62020CC0675
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 7. dubna 2022 (
1
)
Věc C‑675/20 P
Colin Brown
proti
Evropské komisi
a
Radě Evropské unie
„Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Článek 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu – Příspěvek za práci v zahraničí – Kritéria – Přijetí státního občanství země výkonu zaměstnání po nástupu do služebního poměru – Odnětí nároku na příspěvek za práci v zahraničí Komisí“
I. Úvod
1.
Úředníci Evropské unie, aby mohli začít pro ni pracovat, musí často opustit svůj členský stát původu a přesunout bydliště do členského státu, v němž jsou zaměstnáni. S cílem vyrovnat s tím spojené nevýhody a umožnit zaměstnávání státních příslušníků členských států Unie na co nejširším zeměpisném základě vytvořil unijní normotvůrce příspěvek za práci v zahraničí, jehož podmínky upravuje čl. 4 odst. 1 písm. a) a b) přílohy VII služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) (
2
).
2.
Podle tohoto ustanovení obdrží příspěvek za práci v zahraničí úředníci, kteří nejsou státními příslušníky státu, na jehož území se nachází místo, kde jsou zaměstnáni a v době posledních pěti let před nástupem do služebního poměru zde neměli trvalé bydliště [písm. a)]. Dále obdrží příspěvek za práci v zahraničí úředníci, kteří sice jsou státními příslušníky státu, na jehož území se nachází místo, kde jsou zaměstnáni, v době posledních deseti let před nástupem do služebního poměru v něm ovšem neměli bydliště, a to ani krátkodobě [písm. b)].
3.
Jak je tomu ale v případě úředníka, který v době nástupu do služebního poměru nebyl státním příslušníkem země místa výkonu zaměstnání, a spadal tedy pod písmeno a), který ale tuto státní příslušnost přijal v průběhu své další kariéry? Je toto přijetí státní příslušnosti země místa výkonu zaměstnání důvodem k novému přezkumu existence nároku na příspěvek za práci v zahraničí, tentokrát podle písmena b)? Nebo je naopak relevantní jen a pouze státní příslušnost, kterou má úředník v okamžiku nástupu do služebního poměru, v tom smyslu, že pozdější přijetí státní příslušnosti země místa výkonu zaměstnání nemá na nárok na příspěvek za práci v zahraniční dopad?
4.
Toto je otázka, o níž má Soudní dvůr v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku rozhodnout.
II. Právní rámec
5.
Právní rámec projednávané věci tvoří služební řád.
6.
Článek 69 první věta služebního řádu stanoví:
„Příspěvek za práci v zahraničí se rovná 16 % součtu základního platu, příspěvku pro domácnost a příspěvku na vyživované dítě, na které má úředník nárok.“
7.
Podle čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu je příspěvek za práci v zahraničí poskytován za následujících podmínek:
„1.   Příspěvek za práci v zahraničí ve výši 16 % z celkového součtu základního platu, příspěvku na domácnost a příspěvku na vyživované dítě vyplácených úředníkovi je poskytován:
a)
úředníkům,
–
kteří nejsou a nikdy nebyli státními příslušníky státu, na jehož území se nachází místo, kde jsou zaměstnáni, a
–
kteří v době pěti let končících šest měsíců přede dnem jejich nástupu do pracovního poměru neměli na evropském území tohoto státu ani bydliště, ani zde nevykonávali své hlavní povolání. Pro účely tohoto ustanovení se nepřihlíží k okolnostem vyplývajícím z práce konané pro některý jiný stát nebo mezinárodní organizaci;
b)
úředníkům, kteří jsou nebo byli státními příslušníky státu, na jehož území se nachází místo, kde jsou zaměstnáni, ale kteří v době deseti let přede dnem jejich nástupu do služebního poměru měli bydliště mimo evropské území uvedeného státu z důvodů jiných, než je výkon funkce ve službách státu nebo mezinárodní organizace.
[…]
2.   Úředník, který není a nikdy nebyl státním příslušníkem státu, na jehož území je zaměstnán, a který nesplňuje podmínky odstavce 1, má nárok na příspěvek za pobyt v zahraničí, který činí jednu čtvrtinu příspěvku za práci v zahraničí.
3.   Pro účely odstavců 1 a 2 se na úředníka, který sňatkem automaticky nabyl občanství státu, na jehož území je zaměstnán, a nemůže se jej zříci, hledí jako na úředníka podle odst. 1 písm. a) první odrážky.“
8.
V souladu s čl. 8 odst. 1 prvním pododstavcem přílohy VII služebního řádu má „úředník, který má nárok na příspěvek za práci v zahraničí nebo na příspěvek za pobyt v zahraničí, má v rámci omezení stanoveného v odstavci 2 nárok, aby mu v každém kalendářním roce byla proplacena za jeho osobu, a jestliže má nárok na příspěvek na domácnost, také za manžela/manželku a vyživované děti ve smyslu článku 2, paušální náhrada odpovídající nákladům na cestu z místa zaměstnání do místa původu, jak je uvedeno v článku 7.“
III. Souvislosti řízení o kasačním opravném prostředku
A.
Dosavadní průběh sporu
9.
Tribunál shrnul relevantní aspekty dosavadního průběhu řízení v bodech 1 až 8 rozsudku ze dne 5. října 2020, Brown v. Komise (
3
) (dále jen „napadený rozsudek“) takto:
10.
Účastník řízení podávající kasační opravný prostředek (dále jen „navrhovatel“), Colin Brown, byl původně státním příslušníkem pouze Spojeného království a žil v této zemi až do roku 1996. V letech 1996 a 1997 studoval v Itálii a poté od září 1997 do června 1998 v Belgii. Následně od 1. října 1998 do 28. února 1999 absolvoval stáž u Evropské komise v Bruselu (Belgie). Poté, v době od 1. března 1999 do 31. prosince 2000, pracoval na plný úvazek v soukromém sektoru v Belgii.
11.
Dne 1. ledna 2001 nastoupil navrhovatel do služebního poměru u Komise. Úřad Komise pro správu a vyplácení individuálních nároků (dále jen „PMO“) mu přiznal příspěvek za práci v zahraničí podle čl. 4 odst. 1 písm. a) přílohy VII služebního řádu.
12.
Dne 23. června 2016 se občané Spojeného království Velké Británie a Severního Irska v referendu vyslovili pro vystoupení z Evropské unie. Dne 29. března 2017 oznámila předsedkyně vlády Spojeného království Evropské radě záměr tohoto členského státu vystoupit z Unie a z Evropského společenství pro atomovou energii (Euratom).
13.
Dne 27. června 2017 požádal navrhovatel o udělení belgického státního občanství, které získal dne 3. listopadu téhož roku. Tuto změnu situace oznámil PMO dne 19. ledna 2018.
14.
Dne 23. února 2018 byl navrhovatel informován jednak o tom, že mu byl příspěvek za práci v zahraničí odejmut ke dni 31. října 2017 z důvodu, že získal belgické státní občanství, a jednak o tom, že v důsledku toho rovněž ztratil nárok na náhradu cestovních výdajů podle článku 8 přílohy VII služebního řádu.
15.
V návaznosti na žádost o vysvětlení obdržel navrhovatel dne 5. března 2018 e-mail, z něhož vyplývalo, že odnětí příspěvku za práci v zahraničí bylo odůvodněno na základě čl. 4 odst. 1 písm. b) přílohy VII služebního řádu skutečností, že měl od roku 1997 bydliště v Belgii.
16.
