62014CC0566
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MELCHIORA WATHELETA
přednesené dne 19. ledna 2016 (
1
)
Věc C‑566/14 P
Jean-Charles Marchiani
proti
Evropskému parlamentu
„Kasační opravný prostředek — Poslanec Evropského parlamentu — Náhrady výdajů na parlamentní asistenci — Vrácení neoprávněně vyplacených částek — Nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012 — Nařízení v přenesené pravomoci (EU) č. 1268/2012 — Promlčení — Přiměřená lhůta — Přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) — Rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)“
1.
Kasačním opravným prostředkem se J.-Ch. Marchiani domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 10. října 2014, Marchiani v. Parlament (T‑479/13, EU:T:2014:866, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál zamítl jeho žalobu znějící na zrušení rozhodnutí generálního tajemníka Evropského parlamentu ze dne 4. července 2013 o povinnosti vrátit částku 107694,72 eura (dále jen „sporné rozhodnutí“) a s ním spojené výzvy k úhradě ze dne 5. července 2013 (dále jen „výzva k úhradě“).
2.
V rámci čtvrtého důvodu vzneseného na podporu kasačního opravného prostředku J.-Ch. Marchiani vytýká Tribunálu, že se dopustil několika nesprávných právních posouzení týkajících se promlčení pohledávek dotčených ve sporném rozhodnutí. Kasační opravný prostředek není navrhovatelem formulován zcela jasně. Nicméně lze identifikovat, že čtvrtá část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku se konkrétně týká posouzení zásady přiměřené lhůty, která se uplatňuje, pokud žádné ustanovení unijního práva nestanoví lhůtu pro podání žádosti či žaloby.
3.
Tato otázka byla Soudním dvorem pečlivě zkoumána v rámci opětovného přezkumu (přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134 (
2
)). Rovněž byla později zkoumána v rámci obdobném projednávanému kasačnímu opravnému prostředku v rozsudku Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), avšak přístupy Soudního dvora v obou uvedených případech se mohou zdát kontradiktorní.
4.
To vysvětluje, proč se toto stanovisko na přání Soudního dvora omezuje právě na analýzu této otázky.
I – Právní rámec
A – Listina
5.
Podle čl. 41 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), nadepsaného „Právo na řádnou správu“: „[k]aždý má právo na to, aby jeho záležitosti byly orgány, institucemi a jinými subjekty Unie řešeny nestranně, spravedlivě a v přiměřené lhůtě“.
B – Nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012
6.
Článek 81 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 ze dne 25. října 2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie a o zrušení nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (
3
), nadepsaný „Promlčecí lhůta“, stanoví:
„1.   Aniž jsou dotčena ustanovení zvláštních předpisů a uplatňování rozhodnutí 2007/436/ES, Euratom, promlčují se nároky Unie vůči třetím osobám a nároky třetích osob vůči Unii po pěti letech.
2.   Komisi je svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 210, kterými stanoví podrobná pravidla týkající se promlčecí lhůty.“
C – Nařízení v přenesené pravomoci (EU) č. 1268/2012
7.
Článek 93 nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 1268/2012 ze dne 29. října 2012 o prováděcích pravidlech k nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 (
4
), kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie, je nadepsaný „Pravidla pro běh promlčecích lhůt“.
8.
V odstavci 1 prvním pododstavci stanoví, že „[p]romlčecí lhůta nároků Unie vůči třetím osobám počíná běžet dnem uplynutí lhůty oznámené dlužníkovi ve výzvě k úhradě podle čl. 80 odst. 3 písm. b)“.
II – Připomenutí relevantních skutkových okolností podle napadeného rozsudku
9.
Jean-Charles Marchiani byl poslancem Evropského parlamentu v období od 20. července 1999 do 19. června 2004. Od roku 2001 do roku 2004 navrhovatel využíval služby parlamentní asistence paní T. a pana T., jakož i od roku 2002 do roku 2004 služby paní B.
10.
Dne 30. září 2004 informoval vyšetřovací soudce při tribunal de grande instance de Paris (Soud prvního stupně v Paříži, Francie) předsedu Evropského parlamentu, že je možné, že funkce vykonávané v letech 2001 až 2004 paní T. a panem T. neměly žádný skutečný vztah k funkcím parlamentního asistenta.
11.
Rozhodnutím ze dne 4. března 2009, vydaným v kontradiktorním řízení a na základě konzultace s kvestory ze dne 14. ledna 2009, generální tajemník Parlamentu (dále jen „generální tajemník“) konstatoval, že na základě článku 14 pravidel pro poskytování náhrad a příspěvků poslancům Parlamentu (dále jen „pravidla pro náhrady a příspěvky“) byla navrhovateli neoprávněně vyplacena částka 148160,27 eura, a požádal schvalujícího úředníka Parlamentu, aby přijal opatření nezbytná k navrácení uvedené částky.
12.
Téhož dne schvalující úředník Parlamentu zaslal navrhovateli výzvu k úhradě, kterou ho vyzval, aby vrátil částku 148160,27 eura. Dne 14. srpna 2009 Evropský úřad pro boj proti podvodům (dále jen „OLAF“) poté, co mu generální tajemník dne 21. října 2008 předal spis týkající se dotčených nesrovnalostí, informoval Parlament a navrhovatele o zahájení vyšetřování.
13.
Dne 14. října 2011 OLAF, po vyšetřování a vyslechnutí navrhovatele dne 6. července 2011, zaslal Parlamentu kopii své závěrečné zprávy. Závěrečná zpráva uvádí, že navrhovatel neoprávněně čerpal náhrady za funkce vykonávané paní T., panem T. a paní B., a doporučuje Parlamentu, aby učinil kroky nezbytné k navrácení dlužných částek. Dne 25. října 2011, OLAF vyrozuměl navrhovatele o skončení vyšetřování.
