62009CC0477_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (2), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002(3) .
2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi C. Defossezem a C. Wiartem, coby likvidátorem společnosti, jejímž zaměstnancem byl C. Defossez předtím, než byl protiprávně propuštěn z pracovního poměru, ve věci mzdových pohledávek C. Defosseze, které mu nebyly uhrazeny v důsledku platební neschopnosti jeho zaměstnavatele. V rámci uvedeného sporu vyvstává mimo jiné otázka určení záruční instituce příslušné k úhradě nesplacených pohledávek C. Defosseze.
I – Právní kontext
A – Právo Unie
3. Směrnice 80/987/EHS byla několikrát podstatně změněna, nejprve směrnicí 87/164 (4), dále směrnicí 2002/74 a v poslední řadě aktem o přistoupení z roku 1994 (5) . Byla zrušena a nahrazena směrnicí
2008/94 (6) .
4. Směrnice 2002/74 do znění směrnice 80/987 mimo jiné vložila článek 8a, jehož se týká předběžná otázka. Tento článek, který je obsažen v Oddíle IIIa, nadepsaném „Ustanovení o nadnárodních situacích“, stanoví:
„1. Ocitne-li se podnik provozující činnosti na územích nejméně dvou členských států v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1, je institucí příslušnou pro úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců instituce toho členského státu, na jehož území zaměstnanci pracují nebo obvykle pracují.
2. Rozsah práv zaměstnanců určí právní předpisy, kterými se řídí příslušná záruční instituce.
3. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění, aby se v případech uvedených v odstavci 1 při určování stavu platební neschopnosti zaměstnavatele ve smyslu této směrnice přihlíželo k rozhodnutím přijatým v rámci úpadkového řízení podle čl. 2 odst. 1, o jehož zahájení bylo požádáno v jiném členském státě.“
5. Článek 9 první pododstavec směrnice 80/987 uvádí:
„Tato směrnice se nedotýká možnosti členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější.“
6. Druhý pododstavec tohoto článku, který byl též doplněn směrnicí 2002/74, stanoví:
„Provádění této směrnice za žádných okolností nesmí sloužit k odůvodnění jakéhokoli zhoršení stavu, který již existuje v každém členském státě, a obecné úrovně ochrany zaměstnanců v oblasti, na kterou se tato směrnice vztahuje.“
7. Podle čl. 2 odst. 1 prvního a druhého pododstavce směrnice 2002/74:
„1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 8. října 2005. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
Členské státy použijí předpisy uvedené v prvním pododstavci na každý stav platební neschopnosti zaměstnavatele, který vznikne po dni vstupu těchto předpisů v platnost.“
8. Směrnice 2002/74 vstoupila v platnost dne 8. října 2002.
B – Vnitrostátní právo
9. Podle článku L. 143-11-1, nyní článku L. 3253-6 francouzského zákoníku práce pojistí každý soukromoprávní zaměstnavatel své zaměstnance, a to včetně zaměstnanců dočasně přidělených nebo vyslaných do zahraničí podle článku L. 5422-13, proti rizikům neuhrazení částek dlužných uvedeným zaměstnancům na základě pracovní smlouvy v případě řízení o opatřeních na záchranu podniku, který dosud není v úpadku, nucené správy nebo soudní likvidace.
10. Směrnice 2002/74 byla do francouzského právního řádu provedena hlavou II zákona č. 2008-89 ze dne 30. ledna 2008, kterým se provádí předpisy Společenství o statutu Evropské družstevní společnosti a o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, která do zákoníku práce vložila články L. 143‑11‑10 až L. 143‑11‑15. Podle článku 6 výše uvedeného zákona se dotčená ustanovení vztahují „na řízení vymezená v článku L. 143-11-10 zákoníku práce zahájená počínaje prvním dnem prvního měsíce následujícího po vyhlášení tohoto zákona.“
II – Původní řízení a předběžná otázka
11. C. Defossez, žalobce ve věci v původním řízení, byl zaměstnán nejprve jako předák a poté jako vedoucí skupiny na stavbě řízené společností VPK v Belgii, původně od března 1997 ve službě francouzské společnosti EBM a následně od září 2000 ve službě rovněž francouzské společnosti Sotimon.
12. V důsledku rozvázání pracovního poměru ze strany zaměstnavatele, k němuž došlo v prosinci 2003, se C. Defossez dne 15. ledna 2004 obrátil na Conseil de prud’hommes de Dunkerque (pracovní soud v Dunkerque) .
13. Rozsudkem Tribunal de commerce de Dunkerque (obchodní soud v Dunkerque) ze dne 1. června 2004 vstoupila společnost Sotimon do soudní likvidace. Za účelem získání úhrady mzdových pohledávek se C. Defossez domáhal zásahu CGEA (Centre de gestion et d’études de l’AGS(7) ) v Lille a podpůrně zásahu Fonds de fermeture d’entreprises (FFE) Státního úřadu práce (ONEM) v Belgii.
14. Rozsudkem ze dne 30. června 2006 Conseil des prud’hommes de Dunkerque shledal, že rozvázání pracovního poměru s C. Defossezem nebylo „skutečně a vážně“ skutkově podložené, a vyčíslil částku nesplacených pohledávek C. Defosseze, která měla být připsána na stranu pasiv soudní likvidace společnosti Sotimon. Tento rozsudek byl prohlášen za vymahatelný vůči CGEA.
