62023CC0767
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 26. června 2025 (
1
)
Věc C‑767/23 [Remling] (
i
)
A. M.
proti
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podala Raad van State (Státní rada, Nizozemsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Článek 267 SFEU – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie – Rozsah povinnosti vnitrostátní soudů rozhodujících v posledním stupni odůvodnit nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce – Vnitrostátní právní předpisy umožňující soudu rozhodujícímu v posledním stupni vydat ve věci rozhodnutí se zkráceným odůvodněním“
I. Úvod
1.
V bodě 51 rozsudku Consorzio (
2
) Soudní dvůr konstatoval, že vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni (
3
), které se rozhodly nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu unijního práva na základě čl. 267 třetího pododstavce SFEU, mají povinnost odůvodnit své rozhodnutí s přihlédnutím k situacím podle rozsudku CILFIT (
4
).
2.
V projednávané věci je Soudní dvůr žádán, aby tuto povinnost dále rozvedl ve vztahu k otázce, zda vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni musí vždy výslovně uvést důvody pro nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, přestože je na základě vnitrostátního práva oprávněn rozhodnout v dané věci se zkráceným odůvodněním.
II. Původní řízení a předběžná otázka
3.
A. M. je státním příslušníkem třetí země (Maroka). Jeho manželka a jejich dvě nezletilé děti mají nizozemskou státní příslušnost.
4.
A. M. podal u příslušných orgánů žádost o vydání dokladu, z něhož vyplývá jeho oprávněný pobyt v Nizozemsku. Měl za to, že má odvozené právo pobytu na základě článku 20 SFEU, jak jej Soudní dvůr uznal mimo jiné v rozsudku Chavez-Vilchez (
5
).
5.
Rozhodnutím ze dne 8. října 2019 Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost, Nizozemsko; dále jen „státní tajemník“) žádost A. M. zamítl. A. M. podal proti tomuto rozhodnutí odvolání.
6.
Rozhodnutím ze dne 19. května 2020 státní tajemník odvolání A. M. zamítl.
7.
A. M. podal proti uvedenému rozhodnutí žalobu k rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (soud v Haagu, zasedající v Utrechtu, Nizozemsko).
8.
Rozsudkem ze dne 5. března 2021 (
6
) uvedený soud zamítl žalobu A. M. jako neopodstatněnou. S poukazem na judikaturu Soudního dvora soud zejména uvedl, že státní tajemník byl oprávněn dospět k závěru, že A. M. nemá odvozené právo pobytu, jelikož je držitelem povolení k pobytu ve Španělsku a jeho děti nebyly nuceny opustit území Unie.
9.
A. M. podal proti uvedenému rozsudku odvolání k Raad van State (Státní rada, Nizozemsko), soudu rozhodujícímu v posledním stupni a předkládajícímu soudu v projednávané věci.
10.
Podle předkládacího rozhodnutí A. M. tvrdí, že se soud nižšího stupně dopustil nesprávného posouzení, když se nevypořádal s jeho tvrzením, že měl předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a žádá předkládající soud, aby takovou žádost podal on sám. Předkládající soud má za to, že se uplatní výjimka z povinnosti soudu podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, jelikož odpověď na otázku A. M. týkající se výkladu použitelného unijního práva lze vyvodit z judikatury Soudního dvora, a představuje tedy acte éclairé.
11.
Zamýšlí však zamítnout odvolání A. M. formou rozhodnutí se zkráceným odůvodněním podle čl. 91 odst. 2 Vreemdelingenwet 2000 (zákon o cizincích z roku 2000; dále jen „Vw 2000“). Uvedená právní úprava by mu umožnila neuvádět důvody, proč nepodává Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžných otázkách. Předkládající soud si však není jist, zda taková právní úprava neporušuje povinnost odůvodnit nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, která pro něj vyplývá z unijního práva.
12.
Předkládající soud vysvětluje, že čl. 91 odst. 2 Vw 2000 přiznává Raad van State (Státní rada) pravomoc omezit své rozhodnutí na konstatování, že vznesená výtka nemůže vést ke zrušení rozsudku soudu nižšího stupně, bez dalšího odůvodnění. Příslušné ustanovení stanoví:
„Má-li [Raad van State (Státní rada), která rozhoduje o odvolání,] za to, že uplatněná výtka nemůže vést ke zrušení rozhodnutí, může se v odůvodnění rozhodnutí omezit na toto konstatování.“
13.
V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že pokud Raad van State (Státní rada) vykonává pravomoc podle čl. 91 odst. 2 Vw 2000, pak v zásadě uvádí ve svém rozhodnutí následující standardní formulaci:
„Rozhodnutí soudu nebude na základě podaného odvolání zrušeno. Tento závěr není nutné blíže odůvodňovat.
Odvolání neobsahuje žádné otázky, které by vyžadovaly odpověď v zájmu jednoty práva, vývoje práva nebo soudní ochrany obecně (čl. 91 odst. 2 Vw 2000).“
14.
Předkládající soud zdůrazňuje, že zákonodárce zavedl možnost podání odvolání k Raad van State (Státní rada) ve věcech týkajících se přistěhovalectví ve stejné době, kdy uvedený soud získal pravomoc rozhodovat v takových věcech formou rozhodnutí se zkráceným odůvodněním. Raad van State (Státní rada) je pověřena úkolem rozhodovat o otázkách, které vyžadují obecnou odpověď za účelem zajištění jednoty a rozvoje práva a v zájmu soudní ochrany. Pravomoc uvést zkrácené odůvodnění ve věcech, v nichž takové otázky vzneseny nejsou, zajišťuje kvalitu a funkčnost tohoto systému, neboť Raad van State (Státní rada) umožňuje vypořádat se účinně s velkým počtem podaných odvolání.
15.
Předkládající soud mimo jiné zdůrazňuje, že takové zkrácené odůvodnění se používá pouze v případě, že není důvod pro zrušení napadeného rozsudku a v řízení nevyvstaly otázky, které by vyžadovaly podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Dále uvádí, že zkrácené odůvodnění nemá vliv na soudní ochranu dotčeného cizince, neboť v řízení v prvním stupni bylo podáno úplné odůvodnění a rozhodnutí Raad van State (Státní rada) vychází z celkového posouzení v odvolacím řízení, i když se uvedené posouzení nepromítá do zkráceného odůvodnění.
16.
Předkládající soud má za to, že pravomoc uvést zkrácené odůvodnění podle čl. 91 odst. 2 Vw 2000 je v souladu s povinností uvést odůvodnění stanovenou v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a v čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o lidských právech (dále jen „EÚLP“) (
7
). Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“) zejména dovozuje, že pokud právní úprava opravňuje soud, aby vydal rozhodnutí bez bližšího odůvodnění, je posouzení návrhu na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce součástí posouzení věci jako celku a soud nemusí samostatně odůvodňovat, proč nepodá žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (
8
).
17.