Dne 19. března 2018 PMO nahradil rozhodnutí ze dne 23. února 2018 novým rozhodnutím, které stanovilo jako datum, ke kterému byly navrhovateli odejmuty příspěvek za práci v zahraničí a náhrada cestovních výdajů, den 1. prosince 2017 (dále jen „napadené rozhodnutí“).
17.
Dne 17. června 2018 podal navrhovatel stížnost, která byla zamítnuta rozhodnutím orgánu oprávněného ke jmenování (dále jen „OOJ“) ze dne 15. října 2018.
B.
Napadený rozsudek
18.
Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 11. ledna 2019 podal navrhovatel na základě článku 270 SFEU žalobu na zrušení sporného rozhodnutí, jímž bylo určeno, že již nemá nárok na příspěvek za práci v zahraničí a na náhradu cestovních výdajů. Dále navrhl, aby Tribunál nařídil opětovné přiznání těchto dávek od 1. prosince 2017 a zaplacení neuhrazených příspěvků a výdajů za období od 1. prosince 2017 do data, kdy bude obnoven jeho nárok na uvedené dávky, včetně úroků.
19.
Tribunál napadeným rozsudkem žalobu zamítl a rozhodl, že všichni účastníci ponesou vlastní náklady řízení.
IV. Řízení o kasačním opravném prostředku a návrhová žádání účastníků řízení
20.
Kasačním opravným prostředkem doručeným kanceláři Soudního dvora dne 11. prosince 2020 navrhovatel podal tento opravný prostředek proti napadenému rozsudku.
21.
Navrhovatel navrhuje, aby Soudní dvůr
–
zrušil napadený rozsudek, jímž Tribunál zamítl zrušení napadeného rozhodnutí;
–
zrušil na základě úplného spisu, který má k dispozici, napadené rozhodnutí a nařídil, aby nároky navrhovatele na příspěvek za práci v zahraničí a na cestovní výdaje byly obnoveny od 1. prosince 2017 a aby příspěvky, které nebyly vyplaceny v době mezi 1. prosincem 2017 a datem obnovení nároků navrhovatele, byly vyplaceny s úroky;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení vynaložených navrhovatelem před Tribunálem a před Soudním dvorem.
22.
Komise a Rada navrhují, aby Soudní dvůr
–
zamítl kasační opravný prostředek;
–
uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení.
23.
Účastníci řízení předložili písemná vyjádření a dne 2. února 2022 se zúčastnili ústního jednání o kasačním opravném prostředku.
V. Posouzení
A.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
24.
Jak bylo uvedeno úvodem, čl. 4 odst. 1 písm. a) a b) přílohy VII služebního řádu stanoví, že úředníkům Unie je poskytován příspěvek za práci v zahraničí ve dvou případech:
25.
Zaprvé, jestliže dotčení úředníci nejsou a nikdy nebyli státními příslušníky země místa výkonu zaměstnání a v době pěti let končících šest měsíců přede dnem jejich nástupu do služebního poměru neměli na území tohoto státu ani obvyklé bydliště ani zde nevykonávali své hlavní povolání. Nepřihlíží se přitom k okolnostem vyplývajícím z práce vykonávané pro některý jiný stát nebo mezinárodní organizaci [písmeno a)]. Kritéria výkonu hlavního povolání a obvyklého bydliště jsou relevantní stejnou měrou (
4
); vzhledem k tomu, že v projednávané věci to ale není rozhodující, budu v následující části uvádět pouze kritérium obvyklého bydliště. V souladu s tímto ustanovením je úředníkům, kteří nejsou státními příslušníky země výkonu zaměstnání, odepřen nárok na příspěvek za práci v zahraničí pouze v případě, že měli obvyklé bydliště v tomto státě po celé pětileté referenční období (
5
).
26.
Zadruhé příspěvek za práci v zahraničí obdrží úředníci, kteří sice jsou nebo byli státními příslušníky země místa výkonu zaměstnání, ale kteří tam po dobu deseti let přede dnem jejich nástupu do služebního poměru neměli své obvyklé bydliště z důvodů jiných, než je výkon funkce ve službách státu nebo mezinárodní organizace [písmeno b)]. V souladu s tímto ustanovením jako důvod pro odmítnutí nároku na tento příspěvek postačuje, jestliže se obvyklé bydliště nacházelo v zemi výkonu zaměstnání během desetiletého referenčního období pouze na velmi krátkou dobu (
6
).
27.
Navrhovateli, který byl nejprve pouze britským státním příslušníkem, byl při jeho nástupu do služebního poměru v Bruselu v roce 2001 přiznán nárok na příspěvek za práci v zahraničí podle písm. a) článku 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu, protože belgickým státním příslušníkem v tu dobu a nikdy předtím nebyl ani v Belgii po dobu pěti let před svým nástupem do služebního poměru trvale nežil nebo nepracoval.
28.
Poté, co navrhovatel v roce 2017 přijal belgické státní občanství, PMO znovu přezkoumal jeho nárok na příspěvek za práci v zahraničí a shledal, že již nespadá do písmene a) tohoto ustanovení, protože nyní již byl státním příslušníkem země místa výkonu zaměstnání.
29.
PMO dále přezkoumal, zda musí být navrhovateli přiznán nárok na příspěvek za práci v zahraničí podle písm. b) článku 4 odst. 1 přílohy VII. Shledal, že rovněž nikoliv, protože navrhovatel v letech 1997 až 2000 bydlel v Belgii, tedy v období posledních deseti let před svým nástupem do služebního poměru v roce 2001.
30.
Navrhovatel toto rozhodnutí neúspěšně napadl před Tribunálem a nyní kasačním opravným prostředkem odůvodněným dvěma důvody napadá zamítnutí své argumentace v prvním stupni.
1. K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
31.
V rámci svého prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že Tribunál nesprávně potvrdil názor Komise, podle něhož musí být čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu vykládán v tom smyslu, že pozbývá nárok na příspěvek za práci v zahraničí, protože 17 let po nástupu do služebního poměru přijal státní občanství země místa výkonu zaměstnání.
32.
Podle výkladu Tribunálu uvedeného v bodech 36, 41, 45 a 47 až 51 napadeného rozsudku sice znění sporného ustanovení výslovně nestanoví, že nárok na příspěvek za práci v zahraničí musí být po přijetí státního občanství země místa výkonu zaměstnání znovu přezkoumán. Tento příspěvek je rovněž koncipován jako náhrada nevýhod vyplývajících ze skutečnosti, že úředník je odloučen od místa svého původu, a tyto nevýhody přetrvávají po celou dobu kariéry, takže začlenění úředníka v místě výkonu služby po nástupu do služebního poměru nemůže bránit poskytování příspěvku za práci v zahraničí.
33.
Normotvůrce však použitím přítomného času v čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu („úředníkům, kteří ‚nejsou‘ […] státními příslušníky státu, na jehož území se nachází místo, kde jsou zaměstnáni,“) a s ohledem na skutečnost, že se jedná o opakovaně vyplácený příspěvek, nevyloučil, že úředník musí po celou dobu své kariéry splňovat podmínku, že nesmí být státním příslušníkem země místa výkonu zaměstnání, aby mu zůstal nárok na příspěvek za práci v zahraničí zachován (
7
). Není proto vyloučeno, že zvláštní forma začlenění, kterou je nabytí státního občanství země výkonu služby po nástupu do služebního poměru, představuje podstatnou změnu situace, která může vést ke ztrátě příspěvku za práci v zahraničí.
34.
