62014TO0819
USNESENÍ TRIBUNÁLU (šestého senátu)
20. dubna 2016 (
*1
)
„Žaloba na neplatnost — Smlouva týkající se finanční podpory Unie pro projekt, který má za cíl zlepšit účinnost zákonů, jež mají za cíl boj proti diskriminaci (projet GendeRace) — Výzva k úhradě — Akt, který nelze napadnout žalobou — Akty, jež jsou součástí čistě smluvního rámce, od kterého jsou neoddělitelné — Nepřípustnost“
Ve věci T‑819/14,
Fondacia „Meždunaroden centar za izsledvane na malcinstvata i kulturnite vzaimodejstvia“, se sídlem v Sofii (Bulharsko), zastoupená H. Christevem, avocat,
žalobkyně,
proti
Evropské komisi, zastoupené L. Di Paolo a V. Solovejčikem, jako zmocněnci,
žalované,
návrh podaný na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení jednak aktu Komise, který je obsažen v dopise ze dne 22. srpna 2014, v němž se oznamuje ukončení auditu a přerušení vymáhání náhrady škody v rámci grantové dohody na podporu jednoho z projektů, a jednak výzvy k úhradě, která byla připojena k tomuto dopisu a která byla vydána Komisí za účelem získání nazpět částky 34070,16 eura vyplacené žalobkyni v rámci tohoto projektu,
TRIBUNÁL (šestý senát),
ve složení S. Frimodt Nielsen, předseda, F. Dehousse a A. M. Collins (zpravodaj), soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Smluvní rámec a skutečnosti předcházející sporu
1
Žalobkyně, Fondacia „Meždunaroden centar za izsledvane na malcinstvata i kulturnite vzaimodejstvia (nadace „Mezinárodní centrum pro studium menšin a mezikulturní výměny“), je neziskovou nadací podle bulharského práva, která vyvíjí činnost v oblasti výzkumu.
2
Evropský parlament a Rada Evropské unie přijaly dne 18. prosince 2006 rozhodnutí č. 1982/2006/ES o sedmém rámcovém programu Evropského společenství pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace (2007–2013) (Úř. věst. 2006, L 412, s. 1). V tomto rámci byla mezi Komisí Evropských společenství a konsorciem, jehož součástí byla žalobkyně, uzavřena grantová dohoda č. 217237 o projektu GendeRace (dále jen „grantová dohoda“). Projekt byl zahájen dne 1. února 2008 a skončil dne 31. července 2010. V rámci tohoto projektu Komise vyplatila žalobkyni z titulu finanční podpory Evropské unie celkovou částku 159570,78 eura.
3
Dopisem ze dne 26. března 2013 informovala Komise žalobkyni, že u ní bude proveden audit třech projektů a že jedním z nich bude projekt GendeRace. Audit se uskutečnil v době od 27. do 31. května 2013.
4
Dne 31. května 2013 se konala schůzka mezi auditory a žalobkyní. Auditoři prezentovali své závěry, ke kterým žalobkyně vyjádřila své připomínky.
5
Dokumentem s datem 8. srpna 2013, který Komise obdržela dne 13. září 2013, nadepsaným „Připomínky a námitky ke zprávě o auditu pro Evropskou komisi“, informovala žalobkyně Komisi o řadě výhrad k metodice auditu a závěrům obsaženým v návrhu zprávy o auditu.
6
Dne 28. listopadu 2013 byla Komise seznámena se závěrečnou zprávou o auditu. V bodě 2.1 této zprávy týkající se projektu GendeRace auditoři poukázali na opravy, které mají být provedeny ve prospěch Komise, ve výši 45426,88 eura.
7
Dopisem ze dne 16. prosince 2013, k němuž byla připojena závěrečná zpráva o auditu, informovala Komise žalobkyni o skončení auditu a skutečnosti, že se ztotožňuje se závěry, které byly formulovány v této zprávě.
8
Dopisem ze dne 10. března 2014 informovala žalobkyně Komisi o svých připomínkách k závěrům auditu a o rozhodnutích, které v návaznosti na něj učinila.