Předkládající soud si nicméně klade otázku, zda je takové zkrácené odůvodnění v souladu s čl. 267 třetím pododstavcem SFEU vykládaným ve světle článku 47 Listiny, nebo zda je na základě bodu 51 rozsudku Soudního dvora ve věci Consorzio povinen poskytnout podrobnější vysvětlení důvodů, proč není povinen podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a zejména zda musí vysvětlit, která výjimka z této povinnosti se uplatní a proč. Uvedený soud má za to, že jeho praxe zkráceného odůvodnění je dostatečná, neboť z ní implicitně vyplývá, že taková výjimka je dána.
18.
Za těchto okolností se Raad van State (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 267 třetí pododstavec [SFEU] ve spojení s čl. 47 druhým pododstavcem Listiny […] vykládán v tom smyslu, že tato ustanovení brání takovému vnitrostátnímu předpisu, jako je čl. 91 odst. 2 [Vw 2000], podle kterého může Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (oddělení Státní rady pro správní soudnictví, Nizozemsko) jakožto vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky, na otázku týkající se výkladu unijního práva, případně ve spojení s výslovným návrhem na předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, odpovědět se zkráceným odůvodněním, aniž uvede, která ze tří výjimek z povinnosti předložit předběžnou otázku je splněna?“
III. Řízení před Soudním dvorem
19.
Písemná vyjádření předložili Soudnímu dvoru A. M., nizozemská a finská vláda, jakož i Evropská komise.
20.
Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 24. července 2024 bylo řízení v projednávané věci přerušeno do vydání rozsudku Soudního dvora ve věci KUBERA (
9
). Řízení před Soudním dvorem pokračovalo ode dne 18. října 2024.
21.
Dne 4. března 2025 se konalo jednání, na němž všichni zúčastnění, jakož i německá a italská vláda, přednesli ústní vyjádření.
IV. Analýza
22.
V projednávané věci je Soudní dvůr žádán, aby upřesnil rozsah povinnosti vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni uvést důvody, proč se rozhodly nepředložit Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu unijního práva dotčeného v dané věci.
23.
Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr teprve nedávno konstatoval, že taková povinnost v unijním právu existuje, zahájím svou analýzu stručným vysvětlením vývoje a hlavních rysů dosavadní relevantní judikatury Soudního dvora (A). Následně se budu věnovat rozboru důvodů existence povinnosti uvést odůvodnění z hlediska článku 267 SFEU a článku 47 Listiny (B). Na tomto základě se budu zabývat předběžnou otázkou položenou v projednávané věci (C).
A.
Judikatura Soudního dvora
24.
Úvodem připomínám, že již od založení Evropské unie (
10
), a jak je nyní stanoveno v čl. 267 třetím pododstavci SFEU, mají vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni povinnost obrátit se na Soudní dvůr s předběžnými otázkami týkajícími se výkladu, jakož i platnosti unijního práva, pokud v řízení před nimi takové otázky vyvstanou.
25.
Uvedená povinnost vychází z řešení problému zajištění jednotnosti unijního práva, pro které se rozhodli tvůrci Smluv. Unijní právo je uplatňováno celou plejádou různých soudů nynějších 27 členských států, které působí jako evropské soudy (
11
). To vytváří značné riziko toho, že různí soudci budou stejnému pravidlu unijního práva přikládat různé významy. Podobné riziko existuje i v každém vnitrostátním právním řádu jednotlivých členských států, když pravidla vnitrostátního práva uplatňují různé soudy. Již před přistoupením k Evropské unii měly členské státy k dispozici metody, které umožňují zajistit jednotnost práva v rámci jejich právních systémů, přičemž tento úkol plní nejrůznějšími procesními způsoby nejvyšší soudy členských států (
12
). Zavedením povinnosti zmíněných soudů rozhodujících v posledním stupni požádat Soudní dvůr o výklad unijního práva došlo k tomu, že článek 267 SFEU zapojil vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni do úkolu zajistit jednotnost unijního práva.
26.
Jak Soudní dvůr uznal, účelem povinnosti zakotvené v čl. 267 třetím pododstavci SFEU je tedy především to, aby ve všech členských státech zabránila již samotnému vzniku vnitrostátní judikatury, která by nebyla v souladu s pravidly unijního práva (
13
).
27.
Již od samého počátku však soudy rozhodující v posledním stupni neměly povinnost zahájit řízení o předběžné otázce ve všech věcech, ale pouze pokud v řízení, které je před nimi vedeno, „vyvstane“ otázka týkající se výkladu unijního práva. Otázka „vyvstane“, pokud ji soud považuje za relevantní a vyžadující výklad. I když tedy některý účastník řízení tvrdí, že spor nastoluje otázku výkladu unijního práva, neznamená to, že taková otázka „vyvstala“ ve smyslu čl. 267 třetího pododstavce SFEU (
14
).
28.
Již velmi záhy v rozsudku CILFIT Soudní dvůr vysvětlil, ve kterých situacích vnitrostátní soud, i když v dané věci rozhoduje v posledním stupni, žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podávat nemusí (
15
). Ačkoli je tato judikatura často popisována tak, jako kdyby Soudní dvůr zaváděl určité „výjimky“ z jinak bezpodmínečné povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (
16
), nepředstavují podle mého názoru uváděné „výjimky“ ve skutečnosti nic jiného než objasnění významu požadavku, že otázka unijního práva musí před vnitrostátním soudem „vyvstat“. Uvedené „výjimky“ tedy prostě vysvětlují situace, v nichž může mít vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni za to, že před ním otázka unijního práva „nevyvstala“.
29.
V rozsudku Consorzio Soudní dvůr uvedené situace popsané v rozsudku CILFIT shrnul následovně: „V souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora platí, že vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, může být této povinnosti [podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce] zproštěn, pouze pokud konstatoval, že vznesená otázka není relevantní, nebo že dotčené ustanovení unijního práva již bylo předmětem výkladu Soudního dvora nebo že správný výklad unijního práva je natolik zřejmý, že není ponechán prostor pro žádnou rozumnou pochybnost.“ (
17
)
30.
První z těchto situací se od ostatních dvou liší v tom smyslu, že vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni je nejen zproštěn povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, ale vlastně takovou žádost vůbec nemůže podat, když odpověď na dotčenou otázku není relevantní pro řešení sporu, který mu byl předložen. Je totiž nesporné, že Soudní dvůr může o předběžné otázce rozhodovat pouze tehdy, může-li předkládající soud odpověď využít k rozhodnutí sporu, který mu byl předložen (
18
). Pokud tedy unijní právo není pro řešení sporu relevantní, nemá Soudní dvůr pravomoc jej vykládat. Z pohledu vnitrostátního soudu rozhodujícího v posledním stupni, který zvažuje, zda je povinen žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podat, platí, že je-li otázka unijního práva vznesena účastníkem řízení, ale soud má za to, že tato otázka není pro vyřešení sporu relevantní, pak uvedená otázka „nevyvstala“ ve smyslu čl. 267 třetího pododstavce SFEU.
31.