15. Rozsudkem ze dne 31. ledna 2008 změnil Cour d’appel de Douai (odvolací soud v Douai) výši nesplacených pohledávek C. Defosseze a prohlásil rozsudek za vymahatelný vůči FFE, čímž vyloučil odpovědnost CGEA v Lille.
16. C. Defossez podal proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek.
17. Vzhledem k tomu, že Cour de cassation (kasační soud) měl za to, že je nutné vyložit článek 8a směrnice 80/987, ve znění směrnice 2002/74, položil Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 8a směrnice [80/987], ve znění směrnice [2002/74], který ve svém prvním odstavci stanoví, že ocitne-li se podnik provozující činnosti na územích nejméně dvou členských států v platební neschopnosti, je institucí příslušnou pro úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců instituce toho členského státu, na jehož území zaměstnanci pracují nebo obvykle pracují, a ve svém druhém odstavci, že rozsah práv zaměstnanců určí právní předpisy, kterými se řídí příslušná záruční instituce, vykládán tak, že určuje jedinou příslušnou záruční instituci s vyloučením všech ostatních, nebo je ho třeba s ohledem na účel směrnice, kterým je posílení práv zaměstnanců využívajících volného pohybu, a čl. 9 první pododstavec téže směrnice, podle kterého se směrnice nedotýká možnosti členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější, vykládat tak, že nezbavuje zaměstnance práva domáhat se namísto záruky této instituce výhodnější záruky instituce, u které je jeho zaměstnavatel pojištěn a u které přispívá podle vnitrostátního práva?“
III – Řízení před Soudním dvorem
18. C. Defossez, CGEA v Lille, francouzská, španělská, finská, dánská, švédská, irská vláda, vláda Spojeného království a Komise předložili v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora písemná vyjádření.
19. Na jednání konaném dne 7. října 2010 přednesly řeči CGEA v Lille, francouzská, dánská, irská, finská vláda a Komise.
IV – K předběžné otázce
A – K uplatnitelnosti článku 8a směrnice 80/987 na skutkový stav věci v původním řízení
1. K časové působnosti
20. Podle čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2002/74 použijí členské státy předpisy nezbytné k provedení uvedené směrnice „na každý stav platební neschopnosti zaměstnavatele, který vznikne po dni vstupu těchto předpisů v platnost “(8) . Lhůta stanovená pro provedení směrnice uplynula dne 8. října 2005 (čl. 2 odst. 1 první pododstavec směrnice 2002/74).
21. Zákon č. 2008-89, kterým se provádí směrnice 2002/74 do francouzského právního řádu, byl přijat dne 30. ledna 2008. Podle článku 6 uvedeného zákona se jeho ustanovení vztahují na všechna řízení zahájená po datu vyhlášení tohoto zákona.
22. V projednávané věci vstoupila společnost Sotimon do soudní likvidace na základě rozsudku Tribunal de commerce de Dunkerque ze dne 1. června 2004. Toto datum předchází jak dni vstupu v platnost předpisů provádějících směrnici 2002/74 do francouzského právního řádu, tak uplynutí lhůty stanovené směrnicí členským státům k jejímu provedení (8. října 2005). Uvedené datum je však pozdější než datum vstupu v platnost směrnice 2002/74 (8. října 2002).
23. Vyvstává tudíž otázka uplatnitelnosti článku 8a směrnice 2002/74, jehož se týká předběžná otázka, na skutkový stav věci v původním řízení.
24. V tomto ohledu C. Defossez a francouzská vláda uvádí, že ačkoli vnitrostátní předpisy provádějící směrnici 2002/74 byly přijaty po uplynutí lhůty stanovené směrnicí, uznala francouzská judikatura na základě rozsudků Soudního dvora již dávno zásady stanovené v uvedeném článku 8a(9), o kterých bude podrobněji pojednáno dále v tomto stanovisku. C. Defossez tvrdí, že jeho situace musí být posouzena z hlediska článku 8a směrnice 2002/74, neboť francouzské právo již dosahovalo souladu s tímto ustanovením před uplynutím lhůty stanovené k jeho provedení do vnitrostátního práva.
25. Zdá se, že ke stejnému závěru dospěl Cour d’appel de Douai, a vzhledem ke znění předběžné otázky položené Soudnímu dvoru k němu v předkládacím rozhodnutí dospěl i Cour de cassation.
26. Komise naproti tomu namítá, že v době rozhodné z hlediska skutkového stavu Francie ještě neprovedla směrnici 2002/74 a že k provedení došlo až o dost později, jak to potvrzuje rozsudek ze dne 27. září 2007, ve němž Soudní dvůr určil, že Francouzská republika nesplnila své povinnosti z důvodu prodlení při provedení uvedené směrnice(10) .
27. Krom toho vylučuje, že by se v projednávané věci bylo možné dovolávat článku 8a směrnice 80/987 na základě jeho případného přímého účinku. V tomto ohledu Komise odkazuje na rozsudek Velasco Navarro, ve kterém Soudní dvůr shledal, že „pokud členský stát neprovedl směrnici 2002/74 ve stanovené lhůtě, lze se jejího případného přímého účinku dovolávat teprve od 8. října 2005 [den uplynutí lhůty pro provedení směrnice] a toliko v souvislosti s platební neschopností, k níž došlo po tomto datu“(11) . Tak tomu není v projednávané věci, v bylo níž rozhodnutí o vstupu do soudní likvidace společnosti Sotimon vydáno dne 1. června 2004.
