61997CC0075_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Kongeriget Belgien har i denne sag nedlagt paastand om annullation af Kommissionens beslutning 97/239/EF af 4. december 1996 om stoette ydet af Belgien i henhold til Maribel bis/ter-ordningen (1) (herefter »beslutningen«).
Faktiske omstaendigheder og nationale lovbestemmelser
2 Den saakaldte »Maribel-ordning« blev indfoert ved lov af 29. juni 1981 om de almindelige principper for loenmodtageres sociale sikring. Loven tilsigtede hovedsagelig at indroemme virksomheder, der beskaeftiger specialarbejdere en reduktion af socialsikringsbidraget for disse arbejdstagere (2).
3 En aendring, der benaevntes »Maribel bis-ordningen« blev foretaget ved kongelig anordning af 14. juni 1993 (3): Reduktionen af de sociale sikringsbidrag blev forhoejet - nemlig fra henholdsvis 3 000 til 7 200 BEF og fra 1 875 til 6 250 BEF pr. kvartal - saafremt arbejdsgiveren hovedsagelig drev virksomhed i en af de sektorer, der var mest udsatte for international konkurrence. Med andre ord blev der ved siden af den oprindelige reduktion, generelt fastsat ved naevnte lov af 29. juni 1981, indfoert en yderligere reduktion for visse grupper erhvervsdrivende. De virksomheder, der fik ret til denne forhoejede reduktion, var dem, som hovedsagelig omfattedes af sektoren for raastofudvinding, undtagen energiraastoffer, den kemiske industri, metalforarbejdningsindustrien, fremstilling af finmekaniske og optiske instrumenter og andre forarbejdningssektorer (4).
4 Ved kongelig anordning af 22. februar 1994 (5) blev der indfoert en Maribel ter-ordning, hvorved reduktionen af virksomhedernes sociale sikringsbidrag blev forhoejet, nemlig til henholdsvis 9 300 og 8 437 BEF. De sektorer, som omfattedes af reduktionen, var stadig dem, som var mest udsatte for international konkurrence, men kredsen af de af ordningen omfattede virksomheder blev udvidet til erhvervsvirksomheder inden for foelgende sektorer: 1) international transport (fra 1.1.1994); 2) luftfarts- og skibstransport (fra 1.4.1994), samt virksomheder inden for 3) gartneri, skovbrug og skovhugst (fra 1.7.1994).
Den anfaegtede beslutning
5 Kommissionen traf beslutningen den 4. december 1996. Det fremgaar af den anfaegtede beslutnings begrundelse, at den sagsoegte institution ikke havde fremsat indvendinger mod Maribel I-ordningen »paa grund af dens generelle og automatiske karakter«. Derimod fandt den sagsoegte institution, at Maribel bis/ter-ordningen maatte anses for statsstoette, for saa vidt som der herved blev indfoert en yderligere reduktion for arbejdsgivere, der driver virksomhed inden for sektorer, der er mest udsatte for international konkurrence. Kommissionen fastslog, at stoettebeloebet noejagtig svarede til forskellen mellem basisreduktionen, som alle var berettiget til, og den forhoejede reduktion, der, som anfoert, var forbeholdt en begraenset kreds af erhvervsdrivende.