14.
Dne 28. května 2013 generální tajemník na základě zprávy OLAF podle čl. 27 odst. 3 pravidel pro náhrady a příspěvky informoval navrhovatele o úmyslu vymáhat v plné výši částky vyplacené Parlamentem v souvislosti s údajnými činnostmi parlamentního asistenta paní T., pana T. a paní B., a vyzval jej, aby se k věci vyjádřil.
15.
Dne 25. června 2013 byl navrhovatel vyslechnut generálním tajemníkem. Dne 27. června 2013 navrhovatel zaslal generálnímu tajemníkovi zápis ze slyšení. Dne 2. července 2013 generální tajemník konzultoval kvestory.
16.
Sporným rozhodnutím ze dne 4. července 2013 generální tajemník konstatoval, že ačkoli rozhodnutí ze dne 4. března 2009 stanovilo navrácení částky 148160,27 eura, byla navrhovateli neoprávněně vyplacena další částka 107694,72 eura, a požádal schvalujícího úředníka Parlamentu, aby přijal opatření nezbytná k dosažení navrácení posledně uvedené částky. V podstatě měl generální tajemník za to, že navrhovatel nepředložil důkazy o tom, že paní T., pan T. a paní B. vykonávali práci parlamentních asistentů ve smyslu článku 14 pravidel pro náhrady a příspěvky. Sporné rozhodnutí konstatuje, že částky vyplacené jako parlamentní náhrady dosáhly celkové výše 255854,99 eura, z čehož byla část předmětem rozhodnutí ze dne 4. března 2009, a uzavírá, že další částka ve výši 107694,72 eura nebyla vyplacena v souladu s pravidly pro náhrady a příspěvky a musí být navrácena.
17.
Dne 5. července 2013 schvalující úředník Parlamentu vydal výzvu k úhradě č. 2013-807 nařizující navrácení částky 107694,72 euar do 31. srpna 2013.
III – Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
18.
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 3. září 2013 žalobce podal žalobu směřující jednak ke zrušení sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž jeho prostřednictvím generální tajemník Evropského parlamentu nařídil vymoci od navrhovatele navrácení částky 107694,72 eura, a jednak ke zrušení s tím související výzvy k úhradě.
19.
Na podporu žaloby uplatnil žalobce pět žalobních důvodů. První vycházel z porušení postupu stanoveného rozhodnutím předsednictva Parlamentu ze dne 19. května 2008 a 9. července 2008, kterým se stanoví prováděcí opatření ke statutu poslanců Evropského parlamentu (
5
), jakož i zásady kontradiktornosti a zásady dodržování práva na obhajobu. Druhý žalobní důvod vycházel z nesprávného uplatnění pravidel pro náhrady a příspěvky, třetí z nesprávného posouzení důkazů a čtvrtý z nedostatku nestrannosti generálního tajemníka. Konečně pátý žalobní důvod vycházel z promlčení částek, jejichž navrácení bylo požadováno. Žalobce měl za to, že u dotčených částek došlo k promlčení, a navrhoval, aby Tribunál zrušil rovněž výzvu k úhradě.
20.
Napadeným rozsudkem Tribunál, ač nerozhodl o argumentech Evropského parlamentu týkajících se nepřípustnosti žaloby, zamítl návrhová žádání žalobce ve věci samé znějící na zrušení sporného rozhodnutí a výzvy k úhradě a uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
IV – Čtvrtá část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku a návrhová žádání účastníků řízení
21.
Čtvrtý důvod, který J.-Ch. Marchiani vznesl na podporu kasačního opravného prostředku, tedy vychází z několika nesprávných právních posouzení, kterých se měl dopustit Tribunál při posuzování pravidel týkajících se promlčení pohledávek, jež jsou předmětem sporného rozhodnutí.
22.
Čtvrtá část uvedeného důvodu se konkrétně týká zásady přiměřené lhůty. Podle navrhovatele měl Tribunál s ohledem na význam sporu a na malou složitost věci dospět k závěru, že uvedená zásada byla v projednávaném případě porušena.
23.
Parlament navrhuje odmítnout kasační opravný prostředek jako nepřípustný a v každém případě jej zamítnout jako neopodstatněný. Pokud jde o čtvrtou část čtvrtého důvodu, má za to, že se Tribunál zabýval zásadou přiměřené lhůty, ačkoli se jí žalobce nedovolával. Neměl se jí tedy zabývat, a to tím spíše, že uvedená zásada nepatří mezi pravidla, která může unijní soud zohlednit i bez návrhu.
24.
Podpůrně má Parlament za to, že ve světle rozsudku Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) lze pohledávku považovat za jistou, znějící na pevnou částku a splatnou, jak to vyžaduje čl. 78 odst. 2 nařízení č. 966/2012 a čl. 81 písm. b) nařízení v přenesené pravomoci č. 1268/2012, až ke dni přijetí konečné zprávy OLAF. Ke dni přijetí sporného rozhodnutí tedy dosud neuplynula přiměřená lhůta pěti let, kterou Soudní dvůr stanovil v rozsudku Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), takže uvedená zásada nebyla ze strany Parlamentu porušena.
V – Posouzení
A – K přípustnosti čtvrté části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
25.
Tribunál v napadeném rozsudku zkoumal dodržení přiměřené lhůty „pro úplnost, pro případ, že žalobce zamýšlí svojí argumentací vytknout Parlamentu, že nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají ze zásady přiměřené lhůty (
6
)“.
26.