28. Za takovýchto okolností není podle názoru Komise předběžná otázka ve znění uvedeném Cour de cassation relevantní a musí být za účelem posouzení věci v původním řízení přeformulována s ohledem na legislativní kontext předcházející změně směrnice 80/987 provedené směrnicí 2002/74. Podle názoru Komise by měla být předběžná otázka přeformulována následovně:
„Může být směrnice 80/987/EHS, ve znění předcházejícím změnám a provedeným směrnicí 2002/74/ES, vykládána tak, že v rámci úpadkových řízení vyznačujících se existencí přeshraničních prvků povoluje možnost volby při určení instituce příslušné k zaručení mzdových pohledávek dotčených zaměstnanců?“
29. Připomínám, že podle ustálené judikatury svědčí otázkám týkajícím se výkladu práva Unie položeným vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který takový soud definuje na svou odpovědnost, domněnka relevance, a Soudnímu dvoru tudíž nepřísluší ověřovat jeho správnost. Soudní dvůr může odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, je‑li zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jedná‑li se o hypotetický problém, nebo také nedisponuje‑li Soudní dvůr skutkovými či právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny(12) .
30. Návrh Komise na přeformulování předběžné otázky předpokládá, že bude vyvrácena domněnka relevance, která pro tuto otázku, tak jak ji formuloval předkládající soud, platí podle výše uvedené judikatury Soudního dvora.
31. V projednávané věci Cour de cassation považoval za užitečné položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku ohledně článku 8a směrnice 80/987. Užitečnost této otázky spočívá v úvaze, že v době rozhodné z hlediska skutkového stavu věci v původním řízení již Cour de cassation provedl zásady zakotvené uvedeným ustanovením. Vzhledem k tomu, že Cour de cassation měl za to, že se tatáž judikatura musí uplatnit ve věci v původním řízení, žádá Soudní dvůr o výklad předmětného ustanovení.
32. Za takovýchto okolností se domnívám, že předběžná otázka není zcela nerelevantní pro řešení sporu, který byl předložen předkládajícímu soudu, a že v rámci spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, která je příznačná pro řízení o předběžné otázce, posledně uvedenému soudu nepřísluší, aby změnil posouzení provedené v tomto ohledu Cour de cassation tak, že přeformuluje jím položenou otázku. Mimoto souhlas s podáním výkladu požadovaným předkládajícím soudem nikterak nezpochybňuje určení nesplnění povinnosti Francouzské republiky Soudním dvorem, neboť zde nejde o to, aby judikatuře Cour de cassation byla přiznána hodnota nástroje k provedení směrnice 2002/74, nýbrž o to, aby bylo pouze shledáno, že v projednávané věci nejsou dány podmínky k vyvrácení domněnky relevance, jíž se těší předběžná otázka.
33. Vycházím-li z obecnějších úvah, pak nechápu, proč by se Soudní dvůr – jestliže v době rozhodné z hlediska skutkového stavu neuplynula lhůta k provedení směrnice a nebyly přijaty vnitrostátní prováděcí předpisy – měl zdržet podání odpovědi na předběžnou otázku týkající se ustanovení směrnice, jež byla položena soudem za účelem výkladu jeho vnitrostátního práva s ohledem na uvedené ustanovení, aniž je k tomu byl povinen podle práva Unie (13) .
34. V tomto ohledu dále připomínám, že Soudní dvůr v rozsudku Adeneler (14) se zřetelem na rozsudek Mangold(15) potvrdil povinnost soudů členských států zdržet se od data, k němuž směrnice vstoupila v platnost, v co největším možném rozsahu výkladu vnitrostátního práva, který by mohl vážně ohrozit dosažení cíle sledovaného touto směrnicí(16) po uplynutí lhůty pro její provedení.
35. Rovněž se mi předběžná otázka položená Soudnímu dvoru, s ohledem na to, co vyplývá z uvedené judikatury, nejeví jako zjevně nerelevantní(17) .
36. S ohledem na předcházející úvahy tudíž nepovažuji za nutné přistoupit k přeformulování navrhovanému Komisí(18) .
2. K existenci hmotněprávních podmínek uplatnění článku 8a
37. Žalobce tvrdí, že jeho situace spadá do věcné působnosti článku 8a směrnice 80/987, neboť podle jeho názoru měla společnost Sotimon stálou hospodářskou přítomnost v Belgii. Ve svém písemném vyjádření irská vláda podle všeho vyjadřuje pochybnosti ohledně toho, že by pouhá skutečnost, že společnost řídila stavbu v Belgii, mohla vést k závěru o její stálé hospodářské přítomnosti v tomto státě.
38. Cour de cassation v tomto ohledu Soudnímu dvoru nepoložil žádnou otázku. Omezím se tudíž na odkaz na rozsudek Holmqvist (19), který stanoví kritéria, na jejichž základě je třeba chápat podmínku uvedenou v článku 8a týkající se výkonu „činnosti na územích nejméně dvou členských států“. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda je tato podmínka v projednávané věci splněna.
B – K výkladu článku 8a směrnice
1. K původu článku 8a
39. Jak jsem už uvedl, byla již otázka určení příslušné záruční instituce v případech vyznačujících se přeshraničními prvky předmětem několika rozhodnutí Soudního dvora předtím, než byla směrnice 80/987 změněna směrnicí 2002/74.
40. Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Mosbaek(20), se dánský Ostre Landsret v podstatě tázal Soudního dvora, která instituce je příslušná k zaručení splacení pohledávek zaměstnance v případě platební neschopnosti jeho zaměstnavatele, pokud je zaměstnavatel usazen v jiném členském státě, než je stát, na jehož území bydlí zaměstnanec a kde vykonává svoji činnost.
