62023CJ0236_RES
Asia C‑236/23
Mutuelle assurance des travailleurs mutualistes (Matmut)
vastaan
TNjaMAAF assurances SAjaFonds de garantie des assurances obligatoires de dommages (FGAO) jajaPQ
(Cour de cassationin (Ranska) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)
Ennakkoratkaisupyyntö – Pakollinen liikennevakuutus – Direktiivi 2009/103/EY – 3 ja 13 artikla – Vakuutussopimus, joka on tehty tavanomaista kuljettajaa koskevan tahallisen väärän ilmoituksen perusteella – Kansallinen säännöstö, jonka mukaan sellaista vahingonkärsijänä olevaa matkustajaa, joka on myös vakuutuksenottaja, vastaan voidaan vedota vakuutussopimuksen mitättömyyteen, joka johtuu vakuutuksenottajan sopimuksentekohetkellä tahallisesti antamista vääristä tiedoista – Oikeuksien väärinkäyttö – Kanne, joka on nostettu vakuutuksenottajaa vastaan hänen tahallisesta väärien tietojen antamisesta johtuvan vastuun toteamiseksi
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Liikennevakuutus – Pakollisen vakuutuksen kolmansille antaman suojan laajuus – Kansallinen säännöstö, jonka mukaan vahingonkärsijänä olevaa matkustajaa vastaan voidaan vedota vakuutussopimuksen mitättömyyteen, joka johtuu vakuutuksenottajan sopimuksentekohetkellä tahallisesti antamista vääristä tiedoista – Kansallinen säännöstö, jonka mukaan vakuutuksenantaja voi nostaa kanteen vakuutuksenottajaa vastaan saadakseen palautetuksi kaikki vakuutussopimuksen mukaisesti maksetut määrät – Tällaista säännöstöä ei voida hyväksyä – Edellytykset – Poikkeus – Oikeuden väärinkäyttö
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/103 3 artiklan ensimmäinen kohta ja 13 artiklan 1 kohta)
(ks. 32, 33, 35, 37–43, 46, 47 ja 50–66 kohta sekä tuomiolauselma)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin, jolta cour de cassation (Ranska) on pyytänyt ennakkoratkaisua, täsmentää vahinkoa kärsineille kolmansille osapuolille pakollisen liikennevakuutuksen antaman suojan laajuutta. Se toteaa, että direktiivi 2009/103 (
1
) on – jollei todeta oikeuksien väärinkäyttöä - esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa sallitaan se, että liikenneonnettomuudessa osallisena olleen ajoneuvon sellaista matkustajaa, joka on kärsinyt vahinkoa kyseisestä onnettomuudesta ja joka on myös vakuutuksenottaja, vastaan vedotaan liikennevakuutussopimuksen mitättömyyteen, joka johtuu siitä, että tämä vakuutuksenottaja on sopimusta tehtäessä antanut vääriä tietoja. Jos mitättömyyteen ei voida vedota tällaista vahingon kärsinyttä matkustajaa vastaan, direktiivi on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan vakuutuksenantaja voi nostaa kanteen tätä matkustajaa vastaan saadakseen palautetuksi kyseiselle vahingonkärsijälle vakuutussopimuksen mukaisesti maksetut määrät.
PQ teki lokakuussa 2012 Matmutin kanssa liikennevakuutussopimuksen ja ilmoitti sopimusta tehtäessä olevansa vakuutetun ajoneuvon ainoa kuljettaja. Kyseinen ajoneuvo, jota kuljetti päihtynyt TN, joutui syyskuussa 2013 liikenneonnettomuuteen toisen vakuutusyhtiön vakuuttaman ajoneuvon kanssa. Ensimmäisessä ajoneuvossa matkustajana ollut PQ loukkaantui kyseisessä onnettomuudessa.
