62022CC0579
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 11. dubna 2024 (
1
)
Věc C‑579/22 P
Anglo Austrian AAB AG, in liquidation,
proti
Evropské centrální bance (ECB),
Belegging-Maatschappij „Far-East“ BV
„Kasační opravný prostředek – Hospodářská a měnová politika – Směrnice 2013/36/EU – Obezřetnostní dohled nad úvěrovými institucemi – Zvláštní úkoly v oblasti dohledu svěřené Evropské centrální bance (ECB) – Rozhodnutí o odnětí povolení úvěrové instituci – Výklad vnitrostátního práva“
I. Úvod
1.
Jednotný mechanismus dohledu (
2
) je prvním pilířem bankovní unie, která byla vytvořena v roce 2014 (
3
) v reakci na finanční krizi. Jejím účelem je „zajistit bezpečnost a odolnost úvěrových institucí, stabilitu finančního systému Unie, jakož i jednotlivých zúčastněných členských států, a jednotu a integritu vnitřního trhu“ (
4
).
2.
Stručně řečeno, obezřetnostní dohled vykonává Evropská centrální banka (dále jen ECB), které pomáhají vnitrostátní příslušné orgány (
5
) v souladu s rozdělením práce podle článku 6 nařízení o jednotném mechanismu dohledu (
6
).
3.
Organizace jednotného mechanismu dohledu je ve srovnání s tím, jak ve většině případů funguje unijní právní řád, do jisté míry „zvláštní“ (
7
). Podle čl. 4 odst. 3 nařízení o jednotném mechanismu dohledu „uplatňuje ECB všechny příslušné právní předpisy Unie[,] a pokud jsou těmito právními předpisy Unie směrnice, také vnitrostátní právní předpisy provádějící tyto směrnice. Pokud jsou příslušnými právními předpisy Unie nařízení a pokud tato nařízení aktuálně členským státům výslovně umožňují různé varianty, měla by ECB uplatňovat také vnitrostátní právní předpisy, jimiž se tyto varianty provádějí“.
4.
Právě toto ustanovení je jádrem projednávaného kasačního opravného prostředku. Anglo Austrian AAB AG, dříve Anglo Austrian AAB Bank AG (dále jen „AAB Bank“), navrhovatelka v projednávané věci, byla méně významnou úvěrovou institucí se sídlem v Rakousku. Poté, co ECB této úvěrové instituci odňala povolení k činnosti, navrhovatelka toto rozhodnutí napadla u Tribunálu s tím, že ECB jí odňala povolení, aniž byly splněny nezbytné podmínky stanovené unijním právem, jak bylo provedeno do rakouského práva.
5.
Tribunál tuto žalobu zamítl rozsudkem ze dne 22. června 2022, Anglo Austrian AAB a Belegging-Maatschappij „Far-East“ v. ECB (T‑797/19, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2022:389). Navrhovatelka v projednávané věci mimo jiné tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil a použil vnitrostátní právní předpisy.
II. Příslušná ustanovení vnitrostátního práva
6.
V rámci tohoto kasačního opravného prostředku jsou relevantní dva rakouské zákony. Zaprvé Bundesgesetz über das Bankwesen (Bankwesengesetz) (spolkový bankovní zákon, „BWG“); a zadruhé Bundesgesetz zur Verhinderung der Geldwäsche und Terrorismusfinanzierung im Finanzmarkt (spolkový zákon o zamezení praní peněz a financování terorismu na finančním trhu, dále jen „FM-GwG“).
7.
Ustanovení § 39 BWG je nadepsané „Povinnosti náležité péče“. Odstavce 2 a 2b tohoto ustanovení stanoví:
„(2)   Úvěrové instituce a podniky odpovědné podle § 30 odst. 6 musí mít zavedeny správní, účetní a kontrolní postupy pro identifikaci, hodnocení, řízení a sledování bankovních a s bankovnictvím souvisejících rizik, včetně rizik vyplývajících z jejich makroekonomického prostředí, s přihlédnutím k fázi příslušného hospodářského cyklu, riziku praní peněz a financování terorismu, jakož i ke svým zásadám a postupům odměňování, které odpovídají povaze, rozsahu a složitosti prováděných bankovních obchodů. Správní, účetní a kontrolní postupy v co největší míře pokrývají také bankovní a provozní rizika, jakož i rizika vyplývající ze zásad a postupů odměňování, která mohou vzniknout. Organizační struktura a správní, účetní a kontrolní postupy musí být zdokumentovány písemně a srozumitelným způsobem. Organizační struktura zamezuje střetům zájmů a kompetencí prostřednictvím organizačního a procedurálního vymezení odpovídajícího dané činnosti. Přiměřenost těchto postupů a jejich uplatňování přezkoumá oddělení interního auditu nejméně jednou ročně.
[…]
(2b)   Postupy podle odst. 2 zohlední zejména:
1.
úvěrové riziko a riziko selhání protistrany;
2.
riziko koncentrace;
3.
tržní riziko;
4.
riziko nadměrné páky;
5.
operační riziko;
6.
riziko sekuritizace;
7.
riziko likvidity;
8.
úrokové riziko u všech transakcí, které již nejsou zahrnuty v bodě 3;
9.
zbytkové riziko vyplývající z technik snižování úvěrového rizika;
10.
zeměpisná oblast rizikových expozic úvěrové instituce;
11.
riziko praní peněz a financování terorismu;
12.
riziko vyplývající z obchodního modelu instituce s přihlédnutím k dopadu diverzifikačních strategií;
13.
výsledky zátěžových testů u institucí využívajících interní přístupy; a
14.
podnikový audit a kontrolní mechanismy úvěrových institucí a subjektů odpovědných podle § 30 odst. 6, jejich podniková kultura a schopnost vedoucího orgánu plnit své povinnosti.“
8.
Ustanovení § 70 odst. 4 BWG upravuje dohledové pravomoci Finanzmarktbehörde (rakouský úřad pro dohled nad finančními trhy, dále jen „FMA“) a stanoví, že pokud úvěrová instituce poruší ustanovení BWG nebo jiných zákonů v něm uvedených (
8
), FMA:
„1.   nařídí úvěrové instituci, finanční holdingové společnosti, smíšené finanční holdingové společnosti nebo smíšené holdingové společnosti pod hrozbou sankce, aby obnovila zákonný stav ve lhůtě přiměřené okolnostem případu;
2.   v případě opakování nebo pokračování protiprávního jednání zakáže jednatelům zcela nebo zčásti řízení společnosti, ledaže by to bylo vzhledem k povaze a závažnosti protiprávního jednání nepřiměřené a lze očekávat, že zákonný stav bude obnoven přijetím dalších opatření podle bodu 1; v takovém případě se vykoná první uložená správní sankce a opětovně je vydán příkaz pod hrozbou vyšší správní sankce;
3.   odejme úvěrové instituci licenci, pokud jiná opatření podle tohoto spolkového zákona nemohou zajistit fungování úvěrové instituce. […]“
9.
Ustanovení § 31 odst. 3 bodu 2 FM-GwG stanoví, že „v případech porušení povinností podle § 34 odst. 2 a 3 [FM-GwG], může FMA […] povolení, které FMA udělila, odejmout […]“
10.
Konečně § 34 odst. 2 a 3 FM-GwG provádí ustanovení směrnice 2005/60/ES (
9
) o boji proti praní peněz a odkazuje zejména na závažná, opakovaná nebo systematická porušení čl. 6 odst. 1, 2 až 4, 6 a 7, čl. 7 odst. 7, čl. 9, čl. 23 odst. 3 FM-GwG.
III. Skutečnosti vedoucí k řízení před Tribunálem
11.
Skutečnosti relevantní pro tento kasační opravný prostředek lze shrnout následovně.
12.
Navrhovatelka, společnost AAB Bank, byla méně významnou úvěrovou institucí se sídlem v Rakousku. Společnost Belegging-Maatschappij „Far-East“ BV (dále jen „akcionář“) je holdingová společnost, která vlastnila 99,99 % akcií společnosti AAB Bank.
13.
Dne 26. dubna 2019 předložil FMA ECB návrh rozhodnutí o odnětí povolení úvěrové instituce společnosti AAB Bank podle čl. 80 odst. 1 nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu (
10
).
14.
Rozhodnutím ze dne 14. listopadu 2019 ECB odňala společnosti AAB Bank povolení úvěrové instituce s účinností ode dne oznámení tohoto rozhodnutí.
15.
ECB na základě zjištění FMA, že společnost AAB Bank trvale a opakovaně neplní požadavky týkající se boje proti praní peněz a financování terorismu a interní správy a řízení, rozhodla, že tato společnost není schopna zajistit řádné řízení svých rizik.
16.
ECB tedy konstatovala, že kritéria stanovená v čl. 18 písm. f) směrnice 2013/36 (
11
) a provedená do rakouského práva, která odůvodňují odnětí povolení pro přístup k činnosti úvěrové instituce společnosti AAB Bank, jsou splněna, jelikož společnost AAB Bank porušila čl. 67 odst. 1 písm. d) a o) této směrnice, jak tato ustanovení byla provedena do rakouského práva, a že toto odnětí je přiměřené.
17.
ECB kromě toho odmítla pozastavit účinky napadeného rozhodnutí po dobu třiceti dnů z důvodu, že vyjádření společnosti AAB Bank nemůže zpochybnit legalitu tohoto rozhodnutí, že toto rozhodnutí nemůže způsobit nenapravitelnou újmu a že veřejný zájem na ochraně vkladatelů, investorů a ostatních partnerů společnosti AAB Bank, jakož i stability finančního systému, odůvodňuje okamžité uplatňování rozhodnutí.
