62023CC0097
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
TAMARE ĆAPETA
od 27. ožujka 2025. (
1
)
Predmet C‑97/23 P
WhatsApp Ireland Ltd
protiv
Europskog odbora za zaštitu podataka
„Žalba – Zaštita osobnih podataka – Uredba (EU) 2016/679 – Članak 65. – Mehanizam konzistentnosti – Rješavanje sporova pri Europskom odboru za zaštitu podataka – Tužba za poništenje – Članak 263. prvi stavak UFEU‑a – Pojam ‚akt koji se može pobijati’ – Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a – Pojam ‚izravan utjecaj’ – Pojmovi ‚pripremni akt’ i ‚međuakt’ – Pitanje ‚neprimjenjivosti’ odluke na fizičke ili pravne osobe – Diskrecijska ovlast tijela koje provodi tu odluku”
I. Uvod
1.
U ovoj žalbi postavlja se često prisutno pitanje tumačenja i primjene pretpostavki dopuštenosti tužbe za poništenje koju podnose tužitelji koji su fizičke ili pravne osobe. Točnije, predmet se odnosi na pojmove „akt koji se može pobijati” za potrebe članka 263. prvog stavka UFEU‑a i „izravan utjecaj” u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
2.
To se pitanje javlja u kontekstu mehanizma konzistentnosti predviđenog u Uredbi (EU) 2016/679 (
2
). Taj se mehanizam sastoji od složenog postupka u kojem sudjeluju nacionalna nadzorna tijela i Europski odbor za zaštitu podataka (u daljnjem tekstu: EDPB).
3.
U pobijanom rješenju Opći sud smatrao je nedopuštenom tužbu koju je WhatsApp Ireland Ltd (u daljnjem tekstu: društvo WhatsApp ili žalitelj) podnio protiv Obvezujuće odluke 1/2021 (u daljnjem tekstu: sporna odluka) (
3
) koju je EDPB donio u kontekstu tog mehanizma (
4
). Stoga je uslijedila ova žalba (
5
).
4.
Osim žalbe u ovom konkretnom predmetu, Sud ima priliku općenitije objasniti kako pravila o dopuštenosti tužbi za poništenje treba primjenjivati na složene postupke.
II. Kontekst
5.
Ovaj predmet proizlazi iz mehanizma konzistentnosti koji je uveden OUZP‑om. Konkretnije, odnosi se na dio tog mehanizma predviđen člankom 65. OUZP‑a, u skladu s kojima je EDPB ovlašten donositi obvezujuće odluke kojima rješava određene vrste sporova koji između nacionalnih nadzornih tijela nastaju kad provode pravila iz OUZP‑a.
6.
Mehanizam konzistentnosti jedan je od brojnih „složenih upravnih postupaka” uspostavljenih sekundarnim pravom Unije (
6
).
7.
Taj se izraz upotrebljava za opis postupaka u kojima se odluke donose u više koraka, u kojima sudjeluju institucije ili tijela Unije i nacionalne institucije ili tijela (
7
).
8.
Jedno od pravnih pitanja koja se javljaju u pogledu takvih postupaka jest kako utvrditi koji od akata koje donosi više autora u tom postupku predstavljaju „akte koji se mogu pobijati” i zatim pred kojim se sudovima takve akte može pobijati (
8
).
9.
Ova žalba mora se gledati u tom kontekstu. Žalitelj smatra da je Opći sud pogrešno presudio da sporna odluka, donesena u okviru mehanizma konzistentnosti, nije akt koji se može pobijati pred sudovima Unije.
A.
OUZP‑ov mehanizam konzistentnosti
10.
Zadaća praćenja i provedbe pravila iz OUZP‑a povjerena je različitim nadzornim tijelima država članica na njihovim državnim područjima (
9
).
11.
Kako bi se riješilo pitanje moguće rascjepkanosti u provedbi pravila o zaštiti podataka u Europskoj uniji koja bi mogla proizaći iz takvog „decentraliziranog” sustava, OUZP‑om se predviđa suradnja između nacionalnih nadzornih tijela (
10
).
12.
Kad je postupak obrade podataka prekogranične prirode, tijelo nadležno za izvršitelja obrade ili voditelja obrade o kojem je riječ, odnosno vodeće nadzorno tijelo, mora predmetnim nadzornim tijelima drugih država članica dostaviti svoj nacrt odluke o primjeni pravila iz OUZP‑a na izvršitelja obrade ili voditelja obrade pod njegovom nadležnošću.
13.
Ako se ta druga tijela slože s tumačenjem OUZP‑a i provedbenim mjerama koje predlaže vodeće nadzorno tijelo, to tijelo može donijeti svoju konačnu odluku, koja je obvezujuća za predmetnog voditelja obrade ili izvršitelja obrade.
14.
Međutim, ako ta druga nadzorna tijela izraze relevantne i obrazložene prigovore s kojima se vodeće nadzorno tijelo ne slaže ili ih ne smatra relevantnima ili obrazloženima, vodeće nadzorno tijelo mora uputiti predmet EDPB‑u kako bi potonji mogao donijeti odluku (
11
).
15.
EDPB odlučuje o sporu između uključenih nacionalnih nadzornih tijela te taj pojedinačni predmet rješava donošenjem obvezujuće odluke (
12
).
16.
U skladu s člankom 65. stavkom 2. OUZP‑a ta se odluka upućuje vodećem nadzornom tijelu i svim drugim predmetnim nadzornim tijelima te je za njih obvezujuća (
13
). Odluka se objavljuje i na EDPB‑ovoj internetskoj stranici (
14
).
17.
Vodeće nadzorno tijelo mora u propisanim rokovima (
15
) i na temelju te EDPB‑ove obvezujuće odluke donijeti svoju konačnu odluku (
16
), koja se zatim priopćuje voditelju obrade ili izvršitelju obrade o kojem je riječ.
B.
Događaji na kojima se temelji ovaj predmet
18.
WhatsApp je društvo koje pruža usluge pozivanja i slanja poruka na internetu (u daljnjem tekstu: aplikacija za slanje poruka).
19.
Kako bi otvorio račun pri tom društvu radi korištenja te aplikacije za slanje poruka, korisnik mora prihvatiti ponuđene uvjete pružanja usluge i politiku zaštite privatnosti (
17
).
20.
Društvo WhatsApp promijenilo je 24. svibnja 2018. svoju politiku zaštite privatnosti kako bi uzelo u obzir promjene uvedene OUZP‑om, koji se primjenjuje od 25. svibnja 2018. (
18
). Postojećim korisnicima ponuđena je mogućnost prihvaćanja tih promjena ili prestanka upotrebe žaliteljeve aplikacije za slanje poruka.
21.
Nakon toga je Data Protection Commission (Povjerenstvo za zaštitu podataka, Irska, u daljnjem tekstu: irsko nadzorno tijelo) zaprimio niz pritužbi pojedinačnih ispitanika u pogledu žaliteljevih aktivnosti obrade podataka (
19
).
22.
U prosincu 2018., nakon preliminarne ocjene pritužbi, irsko nadzorno tijelo pokrenulo je istragu o tome je li društvo WhatsApp ispunilo svoje obveze u pogledu transparentnosti iz OUZP‑a, u skladu s njegovim člancima 12. i 14., koje se odnose na pružanje informacija korisnicima i nekorisnicima njegove aplikacije za slanje poruka i na transparentnost tih informacija (
20
).
23.
Budući da aplikacija društva WhatsApp za slanje poruka uključuje prekograničnu obradu u cijeloj Europskoj uniji, irsko nadzorno tijelo dostavilo je, u skladu sa svojim obvezama koje proizlaze iz OUZP‑a, svoj nacrt odluke drugim predmetnim nacionalnim nadzornim tijelima (
21
).
24.
Irsko nadzorno tijelo u odgovoru je zaprimilo prigovore nadzornih tijela Njemačke (na saveznoj razini), Mađarske, Nizozemske, Poljske, Francuske, Italije i Portugala, kao i njemačke savezne zemlje Baden‑Württemberga (
22
). Usto je zaprimljen niz komentara na taj nacrt odluke od nadzornih tijela Austrije, Nizozemske, Danske, Poljske, Belgije, Francuske i njemačke savezne zemlje Hamburga (
23
).
25.
Budući da je niz nadzornih tijela iznio relevantne i obrazložene prigovore na nacrt odluke s kojima se irsko nadzorno tijelo nije složilo, potonje tijelo uputilo je prigovore EDPB‑u kako bi on riješio spor (
24
).
26.
EDPB je 28. srpnja 2021. donio spornu odluku i naknadno o tome obavijestio irsko nadzorno tijelo i druga predmetna nadzorna tijela (
25
).
27.
EDPB u spornoj odluci daje upute irskom nadzornom tijelu da izmijeni niz utvrđenja iz nacrta odluke i poveća njime predložene novčane kazne.
28.
Spornom odlukom u biti se od irskog nadzornog tijela traži da utvrdi da su „raspršeni podaci uz gubitke” („lossy hashed data”) (
26
) osobni podaci u smislu članka 4. stavka 1. OUZP‑a (
27
) i da je žalitelj povrijedio pravila o transparentnosti iz članka 5. stavka 1. točke (a), članka 13. stavka 1. točke (d), članka 13. stavka 2. točke (e) i članka 14. te uredbe (
28
).
29.
Kad je riječ o postupovnim utvrđenjima i novčanim kaznama, spornom odlukom zahtijeva se da se žaliteljevo razdoblje usklađivanja smanji sa šest mjeseci na tri mjeseca, tvrdi se da je irsko nadzorno tijelo pogrešno protumačilo kriterij koji se odnosi na iznos novčanih kazni i navodi se da bi iznose novčanih kazni koje predviđa to tijelo trebalo povećati (
29
).
30.
Na temelju tih uputa irsko nadzorno tijelo izmijenilo je svoj nacrt odluke i 20. kolovoza 2021. donijelo konačnu nacionalnu odluku (
30
).
31.
Žalitelj je 1. studenoga 2021. Općem sudu podnio tužbu za poništenje sporne odluke.
32.
Opći sud donio je 7. prosinca 2022. pobijano rješenje kojim je žaliteljevu tužbu odbacio kao nedopuštenu.
33.
Opći sud u tom je rješenju u biti odlučio da sporna odluka nije akt koji se može pobijati u smislu članka 263. prvog stavka UFEU‑a i da se ta odluka ne odnosi izravno na žalitelja u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
34.
Pobijano rješenje strukturirano je na sljedeći način.
–
U točki 40. Opći sud utvrđuje da se sporna odluka osobno odnosi na žalitelja.
–
U točkama 42. do 49. taj sud razmatra pitanje je li sporna odluka akt koji se može pobijati u smislu članka 263. prvog stavka UFEU‑a i zaključuje da nije.
–
U točkama 50. do 65. on ispituje odnosi li se sporna odluka izravno na žalitelja u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Zaključuje da ona ne utječe izravno na žaliteljevu pravnu situaciju i da se njome irskom nadzornom tijelu ostavila diskrecijska ovlast, tako da nisu ispunjeni uvjeti za izravan utjecaj.
–
Stoga zaključuje da žaliteljeva tužba za poništenje nije dopuštena te Opći sud u točkama 66. do 71. dodatno objašnjava zašto je njegovo utvrđenje u skladu s logikom sustava pravnih lijekova koji je uspostavljen Ugovorima.
C.
Postupak pred Sudom
35.
Žalitelj svojom žalbom, podnesenom 17. veljače 2023., zahtijeva od Suda da ukine pobijano rješenje, utvrdi da je tužba dopuštena, vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje o meritumu te naloži EDPB‑u snošenje troškova.
36.
Njemačka vlada intervenirala je u potporu EDPB‑u.
37.
Rasprava na kojoj su žalitelj i EDPB iznijeli usmena očitovanja održana je 26. studenoga 2024.
III. Analiza
38.
U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe dva žalbena razloga. Svojim prvim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud pogrešno tumačio pojam akta koji se može pobijati, kako proizlazi iz članka 263. prvog stavka UFEU‑a, i pojam izravnog utjecaja, kako je naveden u njegovu četvrtom stavku. Ta je pogreška dovela do nepravilne primjene članka 263. UFEU‑a u predmetu o kojem je riječ, zbog čega je Opći sud pogrešno kvalificirao spornu odluku kao akt koji žalitelj ne može pobijati. Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno tumačio i nepravilno primijenio članak 65. stavak 1. OUZP‑a u pogledu sporne odluke.
39.
