62003CC0499_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Tarkasteltavana oleva asia koskee Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH:n (jäljempänä Biegi) ja Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH:n (jäljempänä Commonfood) Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 17.9.2003 yhdistetyissä asioissa T‑309/01 ja T‑239/02 antamasta tuomiosta tekemää valitusta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi tässä tuomiossa vaatimukset, jotka koskivat kahden komission päätöksen (osittaista) kumoamista.
2. Asia T‑309/01 koski 14.8.2001 tehtyä komission päätöstä K(2001) 2533 (REC 4/00), jossa todetaan perustelluksi kirjata jälkikäteen tileihin tuontitullit, joita ei ole kannettu Biegiltä Thaimaasta peräisin olevan siipikarjanlihan tuonnista ajanjaksoilla 13.–18.7.1995 ja 4.–22.9.1995. Huomautan tässä yhteydessä, että tullien kantamista jälkikäteen syyskuussa 1995 tapahtuneesta tuonnista ei ole tässä asiassa kiistetty. Asia T‑239/02 koski 5.3.2002 tehtyä komission päätöstä K(2002) 857 (REC 4/01), jossa todettiin perustelluksi vastaava jälkikäteen kirjaaminen Commonfoodin 24.7.1995 toteuttaman tuonnin osalta.
3. Valitus koskee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettujen aiempien kanteiden lailla ainoastaan heinäkuussa 1995 toteutetun tuonnin tuontitullien, joiden suuruus oli asiassa T‑309/01 218 605,55 Saksan markkaa (DEM) ja asiassa T‑239/02 222 116,06 DEM, kantamista jälkikäteen.
4. Tämän kahden tärkeimmän saksalaisen kananlihan maahantuojan vireille paneman asian tausta on seuraava. Saksan lainsäädännössä vahvistettiin 1.7.1995 alkaen kananlihan tuontitullitariffiksi 0 prosenttia, ilman että kansallisessa lainsäädännössä olisi säädetty, että tämän nollatariffin soveltamiseksi vaaditaan tuontitodistus. Tämä laiminlyönti kansallisessa lainsäädännössä aiheutui tulleja koskevan yhteisön oikeuden sääntöjen virheellisestä tulkinnasta. Biegi ja Commonfood toivat maahan tämän jälkeen useita Thaimaasta peräisin olevia kananlihaeriä, ja toimivaltainen Saksan tullitoimipaikka myönsi vapautuksen tullimaksuista. Kyseistä kansallista lainsäädäntöä muutettiin 22.8.1995 taannehtivasti siten, että nollatariffin käyttämiseksi oli esitettävä tuontitodistus. Tämän jälkeen aloitettiin tullien kantaminen jälkikäteen.
II Asian tausta
5. Tässä asiassa on keskeisenä yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92(2) 220 artiklan 2 kohdan b alakohta. Kyseisessä säännöksessä säädetään, siltä osin kuin sillä on tässä asiassa merkitystä, seuraavaa:
”2. – – tileihin kirjaaminen ei tapahdu jälkikäteen, jos:
– –
b) lain mukaan kannettavien tullien määrät ovat jääneet kirjaamatta tileihin tulliviranomaisten erehdyksen vuoksi, jota osaltaan vilpittömässä mielessä toiminut ja kaikkia voimassa olevia tulli-ilmoitusta koskevia säännöksiä noudattanut velan maksamisesta vastuussa ollut ei ole voinut kohtuudella havaita;
– – ”
Asiaa koskevat oikeussäännöt esitetään laajemmin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman tuomion 1–7 kohdassa.
6. Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet on esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman tuomion 8–18 kohdassa. Lyhyesti selostettuna kysymys on siitä, että asianomaiset kananlihan maahantuojat nostivat Finanzgericht Bremenissä tullimaksujen jälkikäteen kantamista koskevan kanteen. Kyseisen tuomioistuimen esityksestä Saksan viranomaiset pyysivät komissiota päättämään tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla, oliko perusteltua olla kirjaamatta tuontitulleja jälkikäteen tileihin asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä tulliviranomainen ja toisaalta Biegi ja Commonfood.(3) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettu kanne koskee komission tämän johdosta tekemiä kielteisiä päätöksiä.
III Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antama tuomio
7. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi tuomionsa 55–84 kohdassa kantajien ensimmäistä kanneperustetta, joka koskee tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan rikkomista. Tämä kanneperuste hylättiin, koska yksi oikeuskäytännön mukaisista edellytyksistä sille, että toimivaltaiset viranomaiset voisivat jättää tuontitullit kirjaamatta tileihin jälkikäteen, ei täyttynyt. Tämän edellytyksen mukaisesti toimivaltaisten viranomaisten erehdyksen on oltava sellainen, että vilpittömässä mielessä toiminut tullivelan maksamisesta vastuussa oleva henkilö ei ole voinut sitä kohtuudella havaita (tuomion 55 kohta).
8. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tuomion 61 kohdassa seuraavaa: ”Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimivaltaisten tulliviranomaisten erehdyksen havaittavuutta arvioitaessa on otettava huomioon erehdyksen laatu, kyseisillä toimijoilla oleva kokemus alalta sekä se huolellisuus, jota nämä ovat näyttäneet noudattaneensa.”
9. Erehdyksen laatua on arvioitava erityisesti ottaen huomioon kysymyksessä olevan säännöstön monimutkaisuuden aste (tuomion 62 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tuomion 63 ja 67 kohdassa, että kyseinen säännöstö ei ole kovinkaan monimutkaista. Tässä asiassa on joka tapauksessa kysymys kokeneista ja ammattitaitoisista taloudellisista toimijoista, joiden on oletettava olleen perillä siitä, kuinka tärkeä tuontitodistus on tariffikiintiön käyttämiseksi. Kantajat ovat myös tosiasiallisesti todenneet tuontitodistuksen ja tariffikiintiön välisen yhteyden ja kääntyneet Saksan viranomaisten puoleen hälventääkseen epäilyt (tuomion 69–72 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa 73 kohdassa seuraavaa: ”Asianomaisen elinkeinonharjoittajan huolellisuuden osalta on todettava, että oikeuskäytännön mukaan taloudellisen toimijan on silloin, kun sillä on epäilyjä sen suhteen, onko tuontitodistus tarpeen tullietuuskohteluun oikeuttavan kiintiön soveltamiseksi, otettava asiasta selvää ja hankittava kaikki mahdolliset lisätiedot varmistaakseen, ovatko sen epäilyt perusteltuja vai eivät.”
10. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan huolellisuus edellyttää joka tapauksessa sitä, että kokenut taloudellinen toimija ei toimi yksinomaan kansallisessa käyttötariffissa annettujen tietojen perusteella. Yhteisön tariffisäännökset muodostavat ainoan alaa koskevan positiivisen oikeuden, josta kaikkien katsotaan olevan tietoisia. Kansallinen käyttötariffi on vain tulliselvitystoimien käsikirja, jolla on yksinomaan ohjaava merkitys (tuomion 75 kohta). Ei riitä, että taloudellinen toimija käyttää perusteluna puhelimitse saatuja virheellisiä tietoja. On myös hylättävä väite, jonka mukaan kantajilla ei olisi ollut riittävästi aikaa pyytää toimivaltaisilta viranomaisilta kirjallista selvitystä oikeudellisesta tilanteesta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että asianosaisilla oli tässä tapauksessa riittävästi aikaa. Lisäksi tämän väitteen hyväksyminen voisi johtaa siihen, että asianomaisten elinkeinonharjoittajien huolellisuusvelvoite, sellaisena kuin se on määritelty oikeuskäytännössä, menettäisi kokonaan merkityksensä (tuomion 76–83 kohta).