Zbylé dvě situace lze chápat jako situace, kdy je unijní právo ve sporu probíhajícím před vnitrostátním soudem rozhodujícím v posledním stupni relevantní, ale neexistuje žádná rozumná pochybnost o správném uplatňování tohoto unijního práva, takže není nutné podávat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. V prvním případě již mohlo být dotčené použitelné unijní právo Soudním dvorem objasněno natolik dostatečně, že nevznikají žádné pochybnosti o způsobu jeho uplatnění v situaci projednávané před soudem rozhodujícím v posledním stupni. Tato situace se obvykle označuje jako acte éclairé (
19
). Ve druhém případě sice neexistuje relevantní výklad použitelného pravidla unijního práva Soudním dvorem, nicméně samotné pravidlo je natolik jasné, že neponechává prostor pro žádnou rozumnou pochybnost o jeho správném výkladu. Tato situace se obvykle označuje jako acte clair (
20
).
32.
Praktický problém vyvolává skutečnost, že posouzení toho, zda použitelné pravidlo unijního práva, ať již bylo v judikatuře Soudního dvora vyloženo, či nikoli, neponechává prostor pro žádnou rozumnou pochybnost o jeho správném použití na daný konkrétní skutkový stav, není vědeckým postupem, který by se mohl řídit přesně stanovenými pravidly. V rozsudku CILFIT Soudní dvůr vysvětlil, že dříve, než soud rozhodující v posledním stupni rozhodne o tom, že neexistuje žádná rozumná pochybnost o správném výkladu a uplatnění daného pravidla v dané věci, musí si být jist, že stejnou jistotu by měly i soudy ostatních členských států rozhodující v posledním stupni a Soudní dvůr (
21
).
33.
Podstata kritéria, které musí soudy rozhodující v posledním stupni použít, spočívá v tom, že se musí ujistit, že by v jiných členských státech ani u Soudního dvora nemohlo dojít k odlišnému výkladu téhož pravidla unijního práva. V takovém případě není jednotnost unijního práva ohrožena. Podle mého názoru musí být uvedené kritérium použito jak v situaci acte éclairé, tak v situaci acte clair. V prvním případě musí mít soud rozhodující v posledním stupni jistotu, že stávající judikatura by byla na dotčenou konkrétní situaci skutečně stejným způsobem uplatněna i soudy jiných členských států rozhodujícími v posledním stupni. Konkrétně v projednávané věci by se měl předkládající soud sám sebe tázat, zda jediným možným výkladem judikatury Chavez-Vilchez je, že A. M. nemá odvozené právo pobytu, protože má povolení k pobytu ve Španělsku, což je důvod, proč jeho děti nejsou nuceny opustit území Unie, i kdyby musely opustit Nizozemsko.
34.
Pokud jde o situaci acte clair, Soudní dvůr v rozsudku CILFIT vypracoval několik kritérií, která musí vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni zohlednit (
22
). Od vydání rozsudku, k němuž došlo před více než 40 lety, byla tato kritéria často kritizována (
23
).
35.
Lze sice souhlasit s tím, že při doslovném použití kritérií CILFIT by „pravděpodobnost, že nastane ‚pravá‘ situace acte clair, byla asi taková jako setkání s jednorožcem“ (
24
), nicméně účelem stanovení uvedených kritérií bylo právě zdůraznit pozornost, kterou musí vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni dotčené záležitosti věnovat, než se rozhodnou, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru nepředloží. V tomto smyslu Soudní dvůr vysvětlil, že soudy rozhodující v posledním stupni „musí na vlastní odpovědnost, nezávisle a s veškerou požadovanou pozorností posoudit, zda se jedná o některý z případů, které jim umožňují zdržet se předložení otázky Soudnímu dvoru týkající se výkladu unijního práva, která před nimi vyvstala“ (
25
).
36.
V rozsudku Consorzio Soudní dvůr potvrdil, že vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni může být zproštěn povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce pouze v případě, že nastala jedna ze tří situací podle rozsudku CILFIT (
26
). Soudní dvůr rovněž připomněl, že úkol rozhodnout, že otázka výkladu unijního práva před soudem rozhodujícím v posledním stupni „nevyvstala“, je v konečném důsledku rozhodnutím, které může vydat pouze uvedený soud sám, přičemž si musí být plně vědom důsledků, které z toho mohou vyplynout pro jednotný výklad unijního práva v celé Unii (
27
).
37.
Novost rozsudku Consorzio spočívá v tom, že v bodě 51 uvedeného rozsudku Soudní dvůr doplnil další povinnost vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni, která nebyla v rozsudku CILFIT ani v rozhodnutích následujících po jeho vydání zmíněna: a sice povinnost takových soudů uvést důvody, proč mají za to, že je některá ze situací podle rozsudku CILFIT zprošťuje povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (dále jen „povinnost uvést odůvodnění“) (
28
).
38.
Vzhledem k tomu, že projednávaná věc ve skutečnosti vyžaduje výklad rozsahu povinnosti uvést odůvodnění, je vhodné příslušný bod rozsudku Consorzio ocitovat: „ze systému zavedeného článkem 267 SFEU, ve spojení s čl. 47 druhým pododstavcem Listiny, vyplývá, že pokud má vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, za to – poněvadž se nachází v některé ze tří situací [podle rozsudku CILFIT] – že je zproštěn povinnosti stanovené v čl. 267 třetím pododstavci SFEU, a sice obrátit se na Soudní dvůr s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, musí z odůvodnění jeho rozhodnutí vyplývat, buď že vznesená otázka unijního práva není relevantní pro řešení sporu, nebo že výklad dotyčného ustanovení unijního práva vychází z judikatury Soudního dvora, či v případě, že taková judikatura neexistuje, že výklad unijního práva byl pro vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni natolik zřejmý, že není ponechán prostor pro žádnou rozumnou pochybnost“ (
29
).
39.
V rozsudku KUBERA byl Soudní dvůr poprvé od rozsudku Consorzio požádán o výklad povinnosti uvést odůvodnění. Poté, co Soudní dvůr rozhodl, že dotčený zvláštní druh řízení o připuštění dovolání nezbavuje vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni povinnosti posoudit, zda je povinen podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, potvrdil Soudní dvůr povinnost uvést odůvodnění, jak byla uvedena v bodě 51 rozsudku Consorzio. Soudní dvůr však rozsah uvedené povinnosti blíže neupřesnil (
30
).
40.
Stávající judikatura tedy vyžaduje, aby vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni uvedly, s přihlédnutím k situacím podle rozsudku CILFIT, důvody, proč se rozhodly nepoložit Soudnímu dvoru předběžnou otázku. Podle mého názoru uvedení takových důvodů vyžaduje vysvětlení toho, proč není unijní právo v dané věci relevantní, proč stávající judikatura Soudního dvora okolnosti dané v projednávané věci řeší, nebo proč má soud rozhodující v posledním stupni za to, že soudy jiných členských států by nemohly dospět k odlišnému výkladu. Jinými slovy, nestačí pouze odkázat na jednu ze tří situací podle rozsudku CILFIT, soud musí vysvětlit, proč tomu tak je.
41.