U ovom ću mišljenju predložiti Sudu da utvrdi da je Opći sud na mehanizam konzistentnosti uspostavljen OUZP‑om pogrešno primijenio analizu koja se zahtijeva člankom 263. prvim i četvrtim stavkom UFEU‑a. Stoga prvi žalbeni razlog treba prihvatiti i ukinuti pobijano rješenje. Zbog toga nije potrebno razmatrati drugi žalbeni razlog.
40.
Međutim, izvan neposrednog konteksta ove žalbe, napominjem da se u ovom predmetu također postavlja pitanje horizontalnije prirode, odnosno pitanje koje analitičke korake treba slijediti kako bi se utvrdila dopuštenost tužbe za poništenje koja je podnesena protiv akta donesenog u okviru složenog postupka.
41.
Složeni postupci znatno se razlikuju, pri čemu je svaki od njih posebno osmišljen sekundarnim aktom Unije kojim se uvodi kako bi odgovarao svrsi koju taj određeni postupak ispunjava u određenom području administrativnog odlučivanja na temelju prava Unije.
42.
Ako se analitički koraci u utvrđivanju dopuštenosti tužbi za poništenje koje fizičke ili pravne osobe podnose protiv akata donesenih u okviru takvih postupaka pogrešno shvate, postoji mogućnost da će Opći sud u budućim predmetima koji se odnose na različite vrste složenih postupaka takvim osobama ponovno neopravdano uskratiti pristup sudovima Unije.
43.
Međutim, pretpostavke iz članka 263. UFEU‑a ostaju iste, ne dovodeći u pitanje te različite strukture. Prema tome, opća pravila o dopuštenosti tužbi koje fizičke ili pravne osobe podnose protiv akata donesenih u okviru složenog postupka trebalo bi primjenjivati jednako na sve takve složene postupke – i to upotrebom istih analitičkih koraka – istodobno uzimajući u obzir posebnosti svakog postupka.
44.
Kao što ću to pokušati pokazati u svojoj analizi, Opći sud je, nadahnut posebnostima OUZP‑ova mehanizma konzistentnosti, u svoju ocjenu pretpostavki dopuštenosti na temelju članka 263. UFEU‑a uveo neke nepotrebne (i zavaravajuće) analitičke korake. Prema mojem mišljenju, primjerice, pitanje je li sporna odluka međuakt u okviru tog postupka odvraća od postavljanja relevantnog pitanja je li ta odluka konačni i obvezujući akt, što je jedino primjereno pitanje koje treba postaviti u kontekstu analize koju treba provesti na temelju članka 263. prvog stavka UFEU‑a. Slično tomu, ispitivanje može li se sporna odluka primijeniti izravno na žalitelja odvraća od postavljanja analitičkog pitanja utječe li sama ta odluka na žaliteljevu pravnu situaciju, kao što se to zahtijeva člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a.
45.
Kad obrazlaže svoje utvrđenje (ne)dopuštenosti u određenom predmetu, Sud često upućuje na posebnosti složenog postupka o kojem je bila riječ u konkretnom predmetu te nerijetko razlikuje te posebnosti od obilježja drugog postupka u kojem je došao do drukčijeg zaključka (
31
). Nijedno takvo objašnjenje Suda ne može se generalizirati i mehanički prenijeti na nove predmete (
32
).
46.
Opći sud oslonio se u svojoj analizi na nekoliko presuda Suda, osobito presudu IBM (
33
) i Deutsche Post (
34
).
47.
Sudu ću predložiti da preispita neke od tih presuda i pojasni da se određenim utvrđenjima navedenima u njima nije namjeravalo dodati nove pretpostavke uz one utvrđene UFEU‑om. Njihova je svrha zapravo bila objasniti primjenu pravila iz Ugovora na konkretne situacije na koje su se ti predmeti odnosili. Automatsko preuzimanje utvrđenja Suda iz ranijih predmeta u kasnijim presudama, koje proizlaze iz drukčijih okolnosti, moglo bi dovesti Opći sud, kao što je dovelo u ovom predmetu, do pogrešnog zaključka o dopuštenosti tužbe za poništenje.
48.
Prema tome, ovaj predmet omogućuje Sudu da ponovno objasni analitičke korake koji su nužni i dostatni za utvrđivanje može li pojedinac podnijeti izravnu tužbu za poništenje.
49.
U tom pogledu smatram da je važno da Sud jasno utvrdi razliku između dvaju analitičkih koraka na kojima se temelje pretpostavke dopuštenosti u skladu s člankom 263. UFEU‑a: prvi je korak analiza pitanja može li se akt pobijati u smislu članka 263. prvog stavka UFEU‑a, a drugi, ako se taj akt može pobijati, analiza, u skladu člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a, ima li konkretni tužitelj, koji je fizička ili pravna osoba, pravo pobijati taj akt.
50.
S obzirom na prethodno navedeno, moja je analiza strukturirana na sljedeći način. Započet ću s uvodnim pitanjem je li temeljna tužba podnesena nepravodobno (odjeljak A). Zatim ću prijeći na meritum žalbe kako bih objasnila zašto smatram da bi Sud trebao ukinuti pobijano rješenje. Prateći strukturu prvog žalbenog razloga, najprije ću objasniti da je Opći sud zamijenio uvjete za utvrđivanje je li sporna odluka akt koji se može pobijati s uvjetima za utvrđivanje postoji li izravan utjecaj na žalitelja. Upravo na temelju toga smatram da je taj sud pogrešno zaključio da sporna odluka nije akt koji se može pobijati (odjeljak B). Zatim ću objasniti da je Opći sud također počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da se sporna odluka ne odnosi izravno na žalitelja (odjeljak C). Naposljetku ću pokazati da, suprotno stajalištu Općeg suda, logika sustava pravnih lijekova, kako je uspostavljen Ugovorima i kako ga tumači Sud, zahtijeva da se o valjanosti sporne odluke odlučuje u izravnoj tužbi pred sudovima Unije (odjeljak D).
A.
Postupak nije pokrenut nepravodobno
51.
EDPB u svojem odgovoru tvrdi da je žaliteljeva tužba podnesena nepravodobno (
35
). EDPB upućuje na dopis u sudskom spisu od 16. kolovoza 2021., na temelju kojeg se čini da je irsko nadzorno tijelo žalitelja obavijestilo o „relevantnom sadržaju” sporne odluke već 13. kolovoza 2021., odnosno prije nego što ju je EDPB objavio na svojoj internetskoj stranici. Prema tome, EDPB tvrdi da je rok za podnošenje tužbe za poništenje istekao „najkasnije 25. listopada 2021.”, odnosno prije 1. studenoga 2021., to jest datuma na koji je tužba podnesena Općem sudu.
52.
Smatram da taj argument treba odbiti.
53.
Iz sudske prakse jasno proizlazi da je upućivanje iz članka 263. šestog stavka UFEU‑a na dan kada je tužitelj saznao za akt podredno kriteriju objave tog akta ili obavješćivanja o njemu (
36
).
54.
U ovom se predmetu žalitelja nije obavijestilo o spornoj odluci. EDPB samo mora o svojoj odluci izravno obavijestiti irsko nadzorno tijelo i predmetna nacionalna nadzorna tijela (
37
).
55.
Stoga valja utvrditi je li sporna odluka objavljena u smislu članka 263. šestog stavka UFEU‑a.
56.
Člankom 263. UFEU‑a ne utvrđuju se nikakvi posebni uvjeti povezani s objavom akta.
57.
Međutim, s obzirom na to da je Sud dao prednost tumačenju rokova propisanih Ugovorima na način da se izbjegava bilo kakvo neosnovano ograničenje prava na djelotvornu sudsku zaštitu (
38
), pojam „objave” treba tumačiti široko (
39
).
58.
Sud je u tom pogledu već imao priliku smatrati da objava na internetskoj stranici, kad se nalaže sekundarnim pravom Unije, ispunjava zahtjev „objave”, kako je naveden u članku 263. šestom stavku UFEU‑a (
40
).
59.
U ovom se predmetu objava EDPB‑ovih obvezujućih odluka, poput sporne odluke, nalaže člankom 65. stavkom 5. trećom rečenicom OUZP‑a.
60.
Budući da je žalitelj pobijao spornu odluku u rokovima primjenjivima od dana njezine objave na EDPB‑ovoj internetskoj stranici (2. rujna 2021.), činjenica da je za materijalni sadržaj te odluke možda saznao prije njezina obveznog objavljivanja nije relevantna za potrebe dopuštenosti tužbe za poništenje o kojoj je riječ (
41
).
61.
S obzirom na prethodno navedeno, nije potrebno odrediti točan trenutak u kojem je žalitelj saznao za sadržaj sporne odluke.
62.
Stoga predlažem Sudu da odbije EDPB‑ov argument da je tužba pred Općim sudom podnesena nepravodobno.
B.
Sporna odluka jest akt koji se može pobijati
1. Dva analitički odvojena pitanja
63.
Svojim prvim i drugim argumentom prvog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da, suprotno stajalištu Općeg suda, za pitanje je li neki akt akt koji se može pobijati nije potrebno analizirati mijenja li taj akt bitno žaliteljevu pravnu situaciju.
64.
Slažem se sa žaliteljem. Pitanje je li neki akt akt koji se može pobijati razlikuje se od pitanja može li konkretan žalitelj, koji je fizička ili pravna osoba, pobijati taj akt, pod uvjetom da je doista riječ o aktu koji se može pobijati.
65.
Pitanje je li neki akt akt koji se može pobijati obuhvaćeno je analizom u skladu s člankom 263. prvim stavkom UFEU‑a. To zahtijeva drukčiju i zasebnu metodu analize u kojoj se postavljaju drukčija pitanja od onih koja su relevantna za utvrđivanje utječe li neki akt na žaliteljevu pravnu situaciju (što je obuhvaćeno člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a).
66.
Taj zaključak proizlazi iz teksta, strukture i povijesti članka 263. UFEU‑a (dio a) i nije protivan sudskoj praksi Suda (dio b).
a) Tekst, struktura i povijest članka 263. UFEU‑a
67.
Postoji nekoliko razloga zašto ocjenjivanje pitanja je li sporna odluka vrsta akta čiju valjanost mogu ocjenjivati sudovi Unije treba odvojiti od pitanja utječe li taj akt na žaliteljevu pravnu situaciju.
68.
Kao prvo, utvrđivanje vrste akta koji se može pobijati pred sudovima Unije predviđa se člankom 263. prvim stavkom UFEU‑a. To se utvrđivanje provodi neovisno o osobi koja pokreće postupak pobijanja.
69.
Stoga odgovor na pitanje može li se akt pobijati mora biti isti neovisno o tome je li tužbu za poništenje podnio povlašteni (kako je naveden u članku 263. drugom stavku UFEU‑a), polupovlašteni (kako je naveden u njegovu trećem stavku) ili nepovlašteni (kako je naveden u njegovu četvrtom stavku) tužitelj.
70.
Kao drugo, za odgovor na pitanje može li se akt pobijati potrebno je ocijeniti može li taj akt proizvoditi obvezujuće pravne učinke u pogledu treće strane (
42
). Ta strana ne mora biti ista kao ona koja podnosi tužbu za poništenje o kojoj je riječ.
71.
Taj zahtjev, kao što ću to objasniti u nastavku, proizlazi iz trenutačnog teksta članka 263. prvog stavka UFEU‑a, koji je rezultat nekoliko izmjena, i iz sudske prakse Suda, koja je uvelike utjecala na te promjene.
72.
Člankom 263. prvim stavkom UFEU‑a, u njegovoj trenutačnoj verziji, određuje se da su akti koji se mogu pobijati i. zakonodavni akti, ii. akti Vijeća, Komisije i Europske središnje banke, osim preporuka i mišljenja, te iii. akti Europskog parlamenta i Europskog vijeća, kao i tijelâ, uredâ ili agencija Europske unije, koji bi mogli proizvesti pravne učinke prema trećima.
73.
U izvornom UEEZ‑u nisu se nabrajali akti koje se može pobijati, nego ih se samo negativno definiralo kao „pravne akte Komisije i Vijeća, osim preporuka i mišljenja” (
43
) [neslužbeni prijevod].
74.
Budući da se u Ugovoru preporuke i mišljenja definiraju kao akti koji nemaju obvezujuću snagu (
44
), Sud je zaključio da su svi akti (institucija i drugih tijela Unije) čiji je cilj proizvoditi obvezujuće pravne učinke, neovisno o njihovu obliku ili nazivu, akti koji se mogu pobijati (
45
).
