62023CJ0409
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
17. října 2024 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Směrnice 2008/48/ES – Oblast působnosti – Spotřebitelské úvěrové smlouvy – Výjimky – Článek 2 odst. 2 písm. f) – Úvěrové smlouvy bez úroků a jakýchkoli jiných poplatků nebo se zanedbatelnými poplatky – Služba odložené platby ‚Nakupte nyní, zaplaťte později‘ – Opožděná platba – Úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání“
Ve věci C‑409/23,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) ze dne 30. června 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 4. července 2023, v řízení
Riverty GmbH, právní nástupkyně společnosti Arvato Finance BV,
proti
MI,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení: C. Lycourgos, předseda třetího senátu vykonávající funkci předsedy čtvrtého senátu, S. Rodin a O. Spineanu-Matei (zpravodajka), soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Riverty GmbH, právní nástupkyni společnosti Arvato Finance BV: I. M. A. Lintel, advocate,
–
za nizozemskou vládu: M. K. Bulterman a M. H. S. Gijzen, jako zmocněnkyně,
–
za českou vládu: M. Smolek, S. Šindelková a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–
za německou vládu: J. Möller, M. Hellmann a J. Simon, jako zmocněnci,
–
za rakouskou vládu: A. Posch, J. Schmoll a M. Winkler-Unger, jako zmocněnci,
–
za finskou vládu: M. Pere, jako zmocněnkyně,
–
za norskou vládu: K. H. Aarvik, I. R. Norum a S. Runde, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: P. Ondrůšek a F. van Schaik, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 2 písm. f) a čl. 3 písm. g) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS (Úř. věst. 2008, L 133, s. 66).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Riverty GmbH, jakožto právní nástupkyní společnosti Arvato Finance BV (dále jen „Arvato“), poskytovatelem služby odložené platby, a MI, spotřebitelkou, která si zvolila tuto službu při nákupu on-line.
Právní rámec
Unijní právo
3
Body 10 a 13 odůvodnění směrnice 2008/48 uvádějí:
„(10)
Definice obsažené v této směrnici určují rozsah harmonizace. Povinnost členských států provést ustanovení této směrnice by se tedy měla omezovat na oblast její působnosti stanovenou uvedenými definicemi. Touto směrnicí by však nemělo být dotčeno uplatňování ustanovení této směrnice členskými státy v oblastech, které nespadají do oblasti její působnosti, je-li to v souladu s právem Společenství. Členské státy by tak mohly zachovat nebo zavést vnitrostátní právní předpisy, které odpovídají této směrnici nebo některým z jejích ustanovení, pro úvěrové smlouvy mimo oblast její působnosti, například na úvěrové smlouvy na částky nižší než 200 [eur] nebo vyšší než 75000 [eur]. […]
[…]
(13)
Tato směrnice by se neměla vztahovat na některé druhy úvěrových smluv, jako jsou debetní karty s odloženou splatností, podle jejichž podmínek musí být úvěr splacen do tří měsíců a platí se pouze zanedbatelné poplatky.“
4
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na úvěrové smlouvy.