9
V dopise ze dne 27. června 2014, nadepsaném „Postup na základě výsledků auditu BAEA210022 (B210-22) a náhrada škody“ Komise uvedla, že na základě čl. II.21 všeobecných podmínek, jimiž se řídí grantová dohoda, bude požadovat prostřednictvím dvou výzev k úhradě vrácení částky 34070,16 eur odpovídající částce neoprávněně vyplacené žalobkyni a částky 11967,81 eur jako náhradu škody.
10
V dopise ze dne 23. července 2014, který Komise obdržela dne 1. srpna 2014, žalobkyně vyjádřila svůj nesouhlas s výsledky auditu a požádala zejména o informace o opravných prostředcích umožňujících napadnout, snížit nebo rozložit platbu požadované částky.
11
Dopisem s datem 22. srpna 2014, který byl odeslán dne 1. září 2014 (dále jen „napadené rozhodnutí“, doručila Komise žalobkyni výzvu k úhradě znějící na částku 34070,16 eura (dále jen „výzva k úhradě“). V tomto dopise Komise vzala na vědomí námitky žalobkyně a uvedla, že tyto námitky byly zohledněny v závěrečné zprávě o auditu. Nicméně odložila vymáhání částky požadované z titulu náhrady škody až do přijetí konečného rozhodnutí o této otázce.
12
Dne 30. září 2014 v návaznosti na oznámení bulharské pošty, že dopis odeslaný dne 1. září 2014 nebyl adresátovi doručen, odeslala Komise žalobkyni znovu tento dopis i připojenou výzvu k úhradě, a to zároveň elektronickou poštou a doporučeným dopisem (posledně uvedený byl odeslán dne 2. října 2014). V tomto dopise Komise žalobkyni důrazně připomněla lhůtu, ve které musí být provedena platba částky uvedené ve výzvě k úhradě, a upřesnila kroky, které může podniknout, pokud nebude částka připsána na její účet v uvedené lhůtě, a to včetně nuceného výkonu rozhodnutí podle článku 299 SFEU. Doporučený dopis byl žalobkyni doručen dne 6. října 2014.
13
Dopisem ze dne 9. října 2014 žalobkyně na tento dopis odpověděla, přičemž uvedla, že zaprvé nadace se nachází v úpadku, a tudíž není schopna zaplatit požadovanou částku, zadruhé po celou dobu řízení zpochybňovala výsledky auditu a nebyla poučena o možných opravných prostředcích, zatřetí má za to, že byla porušena její práva, a začtvrté se obrátí s žalobou na unijní soudy.
14
Elektronickou zprávou z téhož dne Komise informovala žalobkyni, že jakákoli žádost o splátkový kalendář musí být adresována účetnímu generálního ředitelství pro rozpočet.
15
Dopisem ze dne 13 října 2014 se žalobkyně obrátila na generální ředitelství pro rozpočet s žádostí o stornování nebo rozložení do splátek částky požadované ve výzvě k úhradě.
16
Dopisem ze dne 24. prosince 2014 generální ředitelství pro rozpočet žalobkyni odpovědělo, že je nemožné zrušit pohledávku a navrhlo jí pro úhradu dluhu splátkový kalendář za podmínek článku 89 nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 1268/2012 ze dne 29. října 2012 o prováděcích pravidlech k nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie (Úř. věst. 2012, L 362, s. 1).
17
Článek 9 první pododstavec grantové dohody stanoví, že se tato dohoda „[řídí] svými [vlastními] ustanoveními […], akty Společenství vztahujícími se na [sedmý rámcový program], finančním nařízením o rozpočtu Společenství a podpůrně […] belgickým právem“. Kromě toho podle třetího pododstavce téhož článku je příslušný k rozhodování o všech sporech mezi Unií a členy konsorcia ohledně platnosti, použití či výkladu grantové dohody jedině Tribunál a v případě kasačního opravného prostředku Soudní dvůr.
18
Podle jediného bodu odůvodnění grantové dohody jsou všeobecné podmínky její nedílnou součástí. Článek II.21 těchto podmínek je nadepsaný „Vracení finančních prostředků a inkasní postupy“. Odstavec 1 druhý pododstavec stanoví, že „[v] případě, že částka dlužná příjemcem [Evropské] unii musí být vrácena po výpovědi nebo uplynutí platnosti grantové dohody uzavřené na základě [sedmého rámcového programu], vyzve jej Komise k vrácení dlužné částky tak, že vystaví výzvu k úhradě adresovanou tomuto příjemci“ a že „[pokud] není platba provedena ve stanovené lhůtě, mohou být částky dlužné [Evropské] unii inkasovány tak, že budou strženy z částek, které dluží [Evropská unie] tomuto příjemci“. Odstavec 5 téhož ustanovení stanoví, že „[p]okud není platební povinnost splněna do data stanoveného Komisí, přirůstají k dlužné částce úroky v sazbě uvedené v [článku] II.5“.