Navrhovatel v tomto závěru spatřuje nesprávné právní posouzení. Má za to, že ze znění čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu ve spojení se systematikou a smyslem a účelem příspěvku za práci v zahraničí vyplývá, že kritérium „cizosti“ nebo „expatriace“ v místě výkonu zaměstnání musí být posuzováno v okamžiku nástupu do služebního poměru. Pozdější přijetí státního občanství země výkonu zaměstnání naproti tomu nemůže mít na nárok na příspěvek za práci v zahraničí žádný dopad. Tento nárok je nutno znovu posuzovat pouze tehdy, jestliže úředník, který měl původně nárok na příspěvek za práci v zahraničí, nastoupí na místo výkonu zaměstnání v zemi svého původu, a nesplňuje tak již kritérium expatriace v místě výkonu zaměstnání.
a) Systematika, smysl a účel příspěvku za práci v zahraničí
35.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora je třeba pro výklad ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (
8
). Kromě toho je třeba brát v úvahu historii vzniku ustanovení, pokud umožňuje rozpoznat skutečnou vůli jeho autora (
9
).
36.
Ze systematiky čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu vyložené v bodech 25 a 26 tohoto stanoviska vyplývá, že okolnost, že úředník není a nikdy nebyl státním příslušníkem země výkonu zaměstnání, není absolutním kritériem pro získání příspěvku za práci v zahraničí. Jak již Soudní dvůr výslovně vyjasnil, jedná se spíše o sekundární kritérium. Rozhodujícím kritériem pro získání příspěvku za práci v zahraničí je totiž obvyklé bydliště v posledních pěti, resp. deseti letech před nástupem do služebního poměru (
10
).
37.
Podle něj ani úředník, který není a nikdy nebyl státním příslušníkem země výkonu zaměstnání, nemá nárok na příspěvek za práci v zahraničí, pokud již v posledních pěti letech před nástupem do služebního poměru trvale bydlel v této zemi [čl. 4 odst. 1 písm. a)]. Obráceně může úředník, který je státním příslušníkem země výkonu svého zaměstnání, získat nárok na příspěvek za práci v zahraničí, pokud po dobu deseti let před nástupem do služebního poměru v této zemi nebydlel, a to ani po krátkou dobu [čl. 4 odst. 1 písm. b)] (
11
).
38.
Jak konstatoval rovněž Tribunál v bodě 75 napadeného rozsudku, je tedy kritérium státní příslušnosti země výkonu zaměstnání pouhým regulačním nástrojem, který stanoví, zda je relevantní obvyklé bydliště během pětiletého, nebo spíše během desetiletého období před nástupem do služebního poměru. To lze vysvětlit tím, že skutečnost, že určitá osoba je nebo byla státním příslušníkem určité země, připouští domněnku existence její zvláštní vazby k této zemi, v níž není cizí nebo „expatriovaná“. Obráceně skutečnost, že není a nikdy nebyla státním příslušníkem určité země, připouští domněnku, že k této zemi žádná zvláštní vazba neexistuje, a je tam tedy cizí či „expatriovaná“ (
12
).
39.
Tato domněnka existence či neexistence zvláštní vazby k zemi výkonu zaměstnání podle toho, zda úředník je nebo byl jejím státním příslušníkem, či nikoliv, ale nyní může být buď potvrzena, nebo vyvrácena kritériem obvyklého bydliště v místě výkonu zaměstnání v letech před nástupem do služebního poměru.
40.
V případě úředníka, který není a nikdy nebyl státním příslušníkem země výkonu zaměstnání, v posledních pěti letech před nástupem do služebního poměru tam ale trvale bydlel, se má za to, že, ačkoliv odtud původně nepocházel, vytvořil si již zvláštní vazbu k této zemi a není v ní již cizí nebo „expatriovaný“.
41.
Obráceně se u úředníka, který sice je nebo byl státním příslušníkem země výkonu svého zaměstnání, ovšem během posledních deseti let před nástupem do služebního poměru tam neměl své obvyklé bydliště, a to ani krátkodobě, má za to, že svou zvláštní vazbu, kterou k této zemi díky státní příslušnosti původně měl, svou desetiletou trvalou nepřítomností přerušil, takže při návratu do této země za účelem nástupu do služebního poměru u Unie splňuje kritérium „cizosti“ nebo „expatriace“ (
13
).
42.
Hlavním kritériem pro nárok na příspěvek za práci v zahraničí je tak kritérium cizosti nebo expatriace v místě výkonu zaměstnání, jehož splnění závisí na obvyklém bydlišti v relevantním období před nástupem do služebního poměru. Slovy generálního advokáta P. Mengozziho proto „podmínkou, které podléhá přiznání příspěvku za práci v zahraničí, není […] skutečnost, že úředník nemá státní příslušnost státu, na jehož území se nachází místo výkonu zaměstnání, ale spíše situace skutečné ‚práce v zahraničí‘, v níž se úředník nachází při nástupu do služebního poměru.“ (
14
)
43.
Jak konstatoval Soudní dvůr a rovněž Tribunál v bodě 48 napadeného rozsudku, je to vysvětleno tím, „že účelem příspěvku za práci v zahraničí je kompenzovat zvláštní zátěž a nevýhody vyplývající z výkonu funkce pro Unii úředníkům, kteří jsou nuceni ke změně bydliště.“ (
15
) Jak Tribunál dále objasnil v bodě 49 napadeného rozsudku, je cílem přispět k přijímání státních příslušníků členských států Unie na co nejširším zeměpisném základě a tím k zeměpisné rovnováze v rámci evropské veřejné služby.
44.
Tento smysl a účel příspěvku za práci v zahraničí potvrzuje rovněž historie vzniku dotčeného ustanovení. Jak totiž zmiňuje Tribunál v bodě 47 napadeného rozsudku, vyplývá z informativního sdělení Rady ze dne 11. prosince 1959, že příspěvek za práci v zahraničí byl koncipován jako příspěvek „poskytovaný jako náhrada materiálních výdajů a nevýhod nemajetkové povahy vyplývajících ze skutečnosti, že zaměstnanec je odloučen od místa svého původu“ a že „zaměstnanci zpravidla udržují rodinné vztahy s […] oblastí, z které pocházejí“.
b) Irelevantnost pozdějšího začlenění v místě výkonu zaměstnání po nástupu do služebního poměru pro nárok na příspěvek za práci v zahraničí
45.
Nic na tom nemůže změnit ani pozdější začlenění v místě výkonu zaměstnání po nástupu do služebního poměru. Jak totiž správně vysvětluje Tribunál v bodě 47 napadeného rozsudku, mohou nevýhody a zátěž spojené s opuštěním místa původu přetrvávat po celou dobu kariéry, a dokonce se mohou v jejím průběhu zhoršit i přes začlenění do země, kde je povolání vykonáváno. Z tohoto důvodu je, jak vyložil Tribunál v bodě 50 napadeného rozsudku, pozdější začlenění úředníka v místě výkonu zaměstnání v dalším průběhu jeho kariéry pro nárok na příspěvek za práci v zahraničí irelevantní.
46.
Tato nepodstatnost pozdějšího začlenění v místě výkonu zaměstnání vyplývá jednak z výše popsaného smyslu a účelu příspěvku za práci v zahraničí. Jinými slovy je, jak již Soudní dvůr výslovně uvedl v dřívějším rozsudku, „cílem příspěvku za práci v zahraničí vyrovnat zvláštní náklady a nevýhody vyplývající ze stálého výkonu práce v zemi, ke které úředník před svým nástupem do služebního poměru neměl
žádný trvalý vztah. Zátěž spojená s nástupem do služebního poměru je totiž vyrovnávána při každém přidělení na určité místo uhrazením stěhovacích výdajů a příspěvku na zařízení. Příspěvek za práci v zahraničí je naproti tomu vyplácen po celou dobu trvání služebního poměru, i když se úředník mohl v zemi výkonu svého zaměstnání začlenit.“ (
16
)
47.