IV. Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
18.
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 19. listopadu 2019 podali společnost ABB Bank a akcionář žalobu, kterou se domáhali zrušení napadeného rozhodnutí.
19.
V návaznosti na rozsudek Soudního dvora ve věci Trasta Komercbanka (
12
) Tribunál prohlásil žalobu podanou akcionářem za nepřípustnou. Žalobu společnosti AAB Bank ve věci samé v plném rozsahu zamítl.
V. Řízení před Soudním dvorem
20.
V kasačním opravném prostředku podaném dne 1. září 2022 společnost AAB Bank navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
napadený rozsudek zrušil;
–
zrušil rozhodnutí ze dne 14. listopadu 2019, kterým ECB odňala povolení k činnosti úvěrové instituce účastnici řízení podávající kasační opravný prostředek;
–
podpůrně – pokud Soudní dvůr nebude mít za to, že ve věci samé může rozhodnout sám – věc vrátil Tribunálu; a
–
uložil ECB náhradu nákladů tohoto řízení, jakož i nákladů řízení před Tribunálem.
21.
ECB navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
kasační opravný prostředek v plném rozsahu zamítl a
–
uložil účastnici řízení podávající kasační opravný prostředek náhradu nákladů řízení.
22.
Akcionář vstoupil do řízení jako vedlejší účastník na podporu navrhovatelky.
VI. Analýza
23.
Navrhovatelka předkládá sedm důvodů kasačního opravného prostředku.
24.
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál překročil meze své pravomoci, porušil unijní právní předpisy a zkreslil skutkový stav. Druhý důvod kasačního opravného prostředku vychází z porušení, které spočívá v tom, že Tribunál uznal pravomoc ECB ve věcech týkajících se praní peněz. Podstatou třetího důvodu kasačního opravného prostředku je, že Tribunál nesprávně vyložil unijní a vnitrostátní právní předpisy a v každém případě zkreslil skutkový stav. Čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku je Tribunálu vytýkán nesprávný výklad čl. 67 odst. 1 písm. d) směrnice 2013/36 a vnitrostátního práva. Podstatou pátého důvodu kasačního opravného prostředku je, že se Tribunál nezabýval argumenty týkajícími se zásady proporcionality. Šestý důvod kasačního opravného prostředku vychází z toho, že Tribunál porušil právo navrhovatelky na obhajobu. Konečně sedmým důvodem kasačního opravného prostředku jsou Tribunálu vytýkány procesní vady, které poškodily zájmy navrhovatelky.
25.
Vzhledem k tomu, že otázky týkající se správné úlohy a výkladu vnitrostátního práva se prolínají mnoha důvody kasačního opravného prostředku navrhovatelky, budu se v následujícím textu nejprve zabývat postavením vnitrostátního práva v právním rámci jednotného mechanismu dohledu (oddíl A). Poté se budu postupně zabývat každým z důvodů kasačního opravného prostředku a ukážu, proč by měl Soudní dvůr kasační opravný prostředek v plném rozsahu zamítnout (oddíl B).
A.
Vnitrostátní právní předpisy jako součást právního rámce jednotného mechanismu dohledu
26.
Nařízení o jednotném mechanismu dohledu zachovává rozdělení mezi bankovní regulací a bankovním dohledem. Z většiny – i když ne výhradně – se týká bankovního dohledu.
27.
Nařízení o jednotném mechanismu dohledu při regulaci bankovního dohledu neharmonizuje vnitrostátní hmotněprávní předpisy platné pro úvěrové instituce. Namísto toho je založeno na různých volbách týkajících se obsahu platných pravidel na vnitrostátní úrovni a zaměřuje se na „metody dohledu“ a „součinnost mezi orgány dohledu“ (
13
).
28.
Sdílení regulace určité oblasti práva mezi Evropskou unií a členskými státy je v Evropské unii obvyklou metodou regulace. Prolínání unijního práva a práva vnitrostátního je společným rysem unijního právního řádu. Je to zpravidla výsledek regulace prostřednictvím směrnic. Nicméně téhož se často dosahuje prostřednictvím nařízení, která členským státům umožňují – nebo od nich vyžadují – další možnosti regulace.
29.
Ve většině případů je taková kombinace unijního a vnitrostátního práva uplatňována orgány členských států. Soudní přezkum rozhodnutí vnitrostátních orgánů probíhá před vnitrostátními soudy, které vykládají a uplatňují vnitrostátní právní předpisy, a které se mohou obracet na Soudní dvůr s otázkami ve věci unijního práva.
30.
Jednotný mechanismus dohledu je jedinečný tím, že se v unijním právu jedná o první situaci, kdy je unijní orgán namísto vnitrostátního orgánu přímo povinen aplikovat vnitrostátní právní předpisy (
14
).
31.
Ve většině případů je obezřetnostní dohled společným úkolem ECB a příslušných vnitrostátních orgánů (
15
). U většiny úkolů v oblasti dohledu si práci dělí mezi významné a méně významné instituce (
16
).
32.
Bez ohledu na rozlišení na významné a méně významné má však ECB ve vztahu ke všem úvěrovým institucím dvě výlučné pravomoci: zaprvé vydávat nebo odnímat bankovní povolení a zadruhé posuzovat oznámení o nabytí a zcizení kvalifikovaných účastí v úvěrových institucích (s výjimkou případů řešení problémů bank) (
17
). Zajímavá je v projednávaném případě první pravomoc.
33.
Po ECB se při rozhodování o vydání nebo odnětí povolení žádá, aby uplatňovala unijní právní předpisy i právní předpisy členského státu dotčené úvěrové instituce. Podle čl. 4 odst. 3 nařízení o jednotném mechanismu dohledu jsou pro ECB při přijímání určitých rozhodnutí výslovně relevantní i vnitrostátní právní předpisy (
18
).
34.
Vyvstává tedy otázka, kdo a na základě jakých právních předpisů přezkoumává výkon této pravomoci ze strany ECB.
35.
Otázku „kdo“ již Soudní dvůr zodpověděl ve věci Berlusconi: Článek 263 SFEU svěřuje unijním soudům výlučnou pravomoc k přezkumu legality aktů přijatých unijními orgány. Proto také mají výlučnou pravomoc ve vztahu k rozhodnutím ECB (
19
).
36.
Otázka „na základě jakých právních předpisů“ je poněkud složitější.
37.
Vzhledem k tomu, že ECB při rozhodování o udělení nebo odnětí povolení uplatňuje nejen unijní právní předpisy, ale také ustanovení vnitrostátních právních předpisů, je nevyhnutelné, že unijní soudy jako základ pro soudní přezkum takových rozhodnutí ECB uplatňují vnitrostátní právní předpisy.
38.
Unijní soudy mohou vnitrostátní právní předpisy posuzovat dvěma způsoby: jako skutkovou okolnost nebo jako právní otázku (
20
).
39.
Z logiky žalob pro porušení práva, žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce (
21
) a někdy i žalob na neplatnost (
22
) vyplývá, že vnitrostátní právní předpisy jsou běžně považovány za skutkovou okolnost (
23
). V takové situaci by přezkum závěrů Tribunálu týkajících se vnitrostátního práva znamenal přezkum jeho postupu při zjišťování skutkového stavu, což může Soudní dvůr učinit pouze v případě, že účastníci řízení tvrdí, že Tribunál skutkové okolnosti zkreslil (
24
).
40.
V rámci unijního práva však existují situace, kdy jsou otázky týkající se vnitrostátního práva považovány za otázky právní. V tomto ohledu nepředstavuje jednotný mechanismus dohledu jedinou situaci, kdy unijní právní předpisy na vnitrostátní právní předpisy výslovně odkazují jako na relevantní právní předpisy.
41.
Nejznámějším příkladem je nařízení o ochranné známce (
25
), které obsahuje rozsáhlé výslovné odkazy na vnitrostátní právní předpisy (
26
). Generální advokát P. Mengozzi (
27
) dále zmínil odvětví zadávání veřejných zakázek, v jehož rámci musí někdy unijní orgány dodržovat příslušné vnitrostátní právní předpisy státu, v němž má být veřejná zakázka realizována, a také pravomoc Soudního dvora podle článku 272 SFEU, kdy mohou být vnitrostátní právní předpisy uplatněny na základě smluvní rozhodčí doložky.
42.
Generální advokát P. Mengozzi uvedl, že v situacích, kdy vnitrostátní právní předpisy tvoří součást relevantního právního kontextu, „soudy Unie, i kdyby jednaly při vší obezřetnosti s ohledem na konkrétní případ, se nemohou vyhnout povinnosti přezkoumat veškerá správní opatření, která podléhají jejich přezkumu, včetně těch částí daných opatření, v nichž bylo provedeno posouzení vnitrostátního práva“ (
28
).
43.
Generální advokát Y. Bot měl, co se týče oblasti práva ochranných známek za to, že Tribunál „[v případě nutnosti] bude moci z úřední moci zjistit obsah, podmínky uplatnění a působnost vnitrostátních právních norem, na které se odvolávají účastníci řízení na podporu svých nároků“ (
29
).
44.
Jsem toho názoru, že vnitrostátní právní předpisy by měly být považovány za otázku právní i v oblasti bankovního dohledu, pokud unijní právní předpisy vyžadují, aby ECB uplatňovala vnitrostátní právní předpisy. Při určování a uplatňování vnitrostátních právních předpisů v rámci jednotného mechanismu dohledu musí proto unijní soudy používat standardní metodiku právního výkladu, přičemž vnitrostátní právní předpisy musí být zasazeny do příslušného vnitrostátního kontextu, který se může v jednotlivých členských státech lišit. Pouze tak mohou unijní soudy realizovat regulatorní rozmanitost napříč členskými státy, kterou systém jednotného mechanismu dohledu podporuje (
30
), což je hledisko, jímž se ECB při výkonu svých pravomocí v oblasti dohledu řídí (
31
).
