62023TJ0329_RES
Věc T‑329/23
Česká republika
v.
Evropská komise
Rozsudek Tribunálu (desátého rozšířeného senátu) ze dne 9. dubna 2025
„Vlastní zdroje Unie – Finanční odpovědnost členských států – Povinnost členských států poskytnout Komisi vlastní zdroje – Odvedení částek odpovídajících nevymoženým vlastním zdrojům Komisi – Dovozní cla – Dovoz textilních výrobků, obuvi a slunečních brýlí z Asie – Celní hodnota – Neexistence podhodnocení – Neexistence povinnosti složení jistoty před propuštěním zboží – Bezdůvodné obohacení Unie“
Vlastní zdroje Evropské unie – Stanovení a poskytnutí členskými státy – Poskytnutí s výhradami – Žaloba zakládající se na bezdůvodném obohacení Unie – Důkazní břemeno
(Článek 268 a čl. 340 druhý pododstavec SFEU)
(viz body 38, 39)
Celní unie – Společný celní sazebník – Celní hodnota – Určení – Metody určení – Určení na základě statistické hodnoty, jakou je minimální přípustná cena (MPC) – Nepřípustnost pro určení celní hodnoty za použití „fall-back metody“ – Použití statistické hodnoty pro odhalování potenciálně podhodnocených dovozů
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 2913/92, článek 29)
(viz body 82–84, 93)
Vlastní zdroje Evropské unie – Ochrana finančních zájmů Evropské unie – Povinnost členských států – Složení jistoty na dovozy, které by mohly vykazovat podhodnocenou celní hodnotu – Podmínka – Údaje umožňující vypočíst částku cla vyšší, než která by byla určena na základě deklarované celní hodnoty
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 2913/92, čl. 13 odst. 1, články 29, 30 a 31; nařízení Komise č. 2454/93, čl. 248 odst. 1)
(viz body 85–87, 94, 95)
Shrnutí
Tribunál se v řízení o žalobě na vydání bezdůvodného obohacení Evropské unie, které vyhověl, vyslovil k dosud neřešené otázce týkající se jednak posouzení žaloby podané členským státem na základě údajného bezdůvodného obohacení na vlastních zdrojích v celní oblasti a jednak zohlednění statistické hodnoty jako základu pro výpočet celní hodnoty zboží.
V důsledku zrušení všech kvót na dovoz textilních a oděvních výrobků pocházejících z členských států Světové obchodní organizace (WTO) od 1. ledna 2005 čelila Unie velmi vysokému objemu dovozů textilních výrobků a obuvi z Asie, zejména z Číny, a riziku podhodnocování celní hodnoty těchto dovozů. V reakci na toto riziko se v rámci prioritní kontrolní akce (
1
) zvané „Discount“ (dále jen „akce PCA Discount“), s níž všechny členské státy vyslovily souhlas, předpokládalo provádění důkladnějších celních kontrol se zaměřením na dovozy určitých textilních výrobků, obuvi a slunečních brýlí z Číny, Thajska a Vietnamu vykazujících nízkou celní hodnotu. V rámci této akce byly stanoveny rizikové prahové hodnoty. Ty umožňovaly celním orgánům členských států odhalovat velmi nízké hodnoty deklarované při dovozu, a tím pádem i dovozy představující značné riziko podhodnocení celní hodnoty. Za tímto účelem bylo vytvořeno dvacet kódů integrovaného sazebníku Evropské unie a u každého z těchto kódů určila Evropská komise „čistou průměrnou cenu“ (cleaned average price, dále jen „CAP“). Následně byl vypočítán průměr pro celou Unii na základě aritmetického průměru CAP zjištěných ve všech členských státech, přičemž byly vyloučeny mimořádně vysoké nebo mimořádně nízké hodnoty. Nakonec byla vypočtena „minimální přípustná cena“ (dále jen „MPC“) odpovídající 50 % CAP a použita jako riziková prahová hodnota.
Ve dnech 10. až 14. listopadu 2014 uskutečnila Komise v České republice inspekční misi týkající se provádění akce PCA Discount tímto členským státem. Po ukončení mise zaslala Komise českým orgánům zprávu, v níž vyjádřila výhrady k provádění této akce. Konkrétně dospěla k závěru, že nebyla provedena účinná kontrola všech dotčených celních prohlášení a že veškeré zboží bylo propuštěno bez žádosti o jistotu, a to navzdory důvodným pochybnostem týkajícím se podhodnocení celní hodnoty tohoto zboží. Podle Komise to mělo za následek ztrátu tradičních vlastních zdrojů Unie, za kterou byly odpovědné české orgány a která se rovnala rozdílu mezi clem vypočteným na základě deklarované celní hodnoty a clem vypočteným na základě MPC. Během komunikace mezi Českou republikou a Komisí, v jejímž rámci Komise neakceptovala důkazy poskytnuté tímto členským státem, Komise pravidelně trvala na tom, aby Česká republika odvedla do unijního rozpočtu nejprve rozdíl mezi clem vypočteným na základě deklarované celní hodnoty a clem vypočteným na základě MPC, a poté rozdíl mezi clem vypočteným na základě deklarované celní hodnoty a clem vypočteným na základě CAP (namísto MPC). Přestože s tím Česká republika opakovaně nesouhlasila, odvedla podmíněně do unijního rozpočtu částky vyplývající z výpočtu výše uvedených rozdílů. Dne 22. června 2020 došlo ve prospěch České republiky k částečnému započtení odvedené částky.
