62023CJ0227_RES
Asia C‑227/23
Kwantum Nederland BVjaKwantum België BV
vastaan
Vitra Collections AG
(Ennakkoratkaisupyyntö – Hoge Raad der Nederlanden)
Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 24.10.2024
Ennakkoratkaisupyyntö – Immateriaalioikeudet – Tekijänoikeus – Direktiivi 2001/29/EY – 2, 3 ja 4 artikla – Yksinoikeudet – Käyttötaiteen teosten, joiden alkuperämaa ei ole jäsenvaltio, tekijänoikeussuoja – Bernin yleissopimus – 2 artiklan 7 kappale – Aineellisen vastavuoroisuuden peruste – Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden välinen toimivallan jako – Aineellisen vastavuoroisuuden perusteen soveltaminen jäsenvaltioissa – SEUT 351 artiklan ensimmäinen kohta
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Direktiivi 2001/29 – Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistaminen tietoyhteiskunnassa – Soveltamisala – Käyttötaiteen teos, jonka alkuperämaa on kolmas maa ja jonka tällaisen maan kansalainen on suunnitellut – Kuuluminen soveltamisalaan
(SEUT 52 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29 johdanto-osan 6, 9 ja 15 perustelukappale, 2 artiklan a kohta, 3 artiklana 1 kohta, 4 artiklan 1 kohta ja 10 artiklan 1 kohta)
(ks. 45–47, 51 ja 59–66 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Direktiivi 2001/29 – Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistaminen tietoyhteiskunnassa – Soveltamisala – Teos – Käsite – Itsenäinen ja yhtenäinen tulkinta – Esineen luokittelu teokseksi – Kumulatiiviset edellytykset
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29 2–4 artikla)
(ks. 48–50 ja 56 kohta)
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Direktiivi 2001/29 – Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistaminen tietoyhteiskunnassa – Kappaleen valmistamista ja yleisölle levittämistä koskeva oikeus – Poikkeukset ja rajoitukset – Ulottuvuus – Muu kuin direktiivissä säädetty poikkeus tai rajoitus – Ei kuulu soveltamisalaan – Kirjallisten ja taiteellisten teosten suojaamista koskevassa Bernin yleissopimuksessa määrätyn aineellisen vastavuoroisuuden perusteen soveltumattomuus – Unionin yksinomainen toimivalta tehdä tällainen rajoitus
(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohta ja 52 artiklan 1 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29 2 artiklan a kohta, 4 artiklan 1 kohta ja 5 artikla)
(ks. 68–79 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Kansainväliset sopimukset – Jäsenvaltioiden sopimukset – Sopimukset, jotka on tehty ennen jäsenvaltion liittymistä unioniin – Sopimus, jossa jäsenvaltiolle jätetään mahdollisuus toteuttaa unionin oikeuden vastainen toimenpide – Jäsenvaltion velvollisuus pidättäytyä tällaisesta toimenpiteestä – Unionin oikeuden kehittymiseen perustuva ristiriita – Jäsenvaltio ei voi vedota kyseiseen sopimukseen vapautuakseen tähän kehittymiseen perustuvista velvoitteista – Kirjallisten ja taiteellisten teosten suojaamista koskevassa Bernin yleissopimuksessa määrätyn aineellisen vastavuoroisuuden perusteen soveltumattomuus
(SEUT 351 artiklan ensimmäinen kohta)
(ks. 83–91 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin, jolle Hoge Raad der Nederlanden (ylin yleinen tuomioistuin, Alankomaat) on esittänyt ennakkoratkaisupyynnön, lausuu Bernin yleissopimuksessa määrätyn aineellisen vastavuoroisuuden perusteen, jonka mukaan tiettyjen teosten suojaaminen tekijänoikeudella edellyttää samankaltaista suojaa alkuperämaassa (
1
), soveltamisesta. Unionin tuomioistuimen mukaan Euroopan unionin oikeus on esteenä sille, että jäsenvaltiot soveltavat tätä arviointiperustetta käyttötaiteen teokseen, joka on peräisin kolmannesta maasta ja jonka tekijä on kolmannen maan kansalainen.
Vitra Collections AG (jäljempänä Vitra) on Sveitsin oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka on Dining Sidechair Wood ‑tuolin (jäljempänä DSW-tuoli) valmistaja ja immateriaalioikeuksien haltija. Kaksi Amerikan yhdysvaltojen kansalaista suunnitteli tämän tuolin osana New Yorkin (Yhdysvallat) Museum of Modern Art:n järjestämää huonekalujen suunnittelukilpailua, ja se on ollut tässä museossa esillä vuodesta 1950 lähtien.