Výtka uvedená navrhovatelem proti přiměřené lhůtě v rámci kasačního opravného prostředku musí být v důsledku toho považována za neúčinnou. Z ustálené judikatury Soudního dvora plyne, že výtky namířené proti důvodům rozhodnutí Tribunálu uvedeným pro úplnost nemohou vést ke zrušení rozhodnutí, a jsou tudíž neúčinné (
7
).
27.
Nelze však vyloučit, že Tribunál, navzdory anoncovanému přezkumu pro úplnost ve skutečnosti zamýšlel vyčerpávajícím způsobem zkoumat výtku vycházející z opožděného jednání Parlamentu. V takovém případě by případné nesprávné právní posouzení ze strany Tribunálu v jeho úvahách týkajících se zásady přiměřené lhůty mohlo vést ke zrušení napadeného rozsudku.
28.
To je mimo jiné přístup, který zaujal Soudní dvůr ve věci, ve které byl vydán rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Ve svém rozsudku totiž Tribunál rovněž zkoumal výtku týkající se přiměřené lhůty „jestliže […] navrhovatel m[ěl] v úmyslu Parlamentu vytýkat, že nesplnil povinnosti, které [pro něj] vyplývají ze zásady přiměřené lhůty (
8
)“. Argumenty týkající se úvah Tribunálu uvedených v rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku uvedené R. Nencinim přitom nebyly Soudním dvorem odmítnuty.
29.
Vycházím tedy ze zásady, že Soudní dvůr nezamítne jako neúčinnou výtku navrhovatele týkající se výkladu a uplatnění zásady přiměřené lhůty.
B – Úvodní poznámky ke kvalifikaci přiměřené lhůty a k řádné správě
30.
Navrhovatel na podporu kasačního opravného prostředku uvádí, že došlo k „porušení přiměřené lhůty (
9
)“. Před analýzou této výtky se mi nezdá neužitečné věnovat pozornost kvalifikaci uvedené lhůty v unijním právu.
1. Přiměřená lhůta
31.
Uznání přiměřené lhůty v unijním právu obestírají určité nejasnosti. Jde o obecnou právní zásadu per se, nebo je přiměřená lhůta základní složkou jiných obecných zásad, jako například zásady řádné správy, zásady právní jistoty, zásady legitimního očekávání nebo práva na obhajobu, či je dokonce základním právem (
10
)?
32.
Dopad uvedených otázek je však podle mého názoru omezený. Je nesporné, že přiměřená lhůta je nerozlučně spjata se zásadou právní jistoty (
11
) a s právem na řádnou správu (
12
). Nicméně představuje plnohodnotnou obecnou zásadu unijního práva, kterou uznal Soudní dvůr (
13
).
33.
Tato zásada je tedy jako taková součástí unijního právního řádu a její porušení zakládá porušení podstatného procesního pravidla, nebo přinejmenším porušení Smluv, nebo „jakéhokoli právního předpisu týkajícího se jejich provádění“ ve smyslu čl. 263 druhého odst. SFEU (
14
).
2. Řádná správa
34.
Mimoto požadavek dodržování uvedené přiměřené lhůty je dnes výslovně uveden ve dvou článcích Listiny.
35.
Především článek 41 Listiny, nadepsaný „Právo na řádnou správu“, přiznává každému „právo na to, aby jeho záležitosti byly orgány, institucemi a jinými subjekty Unie řešeny nestranně, spravedlivě a v přiměřené lhůtě (
15
)“. Dále článek 47 Listiny, nadepsaný „Právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces“, zaručuje každému právo „na účinnou soudní ochranu: tedy právo, aby jeho věc byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem“.
36.
Přiměřená lhůta tedy byla v unijním právu formálně vtělena do práva na řádnou správu.
37.
Byla též nadnesena otázka, jaký význam má tato „řádná správa“ a jak je třeba ji kvalifikovat, a sice zda jde o obecný pojem, zvláštní zásadu, obecnou zásadu, nebo základní právo (
16
)? Nadpis a znění článku 41 Listiny však tuto pochybnost rozptyluje. Jde o „právo na řádnou správu (
17
)“, „právo[, které] zahrnuje především […] právo každého být vyslechnut před přijetím jemu určeného individuálního opatření, které by se jej mohlo nepříznivě dotknout[,] právo každého na přístup ke spisu, který se jej týká [a také] povinnost správních orgánů odůvodňovat svá rozhodnutí (
18
)“.
38.
Tento formální vývoj je ostatně jen zakotvením obecné právní zásady, kterou již dříve uznal Soudní dvůr. Podle Vysvětlení k Listině základních práv (
19
) je totiž uvedený článek 41 „založen na skutečnosti, že Unie je právním společenstvím, jehož znaky byly vymezeny v judikatuře, která mimo jiné zakotvila řádnou správu jako obecnou právní zásadu“. Podle čl. 52 odst. 7 Listiny přitom „soudy Unie a členských států náležitě přihlížejí“ k vysvětlením.
*
39.
Občan Unie se tedy bezpochyby může dovolávat práva, aby unijní orgány vyřizovaly jeho záležitosti v přiměřené lhůtě, ať již jako obecné právní zásady nebo jako součásti základního práva na řádnou správu.
C – Určení přiměřené lhůty v judikatuře Soudního dvora
40.
Posouzení přiměřené lhůty bylo předmětem analýzy, kterou lze označit za zásadní, v přezkumném rozsudku Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). V uvedené věci totiž měl Soudní dvůr za to, že bylo třeba provést přezkum za účelem určení, zda je v souladu s judikaturou Soudního dvora (
20
) výklad Tribunálu, podle kterého Soud pro veřejnou službu nebyl povinen zohlednit zvláštní okolnosti projednávané věci při posuzování přiměřenosti lhůty, ve které měl zaměstnanec Evropské investiční banky (EIB) podat žalobu na neplatnost proti aktu, který EIB vydala.
