62023CJ0313_RES
Spojené věci C‑313/23, C‑316/23 a C‑332/23
Inspektorat kam Visšija sadeben savet
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Sofijski rajonen sad)
Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 30. dubna 2025
„Řízení o předběžné otázce – Právní stát – Nezávislost soudců – Článek 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU – Účinná právní ochrana v oblastech pokrytých právem Unie – Soudní orgán příslušný k navržení zahájení kárného řízení proti soudcům a státním zástupcům za účelem uložení kárných opatření – Setrvání členů soudního orgánu ve funkci po skončení jejich funkčního období – Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů – Nařízení (EU) 2016/679 – Zabezpečení údajů – Přístup soudního orgánu k údajům o bankovních účtech soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků – Soudní povolení ke zrušení bankovního tajemství – Soud, který povoluje zrušení bankovního tajemství – Článek 4 bod 7 – Pojem ‚správce‘ – Článek 51 – Pojem ‚dozorový úřad‘ “
Předběžné otázky – Předložení otázek Soudnímu dvoru – Vnitrostátní soud ve smyslu článku 267 SFEU – Pojem – Určení na základě strukturálních a funkčních kritérií – Soud, kterému předložil soudní orgán žádost o přístup k údajům o bankovních účtech soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků – Soudní povolení ke zrušení bankovního tajemství – Soud vykonávající funkce soudní povahy – Zahrnutí
(Článek 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU; článek 267 SFEU; Listina základních práv Evropské unie, články 7 a 8)
(viz body 59–63)
Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Povinnost členských států stanovit prostředky nezbytné k zajištění účinné právní ochrany – Otázky ohledně vnitrostátních předpisů týkajících se organizace a fungování soudního orgánu – Zahrnutí
(Článek 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU; článek 267 SFEU)
(viz body 71–73)
Členské státy – Povinnosti – Stanovení procesních prostředků nezbytných k zajištění účinné právní ochrany – Dodržování zásady nezávislosti soudců – Setrvání ve funkci členů soudního orgánu, který má pravomoc navrhovat zahájení kárných řízení vůči soudcům a státním zástupcům, po uplynutí jejich funkčního období – Neexistence výslovného právního základu nebo časového omezení tohoto prodloužení – Nepřípustnost
(Článek 2 a čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
(viz body 81–97, výrok 1)
Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů – Nařízení 2016/679 – Působnost – Odchylky – Zpracování údajů při výkonu činností, které nespadají do oblasti působnosti práva Unie – Pojem – Zpřístupnění osobních údajů, které jsou chráněny bankovním tajemstvím a které se týkají soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků, soudnímu orgánu – Zpřístupnění v souvislosti s ověřením majetkových přiznání – Vyloučení
[Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2016/679, čl. 2 odst. 1, 2 písm. a) a odst. 3]
(viz body 99–106, výrok 2)
Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů – Nařízení 2016/679 – Pojem „správce“ – Soud, který má pravomoc povolit na žádost soudního orgánu, aby banka tomuto orgánu zpřístupnila údaje o bankovních účtech soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků – Vyloučení
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2016/679, čl. 4 bod 7)
(viz body 108–117, výrok 3)
Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů – Nařízení 2016/679 – Vnitrostátní dozorové úřady – Pojem – Soud, který má pravomoc povolit na žádost soudního orgánu, aby banka tomuto orgánu zpřístupnila údaje o bankovních účtech soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků – Vyloučení
[Článek 16 SFEU; Listina základních práv Evropské unie, čl. 8 odst. 3; nařízení Evropského parlamentu a Rady 2016/679, čl. 51 odst. 1, 2 a 4, čl. 57 odst. 1 písm. a) a g) a článek 58]
(viz body 119–123, výrok 4)
Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů – Nařízení 2016/679 – Právní ochrana – Soud, který má pravomoc povolit soudnímu orgánu zpřístupnění osobních údajů – Soud, ke kterému předložil tento orgán žádost o přístup k těmto údajům, a nikoliv žalobu za účelem soudní ochrany vůči správci – Povinnost z úřední povinnosti zajistit dodržování pravidel týkajících se zabezpečení údajů – Neexistence – Porušení těchto předpisů uvedeným orgánem v minulosti – Neexistence vlivu
(Listina základních práv Evropské unie, článek 47; nařízení Evropského parlamentu a Rady 2016/679, čl. 79 odst. 1)
(viz body 128–138, výrok 5)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému Okresní soud v Sofii (Sofijski rajonen sad, Bulharsko) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, rozhodl, že zásada nezávislosti soudců brání praxi členského státu, která umožňuje členům soudního orgánu, jenž má pravomoc navrhovat zahájení kárného řízení proti soudcům a státním zástupcům, zůstat ve funkci i po uplynutí zákonného funkčního období, a to bez výslovného právního základu nebo časového omezení tohoto prodloužení. Kromě toho Soudní dvůr upřesnil rozsah pojmů „správce“ a „dozorový úřad“ stanovených obecným nařízením o ochraně osobních údajů (
1
) v souvislosti se zpřístupněním osobních údajů, které jsou chráněny bankovním tajemstvím a které se týkají soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků, jež povoluje vnitrostátní soud na žádost tohoto soudního orgánu.
V květnu 2023, po uplynutí lhůty pro podání ročních majetkových přiznání soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků za rok 2022, podal Inspektorát při Nejvyšší soudní radě (Inspektorat kam Visšija sadeben savet, Bulharsko, dále jen „Inspektorát“) k předkládajícímu soudu žádost o zrušení bankovního tajemství týkajícího se bankovních účtů několika soudců nebo státních zástupců a jejich rodinných příslušníků (
2
).
Předkládající soud uvádí, že Inspektorát byl zřízen v roce 2007 v návaznosti na novelu bulharské ústavy a jakožto soudní orgán je pověřen vyšetřováním nepatřičného ovlivňování soudců a státních zástupců, ověřováním majetkových přiznání těchto osob, jakož i odhalováním případných střetů zájmů a zásahů do nezávislosti soudnictví. Kromě toho upřesňuje, že funkční období členů Inspektorátu zvolených vnitrostátním parlamentem na dobu čtyř až pěti let skončilo v průběhu roku 2020, aniž byli zvoleni noví členové. Podle judikatury Ústavního soudu (Konstitucionen sad, Bulharsko) členové Inspektorátu však nadále vykonávají své funkce až do zvolení nových členů, přičemž zachování úkolu svěřeného tomuto orgánu bylo považováno za důležitější než riziko zneužití ze strany jeho členů.
Za těchto okolností si předkládající soud klade otázku, zda prodloužení mandátů členů Inspektorátu může ohrozit záruky nezávislosti tohoto orgánu, a pokud ano, jaká jsou kritéria umožňující posoudit, zda a po jakou dobu je takové prodloužení přípustné.