75.
Ako akt nema obvezujuće pravne učinke, tužba nije dopuštena, neovisno o tome jesu li je podnijeli povlašteni ili nepovlašteni tužitelji (
46
).
76.
Stoga nije potrebno postaviti naknadno pitanje utječe li akt na tužiteljevu pravnu situaciju, u skladu s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a (
47
).
77.
Iz sudske prakse i teksta članka 263. prvog stavka UFEU‑a proizlazi da je akt pravno obvezujuć ako mu je cilj proizvoditi pravne učinke prema trećim stranama. Što to znači?
78.
Kako bi se smatralo da ima obvezujuće pravne učinke prema trećim stranama, akt mora imati pravne učinke izvan institucije ili tijela koji su ga donijeli. Ako akt stvara obveze samo „iznutra”, odnosno za istu instituciju koja ga je donijela, ali ne i „prema van”, odnosno za treće strane, taj akt nije akt koji se može pobijati (
48
).
79.
Treća strana za koju akt ima pravno obvezujuće učinke ne mora nužno biti tužitelj (
49
).
80.
Nadalje, Sud je pojasnio da akt ima učinke izvan institucije samo ako je tim aktom ta institucija koja ga je donijela iznijela svoje konačno stajalište (
50
).
81.
Stajalište je konačno ako ga institucija ili tijelo koji su donijeli akt ne mogu dodatno izmijeniti, odnosno ako se pravni učinci koji proizlaze iz tog akta mogu spriječiti samo njegovim opozivom (
51
). Ako autor ne opozove konačni akt, jedini način kojim bi se njegovi pravni učinci mogli poništiti jest da ga se poništi u sudskom postupku.
82.
Na temelju prethodno navedenog, to znači sljedeće za ovaj predmet: kako bi se odlučilo je li sporna odluka akt koji se može pobijati, bilo je nužno i dostatno da Opći sud utvrdi da sporna odluka predstavlja EDPB‑ovo konačno stajalište i da se tom odlukom nalaže obveza nekomu izvan tog tijela, u ovom slučaju, irskom nadzornom tijelu.
83.
Za tu ocjenu nije bilo potrebno ocijeniti i mijenja li taj akt bitno žaliteljevu pravnu situaciju. To se pitanje odnosi na izravan utjecaj, a ne na svojstvo akta koji se može pobijati (
52
).
84.
Upućuje li sudska praksa na koju se pozvao Opći sud na drukčiji zaključak?
b) Sudska praksa u kojoj se naizgled spajaju dva uvjeta
85.
Opći sud objasnio je u točki 41. pobijanog rješenja da treba ispitati „proizvodi li pobijana odluka pravne učinke koji bitno mijenjaju pravnu situaciju društva WhatsApp
i
odnosi li se ona na to društvo izravno u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a” (
53
).
86.
Čini se da se zaključak Općeg suda ‑ da su, s jedne strane, ocjenjivanje pitanja mijenja li sporna odluka bitno pravnu situaciju društva WhatsApp i, s druge strane, ocjenjivanje pitanja odnosi li se ta odluka izravno na to društvo, dvije odvojene analize koje treba provesti ‑ temelji na sudskoj praksi koju navodi, to jest na presudama IBM i Deutsche Post (
54
).
87.
Stoga ću preispitati te presude.
88.
Sud je u točki 9. presude IBM naveo da su „akti ili odluke koji mogu biti predmet tužbe u smislu članka 173. one mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja, mijenjajući na bitan način njegovu pravnu situaciju” (
55
).
89.
Taj tekst, koji su i Sud (
56
) i Opći sud (
57
) ponovili u velikom broju presuda koje su uslijedile, tumači se i mogao bi se nastaviti tumačiti na način da pitanje predstavlja li neki akt akt koji se može pobijati na temelju članka 263. prvog stavka UFEU‑a uključuje i ocjenu pitanja utječe li on na tužiteljevu pravnu situaciju (
58
). Čini se da je točku 9. presude IBM na taj način shvatio i Opći sud (vidjeti točku 86. ovog mišljenja).
90.
Prema mojem mišljenju, to nije pravilno (ni korisno) tumačenje te točke.
91.
Točku 9. presude IBM tumačim na način da je Sud u njoj jednom rečenicom izrazio sve pretpostavke koje trebaju biti ispunjene kako bi nepovlašteni tužitelj ostvario pristup Sudovima Unije, odnosno, s jedne strane, pretpostavke koje proizlaze iz članka 263. prvog stavka UFEU‑a i, s druge strane, pretpostavke koje proizlaze iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
92.
Sud u toj rečenici ne smatra da je pitanje učinaka akta na tužitelja dio ocjene u pogledu ispunjavanja pretpostavki iz članka 263. prvog stavka UFEU‑a. Točno je da se akt i dalje može smatrati aktom koji se može pobijati općenito, čak i ako ga u konkretnom slučaju ne može pobijati određeni nepovlašteni tužitelj jer ne mijenja bitno pravnu situaciju tog tužitelja.
93.
Prema mojem mišljenju, Sud je u sljedećim točkama presude Deutsche Post pokušao ukloniti moguću zabludu koja je nastala zbog česte upotrebe rečenice u presudi IBM:
„36.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi razvijenoj u kontekstu tužbi za poništenje koje su podnijele države članice ili institucije, sve se mjere koje su donijele institucije i čiji je cilj proizvesti obvezujuće pravne učinke, neovisno o njihovu obliku, smatra aktima koji se mogu pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a […]
37.
Kada tužbu za poništenje protiv akta koji je donijela institucija podnosi fizička ili pravna osoba, Sud je u više navrata utvrdio da se ona može podnijeti samo ako taj akt proizvodi obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja, bitno mijenjajući njegovu pravnu situaciju […] (
59
).
38.
Međutim, valja naglasiti da je sudska praksa navedena u prethodnoj točki ove presude bila razvijena u kontekstu tužbi koje su sudu Unije podnijele fizičke ili pravne osobe protiv akata čiji su one bili adresati. Kada, kao u predmetu u kojem je doneseno rješenje Deutsche Post/Komisija [ (
60
)], tužbu za poništenje podnosi nepovlašteni tužitelj protiv akta koji mu nije upućen, zahtjev prema kojem obvezujući pravni učinci pobijanog akta moraju biti takve prirode da utječu na tužiteljeve interese, bitno mijenjajući njegovu pravnu situaciju, preklapa se s pretpostavkama iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.”
94.
Prema mojem mišljenju, Sud je u presudi Deutsche Post nastojao pojasniti da se točka 9. njegove presude IBM odnosi na situaciju u kojoj je nepovlašteni tužitelj adresat pobijanog akta. To je zbog toga što, u takvoj situaciji, odgovor na pitanje ima li neki akt obvezujuće pravne učinke prema trećim stranama nužno zahtijeva ocjenu toga utječe li taj akt na tužitelja kao adresata akta. U takvoj su situaciji pitanje ima li akt obvezujuće pravne učinke i pitanje mijenja li on tužiteljevu pravnu situaciju istovjetna pitanja.
95.
Međutim, ako nepovlašteni tužitelj nije adresat akta o kojem je riječ, pitanje mijenja li taj akt bitno njegovu pravnu situaciju pitanje je izravnog utjecaja koje treba ocijeniti na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, a ne na temelju njegova prvog stavka.
96.
Često pogrešno naveden tekst ‑ prema kojem se pitanje ima li akt pravne učinke koji bitno mijenjaju situaciju „preklapa” sa zahtjevom izravnog utjecaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a ‑ zapravo odražava tumačenje Suda da pitanje izravnog utjecaja treba ocijeniti odvojeno i dodatno uz pitanje proizvodi li akt obvezujuće pravne učinke.
97.
Sud je u svojoj novijoj sudskoj praksi, nakon navođenja točke 38. presude Deutsche Post, obično analizirao odnosi li se akt o kojem je riječ izravno na nepovlaštenog tužitelja koji nije adresat pobijanog akta (
61
).
98.
Stoga presudu IBM, kao što se to objašnjava u presudi Deutsche Post, ne bi trebalo tumačiti na način da se u njoj spajaju zahtjevi iz članka 263. prvog i četvrtog stavka UFEU‑a za situacije u kojima je akt upućen osobi različitoj od tužitelja.
99.
U takvoj se situaciji, to jest kada je akt upućen nekom drugom, a ne tužitelju, zahtjev da akt treba biti pravno obvezujuć razlikuje od zahtjeva da taj akt bitno mijenja tužiteljevu pravnu situaciju.
100.
U ovom slučaju, kako bi se odgovorilo na pitanje je li tužba koju je podnio tužitelj dopuštena, nije dovoljno da akt o kojem je riječ ima obvezujuće pravne učinke na svojeg adresata ili nekog drugog, nego Sud također mora ocijeniti utječe li predmetni akt na tužiteljevu pravnu situaciju. To se zahtijeva dodatnom pretpostavkom dopuštenosti koja proizlazi iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
101.
Sud je u svojoj presudi Deutsche Post slijedio upravo tu metodologiju i u dva zasebna koraka najprije utvrdio da je akt pravno obvezujuć, a tek zatim da se izravno odnosi na nepovlaštenog tužitelja. Važno je i to što Sud u dijelu analize koji se odnosio na pitanje je li akt pravno obvezujuć nije smatrao relevantnim utvrditi je li taj akt pripremni akt u okviru postupka šireg opsega u kojem je donesen (
62
). Prema mišljenju Suda, za potrebe te analize bilo je bitno da je odluka proizvodila samostalne pravne učinke, zbog čega se protiv nje mogla podnijeti tužba za poništenje (
63
). Tek nakon što je utvrdio da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da sporni akt nije pravno obvezujuć zbog toga što je pripremne prirode (
64
), Sud je prešao na drugi korak svoje analize kako bi utvrdio da se taj akt također izravno i osobno odnosi na nepovlaštenog tužitelja o kojem je bila riječ, odnosno, u tom predmetu, društvo Deutsche Post AG (
65
).
102.
Stoga, prema mojem mišljenju, cilj triju točaka presude Deutsche Post navedenih u točki 93. ovog mišljenja upravo je ukloniti moguću zabludu, koja proizlazi iz presude IBM, i razlikovati analizu pravno obvezujuće prirode pobijanog akta od analize pitanja utječe li taj akt na tužiteljevu pravnu situaciju.
103.
U ovom predmetu Opći sud nije razlikovao ta dva analitička koraka. Time što je smatrao da sporna odluka sama po sebi ne utječe na žaliteljevu pravnu situaciju, taj sud pogrešno je zaključio da sporna odluka nije akt koji se može pobijati. U toj se analizi nije usredotočio na pitanje proizvodi li sporna odluka pravno obvezujuće učinke u pogledu trećih strana. Umjesto toga, usredotočio se na pitanje treba li taj akt smatrati međuaktom s tužiteljeva gledišta (
66
). Opći sud time je počinio pogrešku sličnu onoj koju je prije mnogo godina počinio u rješenju Deutsche Post/Komisija (
67
), koje je Sud ukinuo u svojoj presudi Deutsche Post.
104.
Prema mojem je mišljenju pitanje je li neki akt „međuakt” ili „pripremni akt” suvišno i nepotrebno otežava analizu u skladu s člankom 263. prvim i četvrtim stavkom UFEU‑a. Kao što to pokazuje ovaj predmet, teoretsko pozivanje na te pojmove zapravo može dovesti do pogrešnog zaključka o dopuštenosti tužbe za poništenje. Sada ću razmotriti to pitanje.
2. Suvišno pitanje je li akt „pripremni akt”/„međuakt” i je li „izravno provediv”
105.
Opći sud smatrao je u točki 42. pobijanog rješenja da je za njegovu ocjenu dopuštenosti relevantno da sporna odluka i. čini „pripremni akt” ili „međuakt” u postupku koji se okončava konačnom odlukom nacionalnog nadzornog tijela i da ii. ta odluka nije izravno provediva u odnosu na žalitelja.
106.
Nijedan od tih dvaju čimbenika, „pripremna” ili „posredna” priroda akta ili njegova izravna provedivost u odnosu na žalitelja, nije analitički relevantan za odgovor na pitanje je li taj akt akt koji se može pobijati u smislu članka 263. prvog stavka UFEU‑a.
107.
Ti čimbenici nisu relevantni ni za ocjenu pitanja odnosi li se taj akt izravno na žalitelja na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a (koje ću razmotriti u nastavku u odjeljku C).
108.
