62006CC0285
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
VERICI TRSTENJAK
přednesené dne 25. října 2007 (
1
)
Věc C-285/06
Heinrich Stefan Schneider
v.
Land Rheinland-Pfalz
„Zemědělství — Nařízení (ES) č. 1493/1999 a 753/2002 — Společná organizace trhu s vínem — Popis, označování, obchodní úprava a ochrana některých vinařských produktů — Ochrana tradičních výrazů — Překlad do jiného jazyka — Použití pro vína pocházející z jiného producentského členského státu“
I – Úvod
1.
Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce německého nejvyššího správního soudu, Bundesverwaltungsgericht (dále jen „BVerwG“) se týká otázek výkladu a rozsahu působnosti pravidel ochrany doplňujících tradičních výrazů, která jsou pro popis, označování, obchodní úpravu a ochranu některých vinařských produktů uvedena v nařízení Rady (ES) č. 1493/1999 ze dne 17. května 1999 o společné organizaci trhu s vínem (
2
), jakož i v příslušném nařízení Komise (ES) č. 753/2002 ze dne 29. dubna 2002, kterým se stanoví některá prováděcí pravidla nařízení č. 1493/1999 pro popis, označování, obchodní úpravu a ochranu některých vinařských produktů (
3
), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1512/2005 ze dne 15. září 2005, kterým se mění nařízení č. 753/2002, kterým se stanoví některá prováděcí pravidla k nařízení č. 1493/1999 pro popis, označování, obchodní úpravu a ochranu některých vinařských produktů (dále jen „nařízení č. 753/2002“) (
4
).
2.
Doplňující tradiční výrazy pro vína jsou uváděny na etiketách při prodeji a v právním styku. Etikety mohou mít pro vína stejný význam, jaký mají pro jednotlivce cestovní pasy a osobní doklady. Jsou buď uznávány všude, nebo je jejich uznávání omezeno pouze na jeden (členský) stát (
5
).
3.
Tyto otázky konkrétně vyvstávají v právním sporu vedeném před německými správními soudy mezi vinařem H. S. Schneiderem a spolkovou zemí Porýní-Falcko o legalitu správního aktu, kterým bylo zakázáno používání výrazů „Réserve“ a „Grande Réserve“, resp. „Reserve“ a „Privat-Reserve“, při etiketování vína vyrobeného H. S. Schneiderem v německém regionu Falcko.
II – Právní rámec
A – Nařízení č. 1493/1999
4.
Nařízení č. 1493/1999 upravuje produkci, etiketování a kontrolu vinařských produktů a stanoví mimo jiné pravidla pro uvádění určitých údajů při označování.
5.
Článek 47 nařízení č. 1493/1999 zní:
„(1)   Pravidla pro popis, označování a obchodní úpravu některých produktů, na něž se vztahuje toto nařízení, jakož i pravidla pro ochranu určitých označení, údajů a výrazů obsahuje tato kapitola a přílohy VII a VIII. V těchto pravidlech jsou zohledněny zejména tyto cíle:
a)
ochrana oprávněných zájmů spotřebitele;
b)
ochrana oprávněných zájmů producenta;
c)
řádné fungování vnitřního trhu a
d)
podpora kvalitní produkce.
(2)   Pravidla uvedená v odstavci 1 zahrnují zejména ustanovení o:
a)
povinném používání některých údajů;
b)
možném používání některých dalších údajů za určitých podmínek;
c)
možném používání dalších údajů, včetně informací, které mohou být užitečné pro spotřebitele;
d)
ochraně a kontrole užití některých údajů;
e)
používání zeměpisných označení a tradičních výrazů;
[…]“
6.
Článek 48 nařízení č. 1493/1999 zní:
„Popis a obchodní úprava produktů uvedených v tomto nařízení, jakož i reklamy na tyto produkty nesmí být klamavé a nesmí vést k záměně či uvádět v omyl osoby, pro které jsou určeny, zejména pokud jde o:
—
údaje upravené článkem 47; toto ustanovení se vztahuje rovněž na případné užití překladů těchto údajů nebo odkazů na skutečný původ či dodatků jako ‚druh‘, ‚typ‘, ‚způsob‘, ‚imitace‘, ‚známka‘ nebo podobných,
[…]“
7.
Článek 49 nařízení č. 1493/1999 zní:
„(1)   Produkty, jejichž označení nebo obchodní úprava neodpovídá tomuto nařízení nebo návazným prováděcím předpisům, nesmí být ve Společenství drženy za účelem prodeje ani uváděny do oběhu.
[…]
(2)   Členský stát, na jehož území se nachází produkt, jehož označení či obchodní úprava neodpovídá odstavci 1, přijme potřebná opatření k uložení sankcí za porušení tohoto ustanovení v závislosti na jeho závažnosti.
Členský stát však může povolit, že daný produkt lze ve Společenství držet za účelem prodeje či uvádět do oběhu nebo vyvézt, pokud bude jeho označení nebo obchodní úprava uvedena do souladu s odstavcem 1.“
8.
Článek 53 nařízení č. 1493/1999 předpokládá vydání prováděcích pravidel k tomuto nařízení, zejména k přílohám VII a VIII. Tato prováděcí pravidla se týkají především odchylek, podmínek a povolení uvedených v těchto přílohách. Na základě právního základu článku 53 měly být vydány rovněž prováděcí pravidla pro etikety stolního vína, stolního vína se zeměpisným označením a jakostního vína s. o.
9.
Část B přílohy VII nařízení č. 1493/1999 v souvislosti s nepovinnými údaji stanoví:
„1.
Etiketa produktů vyrobených ve Společenství může být za podmínek, jež budou stanoveny, doplněna těmito údaji:
[…]
b)
pro stolní vína se zeměpisným označením a jakostní vína s. o. [stanovené pěstitelské oblasti]:
[…]
—
doplňujícími tradičními výrazy podle pravidel stanovených producentskými členskými státy,
[…]
3.
Etiketa produktů uvedených v části A bodu 1 může být doplněna dalšími údaji.
4.
Producentské členské státy mohou předepsat, zakázat nebo omezit užití určitých údajů podle bodů 1 a 2 pro vína vyrobená na svém území.“
10.
Pokud jde o jazyky, které mohou být použity na etiketě, stanoví část D stejné přílohy následující:
„1.
Údaje na etiketě musí být uvedeny v úředním jazyce nebo v několika různých úředních jazycích Společenství, aby těmto údajům mohl snadno rozumět konečný spotřebitel.
Přesto musí být
—
název stanovené pěstitelské oblasti,
—
název jiné zeměpisné jednotky,
—
zvláštní tradiční výrazy a doplňující tradiční výrazy,
—
název vinohradnického podniku nebo jejich seskupení, jakož i údaj o plnění
uvedeny jen v úředním jazyce členského státu, na jehož území proběhla výroba.
Údaje uvedené v druhém pododstavci mohou být u produktů pocházejících z Řecka a Kypru opakovány v některém jiném nebo několika jiných úředních jazycích Společenství.
[…]
Členské státy mohou pro produkty, které se vyrábějí a uvádějí do oběhu na jejich území, povolit, že údaje uvedené v druhém pododstavci mohou být dodatečně uvedeny v jiném než v úředním jazyce Společenství, pokud je použití dotyčného jazyka v daném členském státě nebo na části jeho území tradiční a obvyklé.
Mimoto mohou členské státy pro své produkty povolit, aby údaje uvedené v druhém pododstavci byly uvedeny v některém jiném jazyce, pokud je dotyčný jazyk pro tyto údaje tradičně používán. […]“
B – Nařízení č. 753/2002
11.
Nařízení č. 753/2002 je prováděcím nařízením k nařízení č. 1493/1999 a obsahuje prováděcí pravidla pro popis, označování, obchodní úpravu a ochranu některých vinařských produktů.
12.
Článek 6 tohoto nařízení obsahuje následující společná pravidla pro všechny výrazy [údaje] na etiketě:
„(1)   V souladu s přílohou VII částí B bodem 3 nařízení (ES) č. 1493/1999 lze údaje na etiketách produktů, na které se uvedená příloha vztahuje, doplňovat o další údaje, pokud tyto údaje nemohou uvést osoby, jimž jsou určeny, v omyl, zejména záměnou těchto údajů s povinnými údaji uvedenými v části A bodu 1 nebo s nepovinnými údaji uvedenými v části B bodu 1 uvedené přílohy.
(2)   V případě produktů uvedených v příloze VII části B bodu 3 nařízení (ES) č. 1493/1999 si mohou orgány uvedené v čl. 72 odst. 1 zmíněného nařízení při dodržení obecných procesních pravidel jednotlivých členských států vyžádat od stáčírny, odesílatele nebo dovozce prokázání správnosti údajů použitých pro označení a týkajících se povahy, totožnosti, jakosti, složení, původu dotyčného produktu nebo produktů použitých k jeho výrobě nebo týkajících se místa, odkud byl dovezen či byly dovezeny.“
13.
Podle článku 23 nařízení č. 753/2002 se „pro účely přílohy VII části B bodu 1 písm. b) páté odrážky nařízení č. 1493/1999 ‚doplňujícími tradičními výrazy‘ v případě vín uvedených v této hlavě rozumějí doplňující výrazy, které producentské členské státy tradičně používají zejména k označení metody produkce nebo zrání či výrobní metody, případně jakosti, barvy, místa nebo historické události, která se k minulosti vína váže, a jež jsou vymezeny v právních předpisech členského státu týkajících se označování vín na území daného státu.“
14.
Nařízení č. 753/2002 dále v článku 24 o ochraně tradičních výrazů stanoví:
„(1)   Pro účely tohoto článku se ‚tradičními výrazy‘ rozumějí doplňující tradiční výrazy uvedené v článku 23, výrazy uvedené v článku 28 a zvláštní tradiční výrazy uvedené v čl. 14 odst. 1 prvním pododstavci písm. c), článku 29 a čl. 38 odst. 3.
