62020CC0716
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
GIOVANNIHO PITRUZZELLY
přednesené dne 10. března 2022 (
1
)
Věc C‑716/20
RTL Television GmbH
proti
Grupo Pestana S. G. P. S., S. A.,
SALVOR – Sociedade de Investimento Hoteleiro, S. A.
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud, Portugalsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Autorské právo a práva s ním související – Družicové vysílání a kabelový přenos – Pojem ‚kabelový přenos‘ – Současný a nekrácený kabelový přenos vysílání televizního programu určeného k příjmu veřejností – Distributor, který není vysílající organizací – Přenos na televizory v hotelových pokojích“
1.
Má vysílající organizace právo zakázat vysílání a právo vybírat poplatky za přenos vysílání svých bezplatných programů, které hotel přijímá prostřednictvím parabolické antény a přenáší je koaxiálním kabelem do svých pokojů ve prospěch hostů? Představuje tento přenos „kabelový přenos“ ve smyslu čl. 1 odst. 3 směrnice 93/83/EHS (
2
) a může vysílající organizaci přiznat zvláštní práva s ohledem na vnitrostátní právní úpravu, která patrně rozšiřuje katalog práv přiznaných unijním právem?
I. Právní rámec
A.
Unijní právo
2.
Článek 1 odst. 3 směrnice 93/83 uvádí, že:
„[…]
Pro účely této směrnice se ‚kabelovým přenosem‘ rozumí současný, neměněný a nekrácený přenos kabelem nebo mikrovlnným systémem pro příjem veřejností původního přenosu z jiného členského státu pevnými linkami nebo vzduchem, včetně družice, televizního nebo rozhlasového programu zamýšleného pro příjem veřejností“.
3.
Článek 8 směrnice 93/83, nadepsaný „Práva pro kabelový přenos“, stanoví, že:
„1.   Členské státy zajistí, aby se při přenosu programů pomocí kabelu z jiného členského státu na jejich území dbalo na dodržování autorského práva a práv s ním souvisejících a aby k takovému přenosu došlo na základě individuálního nebo kolektivního smluvního ujednání mezi nositeli autorského práva, nositeli práv souvisejících s autorským právem a provozovateli kabelového přenosu“.
4.
Článek 9 odst. 1 směrnice 93/83, nadepsaný „Výkon práv na kabelový přenos“, stanoví následující:
„1.   Členské státy zajistí, aby právo nositelů autorského práva a nositelů práv souvisejících s autorským právem udělit nebo odmítnout povolení provozovateli kabelového přenosu ke kabelovému přenosu mohlo být vykonáváno pouze přes organizaci pro kolektivní správu“.
5.
Článek 3 směrnice 2001/29/ES (
3
), nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“, stanoví, že:
„1.   Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.
2.   Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat zpřístupnění veřejnosti po drátě nebo bezdrátově takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnost[i] má k těmto předmětům ochrany přístup z místa a v době, který si zvolí:
[…]
d)
pro vysílací organizace v případě záznamů jejich vysílání, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo družice.
3.   Práva uvedená v odstavcích 1 a 2 se nevyčerpají žádným sdělením veřejnosti nebo zpřístupněním veřejnosti podle tohoto článku.“
6.
Článek 8 odst. 3 směrnice 2006/115/ES (
4
), nadepsaný „Vysílání a sdělování veřejnosti“, stanoví, že:
„3.   Pro vysílací organizace stanoví členské státy výlučné právo udělovat svolení nebo zakazovat bezdrátový přenos jejich vysílání, jakož i sdělování jejich vysílání veřejnosti, pokud se takové sdělování děje na veřejně přístupných místech a za vstupné.“
B.
Portugalské právo
7.
Článek 176 odst. 9 a 10 Código do Direito de Autor e dos Direitos Conexos, (zákoník o autorském právu a právech s ním souvisejících, dále jen „CDADC“) (
5
) stanoví, že:
„9.   ‚Vysílající organizací‘ se rozumí každá organizace uskutečňující přenos zvukového nebo obrazového vysílání, přičemž ‚přenosem vysílání‘ se rozumí šíření zvuků nebo obrazů nebo jejich záznamů, jednotlivě či současně, ať již po drátě nebo bezdrátově, zvláště rádiovými vlnami, optickými vlákny či pomocí kabelu nebo družice, určené pro příjem veřejností.
10.   ‚Dalším přenosem‘ se rozumí současný přenos uskutečňovaný vysílající organizací, jehož předmětem je vysílání jiné vysílající organizace.“
8.
Článek 187 CDADC uvádí, že:
„(1)   Vysílající organizace mají právo povolit nebo zakázat:
a) bezdrátový další přenos jejich vysílání;
b) zachycení jejich vysílání na fyzickém médiu, ať už se jedná o vysílání po drátě nebo bezdrátové vysílání;
c) rozmnožování záznamu jejich vysílání, pokud nebylo povoleno nebo jde-li o krátkodobý záznam a rozmnožování je určeno k jiným účelům, než pro které bylo pořízeno;
d) zpřístupnění jejich vysílání veřejnosti, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně kabelového nebo družicového vysílání, takovým způsobem, aby bylo přístupné z místa a v čase, které si veřejnost individuálně zvolí;
e) sdělování jejich vysílání veřejnosti, pokud je toto sdělování prováděno na veřejném místě a po zaplacení vstupného.
(2)   Práva stanovená v tomto článku se nevztahují na provozovatele kabelového přenosu, který pouze přenáší vysílání vysílajících organizací.