Beslutningens artikel 1 lyder saaledes:
»Den forhoejede reduktion af socialsikringsbidragene for specialarbejdere, der efter Maribel bis/ter-ordningen indroemmes arbejdsgivere, der vaesentligst har aktiviteter i en af de sektorer, der er mest udsatte for international konkurrence, udgoer en ulovlig statsstoette, da den ikke paa forhaand er blevet anmeldt til Kommissionen som foreskrevet i EF-traktatens artikel 93, stk. 3. Stoetten er endvidere uforenelig med faellesmarkedet efter bestemmelserne i EF-traktatens artikel 92, stk. 1 (efter aendring nu artikel 87, stk. 1, EF), og kan ikke falde ind under nogle af undtagelserne i artikel 92, stk. 2 og 3.«
I artikel 2 blev Kongeriget Belgien opfordret til »at traeffe de noedvendige foranstaltninger til ufortoevet at bringe de i artikel 1 naevnte forhoejede reduktioner af socialsikringsbidragene til ophoer« og »sikre, at de paagaeldende virksomheder tilbagebetaler den ulovligt udbetalte stoette ... i henhold til de i belgisk ret gaeldende procedurer og bestemmelser med tillaeg af rente indtil betaling, beregnet fra datoen for stoetteudbetalingen og fastsat i henhold til den paa denne dato gaeldende rentesats for beregningen af tilsvarende regional stoette i Belgien«.
6 Kongeriget Belgien har hovedsagelig fremfoert fem anbringender. Med det foerste anbringende har Kongeriget Belgien anfoert, at de af Kommissionen anfaegtede foranstaltninger har generel karakter, hvorfor de ikke begunstiger »visse virksomheder eller visse erhverv«, som kraevet efter traktatens artikel 92, stk. 1. Med sit andet anbringende har Kongeriget Belgien bestridt, at Maribel bis/ter-ordningen paavirker samhandelen inden for Faellesskabet. Med det tredje anbringende har Kongeriget Belgien anfoert, at foranstaltningerne under alle omstaendigheder maa vaere omfattet af undtagelsen i traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), for saa vidt som de er forenelige med faellesmarkedet. Den belgiske regering har med de to sidste anbringender anfaegtet forpligtelsen til at tilbagesoege de paagaeldende stoettebeloeb under henvisning til, at en eventuel tilbagesoegning er uforholdsmaessig og desuden vil vaere praktisk umulig.
Den generelle karakter af de omstridte foranstaltninger
7 Den belgiske regering har til stoette for sit foerste anbringende fremfoert en yderliggaaende opfattelse: Den har bestridt, at foranstaltningerne i Maribel bis/ter-ordningen er begraensede og har derimod fremstillet ordningen som en generel ordning, der er baseret paa noedvendigheden af at beskytte de grupper af arbejdstagere, ordningen omfatter. De statslige foranstaltninger, som Domstolen skal tage stilling til, udgoer derfor ikke en statsstoette som omhandlet af traktatens bestemmelser, og omfattes derfor heller ikke af forpligtelserne i artikel 93, stk. 3, til betids at underrette Kommissionen om paataenkte indfoerelser af foranstaltninger og til ikke at gennemfoere de paataenkte foranstaltninger, foerend Kommissionen har truffet endelig beslutning. Kommissionen har derfor med urette foreholdt den belgiske regering at have tilsidesat disse forpligtelser.
I denne sag, som er indbragt for Domstolen, maa det for det foerste afgoeres, om de paagaeldende foranstaltninger i kraft af de virkninger, som de tilsigter at opnaa, maa anses for fordele, der udelukkende indroemmes »visse virksomheder« eller »visse erhverv« (6). Dette angives udtrykkeligt i traktatens artikel 92, stk. 1, hvoraf det klart fremgaar, at det altid er paa grund af foranstaltningens selektive karakter, at statsstoette er uforenelig med faellesmarkedet (7).
