61994CC0085_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1 Käsiteltävänä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuinta on pyydetty toista kertaa samassa asiassa tulkitsemaan EY:n perustamissopimuksen 30 artiklaa ja kuluttajalle myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 18 päivänä joulukuuta 1978 annetun neuvoston direktiivin 79/112/ETY(1) (jäljempänä direktiivi 79/112) 14 artiklaa.
I - Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet
2 Esitän asiaan liittyvät tosiseikat lyhyesti, koska ne on jo kuvailtu asiassa Piageme ym.(2) tehdyssä kertomuksessa kyseisen asian suullista käsittelyä varten.
3 Pääasian kantajat eli Groupement des producteurs, importateurs et agents généraux d'eaux minérales étrangères (Piageme), Société générale des grandes sources d'eaux minérales françaises (SGGSEMF) ja Évian-, Apollinaris- ja Vittel-yhtiöt, jotka maahantuovat kivennäisvettä Belgiaan ja myyvät sitä siellä, haastoivat Peeters-yhtiön Rechtbank van Koophandel te Leuveniin sen vuoksi, että vastaaja, joka myy kivennäisvettä flaaminkielisellä alueella, rikkoi Belgian lainsäädäntöä, koska sen myymissä pulloissa oli merkinnät ainoastaan joko ranskaksi tai saksaksi, vaikka Belgian lainsäädännön mukaan tällä alueella maininnat on tehtävä hollannin kielellä.
Itse asiassa 2.10.1980 annetun kuninkaallisen asetuksen 10 pykälän mukaan, joka korvattiin 13.11.1986 annetun kuninkaallisen asetuksen 11 pykälällä, "2 artiklassa ja erityissäännöissä säädetyt maininnat on tehtävä vähintäänkin sen kielialueen kielellä tai kielillä, jolla elintarvikkeet saatetaan myyntiin". Vastaaja esitti puolustuksekseen, että tämä säännös oli yhteisön oikeuden eli erityisesti Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 30 artiklan ja direktiivin 79/112
14 artiklan vastainen.
4 Kansallinen tuomioistuin lykkäsi asian käsittelyä 5.12.1989 antamallaan päätöksellä ja esitti yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen siitä, "onko 2.10.1980 annetun kuninkaallisen asetuksen 10 pykälä eli nykyään 13.11.1986 annetun kuninkaallisen asetuksen 11 pykälä ristiriidassa ETY:n perustamissopimuksen 30 artiklan ja 18.12.1978 annetun direktiivin 79/112/ETY
14 artiklan kanssa".
5 Yhteisöjen tuomioistuin vastasi kyseiseen ennakkoratkaisukysymykseen 18.6.1991 antamallaan tuomiolla.(3) Tässä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin muotoili uudelleen ennakkoratkaisukysymyksen.
Se totesi, että ennakkoratkaisukysymyksen esittäneen belgialaisen tuomioistuimen tarkoituksena oli itse asiassa kysyä sitä, onko perustamissopimuksen 30 artiklaa ja direktiivin 79/112
14 artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltion lainsäädännössä ei voida velvoittaa käyttämään sen alueen kieltä, jossa elintarvikkeet myydään, ja jättää huomioimatta se mahdollisuus, että elintarvikkeiden merkinnät voidaan tehdä jollain muulla kielellä, jota ostajat helposti ymmärtävät, tai että ostajan tiedonsaanti voidaan turvata muilla keinoilla.
6 Vastauksena edellä mainitulla tavalla uudelleen muotoilemaansa ennakkoratkaisukysymykseen yhteisöjen tuomioistuin totesi edellä mainitussa, 18.6.1991 antamassaan tuomiossa, että perustamissopimuksen 30 artiklan ja direktiivin 79/112
14 artiklan vastaista on se, että "kansallisessa lainsäädännössä velvoitetaan käyttämään elintarvikkeiden merkinnöissä yksinomaan tiettyä kieltä ja kielletään muun sellaisen kielen käyttäminen, jota ostajat helposti ymmärtävät, tai tehdään mahdottomaksi ostajan tiedonsaannin turvaaminen muilla keinoilla".
