Věc C‑320/24
CR a TP
v.
Soledil Srl, společnost v preventivní restrukturalizaci,
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Corte suprema di cassazione)
Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 18. prosince 2025
„ Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitelů – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13/EHS – Článek 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 – Přezkumná pravomoc a povinnosti vnitrostátního soudu – Ujednání o smluvní pokutě – Neprovedení přezkumu zneužívající povahy tohoto ujednání i bez návrhu – Překážka věci rozsouzené – Zásada efektivity – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie – Vznesení námitky týkající se zneužívající povahy smluvního ujednání v rámci řízení po vrácení věci“
Ochrana spotřebitelů – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13 – Řízení po vrácení věci – Překážka věci pravomocně rozsouzené – Vnitrostátní právní úprava, která neumožňuje vnitrostátnímu soudu, jemuž byla věc vrácena po kasačním rozsudku, aby i bez návrhu zkoumal neplatnost údajně zneužívajícího smluvního ujednání – Zneužívající povaha tohoto ujednání, kterou spotřebitel neuplatnil a která nebyla zkoumána i bez návrhu v rámci řízení – Nepřípustnost – Nesoulad se zásadou efektivity
(Listina základních práv Evropské unie, článek 47; směrnice Rady 93/13, čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1)
(viz body 22–36, 38, 41, 42 a výrok)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, se vyjádřil k tomu, jak sladit na straně jedné požadavek právní jistoty a zásadu překážky věci pravomocně rozsouzené, která z něj vyplývá, s požadavkem účinné ochrany spotřebitelů na straně druhé.
V roce 1998 uzavřeli CR a TP, jako dva budoucí kupující, smlouvu o budoucí smlouvě kupní na nemovitost se společností Soledil Srl, jako budoucím prodávajícím, na jejímž základě zaplatili posledně uvedené zálohu. Tato smlouva o smlouvě budoucí kupní obsahovala ujednání o smluvní pokutě, která umožnila budoucímu prodávajícímu, aby si v případě nesplnění závazku budoucích kupujících uzavřít konečnou smlouvu ponechal jakožto smluvní pokutu částky, které byly zaplaceny jako záloha.
Vzhledem k tomu, že vlastní kupní smlouva nebyla nikdy uzavřena, byl spor předložen rozhodčímu soudu, který v roce 2002 rozhodl o zrušení této smlouvy o budoucí smlouvě kupní a uložil budoucím kupujícím vrátit dotčenou nemovitost a budoucímu prodávajícímu vrátit částky obdržené jako záloha. Tento nález byl prohlášen za neplatný z důvodu procesních vad rozsudkem Corte d’appello di Ancona (Odvolací soud v Anconě, Itálie) z roku 2009, který při rozhodování ve věci samé dospěl ke stejným závěrům a zopakoval předchozí uložení povinnosti, avšak snížil výši pokuty.
Cour de cassation (Kasační soud) tento rozsudek v roce 2015 zrušil, jelikož rozhodnutí o snížení uvedené pokuty nebylo dostatečně odůvodněno. Věc byla tedy vrácena Corte d’appello di Bologne (Odvolací soud v Boloni, Itálie), který rozsudkem vydaným v roce 2018 rozhodl, že pokuta je nepřiměřená a snížil její výši. Budoucí kupující se obrátili na předkládající soud a dovolávali se skutečnosti, že dotčené ujednání o smluvní pokutě jim ukládá zjevně nepřiměřenou sankci, a představuje tedy zneužívající ujednání.