TN:ää vastaan nostettiin syyte tribunal correctionnelissa (Ranska), ja hänen todettiin syyllistyneen muun muassa PQ:lle aiheutuneeseen vammantuottamukseen. Kyseinen tuomioistuin katsoi, että sopimus oli mitätön, koska vakuutettu oli antanut väärän tiedon tavanomaisen kuljettajan henkilöllisyydestä. Cour d’appel de Lyon (Ranska) pysytti tämän tuomion mutta katsoi kuitenkin, että kyseessä olevan vakuutussopimuksen mitättömyyteen ei voitu vedota PQ:ta vastaan, koska unionin oikeuden nojalla ei vakuutetun tahallisen väärien tietojen antamisen aiheuttamaan sopimuksen mitättömyyteen voida vedota vahingon kärsineitä tai heidän edunsaajiaan vastaan.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin, johon mainitusta tuomiosta valitettiin, pohtii, voidaanko vakuutussopimuksen mitättömyyteen vedota matkustajana ollutta vahinkoa kärsinyttä vastaan silloin, kun hän on myös vakuutuksenottaja ja antanut tahallisesti vääriä tietoja, ja tämä on johtanut kyseisen sopimuksen mitättömyyteen. Se pohtii myös sitä, voisiko vakuutuksenantaja tilanteessa, jossa todetaan, että vakuutussopimuksen mitättömyyteen ei voida vedota vahingon kärsinyttä vakuutuksenottajaa vastaan, nostaa tätä vahingonkärsijää vastaan kanteen saadakseen takaisin hänelle kaikki sopimuksen perusteella maksetut summat.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin unionin tuomioistuin huomauttaa, että unionin lainsäätäjän tavoitteena on vakiintuneesti ollut ajoneuvoilla aiheutetuista liikennevahingoista kärsineiden suojaaminen ja että se on myös jatkuvasti vahvistanut tällaista suojaa. Se korostaa, että direktiivin 2009/103 (
2
) mukaan vakuutusyhtiö ei voi evätä korvausta vakuutetun ajoneuvon aiheuttaman onnettomuuden kolmansilta vahinkoa kärsineiltä vetoamalla oikeussääntöihin tai vakuutussopimuslausekkeisiin, joilla suljetaan liikennevakuutuksen piiristä vahingot, jotka ovat aiheutuneet vakuutetun ajoneuvon käytöstä tai kuljettamisesta kolmansille esimerkiksi silloin, kun vahingot aiheuttaneilla henkilöillä ei ollut lupaa kuljettamiseen.
Liikenneonnettomuudessa vahingon kärsineen asemasta unionin tuomioistuin huomauttaa, että liikennevahingoista kärsineiden suojaamisen tavoite edellyttää, että ajoneuvon kuljettamista varten vakuutetun henkilön, joka oli kuitenkin onnettomuuden tapahtuessa kyseisen ajoneuvon matkustajana, oikeudellinen tilanne rinnastetaan muiden onnettomuudessa vahinkoa kärsineiden matkustajien tilanteeseen. Näin ollen sen perusteella, että matkustaja oli liikenneonnettomuuden tapahtumahetkellä vakuutuksenottaja, ei voida sulkea kyseistä henkilöä vahinkoa kärsineen kolmannen osapuolen käsitteen ulkopuolelle (
3
). Sama pätee tilanteeseen, jossa vakuutuksenottaja ei ole liikenneonnettomuudessa osallisena olevan ajoneuvon tavanomainen kuljettaja. Tästä seuraa, että se seikka, että vakuutuksenottaja PQ oli liikenneonnettomuuden tapahtuessa kyseisen ajoneuvon matkustaja, ei vaikuta hänen asemaansa vahinkoa kärsineenä kolmantena osapuolena.
Toiseksi siitä, voidaanko PQ:ta vastaan vedota liikennevakuutussopimuksen mitättömyyteen, joka johtuu siitä, että hän on sopimusta tehtäessä antanut vääriä tietoja kyseisen ajoneuvon tavanomaisen kuljettajan henkilöllisyydestä, unionin tuomioistuin toteaa, että, että vakuutusyhtiö teki vakuutussopimuksen vakuutuksenottajan antamien puutteellisten tai virheellisten tietojen perusteella, ei oikeuta vakuutusyhtiötä vetoamaan tähän mitättömyyteen kolmatta vahingonkärsijää vastaan vapautuakseen velvollisuudestaan korvata tälle vakuutetun ajoneuvon aiheuttamasta onnettomuudesta aiheutuneet vahingot. Tällainen tilanne ei nimittäin kuulu direktiivin 2009/103 mukaisen ainoan poikkeuksen, joka koskee vakuutusyhtiöiden velvollisuutta maksaa korvausta liikenneonnettomuudessa vahinkoa kärsineille kolmansille osapuolille, soveltamisalaan (
4
).