41. Soudní dvůr odpověděl, že v takových případech se příslušnost přiznává instituci státu, na jehož území podle čl. 2 odst. 1 směrnice „bylo rozhodnuto buď o zahájení úpadkového řízení, nebo bylo konstatováno definitivní ukončení činnosti podniku nebo provozovny zaměstnavatele“(21) . Soudní dvůr uvedl, že ve většině případů je tímto státem stát usazení zaměstnavatele(22) . Podle Soudního dvora vychází tento závěr ze samotné struktury směrnice. Uvedl, že provedení režimu záruky zavedeného směrnicí je podmíněno podáním návrhu na zahájení úpadkového řízení umožňujícího zohlednit mzdové pohledávky(23) . Mimoto poznamenal, že jelikož režim záruky je podle čl. 5 písm. b) směrnice v zásadě financován zaměstnavatelem, je uznání pravomoci záruční instituce, která obdržela nebo měla obdržet příspěvky odvedené zaměstnavatelem v platební neschopnosti, v souladu se strukturou směrnice(24) . Konečně pak skutečnost, že směrnice neupravila systém náhrad nebo vracení plateb mezi záručními institucemi různých členských států, podle názoru Soudního dvora potvrzuje, že zákonodárce Společenství měl v úmyslu, aby v případě platební neschopnosti zaměstnavatele „zasáhla záruční instituce jediného členského státu, aby se tak předešlo zbytečným zmatkům mezi vnitrostátními režimy a zejména situacím, v nichž by zaměstnanec mohl mít právo na uplatnění směrnice v několika členských státech“(25) .
42. Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Everson a Barras(26), se Soudní dvůr zabýval odlišným případem. Zatímco anglický podnik, pro který pracovala C. Mosbaek, měl v Dánsku pouze zastoupení, společnost irského práva, u níž byli zaměstnáni G. Everson a T.J. Barras, provozovala svou činnost ve Spojeném království prostřednictvím různých poboček, jejichž zaměstnanci byli pojištěni u záruční instituce tohoto členského státu. Ve svém vyjádření předloženém Soudnímu dvoru Spojené království uvedlo, že v souladu s rozsudkem Mosbaek je třeba za příslušnou prohlásit irskou záruční instituci, neboť v Irsku bylo rozhodnuto o zahájení úpadkového řízení. Žalobci v původním řízení naopak tvrdili, že povinnost splatit dlužné pohledávky přísluší záruční instituci Spojeného království, poněvadž v tomto státě vykonávali vlastní výdělečnou činnost.
43. Soudní dvůr rozlišil mezi situací věci v původním řízení a situací, jež vedla k vydání rozsudku Mosbaek, a tvrdil, že je-li zaměstnavatel usazen v jediném členském státě, musí být za příslušnou záruční instituci považována záruční instituce členského státu usazení, kdežto v případě, kdy má zaměstnavatel několik provozoven v různých členských státech, je třeba coby dodatečné kritérium a s přihlédnutím k sociálnímu cíli směrnice použít místo výkonu zaměstnanecké činnosti. Soudní dvůr dodal, že ve většině případů se posledně uvedené místo ve skutečnosti shoduje se „společenským a jazykovým prostředím, které je jim důvěrně známé“(27) .
44. Zákonodárce Společenství, který vycházel zejména z posledně uvedeného rozsudku Soudního dvora, vložil do znění směrnice 80/987 článek 8a, čímž vyplnil mezeru existující v původní verzi tohoto aktu. Komise ve svém původním návrhu novely směrnice 80/987 zdůraznila, že taková mezera byla pociťována jako zdroj právní nejistoty a vedla ke sporům před vnitrostátními soudy. Poukazovala na to, že při trvalém vývoji vnitřního trhu a vzniku nadnárodních podniků lze očekávat nárůst počtu takových případů s působností v rámci Společenství. Nový článek by podle Komise měl zaručit nezbytnou právní jistotu, upevnit práva zaměstnanců ve smyslu uvedeném Soudním dvorem v rozsudku Everson a Barras a předejít situacím, které by mohly vyústit v negativní kompetenční spory(28) . Komise ohledně navrhovaného hraničního určovatele zdůraznila, že záruční instituce státu, v němž zaměstnanec obvykle vykonává svoji práci, nadto, že tato instituce obvykle vybírá nebo by měla vybírat příspěvky určené k financování režimu mzdové záruky, je kritériem, jež je nejblíže zaměstnanci, „který se bude moci domáhat svých práv ve státě, ve kterém obvykle pracuje, aniž by musel čelit jazykovým problémům nebo odloučení“ a není povinen podniknout kroky u instituce jiného členského státu, k níž jej neváže žádné pouto a nezná její platná řízení. Takové řešení konečně podle Komise rovněž dodržuje zásadu rovného zacházení v tom smyslu, že všichni, kdo pracují v témže státě, požívají rovnocenné ochrany(29) .
45. Kontinuita existující mezi směrnicí 2002/74 a judikaturou předcházející jejímu přijetí byla v nedávné době potvrzena Soudním dvorem v rozsudku Holmqvist(30) .
2. K hraničnímu určovateli uvedenému v článku 8a směrnice 80/987
46. Jak bylo uvedeno výše, zakládá se hraniční určovatel relevantní podle článku 8a směrnice 80/987 pro určení záruční instituce příslušné v přeshraničních situacích na pojmu „obvyklé práce“.