41.
Otázka, v jaké lhůtě od okamžiku vzniku dotčené pohledávky musí orgány Unie doručit výzvu k úhradě, byla zkoumána v rozsudku Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).
42.
Zdá se tedy nezbytné provést syntézu obou uvedených rozsudků a poté se pokusit vyvodit z nich obecné pravidlo použitelné v projednávané věci.
1. Přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB
43.
V rozsudku Arango Jaramillo a další v. EIB (T‑234/11 P, EU:T:2012:311) Tribunál potvrdil výklad Soudu pro veřejnou službu, podle kterého, pokud žádné ustanovení nestanoví lhůty použitelné ve sporech mezi EIB a jejími zaměstnanci, musí být všechny žaloby podané zaměstnancem EIB po uplynutí lhůty tří měsíců, prodloužené o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti, v zásadě považovány za podané v nepřiměřené lhůtě (
21
).
44.
Tento výklad by proveden s odkazem na čl. 91 odst. 3 Služebního řádu úředníků Evropské unie (
22
), který výslovně omezuje lhůtu, v níž může úředník podat žalobu na neplatnost proti aktu nepříznivě zasahujícímu do jeho právního postavení, na tři měsíce. Podle Tribunálu proto pravidlo vyplývající z uvedeného výkladu představuje pouze „konkrétní uplatnění zásady [přiměřené lhůty] (
23
)“ na spory mezi EIB a jejími zaměstnanci, která „spočívá na všeobecném předpokladu, že lhůta tří měsíců je v zásadě dostatečná, aby zaměstnancům EIB umožnila posoudit zákonnost jejích aktů nepříznivě zasahujících do jejich právního postavení a případně připravit svoje žaloby[, a která] neukládá unijnímu soudu, který ji má uplatnit, povinnost zohlednit okolnosti každé projednávané věci a zejména provést konkrétní zvážení dotčených zájmů (
24
)“.
45.
Právě tyto úvahy byly předmětem přezkumu.
46.
Soudní dvůr měl po provedení přezkumu za to, že pojem „přiměřená lhůta“ musí být uplatňován jednotně bez ohledu na rámec, ve kterém otázka vyvstala. Podle Soudního dvora „je sice pravda, že judikatura Soudního dvora […] se týká otázky přiměřenosti délky řízení vedeného administrativou v případě, že žádné ustanovení unijního práva nestanoví konkrétní délku takového řízení, avšak pojem ‚přiměřená lhůta‘ je třeba použít stejným způsobem, i pokud se jedná o žalobu nebo žádost, u níž žádné ustanovení unijního práva nestanoví lhůtu, ve které musí být tato žaloba nebo žádost podána (
25
)“.
47.
Přitom podle judikatury citované Soudním dvorem „pokud ustanovení unijního práva nestanoví délku řízení, musí být přiměřenost lhůty […] posuzována v závislosti na všech okolnostech každé věci, a zejména na významu sporu pro dotčenou osobu, složitosti věci, jakož i jednání dotčených účastníků řízení (
26
)“. Z tohoto požadavku konkrétního posouzení tedy plyne, že „přiměřenost lhůty nemůže být stanovena odkazem na přesnou maximální délku určenou abstraktním způsobem, nýbrž musí být v každém případě posouzena v závislosti na okolnostech věci (
27
)“.
48.
Soudní dvůr tedy ve výkladu lhůty pro podání žaloby ze strany zaměstnanců EIB proti aktům nepříznivě zasahujícím do jejich právního postavení, který provedl Tribunál, spatřoval zkreslení pojmu přiměřená lhůta, které ohrožuje soulad unijního práva (
28
).
2. Rozsudek Nencini v. Parlament
49.
Rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) nelze ignorovat. Riccardo Nencini, bývalý poslanec Evropského parlamentu, totiž podal k Tribunálu žalobu na neplatnost proti rozhodnutí generálního tajemníka Evropského parlamentu, které směřovalo k navrácení určitých částek na výdaje, které mu byly během jeho funkčního období neoprávněně vyplaceny. V rámci kasačního opravného prostředku tedy byla Soudnímu dvoru předložena otázka podobná otázce v projednávané věci, neboť se týkala promlčení pohledávky Parlamentu vůči bývalému poslanci a vlivu přiměřené lhůty na její vymáhání.
50.
Ze společného výkladu použitelných předpisů především vyplývalo, že promlčecí lhůta pro pohledávky Unie vůči třetím stranám začíná plynout v den uplynutí lhůty uvedené ve výzvě k úhradě (
29
).
51.
Jde o lhůtu použitelnou na vymáhání dluhu. Naproti tomu lhůta, ve které je nutné ode dne vzniku dotčené pohledávky sdělit výzvu k úhradě dlužníkovi, není stanovena (
30
).
52.
Podle generálního advokáta Szpunara přitom existují pohledávky splatné již v okamžiku, kdy orgán, který je věřitelem, přijme akt, který konstatuje existenci pohledávky. Pro tento druh pohledávek se tedy promlčecí lhůta stanovená použitelnou právní úpravou zdá „nedostatečná jako prostředek ochrany zájmů dlužníka vyplývající ze zásady právní jistoty, jelikož začíná běžet dnem zvoleným věřitelem, který nemá žádnou spojitost s okamžikem, kdy nárok vznikl nebo se stal splatným (
31
)“.
53.