V projednávané věci vyvstává otázka, zda je takové výslovné odůvodnění nezbytné i v situacích, kdy vnitrostátní právo umožňuje soudům rozhodovat v určitých typech věcí se zkráceným odůvodněním.
42.
Odpověď na uvedenou otázku podle mého názoru vyžaduje rozbor důvodů existence povinnosti uvést odůvodnění, kterou mají vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni.
B.
Důvody existence povinnosti uvést odůvodnění
1. Odůvodnění z hlediska článku 267 SFEU
43.
Připomínám, že článek 267 SFEU ukládá vnitrostátním soudům rozhodujícím v posledním stupni povinnost předložit předběžné otázky, které se týkají výkladu unijního práva, Soudnímu dvoru, čímž toto ustanovení usiluje o naplňování cíle spočívajícího v zajištění jednotnosti unijního práva ve všech členských státech (
31
).
44.
Článek 267 třetí pododstavec SFEU ukládá povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vnitrostátním soudům rozhodujícím v posledním stupni v obecném zájmu. To je důvod, proč uvedené ustanovení Smlouvy nepřiznává jednotlivcům odpovídající právo na to, aby splnění takové povinnosti od soudu rozhodujícího v posledním stupni požadovali (
32
). Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž účastníci řízení nemají nárok na to, aby byla žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podána (
33
).
45.
Vzhledem k tomu, že jednotlivci nemají na základě článku 267 SFEU nárok na to, aby byla žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podána, nemůže být povinnost uvést odůvodnění odůvodněna na tomto základě (
34
).
46.
V tomto ohledu německá vláda tvrdí, že odůvodnění nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, sleduje dvojí cíl. Zaprvé má zajistit, aby vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni dodržovaly povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou mají na základě čl. 267 třetího pododstavce SFEU; jedná se o čistě objektivní povinnost, která nezakládá subjektivní právo na rozhodnutí o předběžné otázce. Zadruhé umožňuje účastníkům řízení pochopit, proč vnitrostátní soud v dané věci žádost o rozhodnutí o předběžné otázce k Soudnímu dvoru nepodal; to však nevyplývá z článku 267 SFEU, ale je to výrazem práva na spravedlivý proces.
47.
S tímto přístupem souhlasím. Z obecného zájmu, z něhož povinnost uvést odůvodnění vychází a který lze spojovat s článkem 267 SFEU, tedy vyplývá, že důvodem existence povinnosti uvést odůvodnění je, že zajišťuje, aby vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni pečlivě a řádně posoudil důvody, které jej mohou zprostit povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
48.
V důsledku toho je podle mého názoru nová – přinejmenším podle unijního práva (
35
) – povinnost uvést odůvodnění stanovená v rozsudku Consorzio vnitrostátním soudům rozhodujícím v posledním stupni vhodným nástrojem k zajištění toho, aby uvedené soudy řádně posuzovaly nutnost podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, a tím přispívaly k jednotnosti unijního práva.
49.
Taková povinnost uvést odůvodnění kompenzuje obtíže spjaté se stanovením jednoduchých pravidel, které určují, kdy jsou vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni zproštěny povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Asi neexistuje právník, který by se nesetkal s tím, že když jiným osobám vysvětluje, co on považuje za správný výklad práva, často si tím ujasní svou vlastní argumentaci, a někdy ji dokonce změní. Ve stejném duchu lze říci, že mají-li vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni povinnost uvést důvody, proč nepodaly žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, jsou konfrontovány s povinností potvrdit nebo změnit svůj postoj k správnému uplatňování unijního práva ve věci, kterou projednávají.
50.
Samozřejmě že stále může docházet k nesprávným posouzením. Mám však za to, že pokud vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni přiměřeně vysvětlí důvody, proč nepodal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, může být zproštěn odpovědnosti, včetně odpovědnosti podle rozsudku Köbler (
36
).
51.
Výše uvedené lze shrnout tak, že důvodem existence povinnosti uvést odůvodnění z hlediska čl. 267 třetího pododstavce SFEU je přimět vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni, aby řádně posoudil, zda v dané věci vyvstal problém výkladu unijního práva, a tím přispěl k jednotnosti unijního práva.
2. Odůvodnění z hlediska článku 47 Listiny
52.
Článek 47 druhý pododstavec Listiny zaručuje základní právo na spravedlivý proces. Podle judikatury Soudního dvora dodržování uvedeného práva mimo jiné vyžaduje, aby bylo každé soudní rozhodnutí odůvodněno. To umožňuje účastníku řízení pochopit důvody vyhlášení rozsudku a podat proti němu užitečně opravný prostředek (
37
).
53.
Podle vysvětlení k Listině odpovídá čl. 47 druhý pododstavec Listiny článku 6 odst. 1 EÚLP. V tomto ohledu je judikatura ESLP, na kterou zúčastnění v projednávané věci odkázali, relevantní pro pochopení důvodu existence povinnosti uvést odůvodnění z hlediska článku 47 Listiny.
54.
ESLP ve své judikatuře týkající se čl. 6 odst. 1 EÚLP jasně vysvětlil, že právo na odůvodněné rozhodnutí chrání jednotlivce před svévolí, čehož je dosaženo tím, že je účastníkům umožněno pochopit soudní rozhodnutí, které bylo vydáno. Kromě toho slouží odůvodnění k prokázání účastníkům řízení, že byli vyslechnuti, což přispívá k ochotnějšímu přijetí rozhodnutí z jejich strany (
38
). Vzhledem k tomu, že možnost vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni odmítnout podání žádosti Soudnímu dvoru o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu unijního práva je omezena na situace podle rozsudku CILFIT, měl ESLP za to, že právě v tomto kontextu musí takové soudy uvést důvody, proč nepovažovaly položení předběžné otázky za nezbytné (
39
).
55.
Podobně jako podle čl. 6 odst. 1 EÚLP i na základě čl. 47 druhého pododstavce Listiny odpovídá povinnost vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni odůvodnit s přihlédnutím k situacím podle rozsudku CILFIT rozhodnutí nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce subjektivnímu právu účastníka řízení, které v podstatě spočívá v právu pochopit, proč bylo právo v dané věci určitým způsobem použito, aniž byla podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
56.
Je důležité, že takové právo pochopit důvody nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce s přihlédnutím k situacím podle rozsudku CILFIT by mělo být považováno za právo, které vzniká v každé situaci, v níž může dojít k uplatnění unijního práva, bez ohledu na to, zda účastník řízení podal návrh na předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, či nikoli. Uvedené právo se liší od práva na to, aby byla podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, které účastníkovi řízení nesvědčí ani na základě článku 267 SFEU, ani na základě článku 47 Listiny. Jedná se spíše o právo na vysvětlení rozhodnutí soudu nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, které má účastník na základě článku 47 Listiny.
57.
Judikatura ESLP týkající se čl. 6 odst. 1 EÚLP se dosud týkala věcí, v nichž účastník řízení podal návrh na předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Ovšem skutečnost, že v uvedených věcech bylo rozhodováno právě v takovém kontextu, nevylučuje použití uvedené judikatury na situace, kdy se v dané věci jednalo o unijní právo, ale účastník řízení podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nenavrhl.