47. Žalobce ve věci v původním řízení tvrdí, že Soudní dvůr by nejprve měl podat výklad tohoto pojmu. Má totiž za to, že z takového výkladu může vyplynout, že bude potvrzena pravomoc AGS namísto pravomoci FFS. V takovém případě by nebylo nutné, aby Soudní dvůr svoji analýzu prohluboval.
48. Avšak otázka, kterou položil Cour de cassation, se netýká tohoto pojmu, a Soudní dvůr tedy není povinen se k této věci vyjádřit. Omezím se tudíž na to, že se budu stručně zabývat výkladovou konstrukcí navrhovanou žalobcem ve věci v původním řízení a uvedu v tomto ohledu několik krátkých úvah.
49. S odkazem na stanovisko přednesené generálním advokátem Ruiz-Jarabo Colomerem ve věci Holmqvist(31) C. Defossez v podstatě tvrdí, že pro určení místa, kde zaměstnanec obvykle pracuje, ve smyslu článku 8a směrnice 80/987, je nutné zjistit území, k němuž má zaměstnanec nejužší pouto. Vzhledem k tomu, že v projednávané věci byl C. Defossez zaměstnancem francouzské společnosti, která vystavovala výplatní pásky ve Francii, odváděla příspěvky určené na financování mzdové záruky v případě platební neschopnosti francouzské instituci a o jejím vstupu do likvidace bylo rozhodnuto podle francouzského práva, je podle jeho názoru Francie místem, se kterým má nejužší společenské, právní a osobní pouto.
50. Teze C. Defosseze bezpochyby upřednostňuje pružný přístup, který je v souladu se sociálními cíli směrnice. Takový přístup mimo jiné omezuje deformace vyplývající z nedostatku shody instituce příslušné k poskytnutí mzdové záruky s institucí, jíž jsou odváděny příspěvky určené na financování této záruky(32) .
51. Tato teze se však jeví jako neslučitelná s normativními fakty. Na rozdíl od jiných právních úprav, které se uplatní na zaměstnanecké vztahy, jež vedou ke kolizi práva nebo kompetenčnímu konfliktu(33), zvolil zákonodárce Společenství ve směrnici 80/987 v článku 8a jediný hraniční určovatel založený právě na místě obvyklého výkonu práce.
52. Je jistě pravděpodobné, že s ohledem na původ dotčeného ustanovení vychází volba tohoto určovatele z domněnky vytýčené Soudním dvorem v rozsudku Everson a Barras, podle níž se místo výkonu práce ve většině případů shoduje se společenským a jazykovým prostředím, které je zaměstnanci důvěrně známé. Přesto však tato volba neodpovídá výkladu dotčeného ustanovení podanému C. Defossezem, neboť ten ukládá povinnost systematicky zjišťovat místo, k něm už má zaměstnanec nejužší společenské, právní a osobní pouto. Přijetí takovéhoto výkladu by vyústilo ve faktické nahrazení určovatele uvedeného v článku 8a jiným hraničním určovatelem.
53. Stejně tak je nutné konstatovat, že zákonodárce Společenství nepřiznal, alespoň ne výslovně, žádný samostatný význam kritériu místa, kde jsou placeny sociální příspěvky určené k zajištění mzdových pohledávek, přestože Soudní dvůr v rozsudku Mosbaek uznal váhu tohoto faktoru za významnou, ne-li za rozhodující, aniž jej však zvolil přímo za hraniční určovatel(34), a ve věci Everson a Barras byla
za řešení uvedené Soudním dvorem za příslušnou instituci označena ta, které byly placeny příspěvky žalobci ve věci v původním řízení(35) .
54. Komise ve výše uvedeném návrhu novely směrnice 80/987 zdůraznila, že záruční instituce státu, v němž zaměstnanec obvykle pracuje, je obyčejně totožná s institucí, jíž se platí nebo by se měly platit příspěvky určené na financování systému mzdové záruky(36) . Znění článku 8a, jež původně navrhla Komise, výslovně odkazovalo na pojem „provozovna“(37) zaměstnavatele, čímž se v tomto smyslu rozumí dostatečně trvalá přítomnost v určitém členském státě, která implikuje zejména odměnu zaměstnanců v posledně uvedeném státě, vztahy se správními orgány tohoto státu a příspěvky na sociální zabezpečení placené v tomto státě (38) .
55. Jak však bylo uvedeno výše, konečné znění článku 8a již tento pojem neuvádí. Vzhledem k tomu, že v rozsudku Holmqvist Soudní dvůr vyložil oblast věcné působnosti tohoto článku obzvláště široce, takže pokrývá i takové situace, které vedly k vydání výše uvedeného rozsudku Mosbaek(39), povede mimoto uplatnění v četných případech fakticky k uznání příslušnosti záruční instituce, která se liší od instituce, jíž jsou placeny uvedené příspěvky.
56.
Z výše uvedených úvah nevyplývá, že by v obzvláště složitých nebo mimořádných případech, kdy by použití hraničního určovatele článku 8a vedlo k tomu, že by zaměstnanci byla odepřena ochrana, mohly být zohledněny rovněž jiné hraniční určovatele, než je místo obvyklého výkonu práce (jako např. místo, kde jsou placeny příspěvky určené k financování záruky mzdových pohledávek, místo sídla zaměstnavatele, nebo místo bydliště zaměstnance).
57. Je však patrné, že situace C. Defosseze nespadá pod takovéto případy. Zaprvé po dobu, kdy byl zaměstnán společností Sotimon, vykonával práci v jediném členském státě, kde podle všeho trvale pobýval, a zadruhé, i když z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že z důvodu stropu stanoveného belgickými právními předpisy vede pravomoc FFE ke snížení nároků, které by mu příslušely, kdyby byla uznána pravomoc AGS, nejeví se, že by mu byla odepřena ochrana stanovená směrnicí.