S ohledem na tuto mezeru (
32
) Soudní dvůr připomněl, že „zásada právní jistoty vyžaduje, aby v případě, kdy platné předpisy danou právní otázku neupravují, dotyčné orgány přistoupily k[e] […] sdělení [výzvy k úhradě] v přiměřené lhůtě. Jinak by schvalující osoba, jejímž úkolem je v oznámení o dluhu stanovit lhůtu pro zaplacení, která podle článku [93 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci č. 1268/2012] představuje počátek běhu promlčecí lhůty, mohla volně stanovit datum počátku běhu takové lhůty, které by nesouviselo s okamžikem vzniku dotčené pohledávky, což by bylo zjevně v rozporu se zásadou právní jistoty, jakož i s účelem článku [81 nařízení č. 966/2012] (
33
)“.
54.
Nicméně zatímco generální advokát Szpunar měl za to, že přiměřená lhůta nemůže být stanovena odkazem na určitou abstraktně stanovenou maximální hranici (
34
), Soudní dvůr rozhodl, že „lhůtu pro sdělení oznámení o dluhu je třeba považovat za nepřiměřenou, pokud k tomuto sdělení dojde po více než pěti letech od okamžiku, kdy byl orgán za obvyklých okolností schopen uplatnit nárok (
35
)“.
55.
Ledaže by se prokázalo, že „i přes řádnou péči, kterou [orgán] vynaložil, lze jeho opožděné jednání přičíst chování dlužníka, a zejména jeho liknavosti [obstrukcím] nebo zlému úmyslu […], nezbývá než konstatovat, že daný orgán neplnil povinnosti, které mu vyplývaly ze zásady přiměřené lhůty (
36
)“.
D – Kritéria jednotného uplatňování přiměřené lhůty
1. Obecné a abstraktní určení kritérií pro posouzení přiměřené lhůty
56.
V rozsudku Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) tedy Soudní dvůr formuloval předpoklad, podle kterého přiměřená lhůta skončí po uplynutí pěti let od okamžiku, kdy byl orgán za obvyklých okolností schopen uplatnit nárok.
57.
Toto vyhodnocení přiměřené lhůty jako období pěti let by bylo možné vykládat jako konkrétní uplatnění přiměřenosti uvedené lhůty omezené na projednávanou věc.
58.
Takový výklad rozsudku je však obtížné sladit s jeho zněním, systematikou a s pravidly kasačního opravného prostředku.
59.
V první řadě uvádím, že Soudní dvůr se v bodě 49 uvedeného rozsudku vyjádřil obecně a abstraktně, když rozhodl, že „že lhůtu pro sdělení oznámení o dluhu je třeba považovat za nepřiměřenou, pokud k tomuto sdělení dojde po více než pěti letech od okamžiku, kdy byl orgán za obvyklých okolností schopen uplatnit nárok“. Soudní dvůr v tomto bodě navíc uvedl „předpoklad[, který] může být vyvrácen“ jen za určitých podmínek (
37
).
60.
Existence pravidla s obecnou působností dále nasvědčuje i znění dalšího bodu. Výraz „v projednávané věci“, kterým začíná bod 50 rozsudku Nencini v. Parlament (C 447/13 P, EU:C:2014:2372), má totiž značit uplatnění právní normy nebo zásady, která byla připomenuta, na projednávaný případ.
61.
Konečně posouzení konkrétních okolností sporu v zásadě nespadá do pravomoci Soudního dvora, když rozhoduje v rámci kasačního opravného prostředku (
38
).
62.
Jediný způsob, jakým lze vykládat „hranici“ pěti let, uvedenou v rozsudku Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), v souladu se zásadami potvrzenými v přezkumném rozsudku Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, body 28 a 29 (
39
)) je chápat ji jako faktor, který umožňuje určit, kdo nese důkazní břemeno.
63.
Po uplynutí období pěti let od okamžiku, kdy orgán byl za obvyklých okolností schopen uplatnit svůj nárok, musí orgán prokázat, že přiměřená lhůta nebyla vzhledem k okolnostem věci překročena. Obstrukce ze strany dlužníka nebo jeho mala fide, tedy okolnosti, kterými může orgán argumentovat, jsou v této souvislosti pouze příklady uvedenými Soudním dvorem, jak nasvědčuje příslovce „zejména“ předcházející výčtu v bodě 49 rozsudku Nencini v. Parlament (C 447/13 P, EU:C:2014:2372).
64.
Naproti tomu, pokud nebylo této „hranice“ dosud dosaženo, je na dlužníkovi, aby prokázal, že přiměřená lhůta byla překročena na základě kritérií obvykle používaných v judikatuře, jimiž jsou tedy ze souboru všech okolností dotčené věci zejména význam sporu pro dlužníka, složitost věci a jednání účastníků řízení.
65.
Naopak, pokud má být bod 49 rozsudku Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) vykládán tak, že stanoví obecné a abstraktní pravidlo, což je můj názor, vedl by takový přístup k podobnému výsledku, k jakému Tribunál dospěl ve věci, ve které byl vydán přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134). Soudní dvůr přitom tento výsledek kvalifikoval jako „zkreslení pojmu přiměřená lhůta (
40
)“.
66.
Jak Soudní dvůr připomenul v uvedeném přezkumném rozsudku Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134), pojem přiměřená lhůta je „použitelný bez ohledu na dotčenou oblast (
41
)“ a jeho chápání se může dotknout jednoty unijního práva (
42
).
67.
Pojem přiměřená lhůta je tedy třeba uplatňovat jednotně, bez ohledu na rámec, v jakém otázka vyvstala, ať už v případě, že žádné ustanovení unijního práva nestanoví konkrétní délku správního řízení, nebo pokud se jedná o žalobu nebo žádost, u níž žádné ustanovení unijního práva nestanoví lhůtu, ve které musí být tato žaloba nebo žádost podána (
43
).
68.