58.
V každém případě platí, že povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce uložená článkem 267 SFEU nezávisí na návrhu účastníka řízení na podání takové žádosti. Podle článku 47 Listiny je tedy soud rozhodující v posledním stupni povinen účastníkům řízení vysvětlit, proč nepodal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, i když to žádný účastník řízení nepožadoval (
40
).
59.
Souhrnně lze říci, důvodem existence povinnosti uvést odůvodnění z hlediska čl. 47 druhého pododstavce Listiny je umožnit účastníkům řízení porozumět důvodům pro vydání rozsudku, včetně rozhodnutí nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a zaručit tím jejich právo na spravedlivý proces.
60.
Z výše uvedeného vyplývá, že důvody pro uložení povinnosti uvést odůvodnění soudům rozhodujícím v posledním stupni jsou jiné u článku 267 SFEU než u článku 47 Listiny. Na rozdíl od důvodu existence uvedené povinnosti z hlediska článku 267 SFEU, který vyplývá z objektivních úvah zaměřených na zajištění obecného zájmu na jednotnosti unijního práva, z hlediska článku 47 Listiny vychází důvod existence uvedené povinnosti ze subjektivních úvah, jejichž cílem je zaručit dodržení individuálního práva účastníka řízení.
61.
Vzhledem k rozdílným důvodům existence povinnosti uvést odůvodnění lze dospět k rozdílným závěrům, pokud jde o nutný rozsah odůvodnění.
C.
Povinnost uvést odůvodnění a zkrácené odůvodnění
62.
Připomínám, že rozsudky Consorzio a KUBERA potvrzují existenci povinnosti soudů posledního stupně poskytnout vysvětlení svého rozhodnutí nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Takové vysvětlení by mělo přispět k pochopení toho, kterou situaci podle rozsudku CILFIT považují soudy za použitelnou v dané věci a proč.
63.
Musí být takové odůvodnění vždy výslovné, nebo je možné zkrácené odůvodnění?
64.
Oprávnění soudů podle vnitrostátního práva rozhodovat ve věcech rozhodnutím se zkráceným odůvodněním má rovněž své důvody. Jak uvedl předkládající soud a nizozemská vláda, zkrácené odůvodnění v takových situacích, jako je situace v projednávané věci, představuje nezbytný kompromis, bez kterého by nemohla být zavedena možnost odvolání ve věcech týkajících se přistěhovalectví. Požadavek na uvedení úplného odůvodnění by narušil rovnováhu, kterou vnitrostátní zákonodárce do systému vnesl tím, že na jedné straně přiznal právní ochranu jednotlivcům otevřením možnosti podání odvolání ve věcech týkajících se přistěhovalectví a na druhé straně zavedl zkrácené odůvodnění, aby předešel zahlcení právního systému (
41
).
65.
Odpověď na otázku vznesenou v projednávané věci tedy vyžaduje poměření zájmů na zakotvení takového zkráceného odůvodnění do vnitrostátních právních řádů a zájmů vyplývajících z unijního práva na tom, aby vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni odůvodňovaly svá rozhodnutí neobrátit se na Soudní dvůr.
66.
V části B jsem vysvětlila, že důvod existence povinnosti uvést odůvodnění podle článku 267 SFEU se liší od důvodu existence uvedené povinnosti podle článku 47 Listiny. Pokud jsou na jedné misce vah důvody pro existenci zkráceného odůvodnění a na druhé důvody pro existenci povinnosti uvést odůvodnění, může být výsledek poměření těchto důvodů jiný podle toho, zda je základem této povinnosti uvést odůvodnění článek 267 SFEU nebo článek 47 Listiny.
67.
V tomto ohledu by mohl být obecný zájem na zajištění jednotnosti unijního práva, který odůvodňuje povinnost uvést odůvodnění podle článku 267 SFEU, uspokojen, pokud vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni zohlednil situace podle rozsudku CILFIT, i když neuvedl důvody pro své rozhodnutí nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Pro účely uspokojení obecného zájmu je důležité, aby soud řádně posoudil situace podle rozsudku CILFIT, nikoli aby účastníci řízení úvahy soudu chápali. Článek 267 SFEU tedy možnosti zkráceného odůvodnění nebrání.
68.
Naopak pokud důvody pro nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nevyplývají alespoň implicitně z rozhodnutí vnitrostátního soudu rozhodujícího v posledním stupni v takovém rozsahu, který postačuje k tomu, aby účastníci řízení pochopili rozhodnutí co do jeho výsledku, nebude uspokojen zájem, z něhož vychází povinnost uvést odůvodnění podle článku 47 Listiny.
69.
Ve světle čl. 47 druhého pododstavce Listiny musí existovat alespoň určité odůvodnění, byť jen implicitní. To automaticky nevylučuje zkrácené odůvodnění, pokud je dostatečně přiměřené, aby účastníci řízení pochopili, proč soud žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nepodal.
70.
Jaké zkrácené odůvodnění je přiměřeným odůvodněním ve smyslu článku 47 Listiny?
71.
Z judikatury Soudního dvora a ESLP vyplývá, že posouzení přiměřenosti odůvodnění závisí na okolnostech každého jednotlivého případu.
72.
Podle Soudního dvora se rozsah povinnosti uvést odůvodnění může lišit v závislosti na povaze dotčeného soudního rozhodnutí a je nutno jej analyzovat s přihlédnutím k dotčenému řízení v celistvosti a s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem (
42
).
73.
Takový závěr vyplývá i z judikatury ESLP (
43
). ESLP rozhodl, že v závislosti na okolnostech může být podle čl. 6 odst. 1 EÚLP přípustné, aby soud rozhodující v posledním stupni vydal rozhodnutí se zkráceným odůvodněním v situacích, kdy jsou například důvody pro zamítnutí návrhu na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyjádřeny implicitně nebo mohou být vyvozeny z jiných částí rozhodnutí (
44
).
74.
Konkrétně v rozsudku Baydar (
45
) ESLP rozhodl, že zkrácené odůvodnění Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) neporušuje čl. 6 odst. 1 EÚLP. ESLP měl za to, že v rámci zrychlených řízení zakotvených v nizozemských právních předpisech dotčených v uvedené věci (
46
) nevyvstává žádná zásadní otázka podle čl. 6 odst. 1 EÚLP, pokud je dovolání zamítnuto se zkráceným odůvodněním, je-li z okolností věci zřejmé, že rozhodnutí nebylo svévolné ani jinak zjevně nepřiměřené. ESLP měl za to, že sporné rozhodnutí nebylo svévolné ani nepřiměřené, neboť Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) řádně posoudil písemné důvody dovolání stěžovatele, jakož i poradní stanovisko generálního advokáta a písemnou odpověď stěžovatele na ně.
75.