7 Tällä välin pääasian kantajat valittivat 15.2.1990 Hof van Beroep te Brusseliin edellä mainitusta Rechtbank van Koophandel te Leuvenin päätöksestä. Valituksellaan kantajat riitauttivat päätöksen esittää ennakkoratkaisukysymys Euroopan yhteisöjen tuomioistuimelle. Yhteisöjen tuomioistuimen 18.6.1991 antaman, edellä mainitun tuomion johdosta kantajat väittivät, että yhteisöjen tuomioistuimen antama vastaus uudelleen muotoiltuun ennakkoratkaisukysymykseen ei täsmentänyt riittävästi sitä, oliko riidanalainen kansallinen säännös yhteisön oikeuden vastainen, erityisesti siksi, että - toisin kuin yhteisöjen tuomioistuin näytti olettaneen tässä asiassa - Belgian lainsäädännössä ei edellytetty pelkästään sen kielialueen kielen tai kielten käyttämistä, jossa tuotetta myytiin. Kantajat korostivat, että vaikka riidanalainen säännös olisi yhteisön oikeuden vastainen, tuotteisiin tehtyjä mainintoja ei ollut tehty kielellä, jota ostajat helposti ymmärsivät, ja että vastaaja ei ollut osoittanut tehneensä mitään toimenpiteitä ostajien tiedonsaannin varmistamiseksi.
II - Ennakkoratkaisukysymykset
8 Edellä esitetyn jälkeen Hof van Beroep te Brussel esitti 24.2.1994 tekemällään päätöksellä yhteisöjen tuomioistuimelle kolme uutta ennakkoratkaisukysymystä, joiden tarkoituksena oli täsmentää sitä ennakkoratkaisua, jonka yhteisöjen tuomioistuin oli antanut 18.6.1991 antamassaan tuomiossa. Uusissa ennakkoratkaisukysymyksissä kysytään seuraavaa:(4)
"1) Kun otetaan erityisesti huomioon ETY:n perustamissopimuksen 128 ja 129 a artikla, sellaisena kuin ne ovat muutettuina Euroopan unionista tehdyllä sopimuksella, onko ETY:n perustamissopimuksen 30 artiklan ja direktiivin 79/112/ETY 14 artiklan vastaista se, että jäsenvaltio velvoittaa käyttämään tuotteissa sen alueen valtakieltä, jossa tuotetta myydään, kieltämättä kuitenkaan jonkin muun kielen samanaikaista käyttämistä, kun otetaan huomioon kyseisessä direktiivin artiklassa säädetty velvollisuus käyttää kieltä, jota ostajat helposti ymmärtävät?
2) Pitääkö sen arvioimiseksi, onko merkintöihin sisältyvä tietty maininta tehty direktiivin 14 artiklan mukaisesti kielellä, jota 'ostaja helposti ymmärtää', ottaa huomioon ainoastaan kaikki ne maininnat kokonaisuutena, jotka sisältyvät alkuperäiseen pakkaukseen, vai voidaanko tämän arvioimiseksi ottaa huomioon myös tiettyjä muita seikkoja, kuten esimerkiksi tuotteen jakelualueen laajuus tai mittavat tiedotuskampanjat, joiden perusteella on pääteltävä, että kuluttajat voivat tuntea kyseiset tuotteet?
3) Onko edellä mainitun direktiivin 14 artiklassa mainitut, ostajan tiedonsaannin varmistamiseksi tehdyt 'muut toimenpiteet' ymmärrettävä niin, että käsitteenä tällaiset toimenpiteet voivat koskea ja niiden on koskettava ainoastaan niiden tietojen ymmärrettävyyttä, jotka sisältyvät tuotteen pakkausmerkintöihin, vai voidaanko näillä toimenpiteillä tarkoittaa myös tuotteen myyntiin liittyviä seikkoja kokonaisuutena, olettaen että direktiivin 79/112/ETY 3 artiklassa ja 4 artiklan 2 kohdassa säädetyt tiedot mainitaan tavalla, jota kuluttaja helposti ymmärtää?"
9 Ensimmäisessä näistä kolmesta ennakkoratkaisukysymyksestä esitetään uudelleen kysymys siitä, ovatko sellaiset säännökset, joista on säädetty kyseisen Belgian kuninkaallisen asetuksen 11 pykälässä, perustamissopimuksen 30 artiklan ja direktiivin 79/112
14 artiklan vastaisia. Hof van Beroep te Brussel toteaa tämän osalta, että yhteisöjen tuomioistuimen 18.6.1991 antamassa tuomiossa ei ollut annettu täsmällistä vastausta kansallisen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen, koska ennakkoratkaisun mukaan perustamissopimuksen 30 artiklan ja edellä mainitun direktiivin 14 artiklan vastaista on se, että kansallisessa lainsäädännössä sallitaan yksinomaan tietyn kielen käyttäminen, mutta ennakkoratkaisussa ei ratkaista sitä, onko näitä kahta artiklaa tulkittava siten, että niiden vastaisia ovat myös kyseisen säännöksen kaltaiset kansalliset säännökset, joissa edellytetään alueen virallisen kielen käyttämistä, mutta ei kielletä muiden kielten käyttämistä. Käsiteltävänä olevassa asiassa on siten kysyttävä, voiko kansallinen lainsäätäjä edellä mainittujen sääntöjen mukaan edellyttää, että tuotteiden merkinnät on tehtävä sen alueen, jossa tuotetta myydään, virallisella kielellä, kieltämättä kuitenkaan muiden kielten käyttämistä, jos tämän alueen kuluttajat ymmärtävät yhtä helposti yhtä tai useampaa muuta kieltä.