Mám tedy za to, že zásady výkladu a uplatňování přiměřené lhůty, jak je Soudní dvůr shrnul v přezkumném rozsudku Arango Jaramillo a další v. EIB (C 334/12 RX II, EU:C:2013:134), je třeba považovat za definitivní a převládající.
69.
Přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134) a rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) byly totiž sice oba vydány stejným pětičlenným senátem, přičemž druhý z nich byl vydán později, ale první z uvedených dvou rozsudků je výsledkem přezkumného řízení. Povaha a cíl tohoto mimořádného řízení mu přitom nezbytně přiznávají zvláštní autoritu, neboť nesprávné právní posouzení ze strany Tribunálu konstatované v takovém rozsudku může narušit jednotu či soulad unijního práva (
44
).
70.
V projednávaném případě to znamená, že „přiměřenost lhůty nemůže být stanovena odkazem na přesnou maximální délku určenou abstraktním způsobem, nýbrž musí být v každém konkrétním případě posouzena v závislosti na okolnostech dané věci (
45
)“. Z toho plyne, že „pokud ustanovení unijního práva nestanoví délku řízení, musí být ‚přiměřenost‘ lhůty […] posouzena v závislosti na všech okolnostech vlastních každé věci, a zejména na významu sporu pro dotčenou osobu, složitosti věci, jakož i jednání dotčených účastníků řízení (
46
)“.
71.
Je pravda, že tento výklad neposkytuje nejvyšší míru právní jistoty. Zdá se mi však, že jde o „záchranné řešení (
47
)“, které nejvíce odpovídá rozdělení pravomocí, které musí existovat mezi unijním zákonodárcem a soudy. Přesné a konečné stanovení délky řízení (ne)přiměřené lhůty by se totiž podobalo spíše určení promlčecí lhůty. Taková pravomoc přitom podle mého názoru patří pouze zákonodárci (
48
).
2. Posouzení přiměřené lhůty v napadeném rozsudku
72.
Při přezkumu napadeného rozsudku nelze než konstatovat, že Tribunál připomněl a uplatnil stejné zásady. Podle Tribunálu totiž „povinnost dodržovat přiměřenou lhůtu platí vždy, když v případě neexistence právního ustanovení brání zásada právní jistoty a zásada ochrany legitimní důvěry tomu, aby unijní orgány jednaly bez časového omezení […], přičemž je třeba připomenout, že přiměřenost lhůty musí být posouzena v závislosti na okolnostech každé věci a zejména na významu sporu pro dotčenou osobu, složitosti věci, jakož i jednání dotčených účastníků řízení (
49
)“.
73.
Mimoto v bodě 83 napadeného rozsudku bylo správně konstatováno, že žádné ustanovení nestanovilo lhůtu, v níž měla být doručena výzva k zaplacení, a to ať již je datum vzniku dotčené pohledávky jakékoli.
74.
Nedošlo tudíž k nesprávnému právnímu posouzení, když bylo z uvedených konstatování v bodě 84 napadeného rozsudku vyvozeno, že bylo třeba „ověřit, zda v projednávaném případě Parlament dodržel povinnosti, které mu přísluší na základě zásady přiměřené lhůty“.
75.
Toto ověření představuje jednoduše rozbor skutkových okolností a důkazů uvedených účastníky řízení. Jinými slovy jde o posouzení skutkového stavu.
76.
Jak jsem přitom dříve připomněl a podle ustálené judikatury z článku 256 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie vyplývá, kasační opravný prostředek se omezuje na právní otázky, a pouze Tribunál je tedy příslušný ke zjištění skutkového stavu a k jeho posouzení kromě případu, kdy věcná nesprávnost jeho zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu byly předloženy. Posouzení skutkového stavu, s výhradou případu zkreslování důkazů předložených Tribunálu, tedy nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (
50
).
77.
Údajné zkreslení skutkového stavu musí zjevně vyplývat z písemností ve spise a není nutné provést nové posouzení skutkového stavu a důkazů (
51
).
78.
Z důkazů předložených Soudnímu dvoru však nevyplývá, že v projednávaném případě došlo ke zkreslení. Takové zkreslení navíc není vůbec namítáno, neboť navrhovatel se spokojil s poukázáním na porušení přiměřené lhůty a žádá nový přezkum posuzovaných okolností, jako je finanční význam sporu a složitost věci (
52
).
79.
Pokud bych měl pravomoc posuzovat skutkový stav, zajisté bych přiměřenost lhůty dotčenou v projednávané věci neposoudil stejným způsobem. Nicméně i tak Tribunál bez zkreslení skutkového stavu plynoucího ze spisu, který mu byl předložen, v bodě 86 napadeného rozsudku konstatoval, že „poté, co se v září 2004 dozvěděl informaci poskytnutou francouzským soudcem, a po výměně řady dopisů s navrhovatelem jednal Parlament s náležitou péčí a v přiměřené lhůtě, když v říjnu 2008 zaslal spis OLAF a zahájil řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí ze dne 4. března 2009“. Rovněž byl oprávněn uznat, aniž by se tím dopustil zkreslení skutkového stavu, že Parlament „po zahájení vyšetřování OLAF v srpnu 2009 a po předložení jeho zprávy po ukončení vyšetřovacího řízení v říjnu 2011 […] rovněž jednal s náležitou péčí a v přiměřené lhůtě, když zahájil řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí (
53
)“.
80.
Naproti tomu, ačkoli to navrhovatel neuvedl na podporu kasačního opravného prostředku, pro úplnost dodávám, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 88 napadeného rozsudku uvedl, že „porušení zásady přiměřené lhůty může vést ke zrušení aktu, který je tímto porušením stižen, pouze pokud uvedené porušení ovlivnilo výkon práva na obhajobu osoby, které byl akt určen“.