IV Ensimmäinen valitusperuste
A Valitusperusteet ja niiden perustelut
11. Valittajat esittävät valituksessaan ensimmäisenä valitusperusteena, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut yhteisön oikeutta soveltamalla virheellisesti tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohtaa. Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut tuomiossaan perusteettomasti, että toimivaltaisten tulliviranomaisten virhe olisi ollut kantajien havaittavissa. Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin myös asettaa liian korkeita edellytyksiä asianomaisille elinkeinonharjoittajille kuuluvalle huolellisuusvelvoitteelle tässä riidanalaisessa tuomiossa. Lisäksi valittajat väittävät, että se on jättänyt huomioimatta sovellettavan säännöstön monimutkaisuuden.
12. Valittajat viittaavat siihen, että tähän asiaan liittyvän säännöksen tavoitteena on suojella tullivelan maksamisesta vastuussa olevan velallisen perusteltua luottamusta siihen, että kaikki tullien kantamista koskevaan päätökseen vaikuttavat seikat ovat paikkansapitäviä.(4) Ne katsovat, että arvioinnin kannalta on merkittävää, että viranomaiset ovat jatkaneet erehdystään tietyn ajan. Valittajat väittävät, että sen lisäksi, että asiaa koskeva kansallinen säännöstö on virheellinen, viranomaiset ovat myös jatkaneet virheellisen näkemyksensä esittämistä useissa puhelinkeskusteluissa. On kysymys korkeimmasta kansallisesta tulliviranomaisesta, joka on jatkanut erehdystään lähes kahden kuukauden ajan. Tässä yhteydessä kantajat myös viittaavat siihen, että 13.6.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1359/95(5) liitteessä ei täsmennetä, että pakastettuja kananpaloja koskevan tariffikiintiön käyttämiseksi olisi täytettävä muita yhteisön vaatimuksia, kuten velvollisuus esittää tuontitodistus.
13. Taloudelliset toimijat, edes kokeneet sellaiset, eivät voineet havaita viranomaisten erehdystä. Valittajat väittävät pyrkineensä noudattamaan oikeuskäytännössä vaadittua huolellisuutta tiedustelemalla viranomaisilta useaan kertaan tuontitodistuksesta, mikä on tarjonnut viranomaisille tilaisuuden korjata virheen.
14. Komissio katsoo, että valitus – sekä myös ensimmäinen valitusperuste – on jätettävä tutkimatta, koska valittajat toistavat kanneperusteet ja niiden perustelut, jotka on jo esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Lisäksi se katsoo, että valitus koskee tosiseikkojen, kuten säännöstön monimutkaisuuden tai erehdyksen keston, arviointia.
15. Komissio katsoo toissijaisesti, että valitus on perusteeton. Komissio käyttää vastineessaan perusteluja, jotka ovat verrattavissa perusteluihin, joita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käytti tuomionsa pohjana.
B Tutkittavaksi ottaminen
16. Mielestäni ensimmäinen valitusperuste on otettava tutkittavaksi. On totta, että yhteisöjen tuomioistuin edellyttää oikeuskäytännössään, että valitus, jossa ainoastaan toistetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitetyt kanneperusteet ja perustelut, on jätettävä tutkimatta, mutta tätä edellytystä ei saa kuitenkaan tulkita siten, että muutoksenhakumenettely menettäisi merkitystään. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeudellinen arviointi saa tulla valituksessa uudelleen käsiteltäväksi.(6) En ole myöskään komission kanssa samaa mieltä siitä, että valitus koskee tosiseikkojen arviointia. Valitus koskee pääasiallisesti oikeuskäytännössä tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdasta tehdyn tulkinnan täsmentämistä.
C Pääasia
17. Tässä asiassa on tarkoitus vahvistaa, missä määrin ammattitaitoinen ja kokenut – tässä tapauksessa kananlihan – maahantuoja saa luottaa kansallisiin tulliviranomaisiin, jos nämä tulkitsevat väärin yhteisön tullikoodeksia.