8 Ved afgoerelsen af, om der, som haevdet af den belgiske regering, er tale om generelle foranstaltninger, der ikke omfattes af anvendelsesomraadet for traktatens artikel 92, stk. 1, maa der naturligvis tages hensyn til kredsen af stoettemodtagerne og det maa afgoeres, om Maribel bis/ter-ordningen skal finde anvendelse paa en samlet kategori af virksomheder, og ikke indeholder undtagelser i forhold til den almindelige ordning, som ellers finder anvendelse paa de samme virksomheder. Med andre ord kan de undtagelser eller aendringer, der indfoeres ved de omtvistede foranstaltninger i den almindeligt gaeldende sociale ordning, som fortsat bestaar, anses for at vaere objektivt begrundet i opbygningen og karakteren af denne generelle ordning, naar henses til ordningens sammenhaeng og opbygning, eller er deres eneste formaal usagligt at begunstige bestemte virksomheder eller visse sektorer (8)? Det maa efter min mening antages, at foranstaltningen er generel, naar den tilsigter at gennemfoere ligebehandling mellem de erhvervsdrivende. Det generelle princip om ligebehandling er fastsat i traktatens artikel 92, stk. 1, som udtrykkeligt forbyder foranstaltninger, hvorved staten begunstiger visse virksomheder eller visse produktioner til skade for andre virksomheder, der hoerer til samme gruppe af erhvervsdrivende, og som de vedtagne foranstaltninger skal kunne finde anvendelse paa. En saadan foranstaltning hoerer fortsat under ordningen om stoette, fordi den, idet den indebaerer ubegrundet forskelsbehandling, som endog er udtrykkeligt forbudt i henhold til traktaten, og ikke overholder, men tilsidesaetter kriteriet om generelle foranstaltninger, som den belgiske regering mener, der maa tages hensyn til i denne sag.
9 Hvorledes skal de foranstaltninger, der er indfoert ved Maribel bis/ter-ordningen da vurderes? Indholdet af foranstaltningerne viser, at det drejer sig om foranstaltninger i visse sektorer - og altsaa diskriminerende - hvilket ogsaa fremgaar af en sammenligning mellem de gaeldende bestemmelser og de dagaeldende bestemmelser i den lov, hvorved den oprindelige Maribel-ordning blev indfoert, nemlig den 29. juni 1981 (jf. punkt 2). Sidstnaevnte lovs artikel 35 bestemte, at det sociale sikringsbidrag skulle nedsaettes for alle arbejdsgivere, som ansatte specialarbejdere. Maribel-ordningen af 29. juni 1981 var saaledes baseret paa bestemmelser, som kunne anses for generelle, eftersom uden forskel alle virksomheder paa de i loven angivne betingelser havde ret til den indfoerte reduktion af de sociale bidrag.
Det staar imidlertid fast, at denne ordning senere er blevet aendret ved kongelig anordning af 14. juni 1993 (Maribel bis, jf. punkt 3), hvorved de paagaeldende bidrag yderligere blev nedsat, men denne gang udtrykkeligt og udelukkende for de erhverv, hvis hovedvirksomhed henhoerte under de sektorer, som udtrykkeligt var angivet af lovgiver selv, som henviste til den statistiske nomenklatur i forordning nr. 3037/90 (jf. fodnote 4). Den belgiske lovgiver fastholdt samme kriterium for Maribel ter-ordningen, som blev indfoert ved kongelig anordning af 22. februar 1994 (jf. punkt 4). Ved denne kongelige anordning blev der ogsaa indfoert en forhoejelse af reduktionerne for socialbidragene for de virksomheder, der var omfattet af Maribel-praeferenceordningen, som senere ved nye lovbestemmelser blev udvidet til at omfatte virksomheder i andre sektorer.
10 Jeg kan ikke indse, hvorledes det paa grundlag af bestemmelserne vedtaget i 1993 og 1994 kan haevdes, at Maribel bis/ter-ordningen udgoer en generel ordning paa samme maade som den foerste Maribel-ordning. De paagaeldende bestemmelser indeholder en undtagelse fra den tidligere ordning eller aendrer den, og paavirker selve ligevaegten i den belgiske sociale sikringsordning med henblik paa ved gentagne forhoejelser af reduktionerne at sikre en praeferenceordning udelukkende for visse erhvervsdrivende. Ved de kongelige anordninger af 1993 og 1994 blev der ubestridt derfor indfoert en forskelsbehandling mellem de paagaeldende virksomheder. Virksomheder i visse sektorer blev privilegeret, de oevrige ikke. Beviset herfor fremgaar i oevrigt af ordlyden af de af den belgiske lovgiver vedtagne bestemmelse, hvorefter reduktionerne blev forhoejet i visse sektorer, der er mest udsatte for international konkurrence. Dette bekraefter de bemaerkninger, som jeg har fremfoert, og godtgoer klart den kvalificering af de foranstaltninger, som jeg har anlagt: Nemlig at der er tale om foranstaltninger for visse sektorer, for saa vidt som de udtrykkeligt og klart skulle finde anvendelse paa en bestemt kreds af erhvervsdrivende med udelukkelse af de oevrige.