3. Odpověď na předběžnou otázku
58. Otázka položená Soudnímu dvoru zahrnuje podle mého názoru následující tři dotazy:
a) stanoví článek 8a směrnice 80/987 možnost, aby si zaměstnanec zvolil záruku poskytnutou jinou institucí, než je instituce určená na základě hraničního určovatele stanoveného tímto ustanovením v případě, že se mu tato záruka jeví jako příznivější?
b) brání toto ustanovení možnosti zaměstnance dovolávat se příznivější záruky poskytnuté jinou institucí, než je instituce určená na základě hraničního určovatele, jenž je stanoven ve výše uvedeném ustanovení?
c) umožňují ustanovení směrnice 80/987, ve znění směrnice 2002/74, aby právní předpisy členského státu stanovily, že se zaměstnanec může dovolávat záruky poskytované institucí, jíž zaměstnavatel odvádí příspěvky podle vnitrostátního práva, pokud je tato záruka pro zaměstnance příznivější než záruka poskytovaná institucí určenou na základě hraničního určovatele uvedeného v článku 8a směrnice 80/987?
59. Z výše uvedených důvodů se domnívám, že na otázky pod písmeny a) a b) je třeba odpovědět záporně a na otázku pod písmenem c) kladně.
60. Ani znění, ani původ a ratio legis
článku 8a směrnice 80/987 nedovolují učinit závěr, že zaměstnanec má podle tohoto ustanovení možnost zvolit si, jsou-li dány určité okolnosti, pravomoc jiné záruční instituce, než je instituce určená na základě tohoto článku .
61.
Jak vyplývá ze sedmého bodu odůvodnění směrnice 2002//74, sleduje dotčené ustanovení především cíl právní jistoty. Usiluje rovněž o to, aby se předešlo tomu, že přeshraniční povaha činnosti vykonávané podnikem v platební neschopnosti může vést k prodlení při úhradě nesplacených pohledávek zaměstnanců.
62.
V souladu s těmito cíli obsahuje ustanovení článku 8a směrnice 80/987 hraniční určovatel, na jehož základě je třeba určit příslušnou záruční instituci. Jak bylo uvedeno výše, zvolil zákonodárce Společenství jediný hraniční určovatel, který by měl ve většině případů umožnit jednoduše a rychle určit uvedenou instituci. Toto ustanovení neobsahuje žádný podpůrný nebo alternativní hraniční určovatel. Stejně tak výslovně nestanoví žádnou možnost volby ze strany zaměstnance, a to ani v případě, kdy by zaměstnanec z důvodu jeho použití měl nárok na nižší úroveň záruky oproti té, která by mu příslušela, pakliže by na základě použití jiného hraničního určovatele byla uznána pravomoc instituce jiného členského státu. Taková možnost volby se ostatně jeví jako odporující cílům jasnosti a právní jistoty, které zákonodárce Společenství vedly ke změně směrnice 80/987 a k vložení článku 8a do jejího znění.
63.
Možnost, že by použití tohoto článku mělo fakticky za následek nižší úroveň ochrany zaměstnance, nemůže být sama o sobě považována za odporující sociálnímu cíli směrnice 80/987, jež má, jak opakovaně uvedl Soudní dvůr, za cíl zaručit minimální ochranu zaměstnanců, kteří se stali oběťmi platební neschopnosti svého zaměstnavatele(40), a umožňuje, aby nad tuto záruku minimální ochrany přetrvával rozdíl v úrovni ochrany přiznané každým členským státem.
64. S výkladem navrhovaným výše souhlasí všechny vlády, které předložily vyjádření, i Komise.
65. Přestože dotčené ustanovení zaměstnanci nepřiznává možnost volby mezi různými záručními institucemi, k nimž jeho situace vykazuje určitou vazbu, nevylučuje uvedené ustanovení možnost, aby se zaměstnanec v případě, kdy je to pro něj příznivější a stanoví-li to vnitrostátní právo, dovolával záruky jiné instituce, než je instituce určená na základě použití uvedeného ustanovení.
66. Tvrzení, že pravomoc stanovená na základě tohoto ustanovení je s to vyloučit zásah odlišné záruční instituce, který doplňuje či nahrazuje zásah instituce určené na základě použití výše uvedeného ustanovení v případě, že by následkem takovéhoto zásahu bylo zvýšení úrovně ochrany zaměstnance vyplývající z použití směrnice, je podle mého mínění v rozporu jak se sociálním cílem směrnice, tak se skloubením vnitrostátních předpisů s předpisy Společenství, které směrnice stanoví.
67.
V tomto ohledu připomínám, že podle čl. 9 prvního pododstavce směrnice 80/987 se tato směrnice nedotýká možnosti členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější. Druhý pododstavec tohoto ustanovení, vložený směrnicí 2002/74, mimo jiné stanoví, že provádění této směrnice „za žádných okolností nesmí sloužit k odůvodnění jakéhokoli zhoršení stavu, který již existuje v každém členském státě, a obecné úrovně ochrany zaměstnanců v oblasti, na kterou se tato směrnice vztahuje“.
68.
