62004CJ0142_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑142/04,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Symvoulio tis Epikrateias (Řecko) ze dne 30. prosince 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 17. března 2004, v řízení
Maria Aslanidou
proti
Ypourgos Ygeias & Pronoias,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, N. Colneric a K. Schiemann (zpravodaj), soudci,
generální advokát: L. A. Geelhoed,
vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření předložená:
– za M. Aslanidou A. I. Vagiasem, dikigoros,
– za řeckou vládu E. Skandalou, jako zmocněnkyní,
– za Komisi Evropských společenství M. Patakia a H. Støvlbækem, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká podmínek, za kterých se může určitých ustanovení směrnice Rady 92/51/EHS ze dne 18. června 1992 o druhém obecném systému pro uznávání odborného vzdělávání a přípravy, kterou se doplňuje směrnice 89/48/EHS (Úř. věst. L 209, s. 25; Zvl. vyd. 05/02, s. 47), dovolávat držitel diplomu, na který se směrnice vztahuje, pokud nedošlo k provedení této směrnice, po uplynutí lhůty pro její provedení. Podpůrně se žádost týká výkladu článků 48 a 52 Smlouvy o ES (nyní po změně články 39 ES a 43 ES).
2. Tato žádost, velmi podobná žádosti, která vedla k vydání rozsudku Peros (C‑141/04, Sb. rozh. s. I‑7163), který byl vyhlášen ve stejný den jako tento rozsudek, byla předložena v rámci sporu probíhajícího mezi M. Aslanidou a Ypourgos Ygeias & Pronoias (ministr zdravotnictví a sociální péče), týkajícího se zamítnutí tímto ministrem žádosti M. Aslanidou o povolení vykonávat povolání ergoterapeutky v Řecku. Žalobkyně předložila žádost na základě svého oprávnění vykonávat toto povolání v Německu.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
3. Směrnice 92/51 vytváří doplňující obecný systém pro uznávání odborného vzdělávání, který pokrývá úrovně vzdělání, na které se nevztahoval původní obecný systém zavedený směrnicí Rady 89/48/EHS ze dne 21. prosince 1988 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy (Úř. věst. L 19, s. 16; Zvl. vyd. 05/01, s. 337), jehož použití je omezeno na vysokoškolské vzdělávání.
4. Podle pátého bodu odůvodnění směrnice 92/51 je tento doplňující systém založen na stejných zásadách a musí obdobně obsahovat stejná pravidla jako původní obecný systém.
5. Podle článku 1 směrnice 92/51 doklad, který prokazuje, že jeho držitel úspěšně dokončil jeden z oborů vzdělávání a odborné přípravy uvedených v příloze C této směrnice, představuje diplom, pokud:
– byl vydán příslušným orgánem v členském státě,
– jeho držitel má odbornou kvalifikaci požadovanou pro přístup k povolání v členském státě a
– vzdělávání a odborná příprava potvrzené tímto dokladem byly získány převážně ve Společenství.
6. Jedním z oborů vzdělávání a odborné přípravy, uvedených v příloze C směrnice 92/51 ve znění, které se použije na skutečnosti v původním řízení, a sice před změnou provedenou rozhodnutím Komise 2004/108/ES ze dne 28. ledna 2004 (Úř. věst. L 32, s. 15; Zvl. vyd. 05/05, s. 7), je obor odborné přípravy ergoterapeut [„Beschäftigungs‑ und Arbeitstherapeut(in)“], uvedený ve třetí odrážce týkající se Německa, pod bodem 1 s názvem „Oblast zdravotnická a péče o dítě“.
7. Článek 3 první pododstavec písm. a) směrnice 92/51 stanoví:
„Aniž je dotčena směrnice 89/48/EHS, pokud je v hostitelském členském státě přístup k regulovanému povolání nebo jeho výkon podmíněn držením diplomu vymezeného touto směrnicí […], nesmějí příslušné orgány z důvodů neodpovídající kvalifikace odmítnout povolit státnímu příslušníkovi členského státu přístup k uvedenému povolání nebo jeho výkon za stejných podmínek, jaké se vztahují na jeho vlastní státní příslušníky, jestliže:
a) je žadatel držitelem diplomu vymezeného touto směrnicí […], požadovaného v jiném členském státě pro přístup k dotyčnému povolání a pro jeho výkon na jeho území, a tento diplom byl vydán v některém členském státě […]“
8. Bez ohledu na článek 3 této směrnice její článek 4 umožňuje hostitelskému členskému státu, aby po žadateli za určitých v článku 4 stanovených podmínek požadoval prokázání odborné praxe určené délky, absolvoval adaptační období nepřesahující 3 roky nebo složil zkoušku způsobilosti (dále jen „vyrovnávací opatření“). Tentýž článek upravuje některá pravidla a podmínky pro vyrovnávací opatření, která mohou být požadována.