18. Aluksi on todettava, että tässä asiassa ei oikeastaan ole mitään uutta. Yhteisöjen tuomioistuin on joutunut vastaavissa asioissa säännöllisesti arvioimaan, missä määrin yritys joutuu kantamaan seuraamukset viranomaisten erehdyksestä huolimatta. Yhteisöjen tuomioistuin pitää pääsääntönä sitä, että yritys joutuu kantamaan seuraamukset viranomaisten erehdyksestä huolimatta. Ainoastaan siinä tapauksessa, että kolme melko tiukkaa edellytystä täyttyvät, oikeusvarmuuden periaatteesta voi seurata, että tullit jätetään kantamatta yritykseltä jälkikäteen.
19. Ottaen huomioon puitteet, joissa tuontitullitariffit ja tuontikiintiöt vahvistetaan ja pannaan täytäntöön, on myös välttämätöntä, että pääsääntönä on, että asianomainen yritys joutuu kantamaan seuraamukset viranomaisten erehdyksestä huolimatta tai – toisin sanoen – että yritykset eivät voi liian helposti hyötyä virheistä, joita viranomaiset tekevät niiden eduksi. Ensinnäkin on tärkeää, että yhteisön tullikoodeksin täytäntöönpano on yhdenmukaista. Eri jäsenvaltioiden väliset erot täytäntöönpanossa johtaisivat yksinkertaisesti kilpailun vääristymiseen. Lisäksi muille yrityksille koituu haittaa siitä, että jokin yritys hyötyy tullietuusjärjestelmän virheellisestä soveltamisesta: pääosin WTO:n puitteissa vahvistetut tariffikiintiöt ovat rajalliset. Toiseksi haluan mainita yhteisön taloudelliset edut. Tässä on kysymys siitä, että yhteisön omille varoille voi koitua huomattavaa vahinkoa. Jos jäsenvaltioissa tehtäisiin runsaasti virheitä, joita ei saisi korjata, yhteisön talousarviolle voisi aiheutua vahinkoa. Kolmanneksi on yleensä kysymys ammattitaitoisista maahantuojista, joilta voidaan odottaa, että ne tuntevat niihin sovellettavan yhteisön lainsäädännön ja tutkivat sitä.
20. Tässä asiassa on selkeä yhteys laittomasti myönnetyn valtiontuen takaisinperimistä koskevaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että huolellisen taloudellisen toimijan on näet yleensä varmistettava, että EY 88 artiklan mukaista menettelyä on noudatettu.(7) Yrityksellä on tässä yhteydessä aktiivinen tutkimisvelvoite. Tämän jälkeen käsittelen yhteisöjen tuomioistuimen mainitsemia edellytyksiä: erehdyksen laatua, kokemusta alalta ja huolellisuutta (ks. ratkaisuehdotukseni 8 kohta).
21. Erehdyksen laadun osalta voidaan todeta, että yhteisöjen tuomioistuin pitää oikeuskäytännössään tärkeänä säännöstön mahdollisesti monimutkaista luonnetta. Valittajat vetoavat tässä asiassa pääasiallisesti yhteisön lainsäädännön epäselvyyteen. Ne eivät ole täysin väärässä. Jos asetusta N:o 1359/95 tarkastellaan täysin irrallisena, voidaan tosiaankin päätyä sellaiseen käsitykseen, että tuontitodistusta ei vaadita. Asetuksessa ei viitata muihin yhteisön säännöksiin, joissa edellytetään tuontitodistusta, minkä seurauksena voisi syntyä vaikutelma, että tällaista todistusta ei tarvitse esittää. Asetuksesta ei myöskään käy ilmi, mitä muita yhteisön säännöksiä sovelletaan tullietuusjärjestelmän puitteissa tapahtuvaan maahantuontiin.