45.
Pro pochopení významu vnitrostátního práva v kontextu jednotného mechanismu dohledu souhlasím s generálními advokáty P. Mengozzim a Y. Botem, že Tribunál by měl v případě potřeby z úřední povinnosti zohlednit jak vnitrostátní legislativní kontext, tak vnitrostátní judikaturu relevantní pro správný výklad příslušných vnitrostátních předpisů (
32
).
46.
Vzhledem k tomu, že vnitrostátní právní předpisy jsou považovány za otázku právní, je Soudní dvůr v řízení o kasačním opravném prostředku oprávněn přezkoumat, jak Tribunál tyto právní předpisy použil.
47.
Zbývá rozhodnout, jaký standard přezkumu má Soudní dvůr použít při posuzování argumentů v kasačním opravném prostředku, podle kterých Tribunál použitelné vnitrostátní právní předpisy vyložil nesprávně.
48.
V kontextu práva ochranných známek (
33
) Soudní dvůr stanovil standard přezkumu, který se patrně zaměřuje na identifikaci zkreslení významu v prezentaci vnitrostátních právních předpisů ze strany Tribunálu, přičemž bere v úvahu, jak byly tyto právní předpisy prezentovány účastníky řízení. Důvodem může být skutečnost, že Soudní dvůr nikdy výslovně nepotvrdil, že vnitrostátní právní předpisy v této oblasti představují právní otázku, nikoliv skutkovou okolnost (
34
).
49.
Souhlasím s tím, že Soudní dvůr by se v řízení o kasačním opravném prostředku neměl zabývat novým výkladem vnitrostátního práva, ale měl by spíše posoudit, které prvky Tribunál zohlednil při výkladu těchto právních předpisů, když dospěl ke svému závěru.
50.
Jeví se mi však, že zaměření se na doslovný význam příslušných vnitrostátních ustanovení, i kdyby s nimi bylo nakládáno jako s otázkou právní, může být v kontextu jednotného mechanismu dohledu, kde jak bylo vylíčeno výše, je různorodost vnitrostátní právní úpravy normou, příliš restriktivní.
51.
Přezkum ze strany Soudního dvora by se proto měl zaměřit na určení toho, zda Tribunál při určování správného významu vnitrostátních právních předpisů postupoval v souladu s povinností řádné péče. Soudní dvůr by se měl zaměřit na faktory, které Tribunál při posuzování významu vnitrostátních právních předpisů zohlednil, a na jasnost jeho odůvodnění, upřednostňující jeden konkurenční výklad na úkor druhého.
B.
Analýza důvodů kasačního opravného prostředku
52.
S ohledem na výše uvedené nyní přezkoumám sedm důvodů kasačního opravného prostředku navrhovatelky. Ve své analýze zaměním pořadí prvního a druhého důvodu kasačního opravného prostředku a poté se budu věnovat zbývajícím důvodům kasačního opravného prostředku v pořadí, v jakém byly vzneseny.
1. Druhý důvod kasačního opravného prostředku: pravomoc ECB
53.
V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku společnost AAB Bank tvrdí, že zaprvé Tribunál pochybil, když z úřední povinnosti nezkoumal, zda má ECB pravomoc v oblasti praní peněz nebo k uplatňování vnitrostátního práva v této oblasti; zadruhé že ECB má pouze pravomoc ukládat sankce za porušení přímo použitelného práva Unie a zatřetí že ECB je oprávněna vykonávat obezřetnostní dohled pouze nad činnostmi v oblasti vkladů a úvěrů.
54.
Tento důvod kasačního opravného prostředku chápu jako tvrzení v tom smyslu, že ECB nejednala ve věci odnětí bankovního povolení (k čemuž má výlučnou pravomoc), ale ve věci boje proti praní peněz (pravomoc, která náleží příslušným vnitrostátním orgánům).
55.
Pokud jde o první argument, navrhovatelka se dovolává bodu 28 odůvodnění nařízení o jednotném mechanismu dohledu a vykládá jej tak, že FMA má v oblasti boje proti praní peněz výlučnou pravomoc. Podle navrhovatelky Tribunál rozhodování v této oblasti nesprávně rozdělil na dvě části: zaprvé na konstatování porušení, které náleží FMA, a zadruhé na sankční pravomoc v podobě odnětí bankovního povolení, která náleží ECB.
56.
Na podporu tohoto argumentu navrhovatelka rovněž tvrdí, že pokud by z čl. 4 odst. 3 nařízení o jednotném mechanismu dohledu vyplýval jiný výklad, vedlo by to k nezákonnosti tohoto ustanovení, neboť by to bylo v rozporu s dělbou moci.
57.
Pokud jde o bod 28 odůvodnění nařízení o jednotném mechanismu dohledu, Soudní dvůr již odmítl výklad, který v projednávané věci navrhuje navrhovatelka.
58.
Ve věci Versobank v. ECB Soudní dvůr zdůraznil, že pravomoc k odnětí povolení je vyhrazena výlučně ECB (
35
). Soudní dvůr dále konstatoval, že podle čl. 14 odst. 5 nařízení o jednotném mechanismu dohledu může ECB odebrat povolení mimo jiné na návrh vnitrostátního příslušného orgánu (
36
). Nakonec Soudní dvůr potvrdil, že tato pravomoc ECB zůstává výlučnou i v případě, kdy se důvody pro odnětí povolení týkají například povinností v oblasti správy a řízení a povinností v oblasti boje proti praní peněz (
37
).
59.
Tribunál proto správně dospěl ke stejným závěrům, pokud jde o pravomoc ECB k odnětí povolení společnosti AAB Bank na základě porušení zjištěných ze strany FMA podle čl. 18 písm. f) a čl. 67 odst. 1 písm. d) a o) směrnice 2013/36 (
38
).
60.
To mě vede k závěru, že první argument v rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku je třeba zamítnout jako neopodstatněný.
61.
Prostřednictvím svého druhého argumentu navrhovatelka tvrdí, že podle bodu 36 odůvodnění a článku 18 nařízení o jednotném mechanismu dohledu může ECB ukládat sankce pouze na základě přímo použitelných unijních právních předpisů, a nikoli v případě porušení vnitrostátních právních předpisů.
62.
Ze stejných důvodů jako v rámci prvního argumentu v rámci tohoto důvodu však Soudní dvůr jednoznačně potvrdil, že ECB uplatňuje i příslušné vnitrostátní právní předpisy. Tribunál tedy podle mého názoru správně konstatoval, že povinnosti stanovené § 34 odst. 2 a 3 FM-GwG, které provádějí příslušná ustanovení směrnice 2005/60, a porušení těchto povinností spadají do působnosti § 31 odst. 3 bodu 2 FM-GwG, který jako důsledek stanovil odnětí povolení úvěrové instituci (
39
). Tribunál proto správně konstatoval, že ECB, která má výlučnou pravomoc k odnětí povolení podle nařízení o jednotném mechanismu dohledu, byla oprávněna založit toto rozhodnutí na porušení vnitrostátních právních předpisů (
40
).
63.
Argument, který se týká neplatnosti čl. 4 odst. 3 nařízení o jednotném mechanismu dohledu, nebyl před Tribunálem projednán, a proto by měl být považován za argument nově uplatněný v rámci kasačního opravného prostředku, což jej činí nepřípustným (
41
).
64.
Konečně navrhovatelka tvrdí, že ECB má pravomoc pouze k výkonu obezřetnostního dohledu nad činnostmi v oblasti vkladů a úvěrů.
65.
Tento argument byl předložen až v řízení o kasačním opravném prostředku, a je tudíž nepřípustný.
66.
Vzhledem k tomu, že jak jsem vysvětlil v souvislosti s prvním argumentem tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, má ECB výlučnou pravomoc k odnětí bankovního povolení bez vymezení činností v takovém povolení zahrnutých, je třeba tento argument v každém případě odmítnout.
67.
Závěrem, druhý důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba v rozsahu, v němž je přípustný, zamítnout jako neopodstatněný.
2. První důvod kasačního opravného prostředku: pravomoc Tribunálu
68.
Navrhovatelka v rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že Tribunál překročil svou pravomoc a porušil článek 263 SFEU, jelikož se zabýval otázkami týkajícími se výkladu a použití rakouského práva v oblasti boje proti praní peněz. Podpůrně navrhovatelka tvrdí, že tento výklad a použití vnitrostátního práva byly nesprávné. Konečně pro případ, že Soudní dvůr dospěje k závěru, že vnitrostátní právní předpisy je třeba považovat za skutkovou okolnost, navrhovatelka tvrdí, že Tribunál zkreslil jejich význam.
69.
Navrhuji, aby Soudní dvůr shledal tyto argumenty neopodstatněnými. Konkrétně, jak je uvedeno v předchozím oddíle, čl. 4 odst. 3 nařízení o jednotném mechanismu dohledu začlenil vnitrostátní právní předpisy do příslušného právního rámce.
70.
ECB je proto povinna rozhodovat také na základě vnitrostátních právních předpisů.
71.
Jak bylo potvrzeno ve věci Berlusconi, přezkum zákonnosti unijních aktů na základě článku 263 SFEU přísluší unijním soudům (
42
). Přitom jak je naznačeno v bodě 44 tohoto stanoviska, musí vnitrostátní právní předpisy uplatňovat jako právo. Vzhledem k tomu, že BWG, který upravuje odnětí povolení, odkazuje na FM-GwG, který upravuje praní peněz, stal se tento zákon součástí vnitrostátních právních předpisů, které Tribunál uplatňuje při přezkumu rozhodnutí ECB o odnětí povolení.