9. Článek 10 směrnice 92/51 uvádí výčet dokladů týkajících se bezúhonnosti nebo dobré pověsti nebo dokladů o neprodělání úpadku, jakož i potvrzení o fyzickém a duševním zdraví, které mohou být požadovány jako důkazy příslušným orgánem hostitelského členského státu, a obsahuje některá ustanovení, pokud jde o místopřísežné nebo čestné prohlášení, která mohou být požadována po příslušnících jiných členských států.
10. Podle čl. 13 odst. 1 směrnice 92/51 členské státy ve lhůtě stanovené v článku 17 této směrnice, a sice do 18. června 1994, určí příslušné orgány pověřené přijímat žádosti a rozhodnutí podle této směrnice a uvědomí o tom ostatní členské státy a Komisi Evropských společenství.
Vnitrostátní právní úprava
11. V Řecku je povolání ergoterapeuta upraveno výnosem prezidenta č. 83/1989 s názvem „Profesní práva držitelů diplomů v oborech: […] c) Ergoterapie v technických vzdělávacích zařízeních (TEI)“ (FEK A’ 37).
12. Podle čl. 3 odst. 4 tohoto výnosu je k výkonu tohoto povolání třeba povolení ministerstva zdravotnictví, sociální péče a sociálního pojištění (dále jen „ministerstvo zdravotnictví“).
13. Vyhláška ministra zdravotnictví a sociální péče A4b/251 ze dne 23. ledna 1990 (FEK B’ 94) vyžadovala, v okamžiku žádosti M. Aslanidou, aby k žádosti o povolení výkonu povolání ergoterapeuta byla připojena kopie diplomu a „co se týče držitelů zahraničních diplomů, rozhodnutí ministerstva školství a náboženských záležitostí o uznání rovnocennosti diplomu“.
14. Zákonem č. 1404/1983 ze dne 22./24. listopadu 1983 (FEK A’ 173), ve znění platném v rozhodné době z hlediska skutečností původního řízení, byl pod záštitou ministerstva školství a náboženských záležitostí zřízen veřejný institut s názvem „Institut pro technické vzdělávání“ (dále jen „ITV“), jako poradce ministerstva v pedagogických a vědeckých otázkách týkajících se technického vzdělávání vyššího stupně.
15. Podle článku 14 II odst. 2 zákona č. 1404/1983, který byl nahrazen čl. 71 odst. 5 zákona č. 1566/1985 ze dne 30. září 1985 (FEK A’ 167), je úkolem ITV zejména rozhodovat o rovnocennosti zahraničních vyšších škol či oddělení neuniverzitního charakteru, jakož i o rovnocennosti dokladů o studiu, které vydávají, ve vztahu k řeckým technickým školám a dokladům, vydávaným těmito řeckými školami.
16. Článek 2 výnosu prezidenta č. 567/1984 ze dne 3. srpna/17. prosince 1984 (FEK A’ 204) o provozu ITV ustanovil v rámci ITV vědeckou radu a stanovil, že „uznání rovnocennosti dokladu o studiu nebo školy se provádí aktem vědecké rady, který je ve formě shrnutí oznámen předsedou vědecké rady dotyčné osobě. Tato informace představuje důkaz o rovnocennosti dokladu o studiu“.
17. Poté, co nastaly skutečnosti, které vedly ke sporu v původním řízení, byl přijat výnos prezidenta č. 231/1998 ze dne 29. července 1998 (FEK A’ 178), který provádí směrnici do řeckého právního řádu.