22. Näin ollen on painavia syitä epäillä, täyttääkö lainsäädäntö vaatimukset, jotka on asetettu yhteisön lainsäädännön valmistelun laatua koskevista yhteisistä suuntaviivoista 22.12.1998 tehdyssä toimielinten välisessä sopimuksessa.(8) Ensimmäisen suuntaviivan mukaan yhteisön säädökset on laadittava selkeiksi, yksinkertaisiksi ja täsmällisiksi. Tämän kannalta ei ole merkitystä sillä – kuten komissio vielä korosti istunnossa yhteisöjen tuomioistuimelle – että neuvosto vahvistaa tullit EY 26 artiklan mukaisesti ja että asianosaiset eivät siis olisi saaneet luottaa pelkästään komission asetukseen N:o 1359/95, joka luonteensa puolesta voi sisältää ainoastaan neuvoston päätöksen täytäntöönpanosääntöjä.
23. Edellä mainittu ei kuitenkaan merkitse sitä, että kyseiseen säännöstöön ei saisi vedota oikeussubjektia vastaan. Edellä mainitut yhteisön suuntaviivat eivät ole sitovia. On kuitenkin tärkeämpää, että tässä on kysymys lainsäädännöstä, joka koskee asioista hyvin perillä olevia yrityksiä, joilla on aiemmin mainitsemani tutkimisvelvoite ja jotka eivät voi yksinkertaisesti luottaa irralliseen tekstiin.
24. Joissakin tapauksissa yhteisöjen tuomioistuin on erehdyksen jatkuvan luonteen vuoksi katsonut, että ratkaistava ongelma on monimutkainen ja että yritys ei ole toiminut huolimattomasti. Asiassa Belovo(9) annettu tuomio koski yritystä, joka oli pitkän ajanjakson kuluessa saanut yhdeksän kertaa todistuksen, joka osoitti toistuvasti tietyn kannan paikkansapitävyyden. Tämä kanta osoittautui myöhemmin vääräksi, ja sitä käytettiin kiistanalaisten maksujen perusteena. Myös yhdistetyissä asioissa Faroe Seafood(10) annettu tuomio koski yrityksiä, jotka olivat useaan otteeseen ja suhteellisen pitkän kahden ja puolen vuoden ajanjakson kuluessa saaneet todistuksia. Asiassa Ilumitrónica(11) annettu tuomio koski jopa yli 20 vuotta jatkunutta virheellistä lain soveltamista.
25. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo edellä mainittujen tuomioiden päinvastaisesti tukevan sellaista perusteluaan, että ongelma ei ollut esillä olevassa asiassa niin monimutkainen. Valittajien esiin tuoma ongelma voidaan nimittäin ratkaista suhteellisen nopeasti. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pitää merkittävänä sitä, että asianomaiset yritykset olivat selvästikin huolissaan tilanteesta ja pyysivät Saksan tulliviranomaisilta tietoja puhelimitse. Hyväksyn näiden perustelujen tuloksen mutta en itse perusteluja. Aluksi on todettava, että mielestäni ei ole oikein, että taloudellisia toimijoita vastaan vedotaan siihen, että ne ovat kääntyneet viranomaisten puoleen ollessaan epävarmoja yhteisön säännöksen oikeasta tulkinnasta. Lisäksi se, että viranomaiset vahvistavat oikeaksi käytännön, joka osoittautuu myöhemmin virheelliseksi, voi johtaa juuri sellaiseen oikeutettuun olettamukseen, että käytäntö on yhteisön lainsäädännön mukainen. Mielestäni tässä yhteydessä ei ole ratkaisevaa, onko vahvistus annettu suullisesti vai kirjallisesti. Jos oikeussubjekti kääntyy viranomaisen puoleen pyytääkseen lain tulkintaa, sen on voitava periaatteessa luottaa vastauksen paikkansapitävyyteen.