Isto tako, za utvrđivanje toga može li se taj akt pobijati nije relevantno pitanje je li predmetni akt „konačan”, odnosno okončava li se njime određeni složeni postupak kao ni slijedi li nakon njega „drugi” akt istog ili različitog tijela. Naime, kao što to objašnjavam u točki 78. ovog mišljenja, pravilno pitanje koje treba postaviti u pogledu ocjene toga može li se akt pobijati jest proizvodi li taj akt samostalne pravne učinke, koje može proizvoditi samo ako je konačan ili pravomoćan s gledišta institucije ili tijela koji su ga donijeli.
109.
Opći sud pozvao se u pobijanom rješenju na točku 10. presude IBM kako bi zaključio da postoji načelo prema kojem međuakti nisu akti koji se mogu pobijati (
68
). Nakon što je utvrdio to načelo, Opći sud objasnio je da je mogućnost pobijanja međumjere iznimka, koja postoji kad taj akt proizvodi samostalne pravne učinke (
69
).
110.
Međutim, Sud je u točki 10. svoje presude IBM utvrdio sljedeće: „akt se načelno može preispitivati samo ako je riječ o aktu kojim se konačno utvrđuje stajalište Komisije ili Vijeća o završetku tog postupka” (
70
). U skladu s tim, Sud je objasnio da bi analiza mogućnosti pobijanja akta trebala biti usmjerena na pitanje iznosi li se aktom o kojem je riječ konačno stajalište institucije, s gledišta te institucije.
111.
U presudi IBM stoga nije utvrđeno postojanje načela prema kojem se međuakti ne mogu pobijati.
112.
Nadalje, presuda IBM nije se čak ni odnosila na složeni postupak, nego na postupak koji provodi isključivo Komisija. U kontekstu tog postupka Sud je ocijenio relevantnost različitih faza Komisijina internog postupka te zaključio da se dopisom koji se u tom predmetu pobijao ne izražava konačno stajalište te institucije (
71
).
113.
Stoga pojam „pripremni akt” ili „međuakt” može biti relevantan samo ako se upotrebljava kao suprotnost pojmu „konačan” ili „pravomoćan” u okviru internog postupka institucije ili tijela (
72
).
114.
Kad bi se akt smatralo „pripremnim” aktom, koji se stoga ne može pobijati, samo zbog njegova položaja u složenom postupku u kojem će, s tužiteljeva gledišta, postojati drugi akt koji će se uputiti tom tužitelju, pojedinac nikad ne bi mogao pobijati upravo onaj akt koji utječe na njegovu pravnu situaciju i koji se stoga izravno odnosi na tog pojedinca. To bi bilo protivno članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a.
115.
Stoga, na način na koji se primjenjuje u ovom predmetu, usredotočenost Općeg suda na „pripremnu” ili „posrednu” prirodu sporne odluke odvraća analizu od jedinog relevantnog pitanja u skladu s člankom 263. prvim stavkom UFEU‑a, a to je pitanje čini li EDPB‑ovo stajalište, kako je izneseno u spornoj odluci, konačno stajalište tog tijela, odnosno stajalište koje je obvezujuće za treću stranu, neovisno o činjenici da će uslijediti drugi akt kojim će se „okončati” postupak propisan OUZP‑ovim mehanizmom konzistentnosti.
116.
U ovom je predmetu sporna odluka EDPB‑ov akt. To tijelo tom je odlukom donijelo svoje konačno stajalište o tome jesu li, kao prvo, „raspršeni podaci uz gubitke” kako ih upotrebljava žalitelj „osobni podaci” u smislu OUZP‑a i je li, kao drugo, je li žalitelj povrijedio pravila o transparentnosti iz OUZP‑a. Ta oba konačna utvrđenja imaju pravni učinak koji irsko nadzorno tijelo kao vodeće nadzorno tijelo obvezuje na izmjenu njegova nacrta odluke (to jest, same odluke u kojoj je prethodno predložio suprotan zaključak). EDPB spornom odlukom obvezuje to tijelo i na smanjivanje relevantnog razdoblja usklađivanja te pruža obvezujuće smjernice o načinu izračuna novčanih kazni o kojima je riječ. Potonje će dovesti do povećanja tih kazni u usporedbi s novčanim kaznama koje je namjeravalo izreći irsko nadzorno tijelo. Ta su utvrđenja konačna s EDPB‑ova gledišta na način da se njima propisuje konačno stajalište tog tijela o pitanjima koja su mu upućena. Stoga se njima stvara obveza (
73
) za irska nadzorna tijela koju se može poništiti samo ako EDPB opozove svoju odluku ili ako je ponište sudovi Unije.
117.
Budući da je ta odluka konačna i da proizvodi obvezujuće pravne učinke izvan tijela koje ju je donijelo, odnosno prema irskom nadzornom tijelu, Opći sud trebao je zaključiti da sporna odluka ispunjava pretpostavke iz članka 263. prvog stavka UFEU‑a i da je se stoga treba kvalificirati kao akt koji se može pobijati.
118.
Drugi suvišan element koji je Opći sud uveo u svoju analizu jest izravna provedivost EDPB‑ove odluke u odnosu na društvo WhatsApp.
119.
U tom pogledu mogu biti kratka: s obzirom na to da utvrđivanje mogućnosti pobijanja akta ne ovisi o pitanju da li ili na koji način on mijenja tužiteljevu pravnu situaciju, pitanje izravne provedivosti sporne odluke na društvo WhatsApp ne može biti relevantno za analizu u skladu s člankom 263. prvim stavkom UFEU‑a. Nadalje, kao što ću to navesti u nastavku, za ocjenu toga primjenjuje li se EDPB‑ova odluka izravno na to društvo nije relevantna mogućnost izravne provedbe tog akta u odnosu na tu stranku.
3. Međuzaključak
120.
Kako bi se odgovorilo na pitanje je li akt institucije ili tijela Europske unije akt koji se može pobijati pred sudovima Unije, u smislu članka 263. prvog stavka UFEU‑a, potrebno je ocijeniti pitanje iznosi li se tim aktom konačno stajalište te institucije ili tijela koje ima obvezujuće pravne učinke za nekoga izvan te institucije ili tijela.
121.
Kako bi se odgovorilo na pitanje može li se akt pobijati pred sudovima Unije, treća osoba za koju akt ima obvezujuće pravne učinke ne mora biti ista osoba kao ona koja je podnijela tužbu za poništenje.
122.
Pitanje ima li osoba koja je podnijela tužbu protiv akta koji se može pobijati pravo pobijati taj akt rješava se na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, a ne na temelju njegova prvog stavka.
123.
Kako bi se utvrdilo može li se akt pobijati, nije relevantno je li taj akt „međukorak” u složenom postupku.
124.
Time što se usredotočio na činjenicu da sporna odluka nije konačna odluka u okviru mehanizma konzistentnosti predviđenog OUZP‑om, umjesto da je ocjenjivao čini li ta odluka EDPB‑ovu konačnu ili pravomoćnu odluku koja proizvodi obvezujuće pravne učinke za irsko nadzorno tijelo, Opći sud je u pobijanom rješenju počinio pogrešku u ocjeni pretpostavki iz članka 263. prvog stavka UFEU‑a.
125.
Stoga predlažem Sudu da prihvati prva dva argumenta prvog žalbenog razloga.
C.
Sporna odluka odnosi se izravno na žalitelja
126.
Svojim trećim i četvrtim argumentom prvog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno utvrdio da se sporna odluka ne odnosi izravno na njega.
127.
Prema žaliteljevu mišljenju, iako Opći sud pravilno iznosi sudsku praksu Suda kojom se zahtijeva da moraju biti ispunjene dvije pretpostavke kako bi se utvrdilo da se akt izravno odnosi na fizičku ili pravnu osobu koja nije adresat tog akta (
74
), Opći sud ipak pogrešno primjenjuje tu sudsku praksu.
128.
U skladu sa sudskom praksom koju citira Opći sud, „uvjet prema kojem se osporavana mjera mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu zahtijeva ispunjenje dvaju kumulativnih uvjeta, odnosno osporavana mjera, s jedne strane, mora izravno proizvoditi učinke na pravnu situaciju te osobe i, s druge strane, njome se ne daje nikakva diskrecijska ovlast njezinim adresatima koji su zaduženi za njezinu provedbu s obzirom na to da je ona potpuno automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila” (
75
).
129.
Tretman tih dvaju kriterija kao „kumulativnih” proizlazi iz sudske prakse koja se odnosila na pobijani akt koji zahtijeva donošenje provedbene mjere (
76
).
130.
U takvoj bi situaciji pobijani akt mogao izravno utjecati na tužiteljevu pravnu situaciju samo ako provedbeno tijelo nema izbora u pogledu toga hoće li i na koji način provesti tu mjeru (
77
).
131.
To je situacija u ovom predmetu. Sporna odluka, koja se odnosi na žalitelja, upućena je irskom nadzornom tijelu, a ne žalitelju. Odlukom se od irskog tijela traži da svoj nacrt odluke izmijeni prilikom donošenja konačne odluke, koja je upućena žalitelju, na način da u nju uključi utvrđenja iz sporne odluke. Stoga je za utvrđivanje toga postoji li izravan utjecaj na žalitelja relevantno pitanje je li irskom nadzornom tijelu ostavljena diskrecijska ovlast nakon što je EDPB donio spornu odluku.
132.
U tom kontekstu žalitelj tvrdi da je Opći sud iz dva razloga pogrešno tumačio članak 263. četvrti stavak UFEU‑a. Kao prvo, u svojoj ocjeni prve pretpostavke izravnog utjecaja, Opći sud primijenio je kriterije „provedivosti u odnosu na tužitelja” i „završnog koraka u postupku”, a nijedan od njih nije relevantan za utvrđivanje izravnog utjecaja. Kao drugo, u svojoj ocjeni druge pretpostavke izravnog utjecaja, Opći sud je na spornu odluku pogrešno primijenio kriterij diskrecijske ovlasti.
133.
U oba se pogleda slažem sa žaliteljem.
1. Provedivost sporne odluke u odnosu na žalitelja
134.
Prvo pogrešno tumačenje koje žalitelj prigovara Općem sudu odnosi se na to da je taj sud u točki 52. pobijanog rješenja smatrao da pretpostavka da sporna odluka izravno utječe na pravnu situaciju društva WhatsApp nije ispunjena jer taj akt nije provediv u odnosu na njega.
135.
Pretpostavka „provedivosti” ne navodi se u četvrtom stavku članka 263. UFEU‑a niti proizlazi iz sudske prakse Suda.
136.
S razlogom. U većini situacija u kojima se provedbena mjera zahtijeva na razini Unije ili na nacionalnoj razini, odluka Unije koja se provodi nije sama po sebi provediva u odnosu na fizičke ili pravne osobe, čak i ako su te osobe predviđeni adresati te mjere. Razlog zbog kojeg je provedbena mjera često potrebna jest taj što mjera Unije sama po sebi ne može „doprijeti” do tužitelja. U takvim se situacijama na fizičku ili pravnu osobu može primijeniti samo provedbena mjera.
137.
Kad bi „izravna provedivost” akta u odnosu na fizičku ili pravnu osobu bila pretpostavka izravnog utjecaja, jedva da bi postojala situacija u kojoj bi nepovlašteni tužitelji mogli pobijati akt Unije koji zahtijeva donošenje provedbenih mjera.
138.
Za pitanje izravnog utjecaja zapravo nije važno primjenjuje li se na fizičku ili pravnu osobu samo provedbena mjera o kojoj je riječ, a ne akt čiju valjanost ta osoba pobija pred sudovima Unije. Ako je provedbena mjera samo preslika akta na koji se odnosi tužba jer provedbeno tijelo nije imalo izbora u pogledu toga hoće li i kako provesti svoju odluku, jasno je da je pobijani akt stvaran uzrok utjecaja na tužiteljevu pravnu situaciju.
139.
U ovom predmetu to znači da je Opći sud pogrešno uzeo u obzir provedivost sporne odluke u odnosu na žalitelja kao relevantan čimbenik za ocjenjivanje pitanja odnosi li se ta odluka izravno na žalitelja.
2. Sporni akt nije konačan korak u postupku koji je predviđen mehanizmom konzistentnosti
140.
Opći sud je u istoj točki 52. pobijanog rješenja smatrao da se sporna odluka ne odnosi izravno na žalitelja jer ta odluka nije konačan korak u postupku koji je predviđen OUZP‑ovim mehanizmom konzistentnosti, nego se njome zapravo zahtijeva donošenje provedbenih mjera na nacionalnoj razini.