Kwantum Nederland BV ja Kwantum België BV (jäljempänä yhdessä Kwantum) pitävät Alankomaissa ja Belgiassa sisustustuotteiden myymäläketjua ja pitävät kaupan ”chaise Paris”-nimistä tuolia. Vitran mukaan tämä kaupan pitäminen loukkaa sen tekijänoikeuksia DSW-tuoliin.
Vitra saattoi asian Rechtbank Den Haagin (Haagin alioikeus, Alankomaat) käsiteltäväksi, ja tämä katsoi, ettei Kwantum loukkaa Vitran tekijänoikeuksia Alankomaissa ja Belgiassa. Gerechtshof Den Haag (Haagin ylioikeus, Alankomaat) kumosi kyseisen tuomion ja katsoi, että Kwantum loukkaa Vitran tekijänoikeuksia DSW-tuoliin näissä kahdessa maassa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi on saatettu valitus, tiedustelee unionin tuomioistuimelta aluksi, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva tilanne unionin oikeuden aineelliseen soveltamisalaan. Tämän jälkeen se pyrkii selvittämään, ovatko direktiivin 2001/29 (
2
) 2 artiklan a alakohta ja 4 artiklan 1 kohta, luettuina perusoikeuskirjan (
3
) valossa, sekä SEUT 351 artikla esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin soveltaa pääasiassa Bernin yleissopimuksen 2 artiklan 7 kappaleen toisessa virkkeessä (
4
) vahvistettua aineellisen vastavuoroisuuden perustetta (jäljempänä aineellisen vastavuoroisuuden peruste).
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuin toteaa ensinnäkin, että direktiivin 2001/29 soveltamisalaa ei määritellä teoksen alkuperämaan tai sen tekijän kansalaisuuden perusteella vaan viittaamalla sisämarkkinoihin, jotka muodostuvat jäsenvaltioiden alueista. Näin ollen tilanne, jossa yhtiö vaatii tekijänoikeussuojaa jäsenvaltiossa markkinoitavalle käyttötaiteen esineelle kuten DSW-tuolille, kuuluu unionin oikeuden aineelliseen soveltamisalaan, jos tämä esine voidaan luokitella tässä direktiivissä tarkoitetuksi ”teokseksi”.
Toiseksi unionin tuomioistuin täsmentää, että direktiivin 2001/29 2 artiklan a alakohtaa ja 4 artiklan 1 kohtaa sovelletaan käyttötaiteen teoksiin, jotka ovat peräisin kolmansista maista ja joiden tekijät ovat kolmansien maiden kansalaisia. Näiden säännösten mukaan jäsenvaltioiden on nimittäin säädettävä, että tekijöillä on yksinoikeus sallia tai kieltää kappaleen valmistaminen teoksistaan ja niiden levitys yleisölle. Kyseisessä direktiivissä ei kuitenkaan aseteta edellytystä, joka liittyy kyseisen teoksen alkuperämaahan tai sen tekijän kansalaisuuteen. Tältä osin unionin tuomioistuin toteaa, että määritellessään direktiivin 2001/29 soveltamisalan alueellisen perusteen avulla unionin lainsäätäjä on välttämättä ottanut huomioon kaikki teokset, joille haetaan suojaa unionin alueella, riippumatta näiden teosten alkuperämaasta tai niiden tekijän kansalaisuudesta. Se lisää, että tämä tulkinta noudattaa direktiivillä 2001/29 (
5
) tavoiteltua päämäärää, joka on tekijänoikeuden yhdenmukaistaminen sisämarkkinoilla.
Toiseksi unionin tuomioistuin tutkii, ovatko nämä säännökset esteenä aineellisen vastavuoroisuuden perusteen soveltamiselle kansallisessa oikeudessa. Se toteaa yhtäältä, että tätä perustetta soveltamalla kolmansista maista peräisin olevia käyttötaiteen teoksia voitaisiin kohdella eri tavalla eri jäsenvaltioissa. Toisaalta koska immateriaalioikeuksia suojataan perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohdan nojalla, näiden oikeuksien käyttämistä koskevista rajoituksista on perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan säädettävä lailla. Se, että jäsenvaltio soveltaa tätä perustetta, voi nimittäin olla tällainen rajoitus, josta on säädettävä lailla. Tältä osin unionin tuomioistuin muistuttaa, että kun unionin oikeuden säännöllä yhdenmukaistetaan tekijänoikeuden suoja, pelkästään unionin lainsäätäjän eikä kansallisten lainsäätäjien tehtävänä on määrittää, onko tämän oikeuden suojan laajuutta unionissa rajoitettava teosten, jotka ovat peräisin kolmannesta maasta tai joiden tekijä on kolmannen maan kansalainen, osalta (
6
). Unionin lainsäätäjä ei ole kuitenkaan sisällyttänyt direktiiviin 2001/29 eikä mihinkään muuhun unionin oikeuden säännökseen rajoitusta tämän direktiivin 2 artiklan a alakohdassa ja 4 artiklan 1 kohdassa tekijöille myönnettyihin yksinoikeuksiin aineellisen vastavuoroisuuden perusteen muodossa.