2.   Tato směrnice se nevztahuje na
[…]
c)
úvěrové smlouvy na celkovou výši úvěru nižší než 200 [eur] nebo vyšší než 75000 [eur];
[…]
f)
úvěrové smlouvy, kde je úvěr poskytnut bez úroků a jakýchkoli jiných poplatků, a úvěrové smlouvy, podle jejichž podmínek musí být úvěr splacen do tří měsíců a platí se pouze zanedbatelné poplatky;
[…]“
5
Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
c)
‚úvěrovou smlouvou‘ smlouva, na jejímž základě věřitel poskytuje nebo slibuje poskytnout spotřebiteli úvěr ve formě odložené platby, půjčky nebo jiné podobné finanční služby […]
[…]
g)
‚celkovými náklady úvěru pro spotřebitele‘ veškeré náklady, včetně úroku, provizí, daní a veškerých dalších poplatků, které spotřebitel musí zaplatit v souvislosti s úvěrovou smlouvou a které jsou věřiteli známy, s výjimkou nákladů na notáře; náklady související s doplňkovými službami týkajícími se dané úvěrové smlouvy, zejména pojistné, jsou rovněž zahrnuty, pokud je navíc uzavření smlouvy o poskytnutí služby povinné pro získání úvěru nebo pro jeho získání za nabízených podmínek;
[…]
i)
‚roční procentní sazbou nákladů‘ celkové náklady úvěru pro spotřebitele vyjádřené jako roční procento celkové výše úvěru, případně včetně nákladů podle čl. 19 odst. 2;
[…]“
6
Článek 5 téže směrnice, nadepsaný „Předsmluvní informace“, zní:
„1.   S dostatečným předstihem před tím, než je spotřebitel vázán úvěrovou smlouvou nebo nabídkou, poskytne věřitel a případně zprostředkovatel úvěru spotřebiteli na základě věřitelem nabízených úvěrových podmínek a případně spotřebitelem vyjádřených preferencí a poskytnutých údajů informace potřebné ke srovnání různých nabídek, aby mohl spotřebitel učinit informované rozhodnutí, zda úvěrovou smlouvu uzavře. Tyto informace se poskytují na papíře nebo na jiném trvalém nosiči prostřednictvím formuláře ‚standardní evropské informace o spotřebitelském úvěru‘ obsaženého v příloze II. […]
Dotyčné informace zahrnují
[…]
g)
roční procentní sazbu nákladů a celkovou částku splatnou spotřebitelem […]
[…]
l)
úrokovou sazbu použitelnou v případě opožděných plateb a podmínky pro její úpravu a veškeré případné poplatky z prodlení;
[…]“
7
Článek 10 směrnice 2008/48, nadepsaný „Informace, které mají být uvedeny v úvěrových smlouvách“, v odstavci 2 stanoví:
„Úvěrová smlouva jasně a výstižně uvádí
[…]
g)
roční procentní sazbu nákladů a celkovou částku splatnou spotřebitelem […]
[…]
l)
úrokovou sazbu použitelnou v případě opožděných plateb platnou v okamžiku uzavření úvěrové smlouvy a podmínky pro její úpravu a veškeré případné poplatky z prodlení;
[…]“
8
Článek 19 této směrnice, nadepsaný „Výpočet roční procentní sazby nákladů“, stanoví:
„1.   Roční procentní sazba nákladů, která se za rok rovná současné hodnotě všech závazků (čerpání, plateb a poplatků) budoucích nebo stávajících a dohodnutých mezi věřitelem a spotřebitelem, se počítá podle matematického vzorce uvedeného v části I přílohy I.
2.   Pro účely výpočtu roční procentní sazby nákladů se stanoví celkové náklady úvěru pro spotřebitele, s výjimkou veškerých nákladů splatných spotřebitelem v důsledku neplnění některého ze závazků stanovených v úvěrové smlouvě a jiných nákladů než kupní ceny, kterou je povinen za koupi zboží nebo poskytnutí služeb zaplatit bez ohledu na to, zda je transakce uskutečněna v hotovosti nebo na úvěr.
Náklady na vedení účtu zaznamenávajícího platební operace a čerpání, náklady na používání platebních prostředků pro platební operace a čerpání a další náklady spojené s platebními operacemi se zahrnují do celkových nákladů úvěru pro spotřebitele, s výjimkou případů, kdy je zřízení účtu nepovinné a náklady na tento účet byly jasně a samostatně uvedeny v úvěrové smlouvě nebo v jiné smlouvě uzavřené se spotřebitelem.
3.   Výpočet roční procentní sazby nákladů je založen na předpokladu, že úvěrová smlouva zůstane platná po dohodnutou dobu a že věřitel a spotřebitel splní závazky podle podmínek a ve lhůtách stanovených v úvěrové smlouvě.