72.
Navrhovatelka dále tvrdí, že Tribunál pochybil, když na konečnou povahu rozhodnutí vnitrostátních správních orgánů (v tomto případě FMA), pokud jde o porušení čl. 31 odst. 3 bodu 2 a čl. 34 odst. 2 a 3 FM-GwG, obdobně uplatnil zásady unijního správního práva (
43
).
73.
Navrhovatelka má pravdu v tom, že při posuzování konečné povahy vnitrostátního správního aktu by měl Tribunál zohlednit rakouské zásady správního práva. Navrhovatelka však neobjasňuje, v čem se liší zásady uplatňované Tribunálem od rakouských správních předpisů. Proto navrhuji odmítnout argument, že Tribunál rozhodl věcně nesprávně (
44
).
74.
Konečně navrhovatelka tvrdí, že odůvodnění ze strany Tribunálu je rozporuplné, neboť na jednu stranu má za to, že stanovení podmínek pro odnětí povolení je věcí vnitrostátních správních orgánů, zatímco na druhé straně sám vykonává soudní přezkum takových rozhodnutí.
75.
Podle mého názoru není v tomto závěru Tribunálu nic rozporuplného. Unijní právo (nařízení o jednotném mechanismu dohledu) vyžaduje, aby členské státy stanovily podmínky pro udělení povolení úvěrovým institucím. Jakmile jsou však tyto podmínky stanoveny, musí je instituce, která takové povolení uděluje (nebo odnímá) – a tou je ECB – zohlednit. Vzhledem k tomu, že unijní soudy mají pravomoc ve vztahu k rozhodnutím ECB, je jediným možným výsledkem, že musí zohlednit podmínky stanovené vnitrostátními právními předpisy.
76.
Závěrem, první důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba v rozsahu, v němž je přípustný, zamítnout jako neopodstatněný.
3. Třetí důvod kasačního opravného prostředku: výklad a použití vnitrostátních právních předpisů
77.
Prostřednictvím třetího důvodu kasačního opravného prostředku, rozděleného do devíti částí, navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil § 31 odst. 3 bod 2 FM‑GwG, čl. 67 odst. 1 směrnice 2013/36, jakož i vnitrostátní správní a soudní rozhodnutí.
a) Část první: § 31 odst. 3 bod 2 FM-GwG
78.
V první části navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil a použil § 31 odst. 3 bod 2 FM-GwG, neboť v bodě 44 napadeného rozsudku konstatoval, že není nutné vyčkat na nabytí právní moci příslušných vnitrostátních rozhodnutí, aby bylo možné konstatovat, že jsou splněny podmínky pro odnětí povolení. Navrhovatelka dále tvrdí, že Tribunál provedl „radikální“ výklad rakouského práva, neboť neshledal problém ve dvou samostatných rozhodnutích týkajících se téhož porušení, z nichž jedno (vnitrostátní) jej konstatuje a druhé (rozhodnutí ECB) jej sankcionuje odnětím povolení.
79.
Kromě toho navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v bodě 61 napadeného rozsudku nesprávně vyložil § 70 odst. 4 BWG, který je podle § 31 odst. 3 bodu 2 FM-GwG výslovně použitelný.
80.
Pokud jde o první argument, není zcela zřejmé, zda Tribunál skutečně učinil zjištění, která mu navrhovatelka přičítá. Tribunál odpovídal na argument, podle něhož může být závažné porušení zjištěno pouze v rámci správního práva trestního nebo trestního práva a musí být konstatováno v rámci soudního řízení rozhodnutím, které zakládá překážku věci rozsouzené (
45
).
81.
Tribunál v tomto ohledu odpověděl, že v situaci, kdy vnitrostátní právo přiznává správnímu orgánu pravomoc konstatovat porušení příslušných ustanovení a uložit za ně sankci (čl. 34 odst. 2 FM-GwG), by požadavek překážky věci rozsouzené znamenal, že použití takové sankce by záviselo na tom, zda dotčená úvěrová instituce napadne rozhodnutí tohoto orgánu.
82.
Domnívám se tedy, že Tribunál na rozdíl od tvrzení navrhovatelky neshledal, že rozhodnutí správního orgánu, kterým bylo konstatováno porušení příslušných ustanovení, nemusí nabýt právní moci. Tento soud pouze uvedl, že v případě nepodání opravného prostředku, se takové rozhodnutí stává konečným.
83.
Pokud jde o argument navrhovatelky týkající se „radikálního“ výkladu vnitrostátního práva, podle něhož konstatování porušení a uložení sankce nelze provést dvěma různými rozhodnutími, domnívám se, že tento argument nemůže být úspěšný, neboť výlučná pravomoc k odnětí povolení náleží podle čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení o jednotném mechanismu dohledu ECB.
84.
Může být pravda, že takové rozdělení pravomocí mění fungování správního práva v členských státech v porovnání s dobou před vytvořením bankovní unie. Nelze to však považovat za chybný výklad vnitrostátních právních předpisů.
85.
Konečně navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v bodě 61 napadeného rozsudku nesprávně vyložil § 70 odst. 4 BWG. Podle navrhovatelky toto ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které se použije výslovně na základě § 31 odst. 3 bodu 2 FM-GwG, vyžaduje postupné ukládání sankcí ve třech po sobě jdoucích úrovních sankcí.
86.
Podle mého názoru však Tribunál v bodě 61 napadeného rozsudku takový výklad neprovedl. Konstatoval v něm, že porušení právních předpisů, i když byla mezitím napravena, odůvodňují odnětí povolení z důvodu ochrany evropského bankovního systému.
87.
Relevantní jsou zde rovněž body 79 až 92 napadeného rozsudku, v nichž Tribunál – podle mého názoru správně – konstatoval, že ECB správně uplatnila odnětí povolení jako sankci založenou na systematickém, závažném a soustavném porušování.
88.
Jak je uvedeno v bodě 45 tohoto stanoviska, Tribunál by měl rovněž zohlednit příslušnou vnitrostátní judikaturu, která vykládá vnitrostátní právní předpisy (
46
). V tomto ohledu předložila navrhovatelka Tribunálu rozhodnutí Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soudu, Rakousko) (
47
), kterým tento soud rozhodl, že porušení nebyla závažná ani systematická.
89.
Tribunál se tímto argumentem v napadeném rozsudku nezabýval a místo toho se zaměřil na odůvodnění ECB, které vycházelo ze zjištění FMA, která jí byla předložena. Tribunál rovněž odkázal na seznam rozhodnutí, která byla podkladem pro doporučení FMA a rozhodnutí ECB týkající se odnětí povolení, mezi nimiž je i rozsudek, na který odkazuje navrhovatelka (
48
).
90.
I když lze souhlasit s tím, že Tribunál mohl vliv tohoto rozsudku na jeho konstatování lépe objasnit, je nicméně zřejmé, že Tribunál do posouzení rozsudek Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud) zahrnul a konstatoval, že tento rozsudek neoslabuje závěr FMA a ECB, že porušení ze strany společnost AAB Bank byla systémová, závažná a soustavná.
91.
Tribunál dále konstatoval, že význam obezřetnostních pravidel zaměřených na boj proti praní peněz a financování terorismu, zvláštní odpovědnost úvěrových institucí v tomto ohledu, jakož i nutnost co nejrychleji reagovat na porušení těchto pravidel, odůvodňují odnětí povolení (
49
).
92.
Dospěla jsem proto k závěru, že první část třetího důvodu kasačního opravného prostředku je třeba zamítnout.
b) Část druhá: vnitrostátní rozhodnutí
93.
Navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně rozhodl, že je nezbytné, aby vnitrostátní rozhodnutí konstatovalo porušení a aby podléhalo soudnímu přezkumu. Navrhovatelka neodkazuje na žádný bod napadeného rozsudku, v němž by Tribunál učinil takové konstatování.
94.
Kromě toho není jasné, jaké pochybení je Tribunálu vytýkáno, a proto se domnívám, že Soudní dvůr by měl tento argument považovat za nepřípustný.
95.
Navrhovatelka dále postupně rozebírá dokumenty uvedené v bodě 26 napadeného rozsudku a tvrdí, že jim Tribunál v tomto bodě přisoudil nesprávnou právní sílu.
96.
Bod 26 napadeného rozsudku však pouze odkazuje na různé dokumenty, na které odkazovaly FMA a ECB při rozhodování o odnětí povolení. Navrhovatelka neupřesňuje, v čem se Tribunál při sestavování tohoto seznamu dopustil pochybení.
97.
Domnívám se proto, že Soudní dvůr by měl tuto část třetího důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout.
c) Část třetí: zásady správního práva
98.
Navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v bodech 46 a 47 napadeného rozsudku na situaci upravenou rakouským právem nesprávně použil obdobně zásady unijního správního práva.
99.
Tribunál uvedl, že „vina osoby obviněné z protiprávního jednání může být považována za definitivně prokázanou, pokud se rozhodnutí konstatující toto protiprávní jednání stalo konečným“ (
50
).
100.
Navrhovatelka však nevysvětluje, v čem je tato zásada v rozporu s příslušnými rakouskými právními předpisy. Jinými slovy nevysvětlila, co by předepisovalo rakouské právo. Naopak – a ve shodě s argumentem ECB – zásada, na kterou Tribunál odkazuje, vychází z obecné právní logiky, podle níž se konstatování stává konečným, jakmile se konečným stane samotné rozhodnutí, v němž bylo toto konstatování učiněno.
101.