Na rozdíl od toho, co tvrdí finská vláda, mám za to, že neexistují podklady k tomu, aby bylo možno omezit působnost článku 9 směrnice 80/987 v tom smyslu, že členským státům umožňuje pouze ponechat v platnosti nebo přijmout příznivější hmotněprávní předpisy, avšak neumožňuje odchýlit se od kompetenčních pravidel stanovených směrnicí, a zejména jejím článkem 8a. Jedinou podmínkou uloženou uvedeným článkem, v souladu se sociálním cílem směrnice a se skutečností, že jejím cílem je zaručit zaměstnancům minimální ochranu podle práva Společenství, je ta, že dotčená vnitrostátní ustanovení musí být pro zaměstnance příznivější.
69. Mám tedy za to, že ani článek 8a, ani žádné jiné ustanovení směrnice 80/987 nebrání tomu, aby právní předpisy členského státu stanovily, že se zaměstnanec může dovolávat mzdové záruky poskytované vnitrostátní institucí, které jeho zaměstnavatel odvedl příspěvky na sociální zabezpečení podle práva uvedeného členského státu, namísto nebo vedle záruky poskytované institucí označenou za příslušnou na základě směrnice.
70. Je-li ovšem zásah instituce označené za příslušnou na základě vnitrostátního práva stanoven, aby zastupoval záruku instituce příslušné podle článku 8a směrnice 80/987, lze takové právní předpisy považovat za slučitelné s ustanoveními směrnice pouze za podmínky, že zmíněný zásah vede k vyšší úrovni ochrany zaměstnance a zaměstnanci je každopádně ponechána možnost zvolit si pravomoc té či oné záruční instituce.
V – Závěry
71. Na základě všech předchozích úvah navrhuji, aby Soudní dvůr na otázku položenou Cour de cassation odpověděl následovně:
„Článek 8a směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele je třeba vykládat tak, že zaměstnanci nepřiznává možnost zvolit si záruku jiné instituce, než je instituce určená na základě tohoto ustanovení, a to ani tehdy, když se jedná o instituci, které byly odvedeny příspěvky na sociální zabezpečení určené k pojištění rizika platební neschopnosti zaměstnavatele, a když tato instituce poskytuje plnění zajišťující příznivější krytí zaměstnance.
Ani článek 8a, ani žádné jiné ustanovení směrnice 80/987 nebrání tomu, aby právní předpisy členského státu stanovily, že se zaměstnanec může pro získání úhrady nesplacených mzdových pohledávek dovolávat, namísto nebo vedle záruky poskytované institucí označenou za příslušnou na základě článku 8a směrnice 80/987 směrnice, mzdové záruky poskytované institucí, které jeho zaměstnavatel odvedl příspěvky na sociální zabezpečení podle práva uvedeného členského státu, za podmínky, že zásah této instituce, je-li určen k tomu, aby nahradil zásah instituce příslušné podle uvedené směrnice, spočívá ve vyšší úrovni ochrany zaměstnance a že je stanoven jako čistě volitelný.“
(1) .
(2)  –	Úř. věst. L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217.
(3)  –	Úř. věst. L 270, s. 10; Zvl. vyd. 05/04, s. 261.
(4)  –	Směrnice Rady 87/164/EHS ze dne 2. března 1987 (Úř. věst. L 66, s. 11; Zvl. vyd. 05/01, s. 333).
(5)  –	Akt o podmínkách přistoupení Norského království, Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království k Evropské unii a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. C 241, s. 115).
(6)  –	Viz článek 16 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele
(Úř. věst. L 283, s. 36). Tato směrnice kodifikovala směrnici 80/987.
(7) – Zkratka znamená: „Association pour la gestion du régime de garantie des créances des salariés (Sdružení pro správu režimu záruk pohledávek zaměstnanců)“.
(8)  –	Kurzíva provedená autorem tohoto stanoviska.
(9)  –	C.Defossez cituje několik rozsudků Cour de cassation z let 2002 a 2003, tedy časově předcházejících vstupu společnosti Sotimon do soudní likvidace. Francouzská vláda uvádí rovněž rozsudky časově následující toto datum z let
2006 a 2008.
(10)  –	Rozsudek Komise v. Francie (C-9/07, Sb. rozh. s. I‑121).
(11)  –	Rozsudek ze dne 17. ledna
2008 (C‑246/06, Sb. rozh. s. I‑105, bod 27).
(12)  –	Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. června 2007, van der Weerd a další (C-222/05 až C-225/05, Sb. rozh. s. I-4233, bod 22 a citovaná judikatura), a rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Cartesio (C‑210/06, Sb. rozh. s. I‑9641, bod 67).
(13)  –	Za současného stavu judikatury Společenství byla obecná povinnost vnitrostátních soudů vykládat vnitrostátní právo v souladu se směrnicí v případě opožděného nebo nesprávného provedení směrnice uznána teprve od doby, kdy uplynula lhůta pro její provedení (viz rozsudek ze dne 4. července 2006, C‑212/04, Adeneler a další, (Sb. rozh. s. I‑6057). Různí generální advokáti, mezi nimiž F.G. Jacobs (stanovisko ze dne 20. května 1992 ve věci Parlament v. Rada, Recueil 1992, s. I-4193, bod 43), M. Darmon (stanovisko ze dne 17. listopadu 1993 ve věci C-236/92, Regione Lombardia, Recueil 1994, s. I-483, bod 27), A. Tizzano (stanovisko ze dne 30. června 2005 ve věci C‑144/04, Mangold, Sb. rozh. s. I‑9981, a ze dne 27. dubna 2006 ve výše uvedené věci Cordero Alonso) a J. Kokott (stanovisko ze dne 27. října 2005 ve výše uvedené věci Adeneler a další) předložili argumenty na podporu rozšíření takovéto povinnosti i na dobu, kdy ještě neuplynula lhůta pro provedení směrnice. Přestože Soudní dvůr vydal v minulosti rozhodnutí, které lze považovat za precedens v tomto smyslu (rozsudek ze dne 8. října 1987, Kolpinghuis Nijmegen, 80/86, Recueil, s. 3969, bod 15), v rozsudku Adeneler Soudní dvůr takovéto rozšíření vyloučil. Vzhledem ke charakteristickým znakům projednávané věci nepovažuji za nutné vyjadřovat se k této problematice, přestože uznávám její zásadní význam pro právo Unie.