18. Článek 14 tohoto výnosu uděluje výhradní pravomoc radě pověřené uznáváním rovnocennosti dokladů o vzdělávání a odborné přípravě (Symvoulio Epangelmatikis Anagnorisis Titlon Ekpaidefsis kai Katartisis), státnímu orgánu ad hoc, za účelem přiznat držiteli diplomu, na který se vztahuje směrnice, právo vykonávat v Řecku odpovídající regulované povolání. Tento orgán je jediným příslušným orgánem v dané oblasti a jeho stanovisko zavazuje příslušné ministerstvo k udělení povolení výkonu povolání.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
19. M. Aslanidou, řecká státní příslušnice, ukončila tříletý studijní program a složila Státní ergoterapeutickou zkoušku („Zeugnis über die Staatliche Prüfung für Beschäftigungs‑ und Arbeitstherapeuten“) v akreditované ergoterapeutické škole ve Stuttgartu (Německo), která jí umožnila přístup k povolání ergoterapeuta v Německu.
20. Jelikož si M. Aslanidou přála vykonávat toto povolání v Řecku, požádala dne 1. září 1997 ředitelství zdravotnictví okresu Soluň o povolení na základě směrnice 89/48. Tato žádost byla předána ministerstvu zdravotnictví pro ověření podmínek požadovaných radou pověřenou uznáváním odborných dokladů ergoterapeutů (Symvoulio Anagnorisis Epaggelmatikon Titlon Ergotherapeuton, dále jen „SAETE“).
21. Tato rada přerušila řízení a položila ITV otázku, zda škola, ve které M. Aslanidou v Německu studovala, „odpovídá vzdělávacímu zařízení vyššího stupně v Řecku“. Po odpovědi ITV, že diplom žalobkyně není rovnocenný dokladům o studiu udělovaným řeckými technickými vzdělávacími zařízeními, SAETE usoudila, že doklady předložené M. Aslanidou neodpovídají dokladům, které požaduje směrnice 89/48, a že tedy nemůže udělit žalobkyni povolení k výkonu povolání ergoterapeuta na základě směrnice 89/48. Žalobkyni tudíž navrhla, aby podala novou žádost po provedení směrnice 92/51 do řeckého právního řádu.
22. Rozhodnutím č. 1 ze dne 12. května 1998 SAETE nakonec formálně zamítla žádost M. Aslanidou o povolení z důvodu, že doklad o studiu, kterého se dovolává, není vysokoškolským diplomem, jelikož pro přijetí na dotčenou německou školu je požadováno základní vzdělání v délce osmi až deseti let, a nikoliv dvanácti let, takže podmínky stanovené směrnicí 89/48 nebyly splněny.
23. M. Aslanidou podala proti tomuto rozhodnutí o zamítnutí dne 21. července 1998 odvolání u Symvoulio tis Epikrateias.
24. Ve sporu v původním řízení je podle předkládajícího soudu nepochybné, že i když M. Aslanidou požádala, aby jí bylo uděleno povolení vykonávat povolání ergoterapeuta podle směrnice 89/48, byl příslušný orgán povinen z úřední povinnosti žádost a skutečnosti uplatněné žalobkyní zkoumat s ohledem na příslušné právní pravidlo, a sice směrnici 92/51.
25. V tomto ohledu se Symvoulio tis Epikrateias táže, zda v období mezi uplynutím lhůty pro provedení směrnice 92/51 a jejím opožděným provedením do vnitrostátního právního řádu, může osoba, která je držitelem diplomu vydaného v jiném členském státě, na který se vztahuje tato směrnice, na základě relevantních ustanovení této směrnice požádat orgány hostitelského členského státu o povolení přístupu k odpovídajícímu regulovanému povolání v hostitelském členském státě.
26. Ve sporu v původním řízení má většina členů Symvoulio tis Epikrateias za to, že hmotněprávní ustanovení článků 3, 4 a článku 10 směrnice 92/51 jsou bezpodmínečná a dostatečně přesná, pokud jde o podmínky, za kterých jsou orgány hostitelského členského státu povinny povolit držiteli diplomu vydaného v jiném členském státě přístup k regulovanému povolání v hostitelském členském státě, a že se jich držitel takového diplomu v důsledku toho po uplynutí lhůty pro provedení této směrnice může dovolávat.