Unionin tuomioistuin päättelee tästä, että nämä direktiivin 2001/29 artiklat, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohdan ja 52 artiklan 1 kohdan kanssa, ovat esteenä sille, että jäsenvaltiot soveltavat kansallisessa oikeudessa aineellisen vastavuoroisuuden perustetta sellaisen käyttötaiteen teoksen osalta, jonka alkuperämaa on kolmas maa ja jonka tekijä on kolmannen maan kansalainen. Pelkästään unionin lainsäätäjän tehtävänä on säätää unionin lainsäädännöllä, onko näissä direktiivin artikloissa säädettyjen oikeuksien myöntämistä rajoitettava unionissa.
Lopuksi unionin tuomioistuin katsoo, että SEUT 351 artiklan ensimmäisessä kohdassa ei sallita sitä, että jäsenvaltio soveltaa unionin oikeuden säännöksistä poiketen aineellisen vastavuoroisuuden perustetta teokseen, jonka alkuperämaa on Amerikan yhdysvallat. Kyseisessä artiklassa täsmennetään, että perussopimuksen soveltaminen ei vaikuta kyseisen jäsenvaltion sitoumukseen kunnioittaa liittymistä edeltäneestä sopimuksesta kolmansille valtioille johtuvia oikeuksia. Tältä osin unionin tuomioistuin toteaa, että jäsenvaltiot eivät voi enää vedota mahdollisuuteen soveltaa tätä perustetta, vaikka Bernin yleissopimus on tullut voimaan ennen 1.1.1958. Kun nimittäin jäsenvaltion ennen unioniin liittymistään tekemässä kansainvälisessä sopimuksessa sallitaan se, että jäsenvaltio toteuttaa unionin oikeuden vastaisia toimenpiteitä, mutta ei kuitenkaan velvoiteta jäsenvaltiota siihen, jäsenvaltion on pidättäydyttävä tällaisista toimenpiteistä. Unionin tuomioistuin lisää, että Bernin yleissopimuksessa ei kielletä sen sopimuspuolia suojaamasta tekijänoikeudella käyttötaiteen teosta, jota suojataan kyseisen teoksen alkuperämaassa vain erityissäännöstön nojalla mallina. Kyseisen sopimuksen osapuolilla on nimittäin tältä osin harkintavaltaa.
(
1
)	Kirjallisten ja taiteellisten teosten suojaamisesta tehty yleissopimus, joka on allekirjoitettu Bernissä 9.9.1886 (Pariisin sopimuskirja 24.7.1971), sellaisena kuin se on muutettuna 24.7.1971 tehdyllä Pariisin asiakirjalla (jäljempänä Bernin yleissopimus).
(
2
)	Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/29/EY (EYVL 2001, L 167, s. 10).
(
3
)	Ks. Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 17 artiklan 2 kohta ja 52 artiklan 1 kohta.
(
4
)	Bernin yleissopimuksen 2 artiklan 7 kappaleen toisessa virkkeessä määrätään, että ”– – [tällä yleissopimuksella perustetun liiton] liittomaat voivat lainsäädännössään määrätä sovelletun taiteen teoksia sekä teollista muotoilua ja teollisia malleja koskevien lakiensa soveltamisalan samoin kuin näiden teosten, muotoilun tuotteiden ja mallien suojaamisen edellytykset. Teokset, joita niiden alkuperämaassa suojataan vain muotoilun tuotteina tai malleina, saavat toisessa [tällä yleissopimuksella perustetun liiton] liittomaassa vain sellaista erityissuojaa, jota tuossa maassa annetaan muotoilun tuotteille tai malleille; ellei tuossa maassa tällaista erityissuojaa anneta, suojataan näitä teoksia kuitenkin taiteellisina teoksina.”
(
5
)	Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 6, 9 ja 15 perustelukappale.
(
6
)	Ks. vastaavasti tuomio 8.9.2020, Recorded Artists Actors Performers (C‑265/19, EU:C:2020:677, 88 kohta).