Nepodstatnost pozdějšího začlenění v místě výkonu zaměstnání po nástupu do služebního poměru vyplývá rovněž ze systematiky čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu. Ten totiž při určení cizosti nebo expatriace v místě výkonu zaměstnání vychází výhradně z obvyklého bydliště v období před nástupem do služebního poměru. Slovy Tribunálu samotného v bodě 50 napadeného rozsudku „normotvůrce tím, že poskytl tato upřesnění, vyloučil, aby začlenění vycházející ze skutečnosti, že si dotčený úředník během své kariéry zřídil své obvyklé bydliště v zemi výkonu zaměstnání a pracuje tam, mohlo bránit výplatě tohoto příspěvku.“ Jak navrhovatel správně uvádí, v opačném případě by tedy, pokud by obvyklé bydliště po nástupu do služebního poměru bylo relevantní pro pobírání příspěvku za práci v zahraničí, nejpozději po uplynutí lhůty pěti let od nástupu do služebního poměru neměl žádný úředník Unie nárok na tento příspěvek.
c) Irelevantnost pozdějšího přijetí státního občanství země výkonu zaměstnání pro nárok na příspěvek za práci v zahraničí
48.
Tribunál však přesto, jak již bylo zmíněno v bodě 33 tohoto stanoviska, rozhodl, že použití přítomného času v čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu („úředníkům, kteří ‚nejsou‘ […] státními příslušníky státu, na jehož území se nachází místo, kde jsou zaměstnáni,“) ve spojení se skutečností, že se jedná o opakovaně vyplácený příspěvek, nevylučuje, aby zvláštní druh začlenění, kterým je nabytí státního občanství země výkonu zaměstnání po nástupu do služebního poměru, byl považován za podstatnou změnu, která může vést ke ztrátě příspěvku za práci v zahraničí.
49.
Navrhovatel má pravdu, pokud tvrdí, že Tribunál tak znění čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu vyložil v rozporu se systematikou, jakož i účelem a smyslem tohoto ustanovení, tak, jak je sám určil.
50.
Z nich totiž vyplývá, že kritérium, zda úředník je nebo byl státním příslušníkem země výkonu zaměstnání, stejně jako kritérium obvyklého pobytu musí být posuzovány v relevantním období před nástupem do služebního poměru jen a pouze v okamžiku nástupu do služebního poměru. Jak již totiž bylo vyloženo, skutečnost, zda úředník je nebo byl státním příslušníkem určité země, určuje pouze, jaké období je relevantní pro posouzení obvyklého bydliště před nástupem do služebního poměru, a tedy pro kritérium cizosti v místě výkonu zaměstnání v okamžiku nástupu do služebního poměru (
17
). Jak již Tribunál sám uznal, musí být proto nárok na příspěvek za práci v zahraničí posuzován v okamžiku nástupu do služebního poměru (
18
).
51.
Tvrzení Soudu pro veřejnou službu, podle něhož podmínky uvedené v obou odrážkách čl. 4 odst. 1 písm. a) přílohy VII služebního řádu (úředník není státním příslušníkem státu místa výkonu zaměstnání a nebydlel v něm po dobu pěti let před nástupem do služebního poměru), musí být splněny kumulativně během celé kariéry (
19
), proto není správné.
52.
Důvodem použití přítomného času v čl. 4 odst. 1 písm. a) první odrážce, jakož i v písm. b) přílohy VII služebního řádu, spíše jednoduše je, jak správně tvrdí navrhovatel, že se jedná o státní příslušnost země, jejímž státním příslušníkem úředník „je“v rozhodujícím okamžiku nástupu do služebního poměru. Použití přítomného času je správné, protože v konkrétním okamžiku (při nástupu do služebního poměru) může úředník pouze být, či nebýt státním příslušníkem příslušné země. Je obvyklé, že podmínky nároku v abstraktně obecných právních úpravách jsou formulovány v oznamovacím způsobu přítomném, aniž je použité gramatice připisován obsahový význam.
53.
Ze skutečnosti, že se u příspěvku za práci v zahraničí jedná o opakovanou dávku, nevyplývá nic jiného. Soud pro veřejnou službu tak má pravdu, pokud tvrdí, že vyplácení příspěvku, který má kompenzovat určité zatížení, musí být zastaveno, jestliže toto zatížení odpadne (
20
). Zátěž, kterou má vyrovnat příspěvek za práci v zahraničí, totiž vzdálení se z původní domovské země, totiž právě přijetím státního občanství země výkonu zaměstnání nekončí. Ani tento druh začlenění nemění nic na skutkovém znaku expatriace v okamžiku nástupu do služebního poměru, který je kritériem pro získání příspěvku za práci v zahraničí.
54.
Oproti argumentaci Rady proto nelze ani ze skutečnosti, že čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu uvádí nejen úředníky, kteří „jsou“ státními příslušníky příslušného státu, nýbrž jimi i „byli“, vyvozovat závěr, že se jedná o státní příslušnost úředníka během celé jeho kariéry. Skutečnost, že úředník byl státním příslušníkem země výkonu zaměstnání, jakož i skutečnost, že jejím státním příslušníkem je, je totiž indikátorem původního zvláštního vztahu k této zemi, jehož existenci nebo neexistenci buď dokazuje, nebo vyvrací obvyklé bydliště v příslušném referenčním období před nástupem do služebního poměru.
55.
Okolnost, že normotvůrce samostatně uvedl situaci, že úředník „byl“ státním příslušníkem země výkonu povolání, nikoliv ovšem situaci, kdy státním příslušníkem této země v budoucnu „bude“, hovoří spíše pro to, že pozdější nabytí státní příslušnosti země výkonu zaměstnání není pro nárok na příspěvek za práci v zahraničí relevantní.
56.
Právní úprava takzvaného příspěvku za pobyt v zahraničí svědčí a contrario rovněž pro to, že normotvůrce u příspěvku za práci v zahraničí právě nechtěl s pozdějším přijetím státní příslušnosti země výkonu zaměstnání spojit zvláštní důsledky. Příspěvek za pobyt v zahraničí dostanou podle čl. 4 odst. 2 přílohy VII služebního řádu ti úředníci, kteří nejsou a nikdy nebyli státními příslušníky země výkonu zaměstnání, avšak nesplňují podmínky pro nárok na příspěvek za práci v zahraniční podle odstavce 1, protože během pětiletého období před nástupem do výkonu služby nepřetržitě žili v zemi výkonu svého zaměstnání. Vzhledem k tomu, že příspěvek za pobyt v zahraničí tak závisí výhradně na tom, zda je úředník státním příslušníkem země výkonu zaměstnání, nutně s přijetím této státní příslušnosti odpadá (
21
). Takovýto jasný právní důsledek, pokud jde o příspěvek za práci v zahraničí, však stanoven není.
57.
Výklad, podle něhož nemá přijetí státního občanství země místa výkonu zaměstnání v pozdějším průběhu kariéry vliv na nárok na příspěvek za práci v zahraničí, je potvrzen rovněž tím, že nové posouzení tohoto nároku vede v takovéto situaci k tomu, že se kritéria pro obdržení tohoto příspěvku vzájemně zcela oddělují. Jestliže totiž úředník, jako v projednávané věci, roky po nástupu do služebního poměru přijme státní občanství země výkonu zaměstnání, pak by skutečnost, že je státním příslušníkem této země, byla posuzována v tomto okamžiku (v projednávané věci v roce 2017), hlavní kritérium obvyklého bydliště v místě výkonu zaměstnání ale i nadále v relevantním období před nástupem do služebního poměru (v projednávané věci před rokem 2001).