Domnívám se proto, že tuto část třetího důvodu kasačního opravného prostředku je třeba zamítnout.
d) Část čtvrtá: účinky vnitrostátních správních rozhodnutí
102.
Navrhovatelka tvrdí, že Tribunál se v bodech 149 a 150 napadeného rozsudku dopustil pochybení, když v rozporu s vnitrostátními právními předpisy přisoudil vnitrostátním správním rozhodnutím řadu důsledků (
51
).
103.
Tento argument podle mého názoru zkresluje odůvodnění, na kterém uvedené body napadeného rozsudku spočívají, v němž Tribunál pouze odmítl zprávu o interním auditu společnosti AAB Bank jako dostatečný důkaz toho, že nedošlo k závažným porušením, jak byla zjištěna v příslušných správních rozhodnutích na vnitrostátní úrovni.
104.
Domnívám se proto, že tato část třetího důvodu kasačního opravného prostředku by měla být zamítnuta.
e) Část pátá: není kouře bez ohně
105.
Navrhovatelka tvrdí, že Tribunál postupoval podle zásady „není kouře bez ohně“, když se zběžně zabýval řadou dokumentů, které obecně pojednávají o právních předpisech týkajících se boje proti praní peněz.
106.
Je třeba říci, že navrhovatelka konkrétně neodkazuje na žádnou část napadeného rozsudku, čímž se tato část třetího důvodu kasačního opravného prostředku stává nepřípustnou, neboť Soudní dvůr nemůže formulovat argumenty kasačního opravného prostředku namísto navrhovatelky.
107.
Je však třeba dodat, že Tribunál konkrétně přezkoumal konstatování jednotlivých porušení, která FMA a následně ECB vedla k závěru, že došlo k závažnému, systémovému a soustavnému porušování § 34 odst. 2 a 3 FP-GwG, které odůvodňuje odnětí povolení (
52
).
108.
Proto navrhuji, aby Soudní dvůr tuto část třetího důvodu kasačního opravného prostředku zamítl.
f) Část šestá: celkové hodnocení
109.
Navrhovatelka tvrdí, že Tribunál neprovedl celkové posouzení relevantních vnitrostátních rozhodnutí, přičemž odkazuje na tři rozhodnutí Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud).
110.
Je třeba říci, že tento argument nebyl před Tribunálem uplatněn, a jedná se tedy o argument nově uplatněný v rámci kasačního opravného prostředku. Takové argumenty jsou, jak již bylo uvedeno výše_– nepřípustné (
53
).
111.
Když navrhovatelka poukazuje na posouzení Tribunálu, která se podle jejího názoru zabývají otázkami, které jsou „příliš konkrétní a zastaralé“, není jasné, kterých částí napadeného rozsudku se tento argument týká a v čem konkrétně spočívá nesprávné právní posouzení vytýkané Tribunálu. Mám spíše za to, že navrhovatelka požaduje, aby Soudní dvůr v rámci řízení o kasačním opravném prostředku zjišťoval skutkový stav.
112.
Soudní dvůr není příslušný ke zjišťování skutkového stavu ani k přezkoumávání důkazů, s výjimkou případů, kdy navrhovatelka namítá, že Tribunál skutkový stav zkreslil a že toto zkreslení zjevně vyplývá ze spisu Soudního dvora (
54
).
113.
Kromě toho musí účastník řízení, který se zkreslení dovolává, přesně uvést, jaké důkazy Tribunál zkreslil, a prokázat chyby v analýze, které v rámci posouzení z jeho strany k tomuto zkreslení vedly (
55
).
114.
Navrhovatelka se omezuje na vylíčení skutečností, které již Tribunál posoudil, aniž prokázala, že tento soud zkreslil důkazy.
115.
Domnívám se proto, že by Soudní dvůr měl konstatovat, že šestá část třetího důvodu kasačního opravného prostředku je v celém rozsahu nepřípustná.
g) Část sedmá: čl. 67 odst. 1 písm. o) směrnice 2013/36
116.
Prostřednictvím sedmé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně konstatoval, že došlo k závažnému porušení, jak vyžaduje čl. 67 odst. 1 písm. o) směrnice 2013/36. Kromě toho navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil rozsudek, o který se opíral (
56
), jenž se týká zániku koncese provozovatelů hazardních her. Konečně navrhovatelka tvrdí, že není důvod rakouské právo vykládat ve světle unijního práva, a nikoli rakouského práva samotného.
117.
Pokud jde o argument týkající se závažného porušení, navrhovatelka Soudní dvůr žádá, aby znovu posoudil skutkový stav, což nespadá do jeho pravomoci. Jak je vysvětleno v bodech 112 až 114 výše, pokud se navrhovatelka nedovolává zkreslení skutkového stavu – což není tento případ – je třeba argumenty týkající se skutkového stavu považovat za nepřípustné.
118.
Pokud jde o výklad rozsudku, na který se Tribunál v bodě 49 napadeného rozsudku odvolává, navrhovatelka nevysvětluje, v čem toto pochybení spočívá nebo jaký správný výklad měl Tribunál použít. Tento argument by proto měl být rovněž odmítnut jako nepodložený, a tudíž nepřípustný.
119.
Konečně navrhovatelka nevysvětluje, ve které konkrétní části napadeného rozsudku Tribunál vyložil rakouské právo pouze s odkazem na právo unijní, když tak měl údajně učinit výlučně ve vztahu k právu rakouskému. Bez přesnějšího vysvětlení Soudní dvůr nemůže učinit nic jiného, než obecně objasnit, že Tribunál by měl vnitrostátní právní předpisy použitelné jako součást rámce jednotného mechanismu dohledu uplatňovat ve světle jak rakouského, tak unijního práva, stejně jako by to při výkladu vnitrostátního práva učinil vnitrostátní soud.
120.
Proto navrhuji, aby Soudní dvůr shledal sedmou část třetího důvodu kasačního opravného prostředku nepřípustnou.
h) Část osmá: § 70 odst. 4 BWG
121.
Navrhovatelka namítá, že Tribunál nedostatečně posoudil požadavky § 70 odst. 4 BWG, podle kterého mají být sankce ukládány ve třech postupných krocích, z nichž každý vychází ze samostatných individuálních porušení. Tribunál v bodě 158 napadeného rozsudku nesprávně připustil, že různá opatření, která FMA přijal v minulosti, jsou dostačující; jelikož je nutné, aby porušení trvalo ke dni přijetí rozhodnutí, dopustil se tento soud v bodech 61 a 62 napadeného rozsudku nesprávného právního posouzení. Navrhovatelka rovněž tvrdí, že Tribunál rakouské právo zkreslil vlastní soudní politikou, což vyvolává obavy z porušení zásady právního státu. Navrhovatelka rovněž nakonec tvrdí, že čl. 127 odst. 6 SFEU, který je právním základem nařízení o jednotném mechanismu dohledu, Radě nepřiznává pravomoc měnit vnitrostátní právní předpisy týkající se podmínek pro odnětí povolení.
122.
K prvnímu argumentu je třeba uvést, že navrhovatelka Soudní dvůr vyzývá, aby znovu posoudil skutková zjištění Tribunálu, zejména hodnotu, kterou přisoudil opatřením, která společnost AAB Bank přijala k nápravě protiprávního jednání, a různým rozhodnutím v oblasti dohledu, která vydal FMA.
123.
Jak je vysvětleno v bodech 112 až 114 výše, pokud se navrhovatelka nedovolává zkreslení skutkového stavu – což není tento případ – je třeba argumenty týkající se skutkového stavu považovat za nepřípustné.
124.
Pokud jde o zbývající argumenty, navrhovatelka neodkazuje na části napadeného rozsudku, ani neupřesňuje údajné pochybení ze strany Tribunálu, kromě obecného odkazu na soudní politiku a zásadu právního státu. Takové argumenty jsou podle judikatury Soudního dvora nepřípustné (
57
).
125.
Proto navrhuji, aby Soudní dvůr shledal osmou část třetího důvodu kasačního opravného prostředku nepřípustnou.
i) Část devátá: vztah mezi § 31 odst. 3 bodem 2 FM-GwG a § 70 odst. 4 BWG
126.
Navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v bodě 105 a následujících napadeného rozsudku nesprávně vyložil vztah mezi § 31 odst. 3 bodem 2 FM-GwG a § 70 odst. 4 BWG. Navrhovatelka konkrétně tvrdí, že ECB své rozhodnutí založila na § 70 odst. 4 BWG, zatímco pravomoc ukládat sankce za činnosti, které jsou v rozporu s pravidly boje proti praní peněz a financování terorismu, upravuje pouze FM‑GwG, na který § 70 odst. 4 BWG neodkazuje. Společnost AAB Bank proto tvrdí, že ECB pro své rozhodnutí o odejmutí povolení použila nesprávný právní základ.
127.
Tribunál v bodě 103 napadeného rozsudku konstatoval, že ECB odkázala na § 70 odst. 4 BWG, který stanoví pravomoc k odnětí povolení v případě porušení ustanovení tohoto zákona o boji proti praní peněz. Tento soud v bodě 104 napadeného rozsudku také uvedl, že ECB rovněž poukázala na skutečnost, že společnost AAB Bank porušila několik ustanovení FM-GwG. Konečně v bodě 109 napadeného rozsudku Tribunál zdůraznil, že společnost AAB Bank netvrdila, že by posouzení ze strany ECB bylo jiné v případě použití jiného právního základu.
128.
Domnívám se, že Tribunál v bodech 105 až 107 napadeného rozsudku správně konstatoval, že § 39 odst. 2 a 2b BWG rovněž odkazuje na riziko praní peněz a financování terorismu a že lze jak FM‑GwG, tak BWG zohlednit při určení porušení, jež má za následek odnětí povolení.