Kun otetaan huomioon, että PQ ei ole ainoastaan liikenneonnettomuudesta vahinkoa kärsinyt matkustaja, joka vaatii korvausta, vaan myös vakuutuksenottaja, joka on antanut tahallisesti vääriä tietoja, mikä on johtanut vakuutussopimuksen mitättömyyteen., unionin tuomioistuin korostaa, että direktiivi 2009/103 ei sisällä säännöksiä, joissa säänneltäisiin sitä, onko vakuutuksenottaja mahdollisesti käyttänyt väärin oikeuksiaan. On kuitenkin noudatettava yleistä oikeusperiaatetta, jonka mukaan yksityiset eivät saa vedota unionin oikeuteen vilpillisesti tai väärinkäyttönä pidettävällä tavalla. Tästä periaatteesta seuraa, että jäsenvaltion on evättävä unionin oikeuden säännöksiin perustuva etu silloin, kun henkilö ei vetoa näihin säännöksiin niiden tavoitteiden toteuttamiseksi vaan saadakseen hänelle unionin oikeudessa annetun edun silloin, kun tavoitellun edun saamisen unionin oikeudessa säädetyt objektiiviset edellytykset täyttyvät vain muodollisesti. Nyt käsiteltävässä asiassa yhtäältä siitä, onko direktiivin 2009/103 tavoite saavutettu, unionin tuomioistuin toteaa, että ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tekemästä selvityksestä muuta johdu, näyttää siltä, että liikenneonnettomuuksien uhrien suojelun tavoite on saavutettu, koska PQ on kyseisen onnettomuuden uhri, joka vaatii korvausta. Toisaalta subjektiivisesta osatekijästä, joka koskee pyrkimystä saada unionin säännöstöstä johtuva etu luomalla keinotekoisesti sen saamiseksi vaadittavat edellytykset, on todettava, että ei vaikuta siltä - jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tekemistä selvityksistä muuta johdu - että PQ olisi antanut vääriä tietoja keskeisenä tarkoituksenaan vedota itse direktiivin 2009/103 säännöksiin (
5
) ja kiertää vakuutussopimuksen mitättömyyden oikeudellisia edellytyksiä koskevaa kansallista säännöstä. PQ antoi vääriä tietoja TN:n ajoneuvon vakuuttamiseksi ja sellaisen vakuutusmaksun vahvistamiseksi, joka oli edullisempi kuin se vakuutusmaksu, joka olisi pitänyt maksaa, jos vakuutuksenantaja olisi tiennyt kyseisen ajoneuvon tavanomaisen kuljettajan henkilöllisyyden. Edellä esitetyn perusteella ei vaikuta siltä - jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tekemistä selvityksistä muuta johdu - että PQ olisi loukannut oikeuksien väärinkäytön kieltoa koskevaa periaatetta. Näin ollen PQ:ta vastaan ei voida vedota pääasiassa kyseessä olevan liikennevakuutussopimuksen mitättömyyteen, joka johtuu hänen kyseisen sopimuksen tekemisen yhteydessä antamistaan vääristä tiedoista.
Kolmanneksi siltä osin kuin on kyse vakuutuksenantajan mahdollisuudesta saada PQ:lta takaisin kaikki ne määrät, jotka se on maksanut PQ:lle vakuutussopimuksen täyttämiseksi, kanteella, joka perustuu PQ:n tahalliseen tekoon sopimusta tehtäessä, unionin tuomioistuin toteaa, että vakuutussopimuksen voimassaolon lakisääteiset edellytykset sekä edellytykset vakuutuksenottajan vastuun syntymiselle vakuutussopimuksen tekemishetkellä annettujen väärien tietojen perusteella eivät kuulu unionin sääntelyn vaan jäsenvaltioiden sääntelyn piiriin. Näitä edellytyksiä koskevat kansalliset säännökset eivät kuitenkaan voi poistaa direktiivin 2009/13 tehokasta vaikutusta. Kansallinen säännöstö, jonka mukaan vakuutuksenantaja voi pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa nostaa kanteen vahingonkärsijänä olevaa matkustajaa vastaan silloin, kun tämä on myös vakuutuksenottaja ja vakuutussopimuksen tekohetkellä annettujen väärien tietojen antaja, saadakseen palautetuksi kaikki kyseiselle vahingonkärsijälle vakuutussopimuksen mukaisesti maksetut määrät, voi johtaa siihen, että kyseinen henkilö menettää lopullisesti ja suhteettomasti direktiivin 2009/103 nojalla tällaisten onnettomuuksien uhreille myönnetyn suojan. Tällainen säännöstö saattaa nimittäin rajoittaa suhteettomasti kyseisen henkilön oikeutta saada korvausta moottoriajoneuvojen käyttämiseen liittyvää vastuuta koskevasta pakollisesta liikennevakuutuksesta.
(
1
)	Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/103/EY (EUVL 2009, L 263, s. 11) 3 artiklan ensimmäinen kohta ja 13 artiklan 1 kohta.
(
2
)	Erityisesti direktiivin 2009/103 13 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan nojalla.
(
3
)	Direktiivin 2009/103 13 artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta.
(
4
)	Mainitun direktiivin 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisen ja toisen alakohdan nojalla vakuutusyhtiö voi kieltäytyä korvauksien maksamisesta vahinkoa kärsineille kolmansille osapuolille vain tapauksessa, jossa henkilöt ovat käyttäneet tai kuljettaneet vahingon aiheuttanutta ajoneuvoa ilman nimenomaista tai muutoin annettua lupaa ja tapauksessa, jossa vahinkoa kärsineet kolmannet osapuolet ovat vapaaehtoisesti menneet tähän ajoneuvoon tietäen, että ajoneuvo oli varastettu.
(
5
)	Erityisesti direktiivin 2009/103 3 ja 13 artikla.