62022CJ0602_RES
Asia C-602/22 P
ABLV Bank AS, selvitystilassa
vastaan
yhteinen kriisinratkaisuneuvosto
Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 11.12.2025
Muutoksenhaku – Talous- ja rahapolitiikka – Pankkiunioni – Asetus (EU) N:o 806/2014 – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi luottolaitoksia ja tiettyjä sijoituspalveluyrityksiä varten – 7 artikla – Tehtävänjako yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa – 18 artikla – Kriisinratkaisumenettely – Edellytykset – Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston päätös olla antamatta kriisinratkaisumääräystä – Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston toimivalta
Talous- ja rahapolitiikka – Talouspolitiikka – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi luottolaitoksia ja tiettyjä sijoituspalveluyrityksiä varten – Päätös olla antamatta kriisinratkaisumääräystä – Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston yksinomainen toimivalta – Edellytys – Kriisinratkaisumenettelyn aloittamisen kumulatiiviset edellytykset eivät täyty
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1–6 kohta)
(ks. 71–84 kohta)
Euroopan unionin toimielimet – Toimivallan käyttäminen – Toimivallan siirtäminen – Edellytykset – Päätöksentekovallan delegoiminen virastoille – Delegointityypit ja vaikutukset – Selkeästi rajoitetun täytäntöönpanovallan delegoiminen – Delegoimisen kohteena olevaa toimivaltaa ei ole muutettu huomattavasti – Sellaisen harkintavallan delegoiminen, joka merkitsee laajaa harkinnanvapautta asianomaisen politiikan alan perustavanlaatuisista kysymyksistä – Mahdollinen vastuun siirtäminen
(SEUT 290 artikla)
(ks. 87–90 kohta)
Euroopan unionin toimielimet – Toimivallan käyttäminen – Toimivallan siirtäminen – Edellytykset – Päätöksentekovallan delegoiminen yhteiselle kriisinratkaisuneuvostolle (SRB) – Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy kriisinratkaisumääräyksen – Laaja harkintavalta – Normatiiviset säännökset, joilla vältetään vastuun siirtäminen komissiolta kriisinratkaisuneuvostolle
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1–7 kohta)
(ks. 91, 92, 97 ja 99 kohta)
Kumoamiskanne – Kannekelpoiset toimet – Käsite – Toimet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia – Valmistelevat toimet – Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) päätös antaa kriisinratkaisumääräys – Voimaantulo – Sitovien oikeusvaikutusten puuttuminen – Tällainen päätös ei kuulu mainitun käsitteen piiriin – Komission tai Euroopan unionin neuvoston hyväksymispäätös, jossa vahvistetaan lopullisesti kriisinratkaisumääräyksen sisältö – Kuuluminen käsitteen piiriin
(SEUT 263 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1–8 kohta ja 30 artiklan 1 ja 2 kohta)
(ks. 94 ja 96 kohta)
Euroopan unionin oikeus – Periaatteet – Oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan – Euroopan unionin perusoikeuskirjassa vahvistettu oikeus – Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) päätösten tuomioistuinvalvonta – Valvonta, joka rajoittuu tosiseikkojen aineellisen paikkansapitävyyden ja sen, ettei asiassa ole tehty ilmeistä arviointivirhettä, tarkistamiseen – Laiminlyöntiä ei ole tapahtunut
(SEUT 263 artikla; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla)
(ks. 129–132 kohta)
Talous- ja rahapolitiikka – Talouspolitiikka – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi luottolaitoksia ja tiettyjä sijoituspalveluyrityksiä varten – Kriisinratkaisumääräyksen antaminen – Edellytykset – Kykenemättömyyden tai todennäköisen kykenemättömyyden taustalla olevia olosuhteita ei oteta huomioon
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 58 perustelukappale sekä 18 artiklan 1 ja 4 kohta)
(ks. 156 kohta)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi saatettiin unionin yleisen tuomioistuimen 6.7.2022 antamasta tuomiosta ABLV Bank v. SRB (T-280/18, EU:T:2022:429) tehty valitus, jonka se suuressa jaostossa kokoontuneena hylkää, ottaa tässä yhteydessä ensimmäistä kertaa kantaa yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (jäljempänä kriisinratkaisuneuvosto) toimivaltaan tehdä päätös siitä, ettei kriisinratkaisumääräystä anneta.