(2)   Tradiční výrazy vyjmenované v příloze III se vyhrazují pro vína, se kterými se pojí, a jsou chráněny proti:
a)
jakémukoli zneužití, napodobení nebo vyvolání domněnky, i když je chráněné označení doprovázeno výrazem jako ‚druh‘, ‚typ‘, ‚způsob‘, ‚imitace‘, ‚známka‘ nebo podobným výrazem;
b)
jakémukoli dalšímu nekalému, lživému nebo klamavému údaji, který se vztahuje k povaze nebo podstatným vlastnostem vína a který je uveden na obalu nebo vnějším balení produktu, reklamních materiálech nebo dokumentech týkajících se daného produktu;
c)
všem ostatním praktikám způsobilým uvést veřejnost v omyl zejména tím, že vyvolávají zdání, že se na víno vztahuje chráněný tradiční výraz.
(3)   K označení vína na etiketě nesmějí být použity známky, které obsahují tradiční výrazy uvedené v příloze III, pokud dané víno nemá právo k označení takovým tradičním výrazem.
[…]
(4)   Spadá-li tradiční výraz uvedený v příloze III tohoto nařízení do jedné z kategorií údajů uvedených v příloze VII částech A a B bodech 1 a 2 nařízení (ES) č. 1493/1999, vztahují se na daný tradiční výraz ustanovení tohoto článku namísto jiných ustanovení hlavy IV nebo hlavy V.
Ochrana tradičního výrazu se vztahuje pouze na jazyk nebo jazyky, ve kterém nebo ve kterých je dotyčný výraz uveden v příloze III.
Každý tradiční výraz uvedený v příloze III se pojí s jednou nebo více kategoriemi vína. Uvedenými kategoriemi jsou:
[…]
d)
jakostní vína s. o., na která se nevztahují písmena a), b) nebo c), a stolní vína se zeměpisným označením; v tomto případě se ochrana tradičního výrazu vztahuje pouze na označení vín, která nespadají do kategorie vín likérových, šumivých, šumivých dosycených oxidem uhličitým, perlivých a perlivých dosycených oxidem uhličitým;
[…]
(5)   Pro zařazení do přílohy III musí tradiční výraz splňovat tyto podmínky:
a)
musí jít o tradiční výraz sám o sobě specifický a přesně vymezený v právních předpisech členského státu;
b)
musí být dostatečně odlišný a/nebo dobře znám na trhu Společenství;
c)
musí být tradičně používán v daném členském státě nejméně po dobu deseti let;
d)
musí být užíván pro jedno nebo případně větší množství vín nebo kategorií vín ze zemí Společenství.
Tradiční výraz je považován za tradiční v úředním jazyce členského státu, jestliže je používán v tomto úředním jazyce a ve stanoveném pohraničí sousedního členského státu(ů) pro vína zpracovaná za stejných podmínek v jednom z těchto členských států a oba členské státy se vzájemně dohodly na definici, používání a ochraně tohoto výrazu za předpokladu, že tento výraz splňuje kritéria v písmenech a) až d).
[…]
(7)   Členské státy sdělí Komisi:
a)
skutečnosti opodstatňující uznání každého výrazu;
b)
tradiční výrazy uznané v jejich právních předpisech, které splňují výše uvedené podmínky, a vína, pro která jsou tyto výrazy vyhrazeny;
c)
popřípadě všechny tradiční výrazy, které přestávají být v jejich zemi původu chráněny.
[…]“
15.
Příloha III nařízení č. 753/2002 obsahuje seznam chráněných tradičních výrazů, na který odkazuje článek 24, s údaji o zemích, dotčených vínech, druzích produktů a jazycích, zejména:
—
pro Řecko v řečtině výrazy: „Ειδικά Επιλεγμένος (Grand réserve)“, „Επιλογή ή Επιλεγμένος (Réserve)“ a „Παλαιωθείς επιλεγμένος (Vieille réserve)“,
—
pro Španělsko ve španělštině výrazy „Gran Reserva“ a „Reserva“,
—
pro Itálii v italštině výraz „Riserva“,
—
pro Rakousko v němčině výraz „Reserve“,
—
pro Portugalsko v portugalštině výrazy „Reserva“, „Reserva velha“ (nebo „grande reserva“) a „Super reserva“.
III – Rozhodné skutečnosti, spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
A – Skutkový stav
16.
Navrhovatel v původním řízení o opravném prostředku „Revision“ vedeném u BVerwG H. S. Schneider, provozuje pod firmou „Consulat des Weins“ rodinný vinařský podnik v jižním Falcku v blízkosti města Trevír (spolková země Porýní-Falcko) a prodává osm druhů vína. V rámci kontroly provedené dne 20. listopadu 2002 příslušným zemským orgánem spolkové země Porýní-Falcko bylo zamýšleným etiketám těchto vín v rozsahu, ve kterém je to pro toto řízení o předběžné otázce podstatné, vytýkáno následující: hlavní etikety nesly jméno vinařského podniku a pod ním v závislosti na cenové skupině vína mimo jiné údaje „Grande Réserve“, resp. „Réserve“. Na zadních etiketách se měly nacházet stupně jakosti vína, pěstitelská oblast („Falcko“), jakož i úřední testovací a stáčecí čísla.
17.
Rozhodnutím ze dne 19. prosince 1992 zakázalo Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion Trier (Ředitelství dozoru a služeb v Trevíru, dále jen „ADD“) spolkové země Porýní-Falcko mimo jiné používání francouzských výrazů „Réserve“, resp. „Grande Réserve“, jako uvádějící v omyl. Nabídku, kterou předložil H. S. Schneider v rámci řízení o stížnosti, že místo toho bude používat německé výrazy „Reserve“ a „Privat-Reserve“, zamítlo ADD rozhodnutími o stížnosti ze dne 19. a 21. března 2003, protože tato označení považovalo rovněž za nepřípustná.
18.
H. S. Schneider podal proti původnímu rozhodnutí a proti rozhodnutí o stížnosti žalobu na neplatnost. Touto žalobou se H. S. Schneider před německými správními soudy domáhal toho, aby bylo zrušeno zakazující rozhodnutí; dále se rovněž domáhá určení, že používání německých výrazů, a to jak samostatně, tak i ve spojení se jménem jeho firmy, je přípustné. Tato žaloba byla v prvním stupni dne 29. ledna 2004 zamítnuta Verwaltungsgericht Neustadt. Proti zamítavému rozsudku podal H. S. Schneider odvolání k Oberwervaltungsgericht Rheinland-Pfalz. Rozsudkem ze dne 21. září 2004 uvedený soud toto odvolání zamítl. Podle názoru obou těchto správních soudů představují sporná označení nepřípustné napodobeniny, resp. nepřípustná vyvolání domněnky, že se jedná o chráněné tradiční španělské, portugalské a italské výrazy „(Gran) Reserva“, resp. „(Gran) Riserva“ nebo „(Grande) Réserve“.
19.
H. S. Schneider podal proti rozsudku Oberwervaltungsgericht Rheinland-Pfalz ze dne 21. září 2004 opravný prostředek „Revision“ u BVerwG. V opravném prostředku „Revision“ uplatnil následující, z hlediska práva Společenství relevantní, důvody opravného prostředku: platné právo upravující označování vín chrání tradiční výrazy, které jsou uvedeny v bodě 18 tohoto stanoviska, pouze v příslušném jazyce dané země – španělštině, portugalštině, resp. italštině, nechrání je ale v jiných jazycích. Totéž platí rovněž pro odpovídající označení v řeckém jazyce a řecké abecedě. Použití srovnatelných označení pro vína z jiného členského státu proto nepředstavuje žádnou napodobeninu ani vyvolání domněnky.
20.
Během řízení před německými správními soudy byl výraz „Consulat des Weins – Réserve/Grande Réserve“ rovněž zapsán Úřadem pro harmonizaci na vnitřním trhu jako ochranná známka Společenství.
B – Řízení před předkládajícím soudem a předběžné otázky
21.
S odvoláním na přílohu VII část B bod 1 písm. b) pátou odrážku nařízení č. 1493/1999 vychází BVerwG z toho, že označení „Réserve“ a „Grande Réserve“ resp. „Reserve“ a „Privat-Reserve“, jsou z povahy věci doplňujícími tradičními výrazy a mají upozornit na zvláštní jakost vína založenou na jeho produkci, výrobě nebo zrání. V Německu však nemohou být používány jako doplňující tradiční výrazy ve smyslu této normy, protože podle článku 23 nařízení č. 753/2002 nejsou definovány vnitrostátními německými právními předpisy. Tato označení ale v zásadě mohou být v Německu používána jako další údaje ve smyslu přílohy VII části B bodu 3 nařízení č. 1493/1999, protože článek 23 nařízení č. 753/2002 nemá vůči příloze části B bodu 3 nařízení č. 1493/1999 blokační účinek. Takovýto blokační účinek pro všechna označení, která obsahově spadají pod situace, které jsou upraveny v článku 23 nařízení č. 753/2002, by byl v rozporu s cíli nového označovacího práva, podle nichž má být pokud možno povoleno používání nepovinných údajů mimo regulovanou oblast.
22.
Používání uvedených tradičních výrazů je ale podle názoru BverwG přesto nepřípustné, pokud uvádí v omyl nebo pokud poškozuje chráněná označení. Doplňující tradiční výrazy chráněné podle čl. 24 odst. 2 ve spojení s přílohou III nařízení č. 753/2002 sice existují jen ve španělském, řeckém, italském, portugalském a nyní i v německém jazyce, neexistují však v jazyce francouzském.
23.
BVerwG se nicméně domnívá, že napodobení nebo vyvolání domněnky, které je zakázané ve smyslu čl. 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002, může nastat i při používání chráněného výrazu v jiném než v chráněném originálním jazyce. Zákaz zneužití má totiž na mysli používání samotného chráněného výrazu, zákaz napodobení naproti tomu zakazuje používání slovně podobných výrazů a zákaz vyvolání domněnky zakazuje používání významově podobných výrazů.
24.