Kuten ennakkoratkaisupyyntöä koskevan päätöksen perusteluissa on todettu, toisen ennakkoratkaisukysymyksen tarkoituksena on pyytää yhteisöjen tuomioistuinta määrittelemään ilmaus "kielellä, jota ostaja helposti ymmärtää".
Kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen tarkoituksena on täsmentää niitä seikkoja, jotka kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon todetakseen, mitä niillä "muilla toimenpiteillä" tarkoitetaan, joihin direktiivin 14 artiklan mukaan voidaan ryhtyä, jotta varmistettaisiin ostajan saavan samanlaiset tiedot kuin silloin, kun merkinnät on tehty kielellä, jota ostaja helposti ymmärtää.
III - Oikeussäännöt ja oikeuskäytäntö
10 Direktiivin 79/112
14 artiklassa säädetään seuraavaa: "Jäsenvaltioiden on oltava säätämättä tarkempia vaatimuksia tavasta, jolla 3 artiklassa ja 4 artiklan 2 kohdassa säädetyt tiedot on ilmoitettava, kuin siitä 3-11 artiklassa jo säädetään. Jäsenvaltioiden on kuitenkin varmistuttava siitä, että elintarvikkeen myynti niiden alueella on kiellettyä, jos 3 artiklassa ja 4 artiklan 2 kohdassa säädettyjä tietoja ei ole ilmoitettu kielellä, jota ostaja helposti ymmärtää, jollei muihin toimenpiteisiin ole ryhdytty ostajan tiedonsaannin varmistamiseksi. Tämä säännös ei estä ilmoittamasta edellä tarkoitettuja tietoja usealla kielellä."
11 Kuten yhteisöjen tuomioistuin on korostanut edellä mainitussa, 18.6.1991 antamassaan tuomiossa, tätä säännöstä on tulkittava direktiivin tarkoituksen mukaisella tavalla; direktiivin kolmen ensimmäisen perustelukappaleen mukaisesti direktiivin tarkoituksena on tavaroiden vapaata liikkuvuutta rajoittavien kansallisten säännösten eroavaisuuksien poistaminen.(5)
On myös korostettava, että 14 artiklaa ei ole tulkittava - ottaen lisäksi huomioon direktiivin tarkoitus - siten, että yksityisten oikeussubjektien suoraan perustamissopimuksen 30 artiklasta johtuvia oikeuksia rajoitettaisiin tällä tulkinnalla. Tämän vuoksi vastauksen esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen on perustuttava yhteisöjen tuomioistuimen tätä perustamissopimuksen määräystä koskevaan oikeuskäytäntöön.
12 Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että perustamissopimuksen 30 artiklassa kielletään sellaisista säännöksistä aiheutuvat tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoitukset, joissa määritellään ne edellytykset, jotka tavaroiden on täytettävä (ja jotka koskevat esimerkiksi tavaroiden nimitystä, muotoa, kokoa, painoa, koostumusta, ulkoasua, merkintöjä tai pakkausta). Vaikka tällaiset säännökset soveltuisivat erotuksetta kaikkiin tuotteisiin, ne ovat kiellettyjä, jos niiden soveltaminen ei ole perusteltua yleistä etua koskevan sellaisen tavoitteen vuoksi, jolla on etusija tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen nähden.