129.
Dále se domnívám, že Tribunál správně konstatoval, že nesprávná volba právního základu nemůže vést ke zrušení napadeného rozhodnutí, jelikož má pouze formální význam (
58
).
130.
Tribunál odkazuje na svůj vlastní předchozí rozsudek, na který později začal odkazovat jako na ustálenou judikaturu (
59
).
131.
Přístup Tribunálu lze nalézt také ve více než tři desítky let starém stanovisku generálního advokáta J. Mischa ve věci Gestetner Holdings (
60
), který tvrdil, že volba nesprávného právního základu (nutně) nevede k jinému výsledku, než jaký by nastal, kdyby byl zvolen správný právní základ (
61
).
132.
Navrhuji Soudnímu dvoru, aby se řídil logikou Tribunálu i generálního advokáta J. Mischa a dospěl k závěru, že volba „nesprávného“ právního základu individuálního rozhodnutí by měla být rozhodující pro jeho platnost pouze v případě, že by „správný“ právní základ vedl k jinému výsledku samotného rozhodnutí.
133.
V tomto ohledu se domnívám, že Tribunál nepochybil, když konstatoval, že jiný právní základ by neměl vliv na posouzení ze strany ECB a její pravomoc k odnětí povolení společnosti AAB Bank.
134.
Závěrem navrhuji, aby Soudní dvůr devátou část třetího důvodu kasačního opravného prostředku zamítl jako neopodstatněnou.
4. Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku: článek 67 odst. 1 písm. d) směrnice 2013/36
135.
Prostřednictvím čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v bodech 132 až 144 napadeného rozsudku pochybil, když zaprvé měl za to, že k odnětí povolení postačují porušení, k nimž došlo před třemi nebo pěti lety, která byla mezitím napravena; zadruhé měl za to, že k odnětí povolení se nevyžaduje, aby porušení byla závažná; zatřetí v rozporu s rozsudkem Soudního dvora ve věci Berlusconi konstatoval, že vnitrostátní rozhodnutí, které konstatuje porušení v oblasti interní správy a řízení, je konečné a mělo být napadeno na vnitrostátní úrovni; začtvrté nesprávně posoudil dokumenty uvedené v bodě 122 napadeného rozsudku.
136.
Pokud jde o první argument, mám za to, že jím navrhovatelka domáhá, aby Soudní dvůr přehodnotil skutková zjištění učiněná Tribunálem, pokud jde o hodnotu, kterou přisoudil porušením zjištěným FMA a ECB (
62
).
137.
Jak je vysvětleno v bodech 112 až 114 výše, pokud se navrhovatelka nedovolává zkreslení skutkového stavu – což není tento případ – je třeba argumenty týkající se skutkového stavu považovat za nepřípustné.
138.
Pokud by Soudní dvůr s takovým posouzením nesouhlasil, domnívám se, že Tribunál v bodě 134 napadeného rozsudku nepochybil, když konstatoval, že čl. 67 odst. 1 písm. d) směrnice 2013/36 nebrání odnětí povolení na základě uplynulých nebo zmírněných porušení.
139.
Tribunál v bodě 135 napadeného rozsudku rovněž uvedl, že opačný závěr by znamenal, že by příslušné orgány musely přijmout nová rozhodnutí prokazující, že úvěrová instituce skutečně porušila požadavky v oblasti správy a řízení, jejichž cílem je ochrana evropského bankovního systému.
140.
V odůvodnění Tribunálu nespatřuji pochybení. Kromě toho, že se nevyžaduje, aby porušení pravidel v oblasti správy a řízení bylo systematické nebo závažné, je třeba zdůraznit, že ECB odňala povolení nejen na základě opakovaného porušení čl. 67 odst. 1 písm. d) směrnice 2013/36, ale také čl. 67 odst. 1 písm. o) této směrnice.
141.
Proto navrhuji, aby Soudní dvůr tento argument zamítl jako neopodstatněný.
142.
Pokud jde o druhý argument, domnívám se, že Tribunál v bodě 138 napadeného rozsudku správně konstatoval, že čl. 67 odst. 1 písm. d) směrnice 2013/36 pro odůvodnění odnětí povolení nevyžaduje, aby bylo porušení pravidel v oblasti správy a řízení závažné, zjevné nebo systémové. Toto ustanovení na rozdíl od čl. 67 odst. 1 písm. o) směrnice 2013/36 nevyžaduje, aby porušení bylo závažné. Tento argument je tudíž třeba odmítnout.
143.
V rámci třetího argumentu navrhovatelka Tribunálu vytýká, že se v bodech 142 až 145 napadeného rozsudku dopustil pochybení, když dospěl k závěru, že rozhodnutí FMA týkající se porušení v oblasti správy a řízení měla být napadena na vnitrostátní úrovni, zatímco Soudní dvůr v rozsudku Berlusconi konstatoval, že vnitrostátní soudy nemohou přezkoumávat přípravné akty, ve vztahu k nimž má konečnou rozhodovací pravomoc ECB.
144.
Ve věci Berlusconi Soudní dvůr skutečně konstatoval, že vnitrostátní soudy jsou podle článku 263 SFEU vyloučeny z přezkumu přípravných aktů příslušných vnitrostátních orgánů, pokud jednají podle článků 22 a 23 směrnice 2013/36, čl. 4 odst. 1 písm. c) a článku 15 nařízení o jednotném mechanismu dohledu a článků 85 až 87 nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu (
63
).
145.
Rozhodnutí FMA týkající se nezavedení požadovaného mechanismu pro správu a řízení ze strany společnosti AAB Bank, jak v bodech 145 a 146 napadeného rozsudku správně uvedl Tribunál, je však rozhodnutím konečným. Závěry uvedené v rozsudku Berlusconi se proto neuplatní.
146.
Konečně navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně posoudil dokumenty uvedené v bodě 122 napadeného rozsudku, aniž analyzoval tři kroky důsledků předepsané v § 70 odst. 4 BWG.
147.
Jak však rovněž argumentovala ECB, množství opakovaných porušení v tomto ohledu vyžadovalo právě odnětí povolení, neboť neexistovalo žádné méně omezující opatření, které by zvýšený počet opakovaných porušení pravidel týkajících se mechanismu správy a řízení řešilo stejným způsobem.
148.
Závěrem navrhuji, aby Soudní dvůr čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku v plném rozsahu zamítl.
5. Pátý důvod kasačního opravného prostředku: zásada proporcionality a vnitrostátní právo
149.
Prostřednictvím pátého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál porušil zásadu proporcionality a nepřezkoumal § 70 odst. 4 BWG.
150.
Je třeba poznamenat, že tyto argumenty byly vzneseny již v rámci osmé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku, a proto odkazuji na tam provedenou analýzu (
64
).
151.
Kromě toho navrhovatelka tvrdí, že ECB odnětím povolení v konečném důsledku použití FM-GwG znemožnila, přičemž by FM-GwG pro účastnici řízení podávající kasační opravný prostředek zůstal závazný, pokud by podstoupila dobrovolnou likvidaci. Není jasné, jaké pochybení je Tribunálu v rámci tohoto argumentu vytýkáno, a podle výše uvedené judikatury by měl být shledán nepřípustným (
65
).
152.
Závěrem navrhuji, aby Soudní dvůr pátý důvod kasačního opravného prostředku v rozsahu, v němž je přípustný, zamítl.
6. Šestý důvod kasačního opravného prostředku: právo na obhajobu
153.
Prostřednictvím šestého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v bodě 227 a následujících napadeného rozsudku porušil její právo na obhajobu, pokud jde o přístup ke spisu a přezkum povinnosti ECB zjistit relevantní okolnosti.
154.
Zaprvé Tribunál v bodech 245 až 248 napadeného rozsudku konstatoval, že ECB nebyla povinna společnosti AAB Bank zpřístupnit důvěrnou část spisu.
155.
Tribunál to odůvodnil odkazem na čl. 32 odst. 1 a 5 nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu, podle něhož se právo na přístup ke spisu nevztahuje na důvěrné informace, jako je korespondence mezi ECB a vnitrostátními příslušnými orgány (
66
). Tribunál dále konstatoval, že vzhledem k tomu, že společnost AAB Bank byla adresátem rozhodnutí FMA nebo účastníkem vnitrostátních soudních řízení, byla o obsahu těchto rozhodnutí, která tvoří podklad pro odnětí povolení, dostatečně informována (
67
).
156.
Zadruhé, pokud jde o určení relevantních okolností ze strany ECB, je třeba uvést, že Tribunál tuto povinnost obsáhle rozebírá v bodech 251 až 273 napadeného rozsudku, které navrhovatelka nenapadá.
157.
Dospěla jsem proto k závěru, že šestý důvod kasačního opravného prostředku je třeba v plném rozsahu zamítnout.
7. Sedmý důvod kasačního opravného prostředku: procesní vady
158.
Prostřednictvím sedmého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že se Tribunál dopustil procesních vad, které poškodily její zájmy.
159.
Zaprvé navrhovatelka tvrdí, že měla mít možnost vyjádřit se k přístupu Tribunálu, podle kterého má odůvodnění vnitrostátních správních a soudních rozhodnutí závazný účinek i ve vztahu k odnětí povolení.
160.
Navrhovatelka však neidentifikuje příslušné body napadeného rozsudku ani pochybení, kterých se měl Tribunál dopustit.
161.
Není jasné, jaké pochybení je Tribunálu v rámci tohoto argumentu vytýkáno, a podle výše uvedené judikatury by měl být shledán nepřípustným (
68
).
162.