(3)   V souladu se zavedenou praxí se předpokládá, že osoba, jejíž jméno nebo označení bylo v daném vysílání uvedeno, je držitelem souvisejících práv k vysílání.“
9.
Článek 3 (Definice) a 8 (Rozšíření na držitele souvisejících práv) nařízení vlády s mocí zákona č. 333/97 stanoví následující (
6
):
„Článek 3
Pro účely tohoto nařízení se:
a) ‚družicí‘ rozumí jakékoli umělé zařízení umístěné v prostoru, které umožňuje přenos vysílání určeného pro příjem veřejností;
b) ‚sdělením veřejnosti pomocí družice‘ rozumí činnost pod kontrolou a odpovědností vysílající organizace, při které jsou programové signály určené pro příjem veřejnosti vkládány do nepřerušovaného řetězu sdělení vedoucího na družici a z ní dolů na zem;
c) ‚kabelovým přenosem‘ rozumí šíření původního vysílání, v současné a nezměněné podobě kabelem, televizních nebo rozhlasových programů určených k příjmu veřejností.
[…]
Článek 8
Ustanovení článků 178, 184 a 187 CDADC a článků 6 a 7 tohoto nařízení vlády s mocí zákona se vztahují na umělce, výrobce zvukových a obrazových záznamů a vysílající organizace, pokud jde o sdělování jejich výkonů, zvukových záznamů, obrazových záznamů a vysílání veřejnosti prostřednictvím družice, jakož i prostřednictvím kabelového přenosu.“
II. Skutkový základ sporu, původní řízení a předběžné otázky
10.
RTL TELEVISION GmbH je společnost se sídlem v Německu, která vysílá rozhlasové a televizní programy prostřednictvím různých kanálů určených pro příjem širokou veřejností.
11.
Vysílání televizních programů prostřednictvím vlastních televizních sítí probíhá prostřednictvím „otevřeného signálu“, tedy aniž je příjem těchto programů v soukromých domácnostech zpoplatněn.
12.
RTL Television (dále jen „RTL“), jeden z televizních kanálů patřících výše uvedené společnosti, působí v několika členských státech a nabízí svým divákům řadu televizních programů (filmy, seriály, pořady, dokumenty, sportovní události, zpravodajství a publicistiku).
13.
Ačkoli jsou tyto programy určeny pro diváky v Německu, Rakousku a Švýcarsku, lze je přijímat prostřednictvím družicového signálu v celé Evropě, tedy včetně Portugalska, prostřednictvím pouhého použití parabolické antény.
14.
RTL uzavřela několik licenčních smluv s televizními provozovateli a hotely v různých členských státech Unie.
15.
Grupo Pestana S. G. P. S. („Pestana Group“) je mateřskou společností jedné z největších portugalských skupin působících v hotelovém odvětví, jejíž součástí je i dceřiná společnost Salvor, Sociedade de Investimento Hoteleiro, S. A. (dále jen „Salvor“). Společnost Salvor, jejíž kapitál z 98,8 % vlastní společnost Grupo Pestana, spravuje několik hotelů v Portugalsku, zejména hotely „D. João II“ a „Alvor Praia“.
16.
Jak uvedla společnost RTL, hotely „D. João II“ a „Alvor Praia“ přijímaly družicové vysílání společnosti RTL po dobu nejméně od května 2013 do února 2014 prostřednictvím parabolických antén instalovaných v jejich hotelech a přenášely jej prostřednictvím koaxiálních kabelů do televizorů umístěných na pokojích.
17.
Z tohoto důvodu podala RTL k Tribunal de Propriedade Intelectual (soud pro duševní vlastnictví, Portugalsko) žalobu proti Gruppo Pestana a Salvor, kterou se domáhala určení, že přijímání a další přenos vysílání RTL v pokojích hotelů „D. João II“ a „Alvor Praia“ představovaly sdělování vysílání RTL veřejnosti ve smyslu čl. 187 odst. 1 písm. e) CDADC a další přenos tohoto vysílání ve smyslu článků 3 a 8 nařízení vlády s mocí zákona č. 333/97, a tedy jako takové podléhaly předchozímu povolení RTL.
18.
RTL zejména zdůraznila, že podle čl. 187 odst. 1 písm. e) CDADC mají vysílající organizace v případě sdělování chráněných děl veřejnosti řadu práv, například právo povolit nebo zakázat sdělování svého vysílání veřejnosti.
19.
Podle RTL byla tato práva dále rozšířena ustanovením článku 8 nařízení vlády s mocí zákona č. 333/97, podle něhož mají vysílající organizace právo povolit nebo zakázat kabelový přenos za podmínek uvedených v čl. 3 písm. c), tedy také v případě „šíření původního vysílání, v současné a nezměněné podobě kabelem, televizních nebo rozhlasových programů určených k příjmu veřejností“.
20.
Tribunal de Propriedade Intelectual (soud pro duševní vlastnictví) však žalobu společnosti RTL zamítl s tím, že přenos televizního vysílání RTL do pokojů hotelů patřících Gruppo Pestana a společnosti Salvor lze považovat za sdělování veřejnosti, ale že nejsou splněny podmínky pro výkon výlučného práva podle čl. 187 odst. 1 písm. e).
21.
Tento soud rovněž uvedl, že předmětnou situaci nelze považovat za další přenos, neboť jej neprováděla vysílající organizace.
22.
RTL napadla rozsudek Tribunal de Propriedade Intelectual (soud pro duševní vlastnictví) u Tribunal da Relação de Lisboa (odvolací soud v Lisabonu, Portugalsko).
23.