19
Oddíl 3 druhé části všeobecných podmínek obsahující články II.22 až II.25 je nazván „Kontroly a sankce“ a týká se finančních ustanovení, kontrol, auditů, vracení finančních částek a sankcí. Článek II.22 odst. 1 stanoví, že „[v] jakémkoli okamžiku uskutečňování projektu a až do uplynutí období pěti let od skončení projektu může Komise provádět finanční audity, a to prostřednictvím externích auditorů nebo vlastních útvarů Komise, včetně OLAF […]. Tyto audity se mohou týkat finančních, systémových a jiných aspektů (jako např. dodržování účetních standardů a zásad řízení), které se pojí s řádným plněním grantové dohody“.
20
Podle odstavce 6 téhož ustanovení: „Komise přijme na základě závěrů auditu vhodná opatření, která považuje za nezbytná, včetně vystavení výzev k úhradě na všechny nebo část plateb, které provedla, a uložení příslušných sankcí“.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
21
Žalobkyně podala projednávanou žalobu návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 16. prosince 2014.
22
Dne 14. dubna 2015 Komise podala soudní kanceláři Tribunálu svoji žalobní odpověď.
23
Replika byla soudní kanceláři Tribunálu podána dne 28. května 2014 a duplika dne 17. července 2015.
24
V rámci procesních organizačních opatření podle čl. 89 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu položil Tribunál (šestý senát) účastníkům řízení několik písemných otázek a tito na ně ve stanovené lhůtě odpověděli.
25
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil napadené rozhodnutí a výzvu k úhradě;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení a podpůrně v případě zamítnutí žaloby uložil Komisi, že ponese vlastní náklady řízení na základě čl. 87 odst. 3 druhého pododstavce jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991.
26
Komise navrhuje, aby Tribunál:
—
odmítl žalobu jako nepřípustnou a v každém případě ji zamítl jako neopodstatněnou;
—
zamítl návrh žalobkyně založený na čl. 87 odst. 3 druhém pododstavci jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
27
Podle ustálené judikatury platí, že podmínky přípustnosti žalob jsou nepominutelnými podmínkami řízení, jejichž splnění soud Unie musí případně zkoumat i bez návrhu [viz rozsudek ze dne 10. července 1990, Automec v. Komise, T‑64/89, EU:T:1990:42, bod 41 a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 8. února 2011, Paroc v. OHIM (INSULATE FOR LIFE), T‑157/08, EU:T:2011:33, bod 28 a citovaná judikatura].
28
Podle článku 129 jeho jednacího řádu může Tribunál kdykoli bez návrhu po vyslechnutí hlavních účastníků řízení rozhodnout usnesením s odůvodněním o tom, zda jsou splněny nepominutelné podmínky řízení. V projednávané věci je s ohledem na písemnosti ve spise, a zejména na odpovědi účastníků řízení na písemné otázky Tribunálu týkající se přípustnosti této žaloby třeba rozhodnout na základě uvedeného článku, že bude rozhodnuto usnesením s odůvodněním a nebude pokračováno v řízení, třebaže jeden z účastníků řízení požaduje nařízení jednání.
29
Žalobkyně navrhuje zrušení napadeného rozhodnutí a výzvy k úhradě na základě článku 263 SFEU. V bodě 1 své žaloby jednoznačně uvádí, že se její žaloba zakládá právě na posledně uvedeném ustanovení. Konkrétně ve svých argumentech k přípustnosti žaloby, které jsou obsaženy v bodech 23 až 27 návrhu na zahájení řízení, navrhuje Tribunálu, aby se odchýlil od „současné judikatury“ týkající se přípustnosti žalob založených na tomto ustanovení, jež se týkají aktů spjatých se smluvními vztahy.