Podle názoru BVerwG ale tato ochrana doplňujícího tradičního označení před zneužitím, napodobením a vyvoláním domněnky existuje jen vůči vínům, která pocházejí ze stejného členského státu jako chráněný tradiční výraz, v projednávaném případě tedy jen vůči španělským, portugalským, italským, řeckým a rakouským vínům, nikoli však vůči vínům z německých pěstitelských oblastí. To již vyplývá ze zvláštního vztahu tradičního výrazu k vinařské tradici příslušného členského státu a z legislativní autonomie členských států v této oblasti. Opačný výklad by vedl k ustrnutí nepovinného označování vín, protože uznáním tradičního výrazu z jednoho členského státu by bylo zablokováno používání, a tím vytvoření srovnatelného výrazu v jiném členském státě.
25.
Vzhledem k tomu, že BVerwG má pochybnosti týkající se výkladu nařízení č. 1493/1999 a č. 753/2002, přerušil řízení a předložil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1.
Je třeba čl. 47 odst. 2 písm. b) a c), ve spojení s částí B bodem 1 písm. b) pátou odrážkou a částí B bodem 3 přílohy VII nařízení (ES) č. 1493/1999 a článkem 23 nařízení (ES) č. 753/2002, vykládat v tom smyslu, že údaj, který se vztahuje k metodě produkce, výroby a zrání, případně jakosti vína, je přípustný pouze jako nepovinný údaj upravený přílohou VII částí B bodem 1 písm. b) pátou odrážkou nařízení (ES) č. 1493/1999 za podmínek stanovených v tomto ustanovení, jakož i v článku 23 nařízení (ES) č. 753/2002, a nikoliv jako další údaj ve smyslu přílohy VII části B bodu 3 nařízení (ES) č. 1493/1999?
2.
Je třeba čl. 24 odst. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 753/2002 vykládat v tom smyslu, že protiprávní napodobení nebo vyvolání domněnky nastává pouze tehdy, když se tak děje v jazyce chráněného tradičního výrazu?
3.
Je třeba čl. 24 odst. 2 nařízení (ES) č. 753/2002 vykládat v tom smyslu, že tradiční výrazy uvedené v příloze III jsou chráněny pouze ve vztahu k vínům, která pocházejí z téhož producentského členského státu jako chráněný tradiční výraz?“
C – Řízení před Soudním dvorem
26.
Řízení se kromě účastníků sporu v původním řízení účastnily také Řecká republika, Itálie a Španělsko. Itálie předložila pouze písemné vyjádření a jednání se neúčastnila. Španělsko se v této věci účastnilo pouze jednání.
27.
Na jednání konaném dne 13. září 2007 učinili účastníci sporu v původním řízení, Řecká republika, Španělsko a Komise ústní vyjádření a zodpověděli otázky Soudního dvora.
IV – Argumenty účastníků řízení
A – K první předběžné otázce
28.
Podle názoru H. S. Schneidera je používání sporných údajů přípustné nejen jako regulovaný nepovinný údaj podle části B bodu 1 písm. b) páté odrážky přílohy VII nařízení č. 1493/1999 za podmínek stanovených v tomto ustanovení a v článku 23 nařízení č. 753/2002, nýbrž také jako další údaj podle části B bodu 3 přílohy VII nařízení č. 1493/1999. Používání těchto výrazů není v Německu zákonem upraveno, a tedy může být prováděno podle uvážení stáčírny.
29.
Podle názoru spolkové země Porýní-Falcko je údaj, který se vztahuje k metodě produkce, výroby a zrání, resp. k jakosti vína, přípustný pouze jako regulovaný nepovinný údaj podle části B bodu 1 písm. b) páté odrážky přílohy VII nařízení č. 1493/1999 za podmínek stanovených v tomto ustanovení a v článku 23 nařízení č. 753/2002, a ne jako další údaj podle části B bodu 3 přílohy VII nařízení č. 1493/1999, pokud zasahuje do oblasti úpravy již existujících chráněných doplňujících tradičních výrazů. Blokační účinek omezený na výrazy, které jsou chráněny v článku 23 ve spojení s přílohou III nařízení č. 753/2002, neodporuje cílům nového označovacího práva, jimiž je pokud možno povolit nepovinné údaje mimo regulovanou oblast. Soukromým osobám jako H. S. Schneiderovi je krom toho v oblasti úpravy již existujících chráněných tradičních výrazů zakázán další rozvoj nepovinných údajů.
30.
Italská vláda rovněž zastává názor, že údaj, který se vztahuje k metodě produkce, výroby a zrání, resp. k jakosti vína, smí být používán pouze jako regulovaný nepovinný údaj podle části B bodu 1 písm. b) páté odrážky přílohy VII nařízení č. 1493/1999 za podmínek stanovených v tomto ustanovení a v článku 23 nařízení č. 753/2002, a nikoli také jako další údaj podle části B bodu 3 stejné přílohy. K odůvodnění tohoto názoru se italská vláda odvolává na čl. 6 odst. 1 nařízení č. 753/2002, podle nějž je používání „dalších údajů“ možné pod podmínkou, že tím nevznikne žádné nebezpečí uvedení v omyl, zejména pokud jde o regulované nepovinné údaje.
31.
Řecká vláda je toho názoru, že pod ochranu spadají pouze ta vína, která jsou uvedena v taxativním seznamu tradičních výrazů v příloze III nařízení č. 753/2002. Každý údaj, který se vztahuje k metodě produkce, výroby a zrání, resp. k jakosti jakéhokoliv jiného vína, který může být spotřebitelem ze Společenství nebo ze třetího státu chápán jako doplňující tradiční výraz chráněný podle článku 23 a 24 nařízení č. 753/2004, je používán protiprávně a pro produkty opatřené tímto údajem proto platí zákazy uvedené v článku 49 nařízení č. 1493/1999.
32.
Španělská vláda upozorňuje na skutečnost, že tradiční výrazy „Reserva“ a „Gran reserva“ jsou ve Španělsku používány pro metodu zrání červených, bílých a růžových vín a spotřebitelům jsou všeobecně známy. V Německu však neexistuje metoda produkce, výroby a zrání vína, která by mohla být spojována s výrazy jako „Réserve“ a „Grande Réserve“. Z tohoto důvodu jsou v Německu oba tyto výrazy fantazijními výrazy, které ale napodobují tradiční výrazy jiných členských států a mohly by uvést spotřebitele v omyl. Z tohoto důvodu se u obou těchto výrazů „Réserve“ a „Grande Réserve“ může jednat pouze o regulovaný nepovinný údaj. Ty ale nemají pro německá vína žádný výslovný právní základ v základním nařízení a jsou nepřípustná.
33.
Komise je toho názoru, že označení mohou být v zásadě používána jako „další údaje“ ve smyslu čl. 47 odst. 2 písm. c) a části B bodu 3 přílohy VII nařízení č. 1493/1999, jestliže se vztahují na situace uvedené v článku 23 nařízení č. 753/2002 (metoda produkce, výroby a zrání, jakost, barva nebo druh vína, místo nebo historická událost, která se váže k minulosti vína). Článek 23 nařízení č. 753/2002 nemá blokační účinek vůči použití „dalších údajů“ ve smyslu části B bodu 3 přílohy VII nařízení č. 1493/1999. Nelze totiž vyloučit, že se u těchto údajů jedná o informace, které mohou být užitečné pro spotřebitele ve smyslu čl. 47 odst. 2 písm. c) nařízení č. 1493/1999. Přípustnost použití jako „dalšího údaje“ dále obecně vyplývá již z čl. 6 odst. 2 nařízení č. 753/2002.
34.
Jako další argumenty Komise uvádí, že situace, na které se vztahuje článek 23 nařízení č. 753/2002, jsou natolik rozsáhlé, že v případě přijetí blokačního účinku by jen stěží zůstal nějaký rozsah působnosti pro „další údaje“ podle části B bodu 3. Krom toho je vytvoření nových „doplňujících tradičních výrazů“ možné pouze tehdy, jestliže tyto mohly být před svým zápisem vedeny jako „další údaje“. Přijetí blokačního účinku článku 23 nařízení č. 753/2002 je krom toho v rozporu s normativním účelem nařízení č. 1493/1999, jímž je pokud možno povolit používání nepovinných údajů mimo regulovanou oblast.
B – K druhé předběžné otázce
35.
Podle názoru H. S. Schneidera je nutno čl. 24 odst. 2 písm. a) nařízení č. 753/2002 vykládat v tom smyslu, že protiprávní napodobení nebo vyvolání domněnky nastává pouze tehdy, jestliže se tak děje v jazyce chráněného tradičního výrazu. To vyplývá již z přesného uvedení příslušných jazyků v seznamu přílohy nařízení č. 753/2002. Tento výklad vyplývá rovněž z toho, že při použití výrazu v jiném jazyce neexistuje nebezpečí uvedení v omyl, které je nezbytné pro protiprávní napodobení nebo vyvolání domněnky.
36.
Spolková země Porýní-Falcko se ke druhé předběžné otázce ve svém písemném vyjádření nevyjádřila. Na jednání se spolková země Porýní-Falcko v souvislosti s druhou předběžnou otázkou připojila k vyjádření Itálie, Řecka a Komise. Tato spolková země zastává názor, že omezený zákaz překladu by byl v rozporu s ochranou tradičních výrazů, které je možné najít v jiných jazycích, jakož i s cíli vnitřního trhu a s ochrannou spotřebitele.
37.
Podle názoru italské vlády je ochrana regulovaných tradičních výrazů proti zneužití, napodobení nebo vyvolání domněnky nutně nezávislá na použité řeči. Vyvolání domněnky nastává vždy tehdy, jestliže je překlad způsobilý vytvořit v představě spotřebitelů vazbu k tradičnímu výrazu v chráněném jazyce; v projednávané věci se vzhledem k podobnosti použitých výrazů latinského původu jedná o tento případ.
38.
Rovněž podle názoru řecké vlády je používání chráněného výrazu zakázáno ve všech jazycích. Průměrný evropský spotřebitel zná podle názoru řecké vlády většinu údajů uvedených v příloze III nařízení č. 753/2002 nezávisle na jazyce a spojuje tyto údaje s jakostí vína. Tyto údaje a výrazy uvedené na etiketě jsou informacemi, které jsou rozhodné pro koupi vína.
39.