[…]“
9
Článek 22 uvedené směrnice, nadepsaný „Harmonizace a kogentní povaha směrnice“, v odstavci 3 stanoví:
„Členské státy dále zajistí, aby předpisy, které přijmou k provedení této směrnice, nemohly být obcházeny v důsledku formulace smluv, zejména zahrnutím čerpání nebo úvěrových smluv spadajících do oblasti působnosti této směrnice do úvěrových smluv, jejichž povaha nebo účel by umožnily vyhnout se použití směrnice.“
10
Příloha II téže směrnice je nadepsána „Standardní evropské informace o spotřebitelském úvěru“. Tato příloha stanoví řadu informací, které mají být poskytnuty spotřebiteli, zejména pokud jde o totožnost a kontaktní údaje věřitele nebo zprostředkovatele úvěru, základní vlastnosti úvěrového produktu, jakož i náklady úvěru a související náklady. V rámci posledně uvedeného bodu jsou uvedeny náklady, které má spotřebitel uhradit v případě opožděných plateb.
Nizozemské právo
11
Burgerlijk Wetboek (občanský zákoník) v čl. 57 odst. 1 písm. g) a odst. 2 knihy 7 stanoví:
„1.   Pro účely této hlavy se rozumí:
[…]
g.
‚celkovými náklady úvěru pro spotřebitele‘ veškeré náklady, včetně úroku, provizí, daní a veškerých dalších poplatků, které spotřebitel musí zaplatit v souvislosti s úvěrovou smlouvou a které jsou věřiteli známy, s výjimkou nákladů na notáře; […]
[…]
2.   Celkové náklady úvěru pro spotřebitele uvedené v odst. 1 písm. g) zahrnují rovněž náklady související s doplňkovými službami týkajícími se dané úvěrové smlouvy, zejména pojistné, pokud je uzavření smlouvy o poskytnutí služby povinné pro získání úvěru nebo pro jeho získání za nabízených podmínek.“
12
Článek 58 odst. 2 písm. e) knihy 7 tohoto zákoníku stanoví:
„[…]
2.   Tato hlava se nevztahuje na:
[…]
e)
úvěrové smlouvy, kde je úvěr poskytnut bez úroků a jakýchkoli jiných poplatků, a úvěrové smlouvy, podle jejichž podmínek musí být úvěr splacen do tří měsíců a platí se pouze zanedbatelné poplatky; […]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
13
Společnost Riverty je právní nástupkyní společnosti Arvato, která působila pod názvem AfterPay. Společnost AfterPay byla poskytovatelem stejnojmenné služby odložené platby, kterou za uhrazení poplatku za platbu ve výši 1 eura nabízela při nákupu on-line.
14
Podle všeobecných platebních podmínek uplatňovaných společností Arvato volba platby prostřednictvím této služby předpokládala, že po přijetí žádosti o využití uvedené služby převede obchodník na společnost AfterPay nárok k částce, kterou měl zákazník zaplatit za objednávku, kterou učinil on-line. Tento zákazník mohl zaplatit v plné výši již pouze společnosti AfterPay a za tímto účelem obdržel fakturu uvádějící dlužnou částku odděleně od dodání této objednávky. Platba měla být provedena ve lhůtě čtrnácti dnů ode dne vystavení faktury, ledaže by byla písemně dohodnuta jiná lhůta.
15
V případě nezaplacení ve stanovené lhůtě se stala dlužná částka okamžitě splatnou, aniž bylo nutné zaslat uvedenému zákazníkovi dodatečnou výzvu. V tomto případě si společnost Arvato vyhradila právo účtovat si administrativní poplatky, jejichž výše byla navyšována s každou upomínkou platby o měsíční úroky v zákonné sazbě z dlužné částky a veškeré přiměřené náklady vynaložené k získání platby soudní nebo mimosoudní cestou. Minimální částka účtovaná z titulu mimosoudních nákladů na vymáhání činila 40 eur.
16
Dne 27. února 2019 nebo krátce před tímto dnem zakoupila MI jako spotřebitelka tři výrobky v on-line obchodě v celkové výši 37,97 eura (dále jen „kupní cena výrobků“). Při této příležitosti si vybrala jako způsob platby službu AfterPay.