Navíc se předkládající soud táže na úlohu a povinnosti vnitrostátních soudů v případě, že mají povolit Inspektorátu přístup k osobním údajům soudců a státních zástupců. Konkrétně si klade otázku, zda jeho činnost spočívající v umožnění přístupu Inspektorátu k osobním údajům, na které se vztahuje bankovní tajemství, spadá do oblasti působnosti GDPR, a pokud ano, jaké by to mělo dopady na kontrolu, kterou musí provádět. V této souvislosti se předkládající soud táže, zda kontrola, kterou má provést před povolením přístupu k dotčeným údajům, by měla být čistě formální a měla by se omezit na ověření, zda osoby, vůči nimž je zrušení bankovního tajemství požadováno, mají postavení osob podléhajících povinnosti podat přiznání, tj. zda jsou soudci či státními zástupci nebo osobami, které jsou se soudci či státními zástupci v příbuzenském nebo jiném vztahu, nebo zda musí zajistit zabezpečení dotčených údajů podle GDPR.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr měl v první řadě za to, že čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU ve spojení s právem na účinnou právní ochranu (
3
) a konkrétněji zásada nezávislosti soudců brání praxi členského státu, podle které členové soudního orgánu, kteří jsou voleni jeho parlamentem na časově omezené funkční období a mají pravomoc kontrolovat činnost soudců a státních zástupců při výkonu jejich funkcí, jejich bezúhonnost a neexistenci střetu jejich zájmů, jakož i navrhovat jinému soudnímu orgánu zahájení kárného řízení za účelem uložení kárných opatření vůči nim, pokračují ve výkonu funkce po uplynutí zákonného funkčního období stanoveného ústavou tohoto členského státu, dokud parlament nezvolí nové členy. Výše uvedené se použije v případě, kdy prodloužení funkčního období, které již uplynulo, nespočívá na výslovném právním základě ve vnitrostátním právu obsahujícím jasná a přesná pravidla, která mohou stanovit rámec pro výkon těchto funkcí, aniž je zajištěno, že toto prodloužení bude v praxi časově omezeno.
V tomto ohledu Soudní dvůr připomněl svou ustálenou judikaturu, podle níž požadavek nezávislosti soudů (
4
) ukládá, aby kárný režim soudců poskytoval nezbytné záruky, aby se zabránilo tomu, že bude používán jako systém politické kontroly obsahu soudních rozhodnutí. Z tohoto důvodu představuje stanovení pravidel, kterými jsou definována jak jednání představující kárná provinění, tak konkrétně použitelné sankce, která stanoví zásah nezávislého orgánu v souladu s postupem, jenž v plné míře zaručuje dodržování práva na účinnou právní ochranu a práva na obhajobu (
5
), a která zakotvují možnost napadnout rozhodnutí kárných orgánů soudní cestou, takové záruky.
Je totiž zásadní, aby takové orgány při výkonu svých úkolů jednaly objektivně a nestranně a byly za tímto účelem chráněny před jakýmkoli vnějším vlivem. Tak je tomu zejména v případě soudního orgánu, který má stejně jako Inspektorát širokou pravomoc kontrolovat činnost soudců a státních zástupců při výkonu jejich funkcí, jejich bezúhonnost a neexistenci střetu zájmů na jejich straně, jakož i v návaznosti na takové kontroly navrhovat jinému soudnímu orgánu (v projednávané věci bulharské Nejvyšší soudní radě) zahájení kárného řízení za účelem uložení kárných opatření vůči nim. Proto musí být všechny předpisy upravující organizaci a fungování takového orgánu, včetně pravidel upravujících postup jmenování jeho členů, koncipovány tak, aby nemohly u jednotlivců vyvolat žádné legitimní pochybnosti o využívání pravomocí a funkcí takového orgánu jako nástroje nátlaku na soudní činnost nebo politické kontroly nad touto činností.
Pokud jde o funkční období členů Inspektorátu, které uplynulo, aniž vnitrostátní parlament zvolil jeho nové členy, Soudní dvůr zdůraznil, že vnitrostátní právní úprava podle všeho neobsahuje žádné pravidlo ohledně možnosti pokračovat ve výkonu funkcí po uplynutí jejich funkčního období. I když je pravda, že podle judikatury Ústavního soudu členové Inspektorátu nadále vykonávají své funkce až do zvolení nových členů, je rovněž pravda, že tato vnitrostátní právní úprava neobsahuje pravidla, která by mohla stanovit rámec pro výkon takto prodlouženého výkonu funkcí, ani právní ustanovení, které by umožňovalo ukončit případné blokování postupu jmenování nových členů Inspektorátu. Jeví se tedy, že prodloužení funkčních období bývalých členů Inspektorátu může být v praxi bez časového omezení.