26. Mielestäni asia on perusteltava toisella tapaa. Ratkaisevassa asemassa on yhteisön säännöksen sanamuoto eikä jonkin viranomaisen siitä esittämä tulkinta. Ainoastaan hyvin poikkeuksellisissa tapauksissa oikeussubjektille voi syntyä säännöksen sanamuodosta poikkeavaan tulkintaan niin suuri luottamus, jota tuomioistuin voi suojata, että tähän säännökseen ei voida enää vedota kyseistä oikeussubjektia vastaan. Tällainen poikkeus voi olla kyseessä, jos tiettyä laintulkintaa jatketaan järjestelmällisesti useampien vuosien ajan, minkä jälkeen oikeushenkilö myös mukauttaa toimintansa pysyvällä tavalla tähän virheelliseen laintulkintaan. Lyhyesti sanottuna ei riitä, että yhteisön säännöstö on monimutkainen, vaan sitä on myös täytynyt järjestelmällisesti tulkita virheellisesti. Esillä olevassa asiassa ei ole kysymys tällaisesta tilanteesta.
27. Yhteisöjen tuomioistuimen mainitsema toinen edellytys on asianosaisen ammatillinen kokemus. Mitä kauemmin yritys on toiminut alalla ja mitä suurempi se on, sitä pienemmät ovat sen mahdollisuudet menestyä vedottaessa asetuksen N:o 2913/92 220 artiklan 2 kohdan b alakohtaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tuomiossaan, että esillä olevassa asiassa on kysymys kokeneista kananlihan maahantuojista.
28. Kokeneelta maahantuojalta edellytetään suurta huolellisuutta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiossa katsotaan perustellusti, että tällainen maahantuoja ei saa pitää lähtökohtana kansallisia täytäntöönpanosääntöjä, koska yhteisön asetuksilla on välitön oikeusvaikutus. Kokeneelta maahantuojalta voidaan edellyttää, että sen toiminta perustuu yhteisön lainsäädäntöön ja että se myös tutkii huolellisesti tätä lainsäädäntöä. Ottaen huomioon kuinka tärkeää on, että maahantuojat voivat reagoida nopeasti tariffimuutoksiin, tässä ei ole kysymys kohtuuttoman tiukasta edellytyksestä vaan edellytyksestä, joka maahantuojan on myös tavanomaisesti täytettävä oman etunsa vuoksi. Kansallinen täytäntöönpanosäännöstö on sille pelkästään viitteellinen.
29. Lisäksi maahantuojalla on mahdollisuus kääntyä kansallisten viranomaisten puoleen. Kuten aiemmin mainitsin, en ole vakuuttunut siitä, että se olisi välttämättä tehtävä kirjallisesti, vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näyttää pitävän tätä lähtökohtana. Pidän kuitenkin tärkeänä sitä, että tulliviranomainen saa aikaa reagoida ja että kokenut maahantuoja ei saa luottaa ensimmäiseen puhelimitse saatuun vahvistukseen omalle kannalleen. Yhteydenpidolle tulliviranomaisen ja maahantuojan välillä on tunnusomaista ammattitaito ja yhdenvertainen tietous asioista.
30. Jos toimintatavan oikeellisuudesta on epäilystä, jäsenvaltiot voivat kääntyä komission puoleen komission asetuksen N:o 2454/93 871 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti.(12) Tämän mahdollisuuden olemassaolosta koituu myös seurauksia maahantuojien toiminnalle. Ne voivat pyytää jäsenvaltiota kääntymään komission puoleen ja saada siten komissiolta täsmennystä asiaan.
31. Yhteenvetona voidaan todeta, että tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset sille, että valittajien tuontitullit voitaisiin jättää kirjaamatta tileihin jälkikäteen, eivät täyty. Ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää ensimmäisen kanneperusteen.
V Toinen valitusperuste
32. Toinen valitusperuste koskee sellaista oletettua virheellistä menettelyä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi jättänyt kuulematta kantajien nimeämiä todistajia. Se olisi sitä vastoin perustellut tuomiotaan oletuksilla kantajien vahingoksi.