Španělská vláda uvádí, že slovo „Réserve“ je z lingvistického hlediska překladem španělského pojmu „reserva“. Takový překlad je podle článku 48 nařízení č. 1493/1999 zakázaný. Při používání tradičních výrazů v jazyce, pro který byly tyto výrazy zapsány, se jedná o protiprávní napodobení nebo vyvolání domněnky, při překladu se však jedná o protiprávní zneužití.
40.
Také Komise se domnívá, že používání chráněného výrazu v jiném jazyce než v jazyce původu může být protiprávním napodobením nebo vyvoláním domněnky ve smyslu čl. 24 odst. 2 písm. a) nařízení č. 753/2002. Článek 24 odst. 4 druhý pododstavec sice stanoví, že se ochrana tradičního výrazu vztahuje pouze na jazyk, ve kterém je dotyčný výraz uveden v příloze III. To ovšem platí pouze pro protiprávní zneužití, což vyplývá z článku 48 nařízení: tento článek totiž výslovně stanoví, že nebezpečí záměny nebo uvedení spotřebitelů v omyl, kterému je nutno zabránit, může nastat i v případě překladů označení. Právní stav se v tomto oproti předcházejícímu nařízení č. 881/98 nezměnil. Otázku, zda v projednávaném případě skutečně existuje nebezpečí uvedení v omyl, musí posoudit vnitrostátní soud.
C – Ke třetí předběžné otázce
41.
Podle názoru H. S. Schneidera je nutno čl. 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002 vykládat v tom smyslu, že tradiční výrazy uvedené v příloze III jsou chráněny pouze proti používání u vín, která pocházejí ze stejného producentského členského státu jako chráněný tradiční výraz. To vyplývá ze skutečnosti, že z pohledu spotřebitele má původ vína velmi zvláštní význam. Tradiční výraz získává svoji zvláštní vypovídající hodnotu vždy pouze v souvislosti s místem původu. Výraz „Réserve“ je v praxi členských států (například Francie) a třetích států velmi rozšířený a jeho užívání není doposud stíháno jako protiprávní vyvolání domněnky. Pouze tento restriktivní výklad rozsahu ochrany tohoto výrazu je v souladu se skutečností, že pro chráněné španělské, portugalské a italské výrazy byla pro každý z těchto výrazů současně povolena různá vnitrostátní kritéria a mezi těmito výrazy také není vzájemně vycházeno z protiprávního napodobení. Stejně jako ve vyjádření ke druhé předběžné otázce zastává H. S. Schneider rovněž v souvislosti se třetí předběžnou otázkou názor, že podle účelu ochrany nařízení mohou být zakázána jen taková používání, která v sobě skrývají nebezpečí uvedení v omyl. Nebezpečí záměny se španělskými, portugalskými a jinými víny, pro která by příslušné výrazy byly chráněny, ale při současném uvedení (německé) pěstitelské oblasti neexistuje.
42.
Spolková země Porýní-Falcko se ke třetí předběžné otázce ve svém písemném vyjádření nevyjádřila. Na jednání se spolková země Porýní-Falcko v souvislosti se třetí předběžnou otázkou připojila ke stanoviskům Itálie, Řecka a Komise.
43.
Italská vláda uvádí, že tradiční výrazy jsou podle článku 24 nařízení č. 753/2002 chráněny v celé Evropské unii proti jakémukoli napodobování nebo vyvolání domněnky. V tomto rámci platí tato ochrana výlučně pro vína, která mohou být předmětem ochrany a která pocházejí z jednoho určitého producentského členského státu. V projednávaném případě je tedy například ochrana tradičních výrazů „Reserva“ pro Španělsko, „Riserva“ pro Itálii, „Reserve“ pro Řecko, „Reserva“ pro Portugalsko a „Reserve“ pro Rakousko vyhrazena výlučně těm vínům, která pocházejí z příslušných zemí a která mohou být předmětem ochrany; tyto výrazy tedy v žádném případě nemohou být použity na etiketách vín z Německa.
44.
Řecká vláda zastává názor, že zákaz používání chráněných výrazů platí rovněž vůči používání v případě vín z jiných států původu než ze státu chráněného výrazu.
45.
Podle názoru Komise musí být třetí předběžná otázka chápána v užším smyslu. Při výkladu čl. 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002 se v podstatě jedná o to, zda je zakázáno používání výrazů „Reserve“, resp. „Privat-Reserve“, pro vína kategorie „jakostní víno s. o.“ vyrobená v Německu, protože označení „Reserve“ je uvedeno v příloze III jako doplňující tradiční výraz pro vína stejné kategorie vyrobená v Rakousku. Na tuto otázku je podle názoru Komise, ke kterému se připojuje i španělská vláda, nutno odpovědět kladně, protože podle čl. 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002 jsou tradiční výrazy vyjmenované v příloze III vyhrazeny pro vína, se kterými se pojí, to znamená pro vína patřící do stejných kategorií vín. Označení „Reserve“ je tedy vyhrazeno vínům kategorie „jakostní víno s. o.“ vyrobeným v Rakousku a je chráněno proti protiprávnímu zneužití, napodobení nebo vyvolání domněnky pro vína stejné kategorie z jiných členských států, tedy také vůči vínům kategorie „jakostní víno s. o.“ vyrobeným v Německu.
46.
Ani ustrnutí nepovinného označování vín, kterého se obává BVerwG, neodůvodňuje žádný jiný výklad. Takovéto ustrnutí nutně vyplývá z každého zákazu protiprávního zneužití a zahrnuje také jen totožné, ne ale pouze podobné nebo odvozené výrazy jako výraz „Privat-Reserve“. Tento výraz může být volně užíván, pokud se nejedná o protiprávní napodobení nebo vyvolání domněnky, což musí posoudit vnitrostátní soud. Konečně výklad, který upřednostňuje BVerwG, je nezbytný z důvodů účinnosti ochrany označování vín na společném trhu (effet utile).
V – Posouzení generální advokátky
A – Úvodní poznámky
47.
Nařízení č. 1493/1999 nově upravilo společnou organizaci trhu s vínem. V následujícím výkladu je proto z tohoto důvodu nutné mít na zřeteli historii vzniku nařízení č. 1493/1999, a to především vědomou strukturální změnu základních zásad označovacího práva oproti předcházejícímu nařízení (EHS) č. 2392/89 (
6
). Systém nařízení č. 2392/89 byl, pokud jde o označování tichých vín, založen na zásadě zákazu, podle které mohla být používána pouze ta označení, která byla taxativně uvedena v nařízení (
7
). Naproti tomu byla původně podle článku 11 a čl. 12 odst. 1 první věty nařízení č. 2392/89, až do určitého uvolnění provedeného nařízením č. 1427/96 (
8
), zakázána všechna označení, která nebyla uvedena v nařízení, až na několik výjimek (
9
).
48.
Vzhledem k tomu, že zásada zákazu byla vnímána jako příliš strnulá a již neodpovídající potřebám trhu, byla, po již uvedeném prvním uvolnění v roce 1996, nahrazena v nařízení č. 1493/1999 zásadou registrace, která je označována také jako zásada zneužití. Označovací právo pro tichá vína tím bylo sblíženo s označovacím právem platným pro šumivá vína (
10
).
49.
Podle této zásady registrace či zneužití jsou pro tichá vína dovoleny kromě nepovinných údajů uvedených v nařízení č. 1493/1999 všechny další užitečné údaje, pokud nejsou zakázány zákonem nebo pokud nevedou k uvedení spotřebitelů v omyl (
11
). Toto uvolnění bylo označováno také jako liberalizace. Tato liberalizace označovacího práva pro víno sloužila nadřazenému cíli reformy, jímž bylo učinit společnou organizaci trhu s vínem dostatečně pružnou, aby se mohla bezproblémově přizpůsobit novému vývoji (
12
).
50.
Tvůrce nařízení si byl vědom toho, že pravidla označování vinařských produktů mají velký vliv na jejich prosazení se na trhu (
13
). Také z tohoto hlediska je nahrazení zásady zákazu zásadou registrace či zneužití s rozšířeným volným prostorem prodejců při označování na etiketách nutno považovat za nové vyjádření rovnováhy mezi oprávněnými zájmy producentů a spotřebitelů (
14
).
51.
Již v úvodu je nutno při výkladu norem označovacího práva pro víno vzít na vědomí to, že vnitrostátní předpisy upravující označování na etiketách se dotýkají nejen obchodních zájmů spotřebitelů, nýbrž v sobě mohou skrývat také omezení volného pohybu zboží. V tomto smyslu je nutno podle rozsudku Clinique (
15
) vykládat také a zejména zákazy uvedení v omyl uvedené v právu Společenství ve světle svobody volného pohybu zboží (
16
). Nebezpečí uvedení spotřebitelů v omyl může mít přednost vůči požadavkům volného pohybu zboží pouze tehdy, jestliže je dostatečně závažné (
17
). Z tohoto důvodu bych chtěla varovat před silně rozšiřujícím výkladem skutkových podstat uvedení v omyl.
B – K první předběžné otázce
52.
Podstatou první otázky BVerwG je, zda je třeba čl. 47 odst. 2 písm. c) jakož i část B bod 3 přílohy VII nařízení č. 1493/1999 vykládat v tom smyslu, že označení „Réserve“ a „Grande Réserve“, resp. „Reserve“ a „Privat-Reserve“, pro vína vyrobená v jednom členském státě mohou být v zásadě, to znamená nezávisle na otázce kolize těchto označení s označeními zapsanými do přílohy III tohoto nařízení, používána jako „další údaje“ ve smyslu těchto ustanovení, pokud tento členský stát nevydal žádné právní předpisy týkající se používání těchto označení jako „doplňujících tradičních výrazů“ ve smyslu čl. 47 odst. 2 písm. b) ve spojení s částí B bodem 1 písm. b) pátou odrážkou přílohy VII nařízení č. 1493/1999 ve spojení s článkem 23 nařízení č. 753/2002.
53.
Článek 47 odst. 2 nařízení č. 1493/1999 uvádí tři druhy údajů. Jedná se o určité povinné údaje (
18
), nepovinné údaje za určitých podmínek a nepovinné další údaje, včetně informací, které mohou být užitečné pro spotřebitele. Rozsah ochrany těchto údajů je stanoven na základě jejich obsahu. V projednávané věci jsou však relevantní pouze oba druhy nepovinných údajů.