Valittaja ABLV Bank AS on Latviaan sijoittautunut luottolaitos ja ABLV-konsernin emoyhtiö. ABLV Bank Luxembourg SA on Luxemburgiin sijoittautunut luottolaitos ja yksi ABLV-konsernin tytäryhtiöistä, jonka ainoa osakkeenomistaja valittaja on. Nämä kaksi laitosta oli luokiteltu ”merkittäviksi yhteisöiksi”, ja tämän perusteella Euroopan keskuspankki (EKP) valvoi niitä yhteisen valvontamekanismin (YVM) puitteissa. (
1
)
United States Department of the Treasury (Yhdysvaltain valtiovarainministeriö, Amerikan yhdysvallat) julkisti 13.2.2018 toimenpide-ehdotuksen, jonka mukaan valittaja olisi nimettävä laitokseksi, johon liittyy suuri rahanpesun riski. Tämän ilmoituksen jälkeen valittaja ei enää voinut suorittaa maksuja Yhdysvaltain dollareissa. EKP antoi Finanšu un kapitāla tirgus komisijalle (rahoitus- ja pääomamarkkinoiden valvontaviranomainen, Latvia) ja Commission de surveillance du secteur financier’lle (rahoitusalan valvontaviranomainen, Luxemburg) kehotuksen määrätä ABLV Bankin taloudellisten velvoitteiden maksamisen keskeyttämisestä. EKP katsoi 23.2.2018, että valittaja ja ABLV Bank Luxembourg olivat kykenemättömiä tai todennäköisesti kykenemättömiä jatkamaan toimintaansa. Kriisinratkaisuneuvosto katsoi 23.3.2018 antamissaan valittajaa ja ABLV Luxembourgia koskevassa kahdessa päätöksessä päätelmään, jonka EKP oli tehnyt niiden kykenemättömyydestä tai todennäköisestä kykenemättömyydestä toimintansa jatkamiseen, yhtyen, että niitä koskeva kriisinratkaisutoimi ei ollut yleisen edun kannalta välttämätön. (
2
)
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Siltä osin kuin on kyse valittajan väittämästä oikeudellisesta virheestä, joka koskee unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaa asetuksen N:o 806/2014 18 artiklasta ja jolla hylättiin kanneperuste, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvostolla ei ollut toimivaltaa tehdä kyseisessä säännöksessä tarkoitettua muodollista päätöstä siitä, ettei kriisinratkaisumääräystä anneta, unionin tuomioistuin muistuttaa ensinnäkin, että sen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on. (
3
)
Ensinnäkin kyseisen asetuksen 18 artiklan (
4
) sanamuodosta ilmenee, että kriisinratkaisuneuvosto antaa kriisinratkaisumääräyksen, joka koskee muun muassa merkittävinä pidettäviä rahoituslaitoksia ja konserneja, vain, jos se katsoo, että asiassa täyttyvät mainitussa asetuksessa säädetyt edellytykset (
5
) eli ensinnäkin se, että asianomainen yhteisö tai konserni on kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, toiseksi se, että kriisinratkaisulle ei ole vaihtoehtoisia toimenpiteitä, ja kolmanneksi se, että kriisinratkaisu on tarpeen yleisen edun vuoksi.