58.
Jak správně uvádí navrhovatel, toto ovšem dovádí smysl a účel souhry státní příslušnosti a místa bydliště v rámci čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu ad absurdum. Tato souhra totiž slouží k tomu, aby bylo přezkoumáno, zda si úředník i přesto, že není státním příslušníkem země místa výkonu zaměstnání, před nástupem do služebního poměru vybudoval s tímto místem tak úzkou vazbu, že tam již není cizí [písm. a)], resp. zda i přesto, že je státním příslušníkem této země, vazbu k tomuto místu před nástupem do služebního poměru přerušil, a je tam tedy již cizí [písm. b)] (
22
).
59.
Nové posouzení nároku na příspěvek za práci v zahraničí v okamžiku přijetí státního občanství země výkonu zaměstnání, jak činí Komise, znamená chtít v tomto okamžiku (v projednávané věci v roce 2017) posoudit, zda navrhovatel v deseti letech před nástupem do služebního poměru (v projednávané věci 1990 až 2000) přerušil vazbu, která v tomto období vůbec neexistovala. Jak Komise a Rada připouští, je to možné pouze tehdy, budeme-li předstírat, že navrhovatel byl belgickým státním příslušníkem již při nástupu do služebního poměru.
60.
Jak se ukáže níže v bodě 71 a následujících tohoto stanoviska v rámci druhého bodu odůvodnění kasačního opravného prostředku, vede tato „fikce“ (ze strany Tribunálu) (
23
) k porušení zásady rovného zacházení. S navrhovatelem je tak nakládáno stejně jako s úředníky, kteří při nástupu do služebního poměru skutečně byli státními příslušníky země místa výkonu zaměstnání, a nachází se tedy v rozdílné situaci. To je další argument proti výkladu čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu v tom smyslu, jak jej podal Tribunál.
61.
Něco jiného platí, jestliže se úředník v důsledku změny místa výkonu služby vrátí do země svého původu. V tom případě je nutno provést nové posouzení, protože přezkum podmínek příspěvku za práci v zahraničí lze logicky provést pouze ve vztahu k určitému místu; změní-li se toto místo, musí být tedy znovu přezkoumáno, zda se obnoví dřívější vazba k tomuto místu (
24
).
62.
V takovém případě, jako je ten, o nějž se jedná v projednávané věci, kdy má úředník nárok na příspěvek za práci v zahraničí podle čl. 4 odst. 1 písm. a) přílohy VII služebního řádu, protože není státním příslušníkem země místa výkonu zaměstnání ani zde po dobu pěti let před nástupem do služebního poměru nežil, a státní občanství místa země výkonu zaměstnání přijme až několik let po nástupu do služebního poměru, ale neexistuje dřívější vazba k tomuto místu výkonu zaměstnání pocházející z doby před nástupem do služebního poměru, kterou by bylo možno oživit. Neexistuje proto důvod prověřovat nárok dotčeného úředníka na příspěvek za práci v zahraničí znovu, tentokrát podle písmena b) tohoto ustanovení.
63.
Skutečnost, že pozdější posouzení podle čl. 4 odst. 1 písm. b) přílohy VII služebního řádu jako je to, k němuž došlo v projednávané věci, není namístě, ukazuje rovněž skutečnost, že si úředníci, kteří stejně jako navrhovatel přijmou státní občanství země výkonu zaměstnání několik let po nástupu do služebního poměru, na rozdíl od navrhovatele tam ale v období deseti let před jejich nástupem do služebního poměru nežili, příspěvek za práci v zahraničí ponechají. I přes – slovy Tribunálu v bodě 51 napadeného rozsudku – „zvláštní form[u] začlenění, kterou je nabytí státního občanství země výkonu zaměstnání po nástupu do služebního poměru“, mohou si – jak tribunál konstatoval v bodě 94 a 95 napadeného rozsudku – četní úředníci, kteří se v takové situaci nacházejí, svůj příspěvek za práci v zahraničí ponechat, protože v letech před nástupem do služebního poměru v této zemi nežili.
64.
Všechny tyto úvahy ukazují, že – jak během jednání správně podotkl navrhovatel – jednoduše neexistuje žádná skutečnost, která by naznačovala, že přijetí státního občanství země výkonu zaměstnání představuje výjimku ze zásady, podle níž začlenění v místě výkonu zaměstnání po nástupu do služebního poměru není pro příspěvek za práci v zahraničí relevantní.
65.
Je pravda, že přijetí státního občanství místa výkonu zaměstnání může představovat obzvláště silnou formu začlenění. O to ovšem nejde. Příspěvek za práci v zahraničí je koncipován tak, že na straně jedné není popíráno, že se unijní úředníci v místě výkonu zaměstnání začleňují, na straně druhé se ale také uznává, že zatížení v důsledku vzdálení se z místa původu navzdory tomuto začlenění přetrvává.
66.
Kromě toho může být s postupujícím časem nezávisle na intenzitě začlenění v hostitelském členském státě spíše náročnější udržovat legitimní vazby s členským státem původu. To platí například tehdy, je-li nutno se postarat o stárnoucí rodiče, jejichž zdravotní stav se zhoršuje, či jiné příbuzné. Nelze rovněž vycházet z toho, že unijní normotvůrce chtěl úředníky Unie odradit od hlubšího začlenění v hostitelském členském státě tím, že přijetí tamního státního občanství „potrestá“ ztrátou příspěvku za práci v zahraničí. Naopak, co nejlepší integrace úředníků Unie v členském státě výkonu zaměstnání je v souladu s myšlenkou Unie a se sbližováním jejích členských států.
67.
Argument, který na jednání demonstrativně namítala Rada, že „někoho, kdo žije ve ‚své vlastní zemi‘, přece nelze považovat za ‚expata‘ “, se proto míjí se systematikou příspěvku za práci v zahraničí. Z ní totiž vyplývá, že výraz „cizost“ nebo „expatriace“ ve smyslu služebního řádu zahrnuje situaci, v níž úředník opustí svou domovskou zemi, aby nastoupil do služebního poměru u Unie, nezávisle na jakémkoliv pozdějším začlenění v zemi výkonu zaměstnání, a to dokonce i tehdy, pokud by se tato země měla pozdějším přijetím státního občanství stát „vlastní zemí“ dotčeného úředníka.
68.
Výklad, že přijetí státního občanství po nástupu do služebního poměru nemá vliv na nárok na příspěvek za práci v zahraničí, na rozdíl od názoru Rady, ostatně nevede k tomu, že je kritérium státní příslušnosti uvedené v čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu zbaveno svého effet utile. Toto kritérium totiž zůstává beze změny relevantní pro posouzení „cizosti“ v místě výkonu zaměstnání v okamžiku nástupu do služebního poměru.
69.
Ve svém rozsudku ve věci Airola v. Komise, jehož příslušnou pasáž citoval v napadeném rozsudku i Tribunál, Soudní dvůr konstatoval, že „v rozsahu, v němž čl. 4 odst. 1 písm. a) přílohy [VII služebního řádu] vychází ze současné nebo dřívější státní příslušnosti úředníka […] by neměla být brána na zřetel státní příslušnost povinně udělená úřednicí z důvodu uzavření manželství se státním příslušníkem jiného členského státu, bez možnosti se jí vzdát.“ (
25
)Mutatis mutandis je nutno v projednávané věci konstatovat, že toto ustanovení se stejně tak netýká státního občanství místa výkonu zaměstnání, které přijme úředník Unie po nástupu do služebního poměru.