Jos tällaisia perusteluja voidaan esittää, kyseisten säännösten on joka tapauksessa oltava oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden. Sellaisten liikkuvuutta rajoittavien säännösten soveltaminen on siten sallittua, jotka ovat perusteltuja sen vuoksi, että ne ovat välttämättömiä tiettyjen pakottavien vaatimusten vuoksi, mutta tällöinkin vain sillä edellytyksellä, että säännösten mukaiset toimenpiteet ovat oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden ja että tätä päämäärää ei voida saavuttaa sellaisilla muilla toimenpiteillä, jotka rajoittavat edellisiä vähemmän yhteisön sisäistä kauppaa.(6)
13 Yksi sellainen yleisen edun mukainen syy, jolla voidaan perustella vapaan liikkuvuuden rajoittaminen, on kuluttajan suojeleminen.(7)
Tämän osalta on todettava, että kuluttajansuojan lujittaminen on yksi EY:n perustamissopimuksen 3 artiklassa mainituista yhteisön toimialoista (ks. erityisesti perustamissopimuksen 3 artiklan 1 kohdan s alakohta) sen jälkeen, kun Euroopan unionista tehty sopimus tuli voimaan. Lisäksi Maastrichtin sopimuksella yhteisön politiikkaa koskevaan EY:n perustamissopimuksen kolmanteen osaan lisätyssä 129 a artiklassa määrätään, että "yhteisö myötävaikuttaa korkeatasoisen kuluttajansuojan toteuttamiseen".
Kuluttajansuojaan liittyy ennen kaikkea velvollisuus antaa kuluttajalle tietoja siten, että he pystyvät valitsemaan tuotteen, joka heillä on tarkoitus ostaa tietäen täysin sen erityispiirteet ja ominaisuudet. Tämän vuoksi tiedot on annettava siten, että kuluttaja ymmärtää tietojen sisällön. Tämä suojeluvelvollisuus on erityisen tärkeä silloin, kun kysymys on elintarvikkeista, koska mahdolliset puutteelliset tiedot voivat vaarantaa kuluttajan terveyden.
14 Yhteisöjen tuomioistuin on 7.3.1990 antamassaan tuomiossa(8) todennut kuluttanjasuojalla olevan läheisen yhteyden tietojen saantiin ja katsonut, että tietojen antamista kuluttajalle on pidettävä yhtenä yhteisön oikeuden päävaatimuksista.
Tämän vaatimuksen perustavanlaatuisuutta korostetaan myös itse direktiivissä, jonka kuudennessa perustelukappaleessa todetaan, että "elintarvikkeiden merkintöjä koskevien säännösten ensisijaisena tarkoituksena pitäisi olla kuluttajan valistaminen ja suojeleminen".
15 On ilmeistä, että tietojen antamiseksi kuluttajalle tuotteiden tietyt nimitykset ja merkinnät ovat erityisen tärkeitä, ja erityisen tärkeänä on pidettävä sitä kieltä, jolla nämä on tehty. Nämä tiedot on ilmiselvästi esitettävä kielellä, jota kuluttajan voidaan olettaa ymmärtävän. Ei voida kuitenkaan kieltää sitä, että vaatimus, jonka mukaan nimitykset ja merkinnät on tehtävä tietyllä tavalla eli esimerkiksi sen jäsenvaltion kielellä tai kielillä, jossa tuotetta myydään, rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa - vaikka sillä ei kokonaan estetäkään muista jäsenvaltioista tuotavien tuotteiden maahantuontia -, koska sillä vaikeutetaan myyntiä erityisesti silloin, kun kysymys on rinnakkaistuonnista. Muista jäsenvaltioista tuotavissa tuotteissa on oltava erilaiset pakkausmerkinnät, mistä aiheutuu lisäkustannuksia sen vuoksi, että tuotteen pakkausta ja ulkoasua on muutettava.(9) Tämän vuoksi tällaista vaatimusta on pidettävä perustamissopimuksen 30 artiklan vastaisena, paitsi jos vaatimus on perusteltu sellaisen yleiseen etuun liittyvän syyn vuoksi, joka koskee kuluttajansuojaa. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut tämän osalta, että kuluttajan suojelemista, jonka perusteella voidaan vaatia tiettyjen merkintöjen tekemistä, ei voida käyttää toimenpiteiden perusteluna silloin, kun tuotteen alkuperäiseen pakkaukseen tehdyt merkinnät ovat sisällöltään vastaavia kuin ne tiedot, joita se valtio, johon tuote on maahantuotu, edellyttää esitettävän, ja kun kyseisen valtion kuluttajat ymmärtävät nämä merkinnät.(10)
16 Edellä esitetyn perusteella direktiiviä ja erityisesti sen 14 artiklaa tulkittaessa on otettava huomioon seuraavat vaatimukset: kuluttajien asianmukaisen tiedonsaannin varmistaminen ja kuluttajien riittävä suojeleminen sekä samanaikaisesti tavaroiden vapaan liikkuvuuden turvaaminen. Tämän osalta on todettava, että direktiivin 15 artiklan mukaan jäsenvaltiot eivät saa estää tämän direktiivin säännösten mukaisten elintarvikkeiden kauppaa soveltamalla kansallisia elintarvikkeiden merkintöjä ja esillepanoa koskevia säännöksiä, joita ei ole yhdenmukaistettu.