17
Téhož dne zaslala společnost Arvato na e-mailovou adresu uvedenou touto spotřebitelkou přehled platby ve výši 38,97 eura, složenou z kupní ceny výrobků a poplatku za platbu ve výši 1 eura, přičemž stanovila datum splatnosti na 13. března 2019. Rovněž uvedla, že pokud nezaplatí v této lhůtě, povede to k navýšení dlužné částky o 40 eur z titulu mimosoudních nákladů v souladu s příslušnou nizozemskou právní úpravou.
18
V období od 15. března do 6. prosince 2019 zaslala společnost Arvato uvedené spotřebitelce e-mailem šest upomínek k zaplacení. V těchto e-mailech byla uvedena povinnost uhradit kupní cenu výrobků a specifikovány administrativní náklady, které vznikly nesplněním této povinnosti, a to nejprve ve výši 9,50 eura a posléze ve výši 12,50 eura. V posledním e-mailu zaslaném dne 6. prosince 2019 požadovala společnost Arvato od téže spotřebitelky zaplacení kupní ceny výrobků ve lhůtě patnácti dnů od obdržení tohoto posledně uvedeného e-mailu, s výhradou, že v případě nezaplacení bude této spotřebitelce naúčtována dodatečná částka ve výši 40 eur z titulu nákladů na vymáhání.
19
Společnost Arvato podala ke Kantonrechter te Arnhem (kantonální soud v Arnhemu, Nizozemsko) žalobu, kterou se domáhala, aby bylo MI uloženo zaplatit částku ve výši 80,20 eura navýšenou o úroky v zákonné sazbě vypočítané z částky 38,97 eura ode dne 9. října 2020. Společnost Arvato následně takto požadovanou částku snížila, když se vzdala své odměny ve výši 1 eura.
20
V souladu s vnitrostátním právem se Kantonrechter te Arnhem (kantonální soud v Arnhemu) obrátil na Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska), který je předkládajícím soudem, s několika „předběžnými otázkami“. Mezi těmito otázkami byly otázky, zda úroky z prodlení, tedy jiné úroky než úroky z odměny za poskytnutí úvěru, a mimosoudní náklady na vymáhání, které musí spotřebitel zaplatit v případě neplnění úvěrové smlouvy, spadají pod náklady úvěru, nebo zda je třeba tyto úroky a jiné poplatky zohlednit při posuzování toho, zda je dotyčná úvěrová smlouva smlouvou, kde je úvěr poskytnut „bez úroků a jakýchkoli jiných poplatků“ nebo smlouvou, podle jejíž podmínek se „platí […] pouze zanedbatelné poplatky“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. f), směrnice 2008/48, nebo zda je třeba v rámci přezkumu uvedených otázek zohlednit zákonnou nebo smluvní povahu těchto úroků a jiných poplatků, jakož i jejich výši ve srovnání se zákonnými sazbami.
21
Předkládající soud tvrdí, že pojem „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“ uvedený v čl. 3 písm. g) směrnice 2008/48 byl do nizozemského práva proveden „tak doslovně, jak je to jen možné“, v čl. 57 odst. 1 písm. g) a odst. 2 knihy 7 občanského zákoníku. Podle předkládajícího soudu přebírá čl. 58 odst. 2 písm. e) knihy 7 tohoto zákoníku znění čl. 2 odst. 2 písm. f) této směrnice týkajícího se vyloučení úvěrových smluv, kde je úvěr poskytnut „bez úroků a jakýchkoli jiných poplatků“, jakož i smluv, „podle jejichž podmínek musí být úvěr splacen do tří měsíců a platí se pouze zanedbatelné poplatky“ ve smyslu posledně uvedeného ustanovení.
22
V odpovědi na část otázek, které mu položil Kantonrechter te Arnhem (kantonální soud v Arnhemu), má předkládající soud za to, že smlouva, v jejímž rámci je sjednána lhůta splatnosti, je úvěrovou smlouvou, pokud splňuje podmínky stanovené vnitrostátní právní úpravou použitelnou pro účely takové kvalifikace, a že pojem „jiné poplatky“ ve smyslu čl. 58 odst. 2 písm. e) knihy 7 občanského zákoníku musí být použit „v kombinaci“ s pojmem „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“ ve smyslu čl. 57 odst. 1 písm. g) knihy 7 tohoto zákoníku.