141.
Iz prethodno navedene rasprave već proizlazi da se akt može izravno odnositi na osobu čak i kad taj akt podrazumijeva provedbene mjere (
78
).
142.
„Druga” pretpostavka utvrđivanja izravnog utjecaja iz sudske prakse Suda (vidjeti točku 128. ovog mišljenja), koju je Opći sud naveo kao primjenjivo pravo u pobijanom rješenju (
79
), ne bi imala smisla ako ne bi mogao postojati izravan utjecaj kad sporni akt podrazumijeva provedbene mjere.
143.
Usto, tim se tumačenjem ne uzima u obzir razlika između zahtjeva da regulatorni akt ne podrazumijeva provedbene mjere i zahtjeva za izravan utjecaj, koja oba moraju biti ispunjena da bi nepovlašteni tužitelj dokazao aktivnu procesnu legitimaciju na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a (
80
).
144.
Stoga je Opći sud pogrešno smatrao da je činjenica da irsko nadzorno tijelo mora u okviru mehanizma konzistentnosti donijeti odluku kojom se provodi sporna odluka relevantan kriterij za analizu pitanja odnosi li se potonja odluka izravno na žalitelja.
145.
Taj je sud pokušao razlikovati situaciju u ovom predmetu od situacija do kojih dolazi u području državnih potpora, u kojima Komisija potporu proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem i državama članicama o kojima je riječ nalaže da zatraže povrat predmetne potpore (
81
). Sud je u takvim situacijama utvrdio da se relevantna Komisijina odluka odnosi izravno na korisnike potpore, čak i ako je tu odluku trebala provesti država članica o kojoj je riječ i ako je se može provesti samo na temelju navedenih provedbenih mjera (
82
).
146.
Slažem se sa žaliteljem da se Opći sud pogrešno pozvao na te predmete kako bi razlikovao ovu situaciju i utvrdio da se sporna odluka ne odnosi izravno na društvo WhatsApp (
83
).
147.
Upravo suprotno, s obzirom na to da ti predmeti zapravo pridonose argumentima u prilog utvrđenju da se sporna odluka odnosi izravno na društvo WhatsApp. Ta je odluka razlog promjene žaliteljeve pravne situacije, pri čemu se ne dovodi u pitanje potreba da irsko nadzorno tijelo donese „provedbenu” odluku. U osnovi je ta logika stoga upravo ona koju je Sud primijenio u sudskoj praksi koju je Opći sud naveo u točki 64. pobijanog rješenja.
148.
Isto tako, smatram da je Opći sud pogrešno utvrdio da sporna odluka nije slična Komisijinim odlukama kojima se zahtijeva povrat potpore zbog činjenice da se spornom odlukom ne završava upravni postupak o kojem je riječ na nacionalnoj razini (
84
). Međutim, kad je riječ o pitanjima o kojima EDPB odlučuje u spornoj odluci, postupak kojim se uređuje mehanizam konzistentnosti zapravo je završen s obzirom na to da irsko nadzorno tijelo ne može promijeniti utvrđenja iz sporne odluke. Činjenica da će to tijelo možda trebati odlučiti i o određenim dodatnim pitanjima koja nisu obuhvaćena spornom odlukom ne mijenja „konačnu prirodu” utvrđenja navedenih u spornoj odluci u pogledu pitanja koja su njome riješena.
149.
Čini mi se da iz prethodno navedenog jasno proizlazi da sporna odluka utječe na žaliteljevu pravnu situaciju jer, kao prvo, utvrđuje da njegov postupak „raspršivanja uz gubitke” podrazumijeva osobne podatke i jer, kao drugo, utvrđuje da se praksom tog društva povređuju određena pravila o transparentnosti koja se OUZP‑om nalažu voditeljima obrade.
150.
To utvrđenje samo po sebi stvara pravnu obvezu za žalitelja da promijeni svoju praksu. Nadalje, predstavlja pravnu osnovu za to da irsko nadzorno tijelo izrekne veće novčane kazne žalitelju. Da nije bilo sporne odluke, to tijelo ne bi moglo to učiniti. Jedini razlog zašto je ta utvrđenja uključilo u svoju konačnu odluku upućenu žalitelju je to što je to moralo učiniti na temelju sporne odluke. Prema mojem mišljenju, iz toga prilično jasno proizlazi da je stvaran razlog promjene žaliteljeve pravne situacije sporna odluka, a ne, kao što to pogrešno zaključuje Opći sud, odluka irskog nadzornog tijela.
3. Diskrecijsku ovlast irskog nadzornog tijela
151.
Ako akt na koji se odnosi tužba za poništenje zahtijeva donošenje provedbenih mjera, smatrat će se da se izravno odnosi na tužitelja samo ako tijelo koje donosi te provedbene mjere nema nikakvu diskrecijsku ovlast, nego umjesto toga mora automatski primijeniti utvrđenja iz sporne odluke.
152.
U ovom predmetu to znači da bi se sporna odluka izravno odnosila na društvo WhatsApp da irsko nadzorno tijelo nema nikakvu diskrecijsku ovlast u pogledu toga hoće li ili kako provesti tu odluku.
153.
Opći sud smatrao je u pobijanom rješenju da irsko nadzorno tijelo ima diskrecijsku ovlast i da se stoga na žalitelja izravno ne odnosi sporna odluka, nego samo konačna odluka tog tijela (
85
).
154.
Slažem se sa žaliteljem da je Opći sud i u tom pogledu počinio pogrešku u svojoj ocjeni.
155.
Kao prvo, EDPB‑ovo utvrđenje da „raspršivanje uz gubitke” predstavlja obradu osobnih podataka i da je žalitelj kao voditelj obrade povrijedio svoje obveze iz članaka 5., 13. i 14. OUZP‑a trebalo je prenijeti u konačnu odluku irskog nadzornog tijela, što tom tijelu ne ostavlja nikakvu diskrecijsku ovlast u pogledu mogućnosti donošenja suprotnog zaključka.
156.
Kao drugo, spornom odlukom irskom nadzornom tijelu nalaže se bezuvjetna obveza da poveća novčane kazne i primijeni metode izračuna navedene u EDPB‑ovoj odluci, iako se konačni izračun i izricanje iznosa tih novčanih kazni prepušta irskom nadzornom tijelu. To znači da tom tijelu kao „provedbenom tijelu” nije ostavljena nikakva diskrecijska ovlast bilo da zadrži izvorne novčane kazne ili da ih smanji (
86
).
157.
Stoga, kad je riječ o tim aspektima sporne odluke, irsko nadzorno tijelo nije imalo nikakvu diskrecijsku ovlast u pogledu toga hoće li ili kakvu odluku donijeti u odnosu na žalitelja.
158.
Iz toga slijedi da je Opći sud pogrešno utvrdio da irsko nadzorno tijelo ima diskrecijsku ovlast u pogledu tih aspekata (
87
).
159.
U skladu s člankom 65. stavkom 1. točkom (a) OUZP‑a, EDPB odlučuje samo o onim aspektima primjene OUZP‑a na koje su druga nadzorna tijela podnijela prigovor i o kojima uključena nadzorna tijela nisu postignula dogovor. Stoga se irskom nadzornom tijelu doista ostavlja diskrecijska ovlast za odlučivanje o onim pitanjima koja nisu podnesena EDPB‑u, ali koja su ipak dio konačne nacionalne odluke (
88
).
160.
Je li to relevantno za utvrđivanje toga odnosi li se sporna odluka izravno na žalitelja?
161.
Opći sud je u pobijanom rješenju smatrao da je ograničeni doseg sporne odluke važan jer konačna odluka irskog nadzornog tijela čini cjelinu koju se ne može narušiti ovisno o onim aspektima za koje je irsko nadzorno tijelo imalo odnosno nije imalo diskrecijsku ovlast (
89
).
162.
Prema mojem mišljenju, koje je ponovno u skladu sa žaliteljevim, taj element nije važan za pitanje odnosi li se sporna odluka izravno na tu stranku.
163.
Kako bi se ocijenilo pitanje izravnog utjecaja, potrebno je početi od merituma pobijanog akta (
90
). U tom je pogledu dovoljno da sadržaj sporne odluke, koja utječe na žaliteljevu pravnu situaciju, nije ostavio nikakvu diskrecijsku ovlast irskom nadzornom tijelu u pogledu tog pitanja, čak i ako su se u konačnoj odluci rješavala i druga pitanja.
164.
Naime, kao što ću to objasniti u idućem dijelu ovog mišljenja, da žalitelj nije pobijao spornu odluku pred Općim sudom, ne bi mogao istaknuti prigovor nevaljanosti te odluke u okviru svojeg pobijanja konačne odluke irskog nadzornog tijela pred nadležnim irskim sudovima.
165.
Kao što je to žalitelj objasnio na raspravi, takav je postupak pred irskim sudovima doista u tijeku. Žalitelj u tom postupku traži poništenje konačne odluke irskog nadzornog tijela i u pogledu aspekata koji se nisu razmatrali u spornoj odluci. Međutim, žalitelj je istodobno pobijao EDPB‑ovu odluku pred Općim sudom kako bi zaštitio svoje pravo na isticanje prigovora nevaljanosti onih dijelova odluke irskog nadzornog tijela u pogledu kojih to tijelo nije imalo nikakvu diskrecijsku ovlast.
166.
Iz toga slijedi da je Opći sud također pogrešno zaključio da se sporna odluka ne odnosi izravno na žalitelja jer je irsko nadzorno tijelo imalo diskrecijsku ovlast u „provedbi” sporne odluke zbog toga što je konačna nacionalna odluka sadržavala i aspekte koji nisu bili obuhvaćeni spornom odlukom.
4. Međuzaključak
167.
Opći sud pogrešno je primijenio uvjete za ocjenu postojanja izravnog utjecaja na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
168.
Kao prvo, svoju je ocjenu temeljio na nepostojećim pretpostavkama da pobijani akt i. mora biti izravno provediv u odnosu na žalitelja u postupku za poništenje i da ii. ne podrazumijeva provedbene mjere.
169.
Kao drugo, Opći sud počinio je pogrešku u ocjeni jer je smatrao da se spornom odlukom ostavlja diskrecijska ovlast provedbenom tijelu, u ovom slučaju irskom nadzornom tijelu.
170.
Naposljetku, Opći sud pogrešno je zaključio da je prisutnost dijelova koji nisu bili obuhvaćeni spornom odlukom u konačnoj odluci irskog nadzornog tijela relevantna za pitanje ostavlja li se spornom odlukom uopće diskrecijska ovlast tom tijelu.
171.
Stoga predlažem Sudu da prihvati treći i četvrti argument prvog žalbenog razloga.
D.
Logika sustava pravnih lijekova Unije nalaže dopuštenost tužbe u ovom predmetu
172.
Svojim petim argumentom prvog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno naveo postupovne zahtjeve sustava pravnih lijekova Unije.
173.
Opći sud je u pobijanom rješenju smatrao da bi se, u postupku koji je propisan mehanizmom konzistentnosti, protiv konačne odluke nacionalnog nadzornog tijela morao pokrenuti sudski postupak pred nadležnim nacionalnim sudovima. Prema mišljenju Općeg suda, logika cjelovitog sustava pravnih lijekova ide u prilog nacionalnom sudu kao odgovarajućem sudu (
91
) koji bi zatim pokrenuo prethodni postupak pred Sudom u pogledu valjanosti dijela nacionalne odluke koji se nalaže relevantnom EDPB‑ovom odlukom.
174.
Stajalište Općeg suda o potrebi koncentracije tužbi pred jednim sudom ima određenu snagu. Predloženim bi se rješenjem zapravo otklonio trenutačni postupovni nedostatak kojim se od tužitelja u biti zahtijeva da podnese dvije zasebne tužbe ako ta stranka želi osigurati djelotvornu zaštitu svih svojih prava izvedenih iz prava Unije, jednu pred Općim sudom, a drugu pred nacionalnim sudom. To doista nije najučinkovitiji način zaštite nečijih prava.
175.
U ovom je predmetu žalitelj učinio upravo to: podnio je dvije tužbe, jednu pred Općim sudom, a drugu pred nadležnim irskim sudovima. Međutim, kao što ću to objasniti, sustav sudske zaštite Unije ne predviđa drugo rješenje, barem ne u svojem trenutačnom stanju.
1. Odnos između izravnih i neizravnih tužbi protiv akta Unije
176.