IV - Vastaukset ennakkoratkaisukysymyksiin
17 Edellä esitetyn mukaisesti ennakkoratkaisukysymyksiin vastaamiseksi on asetettava keskenään tasapainoon yhtäältä intressi saavuttaa kyseisellä kansallisella säännöksellä tavoiteltu päämäärä eli kuluttajansuojan ja kuluttajien tiedonsaannin varmistaminen ja toisaalta intressi turvata tavaroiden vapaa liikkuvuus. Tämä on myös suhteellisuusperiaatteen mukaista.
18 Ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen osalta on todettava, että yhteisöjen tuomioistuin on jo itse asiassa vastannut esitettyyn asiakysymykseen edellä mainitussa, 18.6.1991 antamassaan tuomiossa. Tässä tuomiossaan se korosti, että direktiivin 14 artiklassa edellytetään ainoastaan ostajan helposti ymmärtämän kielen käyttämistä ja että artiklassa säädetään lisäksi, että elintarvikkeiden pääsy tietyn jäsenvaltion alueelle voidaan sallia, vaikka asiaankuuluvia tietoja ei ole tehty kielellä, jota ostaja helposti ymmärtää, jos "muihin toimenpiteisiin on ryhdytty kuluttajan tiedonsaannin varmistamiseksi". Yhteisöjen tuomioistuin on toisin sanoen katsonut, että 14 artiklassa säädettyjä velvollisuuksia tiukempina on pidettävä ensinnäkin vaatimusta tietojen esittämisestä yksinomaan sen alueen kielellä, jolla tuotetta myydään, ja toiseksi sen mahdollisuuden jättämistä huomiotta, että kuluttajan tiedonsaanti voidaan varmistaa myös muulla tavalla. Yhteisöjen tuomioistuin lisäsi myös, että velvollisuutta käyttää yksinomaan tietyn alueen kieltä on pidettävä perustamissopimuksen 30 artiklassa kiellettynä määrällisiä tuontirajoituksia vaikutukseltaan vastaavana toimenpiteenä.
19 Katson, että näihin päätelmiin ei vaikuta se, että kyseisessä kansallisessa säännöksessä edellytetään tietyn alueen kielen käyttämistä estämättä samaan aikaan muiden kielten käyttämistä. Tietyn valtion tai alueen kielen käyttäminen on varmasti sovelias tapa varmistaa tiedonsaanti ja siten suojella kuluttajaa. Ostajat ymmärtävät helpoiten tätä kieltä ja sillä tehtyjä pakkausmerkintöjä.
20 Toteutettavilla sisämarkkinoilla kuluttajaa ja kansanterveyttä suojelevista säännöksistä vuonna 1992 antamassaan päätöslauselmassa Euroopan parlamentti totesi muun muassa, että "kuluttajaa on mahdollista suojella todellisuudessa vain silloin, kun kuluttajalla on aina käytettävissään omalla kielellään kaikki vaadittavat tiedot".(11)
Tämä koskee ennen kaikkea yksikielisiä valtioita tai alueita. Tällaisissa tapauksissa ja sillä varaumalla, että ostajille mahdollisesti annetaan tietoja muilla toimenpiteillä, heille on tarpeellista antaa tuotetta koskevia tietoja sen valtion tai alueen kielellä, jossa tai jolla tuotetta myydään, koska tämä kieli on tällaisissa tapauksissa selvästikin ainoa kieli, jota kuluttajat ymmärtävät. Sellaisten tuotteiden markkinoinnin kieltoa, joissa ei ole tällä kielellä annettuja tietoja, on pidettävä yhdenmukaisena perustamissopimuksen 30 artiklan ja direktiivin 14 artiklan kanssa.
21 Tämä ei kuitenkaan koske alueita, joilla ostajat ymmärtävät helposti useita kieliä, eli esimerkiksi sellaisia maita, jotka ovat perinteisesti monikielisiä. Tällaisessa tapauksessa riittää, että tuotemerkinnät tehdään yhdellä näistä kielistä.