70.
Z výše uvedeného vyplývá, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že potvrdil názor Komise, podle něhož je přijetí belgického státního občanství navrhovatelem důvodem pro nové posouzení jeho nároku na zachování příspěvku za práci v zahraničí. První důvod kasačního opravného prostředku je tudíž opodstatněný.
2. Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
71.
Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku zastává navrhovatel názor, že Tribunál použitím čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu porušil zásadu rovného zacházení tím, že s ním nakládal jako s úředníky, kteří byli při nástupu do služebního poměru státními příslušníky země výkonu zaměstnání.
72.
Druhý důvod kasačního opravného prostředku je posuzován pouze podpůrně. V případě, že Soudní dvůr bude sdílet můj názor k prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, musí být totiž rozsudek zrušen již z tohoto důvodu.
73.
Zásada rovného zacházení zakazuje, aby se srovnatelnými situacemi bylo zacházeno odlišně nebo aby s odlišnými situacemi bylo zacházeno stejně, není-li takové odlišné nebo stejné zacházení – v závislosti na případu – objektivně odůvodněno. Otázka, zda se jedná o srovnatelné situace, musí být posuzována ve světle předmětu a cíle aktu Unie, který zakládá odlišení (
26
).
74.
Tribunál měl v bodech 87 až 90 napadeného rozsudku za to, že nárok navrhovatele na příspěvek za práci v zahraničí musí být poté, co navrhovatel přijal belgické státní občanství, posouzen znovu. V opačném případě by s ním bylo zacházeno příznivěji než s rodilými Belgičany, kteří nastoupili do služebního poměru u Unie v Belgii.
75.
Navrhovatel, který před svým nástupem do služebního poměru v Belgii nebyl belgickým státním příslušníkem a stal se jím až o řadu let později, se s ohledem na smysl a účel příspěvku za práci v zahraničí, kterým je vyrovnat nevýhody spojené se změnou bydliště do místa výkonu zaměstnání a tamní cizost (
27
), skutečně nachází v jiné situaci. Vzhledem k tomu, že totiž původně nebyl státním příslušníkem země výkonu zaměstnání, neměl k ní ani žádnou zvláštní vazbu, kterou by bylo možno přerušit pouze desetiletou nepřetržitou nepřítomností před nástupem do služebního poměru (
28
).
76.
Oproti argumentaci Komise a Rady k této otázce během jednání se navrhovatel rovněž nenachází ve stejné situaci, jako bývalý Belgičan působící v Belgii, který se vzdal svého belgického státního občanství. I zde totiž skutečnost, že „měl“ státní příslušnost země místa výkonu zaměstnání představuje skutečnost naznačující, že dotčená osoba původně měla zvláštní vazbu k této zemi, její přetrvávání resp. neexistence je posuzována kontrolou obvyklého bydliště v referenčním období před nástupem do zaměstnání. V situaci navrhovatele, který přijal belgické státní občanství až několik let po nástupu do služebního poměru, ovšem neexistuje žádná taková domněnka existence původní vazby, jejichž trvání nebo přerušení by bylo možno přezkoumat.
77.
Totéž platí, jak bylo popsáno výše, pro srovnání se situací Belgičana původně zaměstnaného v jiné zemi, který nastoupí do služebního poměru v zemi svého původu, jak je uvádí Komise (
29
).
78.
Na rozdíl od názoru zastávaného zejména Radou během jednání, v rámci příspěvku za práci v zahraničí neplatí, že se všemi úředníky, kteří jsou státními příslušníky země místa výkonu zaměstnání, je nutno nakládat stejně, nezávisle na tom, kdy tuto státní příslušnost nabyli. Ve vztahu k tomuto příspěvku totiž není „státní příslušnost jako státní příslušnost“. Státní příslušnost země místa výkonu zaměstnání spíše pouze určuje, jaké období je před nástupem do služebního poměru relevantní pro posouzení splnění kritéria expatriace při nástupu do služebního poměru (
30
).
79.
Skutečnost, že se navrhovatel fakticky nenachází ve stejné situaci jako úředník Unie, který státní občanství země místa výkonu zaměstnání nepřijal, proto není ve vztahu k nároku na příspěvek za práci v zahraničí relevantní. Vzhledem k tomu, že je zde relevantní jen a pouze neexistující začlenění se v okamžiku nástupu do služebního poměru, nachází se totiž úředníci, kteří přijmou státní občanství země místa výkonu zaměstnání po nástupu do služebního poměru, a úředníci, kteří tak neučiní, pokud jde o smysl a účel příspěvku za práci v zahraničí, zcela jistě ve stejné situaci.
80.
Komise a Rada sice citují pasáže rozsudku, podle něhož má příspěvek za práci v zahraničí „napravit faktické nerovnosti, jež vznikají mezi úředníky, kteří jsou zcela začleněni do společnosti státu svého služebního přidělení, a úředníky, kteří takto začleněni nejsou“ (
31
). Tyto pasáže je ovšem nutno číst v jejich kontextu, z něhož vyplývá, že se jedná o začlenění do společnosti státu služebního přidělení před nástupem do služebního poměru. Naproti tomu Tribunál sám již konstatoval, že začlenění po nástupu do služebního poměru není pro příspěvek za práci v zahraničí relevantní (
32
). Ve vztahu k tomuto příspěvku je proto zapotřebí srovnávat začlenění úředníků ve státě služebního přidělení před nástupem do služebního poměru, a nikoliv po něm.
81.
Komise a Rada při jednání samy připustily, že situace navrhovatele představuje „hraniční situaci“, protože čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu lze jimi zastávaným způsobem v této situaci použít pouze tehdy, bude-li situace posuzována tak, jako by navrhovatel byl belgickým státním příslušníkem již při nástupu do služebního poměru. Navrhovatel má pravdu, jestliže poznamenává, že se přezkum existence nerovného zacházení nemůže zakládat na domněnce, která neodpovídá skutečnosti.
82.
Jak Tribunál sám uznal v bodech 83, 91 a 92 napadeného rozsudku, normotvůrce pro nárok na příspěvek za práci v zahraničí vytvořil kategorie, a je nutno posoudit, ve které z těchto kategorií se úředníci Unie nachází. Nemůže dojít k tomu, aby byl úředník na základě domněnek, které neodpovídají realitě, přesunut z jedné kategorie do druhé nebo byl postaven na roveň s úředníky nacházejícími se v této kategorii, ačkoliv na základě své situace do této kategorie nepatří.
83.
Z výše uvedeného vyplývá, že Tribunál svým použitím čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu porušil zásadu rovného zacházení, a dopustil se tak nesprávného právního posouzení. Druhý důvod kasačního opravného prostředku je tedy rovněž opodstatněný.
B.
K žalobě podané k Tribunálu
84.
Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora může Soudní dvůr v případě zrušení rozhodnutí Tribunálu vydat konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.
85.
Tak je tomu v projednávané věci.
86.
Navrhovatel navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil sporné rozhodnutí a nařídil, aby jeho nároky na příspěvek za práci v zahraničí a na náhradu cestovních výdajů byly obnoveny od 1. prosince 2017 a aby příspěvky, které nebyly vyplaceny v době mezi 1. prosincem 2017 a datem obnovení nároku, byly vyplaceny spolu s úroky.
87.
Pokud jde nejprve o návrh na zrušení sporného rozhodnutí, vyplývá z výše uvedeného, že rozhodnutí PMO ze dne 19. března 2018, jímž bylo rozhodnuto, že navrhovatel od 1. prosince 2017 již nemá nárok na příspěvek za práci v zahraničí a na náhradu cestovních výdajů, musí být zrušeno.