Zadruhé navrhovatelka tvrdí, že Tribunál měl změnu svého názoru oznámit v rámci organizačního procesního opatření ze dne 27. dubna 2021, ve kterém údajně konstatoval závažná porušení povinností týkajících se boje proti praní peněz.
163.
Tribunál však prostřednictvím organizačního opatření ze dne 27. dubna 2021 žádné právní stanovisko nezaujal, ale předložil ECB dvě písemné otázky. Tento argument je tudíž třeba odmítnout.
164.
Zatřetí navrhovatelka tvrdí, že Tribunál zamítnutím jejího návrhu na organizační opatření ze dne 8. dubna 2021 dospěl k závěru, že podmínky pro odnětí povolení nejsou splněny z důvodu neexistence požadovaných závažných porušení.
165.
Tento argument se mi jeví jako nepřípustný, neboť neupřesňuje pochybení, kterého se měl Tribunál dopustit (
69
).
166.
Konečně navrhovatelka tvrdí, že Tribunál porušil povinnost uvést odůvodnění, a to zejména ve srovnání s rozsudky Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud).
167.
Stejně jako v rámci předchozí argumentace navrhovatelka neupřesňuje konkrétní body napadeného rozsudku ani konkrétní pochybení vytýkaná Tribunálu. Musí proto být považována za nepřípustnou.
168.
Závěrem navrhuji, aby Soudní dvůr sedmý důvod kasačního opravného prostředku v rozsahu, v němž je přípustný, zamítl.
VII. Závěry
169.
S ohledem na výše uvedené tedy navrhuji Soudnímu dvoru, aby:
–
kasační opravný prostředek zamítl;
–
uložil účastnicím řízení podávajícím kasační opravný prostředek náhradu nákladů řízení.
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Nařízení Rady (EU) č. 1024/2013 ze dne 15. října 2013, kterým se Evropské centrální bance svěřují zvláštní úkoly týkající se politik, které se vztahují k obezřetnostnímu dohledu nad úvěrovými institucemi (Úř. věst. 2013, L 287, s. 63) (dále jen „nařízení o jednotném mechanismu dohledu“).
(
3
) – Druhým pilířem bankovní unie je jednotný mechanismus pro řešení krizí, systém pro účinné a efektivní řešení krizí neživotaschopných úvěrových institucí. Třetím pilířem bankovní unie je evropský systém pojištění vkladů. Viz návrh nařízení Evropského Parlamentu a Rady, kterým se mění nařízení (EU) 806/2014 za účelem zřízení evropského systému pojištění vkladů [COM(2015)586 final].
(
4
) – Bod 30 odůvodnění nařízení o jednotném mechanismu dohledu. Viz také body 16, 17, 27, 65 a 87 odůvodnění tohoto nařízení.
(
5
) – Rozsudek ze dne 8. května 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg v. ECB (C‑450/17 P, EU:C:2019:372, body 38 až 41).
(
6
) – Dále také Bobić, A., The Individual in the Economic and Monetary Union. A Study of Legal Accountability, Cambridge University Press 2024), s. 140 až 144.
(
7
) – Boucon, L., a Jaros, D., „The Application of National Law by the European Central Bank within the EU Banking Union's Single Supervisory Mechanism: A New Mode of Integration?“, European Journal of Legal Studies, sv. 10, 2018, s. 155; Coman-Kund, F. a Amtenbrink, F., „On the Scope and Limits of the Application of National Law by the European Central Bank within the Single Supervisory Mechanism“, Banking & Finance Law Review, sv. 33, 2018, s. 133.
(
8
) – Zákon o spořitelnách; zákon o stavebních spořitelnách; úvodní nařízení k zákonu o hypotečních bankách a k zákonu o hypotečních zástavních listech; zákon o hypotečních bankách a o hypotečních zástavních listech; zákon o bankovních dluhopisech; zákon o investičních fondech z roku 2011; zákon o vkladech; zákon o elektronických penězích; spolkový zákon o podnikovém spoření zaměstnanců a samostatně výdělečných osob; zákon o nemovitostních investičních fondech; zákon o finančních konglomerátech; spolkový zákon o ozdravných postupech a řešení krize bank; zákon o pojištění vkladů a náhradách investorům; zákon o hypotečních zástavních listech (BGBl. I č. 199/2021); nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 (Úř. věst. 2013, L 176, s. 1) nebo oznámení vydané na základě tohoto nařízení; nebo technické normy relevantní pro bankovní dohled ve smyslu článků 10 až 15 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 ze dne 24. listopadu 2010 o zřízení Evropského orgánu dohledu (Evropského orgánu pro bankovnictví), o změně rozhodnutí č. 716/2009/ES a o zrušení rozhodnutí Komise 2009/78/ES (Úř. věst. 2010, L 331, s. 12), a článků 10 až 15 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1095/2010 ze dne 24. listopadu 2010 o zřízení Evropského orgánu dohledu (Evropského orgánu pro cenné papíry a trhy), o změně rozhodnutí č. 716/2009/ES a o zrušení rozhodnutí Komise 2009/77/ES (Úř. věst. 2010, L 331, s. 84).
(
9
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES ze dne 26. října 2005 o předcházení zneužití finančního systému k praní peněz a financování terorismu (Úř. věst. 2005, L 309, s. 15). Tato směrnice byla dne 25. června 2017 zrušena a nahrazena směrnicí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/849 ze dne 20. května 2015 o předcházení využívání finančního systému k praní peněz nebo financování terorismu, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 648/2012 a o zrušení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES a směrnice Komise 2006/70/ES (Úř. věst. 2015, L 141, s. 73).
(
10
) – Nařízení Evropské centrální banky (EU) č. 468/2014 ze dne 16. dubna 2014, kterým se stanoví rámec spolupráce Evropské centrální banky s vnitrostátními příslušnými orgány a vnitrostátními pověřenými orgány v rámci jednotného mechanismu dohledu (Úř. věst. 2014, L 141, s. 1) (dále jen „nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu“).
(
11
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/36/EU ze dne 26. června 2013 o přístupu k činnosti úvěrových institucí a o obezřetnostním dohledu nad úvěrovými institucemi a o změně směrnice 2002/87/ES a zrušení směrnic 2006/48/ES a 2006/49/ES (Úř. věst. 2013, L 176, s. 338).
(
12
) – Rozsudek ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, body 107 až 115 a 119), v němž Soudní dvůr konstatoval, že akcionáři úvěrové instituce, které bylo odňato povolení k činnosti úvěrové instituce, nejsou rozhodnutím o odnětí povolení bezprostředně dotčeni.
(
13
) – Boucon a Jaros (viz poznámka pod čarou 7 výše), s. 163.
(
14
) – Witte, A., „The Application of National Banking Supervision Law by the ECB: Three Parallel Modes of Executing EU Law?“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, sv. 21, 2014, s. 89.
(
15
) – Rozsudek ze dne 8. května 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg v. ECB (C‑450/17 P, EU:C:2019:372, body 38 až 41 a 49). Pro analýzu toho, jak má toto rozhodnutí týkající se rozdělení úkolů fungovat v praxi, viz Annunziata, F., „European Banking Supervision in the Age of the ECB: Landeskreditbank Baden-Württemberg-Förderbank v ECB“, European Business Organization Law Review, sv. 21, 2020, s. 555-556.
(
16
) – Článek 6 odst. 4 nařízení o jednotném mechanismu dohledu. Podle tohoto ustanovení je konečné rozhodnutí o významu instituce na ECB.
(
17
) – Vymezeny v článcích 14 a 15 nařízení o jednotném mechanismu dohledu a v souladu s čl. 6 odst. 4 tohoto nařízení vyhrazeny ECB. Bez ohledu na rozlišení úkolů na významné a méně významné jsou ECB navíc podle čl. 6 odst. 5 nařízení o jednotném mechanismu dohledu svěřeny určité pravomoci, jako je například vydávání obecných zásad, nařízení nebo obecných pokynů vnitrostátním příslušným orgánům s cílem zajistit soudržnost výsledků dohledu.
(
18
) – Kromě toho čl. 9 odst. 1 třetí pododstavec nařízení o jednotném mechanismu dohledu stanoví: „V rozsahu nezbytném pro plnění úkolů jí svěřených tímto nařízením může ECB od uvedených vnitrostátních orgánů formou pokynů vyžadovat, aby využívaly svých pravomocí podle podmínek stanovených ve vnitrostátních právních předpisech a v souladu s nimi, pokud takové pravomoci nejsou svěřeny ECB tímto nařízením. Uvedené vnitrostátní orgány plně informují ECB o uplatňování těchto pravomocí.“
(
19
) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2018, Berlusconi a Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, body 42 a 44). Tento rozsudek se týkal druhé výlučné pravomoci ECB v rámci jednotného mechanismu dohledu, která umožňuje ECB posuzovat oznámení o nabytí a zcizení kvalifikovaných účastí v úvěrových institucích.
(
20
) – Pro komplexní prezentaci obou způsobů viz Prek, M., a Lefèvre, S., „The EU Courts as ‚national‘ courts: National law in the EU judicial process“, Common Market Law Review, sv. 54, 2. vyd., 2017, s. 369.
(
21
) – Kde Soudní dvůr zdůrazňuje, že vnitrostátní právní předpisy jsou záležitostí, která spadá do výlučné pravomoci vnitrostátních soudů. Viz například rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Magoora (C‑414/07, EU:C:2008:766, bod 32).
(
22
) – Viz například rozsudek ze dne 14. prosince 2023, Komise v. Amazon.com a další (C‑457/21 P, EU:C:2023:985, bod 20).
(
23
) – Prek a Lefèvre (viz poznámka pod čarou 20 uvedená výše), s. 383 až 387.