Za této situace podala Česká republika projednávanou žalobu zakládající se na bezdůvodném obohacení Unie.
Závěry Tribunálu
Zaprvé Tribunál připomněl pravidla dokazování použitelná v případě žaloby na náhradu škody zakládající se na bezdůvodném obohacení Unie. V souladu s judikaturou Soudního dvora platí, že v rámci žaloby tohoto typu podané členským státem, který Komisi poskytl částku vlastních zdrojů Unie s vyjádřením výhrad vůči opodstatněnosti postoje Komise, je na Tribunálu, aby zejména posoudil, zda ochuzení členského státu, který má postavení žalobce, odpovídající této částce poskytnuté Komisi a s ním související obohacení tohoto orgánu mají opodstatnění v povinnostech tohoto členského státu podle unijního práva v oblasti vlastních zdrojů Unie, nebo zda jim naopak takové opodstatnění schází (
2
).
Je tedy na členském státu, aby prokázal, že podle unijních pravidel upravujících systém vlastních zdrojů nebyl povinen poskytnout Komisi částku vlastních zdrojů, která je předmětem sporu, a že své povinnosti splnil. Toto důkazní břemeno však nemá za následek, že by se Komise mohla omezit na obecné a ničím nedoložené tvrzení, že skutečnosti, na něž členský stát poukazuje, nejsou dostačující.
Zadruhé, pokud jde o relevanci statistické hodnoty jakožto základu pro stanovení celní hodnoty, Tribunál konstatoval, že Komise v podstatě tvrdí, že dokud je deklarovaná celní hodnota nižší než MPC, nelze ji akceptovat, a v důsledku toho musí vnitrostátní orgány před propuštěním zboží požadovat složení jistoty. Podle něj by však předpoklad, že každá celní hodnota nižší než MPC musí být v zásadě odmítnuta bez ohledu na rozsah, v jakém po ověření a kontrolách provedených celními orgány přetrvávají, či nepřetrvávají pochybnosti, nerespektoval prostor pro uvážení členských států při provádění celních kontrol a porušoval by celní předpisy, které upravují specifický postup pro případ zpochybnění deklarované celní hodnoty.
Tribunál měl tudíž za to, že statistická hodnota, jako je MPC, může být použita pouze jako nástroj analýzy rizik, tj. nástroj umožňující na základě rizikových profilů odhalit dovozy, které mohou být podhodnocené a u nichž je nutné provést kontroly, a nikoli ke stanovení jejich celní hodnoty.
Konečně zatřetí Tribunál v rámci posouzení reálných možností českých celních orgánů určit vyšší celní hodnotu zkoumal, zda by při použití sekundárních metod (
3
) pro určení celní hodnoty mohly tyto orgány dospět k celní hodnotě vyšší, než kolik činí hodnota transakce (
4
), a zda by tedy složení jistoty před propuštěním předmětného zboží přispělo k ochraně finančních zájmů Unie.
V tomto ohledu připomněl, že cílem jistoty je umožnit celním orgánům jednak povolit propuštění zboží za pokračujícího prošetřování tohoto zboží a průvodní dokumentace a jednak zamezit nevymahatelnosti potenciálního celního dluhu, který by z takového prošetřování vyplynul. Z toho tedy plyne, že složení jistoty přispívá k ochraně finančních zájmů Unie pouze v případě, kdy celní orgány členského státu mají k dispozici údaje, které jim umožňují vypočíst částku cla vyšší, než která by byla vybrána na základě deklarované celní hodnoty, a konstatovat vyšší nárok na vlastní zdroje ve prospěch Unie. Tribunál rovněž připomněl, že statistická hodnota, jako je MPC, neslouží k určení celní hodnoty zboží, a to ani v rámci určování hodnoty s použitím fall-back metody.
Vzhledem k tomu, že použití svévolných nebo smyšlených celních hodnot bylo vyloučeno celním kodexem Společenství (
5
) i judikaturou, Tribunál konstatoval, že v soudním spise není nic, co by dovolovalo učinit závěr, že by v důsledku použití fall-back metody (
6
) byla vybrána dodatečná částka cla, a tím pádem i vlastních zdrojů Unie.
Tribunál proto vyslovil závěr, že Česká republika nebyla podle unijních pravidel upravujících systém vlastních zdrojů povinna poskytnout Komisi částku vlastních zdrojů, která je předmětem sporu, a uložil Komisi povinnost tuto částku České republice vrátit.
(
1
) – V souladu s čl. 13 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. 1992, L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex Společenství“).
(
2
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. července 2020, Česká republika v. Komise (C‑575/18 P, EU:C:2020:530, bod 83).
(
3
) – Upravených v článcích 30 až 31 celního kodexu Společenství.
(
4
) – Ve smyslu článku 29 celního kodexu Společenství.
(
5
) – Článek 30 odst. 2 celního kodexu Společenství.
(
6
) – Ve smyslu článku 31 celního kodexu Společenství.