27. Podle tohoto většinového názoru není skutečnost, že nebyl určen příslušný orgán podle čl. 13 odst. 1 směrnice 92/51, překážkou pro uplatnění těchto ustanovení, pokud právní úprava členského státu platná před provedením této směrnice, svěřuje určenému správnímu orgánu povinnost shledat, že podmínky přístupu k dotčenému povolání byly splněny, a případně udělit dotyčné osobě povolení vykonávat toto povolání.
28. Nicméně podle menšinového stanoviska Symvoulio tis Epikrateias bylo zamítnutí žádosti odůvodněno jednak tím, že relevantní ustanovení směrnice 92/51 nemohla být uplatněna jednotlivcem v okamžiku, kdy byla sporná žádost podána, a jednak tím, že nebyl ještě podle čl. 13 odst. 1 této směrnice určen orgán příslušný pro posuzování žádostí.
29. Symvoulio tis Epikrateias se mimoto táže, zda v případě, že ustanovení směrnice 92/51 nemohla být uplatněna u ministerstva zdravotnictví, mělo toto ministerstvo přesto povinnost zkoumat, na základě článků 48 a 52 Smlouvy, zda je doklad získaný žalobkyní v Německu rovnocenný řeckým diplomům.
30. Za těchto podmínek se Symvoulio tis Epikrateias rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Jsou ustanovení článku 3, článku 4 odst. 1 písm. a) a b) a článku 4 odst. 2, jakož i článku 10 odst. 1 až 4 směrnice 92/51 […] bezpodmínečná a natolik přesná, aby se jich v období mezi dnem, kdy uplynula lhůta pro provedení směrnice, a dnem opožděného provedení do vnitrostátního právního řádu (hostitelského členského státu), mohl dovolávat jednotlivec – na základě diplomu, na který se vztahují výše uvedená ustanovení, vydaného v jiném členském státě – před příslušným správním orgánem podle vnitrostátní právní úpravy, za účelem obdržet od tohoto orgánu povolení k přístupu k regulovanému povolání a k výkonu tohoto povolání v hostitelském členském státě?
2) Za předpokladu, že se jednotlivec mezi dnem uplynutí lhůty pro provedení a dnem opožděného provedení do vnitrostátního právního řádu nemůže dovolávat ustanovení směrnice 92/51 […] před správním orgánem hostitelského členského stát u, který podle vnitrostátní právní úpravy uděluje povolení k výkonu povolání držitelům diplomů vnitrostátních technických vzdělávacích zařízení (TEI) nebo držitelům zahraničních diplomů uznaných jako rovnocenné v rámci obecného postupu schválení popsaného v odůvodnění, může výše uvedený správní orgán – s ohledem na články [48 a 52 Smlouvy] […] – požadovat pro povolení přístupu k dotčenému povolání a výkonu tohoto povolání, o které bylo držitelem diplomu vydaného v jiném členském státě požádáno v průběhu výše uvedeného období, předchozí uznání rovnocennosti tohoto diplomu podle výše uvedeného obecného postupu, nebo měl tento orgán před přijetím rozhodnutí sám přistoupit ke srovnání kvalifikace osvědčené dotčeným diplomem na straně jedné, se znalostmi a kvalifikací požadovanými podle vnitrostátní právní úpravy na straně druhé?“
K předběžným otázkám
31. Článek 3 první pododstavec písm. a) směrnice 92/51 stanoví, že příslušný orgán hostitelského členského státu nemůže z důvodů neodpovídající kvalifikace odmítnout povolit státnímu příslušníkovi členského státu přístup k regulovanému povolání nebo jeho výkon za stejných podmínek, jaké se vztahují na jeho vlastní státní příslušníky, jestliže je žadatel držitelem diplomu vymezeného touto směrnicí, požadovaného v jiném členském státě pro přístup ke stejnému povolání a pro jeho výkon na jeho území a tento diplom byl vydán v některém členském státě.
32. M. Aslanidou je držitelkou diplomu ve smyslu článku 1 směrnice 92/51 ve spojení s bodem 1 její přílohy C. Na situaci žalobkyně se tedy vztahuje čl. 3 první pododstavec písm. a) této směrnice. Není v důsledku toho namístě, aby se Soudní dvůr vyjádřil k výkladu článku 3 prvního pododstavce písm. b) téže směrnice, který se použije, pouze pokud dotčené povolání není v členském státě původu regulováno.