Tribunal da Relação de Lisboa (odvolací soud v Lisabonu) potvrdil prvoinstanční rozhodnutí a zamítl nároky společnosti RTL.
24.
RTL podala proti rozhodnutí Tribunal da Relação de Lisboa (odvolací soud v Lisabonu) kasační opravný prostředek k Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud, Portugalsko), který řízení přerušil a položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být pojem ‚kabelový přenos‘, který je uveden v čl. 1 odst. 3 směrnice Rady 93/83/EHS ze dne 27. září 1993, vykládán v tom smyslu, že zahrnuje nejen situaci, kdy vysílající organizace uskutečňuje současný přenos vysílání jiné vysílající organizace, ale i šíření původního vysílání televizních nebo rozhlasových programů určených k příjmu veřejností v současné a nezměněné podobě kabelem (bez ohledu na to, zda subjekt, který tento přenos pro příjem veřejností uskutečňuje, je vysílající organizací)?
2)
Představuje současný přenos vysílání televizního kanálu šířeného pomocí družice prostřednictvím jednotlivých televizních přijímačů umístěných v hotelových pokojích pomocí koaxiálního kabelu další přenos tohoto vysílání ve smyslu čl. 1 odst. 3 směrnice Rady 93/83/EHS ze dne 27. září 1993?“
III. Právní analýza
A.
Úvodní poznámky
25.
Dvě předběžné otázky podané předkládajícím soudem lze v podstatě shrnout do jediné otázky: má vysílající organizace právo zakázat vysílání a právo vybírat poplatky za další přenos svého vysílání, které hotel přijímá prostřednictvím parabolické antény a přenáší je koaxiálním kabelem do svých pokojů ve prospěch hostů?
26.
Tvrzení navrhovatelky v původním řízení je založeno na předpokladu, že portugalská právní úprava rozšířila práva vysílající organizace vůči třetím osobám, které uskutečňují sdělování veřejnosti na základě unijního práva, v případě, že tento další přenos probíhá „kabelem“.
27.
Jinými slovy, portugalské právo při provádění směrnice 93/83 zavedlo ve prospěch vysílajících organizací právo zakázat další přenos a v každém případě požadovat zaplacení poplatku v situacích, kdy osoba uskutečňuje další „kabelový“ přenos volně vysílaných programů vysílající organizace.
28.
Podle tohoto výkladu RTL, kterým se s jistými pochybnostmi řídí vnitrostátní soud, portugalský zákonodárce zavedl jiný pojem „provozovatel kabelového přenosu“, než jaký lze odvodit z unijního práva: subjekty, které tuto činnost vykonávají profesionálně prostřednictvím klasických kabelových sítí, jsou výkladově postaveny na roveň subjektům, jako jsou hotely, které přijímají volně vysílaný signál prostřednictvím družice a reprodukují jej prostřednictvím koaxiálního kabelu v pokojích pro hosty.
29.
Otázka se tedy točí kolem pojmu „kabelový přenos“ a především kolem toho, koho lze považovat za „provozovatele kabelového přenosu“, tedy zda je nezbytné, aby tento subjekt byl sám vysílající organizací, zda stačí, aby využíval jakoukoli „kabelovou“ technologii, anebo zda se naopak, a to je podle mého názoru nejsprávnější řešení, musí jednat o „profesionálního provozovatele kabelového přenosu“, který působí prostřednictvím tradičních kabelových sítí.
30.
Podle mého názoru takové situace, jako je situace dotčená v projednávané věci, v souladu s přesvědčivými argumenty Evropské komise uvedenými v jejích písemných vyjádřeních a na jednání, naopak spadají do kategorie sdělování veřejnosti za podmínek stanovených unijním právem, protože další přenos volně šířeného televizního programu může zakládat zvláštní práva ve prospěch vysílajících organizací.
31.
Úvodem se mi zdá užitečné v souladu s judikaturou Soudního dvora již nyní upřesnit, že existují dvě kategorie subjektů, které mohou uplatňovat práva duševního vlastnictví ve vztahu k televiznímu vysílání: jednak autoři příslušných děl a jednak vysílající organizace (
7
).
32.
Pokud jde o vysílající organizace, ty se mohou dovolávat práva na záznam svého vysílání podle čl. 7 odst. 2 směrnice 2006/115, práva na sdělování svého vysílání veřejnosti stanoveného čl. 8 odst. 3 téže směrnice nebo práva na rozmnožování záznamů nového vysílání zavedeného článkem 2 písm. e) směrnice 2001/29 (
8
).
33.
Pro větší přehlednost přezkoumám společně právní otázky, na nichž jsou založeny návrhy odpovědi na obě předběžné otázky, a to s ohledem na jejich úzkou vzájemnou souvislost, a navrhnu jedinou diferencovanou odpověď.
34.
Svou analýzu začnu stručným popisem účelu, povahy a historického a technologického kontextu, v němž byla směrnice 93/83 přijata, analýzou pojmů „kabel“, „kabelový přenos“ a „provozovatel kabelového přenosu“, a to prostřednictvím stručného posouzení různých směrnic, na které je odkazováno, a příslušné judikatury Soudního dvora.
35.
Tím se dostanu k jádru věci, tedy ke vztahu mezi pojmy „kabelový přenos“ a „sdělování veřejnosti“, a to za účelem kvalifikace situace, která je předmětem tohoto řízení.
1. Účel a rámec směrnice 93/83
36.