Ensimmäisen edellytyksen osalta asetuksesta N:o 806/2014 (
6
) ilmenee, että EKP tekee kriisinratkaisuneuvostoa kuultuaan arvioinnin siitä, onko asianomainen yhteisö tai konserni kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa (jäljempänä arviointi), ja että kriisinratkaisuneuvosto voi tehdä tällaisen arvioinnin ainoastaan sen jälkeen, kun se on ensin ilmoittanut EKP:lle aikomuksestaan, ja ainoastaan, jos EKP ei tee kyseistä arviointia kolmen kalenteripäivän kuluessa tämän tiedon vastaanottamisesta. Tällaisen EKP:n suorittaman arvioinnin seurauksena aloitetaan kyseisen asetuksen 18 artiklassa tarkoitettu menettely, jossa kriisinratkaisuneuvosto tutkii mainitut, asetuksessa säädetyt edellytykset. (
7
) Kyseisessä säännöksessä säädetään siten kriisinratkaisuneuvoston toimivallasta tutkia nämä edellytykset kaikissa tapauksissa, joissa kriisinratkaisumenettely aloitetaan EKP:n ilmoittaman tai kriisinratkaisuneuvoston mahdollisesti itse tekemän arvioinnin perusteella, joskaan kyseinen artikla ei sisällä nimenomaisia tietoja siitä, mihin jatkotoimiin kriisinratkaisumenettelyssä on ryhdyttävä, jos kriisinratkaisuneuvosto katsoo, etteivät kyseiset edellytykset täyty. Lisäksi on niin, että vaikka asetuksen N:o 806/2014 säännöksissä (
8
) asetetaan kriisinratkaisumääräyksen voimaantulon edellytykseksi se, että komissio hyväksyy sen, jos komissio itse tai neuvosto ei ole vastustanut sitä, niiden tällaisesta osallistumisesta ei ole säädetty sen tilanteen varalta, ettei kriisinratkaisumääräystä anneta, jolloin kyseessä on kyseisessä asetuksessa säädetyn kriisinratkaisumenettelyn viimeinen vaihe.
Tämän jälkeen unionin tuomioistuin esittää asiayhteyden osalta yhtäältä, että asetuksen N:o 806/2014 7 artiklan 2 kohta ei sulje pois kriisinratkaisuneuvoston toimivaltaa tehdä päätös siitä, ettei kriisinratkaisumääräystä anneta. Vaikka kyseisen säännöksen eri kieliversiot eroavat toisistaan, unionin tuomioistuin muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden tekstin puhtaasti sanamuodon mukaiselle tulkinnalle, joka perustuu yhden tai useamman kieliversion tekstiin syrjäyttäen muut, ei voida antaa etusijaa vaan unionin oikeussääntöjen soveltamisen yhtenäisyys edellyttää niiden tulkitsemista ottaen muun muassa huomioon kaikilla kielillä laaditut versiot. Toisaalta asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 33 perustelukappaleessa täsmennetään, että kriisinratkaisuneuvoston olisi valmisteltava kaikki ”kriisinratkaisumenettelyä koskevat päätökset” ja mahdollisimman pitkälle annettava ne, mikä osoittaa, että unionin lainsäätäjä on tulkinnut laajasti niiden päätösten tyyppejä, joiden antaminen on kriisinratkaisuneuvoston tehtävänä yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa.
Asetuksen N:o 806/2014 tavoitteista on vielä todettava, että sen johdanto-osan perustelukappaleista (
9
) ilmenee, että asetuksen tarkoituksena on ottamalla käyttöön yhdenmukainen ja keskitetty päätöksentekomenettely kriisinratkaisun alalla varmistaa nopeampi ja tehokkaampi päätöksentekomenettely kriisinratkaisua varten pankkiunionissa, jotta voidaan erityisesti taata parempi ennustettavuus pankin kykenemättömyydestä jatkaa toimintaansa, säilyttää rahoitusvakaus, varmistaa keskeisten rahoituspalvelujen jatkuvuus ja suojata tallettajia. EKP:n arvioinnista, jonka mukaan asianomainen yhteisö on kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, (
10
) seuraa, että kriisinratkaisuneuvosto aloittaa asetuksen 18 artiklassa säädetyn menettelyn ja näin ollen tutkii siinä säädetyt edellytykset.