23
Předkládající soud má však za to, že ani směrnice 2008/48, ani judikatura Soudního dvora týkající se této směrnice neumožňují odpovědět na otázku, zda úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání musí být považovány za náklady úvěru a zda musí být zohledněny při určení, zda dotyčná smlouva představuje úvěrovou smlouvu, kde je úvěr poskytnut „bez úroků a jakýchkoli jiných poplatků“, nebo úvěrovou smlouvu, „podle [jejíž] podmínek […] [se] platí […] pouze zanedbatelné poplatky“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. f) této směrnice.
24
V tomto ohledu, pokud jde zaprvé o vnitrostátní právní rámec, tento soud upřesňuje, že úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání, o které se jedná ve věci v původním řízení, odkazují na úroky a náklady vynaložené věřitelem k dosažení zaplacení své pohledávky mimosoudní cestou. Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že pokud je dlužníkem fyzická osoba, jež jedná za účelem nesouvisejícím s její živností, podnikáním nebo povoláním, občanský zákoník stanoví, že náhrada mimosoudních nákladů na vymáhání odpovídá procentnímu podílu hlavního dluhu a nesmí být nižší než 40 eur ani vyšší než 6775 eur.
25
Z této žádosti rovněž vyplývá, že v oblasti úvěrových smluv spadajících do působnosti směrnice 2008/48 zakazuje nizozemská právní úprava věřiteli požadovat vyšší odměnu za úvěr, než je maximální odměna povolená zákonem, a že tato maximální odměna zahrnuje úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání, takže věřitel nemůže požadovat náhradu mimosoudních nákladů na vymáhání, v důsledku čehož by odměna za úvěr přesahovala povolenou maximální částku.
26
Pokud jde zadruhé o relevantní ustanovení směrnice 2008/48, předkládající soud z výkladu čl. 5 odst. 1 písm. l) ve spojení s čl. 10 odst. 2 písm. l) a přílohou II této směrnice vyvozuje, že náklady dlužné v případě opožděné platby, pod které spadají úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání požadované v projednávaném případě, musí být zahrnuty do „celkových nákladů úvěru pro spotřebitele“ uvedených v čl. 3 písm. g) uvedené směrnice.
27
Předkládající soud dodává, že i když z čl. 19 odst. 3 téže směrnice vyplývá, že se při výpočtu roční procentní sazby nákladů (RPSN) nezohlední náklady v případě neplnění smluvního závazku, neznamená to, že tyto náklady nemohou spadat do celkových nákladů úvěru pro spotřebitele.
28
Předkládající soud však upřesňuje, že by bylo rovněž možné mít za to, že uvedené náklady mohou být zahrnuty do „celkových nákladů úvěru pro spotřebitele“ pouze tehdy, když lze na základě podmínek poskytnutí úvěru a dalších okolností, které provázely uzavření smlouvy, předpokládat, že splatnost týchž nákladů je součástí obchodního modelu věřitele.
29
Pokud jde o výjimku stanovenou v čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48, tento soud tvrdí, že by mohla být zbavena podstaty, kdyby bylo rozhodnuto, že úroky a jiné poplatky stanovené v tomto ustanovení musí zahrnovat úroky a mimosoudní náklady na vymáhání dlužné ze zákona v případě prodlení s platbou.
30
Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Patří úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání mezi celkové náklady úvěru pro spotřebitele ve smyslu čl. 3 písm. g) směrnice [2008/48] a musí k nim být přihlédnuto při posouzení otázky, zda se jedná o úvěrové smlouvy, kde je úvěr poskytnut ‚bez úroků a jakýchkoliv jiných poplatků‘, nebo o úvěrové smlouvy, podle jejichž podmínek ‚[se] platí […] pouze zanedbatelné poplatky‘, ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. f) této směrnice?