Ustanovení směrnice 93/83, která byla přijata jako reakce na nástup nových technologií pro „provozovatele kabelového vysílání“, je třeba zasadit do jejich specifického historického a technologického kontextu a vykládat je ve světle judikatury Soudního dvora, aby bylo možné dospět k jejich systematickému a koherentnímu výkladu s ohledem na unijní pravidla v oblasti duševního vlastnictví.
37.
Směrnice 93/83 o družicovém vysílání a kabelovém přenosu má „určitý a poměrně omezený rozsah působnosti, tedy podpořit celoevropské vysílací služby usnadněním družicového vysílání a kabelového přenosu rozhlasového a televizního vysílání“ (
9
).
38.
Jinými slovy, tato směrnice byla přijata s cílem usnadnit jednak družicové vysílání a jednak kabelový přenos tím, že v článku 9 této směrnice podporuje udělování licencí pro kabelový přenos programu organizacemi kolektivní správy (
10
).
39.
Cílem směrnice tedy není přiznat práva, ale umožnit plné využití nových komunikačních technologií, které byly v té době zavedeny (družice a kabel), a zejména překonat určité nedostatky smluvního systému na trhu pro udělování přeshraničních licencí v případě kabelového přenosu (
11
).
40.
Přesněji řečeno, z článku 8 směrnice 93/83 vyplývá, že směrnice nevyžaduje, aby členské státy zavedly zvláštní právo pro kabelový přenos nebo aby vymezily rozsah tohoto práva. Tato směrnice pouze stanoví, aby členské státy zajistily, že kabelový přenos z jiných členských států bude na jejich území probíhat v souladu se stávajícími autorskými a s nimi souvisejícími právy.
41.
Dotčená směrnice rovněž stanoví minimální stupeň harmonizace v tom smyslu, že nevylučuje možnost stanovit formy smluvního vyjednávání práv spojených s provozováním družicového a kabelového vysílání (
12
).
42.
Soudní dvůr totiž objasnil, že směrnice 93/83 „stanoví minimální harmonizaci určitých aspektů ochrany autorských práv a práv s nimi souvisejících v případě sdělování veřejnosti prostřednictvím satelitu nebo přenosu pořadů z jiných členských států kabelem“ (
13
).
43.
Jak bylo uvedeno, regulované a harmonizované aspekty se týkají podpory udělování licencí pro kabelový přenos programu organizacemi kolektivní správy.
44.
To však neznamená, jak uvedu níže, že při provádění směrnice 93/83 mohou být pojmy unijního práva používány v jiném než zavedeném smyslu a že by to mohlo vést k přiznání práv v rozporu se systematickým výkladem samotné směrnice.
B.
Předběžné otázky
1. K pojmu „provozovatel kabelového přenosu“
45.
Podle čl. 1 odst. 3 směrnice 93/83 se kabelovým přenosem rozumí přenos původního přenosu z jednoho členského státu do druhého prostřednictvím kabelového systému. Tento kabelový přenos musí být navíc současný, neměněný a nekrácený ve vztahu k původnímu přenosu, který může probíhat po drátě nebo bezdrátově, prostřednictvím rádiového spektra nebo družice. Konečně je upřesněno, že předmětem původního přenosu, a tedy dalšího přenosu, musí být rozhlasové a televizní programy zamýšlené pro příjem veřejností.
46.
V článcích 8 a 9 se uvádí, že podmínky pro výkon práva na kabelový přenos musí splňovat „provozovatel kabelového přenosu“.
47.
Směrnice 93/83 však nedefinuje pojem „kabel“ ani pojem „provozovatel kabelového přenosu“, neboť je považuje za samozřejmé, a tedy neumožňuje určit organizace, které mohou uskutečňovat „kabelový přenos“.
48.
Ačkoli se Soudní dvůr touto otázkou v žádném rozsudku přímo nezabýval, slova generálního advokáta Henrika Saugmandsgaarda Øe v jeho stanovisku ve věci ITV 2 se zdají být přesvědčivá a v souladu s navrhovaným výkladem (ITV Broadcasting a další, C‑275/15, EU:C:2016:649).
49.
Úvahy generálního advokáta H. S. Øe se týkaly jiného sporu, než je tento, v němž se nejednalo o práva vysílajících organizací, ale o autorská práva; ustanoveními unijního práva dotčená v daném řízení nebyla stejná ustanovení, jako jsou ustanovení obsažená ve směrnici 93/83 (
14
).
50.
Uvedená argumentace však může být podle mého názoru užitečná i pro projednávanou věc, neboť nabízí přesvědčivý výklad pojmu „kabel“ a „provozovatel kabelového přenosu“ platného pro celý soubor pravidel týkajících se autorského práva a práv s ním souvisejících.
51.
Pojem „kabel“ se objevuje nejen ve směrnici 2001/29, ale používá se také v některých směrnicích, ze kterých směrnice 2001/29 vychází, konkrétně ve směrnicích 92/100, 93/83 a 93/98.
52.
Generální advokát H. S. Øe uvádí, že s přihlédnutím k požadavkům jednotnosti a soudržnosti unijního právního řádu „musí mít pojmy používané ve všech těchto směrnicích stejný význam, nevyjádřil-li unijní normotvůrce v konkrétním legislativním kontextu odlišnou vůli“ (
15
).
53.
Vzhledem k tomu, že žádná z výše uvedených směrnic nestanoví definici pojmu „kabel“, je tedy třeba tento pojem vykládat s ohledem na (technologický) kontext, do kterého je tato směrnice zasazena, a cíle, které sleduje.
54.