88.
Pokud jde o návrh, aby byl obnoven nárok navrhovatele na příspěvek za práci v zahraničí a na cestovní výdaje od 1. prosince 2017, z výše uvedeného rovněž vyplývá, že nabytí belgického státního občanství dne 3. listopadu 2017 nemá žádný dopad na jeho nárok na příspěvek za práci v zahraničí podle čl. 4 odst. 1 písm. a), ani na nárok na náhradu cestovních výdajů podle článku 8 přílohy VII služebního řádu. Obnovení jeho nároku na tyto dávky tak vyplývá z rozsudku Soudního dvora, bude-li Soudní dvůr sdílet zde zastávané řešení, aniž by to Soudní dvůr musel zvlášť určit. Spíše přísluší Komisi, aby v souladu článkem 266 SFEU přijala příslušná opatření vyplývající z rozsudku Soudního dvora (
33
).
89.
Ohledně návrhu, aby bylo nařízeno vyplacení příspěvků, které nebyly vyplaceny v době od 1. prosince 2017 do data obnovení nároku, a úroků, je nutno poukázat na skutečnost, že Soudní dvůr má podle čl. 91 odst. 1 druhé věty služebního řádu ve sporech majetkoprávní povahy neomezenou soudní pravomoc, v jejímž rámci má pravomoc uložit unijním orgánům zaplacení částek dlužených podle služebního řádu, případně s připočtením úroků (
34
). Je-li zrušeno rozhodnutí, jímž byl odepřen nárok úředníka na příspěvek za práci v zahraničí, má tedy Soudní dvůr pravomoc uložit Komisi vyplacení příspěvků, které by musela zaplatit od vydání tohoto rozhodnutí (
35
).
90.
Komisi je tedy nutno uložit, aby navrhovateli vyplatila příspěvky za práci v zahraničí a cestovní výdaje, které neobdržel mezi 1. prosincem 2017 a datem obnovení jeho příslušných nároků.
91.
Dále z judikatury vyplývá, že částky, které jsou splatné v rámci služebního řádu a jsou vypláceny později, musí být úročeny od podání stížnosti podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu (
36
). Pohledávky, které byly splatné již k datu podání stížnosti, v projednávané věci dne 17. června 2018 (
37
), tak musí být od tohoto dne úročeny, zatímco pohledávky, které byly splatné po tomto datu, budou úročeny od příslušného data jejich splatnosti (
38
). Ohledně úrokové sazby z novější judikatury vyplývá, že dlužné částky musí být úročeny úrokovou sazbou, kterou uplatňuje v relevantním období Evropská centrální banka (ECB) pro své hlavní refinační transakce, navýšenou o tři a půl procentního bodu (
39
).
VI. Náklady řízení
92.
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora platí, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.
93.
Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se podle čl. 184 odst. 1 jednacího řádu použije na řízení o kasačním opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
94.
Vzhledem k tomu, že navrhovatel navrhl, aby Komisi byla uložena náhrada nákladů řízení před Tribunálem a Soudním dvorem, a Komise neměla ve věci úspěch, musí být Komisi uložena náhrada nákladů řízení navrhovatele a stanoveno, že Komise ponese vlastní náklady řízení v prvním stupni a v řízení o kasačním opravném prostředku.
95.
Podle čl. 140 odst. 1 jednacího řádu, který se podle čl. 184 odst. 1 jednacího řádu použije na řízení o kasačním opravném prostředku, nesou orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení. Rada proto ponese vlastní náklady řízení v prvním stupni a v řízení o kasačním opravném prostředku.
VII. Závěry
96.
S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto:
„1)
Rozsudek Tribunálu Evropské unie (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 5. října 2020, Brown v. Komise (T‑18/19, EU:T:2020:465), se zrušuje.
2)
Rozhodnutí Úřadu Komise pro správu a vyplácení individuálních nároků (PMO) ze dne 19. března 2018, kterým bylo rozhodnuto, že Colin Brown od 1. prosince 2017 již nemá nárok na příspěvek za práci v zahraničí a na náhradu cestovních výdajů, se zrušuje.
3)
Komisi se ukládá, aby Colinu Brownovi vyplatila příspěvky za práci v zahraničí a cestovní výdaje, které mu nebyly vyplaceny v období mezi 1. prosincem 2017 a datem obnovení jeho nároku na příspěvek za práci v zahraničí a na náhradu cestovních výdajů.
4)
Částky, které musí Komise vyplatit Colinu Brownovi, budou ode dne 17. června 2018 úročeny sazbou, kterou v příslušném relevantním období uplatňovala Evropská centrální banka na své hlavní refinanční operace, s připočtením tři a půl procentního bodu. Částky splatné již 17. června 2018 budou úročeny počínaje tímto datem, později splatné částky budou úročeny počínaje příslušným datem splatnosti.
5)
Komise ponese své vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení Colina Browna, které vynaložil v řízení v prvním stupni a v řízení o kasačním opravném prostředku.
6)
Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení, které vynaložila v prvním stupni a v řízení o kasačním opravném prostředku.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Nařízení (EHS) č. 31, (ESAE) č. 11, kterým se stanoví služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropského hospodářského společenství a Evropského společenství pro atomovou energii (Úř. věst. 1962, P 045, s. 1385).
(
3
) – T‑18/19, EU:T:2020:465.
(
4
) – Viz ke vztahu kritérií obvyklého bydliště a obvyklého výkonu hlavního povolání rozsudek Tribunálu ze dne 28. února 2019, Pozza v. Parlament (T‑216/18, nezveřejněný, EU:T:2019:118, bod 28 a násl. a citovaná judikatura).
(
5
) – Viz rozsudky Tribunálu ze dne 15. září 2021, LF v. Komise (T‑466/20, EU:T:2021:574, bod 40 a citovaná judikatura), a Soud pro veřejnou službu Evropské unie ze dne 11. července 2007, B v. Komise (F‑7/06, EU:F:2007:129, bod 38 a citovaná judikatura), jakož i bod 76 napadeného rozsudku. Viz ovšem ke „sporadické a krátkodobé nepřítomnosti“ při současném zachování bydliště v pozdějším místě výkonu povolání rozsudek ze dne 9. října 1984, Witte v. Parlament (188/83, EU:C:1984:309, body 9 až 11).
(
6
) – Viz rozsudky uvedené v poznámce pod čarou výše LF v. Komise a B v. Komise.
(
7
) – Viz podobně již rozsudek Soud pro veřejnou službu ze dne 26. června 2013, Achab v. EHSV (F‑21/12, EU:F:2013:95, bod 28).
(
8
) – Rozsudky ze dne 14. června 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 61), ze dne 14. ledna 2016, Vodafone (C‑395/14, EU:C:2016:9, bod 40), a ze dne 25. ledna 2018, Komise v. Česká republika (C‑314/16, EU:C:2018:42, bod 47).
(
9
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2009, Zurita García a Choque Cabrera (C‑261/08 a C‑348/08, EU:C:2009:648, bod 54 a citovaná judikatura).
(
10
) – Rozsudky ze dne 20. února 1975, Airola v. Komise (21/74, EU:C:1975:24, body 6 až 8), ze dne 16. října 1980, Hochstrass v. Soudní dvůr (147/79, EU:C:1980:238, bod 12), a ze dne 2. července 1981, Garganese v. Komise (185/80, EU:C:1981:161, bod 11); viz rovněž rozsudky Tribunálu ze dne 28. února 2019, Pozza v. Parlament (T‑216/18, nezveřejněný, EU:T:2019:118, bod 37), a Soudu pro veřejnou službu ze dne 11. července 2007, B v. Komise (F‑7/06, EU:F:2007:129, bod 35).