Unionin tuomioistuin katsoo näin ollen, että mainitun 18 artiklan tulkitseminen siten, että kriisinratkaisuneuvostolla ei ole toimivaltaa tehdä päätöstä siitä, ettei kriisinratkaisumääräystä anneta, jos se katsoo, etteivät kyseiset edellytykset täyty, ei mahdollistaisi riittävän läpinäkyvyyden varmistamista kriisinratkaisuneuvoston toteuttaman kriisinratkaisumenettelyn lopputuloksen osalta sen jälkeen, kun on todettu, että yhteisö on kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, ja siten tietyn ennakoitavuuden varmistamista tällaisen kykenemättömyyden seurausten ja erityisesti tällaisen toteamuksen jälkeen toteutettavien toimenpiteiden osalta. Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin muistuttaa, että siinä tapauksessa, että kriisinratkaisuneuvosto katsoo, etteivät kyseiset edellytykset täyty, tätä koskeva päätelmä on kriisinratkaisumenettelyn viimeinen vaihe. (
11
) Läpinäkyvyyden vuoksi on kuitenkin tärkeää, että kansallisille toimivaltaisille viranomaisille ilmoitetaan kriisinratkaisuneuvoston toteuttaman kriisinratkaisumenettelyn tuloksista.
Niinpä unionin tuomioistuin toteaa, että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, että asetuksen N:o 806/2014 18 artiklaa on tulkittava siten, että kriisinratkaisuneuvosto on toimivaltainen tekemään päätöksen siitä, ettei kriisinratkaisumääräystä anneta, jos se katsoo, että kyseisen artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset eivät täyty.
Toiseksi unionin tuomioistuin katsoo, että tätä päätelmää ei horjuta 13.6.1958 annettuun tuomioon Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7) ja 18.6.2024 annettuun tuomioon komissio v. SRB (C 551/22 P, EU:C:2024:520) perustuva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö.
Tältä osin unionin tuomioistuin muistuttaa, että asetuksella N:o 806/2014 käyttöön otettu järjestelmä perustuu toteamukseen siitä, (
12
) että kriisinratkaisuvaltuuksien käyttö kuuluu unionin kriisinratkaisuperiaatteisiin, jotka ainoastaan unionin toimielimet voivat vahvistaa, ja että kunkin erillisen kriisinratkaisumääräyksen antamisessa voidaan käyttää harkintavaltaa, kun otetaan huomioon niiden huomattava vaikutus rahoitusvakauteen ja jäsenvaltioiden finanssipoliittiseen määräysvaltaan samoin kuin unioniin sinänsä. Unionin lainsäätäjä on näistä syistä katsonut tarpeelliseksi säätää neuvoston ja komission asianmukaisesta osallistumisesta eli osallistumisesta, joka vahvistaa kriisinratkaisuneuvoston tarvittavaa toiminnallista riippumattomuutta ja vastaa samalla unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä kehiteltyjä periaatteita, jotka koskevat toimivallan siirtämistä virastoille. (
13
)
Tarkemmin sanottuna unionin tuomioistuin on todennut asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan säännösten osalta, että niillä voidaan välttää vastuun siirtäminen. (
14
) Vaikka näissä säännöksissä annetaan kriisinratkaisuneuvostolle toimivalta arvioida kriisinratkaisumääräyksen antamisen edellytysten täyttymistä ja määrittää tällaisen määräyksen kannalta välttämättömät välineet, niissä annetaan komissiolle tai tilanteen mukaan neuvostolle vastuu sellaisten kriisinratkaisumääräyksen harkinnanvaraisten näkökohtien lopullisesta arvioinnista, jotka kuuluvat luottolaitosten kriisinratkaisua koskevaan unionin politiikkaan. Viimeksi mainitut näkökohdat edellyttävät sellaisten erilaisten tavoitteiden ja intressien punnitsemista, jotka liittyvät unionin rahoitusvakauden ja sisämarkkinoiden eheyden säilyttämiseen, jäsenvaltioiden finanssipoliittisen määräysvallan huomioon ottamiseen sekä osakkeenomistajien ja velkojien etujen suojaamiseen.