54.
Doplňující tradiční výrazy jsou nepovinnými údaji za určitých podmínek (podle předkládacího usnesení upravenými nepovinnými údaji). Doplňujícími tradičními výrazy se podle článku 23 nařízení č. 753/2002 rozumějí „výrazy, které […] tradičně užívají zejména k označení metody produkce nebo zrání či výrobní metody, případně jakosti, barvy, místa nebo historické události, která se k minulosti vína váže, a jež jsou vymezeny v právních předpisech členského státu týkajících se označování vín na území daného státu“.
55.
Článek 6 nařízení č. 753/2002 představuje ochrannou doložku pro další údaje a pro doplňující tradiční výrazy. Používání dalších údajů ve smyslu přílohy VII části B bodu 3 nařízení č. 1493/1999 je totiž upřesněno článkem 6 nařízení č. 753/2002. Podle tohoto ustanovení je používání dalších údajů podmíněno tím, že tím nesmí vzniknout žádné nebezpečí uvedení spotřebitelů v omyl, pokud jde o povinné a regulované nepovinné údaje.
56.
V textu čl. 6 odst. 1 nařízení č. 753/2002 není podle mého názoru poukazováno na abstraktní nebezpečí uvedení v omyl. Výklad článku 6 nařízení č. 753/2002 v tom smyslu, že by tento článek poukazoval na abstraktní nebezpečí uvedení v omyl, by byl v rozporu s účelem zásady registrace či zneužití, neboť této zásadě je imanentní konkrétní, téměř kasuistické chápání nebezpečí uvedení v omyl. Abstraktní způsob chápání by také nepřiměřeným způsobem zasáhl do oprávněných zájmů producentů.
57.
Nebezpečí uvedení v omyl hraje v označovacím právu pro víno podobnou roli jako nebezpečí záměny v právu ochranných známek. V souvislosti s tímto nebezpečím již Soudní dvůr v trochu jiném kontextu konstatoval, že zákonodárce Společenství chce „povolením používání ochranných známek za účelem doplnění označení a obchodní úpravy šumivých vín a reklamy pro tyto výrobky nutně provést zvážení zájmů mezi ochranou spotřebitele na straně jedné, zejména právem nebýt v souvislosti s vlastnostmi zboží uveden v omyl, a ochranou práv duševního vlastnictví na straně druhé, zejména oprávněným zájmem majitele ochranné známky na jejím užívání a využívání v obchodu. Toto zvážení by bylo téměř zrušeno, kdyby pouhé nebezpečí záměny, které by bylo konstatováno bez zohlednění vnímání nebo zvyklostí dotčených spotřebitelů, postačovalo pro zákaz užívání chráněného označení jako ochranné známky.“ (
19
) Článek 13 odst. 2 písm. b) nařízení č. 2333/92 (
20
), který také kvůli nebezpečí uvedení v omyl obsahoval zákaz používání určitých údajů, je nutno vykládat v tom smyslu, „že pro použití zákazu tohoto ustanovení nestačí konstatování, že ochranná známka obsahující slovo, které je obsaženo v označení některého z produktů uvedených v tomto ustanovení, může být jako taková zaměněna s tímto označením. Krom toho musí být prokázáno, že užívání ochranné známky je skutečně způsobilé uvést oslovené spotřebitele v omyl, a tím ovlivnit jejich hospodářské chování. Vnitrostátní soud přitom musí vycházet z toho, jak bude průměrně informovaný, pozorný a obezřetný průměrný spotřebitel tyto údaje pravděpodobně vnímat.“ (
21
)
58.
Formulace článku 6 nařízení č. 753/2002, která vychází z konkrétního nebezpečí uvedení v omyl, proto jasně ukazuje, že pouze možnost překrývání se se situacemi, na které se vztahují regulované údaje, nezakládá nepřípustnost dalších údajů (
22
). Jak Komise přesvědčivě uvádí, vzhledem k univerzálnímu rozsahu působnosti údajů podle části B bodu 1 písm. b) páté odrážky přílohy VII nařízení by to značně omezilo rozsah působnosti pro další údaje (
23
).
59.
Jiný výklad by také zmařil cíl reformy, jímž je vytvořit připuštěním dalších neregulovaných údajů volné prostory při prodeji a zamýšlenou liberalizaci označovacího práva. Hlavní účel nového označovacího práva konečně spočívá právě v tom, že povolení používání již není rigidně závislé na tom, zda existuje, nebo neexistuje určitý regulovaný skutkový stav, nýbrž pouze na tom, zda existuje nebezpečí uvedení v omyl. Nepovinné údaje by po reformě měly být mimo regulovanou oblast pokud možno volně povoleny. Vzhledem k tomu, že ale definice doplňujícího tradičního výrazu podle článku 23 nařízení č. 753/2002 jde velmi daleko, nemůže být vykládána tak, že pro další údaje již nic nezbývá, a že tak bude zmařen smysl čl. 6 odst. 1 nařízení č. 753/2002 (
24
).
60.
Posoudit, zda je určité označení klamavé, je skutkovou otázkou, kterou bude muset objasnit vnitrostátní soud v původním řízení (
25
). Neexistuje naproti tomu žádný automatismus v tom smyslu, že by každý další údaj byl v zásadě klamavý již proto, že se vztahuje na skutečnosti, které mohou být upraveny i prostřednictvím regulovaných nepovinných údajů.
61.
Nic na tom nemění ani úvaha, že používání „dalších údajů“ při označování vín etiketami by neinformovaného spotřebitele možná mohlo ponechat v mylném domnění, že se jedná o regulovaný, to znamená zákonem definovaný údaj. Zákaz uvádění v omyl v označovacím právu má sice za cíl odstranit při prodeji vín všechny praktiky, které jsou způsobilé vzbudit mylnou představu (
26
). Přitom je však, jak již bylo zmíněno výše, podle ustálené judikatury Soudního dvora nutný konkrétní způsob chápání (
27
). Čistě abstraktní nebezpečí zdání chráněného označení nemůže učinit používání neregulovaného údaje nepřípustným, dokud neexistuje konkrétní skutečné uvedení spotřebitelů v omyl. To by bylo v rozporu s vážením zájmů mezi ochranou spotřebitele a ochranou vlastnických práv prodejce, kterého se zákonodárce Společenství snažil dosáhnout (
28
). Tím spíše musí tento výrok platit v reformovaném označovacím právu pro víno. V opačném případě by byla zásada apriorní přípustnosti neregulovaných údajů zcela zbavena své podstaty. Argument, že by mohlo být vyvoláno zdání regulovaného výrazu, je konečně možné vznést vůči každému dalšímu údaji (
29
).
62.
Závěrem bych chtěla ještě ujasnit, že skutečnost, že se výraz „Réserve“ vztahuje k metodě produkce, výroby a zrání vína, ještě nepostačuje k tomu, aby bylo jeho používání pro německá vína zakázáno. K tomu, aby bylo možné používání zakázat, by muselo buď být prokázáno konkrétní nebezpečí uvedení v omyl, nebo by muselo být používání zakázáno výslovným ustanovením.
63.
Na první předběžnou otázku je tedy nutno odpovědět, že údaj, který se vztahuje k metodě produkce, výroby a zrání, případně jakosti vína, může být přípustný nejen jako nepovinný údaj upravený přílohou VII částí B bodem 1 písm. b) pátou odrážkou nařízení č. 1493/1999 za podmínek stanovených v tomto ustanovení, jakož i v článku 23 nařízení č. 753/2002, nýbrž i jako další údaj ve smyslu přílohy VII části B bodu 3 nařízení č. 1493/1999.
C – Ke druhé předběžné otázce
64.
Podstatou druhé otázky BVerwG je, zda je třeba čl. 24 odst. 2 písm. a) nařízení č. 753/2002 vykládat v tom smyslu, že protiprávní napodobení nebo vyvolání domněnky nastává pouze tehdy, když se tak děje v jazyce chráněného tradičního výrazu.
65.
Podle čl. 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002 je tradiční výraz chráněn proti „jakémukoli zneužití, napodobení nebo vyvolání domněnky, i když je chráněné označení doprovázeno výrazem jako ‚druh‘, ‚typ‘, ‚způsob‘, ‚imitace‘, ‚známka‘ nebo podobným výrazem“.
66.
Podobně jako ve vnitrostátních právních řádech platí v právu Společenství zásada, že text má být vykládán podle svého znění na základě sebe samotného. Musí být zjištěn běžný a přirozený smysl slov v bezprostředním kontextu věty (
30
). Teprve tehdy, když kvůli odchylkám mezi různými jazykovými verzemi není možné ze znění ustanovení získat žádný jasný a jednotný výklad sporné otázky, je nutno při výkladu vycházet z cíle a z celkového systému normy (
31
). Ustanovení sekundárního práva Společenství, které si vyžaduje výklad, je nutné pokud možno vykládat také tak, „aby bylo slučitelné s ustanoveními Smlouvy. Krom toho je nutno prováděcí nařízení vykládat pokud možno tak, aby bylo slučitelné s ustanoveními nařízení, které provádí“ (
32
).
67.
Pozornost vzbuzuje skutečnost, že výčet zakázaných skutkových podstat v čl. 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002 výslovně neobsahuje překlad chráněného výrazu (
33
). Článek 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002, které je prováděcím nařízením (
34
), se v tomto také odlišuje od jinak doslovně stejného článku 48 nařízení č. 1493/1999, který zcela obecně zakazuje uvádění omyl v souvislosti se všemi druhy povinných a nepovinných údajů, a to výslovně i pro „případné užití překladů těchto údajů nebo odkazů na skutečný původ či dodatků jako ‚druh‘, ‚typ‘, ‚způsob‘, ‚imitace‘, ‚známka‘ nebo podobných“.
68.
Mlčení prováděcího nařízení v souvislosti s určitou situací, která je v prováděném základním nařízení upravena (jinak), není vždy neplánovanou mezerou v úpravě (
35
). Naopak rozdílem v textu základního nařízení č. 1493/1999 a prováděcího nařízení č. 753/2002 v závislosti na smyslu a účelu právní úpravy může být zamýšleno právě také omezení rozsahu působnosti zákazu. Neuvedení překladu v čl. 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002 není podle mého názoru čistě náhodou, nýbrž naopak vědomým zřeknutím se zahrnutí překladů do zákazu článku 48 nařízení č. 1493/1999, a tím omezením rozsahu ochrany zákazu, který je uveden v článku 48.