Generální advokát H. S. Øe dále uvádí, že „[p]okud jde o kontext, do kterého je pojem ‚kabel‘ zasazen, je třeba uvést, že je pojem ‚kabel‘ ve všech dotčených směrnicích používán ve vztahu k jiným technologiím, zejména ‚družicovému‘ vysílání. Formulace ‚po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo družice‘ použitá v čl. 2 písm. e) a v čl. 3 odst. 2 písm. d) směrnice 2001/29 ostatně naznačuje, že pojmy ‚kabel‘ a ‚družice‘ představují podkategorie širších pojmů ‚po drátě‘ a ‚bezdrátově‘ “ (
16
).
55.
Směrnice 93/83 rovněž obsahuje jasné rozlišení mezi „družicovým vysíláním“ a „kabelovým přenosem“, a tudíž považuji za přesvědčivý argument, který s odkazem na cíle směrnice 2001/29 uvádí generální advokát H. S. Øe, že je třeba předpokládat, že unijní normotvůrce si byl plně vědom volby terminologie použité v této směrnici. Jinými slovy, pokud by chtěl unijní normotvůrce dát pojmu „kabel“ ve smyslu směrnice 2001/29 technologicky neutrální význam, je třeba mít za to, že by zvolil obecnější pojem, nebo by přinejmenším upřesnil, že pojem „kabel“ zahrnuje další technologie (
17
).
56.
Generální advokát H. S. Øe uzavírá tuto otázku takto: „Všechny výše uvedené úvahy hovoří ve prospěch závěru, že pojem ‚kabel‘ použitý v článku 9 směrnice 2001/29 je omezený na tradiční kabelové sítě provozované obvyklými poskytovateli kabelových služeb“ (
18
).
57.
Mám za to, že tento argument lze přenést i na projednávanou věc: ačkoli se cíle směrnice 2001/29 liší (
19
) od cílů směrnice 93/83, připomínám, že směrnice 93/83 má za cíl umožnit plné využití nových komunikačních technologií, které byly v té době zavedeny (družice a kabel), a zejména překonat určité nedostatky smluvního systému na trhu pro udělování přeshraničních licencí v případě kabelového přenosu.
58.
S ohledem na technologický a historický kontext a účel směrnic se tedy nejedná o stanovení významu pojmu unijního práva, který by nereflektoval technologické změny, ale pouze o výklad systému, v němž jsou pojmy „kabel“ a „kabelový přenos“ používány v různých příslušných směrnicích, a to pouze za účelem dospění k závěru, že „provozovatelem kabelového přenosu“ může být pouze subjekt, který pro profesionální účely využívá tradiční kabelovou síť, která je alternativou družicové sítě v rámci jasného rozdělení provedeného ve směrnici 93/83.
59.
S odkazem na první předběžnou otázku se tedy domnívám, že by mohla být výsledkem terminologické záměny pojmu „přenos“ v rámci obsahů různých zdrojů citovaných předkládajícím soudem.
60.
Podle mého názoru nelze mít pochybnosti o tom, že „kabelový přenos“ mohou provozovat i subjekty, které nejsou vysílajícími organizacemi: stačí, že se jedná o „(profesionální) provozovatele kabelového přenosu“.
61.
To však nemění podmínky otázky pro řešení projednávané věci a nevyhnutelně obrací pozornost k druhé předběžné otázce: jak bylo argumentováno výše, pojem „provozovatel kabelového přenosu“ musí mít svůj tradiční význam s ohledem na technologii převládající v době přijetí směrnice 93/83 a zejména na tradiční kabelové sítě a jejich profesionální distributory.
2. K pojmu „sdělování veřejností“ prostřednictvím přenosu v hotelových zařízeních
62.
Podle mého názoru je třeba posoudit pojem „sdělování veřejnosti“, který, jak bude uvedeno, je k zarámování projednávané věci vhodnější než pojem „kabelový přenos“ uvedený v čl. 1 odst. 3 směrnice 93/83.
63.
Právě na základě tohoto pojmu totiž unijní právo v případě přenosu jinými subjekty přiznává práva autorům a za určitých podmínek i vysílajícím organizacím.
64.
Pokud jde o judikaturu týkající se sdělování veřejnosti ze strany hotelů, Soudní dvůr v rozsudku Egeda (
20
) rozhodl, že skutečnost, že hotel přijímá televizní signál družicovým nebo pozemním způsobem a přenáší jej kabelem do různých pokojů, představuje sdělování veřejnosti.
65.
Dokonce i po vstupu směrnice 2001/29 v platnost bylo v mnoha rozsudcích konstatováno, že hotel, který má ve svých hotelových pokojích televizní nebo rozhlasové zařízení, do něhož přenáší signály programového vysílání, uskutečňuje sdělování veřejnosti (
21
).
66.
V souladu s vyjádřením Komise mám za to, že činnost hotelu, který přenáší přijímaný signál na pokoje ve prospěch hostů, lze považovat za sdělování děl veřejnosti ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29 o autorském právu.
67.
Pokud však jde o vysílací organizace, tato činnost musí být posuzována ve smyslu čl. 8 odst. 3 směrnice 2006/115 (
22
).
68.
Ačkoli tedy činnost hotelu lze považovat za sdělování veřejnosti, podmínky stanovené unijním právem a judikaturou Soudního dvora (
23
) pro výkon práv ze strany vysílajících organizací lze v zásadě vztáhnout ke konkrétní ekonomické výhodě subjektu, který přenáší volně šířený televizní program vysílaný vysílající organizací (např. vstupné).
3. Zařazení situace dotčené v projednávané věci a odpověď na předběžné otázky
69.