2)
Je pro odpověď na první otázku relevantní, zda jsou úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání dlužné ze zákona nebo zda byly sjednány? Pokud jde o sjednané úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání, je relevantní, zda jsou tyto úroky a náklady vyšší než ty, které by byly bez existence ujednání dlužné ze zákona?“
K předběžným otázkám
Úvodní poznámky
31
Úvodem je třeba poznamenat, že z vyjádření nizozemské vlády vyplývá, že směrnice 2008/48 se stala na základě nizozemského vnitrostátního práva použitelnou na úvěrové smlouvy, jejichž celková výše úvěru je nižší než 200 eur.
32
Je třeba rovněž konstatovat, že pro účely odpovědi na otázky položené předkládajícím soudem je třeba přezkoumat dva aspekty. První z nich se v podstatě týká výkladu pojmů „úrok“ a „jiné poplatky“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48, jakož i otázky, zda zákonný nebo smluvní původ úroků z prodlení a mimosoudních nákladů na vymáhání požadovaných věřitelem v případě nesplnění platební povinnosti, kterou má spotřebitel na základě úvěrové smlouvy, a případně jejich výše představují kritéria užitečná pro účely tohoto výkladu. Druhý se týká výkladu pojmu „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“ uvedeného v čl. 3 písm. g) této směrnice.
33
Jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, předkládající soud spojuje pojem „jiné poplatky“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48 s pojmem „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“ ve smyslu čl. 3 písm. g) této směrnice, přičemž se táže, zda úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání spadají pod jeden i druhý z těchto pojmů.
34
Článek 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48 však přispívá k vymezení oblasti působnosti této směrnice a může případně učinit zbytečnou odpověď na otázku, zda úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání spadají pod pojem „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“ ve smyslu čl. 3 písm. g) uvedené směrnice.
35
Proto je třeba nejprve poskytnout výklad čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48 a posoudit relevanci právní nebo smluvní povahy úroků a poplatků z prodlení, jakož i případně jejich výše pro účely tohoto výkladu, a poté případně zkoumat rozsah pojmu „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“ ve smyslu čl. 3 písm. g) této směrnice.
K druhé části první otázky a druhé otázce
36
Podstatou druhé části první otázky a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně a v první řadě, je, zda čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48 musí být vykládán v tom smyslu, že úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání, které má spotřebitel uhradit v případě prodlení s platební povinností z úvěrové smlouvy nebo jejího nesplnění, spadají pod pojmy „úroky“ a „jiné poplatky“ ve smyslu tohoto ustanovení. Tento soud se rovněž táže, zda zákonný nebo smluvní původ těchto úroků a jiných poplatků a skutečnost, že uvedené úroky a jiné poplatky plynoucí ze smlouvy jsou případně vyšší než ty, které by byly dlužné ze zákona, jsou relevantními skutečnostmi pro tento výklad.
37
V tomto ohledu je třeba upřesnit, že se v případě úroků z prodlení a mimosoudních nákladů na vymáhání dotčených ve věci v původním řízení jedná, jak upřesňuje předkládající soud, o úroky a poplatky z prodlení.
38
Podle čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48 jsou úvěrové smlouvy, kde je úvěr poskytnut „bez úroků a jakýchkoli jiných poplatků“, a úvěrové smlouvy, „podle jejichž podmínek musí být úvěr splacen do tří měsíců a platí se pouze zanedbatelné poplatky“, vyloučeny z oblasti působnosti této směrnice.
39
Za účelem výkladu tohoto ustanovení, a zejména pojmů „úrok“ a „jiné poplatky“, které jsou v něm uvedeny, je třeba v souladu s ustálenou judikaturou vzít v úvahu nejen znění uvedeného ustanovení, ale i kontext, do něhož spadá, jakož i cíle a účel, které sleduje akt, jehož je součástí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. ledna 2024, Inditex, C‑361/22, EU:C:2024:17, bod 43 a citovaná judikatura).
40
Pokud jde zaprvé o znění čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48, je třeba poznamenat, že se toto ustanovení omezuje na odkaz na „úroky“ a „jiné poplatky“, přičemž tyto pojmy nedefinuje ani neodkazuje na jiné pojmy rovněž používané v kontextu této směrnice, zejména pojmy „poplatky z prodlení“, „náklady v případě opožděných plateb“, „náklady“, „provize“ nebo „daně“.