Kao prvo, kao što je to dobro poznato, nacionalni sudovi nemaju ovlasti poništiti akte institucija i drugih tijela Unije. Stoga, ako smatraju da je akt Unije nevaljan, trebaju pokrenuti prethodni postupak pred Sudom i od tog suda dobiti potvrdu te nevaljanosti (
92
).
177.
Kao drugo, nacionalni sud ne može ispitivati valjanost akta Unije ako stranka koja se poziva na tu nevaljanost ispunjava pretpostavke aktivne procesne legitimacije na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, ali taj akt nije pobijala pred sudovima Unije u roku koji se predviđa njegovim šestim stavkom. To proizlazi iz presude TWD Textilwerke Deggendorf (
93
) te je potvrđeno u kasnijim presudama, uključujući presudu Georgsmarienhütte i dr. (
94
), o kojoj su stranke ovog postupka raspravljale.
178.
U potonjoj je presudi Sud smatrao da, „ako osoba koja želi osporavati akt Unije nesumnjivo ima aktivnu procesnu legitimaciju na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, ona se mora koristiti tom odredbom predviđenim pravnim sredstvom i podnijeti tužbu Općem sudu” (
95
). Ako osoba koja je imala priliku to učiniti nije podnijela tužbu za poništenje u roku koji je predviđen člankom 263. šestim stavkom UFEU‑a, nacionalni sud ne može prihvatiti prigovor nevaljanosti akta Unije koji je istaknula ta osoba, nego pobijani akt treba smatrati konačnim u odnosu na tu osobu (
96
). Kad bi nacionalni sud pokrenuo prethodni postupak u takvoj situaciji, Sud bi morao odbaciti zahtjev za prethodnu odluku kao nedopušten jer sud koji je uputio zahtjev ne bi mogao iskoristiti njegov odgovor na pitanje.
179.
Noviji primjer koji se odnosi na složene postupke jest presuda Iccrea Banca (
97
). Sud je u toj presudi proglasio nedopuštenim dio zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija), pred kojim je banka Iccrea Banca osporavala izračun iznosa njezina doprinosa Jedinstvenom fondu za sanaciju. Sud je smatrao da se odluka SRB‑a, na temelju koje se utvrdio iznos tih doprinosa, odnosi izravno i osobno na tu banku, ali da ona tu odluku nije osporavala podnošenjem tužbe za poništenje Općem sudu (
98
). Iccrea Banca stoga je izgubila priliku istaknuti prigovor nevaljanosti SRB‑ove odluke neizravno pred nacionalnim sudom, tako da je Sud morao odbaciti taj dio zahtjeva za prethodnu odluku kao nedopušten.
180.
Iz primjene te sudske prakse na ovu situaciju, u kojoj je društvo WhatsApp imalo aktivnu procesnu legitimaciju za pobijanje sporne odluke pred Općim sudom, jasno proizlazi da se nevaljanost EDPB‑ove odluke ne bi mogla istaknuti pred nacionalnim sudom da društvo WhatsApp nije pokušalo pobijati tu odluku i izravno pred Općim sudom u roku propisanom člankom 263. šestim stavkom UFEU‑a (
99
).
181.
Prema tome, s obzirom na to da se, kao prvo, sporna odluka odnosi izravno na žalitelja i da se, kao drugo, kao što je to utvrdio sam Opći sud, sporna odluka odnosi osobno na žalitelja (
100
), sporna se odluka treba pobijati pred sudovima Unije, a ne pred nacionalnim sudovima.
182.
Naposljetku, u uvodnoj izjavi 143. OUZP‑a potvrđuje se da bi se odgovarajuća organizacija sudskog preispitivanja u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u ovom predmetu trebala provesti podnošenjem tužbi za poništenje pred Općim sudom (
101
). Iako ta uvodna izjava nije obvezujuća, kao što to pravilno tvrdi EDPB, ona ipak opisuje posljedice koje proizlaze iz primjene obvezujućih pravnih pravila Ugovora koja se odnose na organizaciju sudskih postupaka.
183.
Naposljetku, prethodnim argumentima dodala bih da je, prema mojem mišljenju, izravna tužba pred Općim sudom, u kojoj je tijelo Unije koje je autor sporne odluke stranka u postupku prikladniji oblik odlučivanja o valjanosti njegove odluke. U konačnici bi, pred nacionalnim sudom, postupovna uloga tog tijela ovisila o relevantnim nacionalnim postupovnim pravilima, koja mu možda onemogućuju pristup raspravi o njegovu vlastitu aktu (
102
).
2. Ostala postupovna pitanja
184.
Opći sud je u pobijanom rješenju izrazio i svoju zabrinutost u pogledu mogućih različitih odluka na razini Unije i nacionalnoj razini, koje bi mogle biti posljedica sudskih postupaka koji se preklapaju (
103
).
185.
To nije ništa novo. Kao što je to Sud objasnio u svojoj presudi Masterfoods i HB, u kojoj se valjanost akta Unije dovodi u pitanje pred nacionalnim sudovima i sudovima Unije, zadaća je prvonavedenih da, na temelju načela lojalne suradnje, ne donesu odluku koja bi mogla biti u suprotnosti s postojećom ili predstojećom odlukom sudova Unije (
104
). Stoga, kada je pred Općim sudom u tijeku postupak povodom tužbe za poništenje te se u usporednoj tužbi u nacionalnom postupku ističe pitanje valjanosti, podjelom nadležnosti između sudova Unije i nacionalnih sudova moglo bi se zahtijevati da nacionalni sud prekine postupak (
105
). Čini se da je to bila odluka nadležnih irskih sudova u ovom predmetu (
106
).
186.
Ako nacionalni sud pokrene prethodni postupak pred Sudom unatoč postupku za poništenje koji je u tijeku pred Općim sudom, Sud može na temelju članka 54. Statuta Suda Europske unije i načela dobrog sudovanja suspendirati vlastiti postupak kako bi dao prednost postupku za poništenje koji je u tijeku pred Općim sudom (
107
).
3. Međuzaključak
187.
Logika sustava sudske zaštite koji je uspostavljen Ugovorima ne nalaže da se tužbu za poništenje koju je žalitelj podnio pred Općim sudom proglasi nedopuštenom.
188.
Stoga predlažem Sudu da prihvati i peti argument prvog žalbenog razloga.
189.
S obzirom na sve prethodne argumente, predlažem Sudu da prihvati žaliteljev prvi žalbeni razlog.
E.
Posljedice
190.
Na temelju članka 61. Statuta Suda Europske unije, Sud može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
191.
U ovom je predmetu taj uvjet ispunjen u dijelu koji se odnosi na dopuštenost izravne tužbe podnesene Općem sudu.
192.
Kao prvo, sporna odluka predstavlja akt koji se može pobijati u smislu članka 263. prvog stavka UFEU‑a. Kao drugo, ta odluka izravno se odnosi na žalitelja u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Kao treće, sporna odluka osobno se odnosi na žalitelja, kao što je to sam Opći sud utvrdio u pobijanom rješenju (
108
). Iz toga slijedi da su pretpostavke utvrđene u članku 263. prvom i četvrtom stavku UFEU‑a ispunjene. Stoga je tužba dopuštena.
193.
Međutim, s obzirom na to da Opći sud nije razmatrao meritum tužbe koja mu je podnesena, za čiju je ocjenu potrebno provesti detaljnu pravnu i činjeničnu analizu, stanje postupka ne dopušta Sudu da odluči o meritumu žaliteljeve tužbe.
194.
Prema tome, predmet treba vratiti Općem sudu na ponovno suđenje i o troškovima odlučiti naknadno.
IV. Zaključak
195.
Predlažem Sudu da:
–
ukine rješenje od 7. prosinca 2022., WhatsApp Ireland/Europski odbor za zaštitu podataka (T‑709/21, EU:T:2022:783);
–
žaliteljevu tužbu za poništenje proglasi dopuštenom;
–
vrati predmet Općem sudu radi donošenja odluke o meritumu; i
–
odredi da će se o troškovima odlučiti naknadno.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (SL 2016., L 119, str. 1. i ispravci SL 2018., L 127, str. 2. i SL 2021., L 74, str. 35.) (u daljnjem tekstu: OUZP), članci 63. i 65.
(
3
)	Obvezujuća odluka 1/2021 o rješavanju spora nastalog u vezi s nacrtom odluke irskog nadzornog tijela u vezi s društvom WhatsApp Irska na temelju članka 65. stavka 1. točke (a) OUZP‑a (u daljnjem tekstu: sporna odluka), objavljena na https://www.edpb.europa.eu/system/files/2022‑03/edpb_bindingdecision_202101_ie_sa_whatsapp_redacted_hr.pdf
(
4
)	Rješenje od 7. prosinca 2022., WhatsApp Ireland/Europski odbor za zaštitu podataka (T‑709/21, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2022:783)
(
5
)	U vrijeme sastavljanja ovog mišljenja još je sedam drugih predmeta u tijeku pred Općim sudom protiv obvezujućih odluka koje je EDPB donio u okviru mehanizma konzistentnosti, a tužbe su podnijeli izvršitelji obrade, voditelji obrade i nacionalna nadzorna tijela. Vidjeti predmete T‑682/22, Meta Platforms Ireland/Europski odbor za zaštitu podataka; T‑70/23, Data Protection Commission/Europski odbor za zaštitu podataka; T‑84/23, Data Protection Commission/Europski odbor za zaštitu podataka; T‑128/23, Meta Platforms Ireland/Europski odbor za zaštitu podataka; T‑129/23, Meta Platforms Ireland/Europski odbor za zaštitu podataka; T‑111/23, Data Protection Commission/Europski odbor za zaštitu podataka i T‑153/23 WhatsApp Ireland/Europski odbor za zaštitu podataka. Dodatnim trima predmetima koja su također u tijeku osporavaju se EDPB‑ove odluke donesene izvan okvira mehanizma konzistentnosti; vidjeti predmete T‑325/23, Meta Platforms Ireland/Europski odbor za zaštitu podataka; T‑1030/23, Tiktok Technology/Europski odbor za zaštitu podataka i T‑8/24, Meta Platforms Ireland/Europski odbor za zaštitu podataka.
(
6
)	Kad je riječ o pokušaju kategorizacije, vidjeti Eliantonio, M., „Access to justice in composite procedures for the implementation of EU law: The story so far”, u Van Creynenbreugel, P. i Wildemeersch, J. (ur.), Questions choisies de droit européen des affaires/Selected Issues in European Business Law: 60 ans d’études juridiques européennes à Liège/60 years of European legal studies at Liège, Bruylant, 2023., str. 189.–221.
(
7
)	Hofmann, H. C. H. objašnjava da su „složeni postupci postupci u više koraka kojima pridonose administrativni dionici iz različitih jurisdikcija, koji surađuju vertikalno između institucija i tijela Unije te institucija i tijela država članica, ili horizontalno između različitih institucija i tijela država članica odnosno u trostranim postupcima u kojima sudjeluju različite institucije i tijela država članica i Unije”; vidjeti Hofmann, H. C. H., „Composite decision making procedures in EU administrative law”, u Hofmann, H. C. H. i Türk, A. H., Legal Challenges in EU Administrative Law, Edward Elgar, Cheltenham, 2009., str. 136.
(
8
)	Za nedavni prikaz teorijskih i praktičnih pitanja koja se postavljaju u složenim postupcima vidjeti Bastos, F. B., Judging Composite Decision‑Making: The Transformation of European Administrative Law, Hart Publishing, Oxford, 2024.
(
9
)	U članku 55. stavku 1. OUZP‑a utvrđuje se da je „[s]vako nadzorno tijelo nadležno […] za obavljanje zadaća koje su mu povjerene i izvršavanje ovlasti koje su mu dodijeljene u skladu s ovom Uredbom na državnom području vlastite države članice”.
(
10
)	Vidjeti u tom pogledu uvodne izjave 9., 10. i 13. OUZP‑a.
(
11
)	Vidjeti članak 60. stavak 4. OUZP‑a.
(
12
)	U tom je pogledu EDPB‑ova uloga različita od one njegova prethodnika, odnosno Radne skupine iz članka 29., koja je osnovana u skladu s člankom 29. stavkom 1. Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.) i koja je imala samo savjetodavni status.
(
13
)	Vidjeti i njegovu uvodnu izjavu 136.
(
14
)	Članak 65. stavak 5. OUZP‑a
(
15
)	Člankom 65. stavkom 6. OUZP‑a određuje se da se takva nacionalna odluka mora donijeti najkasnije u roku od mjesec dana nakon što EDPB nadzornom tijelu priopći svoju obvezujuću odluku.