(14)  –	Uvedený v předchozí poznámce pod čarou.
(15)  –	Rozsudek ze dne 22. listopadu 2005 (C‑144/04, Sb. rozh. s. I‑9981).
(16)  –	Body 121až 123.
(17)  –	Viz obdobně rozsudek ze dne 23. dubna 2009, spojené věci C‑261/07 a C‑299/07, VTB-VAB (Sb. rozh. s. I‑2949, body 38 až 40).
(18)  –	Jak bude lépe nastíněno níže v tomto stanovisku, článek  8a směrnice 80/987 je plodem kodifikace zásad vytýčených judikaturou Společenství provedené zákonodárcem Společenství. Ačkoli, jak to zdůraznila Komise na jednání, znění dotčeného ustanovení v některých ohledech neodpovídá zcela judikatuře z doby před jeho přijetím, to se netýká otázky vznesené v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Z toho vyplývá, že odpověď na takovouto otázku by nebyla zásadně odlišná, i kdybychom považovali za nutné tuto otázku přeformulovat ve smyslu navrhovaném Komisí.
(19)  –	Rozsudek ze dne 16. října
2008, C‑310/07, Holmqvist (Sb. rozh. s. I‑7871).
(20)  –	Rozsudek ze dne 17. září 1997, C‑117/96 (Recueil, s. I‑5017).
(21)  –	Bod 20 a výrok.
(22)  –	Bod 23.
(23)  –	Body 21 a 22.
(24)  –	Bod 24.
(25)  –	Bod 26.
(26)  –	Rozsudek ze dne 16. prosince 1999 (C‑198/98, Recueil, s. I‑8903).
(27)  –	Bod 22.
(28)  –	KOM(2000) 832 v konečném znění, ze dne 15. ledna 2000 (Úř. věst. C 154 E, s. 109, s. 9 a 10). V tomtéž smyslu viz sedmý bod odůvodnění směrnice 2002/74.
(29)  –	KOM(2000) 832, uvedené v předchozí poznámce pod čarou, s. 9.
(30)  –	Uvedený výše, poznámka pod čarou 19.
(31)  –	Tamtéž.
(32)  –	V této souvislosti připomínám, že směrnice 80/987 nestanoví žádný mechanismus náhrad mezi institucemi. Článek 5 písm. c) směrnice však stanoví, že povinnost institucí uhradit pohledávky je nezávislá na splnění povinnosti přispívat na financování.
(33)  –	Viz např. článek 19 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42), článek 8 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Úř. věst. L 177, s. 6)
a článek 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb (Úř. věst. L 18, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 431).
(34)  –	Viz zejména bod 24.
(35)  –	Význam tohoto faktoru zdůrazňuje zejména irská vláda, která ve svém vyjádření předloženém Soudnímu dvoru navrhuje, aby byl článek 8a směrnice 80/987 vykládán tak, že místem, kde zaměstnavatel pracuje, je místo, kde jeho zaměstnavatel odvádí nebo by měl odvádět příspěvky určené na financování mzdové záruky.
(36)  –	Viz KOM(2000) 832 v konečném znění, uvedené výše, poznámka pod čarou 28.
(37)  –	Tamtéž. Znění prvního odstavce článku 8a původně navrhované Komisí uvádělo: „ocitne-li se podnik provozující činnosti na územích nejméně dvou členských států v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1 a byl-li návrh na zahájení insolvenčního řízení podán v jiném členském státě, než ve kterém zaměstnanec obvykle pracuje, je příslušnou záruční institucí instituce posledně uvedeného členského státu.“
(38)  –	Viz zejména s. 9. Návrh Komise rovněž předvídal, že do článku 2 směrnice 80/987 bude vložen odstavec 3, definující pojem „provozovna“ následovně:
„‚provozovnou´“ pro účely této směrnice se rozumí jakékoli místo, kde zaměstnavatel vykonává
nikoli přechodně hospodářskou činnost za využití lidských a majetkových zdrojů“. Během prvního čtení navrhl Parlament dodatek s cílem doplnit do této definice odkaz následujícího znění: „‚provozovnou´“ se pro účely této směrnice rozumí jakékoli místo, kde zaměstnavatel vykonává nikoli přechodně hospodářskou činnost za využití lidských a majetkových zdrojů nebo kde je podnik přítomen. To zahrnuje odměňování zaměstnanců v příslušném státě, vztahy se správními orgány dotyčného státu a příspěvky na sociální zabezpečení (Úř. věst. C 154 E, s. 239; Zvl. vyd. 05/01, s. 217).
(39) – Viz rozsudek Holmqvist, uvedený výše, poznámka pod čarou 19, zejména bod 27.
(40)  – Viz mimo jiné rozsudek Everson a Barras, uvedený výše, poznámka pod čarou 26, bod 20; Viz rovněž druhý bod odůvodnění směrnice 2002/74.