81.
Tribunál se totiž tím, že vyžadoval dopad na právo navrhovatele na obhajobu, „dopustil nesprávného posouzení důsledků, které je třeba vyvodit z porušení zásady přiměřené lhůty, pokud unijní zákonodárce přijal obecné ustanovení, kterým unijním orgánům uložil jednat ve stanovené lhůtě (
54
)“, jakým je článek 81 nařízení č. 966/2012.
82.
Pokud se unijní zákonodárce vyjádřil „s ohledem na požadavky právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, které jsou základem této vůle zákonodárce, je v projednávaném případě irelevantní judikatura připomenutá Tribunálem […], podle níž porušení zásady přiměřené lhůty má za následek zrušení napadeného aktu pouze tehdy, pokud toto porušení ovlivnilo výkon práva na obhajobu (
55
)“.
83.
Nicméně vzhledem k tomu, že tento důvod uvedl Tribunál v napadeném rozsudku pro úplnost, nemůže jeho nesprávnost vést ke zrušení uvedeného rozsudku. Platí to tím spíše, že na rozdíl od věci, ve které byl vydán rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), Tribunál v projednávaném případě oprávněně rozhodl, že nedošlo k porušení zásady přiměřené lhůty, na kterém by se uvedené konstatování muselo nezbytně zakládat.
VI – Závěry
84.
S ohledem na předcházející úvahy mám za to, že čtvrtá část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku vzneseného navrhovatelem na podporu kasačního opravného prostředku je neopodstatněná, a nemůže v důsledku toho vést ke zrušení napadeného rozsudku.
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Viz rovněž předmět přezkumu, jak je vymezen v rozhodnutí Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).
(
3
) – Úř. věst. L 298, s. 1.
(
4
) – Úř. věst. L. 362, s. 1.
(
5
) – Úř. věst. 2009, C 159, s. 1.
(
6
) – Bod 81 napadeného rozsudku. Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
(
7
) – K nedávnému použití této zásady viz zejména rozsudky Francie v. People's Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, bod 79); Nizozemsko v. Komise (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, bod 51), jakož i Wünsche Handelsgesellschaft International v. Komise (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, bod 72).
(
8
) – Rozsudek Nencini v. Parlament (T‑431/10 et T‑560/10, EU:T:2013:290, bod 43).
(
9
) – Bod 92 kasačního opravného prostředku.
(
10
) – Ohledně uvedených kvalifikací viz zejména Mihaescu-Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015. Viz také Schwarze, J., „Judicial Review of European Administrative Procedure“, Law and Contemporary Problems, sv. 68, č. 1, s. 85 až 105. Uvedený autor vnímá přijetí rozhodnutí v přiměřené lhůtě tak, že spadá do rámce práva na obhajobu (s. 92), má ale za to, že zároveň představuje obecnou zásadu unijního práva (s. 93). V závěru však kvalifikuje procesní záruky správního řízení jako „základní práva“ (s. 105). Přiměřená lhůta byla kvalifikována jako „základní právo“ generální advokátkou Sharpston ve stanovisku předneseném ve věci Gascogne Sack Deutschland v. Komise (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, bod 135). Poznamenávám však, že šlo o právo na vydání rozsudku v přiměřené lhůtě.
(
11
) – V tomto smyslu viz Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. vyd., Oxford University Press, 2006, s. 412; Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C. a Türk, A. H., Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, s. 196. Jak vysvětlil generální advokát Szpunar ve stanovisku ve věci Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022), cílem uplatnění přiměřené lhůty musí „být ochrana právní jistoty jednotlivců v jejích vztazích s Unií, pokud neexistuje zákonná lhůta“ (bod 98).
(
12
) – Viz článek 41 Listiny a bod 2 této části stanoviska, nadepsaná „Řádná správa“.
(
13
) – Viz rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, EU:C:2002:582). V bodě 207 uvedeného rozsudku Soudní dvůr potvrdil, že „jak bylo připomenuto v bodě 179 tohoto rozsudku, v soudním řízení se uplatní obecná zásada dodržení přiměřené lhůty“. Přitom v bodě 179 téhož rozsudku Soudní dvůr uvádí, že „povinnost dodržení zásady přiměřené lhůty se v oblasti hospodářské soutěže uplatní na správní řízení […]. V případě podání žaloby se uplatní rovněž na soudní řízení před unijním soudem“ (zvýrazněno autorem tohoto stanoviska). V bodě 38 rozsudku Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) Soudní dvůr uvádí, že v rozsudku, který je předmětem kasačního opravného prostředku, „Tribunál připomněl, že povinnost dodržet v řízeních vedených administrativou přiměřenou lhůtu je obecnou zásadou unijního práva, […] která se jakožto jedna ze složek práva na řádnou správu objevuje v čl. 41 odst. 1 [Listiny]“. Tyto úvahy Tribunálu nebyly Soudním dvorem zpochybněny.
(
14
) – V tomto smyslu viz Lenaerts K. a Van Nuffel P., European Union Law, 3 vyd., Sweet & Maxwell, 2011, č. 22-036.
(
15
) – Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
(
16
) – K uvedeným kvalifikacím a působnosti zásady řádné správy v unijním právu, viz zejména Azoulay, L. a Clément-Wilz, L., „Řádná správa“, v Auby, J.-B. a Dutheil de la Rochère, J., (ve spolupráci s de Chevalier, E.), Traité de droit administratif européen, 2. vyd.., Bruylant, 2014, s. 671 až 697, zvláště s. 672, 674 a 679.
(
17
) – Podle nadpisu článku 41 Listiny. Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
(
18
) – Článek 41 odst. 2 Listiny. Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
(
19
) – Úř. věst. C 303, s. 17.