30
Na úvod je třeba připomenout, že v případě sporu smluvní povahy může být žaloba podaná na základě článku 263 SFEU překvalifikována na žalobu podle článku 272 SFEU při existenci rozhodčí doložky v příslušné smlouvě; jak je tomu v daném případě v článku 9 grantové dohody (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 12. října 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise, T‑353/10, EU:T:2011:589, bod 33 a 34). Tribunál je však toho názoru, že překvalifikování takové žaloby není možné, mimo jiné brání-li takovému překvalifikování výslovná vůle žalobce nezaložit návrh na článku 272 SFEU (viz rozsudek ze dne 17. června 2010, CEVA v. Komise, T‑428/07 a T‑455/07, EU:T:2010:240, bod 59 a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 24. října 2014, Technische Universität Dresden v. Komise, T‑29/11, EU:T:2014:912, bod 44). V projednávané věci je přitom třeba učinit závěr, že výslovná vůle žalobkyně založit svoji žalobu na článku 263 SFEU brání Tribunálu v případném překvalifikování žaloby na spor smluvní povahy. Vzhledem k tomu, že tedy podmínky pro překvalifikování žaloby nejsou splněny, musí být žaloba posuzována jako žaloba na neplatnost.
31
Proto je třeba ověřit, zda akty, které jsou předmětem projednávané žaloby, jsou akty, jež je možné napadnout žalobou na neplatnost podle článku 263 SFEU.
32
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury mohou být předmětem žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU bez ohledu na jejich povahu či formu akty všech orgánů s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení (usnesení ze dne 6. října 2008Austrian Relief Program v. Komise, T‑235/06, nezveřejněné, EU:T:2008:411, bod 34, a rozsudek ze dne 10. dubna 2013, GRP Security v. Účetní dvůr, T‑87/11, nezveřejněný, EU:T:2013:161, bod 29).
33
Žaloba na neplatnost má sloužit k tomu, aby bylo zajištěno dodržování práva při výkladu a aplikaci Smlouvy o FEU, a bylo by tedy v rozporu s tímto cílem vykládat restriktivně podmínky přípustnosti žaloby tak, že by její dostupnost byla omezena na kategorie aktů uvedené v článku 288 SFEU (viz rozsudek ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, bod 17 a citovaná judikatura).
34
Nicméně tato pravomoc k výkladu a aplikaci ustanovení Smlouvy unijním soudcem se neuplatní v případě, že je právní postavení žalobce upraveno v rámci smluvních vztahů, jejichž právní režim se řídí vnitrostátním právem určeným smluvními stranami (rozsudek ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, bod 18; viz v tomtéž smyslu rozsudky ze dne 17. června 2010, CEVA v. Komise, T‑428/07 a T‑455/07, EU:T:2010:240, bod 52, a rozsudek ze dne 10. dubna 2013, GRP Security v. Účetní dvůr, T‑87/11, nezveřejněný, EU:T:2013:161, bod 29).
35
Pokud by totiž unijní soud uznal pravomoc rozhodovat o neplatnosti aktů vydaných čistě v rámci smluvních vztahů, hrozilo by nejen to, že článek 272 SFEU, na jehož základě lze založit pravomoc unijního soudu rozhodčí doložkou, bude zbaven smyslu, ale navíc v případech, kdy smlouva takovou doložku neobsahuje, by hrozilo i rozšíření jeho pravomoci nad rámec vymezený v článku 274 SFEU, který přiznává vnitrostátním soudům obecnou pravomoc k rozhodování sporů, v nichž je stranou Unie (viz rozsudek ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, bod 19 a citovaná judikatura).
36
Z výše uvedeného vyplývá, že pokud mezi žalobcem a orgánem existuje smlouva, lze k unijním soudům podat žalobu na základě článku 263 SFEU pouze v případě, že cílem napadeného aktu je vyvolat právní účinky jdoucí nad rámec smluvního vztahu mezi stranami a implikující, že orgán, který je stranou smlouvy, jednal při výkonu veřejné moci, kterou je nadán jakožto správní orgán (rozsudek ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, bod 20).
37
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že pokud se orgán, konkrétně Komise, rozhodne využít k poskytnutí finanční podpory smluvní cesty v rámci článku 272 SFEU, musí v tomto rámci setrvat. Musí se tedy zejména vyvarovat toho, aby v rámci vztahů se smluvními partnery používal nejednoznačné formulace, které by tito partneři mohli vnímat jako jednostranný výkon rozhodovací pravomoci přesahující rámec smluvních ujednání (rozsudek ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, bod 21).