41
Pojem „úrok“ přitom v doslovném smyslu označuje vzniklé nebo splatné úroky z investovaného nebo půjčeného kapitálu a zároveň i kompenzační úroky nebo úroky z prodlení, a má tudíž několik možných významů.
42
Pojem „jiné poplatky“ je rovněž druhovým pojmem, který může zahrnovat několik kategorií výdajů, takže tento pojem má různý obsah v závislosti na kontextu, v němž je použit.
43
Srovnání jednotlivých jazykových znění čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48 však poskytuje určité indicie týkající se výkladu pojmů „úroky“ a „jiné poplatky“ ve smyslu tohoto ustanovení. Konkrétně některá z těchto znění odkazují stručně pouze na neexistenci úroků nebo jiných poplatků, jako například německá verze („zins- und gebührenfreie Kreditverträge“), řecká verze („symvaseis pistosis oi opoies einai atokes kai choris alles epivarynseis“), francouzská verze („contrats de crédit sans intérêt et sans autres frais“) nebo nizozemská verze („kredietovereenkomsten zonder rente en andere kosten“). V jiných jazykových zněních, například ve španělském („los contratos de crédito concedidos libre de intereses y sin ningún otro tipo de gastos“), anglickém („where the credit is granted free of interest and without any other charges“), chorvatském („ugovore o kreditu prema kojima se kredit odobrava bez kamata i bez bilo kakvih drugih naknada“), italském („contratti di credito che non prevedono il pagamento di interessi o altre spese“) nebo rumunském („contractele de credit în baza cărora creditul este acordat fără dobândă și fără alte costuri“), se výslovně poukazuje na to, že úvěr je poskytnut, aniž jsou stanoveny úroky nebo jiné poplatky.
44
Z těchto ostatních znění výslovně vyplývá, že použitelnost čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48 musí být posouzena s přihlédnutím k úrokům a jiným poplatkům stanoveným v okamžiku uzavření úvěrové smlouvy. Neplnění platební povinnosti spotřebitelem a délka takového případného neplnění jsou přitom v tomto okamžiku v zásadě nepředvídatelné. Úroky a poplatky z prodlení tudíž nejsou součástí „úroků“ a „jiných poplatků“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48, a to bez ohledu na to, zda jsou uplatnění a výše těchto úroků a poplatků stanoveny zákonem, nebo sjednány v úvěrové smlouvě.
45
Tento výklad je potvrzen kontextem, do něhož je toto ustanovení zasazeno, jakož i cíli sledovanými směrnicí 2008/48.
46
Pokud jde tedy zadruhé o kontext, do něhož je uvedené ustanovení zasazeno, je třeba poznamenat, že v souladu s čl. 19 odst. 2 a 3 směrnice 2008/48 jsou poplatky z prodlení vyloučeny z výpočtu RPSN, jelikož tento výpočet vychází z předpokladu, že úvěrová smlouva zůstane platná po dohodnutou dobu a věřitel, jakož i spotřebitel plní své závazky za podmínek a ve lhůtách stanovených v této smlouvě. Za účelem výkladu čl. 2 odst. 2 písm. f) této směrnice je tedy třeba vycházet z tohoto předpokladu.
47
Zatřetí výklad uvedený v bodě 44 tohoto rozsudku odpovídá účelu čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48, jehož cílem je, podobně jako ostatních ustanovení tohoto článku, vymezit oblast působnosti této směrnice. Pokud by přitom měly být zohledněny úroky a poplatky z prodlení za účelem určení, zda smlouva spadá do oblasti působnosti uvedené směrnice, bylo by toto ustanovení do značné míry zbaveno podstaty a užitečného účinku, neboť by se použilo pouze ve velmi nepravděpodobném případě, kdy by prodlení nebo nezaplacení nevyvolaly pro dlužníka žádné právní důsledky, tedy žádné uložení úroků z prodlení ani jiných poplatků z důvodu neplnění platební povinnosti.