(
20
) – Rozhodnutí Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468, bod 15). Přezkum byl rovněž odůvodněn prekluzivním účinkem, který výklad Tribunálu spojoval s překročením lhůty pro podání žaloby, která nebyla stanovena primárním ani sekundárním právem Unie (bod 16).
(
21
) – Bod 27 uvedeného rozsudku.
(
22
) – Služební řád úředníků Evropské unie zřízený nařízením Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 ze dne 29. února 1968, kterým se stanoví služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropských společenství a zvláštní opatření dočasně použitelná na úředníky Komise (Úř. věst. L 56, s. 1; Zvl. vyd. 01/02, s. 119), ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 ze dne 22. března 2004 (Úř. věst. L 124, s. 1).
(
23
) – Rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, bod 30).
(
24
) – Tamtéž.
(
25
) – Přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 33).
(
26
) – Přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 28).
(
27
) – Tamtéž (bod 29).
(
28
) – Přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, body 46 a 54, jakož i výrok rozsudku).
(
29
) – Stanovisko generálního advokáta Szpunara ve věci Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, bod 48). Ve věci, ve které byl vydán rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), byla dotčena tato ustanovení: článek 73a nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. L 248, s. 1), ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1995/2006 ze dne 13. prosince 2006 (Úř. věst. L 390, s. 1), a článek 85c nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002 ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (Úř. věst. L 357, s. 1), ve znění nařízení Komise (ES, Euratom) č. 478/2007 ze dne 23. dubna 2007 (Úř. věst. L 111, s. 3). Uvedená ustanovení byla rovněž použitelná v okamžiku vyplacení částek dotčených v projednávané věci. Poznamenávám, že ke dni přijetí sporného rozhodnutí byla relevantní ustanovení nahrazena článkem 81 nařízení č. 966/2012 a čl. 93 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci č. 1268/2012. Uvedená nová ustanovení jsou nicméně podobná výše uvedeným předpisům. Obě totiž pro pohledávky Unie vůči třetím osobám stanoví promlčecí lhůtu pět let, která začíná plynout od okamžiku uplynutí posledního dne lhůty oznámené dlužníkovi ve výzvě k úhradě.
(
30
) – Rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, bod 47).
(
31
) – Stanovisko generálního advokáta Szpunara ve věci Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, bod 68).
(
32
) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta Szpunara ve věci Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, bod 75).
(
33
) – Rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, bod 48).
(
34
) – Stanovisko generálního advokáta Szpunara ve věci Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, bod 98).
(
35
) – Rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, bod 49). Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
(
36
) – Tamtéž.
(
37
) – Rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, bod 49). Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
(
38
) – Podle ustálené judikatury z článku 256 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie plyne, že kasační opravný prostředek se omezuje na právní otázky a pouze Tribunál je příslušný ke zjištění skutkového stavu a k jeho posouzení kromě případu, kdy věcná nesprávnost jeho zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu byly předloženy. Posouzení skutkového stavu, s výhradou případu zkreslování důkazů předložených Tribunálu, tedy nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora. V tomto smyslu viz zejména rozsudky Wunenburger v. Komise (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 66) a YKK a další v. Komise (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, bod 44).
(
39
) – Viz bod 47 tohoto stanoviska.
(
40
) – Přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 45).
(
41
) – Bod 52 uvedeného rozsudku.
(
42
) – Bod 54 uvedeného rozsudku.
(
43
) – Přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 33).
(
44
) – Články 62 a 62b statutu Soudního dvora Evropské unie.
(
45
) – Přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 29). Zdá se, že právní nauka sdílí tento výklad pojmu přiměřená lhůta. Viz zejména Kansa, L., „Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights“, European Law Journal, 2004, sv. 10, č. 3, s. 296 až 326, zvláště s. 314; Mihaescu-Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015; Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. vyd., Oxford University Press, 2006, s. 412; Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C. a Türk, A. H., Administrative Law and Policiy of the European Union, Oxford University Press, 2011, s. 196.
(
46
) – Přezkumný rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 28).
(
47
) – Výraz vypůjčený ze stanoviska generálního advokáta Szpunara ve věci Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, bod 96).
(
48
) – V tomto smyslu viz zvláště relevantní úvahy uvedené ve stanovisku generálního advokáta Szpunara ve věci Nencini v. Parlament ohledně existence mezery v právních předpisech (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, body 75 až 93). Viz rovněž rozsudek Imperial Chemical Industries v. Komise (48/69, EU:C:1972:70), v němž Soudní dvůr výslovně uvedl, že promlčení lhůta sice musí být stanovena předem, ale „stanovení této lhůty a způsoby jejího uplatnění spadají do pravomoci zákonodárce Společenství“ (bod 48). Pokud vím, k jediné významné odchylce od této zásady došlo v oblasti státních podpor, kdy Soudní dvůr rozhodl, že vzhledem k tomu, že právní úprava nestanovila žádnou lhůtu, musí Komise o návrhu podpory, který jí byl předložen, rozhodnout do dvou měsíců (rozsudek Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, bod 4). Tato lhůta byla následně formálně začleněna do platné právní úpravy.
(
49
) – Bod 82 napadeného rozsudku.
(
50
) – V tomto smyslu viz zejména rozsudky Wunenburger v. Komise (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 66) a YKK a další v. Komise (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, bod 44).
(
51
) – V tomto smyslu viz zejména rozsudky Wunenburger v. Komise (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 67) a YKK a další v. Komise (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, bod 44).
(
52
) – Body 90 a 91 kasačního opravného prostředku.
(
53
) – Tamtéž.
(
54
) – Rozsudek Nencini v. Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, bod 51).
(
55
) – Tamtéž (54).