22 Tämän osalta on korostettava, että direktiivin 14 artiklan toisessa kohdassa ei ole tarkoituksena velvoittaa käyttämään mitään tiettyä kieltä. Säännöksen tarkoituksena on estää se, että kuluttaja ei ymmärrä tiettyä tuotetta koskevia merkintöjä, ja näin varmistaa se, että kuluttaja saa täydelliset ja virheettömät tiedot. Tämä tiedonsaanti toteutuu luonnollisesti silloin, kun tuotetta koskevat merkinnät on tehty jollain sellaisella kielellä, jota helposti ymmärretään kyseisellä alueella.
23 Direktiivissä asetettuja edellytyksiä tiukempana on pidettävä velvollisuutta tehdä merkinnät jollakin tietyllä kuluttajan helposti ymmärtämällä kielellä, joka voi olla alueen virallinen kieli, vaikka kiellettyä ei olisikaan samanaikainen merkintöjen tekeminen myös muilla sellaisilla kielillä, joita alueella ymmärretään helposti. Tällainen toimenpide rajoittaisi perusteetta erityisesti sellaisten tavaroiden vapaata liikkuvuutta, jotka tuotaisiin maahan muista sellaisista yhteisön jäsenmaista tai muilta yhteisön alueilta, joissa tai joilla puhutaan ja käytetään tällaista muuta, kyseisellä alueella helposti ymmärrettävää kieltä. Tällainen toimenpide estäisi kyseisellä alueella varsinkin sellaisten tuotteiden myynnin, joita koskevat merkinnät on tehty jollain muulla kielellä, jota ostajat helposti ymmärtävät. Tällaista toimenpiteen vaikutusta ei luonnollisesti voitaisi perustella kuluttajansuojaa koskevilla syillä, ja se olisi siksi sekä perustamissopimuksen 30 artiklan että direktiivin 79/112 14 artiklan vastainen.
24 Kansallisen tuomioistuimen esittämään ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on siten vastattava, että perustamissopimuksen 30 artiklan ja direktiivin 79/112 vastaisena on pidettävä sellaista kansallista lainsäädäntöä, jossa velvoitetaan käyttämään tiettyä kieltä elintarvikkeiden merkinnöissä, vaikka lainsäädännössä ei kiellettäisikään samanaikaisesti käyttämästä myös muita kieliä, joita ostaja helposti ymmärtää.
25 Toisen ennakkoratkaisukysymyksen tarkoituksena on täsmentää, mitä tarkoitetaan ilmauksella "kielellä, jota ostaja helposti ymmärtää".
26 Aluksi on korostettava, että direktiivin 79/112 lisäksi kielellisistä vaatimuksista, jotka liittyvät velvollisuuteen antaa kuluttajalle tietoja tietyistä tuotteista tai tiettyjen tuotteiden yhteydessä, säädetään myös muissa yhteisön oikeuden säädöksissä. Tietyissä tapauksissa yhteisön säädöksessä luetellaan kaikilla yhteisön virallisilla kielillä ne nimitykset ja tiedot, jotka on esitettävä tuotteessa. Tätä menetelmää on käytetty äidinmaidonkorvikkeista ja vieroitusvalmisteista 14 päivänä toukokuuta 1991 annetussa komission direktiivissä 91/321/ETY(12), jonka 7 artiklassa määritellään kaikilla yhteisön virallisilla kielillä kyseisten tuotteiden myyntinimitys.
Toisissa yhteisön oikeuden säädöksissä säädetään, että tietoja voidaan antaa tai ne on annettava sen maan kielellä tai kielillä, jossa tuotetta markkinoidaan. Tällaisia ovat esimerkiksi seuraavat:
- lelujen turvallisuutta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 3 päivänä toukokuuta 1988 annettu neuvoston direktiivi 88/378/ETY(13) ja
- ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden merkinnöistä ja pakkausselosteista 31 päivänä maaliskuuta 1992 annettu neuvoston direktiivi 92/27/ETY(14).
27 Direktiivin 79/112 osalta yhteisön lainsäätäjä on vertaillut vapaan liikkuvuuden ja kuluttajansuojan asettamia vaatimuksia ja valinnut aineellisen edellytyksen eli sellaisen kielen käyttämisen, jota kuluttaja helposti ymmärtää, eikä muodollista edellytystä eli sen jäsenvaltion tai alueen virallisen kielen käyttämistä, jossa tai jolla tuotetta myydään.