Lisäksi unionin tuomioistuin esittää, että vaikka kriisinratkaisuneuvostolla on laaja harkintavalta sen suhteen, onko yhteisö asetettava kriisinratkaisumenettelyyn, tätä harkintavaltaa säännellään objektiivisin perustein ja edellytyksin, joilla rajataan kriisinratkaisuneuvoston toiminta-alaa ja jotka liittyvät sekä kriisinratkaisuedellytyksiin että kriisinratkaisuvälineisiin. Lisäksi asetuksessa N:o 806/2014 säädetään komission ja neuvoston osallistumisesta menettelyyn, jonka päätteeksi annetaan kriisinratkaisumääräys, jonka voimaantulo edellyttää komission ja tilanteen mukaan neuvoston hyväksyntää. (
15
)
Unionin tuomioistuin on siten katsonut, että vaikka asetuksessa N:o 806/2014 (
16
) säädetään, että kriisinratkaisuneuvoston tehtävänä on laatia ja antaa kriisinratkaisumääräys, kriisinratkaisuneuvostolla ei kuitenkaan ole toimivaltaa toteuttaa toimea, jolla on itsenäisiä oikeusvaikutuksia, ja täsmentänyt, että tällaisessa menettelyssä komission hyväksyntä on välttämätön tekijä sekä tällaisen määräyksen voimaantulon että sen sisällön määrittämisen kannalta. Unionin tuomioistuin korostaa kuitenkin, ettei tästä voida päätellä sen katsoneen, ettei kriisinratkaisuneuvostolla ole missään tapauksessa toimivaltaa toteuttaa toimea, jolla on itsenäisiä oikeusvaikutuksia. On nimittäin niin, että 18.6.2024 annetussa tuomiossa komissio v. SRB (C 551/22 P, EU:C:2024:520) esitetyillä seikoilla pyritään perustelemaan arviointi, jonka mukaan kriisinratkaisumääräyksellä ei voi olla sitovia oikeusvaikutuksia komission hyväksymispäätöksestä riippumatta. Arviointi koskee siten ainoastaan kriisinratkaisumääräysten määräysosia.
Lisäksi on niin, että vaikka unionin tuomioistuin totesi, että komission ja neuvoston asianmukaista osallistumista edellytetään kriisinratkaisumääräyksen antamisen yhteydessä vastuun siirtymisen välttämiseksi, se tukeutui useiden päällekkäisten kriisinratkaisuneuvoston kriisinratkaisumääräyksen antamiselle ominaisten seikkojen kokonaisuuteen. Tällaisten seikkojen kokonaisuutta ei kuitenkaan ole silloin, kun kriisinratkaisuneuvosto päättää olla antamatta kriisinratkaisumääräystä.
Yhtäältä unionin tuomioistuin päätteli asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 6 kohdasta, että kriisinratkaisuneuvoston on kriisinratkaisumääräyksen antamiseksi arvioitava harkinnanvaraisesti kyseessä olevaan tilanteeseen liittyviä kahta erillistä näkökohtaa, joista ensimmäinen koskee sitä, täyttyvätkö edellytykset tällaisen määräyksen antamiselle, (
17
) ja toinen tarvittavien kriisinratkaisuvälineiden määrittämistä (
18
) ja tarvittaessa kriisinratkaisurahaston käyttöä. Se, että kriisinratkaisuneuvosto päättää olla antamatta kriisinratkaisumääräystä, edellyttää kuitenkin ainoastaan, että kriisinratkaisuneuvosto toteaa, että kumulatiiviset edellytykset, joiden perusteella tällainen määräys voidaan antaa, eivät täyty, mikä vapauttaa sen velvollisuudesta määrittää kriisinratkaisussa tarvittavat välineet, mikä edellyttää edellä mainittujen erilaisten tavoitteiden ja intressien erityistä punnitsemista.