38
Právě ve světle těchto zásad je třeba posoudit přípustnost posuzované žaloby.
39
Je třeba konstatovat, že mezi účastníky řízení není sporu v otázce smluvního kontextu a smluvního původu posuzované žaloby. Žalobkyně je ovšem toho názoru, že žaloba na neplatnost je procesní prostředek, který má k dispozici nehledě na smluvní povahu sporu, a že napadená výzva k úhradě je správní povahy.
40
Ze spisového materiálu vyplývá, že výzva k úhradě je součástí kontextu dohody, která váže Komisi a žalobkyni, přičemž předmětem uvedené výzvy je inkaso pohledávky, z níž se Komise považuje za oprávněnou, kterou tvoří částka vyplacená žalobkyni a která odpovídá výši nákladů, které Komise považovala za nezpůsobilé k proplacení na základě grantové dohody, a které tedy neuznala. Je třeba zejména poukázat na následující skutečnosti:
—
zaprvé částka 159570,78 eura byla Komisí vyplacena žalobkyni na základě grantové dohody;
—
zadruhé zpráva o auditu byla zohledněna v souladu s článkem II.22 všeobecných podmínek této dohody;
—
zatřetí podle článku II.21 uvedených podmínek si Komise vyhradila právo požadovat po členovi konsorcia vrácení každé neoprávněně vyplacené částky nebo částky, jejíž vrácení je odůvodněno na základě grantové dohody, což učinila dopisem ze dne 27. června 2014, kterým žalobkyni předběžně informovala, že požaduje vrácení částky 34070,16 eura (viz bod 9 výše). V tomto dopise Komise výslovně odkázala na příslušný článek a vysvětlila výpočet sporné částky;
—
začtvrté ve výzvě k úhradě bylo pod nadpisem „Postup na základě výsledků auditu BAEA210022 (B210-22) [týkajícího se] projektu [č.] 217237 GendeRace“, odkázáno na zmíněný dopis ze dne 27. června 2014 a na dopis informující o skončení auditu ze dne 16. prosince 2013 (viz bod 7 výše). Ve formulaci výzvy k úhradě bylo připomenuto, že se týká inkasa pohledávky na základě grantové dohody.
41
S ohledem na výše uvedené je třeba učinit závěr, že Komise nevybočila ze smluvního rámce a že se opřela zejména o čl. 22 odst. 1 a 6 všeobecných podmínek grantové dohody.
42
Není dáno nic, co by umožňovalo dospět k závěru, že Komise jednala za použití výsad veřejné moci. Jak vyplývá bodů 40 a 41výše, výzva k úhradě je součástí kontextu dohody, která váže Komisi a žalobkyni, neboť se týká inkasa pohledávky, která má svůj základ v ujednáních grantové dohody a jejím účelem je uplatnit nároky, které Komise vyvozuje z ujednání této dohody. Naopak jejím cílem není vyvolat vůči žalobkyni právní účinky, které by měly původ v uplatňování výsad veřejné moci ze strany Komise, jimiž by posledně jmenovaná byla nadána na základě unijního práva. Na tuto výzvu k úhradě je tedy třeba nahlížet tak, že je neoddělitelná od smluvních vztahů existujících mezi Komisí a žalobkyní.
43
Odkaz na unijní právo v čl. 9 prvním pododstavci grantové dohody ani případné paralely mezi ujednáními grantové dohody a některými nařizovacími akty, na které poukazuje žalobkyně, neumožňují kvalifikovat akty, jež jsou zde předmětem sporu, jako akty přijaté Komisí coby orgánem veřejné moci. V každém případě je třeba připomenout, že smluvní ujednání společně s rozhodným právem a pod jeho působením tvoří pravidla, jež upravují smluvní vztah a že výklad smlouvy s ohledem na ustanovení rozhodného práva je odůvodněn pouze v případě pochybností o obsahu smlouvy nebo významu některých klauzulí (obdobně viz rozsudek ze dne 19. listopadu 2008, Komise v. Premium, T‑316/06, nezveřejněný, EU:T:2008:514, bod 53 a citovaná judikatura).