V této souvislosti přísluší pouze členským státům rozhodnout, zda povolí výkon funkce členů soudního orgánu, který má pravomoc kontrolovat činnost soudců a státních zástupců a navrhovat zahájení kárných řízení vůči nim, po uplynutí jejich zákonného funkčního období za účelem zajištění kontinuity fungování tohoto orgánu. Rozhodnou-li se však pro takové prodloužení funkčního období, jsou členské státy povinny zajistit, aby výkon funkce po uplynutí funkčního období spočíval na výslovném právním základě ve vnitrostátním právu obsahujícím jasná a přesná pravidla, která mohou stanovit rámec pro tento výkon. Musí rovněž zajistit, aby podmínky a pravidla, kterým takový výkon podléhá, byly koncipovány tak, aby dotyčným členům takového soudního orgánu umožnily jednat při výkonu svých úkolů objektivně a nestranně. I když se tedy za určitých okolností může prodloužení funkčního období jevit jako nezbytné s ohledem na význam funkcí vykonávaných dotyčným soudním orgánem, toto prodloužení přichází v úvahu pouze výjimečně a za podmínky, že je uvedené prodloužení vymezeno jasnými a přesnými pravidly, která v praxi vylučují možnost, aby bylo časově neomezené.
Ve druhé řadě Soudní dvůr konstatoval, že zpřístupnění osobních údajů, které jsou chráněny bankovním tajemstvím a týkají se soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků, soudnímu orgánu za účelem ověření majetkových přiznání těchto soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků, přičemž dochází ke zveřejnění těchto přiznání, představuje zpracování osobních údajů, které spadá do věcné působnosti GDPR.
Než Soudní dvůr dospěl k tomuto závěru, poznamenal, že i když stanovení pravidel použitelných na postavení soudců a výkon jejich funkce spadá do pravomoci členských států, nic to nemění na tom, že takové zpracování údajů, jehož cílem je kontrola bezúhonnosti soudců a státních zástupců, jakož i ověření existence případných střetů zájmů, nespadá pod výjimky z věcné působnosti GDPR (
6
), jelikož se nejedná o činnost, která má chránit národní bezpečnost, ani o činnost, kterou lze zařadit do téže kategorie. Zpřístupnění osobních údajů, které jsou chráněny bankovním tajemstvím a které se týkají soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků, totiž představuje poskytnutí osobních údajů tomuto orgánu.
Ve třetí řadě se Soudní dvůr vyjádřil k výkladu pojmů „správce“ a „dozorový úřad“ ve smyslu GDPR (
7
).
Pokud jde o pojem „správce“, Soudní dvůr měl za to, že pod tento pojem nespadá soud, který má pravomoc povolit na žádost jiného soudního orgánu, aby banka tomuto orgánu zpřístupnila údaje o bankovních účtech soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků.
Podle vnitrostátní právní úpravy má Inspektorát pravomoc zejména provádět kontroly týkající se bezúhonnosti a neexistence střetu zájmů u soudců a státních zástupců, jakož i jejich majetkových přiznání. Za tímto účelem poskytuje tato právní úprava Inspektorátu možnost požádat o přístup k údajům o bankovních účtech soudců a státních zástupců, jakož i jejich rodinných příslušníků, a dále pravomoc požádat o předchozí soudní povolení za účelem přístupu k těmto údajům, pokud subjekty údajů k takovému přístupu neudělily souhlas. Soud příslušný k projednání žádosti o povolení zpřístupnění tedy zahajuje řízení pouze na návrh Inspektorátu, a omezuje se na ověření, zda jsou splněny podmínky zákonnosti stanovené vnitrostátním právem. Stejně tak Inspektorát, a nikoliv tento soud, je tím, kdo v závislosti na použitelných vnitrostátních předpisech určuje osoby, k jejichž údajům hodlá mít přístup za účelem výkonu svých pravomocí a ve vztahu k nimž podá k uvedenému soudu žádost o povolení. I když tedy soud posuzuje, zda a do jaké míry jsou v daném případě splněny podmínky zákonnosti zpracování, neurčuje z vlastního podnětu účel zpracování ani dotčené osoby a údaje. Za těchto podmínek není správcem tento soud, nýbrž orgán příslušný k dosažení sledovaných účelů.