Předkládající soud poznamenává, že podle vnitrostátní právní úpravy zásada překážky věci pravomocně rozsouzené neumožňuje vnitrostátnímu soudu, jemuž byla věc vrácena, aby i bez návrhu zkoumal neplatnost údajně zneužívajícího smluvního ujednání, pokud zneužívající povaha tohoto ujednání nebyla spotřebitelem uplatněna, ani nebyla zkoumána i bez návrhu v rámci řízení. Vzhledem k tomu, že tento soud měl pochybnosti o slučitelnosti této právní úpravy s čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13(1), vykládanými ve světle článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, rozhodl se předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve připomněl, že podle zásady překážky věci pravomocně rozsouzené a za účelem zajištění jak stability práva a právních vztahů, tak řádného výkonu spravedlnosti je důležité, aby soudní rozhodnutí, která se po vyčerpání možných procesních prostředků nebo po uplynutí lhůt stanovených pro tyto procesní prostředky stala pravomocnými, již nemohla být zpochybněna.
Soudní dvůr rovněž poznamenal, že v případě, že vnitrostátní soud při předchozím přezkumu sporné smlouvy, která vedla k přijetí rozhodnutí zakládající překážku věci pravomocně rozsouzené, zkoumal z úřední povinnosti pouze jediné nebo jen některá ujednání této smlouvy, směrnice 93/13 mu ukládá povinnost posoudit na návrh účastníků řízení nebo z úřední povinnosti případnou zneužívající povahu ostatních ujednání uvedené smlouvy, pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu. V případě neprovedení takového posouzení by totiž byla ochrana spotřebitele neúplná a nedostatečná a nepředstavovala by přiměřený ani účinný prostředek zabraňující dalšímu používání tohoto typu ujednání.
Naproti tomu tato ochrana by byla zajištěna, pokud v průběhu prvního soudního řízení příslušný soud přezkum případné zneužívající povahy ujednání dotčené smlouvy provedl, tento přezkum – alespoň stručně odůvodněný – neodhalil existenci jakéhokoliv zneužívajícího ujednání a spotřebitel byl řádně informován o tom, že v případě nepodání odvolání ve lhůtě stanovené vnitrostátním právem zaniká právo domáhat se případné zneužívající povahy těchto ujednání později. Účinkem soudního rozhodnutí, které splňuje tyto požadavky, tedy může být zabránění novému posouzení případné zneužívající povahy smluvních ujednání v rámci pozdějšího řízení.
Soudní dvůr kromě toho uvedl, že v projednávané věci v souladu s dotčenou vnitrostátní právní úpravou brání zásada překážky věci pravomocně rozsouzené tomu, aby byla údajně zneužívající povaha smluvního ujednání zkoumána v rámci řízení po vrácení věci, pokud tento důvod nebyl uplatněn nebo zkoumán v rámci řízení, v němž byl vydán kasační rozsudek. Podle této právní úpravy se tak má za to, že k posouzení případné zneužívající povahy dotyčného ujednání o smluvní pokutě implicitně došlo i bez návrhu a vztahuje se na něj překážka věci pravomocně rozsouzené, a to i když chybí jakékoli odůvodnění v tomto smyslu. To však znemožňuje přezkum vyžadovaný směrnicí 93/13 a zásadou efektivity.
Konečně Soudní dvůr zdůraznil, že i když dodržování zásady efektivity nemůže zajít tak daleko, že zcela nahradí úplnou nečinnost dotyčného spotřebitele, v projednávané věci se budoucí kupující účastnili všech jednotlivých fází soudního řízení a namítli, byť jen v rámci druhého kasačního opravného prostředku, že dotyčné ujednání o smluvní pokutě je zneužívající. Nelze mít tedy za to, že se chovali zcela nečinně.
Vzhledem k výše uvedenému Soudní dvůr rozhodl, že čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení se zásadou efektivity a článkem 47 Listiny musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž uplatnění zásady překážky věci pravomocně rozsouzené neumožňuje vnitrostátnímu soudu, jemuž byla věc vrácena, aby i bez návrhu zkoumal neplatnost údajně zneužívajícího smluvního ujednání, pokud spotřebitel ani neuplatnil důvod vycházející ze zneužívající povahy tohoto ujednání v předchozích fázích soudního řízení, ani neplatnost takového ujednání nebyla vnitrostátními soudy zkoumána i bez návrhu v rámci řízení, v němž byl vydán kasační rozsudek.
1      Směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26).