton rekisteröintivero; asiassa Cura Anlagen kyseessä olevan polttoaineen kulutukseen pohjautuvan veron tarkoituksena oli taata ympäristön kunnioittaminen henkilöajoneuvojen ostamisen ja leasingin yhteydessä, koska verokanta määräytyi ajoneuvon polttoaineenkulutuksen perusteella.
44. Suhteellisuuden osalta totean edellä esitetyn perusteella seuraavaa. On pidettävä mielessä, että rekisteröintivero on erityisen korkea, minkä Tanska itse asiassa myöntää, ja se saattaa edellä käsitellyistä syistä vaikuttaa merkittävällä tavalla siihen, että toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yritykset eivät halua ottaa palvelukseensa Tanskassa asuvia henkilöitä. Vaikka lainsäädännöllä näin ollen pyrittäisiinkin perustamissopimuksen mukaiseen, sallittuun tavoitteeseen ja määräykset olisivat perusteltavissa yleisen edun mukaisilla pakottavilla syillä, mitä ei mielestäni ole nyt käsiteltävänä olevassa asiassa osoitettu, katson, että olisi hyvin vaikeaa perustella, että näillä määräyksillä voitaisiin saavuttaa niillä tavoiteltu päämäärä eikä niillä ylitettäisi sitä, mikä on välttämätöntä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.
Ratkaisuehdotus
45. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin
1) toteaa, että Tanskan kuningaskunta on rikkonut EY 10 ja EY 39 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska sen lainsäädännössä ja hallintokäytännössä 1) ei sallita sellaisten työntekijöiden, jotka asuvat pysyvästi Tanskassa ja työskentelevät naapurijäsenvaltiossa, käyttää Tanskassa ammatillisiin ja yksityisiin tarkoituksiin työsuhdeautoa, joka on rekisteröity naapurivaltiossa, jossa työnantajalla on kotipaikka, ja 2) sallitaan ainoastaan työntekijöiden, jotka asuvat pysyvästi Tanskassa ja työskentelevät toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa, käyttää Tanskassa ammatillisiin tai yksityisiin tarkoituksiin ajoneuvoa, erityisesti työsuhdeautoa, joka on rekisteröity jossakin toisessa jäsenvaltiossa, jossa heidän työnantajallaan on kotipaikka, edellyttäen, että kyseinen toimi on asianomaisen henkilön päätoimi ja että erityinen maksu on suoritettu;
2) velvoittaa Tanskan kuningaskunnan korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut;
3) velvoittaa Suomen tasavallan väliintulijana vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
(1) .
(2)
–	Veroa koskevien lisätietojen saamiseksi ks. asia C-383/01, De Danske Bilimportører, tuomio 17.6.2003 (Kok. 2003, s. I‑6065, esittämäni ratkaisuehdotuksen 11 kohta).
(3)
–	Erityisesti 10.1.1992 tehdyn oikeusministeriön päätöksen nro 18, joka on korvattu 24.6.1996 tehdyllä liikenneministeriön päätöksellä nro 592, 105a ja 106 §.
(4)
–	2.6.1999 annetulla lailla nro 385 ja 21.6.1999 tehdyllä liikenneministeriön päätöksellä nro 502.
(5)
–	28.6.1999 annettu yleiskirje nro 102, joka on korvattu valmisteverotusta koskevalla ohjeella ja 20.9.2001 annetulla yleiskirjeellä nro 172.
(6)
–	Asia C-232/01, tuomio 2.10.2003 (Kok. 2003, s. I‑11525).
(7)
–	Tuomion 18 kohta.
(8)
–	Tuomion 20 kohta.
(9)
–	Ks. asia C-387/01, Weigel ja Weigel, tuomio 29.4.2004 (Kok. 2004, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(10)
–	Asia C-350/96, tuomio 7.5.1998 (Kok. 1998, s. I‑2521, 20 ja 21 kohta).
(11)
–	Edellä alaviitteessä 9 mainittu asia Weigel ja Weigel, tuomion 50 ja 51 kohta.
(12)
–	Asia C-415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995 (Kok. 1995, s. I‑4921, 104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(13)
–	Asia 47/88, komissio v. Tanska, tuomio 11.12.1990 (Kok. 1990, s. I‑4509) ja edellä alaviitteessä 2 mainittu asia De Danske Bilimportører.
(14)
–	Asia C-451/99, Cura Anlagen, tuomio 21.3.2002 (Kok. 2002, s. I‑3193, 41 ja 42 kohta).
(15)
–	Edellä alaviitteessä 14 mainittu asia, tuomion 40 kohta.
(16)
–	Ks. esim. asia C-28/95, Leur-Bloem, tuomio 17.7.1997 (Kok. 1997, s. I-4161, 39–44 kohta); asia C-478/98, komissio v. Belgia, tuomio 26.9.2000 (Kok. 2000, s. I-7587, 45 kohta) ja asia C-436/00, X ja Y, tuomio 21.11.2002 (Kok. 2002, s. I‑10829, 62 kohta).
(17)
–	Asia C-385/00, De Groot, tuomio 12.12.2002 (Kok. 2002, s. I‑11819, 103 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja edellä alaviitteessä 16 mainitussa asiassa X ja Y annetun tuomion 50 kohta.
(18)
–	Asia 53/81, Levin, tuomio 23.3.1982 (Kok. 1982, s. 1035, Kok. Ep. VI, s. 351); asia 139/85, Kempf, tuomio 3.6.1986 (Kok. 1986, s. 1741, Kok. Ep. VIII, s. 655) ja asia 66/85, Lawrie‑Blum, tuomio 3.7.1986 (Kok. 1986, s. 2121, Kok. Ep. VIII, s. 687).
(19)
–	Edellä alaviitteessä 14 mainittu asia, tuomion 69 kohta ja tuomiolauselma.