69.
Takový výklad lze odůvodnit pouze systematicky a teleologicky a zohledňuje povahu tradičních výrazů. Kromě již zdůrazněných rozdílů ve znění nařízení č. 1493/1999 a č. 753/2002 je pro tradiční výrazy typický jiný rozsah ochrany, pokud jde o překlady, než v případě chráněných označení původu (
36
).
70.
Nařízení č. 753/2002 uvádí chráněné tradiční výrazy v příloze III formou tabulky, ve které je kromě dotčených vín a kategorie vína výslovně uveden i dotčený jazyk, ve kterém je příslušný výraz chráněn. Jestliže Komise ve své argumentaci ke třetí předběžné otázce správně poukazuje na to, že ochrana tradičního označení platí pouze pro kategorie vína, které jsou uvedeny v příloze (
37
) (jakostní víno s. o.), nic jiného nemůže platit v souvislosti s jazykem, který je v této příloze uveden na stejné úrovni jako kategorie vína: příloha konkretizuje rozsah působnosti zákazu napodobování ve stejné míře pro všechny kategorie, které jsou v ní uvedeny.
71.
Samotný článek 24 nařízení č. 753/2002 potvrzuje tento výklad, neboť podle jeho odst. 4 druhého pododstavce se ochrana tradičního výrazu vztahuje pouze na jazyk nebo jazyky, ve kterém nebo ve kterých je dotyčný výraz uveden v příloze III. V souvislosti s vědomým vypuštěním překladu v zákazu napodobování zakotveném v čl. 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002 je zřejmé, že zakázaným může být pouze používání chráněného výrazu v jeho vlastním jazyce, to znamená v zaregistrovaném jazyce původu.
72.
Chtěla bych ještě poukázat na to, že článek 24 nařízení č. 753/2002 představuje vůči článku 48 nařízení č. 1493/1999 zvláštní úpravu doplňujících tradičních výrazů. Podle obecné právní zásady lex specialis derogat legi generali (
38
) má zvláštní úprava přednost. Článek 48 nařízení č. 1493/1999 obsahuje obecný zákaz uvedení v omyl pro všechny údaje, které jsou podle tohoto nařízení možné. Článek 24 nařízení č. 753/2002 naproti tomu zužujícím způsobem konkretizuje zákaz uvedení v omyl zvlášť jen na jednu kategorii údajů – na doplňující tradiční výrazy. Takovýto výklad prováděcího nařízení Komise č. 753/2002 je slučitelný i se základním nařízením č. 1493/1999.
73.
Také výklad zohledňující smysl a účel normy podporuje tento závěr. Smyslem a účelem zavedení neregulovaných „dalších údajů“, jako jsou doplňující tradiční výrazy, je liberalizace označovacího práva ve smyslu zákazu zneužívání (
39
). Chce-li tedy samo nařízení zabránit pouze užívání výslovně zakázaných údajů, je nasnadě, že zakazující skutkové podstaty, které toto nařízení obsahuje, nemohou být v rozporu se zrušením zásady zákazu vykládány rozšiřujícím způsobem nad rámec svého znění.
74.
Změnu paradigmat spočívající v přechodu k zásadě zneužití je při teleologickém výkladu naopak nutno zohlednit v tom smyslu, že abstraktní zákaz překladů je odůvodněným pouze tehdy, pokud tyto překlady zakládají per se nebezpečí uvedení v omyl. Z tohoto předpokladu vychází například zákaz překladu chráněných označení původu a jiných zeměpisných označení, neboť většina takto chráněných údajů, zejména údajů o původu, znamená v jiných jazycích pro spotřebitele totéž co v původním jazyce. Také překlady těchto výrazů zpravidla bezpochyby poukazují na chráněné zboží či služby, a jsou proto již per se způsobilé k uvedení v omyl. Spotřebitel tak okamžitě pomyslí na sýr vyrobený v určitém italském regionu, pokud slyší výraz „Parmigiano“, stejnou spojitost bude ale mít také při překladu „Parmesan“. Právě tato rovnocennost překladu s chráněným výrazem je ratio legis všeobecného zákazu překladů v označovacím právu (
40
).
75.
Na rozdíl od chráněných označení původu (
41
) není možné zejména u tradičních výrazů z takovéto rovnocennosti rozsahu ochrany vycházet, a proto zde zákaz překladu není odůvodněný. Tradiční výraz se vyznačuje právě tím, že je jako takový v určitém jazyce pevně zakotven v tradici země původu a že pouze v tomto jazyce má pro spotřebitele zvláštní význam a vyvolává asociace s ním spojené. Z tohoto důvodu chrání nařízení (na rozdíl například od názvů odrůd révy, včetně zeměpisného označení v příloze II nařízení) tyto výrazy pouze v určitém jazyce. Zatímco údaj o odrůdě révy nebo o určitém zeměpisném původu, jak bylo řečeno, má v každém jazyce stejný význam, tradiční výraz má v různých jazycích zcela odlišné konotace, protože je založen vždy na rozdílných místních tradicích, resp. na tyto tradice odkazuje. Nebezpečí záměny a tím nebezpečí uvedení v omyl, které je inherentní překladu v případě dalších údajů, u tradičních výrazů neexistuje.
76.
To se stává okamžitě zřejmým, pokud se položí otázka, se kterým z různých chráněných výrazů zakládá například francouzský výraz „Grande Réserve“ konkrétní nebezpečí záměny: s řeckým výrazem „Ειδικά Επιλεγμένος (Grand réserve)“, španělským výrazem „Gran Reserva“ nebo portugalským výrazem „grande reserva“ nebo „Super reserva“? Tato úvaha názorně potvrzuje, že tradiční výraz je jedinečným a rozlišitelným pouze na základě jazyka, ve kterém je chráněn (
42
). Zákaz překladu pro tyto výrazy by odporoval duchu nařízení, které krom toho samo připouští, že každá země může nechat zvlášť chránit ve svém vlastním jazyce v podstatě stejný výraz (
43
). Z tohoto důvodu není možné souhlasit s argumentací španělské vlády týkající se překladu.
77.
Je-li tímto prokázáno, že zákonodárce Společenství vědomě upustil od zákazu překladu pro vína, která nejsou víny stejné kategorie, a tím omezil rozsah ochrany tradičních výrazů na jejich vlastní jazyk, pak to nemůže platit pouze pro zneužití, nýbrž ve stejném rozsahu pro všechny skutkové podstaty čl. 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002, takže i pro napodobení a vyvolání domněnky. V opačném případě by se vědomé upuštění od zákazu překladu zcela minulo účinkem.
78.
Závěrem bych ještě chtěla zdůraznit, že užívání německého výrazu Reserve pro německá vína by s ohledem na přílohu III nařízení č. 753/2002, která tento výraz zaregistrovala pro rakouská vína, představovalo protiprávní zneužití, které by muselo být stíháno i v Německu. Používání odvozených výrazů (například Privatreserve), jakož i překladů (například Réserve ve francouzštině) však čl. 24 odst. 4 druhým pododstavcem nařízení č. 753/2002 zakázáno není.
79.
Na druhou předběžnou otázku je tedy nutno odpovědět, že protiprávní napodobení nebo vyvolání domněnky ve smyslu čl. 24 odst. 2 písm. a) nařízení č. 753/2002 nastává tehdy, když se tak děje v jazyce chráněného tradičního výrazu.
D – Ke třetí předběžné otázce
80.
Podstatou třetí otázky BVerwG je, zda je třeba čl. 24 odst. 2 nařízení č. 753/2002 vykládat v tom smyslu, že tradiční výrazy uvedené v příloze III jsou chráněny pouze ve vztahu k vínům, která pocházejí z téhož producentského členského státu jako chráněný tradiční výraz.
81.
V této souvislosti je sice nutno souhlasit s Komisí v tom, že se meritorně může jednat pouze o vína stejné kategorie (kategorie „jakostní víno s. o.“), neboť tradiční výraz je spojen pouze s touto kategorií (
44
). Omezení předběžné otázky na používání výrazů „Reserve“, resp. „Privat-Reserve“, by naproti tomu bylo chybné, neboť v původním řízení se jednalo také o francouzské výrazy „Réserve“ a „Grande Réserve“. Nevidím rovněž žádný důvod pro omezení předběžné otázky pouze na používání pro vína z Německa.
82.
Meritorně je nutno souhlasit s členskými státy, které předložily vyjádření, a s Komisí, že ochrana zaručená v čl. 24 odst. 2 prováděcího nařízení nemůže být omezena na ochranu vůči vínům ze státu původu označení.
83.
Na rozdíl od případu, kdy se jedná o jazyk výrazu, nelze ze znění nařízení č. 1493/1999 a č. 753/2002 vyvodit žádná omezení týkající se původu vín označených chráněnými výrazy. Má-li být ochrana účinná, musí platit v celém Společenství, a tedy a fortiori vůči vínům z jiných členských států, v opačném případě by se ochrana tradičních výrazů zaručená právem Společenství míjela svým účinkem, což by podkopávalo plnou účinnost práva Společenství (výklad na základě effet utille).
84.
Konečně právě v tomto spočívá smysl úpravy právem Společenství, jejímž cílem je stanovení jednotných standardů ochrany na celém území Společenství. Právě v ochraně výrazu – v jeho vlastním jazyce – před používáním v jiných členských státech pro vína tam vyrobená spočívá přidaná hodnota úpravy právem Společenství vůči čistě vnitrostátním ochranným normám. Komise ve svém vyjádření právem poukazuje na to, že ochrana tradičního výrazu právem Společenství navazuje na skutečnost, že výrazu přísluší význam jdoucí nad rámec vnitrostátního trhu (
45
).
85.
Na třetí předběžnou otázku je proto nutno odpovědět, že tradiční výrazy jsou chráněny nejen proti používání pro vína, která pocházejí z téhož producentského členského státu jako chráněný tradiční výraz. Ochrana se vztahuje na celou Evropskou unii.