(
16
)	Ako se nacionalno nadzorno tijelo ne slaže s EDPB‑ovom obvezujućom odlukom, njezinu valjanost može osporavati pred Općim sudom. Vidjeti, primjerice, tužbe povodom kojih je donesena presuda od 29. siječnja 2025.Data Protection Commission/Europski odbor za zaštitu podataka (T‑70/23, T‑84/23 i T‑111/23, EU:T:2025:116).
(
17
)	Cilj politike zaštite privatnosti je poštovanje žaliteljevih pravila u pogledu transparentnosti koja proizlaze iz članaka 12. i 14. OUZP‑a i vjerojatno iz članka 8. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Vidjeti općenito Radnu skupinu iz članka 29., Smjernice o transparentnosti na temelju Uredbe 2016/679, donesene 29. studenoga 2017. (WP260).
(
18
)	Vidjeti članak 99. stavak 2. OUZP‑a.
(
19
)	Vidjeti Data Protection Commission, Decision of the Data Protection Commission made pursuant to Section 111 of the Data Protection Act, 2018 and Articles 60 and 65 of the General Data Protection Regulation (Odluka irskog nadzornog tijela donesena u skladu s člankom 111. Zakona o zaštiti podataka iz 2018. i člancima 60. i 65. Opće uredbe o zaštiti podataka), 2021. (IN-18‑12-2) (u daljnjem tekstu: konačna nacionalna odluka), točku 3., dostupna na https://www.dataprotection.ie/sites/default/files/uploads/2022‑03/Full_decision_WhatsApp_Ireland‑August_2021.pdf
(
20
)	Vidjeti točku 4. konačne nacionalne odluke.
(
21
)	Vidjeti točku 4. pobijanog rješenja. Vidjeti i točku 23. konačne nacionalne odluke.
(
22
)	Vidjeti točku 5. pobijanog rješenja. Vidjeti i točku 23. konačne nacionalne odluke.
(
23
)	Vidjeti točku 5. pobijanog rješenja. Vidjeti i točku 24. konačne nacionalne odluke.
(
24
)	Vidjeti točku 5. pobijanog rješenja. Vidjeti i točku 25. konačne nacionalne odluke.
(
25
)	Točka 25. konačne nacionalne odluke
(
26
)	Prema mojem shvaćanju, žaliteljev postupak „raspršivanja uz gubitke” („lossy hashing”) u biti je tehnika šifriranja za pretvaranje telefonskih brojeva korisnika i nekorisnika njegove aplikacije za slanje poruka u brojčane oznake. Žalitelj bi tada brojčane oznake dijelio s trećim stranama. Za razliku od nacrta odluke irskog nadzornog tijela, EDPB je smatrao da su, s obzirom na to da žalitelj može izdvojiti i stoga ponovno identificirati ispitanike čak i na temelju tih „raspršenih” oznaka, raspršeni podaci osobni podaci u smislu OUZP‑a. Vidjeti u tom smislu točke 141. do 157. sporne odluke.
(
27
)	Vidjeti u tom smislu točku 11. pobijanog rješenja te točke 427. i 428. sporne odluke.
(
28
)	Vidjeti u tom smislu točku 11. pobijanog rješenja te točke 426. i 428. sporne odluke.
(
29
)	Vidjeti u tom smislu točku 11. pobijanog rješenja te točke 429. i 430. sporne odluke.
(
30
)	Vidjeti u tom pogledu točku 9. pobijanog rješenja.
(
31
)	Tako je primjerice u presudi od 18. lipnja 2024., Komisija/SRB (C‑551/22 P, u daljnjem tekstu: presuda Komisija/SRB, EU:C:2024:520), Sud objasnio da se utvrđenja iz presude od 6. svibnja 2021., ABLV Bank i dr./ESB (C‑551/19 P i C‑552/19 P, EU:C:2021:369) ne mogu automatski prenijeti na situaciju o kojoj je bila riječ u tom predmetu. U potonjoj je presudi Sud utvrdio da odluka Europske središnje banke da banka propada ili vjerojatno propada nije akt koji se može pobijati jer nije obvezujuć za Jedinstveni sanacijski odbor (u daljnjem tekstu: SRB), tako da bi tužbu za poništenje trebalo podnijeti protiv akta koji je donio SRB. Međutim, to ne znači da je akt koji SRB donese u okviru sanacijskog postupka uvijek akt koji se može pobijati. Kad se donosi u drugoj fazi sanacijskog postupka, akt koji donosi to tijelo nije akt koji se može pobijati ako nema obvezujuće pravne učinke za Europsku komisiju, koja je u tom složenom postupku ovlaštena donijeti konačnu odluku.
(
32
)	Stoga Sud ponekad treba objasniti zašto se utvrđenja iz njegovih prethodnih presuda ne mogu primijeniti na presudu koju u tom trenutku donosi. Vidjeti u tom pogledu presudu Komisija/SRB, t. 92.
(
33
)	Presuda od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija (60/81, u daljnjem tekstu: presuda IBM, EU:C:1981:264, t. 9.)
(
34
)	Presuda od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija (C‑463/10 P i C‑475/10 P, u daljnjem tekstu: presuda Deutsche Post, EU:C:2011:656)
(
35
)	Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da su pitanja koja se odnose na dopuštenost tužbe za poništenje pitanja javnog poretka koja se mogu istaknuti u bilo kojem trenutku, čak i ako nije podnesena protužalba na temelju članka 176. stavka 2. Poslovnika Suda; vidjeti ex multis presude od 2. rujna 2021., Ja zum Nürburgring/Komisija (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, t. 52. i 53. i navedena sudska praksa) i od 21. rujna 2023., China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products i dr./Komisija (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, t. 42. i 43. i navedena sudska praksa).
(
36
)	Vidjeti ex multis presude od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće (C‑122/95, EU:C:1998:94, t. 35.) i od 26. rujna 2024., WEPA Hygieneprodukte i dr./Komisija (C‑795/21 P i C‑796/21 P, EU:C:2024:807, t. 63. i 73.).
(
37
)	Vidjeti članak 65. stavak 5. prvu rečenicu OUZP‑a.
(
38
)	Vidjeti u tom smislu presude od 5. travnja 1979., Orlandi/Komisija (117/78, EU:C:1979:109, t. 11.) i od 26. rujna 2013., PPG i SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594, t. 33.).
(
39
)	Vidjeti ex multis presudu od 26. rujna 2024., WEPA Hygieneprodukte i dr./Komisija (C‑795/21 P i C‑796/21 P, EU:C:2024:807, t. 68. do 71.).
(
40
)	Vidjeti po analogiji presudu od 26. rujna 2013., PPG i SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594, t. 29. do 33.), koja se odnosila na objavu popisa tvari samo na internetskoj stranici Europske agencije za kemikalije, koju je Sud ipak smatrao objavljenom odlukom.
(
41
)	Vidjeti u tom smislu ex multis presudu od 26. rujna 2024., Covestro Deutschland i Njemačka/Komisija (C‑790/21 P i C‑791/21 P, EU:C:2024:792, t. 82.) i od 26. rujna 2024., WEPA Hygieneprodukte i dr./Komisija (C‑795/21 P i C‑796/21 P, EU:C:2024:807, t. 72. i 73.), pri čemu se u potonjoj presudi objašnjava da se, u interesu pravne sigurnosti, rokovi za podnošenje tužbe trebaju odrediti objektivno i sa sigurnošću u pogledu svih stranaka koje o toj odluci nisu obaviještene, neovisno o žaliteljevu mogućem prethodnom saznanju za taj akt.
(
42
)	O mogućoj praktičnoj razlici između pozivanja na obvezujuće pravne učinke ili samo pravne učinke kako bi se utvrdilo može li se akt pobijati vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Belgija/Komisija (C‑16/16 P, EU:C:2017:959, t. 59.
et seq.).
(
43
)	Vidjeti članak 173. UEEZ‑a (moje isticanje). Dodajem da se člankom 33. Ugovora o osnivanju Europske zajednice za ugljen i čelik predviđao pozitivan popis akata koji se mogu pobijati, u kojem su bile navedene „odluke” i „preporuke”. U skladu s njegovim člankom 14. ti su akti bili definirani kao akti s obvezujućom pravnom snagom. Stoga se u ranoj sudskoj praksi Suda, koja je utjecala na njegovu kasniju sudsku praksu, ispitivala „obvezujuća” priroda akta kako bi se odlučilo može li on činiti osnovu za podnošenje tužbe za poništenje. Vidjeti primjerice presude od 16. srpnja 1956., Fédération charbonnière de Belgique/Visoko tijelo (8/55, EU:C:1956:7, t. 256.); od 10. prosinca 1957., Société des usines à tubes de la Sarre/Visoko tijelo (1/57 i 14/57, EU:C:1957:13, t. 114.) i od 15. ožujka 1967., CBR i dr./Komisija (8/66 do 11/66, EU:C:1967:7, t. 91.).
(
44
)	Tako se preporuke i mišljenja danas definiraju u članku 288. UFEU‑a, ali je ista definicija bila predviđena člankom 189. UEEZ‑a.
(
45
)	U presudi od 31. ožujka 1971., Komisija/Vijeće (22/70, EU:C:1971:32, t. 39.), Sud je uputio na akte čiji je cilj proizvoditi „pravne učinke”. Međutim, tim se izrazom u nedavnoj sudskoj praksi opisuje akte koji proizvode „obvezujuće pravne učinke”. Vidjeti primjerice presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 62. i navedena sudska praksa).
(
46
)	Vidjeti u pogledu povlaštenih tužitelja primjerice rješenje od 17. svibnja 1989., Italija/Komisija (151/88, EU:C:1989:201, t. 22. i 23.) i presudu od 25. listopada 2017., Slovačka/Komisija (C‑593/15 P i C‑594/15 P, EU:C:2017:800, t. 63. do 65.).
(
47
)	Kada tužbu podnosi povlašteni tužitelj, to pitanje u svakom slučaju nije relevantno. No, kao što sam to već objasnila, Sud treba utvrditi je li pobijani akt pravno obvezujuć čak i u pogledu povlaštenih tužitelja. Međutim, u dvjema odlukama Suda – koje se, prema mojem saznanju, nikad nisu ponovile – Sud je odbio tužbu povlaštenog tužitelja (u oba je predmeta tužitelj bila nizozemska vlada) jer Komisijina odluka, čije se poništenje tražilo, nije imala obvezujuće pravne učinke za tužitelja. Vidjeti u tom pogledu presudu od 5. listopada 1999., Nizozemska/Komisija (C‑308/95, EU:C:1999:477, t. 26. i 29.) i rješenje od 28. siječnja 2004., Nizozemska/Komisija (C‑164/02, EU:C:2004:54, t. 18. i 22.). Za kritičko promišljanje o tim dvjema presudama vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Italija/Komisija (C‑301/03, EU:C:2005:550, t. 52. i 53.).
(
48
)	Vidjeti u tom pogledu, kad je riječ o sudskoj praksi o unutarnjim uputama i smjernicama, Lenaerts, K., Gutman, K. i Nowak, J. T., EU Procedural Law, 2. izdanje, Oxford European Union Law Library, Oxford, 2023., str. 286., t. 7.21. do 7.22.
(
49
)	To jasno proizlazi iz sudske prakse u području državnih potpora, prema kojoj Komisijina odluka kojom postojeću potporu proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem i nalaže državi članici da vrati tu potporu pravno obvezujuća samo za tu državu članicu, ali je može pobijati i korisnik navedene potpore. Vidjeti primjerice presudu od 19. listopada 2000., Italija i Sardegna Lines/Komisija (C‑15/98 i C‑105/99, EU:C:2000:570, t. 31. do 37.).
(
50
)	Vidjeti u tom pogledu presudu IBM, t. 10., i presudu od 26. siječnja 2010., Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, t. 58.).
(
51
)	Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika K. Roemera u spojenim predmetima CBR i dr./Komisija (8/66 do 11/66, neobjavljeno, EU:C:1967:2, t. 103.).
(
52
)	Vidjeti u tom pogledu nedavnu presudu od 13. veljače 2025., Swissgrid/Komisija (C‑121/23 P, EU:C:2025:83, t. 46.) (u kojoj se objašnjava da kada tužitelj u postupku povodom tužbe za poništenje nije adresat pobijanog akta, „dovoljno je utvrditi da je cilj tog akta proizvesti obvezujuće pravne učinke, među ostalim, u odnosu na njegove adresate” jer, u toj fazi, „nije potrebno provjeriti utječu li ti pravni učinci na tužiteljeve interese, bitno mijenjajući njegov pravni položaj” s obzirom na to da se taj element utvrđuje u fazi ocjene pretpostavke propisane četvrtim stavkom članka 263. UFEU‑a).