Po upřesnění pojmů „kabelový přenos“ a „provozovatel kabelového přenosu“ v unijním právu a shrnutí pojmu „sdělování veřejnosti“ uvedu několik poznámek k argumentaci předložené navrhovatelkou v původním řízení, zejména s ohledem na podmínky stanovené pro to, aby sdělování veřejnosti ze strany hotelu zakládalo práva ve prospěch vysílající organizace.
70.
To proto, aby bylo možné dospět k závěru, že situace v projednávané věci představuje sdělování veřejnosti a nikoli kabelový přenos.
71.
Výklad zastávaný navrhovatelkou v původním řízení, podle něhož přenos televizních volně šiřitelných programů ze strany hotelů ve prospěch hostů ubytovaných na pokojích představuje jak sdělování veřejnosti, tak kabelový přenos, v důsledku čehož by vysílající organizace mohly požívat zvláštních práv z důvodu, že tyto hotely jsou „provozovateli kabelového přenosu“, je výsledkem nedorozumění.
72.
Nedorozumění pravděpodobně vyplývá ze dvou nesprávných výkladů příslušných ustanovení unijního práva a pravděpodobně, což však bude předmětem konkrétního posouzení vnitrostátního soudu, z nesprávného výkladu vnitrostátního práva ve světle unijního práva.
73.
Zaprvé pojem „kabelový přenos“ ve směrnici 93/83, jak Komise objasnila ve svém vyjádření a jak je uvedeno výše v rámci systematického výkladu, je pojmem historickým, nikoli dynamickým, a vztahuje se tedy na přenos prováděný subjektem, který je profesionálním provozovatelem kabelové sítě prostřednictvím tradičních kabelových sítí.
74.
Zadruhé podmínky pro odměnu za sdělování veřejnosti, jak bylo uvedeno v bodě výše, nespočívají v „subjektivní“ okolnosti ekonomické nebo podnikatelské povahy subjektu, který přenáší volné vysílání (v projednávané věci hotelová skupina), ale v konkrétní ekonomické výhodě, kterou tento subjekt z tohoto přenosu získává („objektivní“ okolnost).
75.
Zatřetí mám za to, aniž je dotčena pravomoc vnitrostátního soudu vyvodit důsledky pro konkrétní věc, že výklad, který nabízí RTL, podle něhož portugalské právo rozšířilo pojem „kabelový přenos“ uvedený ve směrnici 93/83, a tedy s ohledem na minimální harmonizaci směrnice mají vysílající organizace zvláštní práva, která samotná směrnice nepřiznává, ve vztahu k subjektům, jako jsou hotely, které jsou výkladově postaveny na roveň „provozovatelům kabelového přenosu“, není jediný možný a není v souladu s unijním právem.
76.
Podle společnosti RTL je třeba rozsudek Edelweiss (
24
) vykládat široce v části, kde vybízí členské státy, aby zavedly další práva za účelem odměňování takových situací, jako je projednávaná situace. A v Portugalsku se tak mělo stát na základě pravidel uvedených v předkládacím rozhodnutí vnitrostátního soudu.
77.
Nesouhlasím se závěry RTL.
78.
Mám totiž za to, že přiznání dalších práv vysílajícím organizacím nad rámec práv stanovených v unijním právu mělo být explicitnější a především mělo být podloženo důvody, které lze nalézt v systematickém výkladu souboru pravidel obsažených v unijním právu.
79.
Použití tohoto těžkopádného mechanismu k zařazení této situace pod kabelový přenos stanovený ve směrnici 93/83, s cílem postavit subjekty, jako jsou hotely, na roveň tradičním provozovatelům kabelového vysílání, nemůže podle mého názoru vést k požadovaným výsledkům.
80.
Domnívám se, že unijní právo sice v zásadě nebrání tomu, aby vnitrostátní zákonodárci zavedli za pomoci dobře definovaných mechanismů individuální a kolektivní správy, které nezpůsobují narušení trhů, další práva k těm, která jsou stanovena, ale vnitrostátní právo rozhodně nemůže přiznávat jiný význam pojmům definovaným unijním právem.
81.
Mohlo by být umožněno, jak to podle mého názoru již umožněno je, uzavřít na základě smluvní svobody dohody mezi vysílajícími organizacemi a dalšími subjekty, a jak vyplývá ze spisu, již se tak stalo, ale to neznamená, že existenci subjektivních práv v tomto smyslu lze odvodit z unijního práva ani že tak mohou učinit vnitrostátní ustanovení pouhým odkazem na pojmy unijního práva, kterým by byl přiřazen jiný obsah.
82.
V projednávané věci je zcela zřejmé, že hotel nemá z přenosu volně šířených televizních programů na pokoje, pro potřeby svých hostů, žádnou zvláštní ekonomickou výhodu, neboť stanovení ceny za pokoj s touto okolností, podle obecných zkušeností, vůbec nesouvisí.
83.
Jak totiž vyplývá z rozsudku Verwertungsgesellschaft Rundfunk (
25
), sdělování televizního a rozhlasového vysílání prostřednictvím televizních přijímačů umístěných na hotelových pokojích není sdělováním na veřejně přístupném místě a za vstupné, jelikož cena za hotelový pokoj představuje úplatu za ubytovací službu, ke které se připojují určité doplňkové služby podle úrovně hotelu, jako je sdělování televizního a rozhlasového vysílání prostřednictvím přijímačů, kterými jsou vybaveny pokoje, kteréžto služby jsou obvykle bez rozdílu zahrnuty v ceně za nocleh (
26
).
84.