V rozsudku Harisch (
47
) ESLP rozhodl, že zkráceným odůvodněním v rozhodnutí Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) nedošlo k porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP. ESLP měl za to, že vzhledem k tomu, že soud nižšího stupně poskytl podrobné odůvodnění zamítnutí návrhu na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, byl žalobce schopen rozhodnutí Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) pochopit. S ohledem na účel povinnosti uvést odůvodnění zakotvené v článku 6 EÚLP a při posuzování řízení jako celku ESLP dospěl k závěru, že za okolností daných v uvedené věci bylo nevyhovění návrhu na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce dostatečně odůvodněno.
76.
Z výše uvedené judikatury ESLP týkající se čl. 6 odst. 1 EÚLP tedy vyplývá, že výslovné a konkrétní odůvodnění v rozhodnutí soudu rozhodujícího v posledním stupni o tom, že nebude podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, není vždy nutné. Na základě rozsudků, jako jsou Baydar a Harisch, citovaná judikatura podle všeho připouští možnost zkráceného odůvodnění rozhodnutí soudů rozhodujících v posledním stupni. Takové odůvodnění je možné, pokud je za okolností daného konkrétního případu zajištěno, že účastníci řízení byli vyslechnuti a jsou schopni pochopit důvody, proč byl jejich návrh na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce zamítnut.
77.
Uvedené závěry lze podle mého názoru přenést i na výklad článku 47 Listiny. Podle uvedeného ustanovení, jak uvedla finská vláda, nemůže být rozsah požadovaného odůvodnění stanoven předem, neboť každý případ je odlišný (
48
).
78.
V tomto ohledu vnitrostátní právo nemůže zkrácené odůvodnění vyžadovat, může ale vnitrostátním soudům umožnit je použít. Vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni musí mít pravomoc posoudit, zda je zkrácené odůvodnění v každém daném případě dostatečné.
79.
Dotčená vnitrostátní právní úprava patrně takové požadavky splňuje. Soudu rozhodujícímu v posledním stupni tedy přísluší, aby v každém jednotlivém případě posoudil, zda je standardní formulace zkráceného odůvodnění ve věcech týkajících se přistěhovalectví dostatečná, nebo zda je zapotřebí rozsáhlejšího odůvodnění k tomu, aby účastník řízení mohl pochopit, proč soud nepodal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a to s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem.
80.
Pokud by například vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni přejal výsledek a odůvodnění soudu nižšího stupně, mohlo by zkrácené odůvodnění vycházející ze standardní formulace, jako je odůvodnění používané v praxi předkládajícího soudu, postačovat. To platí, pokud z uvedené formulace implicitně vyplývá, že rozhodnutí soudu nižšího stupně přiměřeně vysvětlilo, proč unijní právo není pro řešení projednávané věci relevantní, jak bylo unijní právo v judikatuře Soudního dvora objasněno, nebo proč v případě neexistence takové judikatury nevyvolává správné uplatnění unijního práva žádné rozumné pochybnosti.
81.
Pokud však vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni souhlasí s výsledkem věci, ale nikoli s odůvodněním soudu nižšího stupně, nebo pokud neexistuje žádné odůvodnění, které by vysvětlovalo případné důvody pro nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, pak by soud rozhodující v posledním stupni nemohl z takové standardní formulace vycházet, ale musel by svůj postoj výslovně vysvětlit.
82.
Další otázkou, která byla vznesena zúčastněnými v řízení před Soudním dvorem, bylo, zda by stačilo, aby soud rozhodující v posledním stupni pouze odkázal na jednu ze tří situací podle rozsudku CILFIT.
83.
Z výše uvedeného pojednání vyplývá, že pouze konstatovat, kterou ze situací podle rozsudku CILFIT soud uplatnil při rozhodnutí nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, samo o sobě nestačí. Účastník řízení musí být schopen pochopit, proč byla uvedená situace považována za použitelnou. Nicméně není nutné výslovně uvést, kterou situaci podle rozsudku CILFIT soud uplatňuje, pokud to lze snadno dovodit z odůvodnění.
84.
Souhrnně lze říci, že článek 267 SFEU, vykládaný ve světle článku 47 Listiny, nebrání zkrácenému odůvodnění, pokud účastníci řízení chápou důvody, proč se soud rozhodující v posledním stupni rozhodl nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce s přihlédnutím k situacím podle rozsudku CILFIT.
85.
Soudu rozhodujícímu v posledním stupni, včetně předkládajícího soudu v projednávané věci, přísluší posoudit, zda je zkrácené odůvodnění dostatečné, nebo zda je za okolností daných ve věci nutno podat dodatečné odůvodnění.
V. Závěry
86.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku Raad van State (Státní rada, Nizozemsko) odpověděl následovně:
„Článek 267 třetí pododstavec SFEU ve spojení s čl. 47 druhým pododstavcem Listiny základních práv Evropské unie
nebrání takovému vnitrostátnímu předpisu, jako je čl. 91 odst. 2 Vreemdelingenwet 2000 (zákon o cizincích z roku 2000), podle kterého může Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (oddělení Státní rady pro správní soudnictví, Nizozemsko) jakožto vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky, na otázku týkající se výkladu unijního práva, případně ve spojení s výslovným návrhem na předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, odpovědět se zkráceným odůvodněním bez specifikace, o kterou ze tří výjimek z povinnosti uvedeného soudu předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se jedná, pokud takové zkrácené odůvodnění umožňuje účastníkům řízení pochopit důvody, proč se uvedený soud rozhodl nepředložit otázku týkající se výkladu unijního práva Soudnímu dvoru.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
2
) – Rozsudek ze dne 6. října 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799; dále jen „rozsudek Consorzio“).
(
3
) – Výraz „vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni“ a „soudy rozhodující v posledním stupni“ používám k označení soudů členských států, kterým je určen čl. 267 třetí pododstavec SFEU. Uvedené ustanovení odkazuje na „soud[…] členského státu, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva“.
(
4
) – Viz rozsudek ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335, zejména body 9 až 21; dále jen „rozsudek CILFIT“). Viz dále body 28 až 35, zejména bod 29 tohoto stanoviska.
(
5
) – Rozsudek ze dne 10. května 2017, Chavez-Vilchez a další (C‑133/15, EU:C:2017:354; dále jen „rozsudek Chavez-Vilchez“).
(
6
) – NL:RBDHA:2021:15503 (přečten pomocí strojového překladu).
(
7
) – Předkládající soud v tomto ohledu zmiňuje svá rozhodnutí ze dne 5. března 2015 (NL:RVS:2015:785), v němž měl za to, že čl. 91 odst. 2 Vw 2000 není v rozporu s článkem 47 Listiny a čl. 6 odst. 1 EÚLP ve spojení s článkem 13 EÚLP, a ze dne 3. dubna 2019 (NL:RVS:2019:1060), kterým bylo uvedené předchozí rozhodnutí potvrzeno a čl. 91 odts. 2 VW 2000 podrobněji posouzen.
(
8
) – Předkládající soud zmiňuje zejména rozsudky ESLP ze dne 24. dubna 2018, Baydar v. Nizozemsko (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514; dále jen „rozsudek Baydar“), a ze dne 11. dubna 2019, Harisch v. Německo (CE:ECHR:2019:0411JUD005005316; dále jen „rozsudek Harisch“).