VI – Závěry
86.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Bundesverwaltungsgericht odpověděl následovně:
„1.
Údaj, který se vztahuje k metodě produkce, výroby a zrání, případně jakosti vína, není přípustný jen výlučně jako nepovinný údaj upravený přílohou VII částí B bodem 1 písm. b) pátou odrážkou nařízení (ES) č. 1493/1999 za podmínek stanovených v tomto ustanovení, jakož i v článku 23 nařízení (ES) č. 753/2002, nýbrž může být přípustný i jako další údaj ve smyslu přílohy VII části B bodu 3 nařízení (ES) č. 1493/1999, pokud tím v konkrétním případě nevzniká nebezpečí uvedení v omyl.
2.
Článek 24 odst. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 753/2002 je třeba vykládat v tom smyslu, že protiprávní napodobení nebo vyvolání domněnky nastává pouze tehdy, když se tak děje v jazyce chráněného tradičního výrazu.
3.
Článek 24 odst. 2 nařízení (ES) č. 753/2002 je třeba vykládat v tom smyslu, že ochrana tradičních výrazů uvedených v příloze III je nezávislá na tom, ze kterého producentského členského státu pocházejí vína, pro něž se tradiční výrazy používají, a vztahuje se na celé Společenství.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Úř. věst L 179, s. 1; Zvl. vyd. 03/26, s. 25.
(
3
) – Úř. věst. L 118, s. 1; Zvl. vyd. 03/35, s. 455.
(
4
) – Úř. věst. L 241, s. 15.
(
5
) – Toto názorné a také drastické srovnání použila řecká vláda na jednání proto, aby upozornila na nutnost striktního výkladu nařízení č. 1493/199 a nařízení č. 753/2002.
(
6
) – Nařízení Rady (EHS) č. 2392/89 ze dne 24. července 1989 o obecných pravidlech pro označování a obchodní úpravu vín a hroznového moštu (Úř. věst. L 232, s. 13) (neoficiální překlad). Na toto nařízení navazovalo ještě nařízení Komise (EHS) č. 3201/90 ze dne 16. října 1990, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro označování a obchodní úpravu vín a hroznových moštů (Úř. věst. L 309, s. 1) (neoficiální překlad).
(
7
) – Soudní dvůr v rozsudku ze dne 5. července 1995, Voisine (C-46/94, Recueil, s. I-1859, body 22 a 27) s odkazem na články 11 a 12 nařízení č. 2392/89 konstatoval, že tyto články ukazují vůli zákonodárce Společenství přijmout v tomto nařízení podrobnou a úplnou úpravu označování a obchodní úpravy vín, a že oba tyto články taxativně stanoví, které údaje jsou dovoleny při označování jakostního vína s. o.
(
8
) – Nařízení Rady (ES) č. 1427/96 ze dne 26. června 1996, kterým se mění nařízení č. 2392/89 o obecných pravidlech pro označování a obchodní úpravu vín a hroznového moštu (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 184, s. 3).
(
9
) – Viz Hieronimi, „ ‚Grands Crus‘ auch bei deutschem Wein? Rechtliche Möglichkeiten einer Weinlagen-Klassifizierung in Deutschland“, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 5/97, s. 539–564 (548). Viz také stanovisko generálního advokáta Geelhoelda ze dne 14. března 2002 ve věci Borie Manoux (C-81/01, Recueil, s. I-9259, bod 29), ve kterém bylo v souvislosti s používáním označení pro vína, které není upraveno právem Společenství, konstatováno, že „každé označení na etiketě jakostních vín s. o. musí mít výslovný základ v nařízení č. 2392/89“.
(
10
) – Desátý bod odůvodnění nařízení č. 753/2002 zní: „Nařízení (ES) č. 1493/1999 harmonizovalo označování etiketami všech vinařských produktů s již zavedeným modelem pro šumivá vína tím, že umožňuje užívat jiné výrazy než výrazy výslovně stanovené v právních předpisech Společenství, pokud jsou takové výrazy správné. Prováděcí pravidla k tomuto nařízení musejí proto být také stejným způsobem harmonizována s použitím modelu pro šumivá vína, přičemž je nutno dbát na zamezení záměny takových jiných výrazů s výrazy stanovenými v právních předpisech Společenství a na podmínku, že při užití uvedených výrazů musí hospodářský subjekt prokázat v případě pochybností jejich správnosti.“
(
11
) – Mickel/Bergmann, „Weinwirtschaft in der EU“, v: Handlexikon der Europäischen Union, 3. vydání 2005, bod 5, heslo „Weinbezeichnung“.
(
12
) – Sedmý bod odůvodnění nařízení č. 1493/1999.
(
13
) – Padesátý bod odůvodnění nařízení č. 1493/1999 zní: „Popis, označování a obchodní úprava produktů, na něž se vztahuje toto nařízení, mohou mít velký vliv na jejich prosazení se na trhu. Proto by měla být v tomto nařízení stanovena pravidla, která přihlédnou k oprávněným zájmům spotřebitelů a řádnému fungování vnitřního trhu a jsou potřebná k výrobě kvalitních produktů. K základním zásadám těchto pravidel musí patřit jak povinné používání určitých údajů, na jejichž základě může být produkt identifikován a které mohou poskytnout spotřebiteli určité důležité informace, tak dobrovolné používání jiných údajů podle předpisů Společenství a s výhradou ustanovení proti podvodným praktikám.“
(
14
) – Viz Koch, „Neues vom Weinrecht“, Neue juristische Wochenschrift – NJW 2004, s. 2135, 2136. Autor zdůrazňuje, že liberalizace označovacího práva má celkově zabezpečit vyšší transparentnost a informace pro spotřebitele s pozitivními dopady pro odbyt. Upozorňuje však i na to, že se tím nestalo jednodušším zodpovězení otázky, které informace jsou omezeně přípustné pouze s přihlédnutím k zákazu uvedení v omyl, nebo které ale jsou kvůli již upraveným údajům nepřípustné.
(
15
) – Rozsudek ze dne 2. února 1994, Clinique Laboratories a Estée Lauder Cosmetics (C-315/92, Recueil, s. I-317, bod 12 a násl.). V bodě 14 tohoto rozsudku Soudní dvůr konstatoval, že článek 30 Smlouvy o ES (nyní článek 28 ES) zakazuje překážky volného pohybu zboží vyplývající z toho, že zboží musí splňovat určité předpisy (například týkající se jeho označování, tvaru, rozměrů, váhy, složení, obchodní úpravy, označení na etiketě a balení) dokonce i tehdy, pokud tyto předpisy platí bez rozdílu pro všechny produkty, jestliže není uplatnění těchto předpisů možné odůvodnit účelem, který je v obecném zájmu a který má přednost před požadavky volného pohybu zboží.
(
16
) – Viz Zipfel, „Der lebensmittelrechtliche Täuschungsschutz im Blickfeld des EG-Rechts“, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR5-6/1994, s. 557, 564.
(
17
) – Rozsudek ze dne 26. listopadu 1996, Graffione (C-313/94, Recueil, s. I-6039, bod 24). Soudní dvůr v tomto rozsudku výslovně odkazuje na rozsudek Clinique.
(
18
) – Podle přílohy VII nařízení č. 1493/1999 jsou takovýmito údaji například obchodní označení produktu, jmenovitý objem, skutečný obsah alkoholu, číslo šarže podle směrnice Rady 89/396/EHS ze dne 14. června 1989 o údajích nebo značkách určujících šarži, ke které potravina patří.
(
19
) – Rozsudek ze dne 28. ledna 1999, Sektkellerei Kessler (C-303/97, Recueil, s. I-513, bod 32). Tato věc se týkala nebezpečí záměny při označování na etiketách německého sektu. Otázkou bylo, zda všeobecné používání značky sektu „Kessler Hochgewächs“ je zakázáno z důvodu abstraktního nebezpečí záměny s označením „Riesling-Hochgewächs“, které je jak podle práva Společenství, tak i podle vnitrostátního práva vyhrazeno vínům, která byla vyrobena výlučně z hroznů odrůdy ryzlink. Také podle generálního advokáta Fenellyho nepostačuje čistě abstraktní nebezpečí záměny (stanovisko ze dne 29. září 1998 ve věci Sektkellerei Kessler).
(
20
) – Nařízení Rady (EHS) č. 2333/92 ze dne 13. července 1992 o stanovení obecných předpisů pro popis a obchodní úpravu šumivých vín a šumivých vín s přídavkem oxidu uhličitého (Úř. věst. 1992, L 231, s. 9). Článek 13 odst. 2 tohoto nařízení stanoví: „Je-li označení, obchodní úprava a reklama vztahující se k produktům uvedeným v čl. 1 odst. 1 doplněna ochrannými známkami, nesmí tyto známky obsahovat žádná slova, slovní části, znaky nebo vyobrazení, která
a)
jsou způsobilá vyvolat záměny nebo uvedení osob, kterým jsou určeny, v omyl ve smyslu odstavce 1 nebo
b)
mohou být zaměněna s označením nebo částí označení stolního vína, jakostního vína s. o. včetně jakostního šumivého vína s. o. nebo dovezeného vína, jehož označení je upraveno předpisy Společenství, nebo s označením jiného produktu uvedeného v čl. 1 odst. 1 resp. jsou totožná s označením takového produktu, aniž by produkty použité při přípravě Cuvée příslušného šumivého vína mohly takovéto označení nebo obchodní úpravu nárokovat.“(neoficiální překlad)
(
21
) – Rozsudek Sektkellerei Kessler (uvedený výše v poznámce pod čarou 19, bod 38).
(
22
) – Také v odborné literatuře jsou jako příklad pro „další údaje“ přípustné podle části B bodu 3 uváděny zejména údaje o „způsobu výroby a metodě produkce atd.“ to znamená údaje, které se z hlediska regulovaného skutkového stavu rozhodně překrývají s údaji podle části B bodu 1 písm. b) páté odrážky: Koch, uvedený výše v poznámce pod čarou 14, s. 2136.
(
23
) – Vyjádření Komise, bod 17.