Konečně argument, který RTL uvedla ve svém vyjádření a důrazně zopakovala na jednání, podle něhož navrhovaný výklad, který podporuje také Komise, by mohl způsobit vážnou újmu systému autorského práva v Evropě, je neopodstatněný.
85.
Především nároky vznesené ze strany RTL jakožto vysílající organizace nemají žádný dopad na práva autorů, která nachází, jak bylo uvedeno výše a jak je známo, v unijním právu autonomní právní úpravu ve vztahu k právní úpravě práv ve prospěch vysílajících organizací (pokud tyto organizace nejsou ani technicky autory programů, ale jako v projednávané věci přenáší bezplatné televizní programy).
86.
Zadruhé, i když dojde k zohlednění práv vysílajících organizací, je dobře známo, že práva plynoucí z přenosu televizních programů se v systému unijního práva značně liší v závislosti na zvoleném business modelu: systém pay tv [placené televize] stanoví zvláštní druh odměny od soukromých a komerčních uživatelů (i když obvykle v různém rozsahu), zatímco bezplatný přenos stanoví odměnu pro vysílající organizaci prostřednictvím příjmů z reklamy.
87.
Případ přenosu „placených“ kanálů, za které je host obvykle povinen zaplatit zvláštní příplatek k ceně pokoje, je totiž zcela odlišný, a proto vede k přiznání majetkových práv (poplatku) ve prospěch vysílající organizace (
27
).
88.
Překrývání těchto dvou business modelů je zavádějící.
89.
Právě výklad, který navrhuje RTL, by však znamenal riziko nejistoty ve výkladech, neboť by se odchýlil od stávajícího popsaného rámce: kabelový přenos je pouze přenos, který uskutečňují profesionální provozovatelé kabelových sítí, a sdělování veřejnosti, bez ohledu na systém přenosu, připouští odměnu pro vysílající organizace v závislosti na business modelu přijatému za podmínek jasně stanovených unijním právem a judikaturou Soudního dvora.
90.
Namísto toho bychom vstoupili do rámce, v němž by v podstatě subjekt, který přenáší bezplatné televizní programy prostřednictvím koaxiálního kabelu v rámci jedné stavby, byl osobou vykonávající podnikatelskou činnost, která je postavena na roveň profesionálnímu provozovateli kabelového přenosu. S velkými výkladovými obtížemi při rozlišování mezi subjekty, které mají skutečně podnikatelskou povahu, a subjekty, které poskytují také veřejné služby, nebo soukromými osobami, které vykonávají podnikatelskou činnost.
91.
Konečně, pokud jde o existenci zvláštních dohod, na jejichž základě některé vysílající organizace získaly smluvně odměnu za přenášení volně vysílaných programů ze strany hotelů, ta nemění podmínky otázky ani nezpochybňuje správnost navrhovaného výkladu.
92.
Jedná se totiž o dohody získané vyjednáváním, které jsou vždy možné a nejsou zakázány unijním právem, avšak z toho nelze vyvodit důsledek, že unijní právo přiznává určitá práva vysílajícím organizacím nebo že je vnitrostátní právní předpisy mohou přiznávat tím, že pojmům definovaným v unijním právu přiznávají jiný význam.
4. K důsledkům pro předkládající soud
93.
Několik závěrečných poznámek věnuji otázce vnitrostátního práva, které se týká projednávané věci, přičemž upřesním některé pojmy, které již byly zmíněny výše.
94.
Po vyjasnění podmínek, v rámci nichž je podle mého názoru třeba vykládat unijní právo, zbývá provést několik úvah, které předkládajícímu soudu umožní posoudit, zda je právo členského státu, podle něhož probíhá původní řízení, v souladu s unijním právem.
95.
Je totiž úkolem předkládajícího soudu uplatnit zásady unijního práva na vnitrostátní právo, a posoudit tedy možnost konformního výkladu.
96.
Ačkoli je v zásadě v pravomoci členských států zavést příznivější vnitrostátní předpisy na ochranu autorů, ale také vysílajících organizací v mezích stanovených unijním právem, v souladu s výše uvedenými úvahami uvádím následující.
97.
Směrnice 93/83 nepřiznává vysílajícím organizacím zvláštní práva, ale má jiné cíle, a to usnadnit družicové vysílání a kabelový přenos tím, že podporuje udělování licencí pro kabelový přenos programu organizacemi kolektivní správy.
98.
Pojmy „kabel“, „kabelový přenos“ a „provozovatel kabelového přenosu“, i když nejsou ve směrnici 93/83 výslovně definovány, lze odvodit z cílů této směrnice, z historického a technologického kontextu jejího přijetí, z celkové systematiky příslušných směrnic, a tudíž je třeba je považovat za pojmy unijního práva.
99.
Z těchto důvodů podle mého názoru nemohou vnitrostátní předpisy členského státu těmto pojmům přikládat jiný význam, a to ani za účelem rozšíření katalogu práv vysílajících organizací.
100.
Mám tedy za to, aniž je dotčena pravomoc vnitrostátního soudu uplatnit výše uvedené zásady na vnitrostátní právo, že je možné, a dokonce žádoucí vykládat portugalské právo konformně s unijním právem v tom smyslu, že aniž je dotčena možnost přiznat vysílajícím organizacím další práva v mezích stanovených unijním právem, nepřiznává, ani prostřednictvím výkladu, jiný obsah pojmům již definovaným unijním právem.
IV. Závěry
101.
Na základě všech výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky vznesené Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud, Portugalsko) následovně.