Tästä seuraa, että niiden harkinnanvaraisten arviointien laajuus, jotka kriisinratkaisuneuvoston on tehtävä päättäessään olla antamatta kriisinratkaisumääräystä, on väistämättä suppeampi kuin niiden arviointien laajuus, jotka kriisinratkaisuneuvoston on tehtävä päättäessään antaa kriisinratkaisumääräyksen. Kriisinratkaisuneuvoston toimivaltaa arvioida, täyttyvätkö asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset, säännellään nimittäin objektiivisin perustein ja edellytyksin, joilla rajataan kriisinratkaisuneuvoston toiminta-alaa. (
19
)
Toisaalta on niin, että toisin kuin kriisinratkaisumääräys, päätös olla antamatta kriisinratkaisumääräystä ei voi itsessään johtaa konkreettisten toimenpiteiden määräämiseen tai varojen käyttämiseen, koska sen ainoana vaikutuksena on kriisinratkaisuneuvoston toteuttaman kriisinratkaisumenettelyn lopettaminen.
Kaiken edellä esitetyn perusteella unionin tuomioistuin siis hylkää perusteettomana valittajan perustelun, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa omaksumalle tulkinnalle mainitun asetuksen 18 artiklan 1 kohdasta ei löydy perustaa kyseisen säännöksen sanamuodosta tai koko asetuksesta eikä tulkinnassa oteta huomioon kyseisessä säännöksessä määritettyjä kriisinratkaisuneuvoston toimivallan rajoja, sellaisina kuin ne ilmenevät unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, joka perustuu 13.6.1958 annettuun tuomioon Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7) ja 18.6.2024 annettuun tuomioon komissio v. SRB (C-551/22 P, EU:C:2024:520).
Koska unionin tuomioistuin katsoo, että myös valittajan esittämät muut väitteet ja perustelut on hylättävä, se hylkää valituksen.
(
1
)	Luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille 15.10.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1024/2013 (EUVL 2013, L 287, s. 63) nojalla.
(
2
)	Yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 15.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 806/2014 (EUVL 2014, L 225, s. 1; jäljempänä yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annettu asetus) 18 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
(
3
)	Ks. tuomio 17.11.1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 kohta) ja tuomio 25.2.2025, BSH Hausgeräte (C-339/22, EU:C:2025:108, 27 kohta).
(
4
)	18 artiklan 1 ja 6 kohta.
(
5
)	Asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdan a–c alakohta.
(
6
)	Asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdan toinen alakohta.
(
7
)	Ks. vastaavasti tuomio 6.5.2021, ABVL Bank ym. v. EKP (C-551/19 P ja C-552/19 P, EU:C:2021:369, 67 kohta).
(
8
)	Asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 7 kohta.
(
9
)	Johdanto-osan 2, 10–12, 31, 58 ja 122 perustelukappale.
(
10
)	Asetuksen 806/2014 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
(
11
)	Asetuksen N:o 806/2014 18 artikla.
(
12
)	Olennaisilta osin asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 24 ja 26 perustelukappaleessa.
(
13
)	Tuomio 13.6.1958, Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7). Ks. vastaavasti myös tuomio 22.1.2014, Yhdistynyt kuningaskunta v. parlamentti ja neuvosto (C-270/12, EU:C:2014:18) ja tuomio 18.6.2024, komissio v. SRB (C-551/22 P, EU:C:2024:520, 69 kohta).
(
14
)	Oikeuskäytännössä, joka perustuu 13.6.1958 annettuun tuomioon Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7), tarkoitetulla tavalla.
(
15
)	Tuomio 18.6.2024, komissio v. SRB (C-551/22 P, EU:C:2024:520, 77 kohta).
(
16
)	7 ja 18 artikla.
(
17
)	Asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohta.
(
18
)	Asetuksen N:o 806/2014 22 artiklan 2 kohta.
(
19
)	Asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1, 4 ja 5 kohta.