(
53
)	Moje isticanje
(
54
)	Vidjeti točke 38. i 39. pobijanog rješenja. Osim presude IBM, Opći sud oslanja se i na presudu od 18. studenoga 2010., NDSHT/Komisija (C‑322/09 P, EU:C:2010:701, t. 45.), u kojoj se upućuje na druge predmete u kojima se također navodi točka 9. presude IBM.
(
55
)	Moje isticanje
(
56
)	Vidjeti primjerice ex multis presudu od 31. ožujka 1998., Francuska i dr./Komisija (C‑68/94 i C‑30/95, EU:C:1998:148, t. 62.), od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, t. 29.); od 26. siječnja 2010., Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, t. 51.) i presudu Komisija/SRB, t. 65.
(
57
)	Vidjeti ex multis rješenje od 3. srpnja 2007., Commune de Champagne i dr./Vijeće i Komisija (T‑212/02, EU:T:2007:194, t. 86. i 88.) i presude od 26. studenoga 2018., Shindler i dr./Vijeće (T‑458/17, EU:T:2018:838, t. 30.) i od 10. ožujka 2021., ViaSat/Komisija (T‑245/17, EU:T:2021:128, t. 68.).
(
58
)	Vidjeti primjerice mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u predmetu Reynolds Tobacco i dr./Komisija (C‑131/03 P, EU:C:2006:228, t. 102. i 103.), u kojem naglašava da se čini da je Sud zahtjevu da je akt obvezujuć općenito dodao i zahtjev da je akt obvezujuć za tužitelja o kojem je riječ.
(
59
)	Ispuštena su upućivanja na navedenu sudsku praksu.
(
60
)	Rješenje od 14. srpnja 2010., Deutsche Post/Komisija (T‑570/08, neobjavljeno, EU:T:2010:311)
(
61
)	Vidjeti primjerice presudu od 21. prosinca 2021., Algebris (UK) i Anchorage Capital Group/SRB (C‑934/19 P, EU:C:2021:1042, t. 87. i sljedeće).
(
62
)	Vidjeti u tom smislu presudu Deutsche Post, t. 40. do 47.
(
63
)	Presuda Deutsche Post, t. 54.
(
64
)	Presuda Deutsche Post, t. 63.
(
65
)	Presuda Deutsche Post, t. 66. do 75.
(
66
)	Točke 42. do 49. pobijanog rješenja
(
67
)	Rješenje od 14. srpnja 2010., Deutsche Post/Komisija (T‑570/08, neobjavljeno, EU:T:2010:311)
(
68
)	Vidjeti u tom smislu točke 43. i 44. pobijanog rješenja (u kojima se najprije utvrđuje da međumjere u složenim postupcima načelno nisu akti koji se mogu pobijati, a zatim da se „[i]znimke od [tog] načela […] odnose […] na slučajeve u kojima međumjera ima samostalne pravne učinke”).
(
69
)	Točka 44. pobijanog rješenja
(
70
)	Presuda IBM, t. 10., moje isticanje
(
71
)	Isto se može reći za utvrđenje Suda u točki 52. presude od 26. siječnja 2010., Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40), na koju se Opći sud također pozvao u točki 43. pobijanog rješenja.
(
72
)	Iako Sud prilikom opisivanja konteksta konkretnog predmeta upućuje na pojam „pripremni” akt u složenom postupku, ipak ne isključuje mogućnost pobijanja takvog akta ako se utvrdi da proizvodi samostalne pravne učinke u okviru tog postupka. Vidjeti primjerice presudu Komisija/SRB, t. 93., u kojoj se objašnjava da „[u] takvom složenom postupku akti doneseni tijekom pripremnih faza donošenja konačnog akta ne mogu biti predmet tužbe za poništenje ako ne proizvode samostalne pravne učinke”) (moje isticanje).
(
73
)	Kao što sam to objasnila, obvezujući učinci EDPB‑ove odluke donesene u okviru mehanizma konzistentnosti u odnosu na nacionalna nadzorna tijela predviđa se člankom 65. stavkom 1. OUZP‑a.
(
74
)	Točka 51. pobijanog rješenja
(
75
)	Vidjeti presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 43. i navedena sudska praksa).
(
76
)	Čini mi se da je prvi predmet u kojem se upućuje na „kumulativnu” prirodu tih kriterija presuda od 10. rujna 2009., Komisija/Ente per le Ville vesuviane i Ente per le Ville vesuviane/Komisija (C‑445/07 P i C‑455/07 P, EU:C:2009:529, t. 45.), koja se odnosila na financijsku pomoć koja se uz pomoć nacionalnih tijela odobrila iz Europskog fonda za regionalni razvoj.
(
77
)	U praksi se najčešće javlja situacija u kojoj akt Unije zahtijeva donošenje dodatne provedbene mjere kako bi se „doprlo” do tužitelja. Međutim, takva situacija nije jedina u kojoj se akt može izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu. Postoje akti koji utječu na pravnu situaciju pojedinca a da pritom nema potrebe za provedbenom mjerom. To vrijedi za akte opće primjene, kao što su uredbe. U tom pogledu valja razmotriti primjerice situaciju o kojoj je bila riječ u presudi od 1. travnja 2004., Komisija/Jégo‑Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210). U okolnostima tog predmeta obvezna upotreba mreža s minimalnom veličinom oka mrežnog tega kako bi se smanjio ulov juvenilnog oslića naložila se izravno tužiteljevu ribarskom poduzeću, pri čemu nisu bile potrebne nikakve provedbene mjere. Najnovijom izmjenom članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, koja proizlazi iz Lisabonskog ugovora, podnošenje tužbe za poništenje omogućilo se i za pobijanje regulatornih akata koji ne zahtijevaju donošenje provedbenih mjera a da pritom nije potrebno dokazati osobni utjecaj. Međutim, tužitelj ipak mora dokazati da se pobijani akt odnosi izravno na njega. Takvo dokazivanje neće obuhvaćati drugi „kumulativni” kriterij koji proizlazi iz sudske prakse, odnosno kriterij provedbenih mjera, s obzirom na to da u takvoj situaciji ne postoje provedbene mjere koje služe kao „most” između spornog akta i tužitelja.
(
78
)	Za noviju potvrdu u pogledu direktiva, koje uvijek podrazumijevaju provedbene mjere, vidjeti presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 70.).
(
79
)	Vidjeti točku 51. pobijanog rješenja.
(
80
)	Vidjeti presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 71. do 74.).
(
81
)	Točka 64. pobijanog rješenja
(
82
)	Vidjeti primjerice presude od 19. listopada 2000., Italija i Sardegna Lines/Komisija (C‑15/98 i C‑105/99, EU:C:2000:570, t. 31. i 34.) i od 29. travnja 2004., Italija/Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, t. 39.).
(
83
)	Isto vrijedi i za sudsku praksu na koju se Opći sud poziva u točki 65. pobijanog rješenja, koja se odnosila na Komisijinu odluku upućenu državi članici kojom se toj državi nalaže da smanji određena financijska sredstva Unije dodijeljena poduzetniku. Sud je utvrdio da se Komisijina odluka izravno odnosi na poduzetnika u takvoj situaciji, pri čemu nije doveo u pitanje potrebu za provedbenim mjerama države članice.
(
84
)	Točka 64. pobijanog rješenja
(
85
)	Točka 53. pobijanog rješenja
(
86
)	Žalitelj usto osporava EDPB‑ovu ovlast da zadire u metodu izračuna ili u iznos novčanih kazni, pri čemu tvrdi da se OUZP‑om, kao i pravilima propisanima nacionalnim pravom, ona prepušta nacionalnom nadzornom tijelu. Bit će potrebno ocijeniti osnovanost potonje tvrdnje, o kojoj Sud ne može odlučivati u ovom žalbenom postupku.
(
87
)	Vidjeti točke 57. do 59. pobijanog rješenja. Činjenica da EDPB nije iznio svoje stajalište o tome je li društvo WhatsApp djelovalo kao voditelj obrade ili izvršitelj obrade osobnih podataka koji proizlaze iz „postupka raspršivanja uz gubitke” ne mijenja činjenicu da irsko nadzorno tijelo obvezuje EDPB‑ovo utvrđenje da taj postupak predstavlja obradu osobnih podataka.
(
88
)	Opći sud naveo je u točkama 55. i 56. pobijanog rješenja pitanja o kojima je u svojoj konačnoj nacionalnoj odluci odlučio EDPB i pitanja o kojima je usto odlučilo i irsko nadzorno tijelo.
(
89
)	Vidjeti točku 60. pobijanog rješenja.
(
90
)	Vidjeti ex multis presude od 3. lipnja 2021., Mađarska/Parlament (C‑650/18, EU:C:2021:426, t. 38. i navedena sudska praksa) i presudu Komisija/SRB, t. 65. i navedenu sudsku praksu.
(
91
)	U tom se pogledu Opći sud poziva na presudu od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, t. 40.); vidjeti točku 68. pobijanog rješenja.
(
92
)	Vidjeti presudu od 22. listopada 1987., Foto‑Frost (314/85, EU:C:1987:452, t. 17.).
(
93
)	Presuda od 9. ožujka 1994. (C‑188/92, EU:C:1994:90, t. 26.)
(
94
)	Presuda od 25. srpnja 2018. (C‑135/16, EU:C:2018:582, t. 17. i navedena sudska praksa)
(
95
)	Presuda od 25. srpnja 2018., Georgsmarienhütte i dr. (C‑135/16, EU:C:2018:582, t. 18.)
(
96
)	Vidjeti u tom pogledu primjerice presudu od 10. ožujka 2021., Von Aschenbach & Voss (C‑708/19, EU:C:2021:190, t. 33. i 49.).
(
97
)	Presuda od 3. prosinca 2019., Iccrea Banca (C‑414/18, u daljnjem tekstu: presuda Iccrea Banca, EU:C:2019:1036)
(
98
)	Presuda Iccrea Banca, t. 72. i 74.
(
99
)	Potrebno je, međutim, reći da je ovo objašnjenje valjano samo ako ne postoji nikakva dvojba da je društvo WhatsApp doista imalo aktivnu procesnu legitimaciju pred sudovima Unije. Ako, suprotno tomu, društvo WhatsApp nije imalo aktivnu procesnu legitimaciju pred Općim sudom za osporavanje valjanosti sporne odluke, kao što to tvrdi taj sud, tom se društvu ne bi trebalo onemogućiti da istakne prigovor nevaljanosti pred nacionalnim sudom.
(
100
)	Vidjeti točku 40. pobijanog rješenja.
(
101
)	Relevantni dio uvodne izjave 143. OUZP‑a glasi kako slijedi: „Kada se odluke Odbora izravno odnose na pojedinog voditelja obrade, izvršitelja obrade ili podnositelja pritužbe, ta osoba može pokrenuti postupak za poništenje tih odluka u roku od dva mjeseca od njihove objave na internetskim stranicama Odbora, u skladu s člankom 263. UFEU‑a”.
(
102
)	Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Georgsmarienhütte i dr. (C‑135/16, EU:C:2018:120, t. 43.). Vidjeti i argumente istaknute u mišljenju nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće (C‑50/00 P, EU:C:2002:197, t. 40. i sljedeće), koji još uvijek vrijede.
(
103
)	Vidjeti točku 70. pobijanog rješenja.
(
104
)	Vidjeti presudu od 14. prosinca 2000., Masterfoods i HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, t. 39. i navedena sudska praksa).
(
105
)	Vidjeti presude od 14. prosinca 2000., Masterfoods i HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, t. 57.) i od 25. srpnja 2018., Georgsmarienhütte i dr. (C‑135/16, EU:C:2018:582, t. 24. i navedena sudska praksa).
(
106
)	Vidjeti presudu Meta Platforms Ireland Ltd/Data Protection Commission (odobreno) [2024.] IEHC 264 od 10. svibnja 2024., u čijoj se točki 49. navodi da se „Zakonska žalba i postupak sudskog nadzora općenito prekidaju do donošenja odluke u postupku WhatsApp koji je trenutačno u tijeku pred Sudom”).
(
107
)	Vidjeti presudu od 25. srpnja 2018., Georgsmarienhütte i dr. (C‑135/16, EU:C:2018:582, t. 25.).
(
108
)	Točka 40. pobijanog rješenja