„Pojem ‚kabelový přenos‘, který je uveden v čl. 1 odst. 3 směrnice Rady 93/83/EHS ze dne 27. září 1993, se týká přenosu původního vysílání provozovateli kabelového přenosu, kteří tento přenos uskutečňují jako profesionální provozovatelé v rámci sítě prostřednictvím konvenčního kabelu.
Současný přenos vysílání televizního kanálu šířeného pomocí družice prostřednictvím jednotlivých televizních přijímačů umístěných v hotelových pokojích, pomocí koaxiálního kabelu, nepředstavuje ‚kabelový přenos‘ ve smyslu čl. 1 odst. 3 směrnice 93/83, jelikož hotel nelze považovat za provozovatele kabelového přenosu ve smyslu této směrnice.“
(
1
) – Původní jazyk: italština.
(
2
) – Směrnice Rady 93/83/EHS ze dne 27. září 1993 o koordinaci určitých předpisů týkajících se autorského práva a práv s ním souvisejících při družicovém vysílání a kabelovém přenosu (Úř. věst. 1993, L 248, s. 15; Zvl. vyd. 17/01, s. 104).
(
3
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).
(
4
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES ze dne 12. prosince 2006 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. 2006, L 376, s. 28).
(
5
) – Nařízení vlády s mocí zákona č. 63/85, kterým se schvaluje Código do Direito de Autor e dos Direitos Conexos, Diário da República (Diário da República č. 61, řada I, ze dne 14. března 1985, dostupné na https://dre.pt/web/guest/legislacao-consolidada/-/lc/34475475/view).
(
6
) – Nařízení vlády s mocí zákona č. 333/97 ze dne 27. listopadu 1997, kterým se do vnitrostátního právního řádu provádí směrnice Rady 93/83/EHS ze dne 27. září 1993 o koordinaci určitých předpisů týkajících se autorského práva a práv s ním souvisejících při družicovém vysílání a kabelovém přenosu (DR č. 275, řada I-A, ze dne 27. listopadu 1997, dostupné na https://dre.pt/web/guest/pesquisa/-/search/406485/details/normal?q=Decreto-Lei+n.%C2 %BA%20333 %2F97).
(
7
) – Viz rozsudek ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 148).
(
8
) – Viz rozsudek ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 150).
(
9
) – Rosén J., The satellite and cable directive, EU Copyright Law: A Commentary, Edward Elgar Law, 2014, s. 206.
(
10
) – Stamatoudi, I. A; Torremans, P.: EU Copyright Law: A Commentary, Edward Elgar Law, 2014, s. 408.
(
11
) – A. Kur, T. Dreier, S. Luginbuehl, European Intellectual Property Law, Elgar, 2019, s. 304 a 305.
(
12
) – V tomto smyslu viz body 33, 34 a 35 odůvodnění.
(
13
) – Viz rozsudek ze dne 1. března 2017, ITV Broadcasting a další (C‑275/15, EU:C:2017:144, bod 21).
(
14
) – Předkládající soud se v podstatě tázal, zda pojem „kabel“ použitý v článku 9 směrnice 2001/29 má konkrétní technologický význam, omezený na tradiční kabelové sítě provozované obvyklými poskytovateli kabelových služeb, nebo zda má spíše technologicky neutrální význam, který zahrnuje funkčně podobné služby přenášené přes internet.
(
15
) – Viz stanovisko generálního advokáta H. S. Øe ve věci ITV Broadcasting a další (C‑275/15, EU:C:2016:649, bod 70).
(
16
) – Viz stanovisko generálního advokáta H. S. Øe ve věci ITV Broadcasting a další (C‑275/15, EU:C:2016:649, bod 72).
(
17
) – Viz stanovisko generálního advokáta H. S. Øe ve věci ITV Broadcasting a další (C‑275/15, EU:C:2016:649, bod 73).
(
18
) – Viz stanovisko generálního advokáta H. S. Øe ve věci ITV Broadcasting a další (C‑275/15, EU:C:2016:649, bod 74).
(
19
) – Reagovat na unijní úrovni na výzvy v oblasti ochrany autorských práv a práv s ním souvisejících, které představují nové služby informační společnosti umožněné internetem.
(
20
) – Viz rozsudek ze dne 3. února 2000, EGEDA (C‑293/98, EU:C:2000:66, bod 29).
(
21
) – Viz vyjádření Komise, bod 70 a citovaná judikatura.
(
22
) – Článek 8 odst. 3 směrnice 2006/115 uvádí, že: „Pro vysílací organizace stanoví členské státy výlučné právo udělovat svolení nebo zakazovat bezdrátový přenos jejich vysílání, jakož i sdělování jejich vysílání veřejnosti, pokud se takové sdělování děje na veřejně přístupných místech a za vstupné“.
(
23
) – Viz rozsudek ze dne 16. února 2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C‑641/15, EU:C:2017:131).
(
24
) – Rozsudek ze dne 16. února 2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C‑641/15, EU:C:2017:131).
(
25
) – Rozsudek ze dne 16. února 2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C‑641/15, EU:C:2017:131).
(
26
) – Viz rozsudek ze dne 16. února 2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C‑641/15, EU:C:2017:131, body 24 a 27).
(
27
) – Jak stanoví čl. 3 odst. 2 písm. d) směrnice 2001/29. Dotčené hotely totiž nešíří vysílání televizního kanálu RTL, které je přenášeno přes družici, prostřednictvím různých televizorů instalovaných v hotelových pokojích „ze záznamu“, ale současně prostřednictvím koaxiálního kabelu. Nejedná se tedy o zpřístupnění vysílání veřejnosti vysílající organizací, které by bylo srovnatelné se službou videa na vyžádání.