33. Pokud jde o čl. 3 první pododstavec písm. a) směrnice 89/48, jehož znění je v podstatě totožné se zněním čl. 3 prvního pododstavce písm. a) směrnice 92/51, Soudní dvůr již rozhodl, že představuje ustanovení, jehož obsah je bezpodmínečný a dostatečně přesný, aby se jej jednotlivci mohli dovolávat před vnitrostátním soudem vůči státu, pokud tento stát neprovedl ve lhůtě směrnici do vnitrostátního práva (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Beuttenmüller, C‑102/02, Recueil, s. I‑5405, bod 55). Stejný závěr se použije na článek 3 první pododstavec písm. a) směrnice 92/51, vzhledem k tomu, že podle znění pátého bodu odůvodnění této směrnice je doplňkový systém, který vytváří, výslovně založen na stejných zásadách a musí obdobně obsahovat stejná pravidla jako původní obecný systém zřízený směrnicí 89/48.
34. Co se týče možnosti podřídit přístup k regulovanému povolání podmínce, že žadatel nejprve vyhoví vyrovnávacím opatřením stanoveným v článku 4 směrnice 92/51, Soudní dvůr v kontextu směrnice 89/48 v zásadě rozhodl, že pokud tak stanoví vnitrostátní právní úprava platná v době posuzování dotyčné žádosti, má příslušný orgán právo požadovat, aby dotyčná osoba vyhověla vyrovnávacím opatřením upraveným v čl. 4 odst. 1, pokud jsou splněny podmínky, které jsou v něm za tímto účelem stanoveny (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 9. září 2003, Burbaud, C‑285/01, Recueil, s. I‑8219, bod 55).
35. Oproti tomu, pokud platná vnitrostátní právní úprava uložení takových vyrovnávacích opatření nestanoví, vyplývá z judikatury, že členský stát, který nesplnil jemu uloženou povinnost provést do svého vnitrostátního právního řádu ustanovení směrnice, nemůže vůči občanům Společenství použít omezení, která z těchto ustanovení vyplývají, ani od nich nemůže požadovat plnění povinností touto směrnicí stanovených (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další, C‑6/90 a C‑9/90, Recueil, s. I‑5357, bod 21, a výše uvedený rozsudek Beuttenmüller, bod 63).
36. Přísluší případně vnitrostátnímu soudu, aby určil, nakolik vnitrostátní právní úprava platná v době posuzování dotyčné žádosti umožňovala uložení takových vyrovnávacích opatření, stanovených v čl. 4 odst. 1 příslušné směrnice. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury, pokud se na situaci vztahuje nějaká směrnice, je vnitrostátní soud při použití vnitrostátního práva povinen vzít v úvahu veškerá pravidla vnitrostátního práva a provést jejich výklad v co možná největším rozsahu ve světle znění, jakož i účelu této směrnice, aby tak bylo dosaženo řešení, které je v souladu s cílem jí sledovaným (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, Zvl. vyd. s. I‑8835, bod 119).
37. V každém případě Soudní dvůr již rozhodl, že pokud lze použít jednu ze směrnic 89/48 a 92/51, je orgán členského státu povinen dodržovat pravidla stanovená dotyčnou směrnicí a nemůže již požadovat schválení dokladů zúčastněné osoby příslušnými vnitrostátními orgány (rozsudek ze dne 8. července 1999, Fernández de Bobadilla, C‑234/97, Recueil, s. I‑4773, bod 27).
38. Článek 10 směrnice 92/51 pouze uvádí výčet dokladů týkajících se bezúhonnosti nebo dobré pověsti nebo dokladů o neprodělání úpadku, jakož i potvrzení o fyzickém a duševním zdraví, které mohou být požadovány jako důkazy příslušným orgánem, a obsahuje některá ustanovení pokud jde o místopřísežné nebo čestné prohlášení, která mohou být požadována po příslušnících jiných členských států. Vzhledem k tomu, že ve věci v původním řízení nepožadoval příslušný orgán hostitelského členského státu žádný z těchto důkazů nebo prohlášení, není Soudní dvůr povinen se vyjádřit k výkladu tohoto ustanovení, které v žádném případě nemůže ovlivnit možnost dovolávat se článku 3 prvního pododstavce písm. a) této směrnice.