48
V projednávané věci společnost Arvato požaduje zaplacení kupní ceny výrobků ve výši 37,97 eura navýšené o úroky v zákonné sazbě ode dne 9. října 2024 a zaplacení zákonných mimosoudních nákladů na vymáhání ve výši 40 eur, jejichž výše leží na dolní hranici rozpětí stanoveného nizozemskou právní úpravou. Takové úroky a náklady v zásadě nespadají pod pojmy „úroky“ a „jiné poplatky“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48, a nelze je tedy zohlednit za účelem určení, zda dotyčná úvěrová smlouva spadá do oblasti působnosti této směrnice.
49
Předkládající soud a nizozemská vláda nicméně tvrdí, že nelze vyloučit, že okolnosti uzavření dotyčné smlouvy umožňují předpokládat, že splatnost poplatků z prodlení je součástí obchodního modelu věřitele, což je situace, kdy by tyto poplatky měly být zohledněny při posuzování použitelnosti čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48.
50
V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 22 odst. 3 směrnice 2008/48 ukládá členským státům povinnost zajistit, aby předpisy, které přijmou k provedení této směrnice, nemohly být obcházeny v důsledku formulace smluv (rozsudek ze dne 11. září 2019, Lexitor, C‑383/18, EU:C:2019:702, bod 30).
51
Předkládajícímu soudu tedy přísluší ověřit, zda věřitel ve skutečnosti neusiluje o obcházení povinností, které pro něj vyplývají ze směrnice 2008/48, tím, že již v okamžiku uzavření úvěrové smlouvy předjímá, že spotřebitel nesplní platební povinnost, za účelem dosažení hospodářské výhody spojené se splatností úroků a poplatků z prodlení. Za tímto účelem bude na tomto soudu, aby posoudil všechny okolnosti, které provázely uzavření dotyčné smlouvy, a další relevantní skutečnosti, jako je zejména zákonný nebo smluvní původ úroků a poplatků z prodlení, lhůty, ve kterých se tyto úroky a poplatky stanou splatnými, jakož i výše uvedených úroků a poplatků.
52
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhou část první otázky a na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 2 odst. 2 písm. f) směrnice 2008/48 musí být vykládán v tom smyslu, že s výhradou případů, kdy věřitel již v okamžiku uzavření úvěrové smlouvy předjímá, že spotřebitel nesplní platební povinnost, s cílem získat hospodářskou výhodu, úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání, které má spotřebitel uhradit v případě prodlení s platební povinností z úvěrové smlouvy nebo jejího nesplnění, nespadají pod pojmy „úroky“ a „jiné poplatky“ ve smyslu tohoto ustanovení, a to v zásadě bez ohledu na skutečnost, zda tyto úroky a jiné poplatky mají zákonný, nebo smluvní původ, jakož i na skutečnost, že uvedené úroky a jiné poplatky smluvního původu jsou případně vyšší než ty, které by byly dlužné ze zákona.
K první části první otázky
53
S ohledem na odpověď na druhou část první otázky a na druhou otázku není namístě odpovídat na první část první otázky.
K nákladům řízení
54
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
Článek 2 odst. 2 písm. f) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS
musí být vykládán v tom smyslu, že
s výhradou případů, kdy věřitel již v okamžiku uzavření úvěrové smlouvy předjímá, že spotřebitel nesplní platební povinnost, s cílem získat hospodářskou výhodu, úroky z prodlení a mimosoudní náklady na vymáhání, které má spotřebitel uhradit v případě opoždění nebo neplnění platební povinnosti, která mu přísluší na základě úvěrové smlouvy, nespadají pod pojmy „úroky“ a „jiné poplatky“ ve smyslu tohoto ustanovení, a to v zásadě bez ohledu na skutečnost, zda tyto úroky a jiné poplatky mají zákonný, nebo smluvní původ, jakož i na skutečnost, že uvedené úroky a jiné poplatky smluvního původu jsou případně vyšší než ty, které by byly dlužné ze zákona.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.