44
Žalobkyně na podporu argumentu, že výzva k úhradě vůči ní vyvolává závazné právní účinky, uvádí zejména formulace, které se nacházejí pod nadpisem „Platební podmínky“, které jsou následujícího znění:
„1.
Všechny bankovní poplatky jdou k vaší tíži […]
2.
V případě, že existují vzájemné pohledávky, které jsou jisté, o stanovené pevné částce a splatné, vyhrazuje si Komise, po předchozím vyrozumění druhé strany, právo inkasovat svoji pohledávku započtením.
3.
Nebude-li platba připsána na účet Komise ve stanovené lhůtě, je pohledávka Společenství úročena mírou použitou Evropskou centrální bankou pro hlavní refinanční operace, zveřejněnou v řadě C Úředního věstníku Evropské unie a platnou první kalendářní den měsíce, v němž uplynula stanovená lhůta, 10-2014, +3,5 procentního bodu.
4.
Nebude-li platba připsána na účet Komise ve stanovené lhůtě, vyhrazuje si Komise právo:
—
uspokojit nárok z jakéhokoli zajištění, které bylo poskytnuto;
—
přistoupit k nucenému vymáhání pohledávky buď přijetím vykonatelného titulu podle článku 299 [SFEU], nebo cestou soudní žaloby;
—
oznámit informaci o nezaplacení v databázi přístupné správcům unijního rozpočtu až do úplného uspokojení pohledávky;
—
zveřejnit název každého dlužníka, kterému byla uložena povinnost zaplatit rozhodnutím soudu.“
45
Nelze než konstatovat, že tyto formulace jsou víceméně totožné s těmi, které byly posuzovány Soudním dvorem v rozsudku ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise (C‑506/13 P, EU:C:2015:562), který byl vydán v průběhu řízení v posuzované věci a na nějž byli účastníci řízení dotázáni Tribunálem v rámci organizačních procesních opatření. Soudní dvůr, který se musel vyslovit v zásadě ke stejnému argumentu, jaký byl vznesen v posuzované věci, dospěl k závěru, že tento typ formulací nemůže vést k tomu, aby výzva k úhradě byla kvalifikována jako konečný akt (rozsudek ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, body 25 a 26).
46
Je zajisté pravda, jak tvrdí žalobkyně ve své odpovědi na písemné otázky Tribunálu, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise (C‑506/13 P, EU:C:2015:562) vytkl Komisi skutečnost, že použila ve své výzvě k úhradě nejednoznačnou formulaci. Nicméně, jak zdůraznil Tribunál, takovéto formulace týkající se úroků, které budou přirůstat v případě neuhrazení zjištěné pohledávky ve stanovené lhůtě, možnosti provést inkaso pohledávky započtením nebo uspokojit nárok z jakéhokoli zajištění, která bylo poskytnuto, jakož i možnosti nuceného výkonu a záznamu do databáze přístupné správcům unijního rozpočtu, třebaže jsou takového znění, že mohou vyvolat dojem, že se jedná o konečný akt Komise, mohou být každopádně již z podstaty věci jen přípravnými akty Komise, které se vztahují k uspokojení zjištěné pohledávky, jestliže ve výzvě k úhradě Komise nevyjadřuje své stanovisko k prostředkům, které hodlá použít k získání nazpět dlužné částky navýšené o úroky z prodlení přirůstající od data splatnosti stanoveného ve výzvě k úhradě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. dubna 2008, Cestas v. Komise, T‑260/04, EU:T:2008:115, body 74 až 76, a usnesení ze dne 12. října 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise, T‑353/10, EU:T:2011:589, bod 30).
47
Totéž platí pro formulace týkající se možných prostředků k inkasu pohledávky, které jsou uvedeny v posledním odstavci dopisu Komise ze dne 27. června 2014 (viz bod 9 výše). Žalobkyně ve své odpovědi na písemné otázky Tribunálu tvrdí, že přijetí všech opatření, které jsou detailně popsána v tomto dopise, nepodléhá splnění žádné jiné podmínky než nezaplacení sporné částky ve stanovené lhůtě. Nelze než konstatovat, že Komise v něm nezaujala definitivní stanovisko, nýbrž pouze zmínila možnost přikročit k inkasu své pohledávky započtením nebo pomocí nuceného výkonu rozhodnutí. Obdobné úvahy platí i pro dopis ze dne 30. září 2014 (viz bod 12 výše), na nějž žalobkyně rovněž poukázala ve své odpovědi na písemné otázky Tribunálu.