39. Ani povinnost členských států na základě čl. 13 odst. 1 směrnice 92/51 určit příslušné orgány pověřené přijímat žádosti a rozhodnutí podle této směrnice není překážkou možnosti dovolávat se čl. 3 prvního pododstavce písm. a) téže směrnice. Ze znění článku 13 odst. 1 ve světle ostatních odstavců téhož článku totiž vyplývá, že cílem tohoto ustanovení je usnadnit použití systému uznávání diplomů zavedeného směrnicí 92/51 zprůhledněním rozhodovacího procesu v rámci členského státu. Určení podle tohoto čl. 13 odst. 1 oproti tomu není nezbytné pro identifikaci příslušných orgánů podle uvedeného článku 3, jimiž jsou orgány, které kontrolují přístup k regulovaným povoláním.
40. Z judikatury vyplývá, že se členský stát nemůže dovolávat vůči jednotlivci toho, že nepřijal ustanovení, jejichž účelem je usnadnit použití systému zavedeného dotčenou směrnicí (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 10. září 2002, Kügler, C‑141/00, Recueil, s. I‑6833, bod 52, a ze dne 6. listopadu 2003, Dornier, C‑45/01, Recueil, s. I‑12911, bod 79). Neurčení příslušného orgánu podle čl. 13 odst. 1 směrnice 92/51 není tedy překážkou tomu, aby bylo možno dovolávat se čl. 3 prvního pododstavce písm. a) této směrnice vůči orgánu, který je de facto
příslušný pro regulaci přístupu k určitému povolání podle použitelné vnitrostátní právní úpravy.
41. V původním řízení se jeví, že ministerstvo zdravotnictví, pod jehož záštitou působila SAETE, je příslušným orgánem ve smyslu článku 3 prvního pododstavce písm. a) směrnice 92/51, vzhledem k tomu, že pro výkon povolání ergoterapeuta je na základě vnitrostátní právní úpravy požadováno povolení udělované tímto ministerstvem. Z toho vyplývá, že ministerstvo zdravotnictví nemůže odmítnout osobě v postavení M. Aslanidou přístup k povolání ergoterapeuta na základě nedostatečné kvalifikace, pouze s výhradou případného uplatnění vyrovnávacích opatření ve smyslu čl. 4 odst. 1 této směrnice, pokud jsou taková vyrovnávací opatření stanovena vnitrostátní právní úpravou.
42. Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že v případě, že neexistují prováděcí opatření přijatá ve lhůtě stanovené v článku 17 směrnice 92/51, může se státní příslušník členského státu dovolávat čl. 3 prvního pododstavce písm. a) této směrnice za tím účelem, aby v hostitelském členském státě získal povolení k výkonu takového regulovaného povolání, jako je ergoterapeut. Tuto možnost nelze podřídit schválení dokladů dotčené osoby příslušnými vnitrostátními orgány. Vyrovnávací opatření upravená v čl. 4 odst. 1 směrnice 92/51 mohou být dotyčné osobě uložena, pouze pokud jsou stanovena vnitrostátní právní úpravou platnou v době posuzování dotčené žádosti.
43. Vzhledem k odpovědi na první otázku není namístě odpovídat na druhou otázku.
K nákladům řízení
44. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
V případě, že neexistují prováděcí opatření přijatá ve lhůtě stanovené v článku 17 směrnice Rady 92/51/EHS ze dne 18. června 1992 o druhém obecném systému pro uznávání odborného vzdělávání a přípravy, kterou se doplňuje směrnice 89/48/EHS, může se státní příslušník členského státu dovolávat článku 3 prvního pododstavce písm. a) této směrnice za tím účelem, aby v hostitelském členském státě získal povolení k výkonu takového regulovaného povolání, jako je ergoterapeut.
Tuto možnost nelze podřídit schválení dokladů dotyčné osoby příslušnými vnitrostátními orgány.
Vyrovnávací opatření upravená v čl. 4 odst. 1 směrnice 92/51 mohou být dotyčné osobě uložena, pouze pokud jsou stanovena vnitrostátní právní úpravou platnou v době posuzování dotčené žádosti.