33. Tätä valitusperustetta on riittävää tarkastella lyhyesti. Aluksi voidaan todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 68 artiklassa, jonka 2 kohdassa mainitaan todistajat, joiden kuulemista pidetään tarpeellisena, määrätään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella ei ole velvollisuutta kuulla todistajia, mikä on vahvistettu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä.(13) Yleisemmin voidaan todeta, että yksinomaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi, tarvitaanko tietoihin, joita sillä on sen käsiteltäväksi saatetuissa asioissa, täydennystä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitettyjen asiakirjojen todistusarvo kuuluu sen tosiseikkojen arviointia koskevaan yksinomaiseen toimivaltaan, eikä yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia valituksen yhteydessä tosiseikkoja, paitsi jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon virheellisesti tai jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määrittämän tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi oikeudenkäyntiasiakirjoista.(14)
34. Valittajat eivät ole esittäneet mitään perusteluja, joiden nojalla, ottaen huomioon edellä mainittu oikeuskäytäntö, yhteisöjen tuomioistuimen olisi sisällöllisesti tutkittava pääasia, mikä puolestaan saattaisi johtaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman tuomion kumoamiseen. Huomautan vielä tässä yhteydessä, että ensimmäisen kanneperusteen hylkääminen perustui pääasiallisesti kantajien tutkimisvelvoitteen laajuuteen eikä kantajien ja Saksan viranomaisten käymien (puhelin)keskustelujen sisällön arviointiin.
35. Toinenkin valitusperuste on perusteeton.
VI Ratkaisuehdotus
36. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH:n ja Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH:n Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 17.9.2003 yhdistetyissä asioissa T‑309/01 ja T‑239/02 antamasta tuomiosta tekemän valituksen perusteettomaksi.
(1) .
(2)
–	EYVL L 302, s. 1. Jäljempänä tullikoodeksi.
(3)
–	Tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä heinäkuuta 1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (EYVL L 253, s. 1) 871 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti.
(4)
–	Ks. asia C‑251/00, Ilumitrónica, tuomio 14.11.2002 (Kok. 2002, s. I‑10433, 39 kohta).
(5)
–	Tariffi‑ ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteiden I ja II muuttamisesta ja asetuksen (ETY) N:o 802/80 kumoamisesta 13 päivänä kesäkuuta 1995 annettu komission asetus (EY) N:o 1359/95 (EYVL L 142, s. 1).
(6)
–	Ks. laajemmin ratkaisuehdokseni asiassa C‑234/02 P, Euroopan oikeusasiamies v. Lamberts, tuomio 23.3.2004 (90 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(7)
–	Ks. esim. asia, Alcan Deutschland, tuomio 20.3.1997 (Kok. 1997, s. I‑1591).
(8)
–	EYVL 1999, C 73, s. 1.
(9)
–	Asia C‑187/91, tuomio 16.7.1992 (Kok. 1992, s. I‑4937, 18 kohta).
(10)
–	Yhdistetyt asiat C‑153/94 ja C‑204/94, tuomio 14.5.1996 (Kok. 1996, s. I‑2465, 7 ja 104 kohta).
(11)
–	Ks. alaviitteessä 4 mainitun tuomion 58 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(12)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 3.
(13)
–	Asia P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998 (Kok. 1998, s. I‑8417, 77 kohta). Tämän määräyksen saksankielinen versio ei ole yhtä selkeä kuin hollannin‑ ja ranskankielinen versio. Nämä eri kieliversiot kuuluvat seuraavasti: ”Die Zeugen werden aufgrund eines Beschlusses des Gerichts geladen”; ”De getuigen wier verhoor noodzakelijk wordt geacht, worden opgeroepen krachtens een beschikking”; ”Les témoins dont l’audition est reconnue nécessaire sont cités en vertu d’une ordonnance” (”Todistaja, jonka kuulemista yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pitää tarpeellisena, kutsutaan kuultavaksi – – määräyksellä”). Näistä eri kieliversioissa olevista eroista huolimatta yhteisöjen tuomioistuin on katsonut edellä mainitussa oikeuskäytännössään, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella ole velvollisuutta kuulla todistajia.
(14)
–	Ks. erityisesti asia C‑315/99 P, Ismeri Europa v. tilintarkastustuomioistuin, tuomio 10.7.2001 (Kok. 2001, s. I‑5281, 19 kohta).