(
11
) – Viz rozsudky Tribunálu ze dne 15. září 2021, LF v. Komise (T‑466/20, EU:T:2021:574, bod 35 a násl. a zde citovaná judikatura), a Soudu pro veřejnou službu ze dne 11. července 2007, B v. Komise (F‑7/06, EU:F:2007:129, bod 36 a násl. a zde citovaná judikatura).
(
12
) – Viz rozsudek ze dne 11. července 2007, B v. Komise (F‑7/06, EU:F:2007:129, bod 39 a citovaná judikatura); viz rovněž bod 82 napadeného rozsudku.
(
13
) – Rozsudek ze dne 13. listopadu 1986, Richter v. Komise (330/85, EU:C:1986:430, bod 6); rozsudky Tribunálu ze dne 27. září 2000, Lemaître v. Komise (T‑317/99, EU:T:2000:218, bod 50), a Soudu pro veřejnou službu ze dne 11. července 2007, B v. Komise (F‑7/06, EU:F:2007:129, bod 39). Skutečnost, že se doba výkonu služby pro stát nebo mezinárodní organizaci nezapočítává do doby strávené v zemi výkonu této služby [písm. a)] nebo mimo ni [písm. b)], se přitom zakládá na domněnce, že výkon služby pro stát nebo mezinárodní organizaci není způsobilý vytvořit trvalou vazbu mezi dotčenou osobou a státem, v němž je tato služba vykonávána; viz k tomu stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Komise v. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, body 50 a 51 a citovaná judikatura); viz rovněž rozsudek Tribunálu ze dne 13. července 2018, Quadri di Cardano v. Komise (T‑273/17, EU:T:2018:480, bod 49).
(
14
) – Stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Komise v. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, bod 44 poznámka pod čarou 23).
(
15
) – Rozsudky ze dne 2. července 1981, Garganese v. Komise (185/80, EU:C:1981:161, bod 11), a ze dne 15. září 1994, Magdalena Fernández v. Komise (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, body 20 a 21).
(
16
) – Rozsudek Tribunálu ze dne 30. března 1993, Vardakas v. Komise (T‑4/92, EU:T:1993:29, bod 39) (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska).
(
17
) – Viz výše body 36 až 42 tohoto stanoviska.
(
18
) – Rozsudek Tribunálu ze dne 13. července 2018, Quadri di Cardano v. Komise (T‑273/17, EU:T:2018:480, bod 58).
(
19
) – Rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 26. června 2013, Achab v. EHSV (F‑21/12, EU:F:2013:95, bod 28).
(
20
) – Rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 26. června 2013, Achab v. EHSV (F‑21/12, EU:F:2013:95, bod 26).
(
21
) – Viz rozsudek ze dne 16. října 1980, Hochstrass v. Soudní dvůr (147/79, EU:C:1980:238, bod 12).
(
22
) – Viz výše body 38 až 41 tohoto stanoviska.
(
23
) – Viz bod 85 napadeného rozsudku.
(
24
) – Viz ke zrušení příspěvku za práci v zahraničí při návratu do země původu např. usnesení ze dne 14. července 2005, Gouvras v. Komise (C‑420/04 P, EU:C:2005:482, bod 57), s odkazem na rozsudek Tribunálu ze dne 15. července 2004, Gouvras v. Komise (T‑180/02 a T‑113/03, EU:T:2004:238, bod 104; viz rovněž bod 85); viz rovněž rozsudek Tribunálu ze dne 28. září 1993, Magdalena Fernández v. Komise (T‑90/92, EU:T:1993:78). Doba strávená ve službě Unii mimo zemi původu je považována za dobu ve službě mezinárodní organizace, kterou není přerušena vazba se zemí původu, viz rozsudek Tribunálu ze dne 13. července 2018, Quadri di Cardano v. Komise (T‑273/17, EU:T:2018:480, bod 50 a citovaná judikatura).
(
25
) – Rozsudek ze dne čtvrtek 20. února 1975, Airola v. Komise (21/74, EU:C:1975:24, body 9 až 12). Viz rovněž bod 61 napadeného rozsudku, jakož i nyní čl. 4 odst. 3 přílohy VII služebního řádu.
(
26
) – Rozsudek ze dne 1. března 2011, Association belge des Consommateurs Test-Achats a další (C‑236/09, EU:C:2011:100, bod 28 a 29); viz rovněž bod 80 napadeného rozsudku.
(
27
) – Viz výše, bod 43 tohoto stanoviska.
(
28
) – Viz k tomu výše, bod 59 tohoto stanoviska.
(
29
) – Viz výše, bod 61 tohoto stanoviska.
(
30
) – Viz výše, bod 38 tohoto stanoviska.
(
31
) – Rozsudky ze dne 21. června 2007, Komise v. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, bod 26), a ze dne 25. března 2021, Alvarez y Bejarano a další v. Komise (C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, bod 69).
(
32
) – Rozsudek Tribunálu ze dne 30. března 1993, Vardakas v. Komise (T‑4/92, EU:T:1993:29, bod 39); viz k tomu již výše bod 46 tohoto stanoviska.
(
33
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. prosince 2012, Grazyte v. Komise (F‑76/11, EU:F:2012:173, bod 24 a citovaná judikatura).
(
34
) – Viz rozsudky ze dne 17. dubna 1997, de Compte v. Parlament (C‑90/95 P, EU:C:1997:198, bod 45), ze dne 18. prosince 2007, Weißenfels v. Parlament (C‑135/06 P, EU:C:2007:812, body 65 až 68 a citovaná judikatura), a ze dne 20. května 2010, Gogos v. Komise (C‑583/08 P, EU:C:2010:287, body 44 až 46 a citovaná judikatura).
(
35
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. prosince 2012, Grazyte v. Komise (F‑76/11, EU:F:2012:173, body 25 a 26).
(
36
) – Viz k tomu podrobně stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Komise v. IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, bod 35 a násl., zejména bod 68).
(
37
) – Viz výše, bod 17 tohoto stanoviska.
(
38
) – Viz rozsudek ze dne 15. ledna 1985, Battaglia v. Komise (737/79, EU:C:1985:4, bod 10), jakož i další rozsudky citované v poznámce pod čarou 42 stanoviska generálního advokáta Y. Bota ve věci Komise v. IPK mezinárodní (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170).
(
39
) – Viz např. v právu upravujícím veřejnou službu, rozsudky Tribunálu ze dne 3. července 2019, PT v. EIB (T‑573/16, EU:T:2019:481, bod 444), ze dne 3. října 2019, DQ a další v. Parlament (T‑730/18, EU:T:2019:725, bod 118), ze dne 19. prosince 2019, Wehrheim v. ECB (T‑100/18, nezveřejněný, EU:T:2019:882, bod 115); viz dále rozsudek Soudního dvora ze dne 20. ledna 2021, Komise v. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, bod 129). Sazba, kterou uplatňuje ECB na své hlavní refinanční operace, s připočtením tři a půl procentního bodu, odpovídá úrokové sazbě, která je stanovena v čl. 116 odst. 5 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2018/1046 ze dne 18. července 2018, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie (Úř. věst. 2018, L 193, s. 1) ve spojení s jeho čl. 99 odst. 2 písm. b) obecně pro platby Unie uskutečněné po uplynutí platebních lhůt, pro které není stanoveno nic jiného.