(
24
) – Tento výklad má tu výhodu, že podporuje další vývoj tradičních výrazů. Právě v souvislosti s přílohou III nařízení č. 753/2002 se v německém jazyce v Rakousku vytvořil doplňující tradiční výraz „Reserve“. Ve Francii je tak možné najít například vína s označením „tête de cuvée“. Užívání tradičního výrazu „cuvée“ bylo upraveno ve zrušeném francouzském Code du vin (viz čl. 284 odst. 4 druhý pododstavec Code du vin) a týkalo se metod produkce. Tento předpis výslovně a výjimečně vyňal používání výrazu „cuvée“ ze zásady zákazu, kterou se řídilo tehdejší vinné právo (viz Lamborelle, J.-C., Pillot, J., Code du vin 1999 commenté et annoté, Causse, 1999, s. 241 a násl.). Nové francouzské vinné právo obsahuje podobná pravidla v článku L 644-2 Code rural, tento údaj však není uveden v příloze III nařízení č. 753/2002.
(
25
) – Rozsudek Sektkellerei Kessler (uvedený výše v poznámce pod čarou 19, bod 36). Je na vnitrostátním soudu, aby posoudil, zda je označení, ochranná známka nebo reklama klamavá. Na základě okolností příslušného případu musí posoudit, zda ochranná známka nebo její součásti mohou být s ohledem na očekávání spotřebitelů, kterým je určena, zaměněny s celým označením určitých vín, nebo s jeho částí. Vnitrostátní soud přitom musí, jak rovněž vyplývá z judikatury Soudního dvora, vycházet z pravděpodobného očekávání průměrně informovaného, pozorného a obezřetného průměrného spotřebitele.
(
26
) – Rozsudek ze dne 25. února 1981, Weigand (56/80, Recueil, s. 583, bod 18).
(
27
) – Rozsudek Sektkellerei Kessler (uvedený výše v poznámce pod čarou 19, bod 32 a násl.); rozsudek ze dne 24. října 2002, Borie Manoux (C-81/01, Recueil, s. I-9259, bod 27 a násl.).
(
28
) – Stanovisko generálního advokáta Geelhoeda ve věci Borie Manoux (uvedené výše v poznámce pod čarou 9, bod 47).
(
29
) – Stejně tak i německý BVerwG, usnesení ze dne 27. března 2002 – BVerwG 3 B 62.02, LMRR 2003, 61, zmíněno v Koch, „Was der Weintrinker beim Stichwort ‚feinherb‘ denkt“, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 4/2003, s. 458 a násl. Na tomto místě bych ještě chtěla poukázat na rozsudek ze dne 20. března 2003, LTJ Diffusion (C-291/00, Recueil, s. I-2799), týkající se výkladu čl. 5 odst. 1 písm. a) první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92).
(
30
) – Oppermann, Europarecht, 3. vydání 2005, s. 207.
(
31
) – Rozsudek ze dne 21. listopadu 1974, Moulijn v. Komise, (6/74, Recueil, s. 1287, bod 10 a 11).
(
32
) – Rozsudek ze dne 24. června 1993, Tretter (C-90/92, Recueil, s. I-3569, bod 11).
(
33
) – Toto konstatování platí nejen pro německé znění, nýbrž například i pro slovinské, anglické, francouzské, španělské a italské znění.
(
34
) – Z uvedení právního základu nařízení č. 753/2002 jednoznačně vyplývá, že toto nařízení je prováděcím nařízením k nařízení č. 1493/1999. Právním základem nařízení č. 753/2002 je totiž Smlouva o ES a nařízení č. 1493/1999.
(
35
) – Viz moje stanovisko ze dne 6. března 2007, Bonn Fleisch (C-1/06, Sb. rozh. s. I-5609, bod 40).
(
36
) – Rozsudek ze dne 25. června 2002, Dante Bigi (C-66/00, Recueil, s. I-5917), stanovisko generálního advokáta Légera ze dne 9. října 2001 v uvedené věci, bod 50, stanovisko generálního advokáta Mazáka ze dne 28. června 2007, Komise v. Německo (C-132/05, Sb. rozh. věc probíhající před Soudním dvorem, bod 42) ve kterém se na tento rozsudek odkazuje. K odůvodnění toho, že překlad chráněného označení původu je chráněn ve stejném rozsahu jako samotné zapsané chráněné označení původu, se generální advokát Mazák opírá o jednoznačné znění čl. 13 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2081/92 ze dne 14. července 1992 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin (Úř. věst. L 208, s. 1; Zvl. vyd. 03/13, s. 4), které bylo zrušeno a nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 510/2006 ze dne 20. března 2006 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin (Úř. věst. L 93, s. 12), které obsahuje výslovný zákaz překladu.
(
37
) – Vyjádření Komise, body 24, 27 až 29. Viz také rozsudek ze dne 3. března 2005, Itálie v. Komise (C-283/02, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 40).
(
38
) – Viz například stanovisko generálního advokáta Geelhoeda ze dne 4. července 2002 ve spojených věcech Komise v. Rakousko (C-221/00) a Sterbenz a Hang (C-421/00, C-426/00 a C-16/01, Recueil 2003, s. I-1007, bod 48) a jeho stanovisko ze dne 7. března 2002, Linhart a Biffl (C-99/01, Recueil, s. I-9375, bod 29).
(
39
) – Nařízení tím navazuje na všeobecnou strukturální zásadu veřejného práva, podle níž je jednotlivec v zásadě nadán svobodou jednat, pokud konkrétní jednání není výslovně zakázáno resp. zapovězeno. Zde je možné hledat souvislost se všeobecnou právní zásadou „nullum crimen sine lege certa, praevia, scripta et stricta“. Touto zásadou je totiž v trestním právu a dále také ve veřejném právu zohledněna omezující myšlenka vyplývající z obecné svobody jednotlivce jednat. V právu Společenství platí všeobecná svoboda jednat, jako součást základních svobod, které jsou považovány za prostředek ochrany vůči jednání všech veřejných orgánů členských států a v zásadě i orgánů Společenství, která se odchylují od právních norem (viz Müller-Graff, P.-C., „Die konstitutionelle Rolle der binnenmarktlichen Grundfreiheiten im neuen europäischen Verfassungsvertrag“, v: Köck, H.-F., Lengauer A., Ress G. (Vydavatelé), Europarecht im Zeitalter der Globalisierung: Festschrift für Peter Fischer, Wien, 2004, s. 373.
(
40
) – Toto velmi jasně zdůraznil generální advokát Léger ve svém stanovisku ze dne 9. října 2001, Dante Bigi (C-66/00, Recueil, s. I-5917). Při odůvodnění toho, proč je nutno označení „Parmesan“ považovat za porušení ochrany označení původu „Parmigiano Reggiano“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 prvního pododstavce písm. a) a b) nařízení č. 2081/92, nevychází pouze z existence překladu, přestože nařízení překlady výslovně zakazuje. Argumentuje naopak tím, že přeložený výraz je věrným překladem chráněného výrazu „Parmigiano Reggiano“, protože „vyjadřuje historické, kulturní, právní a hospodářské skutečnosti, které jsou spojeny s registrovaným označením a výrobkem, na který se registrace vztahuje“ (bod 50), a navazuje tím přímo na asociační účinek překladu.
(
41
) – Tato požívají zvlášť vysoké ochrany, a je proto nutno je přísně odlišovat od dalších údajů označujících víno. Viz k tomu restriktivní výklad Soudního dvora v rozsudku ze dne 12. května 2005, Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia (C-347/03, Sb. rozh. s. I-3785, bod 96 a násl.). Jak již bylo uvedeno výše, pro zeměpisná označení původu platí v obecném označovacím právu, podle judikatury Soudního dvora a podle jednoznačného znění čl. 13 odst. 1 nařízení č. 2081/02 kompletní zákaz překladu: rozsudek Dante Bigi (uvedený výše v poznámce pod čarou 36), stanovisko generálního advokáta Légera ze dne 9. října 2001 ve stejné věci, bod 50, stanovisko generálního advokáta Mazáka ze dne 28. června 2007, Komise v Německo (C-132/05, Sb. rozh. s. I-uvedené výše v poznámce pod čarou 36, bod 42).
(
42
) – K rozdílnosti označení „Ruby“ a „Rubino“ pro portské víno viz rozsudek Soudního dvora ze dne 3. března 2005, Itálie v. Komise (C-283/02, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 77 a násl.).
(
43
) – Dále bych chtěla upozornit na to, že francouzské výrazy „Réserve“ a „Grande réserve“ byly ve Francii chráněny od 19. srpna 1921. Zrušený Code du vin (viz čl. 284 odst. 4 druhý pododstavec Code du vin) obsahoval zvláštní ustanovení pro výrazy „Réserve“ a „Grande réserve“ (viz Lamborelle, J.-C., Pillot J., uvedeno výše v poznámce pod čarou 25, s. 241 a násl.). Tento Code du vin přestal platit od 6. září 2003. Zdá se, že nové francouzské vinné právo (Ordonnance no 2006-1547 du 7 décembre 2006 relative à la valorisation des produits agricoles, forestiers ou alimentaires et des produits de la mer) upravuje přípustnost užívání výrazů „Réserve“ a „Grande réserve“ prostřednictvím obecného ustanovení článku L 644-2 Code Rural. Ve Španělsku upravuje čl. 3 odst. 2 zákona 24/2002 (Ley 24/2003, de 10 de julio 2002, de la Viña y del Vino, http://noticias.juridicas.com/base_datos/Admin/l24-2003.t1.html) výrazy „Reserva“ a „Gran reserva“ a stanoví velmi přesné podmínky pro metody a procesy zrání. V porovnání se starým a novým francouzským právem stanoví španělské právo velmi přesně, v případě kterých metod zrání může být použit výraz „Reserva“ a „Gran reserva“. Ve Francii se upozorňuje na to, že užívání výrazů „Réserve“ a „Grande réserve“ nesmí zakládat žádné nebezpečí záměny s označeními původu vín.
(
44
) – Viz také rozsudek ze dne 3. března 2005, Itálie v. Komise (C-283/02, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 32 a násl.).
(
45
) – Vyjádření Komise, bod 32.