(
9
) – Rozsudek ze dne 15. října 2024 (C‑144/23, EU:C:2024:881; dále jen „rozsudek KUBERA“).
(
10
) – Viz bývalý čl. 177 třetí pododstavec EHS a bývalý čl. 234 třetí pododstavec ES; viz však článek 41 Smlouvy o ESUO, který neupravoval rozhodnutí o předběžné otázce stejným způsobem. Na základě článku 106a Smlouvy o ESAE se na uvedenou smlouvu použije článek 267 SFEU.
(
11
) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 27. února 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, body 32 a 33).
(
12
) – V tomto ohledu generální advokát F. Capotorti ve svém stanovisku ve věci CILFIT (283/81, EU:C:1982:267; 1982 ECR 3432, zejména s. 3440) vysvětlil, že „soudy rozhodující v posledním stupni vydávají konečná rozhodnutí, která nemohou být změněna a která mohou ovlivnit rozhodování soudů nižších stupňů v dané zemi. Jinými slovy, rozsudky vydávané soudy rozhodujícími v posledním stupni jsou ‚tvrdým jádrem‘ vnitrostátní judikatury“.
(
13
) – Viz například rozsudek ze dne 24. května 1977, Hoffmann-La Roche (107/76, EU:C:1977:89, bod 5), který převzala řada pozdějších věcí, naposledy rozsudek KUBERA (bod 35).
(
14
) – Soudní dvůr to již vysvětlil v rozsudku CILFIT (bod 9). Viz též rozsudek ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, bod 28), a rozsudek Consorzio (bod 54).
(
15
) – Viz rozsudek CILFIT (zejména body 10 až 21). Soudní dvůr však již zmínil určité situace, kdy byl vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni zproštěn povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a to v rozsudku ze dne 27. března 1963, Da Costa a další (28/62 až 30/62, dále jen rozsudke Da Costa, EU:C:1963:6; 1963 ECR 31, zejména s. 38), ve kterém měl za to, že „závaznost výkladu podaného Soudním dvorem podle [článku 267 SFEU] může zbavit tuto povinnost [podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce] jejího účelu a obsahu“.
(
16
) – Soudní dvůr někdy sám odkazuje na „výjimky“. Viz například rozsudek ze dne 5. dubna 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, bod 32), a rozsudek KUBERA (body 55 až 58, 63 a 64). V rozsudku Consorzio však Soudní dvůr odkázal na „situace“, v nichž vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni nemusí podávat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (viz body 39, 50, 51, 57 a 58 uvedeného rozsudku), a uvedené znění zachovává, když na zmíněný rozsudek zpětně odkazuje (viz například rozsudek KUBERA, body 37, 38 a 62).
(
17
) – Rozsudek Consorzio (bod 33).
(
18
) – Z nedávné doby viz rozsudek ze dne 21. března 2023, Mercedes-Benz Group (Odpovědnost výrobců vozidel vybavených odpojovacími zařízeními) (C‑100/21, EU:C:2023:229, zejména body 53 až 55), v němž Soudní dvůr rozhodl, že otázka je nepřípustná, neboť předkládající soud nevysvětlil, proč je požadovaný výklad unijního práva nezbytný k tomu, aby mohl vyřešit spor, který mu byl předložen.
(
19
) – Viz rozsudek Consorzio (bod 36 a citovaná judikatura). Tato situace odráží situaci, kterou Soudní dvůr uznal již v roce 1963 v rozsudku Da Costa (viz poznámka pod čarou č. 15 tohoto stanoviska).
(
20
) – Viz rozsudek Consorzio (bod 39 a citovaná judikatura). Tato situace byla poprvé uznána Soudním dvorem v rozsudku CILFIT.
(
21
) – Viz rozsudek CILFIT (bod 16). Odkaz na soudy rozhodující v posledním stupni (namísto pouhého odkazu na „soudy“) jiných členských států byl doplněn v rozsudku Consorzio (bod 40).
(
22
) – V rozsudku CILFIT Soudní dvůr vysvětlil, že před tím, než vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni dospěje k závěru, že ustanovení unijního práva neponechává prostor pro žádnou rozumnou pochybnost o jeho správném použití, musí vzít v úvahu zvláštní rysy unijního práva a zvláštní obtíže vznikající při jeho výkladu (jako je například skutečnost, že je sepsáno v mnoha stejně závazných jazykových verzích nebo že význam výrazů, které používá, se může lišit od významu totožných výrazů použitých ve vnitrostátních právních řádech) a musí věnovat pozornost nebezpečí rozdílné judikatury v rámci Unie. Viz body 16 až 21 uvedeného rozsudku.
(
23
) – Mimo jiné i řadou generálních advokátů, jak je popsáno ve stanovisku generálního advokáta M. Bobka ve věci Consorzio (C‑561/19, EU:C:2021:291, body 100 až 103).
(
24
) – Viz slavná poznámka generálního advokáta N. Wahla v jeho stanovisku ve spojených věcech X a van Dijk (C‑72/14 a C‑197/14, EU:C:2015:319, bod 62).
(
25
) – Rozsudek Consorzio (bod 50 a citovaná judikatura).
(
26
) – Pokud jde o podrobné pojednání, viz například Broberg, M. a Fenger, N., „If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine“, Common Market Law Review, sv. 59(3), 2022, s. 711 až 738; Cecchetti, L. a Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: ‚CILFIT Strategy‘ 2.0 and its loopholes“, Review of European Administrative Law, sv. 15(3), 2022, s. 29 až 61; Maher, I., „The CILFIT criteria clarified and extended for national courts of last resort under Art. 267 TFEU“, European Papers, sv. 7(1), 2022, s. 265 až 274; Millet, F.-X., „Cilfit still fits – ECJ 6 October 2021, Case C‑561/19, Consorzio Italian Management“, European Constitutional Law Review, sv. 18(3), 2022, s. 533 až 555; Petrić, D., „How to make a unicorn or ‚there never was an »acte clair« in EU Law‘: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management“, Croatian Yearbook of European Law & Policy, sv. 17, 2021, s. 307 až 328.
(
27
) – Pokud jde o pojednání o tom, zda takové rozhodnutí je nebo by mělo být subjektivním rozhodnutím vnitrostátního soudu, které zohledňuje potřeby daného konkrétního případu, nebo spíše objektivnějším rozhodnutím, které zohledňuje zájem na jednotném uplatňování unijního práva, viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Consorzio (C‑561/19, EU:C:2021:291, body 69 až 87).
(
28
) – I před rozsudkem Consorzio měl generální advokát Y. Bot za to, že rozsudek CILFIT ukládá povinnost uvést odůvodnění, pokud soudy rozhodující v posledním stupni nepodají Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžných otázkách. Viz jeho stanovisko ve věci Ferreira da Silva e Brito a další (C‑160/14, EU:C:2015:390, body 90 a 94).
(
29
) – Rozsudek Consorzio (bod 51).