28 Mielestäni tällaisena kielenä on pidettävä kieltä, jota käytettäessä kuluttaja ymmärtää välittömästi tuotteeseen tehtyjen merkintöjen täsmällisen merkityksen ja jota käytettäessä ei synny sitä vaaraa, että kuluttaja erehtyisi merkintöjen todellisesta sisällöstä. Sen jäsenvaltion tai alueen kieli tai kielet, jossa tai jolla elintarviketta myydään, on käytännössä se kieli, jonka käyttäminen varmistaa sen, että kuluttaja ymmärtää oikein tehdyt merkinnät. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut näin edellä mainitussa asiassa Meyhui antamassaan tuomiossa, jossa se korosti, että "soveliaana suojelukeinona on siten pidettävä sitä, että kuluttajille annetaan tietoja sen jäsenvaltion kielellä tai kielillä, jossa tuotetta markkinoidaan. Tämän osalta on todettava, että kansallisen tuomioistuimen esittämää olettamaa, jonka mukaan ostajat ymmärtäisivät helpommin jotain muuta kieltä, on epäoleellinen" (19 kohta).
29 Ei voida kuitenkaan sulkea pois sitä, että vaikka tietyt käsitteet ja ilmaukset olisivat vieraskielisiä, kuluttajat saattavat ymmärtää ne helposti sen vuoksi, että ne ovat kuluttajalle tuttuja. Tällaisessa tapauksessa näitä käsitteitä ja ilmauksia on pidettävä helposti ymmärrettävällä kielellä tehtyinä, koska direktiivin 14 artiklassa ei edellytetä tietyn kielen käyttämistä vaan ainoastaan sitä, että ostaja voi helposti ymmärtää tuotetta koskevien merkintöjen todellisen sisällön.
30 En sitä vastoin katso, että edellä mainittu ilmaus koskee niitä tapauksia, joissa ostaja voi välillisesti ymmärtää tuotetta koskevat maininnat esimerkiksi vertailtuaan saman tuotteen erilaisia pakkauksia tai saatuaan tiedot sitä kautta, että kyseistä tuotetta on mainostettu joukkotiedotusvälineissä. Elintarvikemerkintöjen ymmärtäminen tällä tavalla välillisesti ei varmista asianmukaista kuluttajansuojaa, koska tällöin on mahdollista, että riittämättömät tiedot johtavat kuluttajaa harhaan.
31 Kolmas ennakkoratkaisukysymys koskee sitä, mitä tarkoitetaan niillä "muilla toimenpiteillä", joita voidaan käyttää kuluttajan tiedonsaannin varmistamiseksi. Direktiivin 14 artiklan toinen kohta on tämän osalta sanamuodoltaan yleisluontoinen ("... jollei muihin toimenpiteisiin ole ryhdytty ostajan tiedonsaannin varmistamiseksi"), eikä kyseisessä säännöksessä siten rajoiteta niitä keinoja, joita voidaan käyttää ostajan tiedonsaannin varmistamiseksi. Direktiivin 14 artiklassa ei myöskään säädetä, mitä tällaiset muut toimenpiteet ovat.
32 Ottaen huomioon tämän direktiivin säännöksen tarkoitus katson, että tässä säännöksessä tarkoitettuina muina toimenpiteinä on pidettävä sellaisia tiedottamiskeinoja, jotka liittyvät läheisesti itse tuotteeseen ja joilla varmistetaan se, että kuluttaja saa suoraan tuotteen myyntihetkellä täydelliset ja virheettömät tiedot ja ymmärtää ne. Jotta kuluttajaa suojeltaisiin tehokkaasti, hänen on saatava tietää tuotteen ostohetkellä sen erityis- ja ominaispiirteet, minkä edellytyksenä on se, että kuluttaja saa suoraan selville tuotteeseen tehtyjen mainintojen täsmällisen sisällön. Näin on esimerkiksi silloin, kun tuotteen etiketissä käytetään sanallisten ilmausten sijasta kuvia tai merkkejä, jotka on helposti ymmärrettävissä ja jotka varmistavat ostajan riittävän tiedonsaannin.
33 On joka tapauksessa korostettava, että kansallisen tuomioistuimen asiana on arvioida kulloisessakin asiassa ilmenneitä tosiseikkoja voidakseen päättää, onko tuotteeseen tehdyt merkinnät tehty kielellä, jota kuluttaja helposti ymmärtää, ja varmistavatko mahdollisesti käytetyt muut tiedottamiskeinot sen, että kuluttaja saa tuotteesta selvät, täydelliset ja oikeat tiedot tuotteen ostohetkellä.