48
Vzhledem k přípravné povaze výzvy k úhradě je třeba odmítnout argument žalobkyně, podle kterého bylo ze čtyř možností uvedených v odstavci 4 uvedené výzvy k úhradě, nadepsaném „Platební podmínky“, možné v praxi použít za okolností dané věci pouze dvě, přičemž jednou z nich byla hrozba nuceným výkonem rozhodnutí (viz bod 44 výše).
49
Z výše uvedeného vyplývá, že k Tribunálu nelze platně podat takovouto žalobu na základě článku 263 SFEU, neboť výzva k úhradě je součástí ryze smluvního rámce, od kterého je neoddělitelná a nevyvolává závazné právní účinky, které by zacházely nad rámec účinků pramenících z grantové dohody a které by implikovaly použití výsad veřejné moci svěřených Komisi jakožto správnímu orgánu.
50
Stejně je tomu i v případě napadeného rozhodnutí, které se pohybuje v tomtéž rámci a jehož základní funkcí je předat výzvu k úhradě. Pokud jde o souběžné řízení, jehož cílem je uspokojení nároku na náhradu škody, napadené rozhodnutí oznamuje jeho okamžité přerušení do doby, než bude přijato konečné rozhodnutí. Nemůže tedy být předmětem žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU, a to s ohledem na zásady vyplývající z judikatury citované v bodech 32 a35 výše.
51
Žaloba na neplatnost tudíž musí být v plném rozsahu odmítnuta jako nepřípustná.
52
Nicméně nepřípustnost této žaloby jakožto žaloby na neplatnost nezbavuje žalobkyni práva na účinnou soudní ochranu, neboť má možnost, považuje-li to za důvodné, hájit své zájmy v rámci žaloby podané na smluvním základu podle článku 272 SFEU.
53
Za těchto okolností již není třeba rozhodovat o otázce nepominutelných podmínek řízení vznesené Komisí v její žalobní odpovědi.
K nákladům řízení
54
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál uložil Komisi náhradu nákladů řízení podle čl. 87 odst. 3 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 i v případě, že žalobě nevyhoví. Tvrdí, že byla nucena podat žalobu jednak z důvodu nepřesnosti a nejednoznačnosti výzvy k úhradě vystavené Komisí a jednak z důvodu, že nebyla posledně jmenovanou nijak poučena o opravném prostředku proti rozhodnutí o inkasu sporné částky. Komise ji podle jejího názoru úmyslně přiměla nést náklady tohoto řízení.
55
Komise na to odpovídá, že žalobkyni nenutila nést náklady způsobené bezdůvodně nebo zlovolně, a že tedy návrh žalobkyně musí být zamítnut. Tvrdí, že jí poskytla vysvětlení ke všem procesním otázkám. Podle názoru Komise z písemností dále vyplývá, že žalobkyně byla dostatečně znalá judikatury k problematice přípustnosti žalob na neplatnost podaných proti výzvám k úhradě. Žalobkyně tedy podle jejího názoru vědomě podstoupila riziko spojené s podáním této žaloby.
56
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Nicméně podle článku 135 odst. 1 téhož řádu může Tribunál z mimořádných důvodů rozdělit náklady řízení.
57
V posuzované věci neměla žalobkyně úspěch. Kromě toho neprokázala, že by jí Komise bezdůvodně nebo zlovolně způsobila nějaké náklady ve smyslu čl. 135 odst. 2 jednacího řádu.
58
Je však třeba zohlednit jednání Komise, která do své výzvy k úhradě začlenila formulace, jejichž nejednoznačnost byla již konstatována Tribunálem v jiných věcech (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 12. října 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise, T‑353/10, EU:T:2011:589, bod 30, a rozsudek ze dne 9. července 2013, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise, T‑552/11, nezveřejněný, EU:T:2013:349, bod 29). S ohledem na tyto skutečnosti budou okolnosti projednávaného případu správně posouzeny rozhodnutím, že účastníci řízení ponesou vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2)
Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.
V Lucemburku dne 20. dubna 2016.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Předseda
S. Frimodt Nielsen
(
*1
) – Jednací jazyk: bulharština.