(
30
) – Soudní dvůr se zabýval povinností uvést odůvodnění v bodech 61 až 65 rozsudku KUBERA a rozhodl, že pokud vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni zamítne návrh na připuštění dovolání obsahující návrh na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se unijního práva Soudnímu dvoru, musí být uvedené rozhodnutí v souladu s povinností uvést odůvodnění, jak je uvedena v bodě 51 rozsudku Consorzio.
(
31
) – V tomto ohledu viz judikatura citovaná v poznámce pod čarou č. 13 tohoto stanoviska.
(
32
) – Neexistence tohoto práva neznamená, že jednotlivci, kteří jsou účastníky řízení před vnitrostátními soudy, nemají žádný zájem na tom, aby byla splněna povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Tím, že podají opravný prostředek k vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu v posledním stupni, mohou mít určité legitimní očekávání, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce bude podána právě z důvodu existence této objektivně odůvodněné povinnosti, zejména pokud soud, který ve věci rozhoduje, nemá v úmyslu ztotožnit se s jejich názorem na to, jak by mělo být určité pravidlo unijního práva v jejich věci použito. Tato možnost nepřímo působit na vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni, aby se obrátil na Soudní dvůr, může být ve skutečnosti pro účastníky řízení motivací k tomu, aby se se svou věcí obrátili na soud, který je v rámci procesní hierarchie ještě o jeden stupeň výše.
(
33
) – Jak Soudní dvůr konstatoval, systém zavedený článkem 267 SFEU nepředstavuje procesní prostředek, který by měli k dispozici účastníci řízení ve sporu probíhajícím před vnitrostátním soudem. Viz například rozsudky CILFIT (bod 9) a Consorzio (bod 54). Stejně tak skutečnost, že účastníci původního řízení v dané věci nevznesli před předkládajícím soudem otázku unijního práva, nebrání tomu, aby se předkládající soud mohl obrátit na Soudní dvůr. Viz například rozsudky ze dne 16. června 1981, Salonia (126/80, EU:C:1981:136, bod 7), a ze dne 15. ledna 2013, Križan a další (C‑416/10, EU:C:2013:8, bod 65).
(
34
) – Jak uvedly nizozemská, německá, italská a finská vláda, jakož i Komise, povinnost uvést odůvodnění vyplývá z článku 47 Listiny, a nikoli z článku 267 SFEU, který nepřiznává práva jednotlivcům.
(
35
) – Povinnost uvést odůvodnění rozhodnutí o tom, že nebude podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU, již byla rozvinuta v judikatuře těch členských států, které vytvořily ústavní kontrolu povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a to buď v rámci kontroly dodržování práva na zákonného soudce, nebo v rámci kontroly dodržování práva na spravedlivý proces. Pokud jde o popis a posouzení uvedeného vnitrostátního vývoje, viz například Broberg, M. a Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. vyd., Oxford University Press, Oxford, 2021, zejména s. 235, 236, 241 a 242; Lacchi, C., Preliminary References to the Court of Justice of the European Union and Effective Judicial Protection, Larcier, Brusel, 2020, zejména kap. 3; Wallerman Ghavanini, A. a Rauchegger, C., „Effective judicial protection before national courts: Article 47 of the Charter, national constitutional remedies and the preliminary reference procedure“, in Bonelli, M., Eliantonio, M. a Gentile, G. (eds), Article 47 of the EU Charter and Effective Judicial Protection, Volume 1: The Court of Justice’s Perspective, Hart, Oxford, 2022, s. 45 až 60, zejména s. 50 až 54. Uvedený požadavek byl rovněž ze strany ESLP uložen na základě článku 6 EÚLP. Viz dále body 54 a 73 až 76 tohoto stanoviska.
(
36
) – Rozsudek ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513).
(
37
) – Viz například rozsudek ze dne 6. září 2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, bod 53), a stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, body 84 a 85). V tomto ohledu viz též stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura ve spojených věcech Švédsko a API v. Komise a Komise v. API (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2009:592, bod 32), v němž měl za to, že „[p]rimárním účelem práva na odůvodněný rozsudek je umožnit veřejnosti seznámit se s důvody, které Soudní dvůr vedly k jeho rozhodnutí, a s postupem, jímž bylo jeho rozhodnutí dosaženo“.
(
38
) – Viz například rozsudek Baydar (bod 39); rozsudek Harisch (bod 33); a rozsudek ESLP ze dne 15. prosince 2022, Rutar a Rutar Marketing v. Slovinsko (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, bod 62).
(
39
) – Viz například rozsudky ESLP ze dne 20. září 2011, Ullens de Schooten a Rezabek v. Belgie (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907, bod 62); ze dne 8. dubna 2014, Dhahbi v. Itálie (CE:ECHR:2014:0408JUD001712009, bod 31); a ze dne 30. dubna 2019, Repcevirág Szövetkezet v. Maďarsko (CE:ECHR:2019:0430JUD007075014, bod 50).
(
40
) – Viz Broberg a Fenger, citace v poznámce pod čarou 26 tohoto stanoviska, s. 725.
(
41
) – Nizozemská vláda na jednání uvedla, že Raad van State (Státní rada) v roce 2024 meritorně rozhodla ve 4200 věcech týkajících se přistěhovalectví, z nichž ve 2200 věcech využila zkrácené odůvodnění, v přibližně 1300 věcech využila zkrácené odůvodnění s doplňujícím zněním a ve 300 věcech byl vydán rozsudek s úplným odůvodněním; zbývajících přibližně 400 věcí bylo odmítnuto pro nepřípustnost nebo z důvodu procesních vad. Podle nizozemské vlády existují dva druhy zkráceného odůvodnění: kromě standardní formulace je možné použít zkrácené odůvodnění, které doplňuje standardní formulaci; může se například jednat o odůvodnění soudu v rozhodnutí, jako třeba konstatování, že v dané konkrétní věci nastala situace acte éclairé.
(
42
) – Viz například rozsudek ze dne 6. září 2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, bod 60).
(
43
) – Viz rozsudek Baydar (bod 40); rozsudek Harisch (bod 34); a rozsudek ESLP ze dne 15. prosince 2022, Rutar a Rutar Marketing v. Slovinsko (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, bod 58).
(
44
) – Viz například rozsudek Baydar (body 42 a 43), a rozsudky ESLP ze dne 13. února 2020, Sanofi Pasteur v. Francie (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, bod 71), a ze dne 13. července 2021, Bio Farmland Betriebs S. R. L. v. Rumunsko (CE:ECHR:2021:0713JUD004363917, bod 51).
(
45
) – Viz rozsudek Baydar (body 45 až 53).
(
46
) – Uvedená právní úprava není totožná s úpravou, která připouští zkrácené odůvodnění v projednávané věci.
(
47
) – Viz rozsudek Harisch (body 37 až 43).
(
48
) – Podobně měl generální advokát N. Emiliou za to, že rozsah povinnosti uvést odůvodnění se liší v závislosti na relevantních okolnostech. Viz jeho stanovisko ve věci KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, body 122 až 133).