Pokud jde o pojem „dozorový úřad“, soud, který má pravomoc povolit zpřístupnění osobních údajů jinému soudnímu orgánu, nespadá podle Soudního dvora pod tento pojem, pokud tento soud není členským státem, ve kterém se nachází, pověřen monitorováním uplatňování GDPR zejména s cílem chránit základní práva a svobody fyzických osob v souvislosti se zpracováním jejich osobních údajů.
V poslední řadě Soudní dvůr měl za to, že soud, který má pravomoc povolit jinému soudnímu orgánu zpřístupnění osobních údajů, není povinen, pokud k němu nebyla podána žaloba za účelem soudní ochrany vůči správci (
8
), zajistit z úřední povinnosti ochranu osob, jejichž údaje jsou dotčeny, pokud jde o dodržování ustanovení tohoto nařízení týkajících se zabezpečení osobních údajů. Totéž platí i v případě, kdy tento orgán v minulosti tato ustanovení porušil.
Soudní dvůr totiž upřesnil, že vnitrostátní soud, k němuž nebyla podána žaloba za účelem soudní ochrany vůči dozorovému úřadu nebo správci (
9
), není při neexistenci pravidel, která by mu výslovně přiznávala monitorovací pravomoci, povinen zajišťovat dodržování hmotněprávních ustanovení GDPR. K zaručení účinnosti takové žaloby musí členské státy zajistit, aby konkrétní pravidla uplatňování procesních prostředků zakotvených v GDPR skutečně odpovídala požadavkům vyplývajícím z práva na účinnou právní ochranu (
10
). Za tímto účelem musí správce, a sice příslušný soudní orgán, kterému byl poskytnut přístup k osobním údajům, poskytnout osobám, jejichž údaje jsou dotčeny, informace vyjmenované v čl. 14 GDPR (
11
), přičemž tyto informace jsou nezbytné k tomu, aby uvedené subjekty mohly případně uplatnit právo vznést námitku proti zpracování svých osobních údajů (
12
), jakož i právo na soudní ochranu v případě utrpěné újmy (
13
).
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 ze dne 27. dubna 2016 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES (obecné nařízení o ochraně osobních údajů) (Úř. věst. 2016, L 119, s. 1, dále jen „GDPR“).
(
2
) – Na základě čl. 62 odst. 6 bodu 12 zákona o úvěrových institucích (Zakon za kreditnite institucii) (DV č. 59 ze dne 21. července 2006).
(
3
) – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
(
4
) – Jak vyplývá z čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU.
(
5
) – Články 47 a 48 Listiny.
(
6
) – A zejména pod výjimku stanovenou v čl. 2 odst. 2 písm. a) GDPR, která stanoví, že se toto nařízení nevztahuje na zpracování osobních údajů prováděné „při výkonu činností, které nespadají do oblasti působnosti práva Unie“. Cílem této výjimky je vyloučit z působnosti GDPR zpracování osobních údajů prováděné státními orgány v rámci činnosti, která má chránit národní bezpečnost, nebo činnosti, kterou lze zařadit do téže kategorie.
(
7
) – Ve smyslu čl. 4 bodu 7 a čl. 51 odst. 1 GDPR.
(
8
) – Na základě čl. 79 odst. 1 GDPR.
(
9
) – Článek 78 odst. 1 a čl. 79 odst. 1 GDPR.
(
10
) – Článek 47 Listiny.
(
11
) – Konkrétněji v odstavcích 1 a 2 tohoto ustanovení.
(
12
) – Článek 21 GDPR.
(
13
) – Články 79 a 82 GDPR.