(
24
) – Stanovisko generální advokátky L. Mediny ve spojených věcech Německo a další v. Komise (C‑794/21 P a C‑800/21 P, EU:C:2023:854, body 90 až 92) a stanovisko generální advokátky L. Mediny ve spojených věcech WEPA Hygieneprodukte a další v. Komise (C‑795/21 P a C‑796/21 P, EU:C:2023:855, body 90 až 92).
(
25
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1).
(
26
) – Článek 7 odst. 1 písm. j) a m) (absolutní důvody pro zamítnutí zápisu); čl. 8 odst. 6 písm. i) (relativní důvody pro zamítnutí zápisu); čl. 17 odst. 1 (doplňkové použití vnitrostátních právních předpisů při porušení práv); čl. 27 odst. 4 (účinky vůči třetím osobám); čl. 34 odst. 2 (právo přednosti); čl. 46 odst. 1 písm. c) a d) (námitky); čl. 60 odst. 2 (relativní důvody neplatnosti); článek 93 (převod); čl. 106 odst. 1 písm. a) (přerušení řízení); čl. 110 odst. 3 (výkon rozhodnutí stanovujících náklady); čl. 117 odst. 1 (spolupráce správních orgánů); čl. 128 odst. 3 (protinávrhy); čl. 129 odst. 2 (rozhodné právo); a kapitola XI oddíl 2 (nadepsaná „Použití vnitrostátních právních předpisů pro účely zákazu užívání ochranných známek EU“).
(
27
) – Stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Evropaïki Dynamiki v. ECB (C‑401/09 P, EU:C:2011:31, body 64 a 70). Pro další příklady viz Prek a Lefèvre (viz poznámka pod čarou 20 výše), s. 381 a 382.
(
28
) – Stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Evropaïki Dynamiki v. ECB (C‑401/09 P, EU:C:2011:31, bod 71). To podle něj zahrnuje také zkoumání toho, jak vnitrostátní soudy vykládají dané vnitrostátní právní předpisy (bod 74).
(
29
) – Stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci OHIM v. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2013:782, bod 89).
(
30
) – Bobić (viz poznámka pod čarou 6 uvedená výše), s. 165 až 166 a citovaná literatura.
(
31
) – Boucon a Jaros (viz poznámka pod čarou 7 uvedená výše), s. 186.
(
32
) – Ve svém stanovisku ve věci Evropaïki Dynamiki v. ECB (C‑401/09 P, EU:C:2011:31, bod 74) generální advokát P. Mengozzi uvedl, že pokud jsou vnitrostátní právní předpisy součástí unijního právního rámce, musí unijní soudy, které tyto právní předpisy uplatňují, rovněž zkoumat, jakým způsobem ustanovení dotčeného vnitrostátního práva vykládají vnitrostátní soudy.
(
33
) – „Zkoumá-li Soudní dvůr v rámci řízení o kasačním opravném prostředku zjištění učiněná Tribunálem ohledně uvedených právních předpisů, má pravomoc přezkoumat nejprve to, zda Tribunál na základě dokumentů a ostatních písemností, které mu byly předloženy, nezkreslil znění předmětných vnitrostátních právních předpisů nebo s nimi související vnitrostátní judikaturu nebo také písemné práce právní nauky, které se jich týkají, dále zda Tribunál neučinil z hlediska těchto údajů zjištění, která by byla zjevně v rozporu s jejich obsahem, a konečně, zda Tribunál při zkoumání veškerých údajů nepřisoudil některému z nich – při zjišťování obsahu vnitrostátních právních předpisů – takový význam, který mu s ohledem na ostatní údaje nepřísluší, pakliže to zjevně vyplývá z písemností ve spise.“ Rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 53).
(
34
) – Soudní dvůr pouze vysvětlil, že jeho závěr ve věci Edwin v. OHIM neznamená, že by s vnitrostátními právními předpisy mělo „být nakládáno jako s čistě skutkovou okolností“. Rozsudek ze dne 27. března 2014, OHIM v. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, bod 37), kurzivou zvýraznila autorka stanoviska.
(
35
) – Rozsudek ze dne 7. září 2023, Versobank v. ECB (C‑803/21 P, EU:C:2023:630, bod 91).
(
36
) – Tamtéž, bod 93.
(
37
) – Tamtéž, bod 97, s odkazem na čl. 67 odst. 1 písm. d), e) a o) směrnice 2013/36.
(
38
) – Napadený rozsudek, body 29 až 34.
(
39
) – Napadený rozsudek, body 35 až 38.
(
40
) – Tamtéž, bod 50.
(
41
) – Podle čl. 170 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora nelze v řízení o kasačním opravném prostředku měnit předmět sporu před Tribunálem. Viz také rozsudek ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada (C‑266/05 P, EU:C:2007:75, bod 95).
(
42
) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2018, Berlusconi a Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, bod 44).
(
43
) – Napadený rozsudek, body 45 a 47.
(
44
) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 21. října 2020, ECB v. Estate of Espírito Santo Financial Group (C‑396/19 P, nezveřejněný, EU:C:2020:845, bod 24 a citovaná judikatura).
(
45
) – Napadený rozsudek, bod 41.
(
46
) – Stejně jako například v rozsudku ze dne 19. září 2012, Komise v. SEMEA a Commune de Millau (T‑168/10 a T‑572/10, EU:T:2012:435, body 62 až 67). Tento přístup Soudní dvůr potvrdil jako správný v rozsudku ze dne 19. června 2014, Commune de Millau a SEMEA v. Komise (C‑531/12 P, EU:C:2014:2008, body 82 až 85).
(
47
) – Pro úplný odkaz viz napadený rozsudek, bod 80.
(
48
) – Napadený rozsudek, bod 86, odkazující na bod 26.
(
49
) – Napadený rozsudek, bod 50.
(
50
) – S odkazem – v bodě 46 napadeného rozsudku – na rozsudek ze dne 12. října 2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse v. Komise (T‑474/04, EU:T:2007:306, bod 76).
(
51
) – Navrhovatelka poukazuje na tyto údajné důsledky: 1) nedostatky uvedené v odůvodnění je třeba považovat za definitivně prokázané, 2) úvahy uvedené v odůvodnění definitivně prokazují, že údajné nedostatky jsou rovněž dostatečně závažné, aby odůvodnily následné odnětí povolení bez ohledu na skutečnost, že naopak uplatňují nanejvýš méně přísné právní důsledky, 3) relevance údajných nedostatků pro účely následného odnětí povolení je definitivně prokázána ex ante, 4) důkazy o opaku, které mají prokázat, že k porušení nedošlo, jsou vyloučeny.
(
52
) – Napadený rozsudek, body 66, 72, 78 a 91.
(
53
) – Viz poznámka pod čarou 41 výše.
(
54
) – Rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Deutsche Post (C‑399/08 P, EU:C:2010:481, bod 63); rozsudek ze dne 29. října 2015, Komise v ANKO (C‑78/14 P, EU:C:2015:732, bod 54).
(
55
) – Rozsudek ze dne 10. listopadu 2022, Komise v. Valencia Club de Fútbol (C‑211/20 P, EU:C:2022:862, bod 55).
(
56
) – Rozsudek ze dne 16. února 2012, Costa a Cifone (C‑72/10 a C‑77/10, EU:C:2012:80)
(
57
) – Rozsudek ze dne 28. dubna 2022, Changmao Biochemical Engineering v. Komise (C‑666/19 P, EU:C:2022:323, body 187 až 189). Kromě toho „[k]asační opravný prostředek, který neobsahuje žádnou argumentaci specificky směřující k označení vady spočívající v nesprávném právním posouzení, jíž měl být stižen dotčený rozsudek nebo usnesení, tento požadavek nesplňuje“. Rozsudek ze dne 14. října 2021, NRW. Banka v. SRB (C‑662/19 P, EU:C:2021:846, bod 36).
(
58
) – Napadený rozsudek, bod 108, s odkazem na rozsudek ze dne 9. června 2015, Navarro v. Komise (T‑556/14 P, EU:T:2015:368, bod 26).
(
59
) – Rozsudek ze dne 21. února 2024, Sinopec Chongqing SVW Chemical a další v. Komise (T‑762/20, EU:T:2024:113, bod 157). Kromě odkazu na rozsudek ve věci Navarro v. Komise odkazuje Tribunál také na rozsudek ze dne 18. prosince 1997, Costantini v. Komise (T‑57/96, EU:T:1997:214, bod 23). Stejného pravidla se Tribunál dovolával i v rozsudku ze dne 5. června 1996, Günzler Aluminium v. Komise (T‑75/95, EU:T:1996:74, bod 55).
(
60
) – Stanovisko generálního advokáta J. Mischa ve věci Gestetner Holdings v. Rada a Komise (156/87, EU:C:1989:287, bod 31).
(
61
) – Soudní dvůr v této věci nekonstatoval, že byl zvolen nesprávný právní základ, a proto nemohl souhlasit se závěrem generálního advokáta o vlivu takového závěru na platnost rozhodnutí. Rozsudek ze dne 14. března 1990, Gestetner Holdings v. Rada a Komise (C‑156/87, EU:C:1990:116, body 29 až 34).
(
62
) – Uvedeným v bodech 26, 38 a 122 napadeného rozsudku.
(
63
) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2018, Berlusconi a Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, bod 59).
(
64
) – Body 121 až 125 uvedené výše.
(
65
) – Viz poznámka pod čarou 57 výše.
(
66
) – Napadený rozsudek, bod 241.
(
67
) – Tamtéž, bod 245.
(
68
) – Viz poznámka pod čarou 57 výše.
(
69
) – Viz poznámka pod čarou 57 výše.