V - Ratkaisuehdotus
34 Ottaen huomioon kaiken edellä esitetyn ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
"1) EY:n perustamissopimuksen 30 artiklaa ja kuluttajalle myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 18 päivänä joulukuuta 1978 annetun neuvoston direktiivin 79/112/ETY 14 artiklaa on tulkittava siten, että niiden kanssa ristiriidassa on sellainen kansallinen lainsäädäntö, jossa edellytetään, että elintarvikkeiden merkinnät on tehtävä tietyllä kielellä, vaikka kansallisessa lainsäädännössä ei kiellettäisikään sitä, että elintarvikkeiden merkinnät tehdään samanaikaisesti myös muilla kielillä, joita ostaja helposti ymmärtää.
2) Direktiivin 79/112/ETY 14 artiklan toisen kohdan mukaan tietyllä kielellä tehtyjen elintarvikkeiden merkintöjen samoin kuin muiden kuluttajan valistamiseksi tehtyjen toimenpiteiden on oltava sellaisia, että käytetyn kielen tai muiden tiedottamistoimenpiteiden perusteella ostajat ymmärtävät välittömästi ja ilman erehtymisen vaaraa elintarvikkeiden merkintöjen täsmällisen sisällön, millä varmistetaan se, että kuluttaja saa ostohetkellä elintarvikkeesta täydelliset ja oikeat tiedot.
3) Kansallisen tuomioistuimen asiana on tutkia asiassa ilmenneet tosiseikat voidakseen päättää yksittäistapauksessa, onko tuotteeseen tehdyt merkinnät tehty kielellä, jota kuluttaja helposti ymmärtää, ja varmistavatko mahdollisesti käytetyt muut toimenpiteet sen, että kuluttaja saa ostohetkellä tuotteesta selvät, täydelliset ja oikeat tiedot."
(1) - EYVL 1979 L 33, s. 1.
(2) - Asia C-369/89, tuomio 18.6.1991 (Kok. 1991, s. I-2971).
(3) - Asia C-369/89, tuomio 18.6.1991 (Kok. 1991, s. I-2971).
(4) - EYVL 1994 C 120, s. 14. Kyseisen päätöksen alkuperäisessä hollanninkielisessä versiossa puhutaan direktiivistä 78/112/ETY, mutta on selvää, että kysymys on direktiivistä 79/112/ETY.
(5) - Tuomion 15 kohta.
(6) - Ks. mm. asia C-315/92, Verband Sozialer Wettbewerb, tuomio 2.2.1994 (Kok. 1994, s. I-317, 13 kohta); yhdistetyt asiat C-267/91 ja C-268/91, Keck ja Mithouard, tuomio 24.11.1993 (Kok. 1993, s. I-6097, 15 kohta); asia C-238/89, Pall, tuomio 13.12.1990 (Kok. 1990, s. I-4827, 11 ja 12 kohta); asia 120/78, Rewe Zentral, tuomio 20.2.1979 (Kok. 1979, s. 649).
(7) - Ks. em. asiassa Rewe Zentral ja asiassa Pall annetut tuomiot.
(8) - Asia 362/88, GB-INNO-BM (Kok. 1990, s. I-667).
(9) - Ks. uusimmasta oikeuskäytännöstä asia C-51/93, Meyhui, tuomio 9.8.1994 (Kok. 1994, s. I-3879).
(10) - Ks. erityisesti asia 220/81, Robertson ym., tuomio 22.6.1982 (Kok. 1982, s. 2349, 11, 12 ja 13 kohta) ja asia 27/80, Fietje, tuomio 16.12.1980 (Kok. 1980, s. 3839, 10, 11 ja 12 kohta).
(11) - EYVL 1992 C 94, s. 217, kahdeskymmenestoinen perustelukappale.
(12) - EYVL L 175, s. 35.
(13) - EYVL L 187, s. 1. Tämän direktiivin 11 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa: "Liitteessä IV luetellaan tiettyjä leluja koskevia varoituksia ja mainintoja niistä varotoimenpiteistä, joihin leluja käytettäessä on ryhdyttävä. Jäsenvaltiot voivat vaatia, että nämä varoitukset ja varotoimenpiteet, tai jotkut niistä, on yhdessä 4 kohdassa tarkoitettujen tietojen kanssa ilmaistava kansallisilla kielillä, kun kyseiset lelut saatetaan markkinoille."
(14) - EYVL L 113, s. 8. Tämän direktiivin 8 artiklassa määrätään seuraavaa: "Pakkausseloste on laadittava potilaalle selvin ja ymmärrettävin ilmaisuin, sen on oltava helposti luettava, ja se on laadittava markkinoille saattavan jäsenvaltion virallisella kielellä tai virallisilla kielillä.Tämä vaatimus ei estä näiden merkintöjen laatimista useilla kielillä, jos samat merkinnät ilmenevät kaikilla käytetyillä kielillä."