11 Den belgiske regering har imidlertid begrundet den selektive karakter af de omtvistede foranstaltninger med, at den ville indfoere en generel ordning, men at denne ordning maatte indfoeres gradvis med hensyn til restriktioner af oekonomisk karakter eller rettere sagt paa grund af manglende budgetmidler. Foranstaltningerne i Maribel bis/ter-ordningen er derfor ikke foranstaltninger for visse sektorer, der udelukkende skal begunstige eksportvirksomhederne, men alene en gennemfoerelse af en reform, som de belgiske myndigheder senere ville udvide til ogsaa at omfatte andre erhvervssektorer. Jeg kan imidlertid heller ikke tiltraede den argumentation. I denne sag er den almindelige ordning nemlig den ordning, som blev indfoert ved den foerste Maribel-ordning ved lov af 29. juni 1981, mens de senere aendringer, nemlig Maribel bis/ter-ordningen, er undtagelser eller (fravigelser) fra denne ordning, som hovedsagelig skal begunstige virksomheder, som isaer er udsatte for international konkurrence. Vi har altsaa at goere med en reform i den sociale sektor, som skal gennemfoeres gradvis af budgetmaessige grunde; men reelt drejer det sig efter min mening om udtrykkelige undtagelser til en tidligere almindelig ordning. Disse undtagelser bestaar udtrykkeligt i at indroemme yderligere reduktioner til fordel for en begraenset gruppe af erhvervsdrivende med udelukkelse af de oevrige. Det er herved irrelevant, at antallet af de virksomheder, som er berettiget til de nye hoejere reduktioner af bidragene, gradvis er blevet forhoejet. Disse forhold kan ikke i sig selv indebaere, at der er tale om en almindelig ordning. Der er alene tale om en udvidelse af anvendelsesomraadet for denne saerlige fordel, hvilket uundgaaeligt maa indebaere, at der er tale om statsstoette.
Paavirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne
12 Kongeriget Belgien har anfoert under sit andet anbringende, at Maribel bis/ter-ordningen under alle omstaendigheder ikke kan anses for statsstoette, for saa vidt som foranstaltningerne ikke kan paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Under alle omstaendigheder er beslutningen i henhold til den belgiske regering ikke korrekt begrundet paa det paagaeldende punkt. Da traktatens artikel 92 definerer stoetteforanstaltninger ud fra deres virkninger, burde Kommissionen ifoelge den belgiske regering have undersoegt de konkrete virkninger af disse ordninger paa samhandelen mellem medlemsstaterne. Den sagsoegte institution har derved tilsidesat begrundelsespligten i EF-traktatens artikel 190.
Jeg kan heller ikke tiltraede denne argumentation. Kommissionen har nemlig i den anden del af den anfaegtede beslutnings afsnit IV - efter at have bemaerket, at Maribel bis/ter-ordningen indroemmede de berettigede virksomheder en reduktion af en del af deres omkostninger, hvorved de opnaaede oekonomiske fordele, som forbedrede deres konkurrencestilling - angivet de grunde, som foranledigede den til at anse, at den paagaeldende ordning paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne, idet den dér udtaler foelgende: »Den fordel, der foelger af Maribel bis/ter-ordningen, og som indebaerer, at det kun er visse saerlige aktiviteter, der indroemmes en forhoejet reduktion af socialsikringsbidrag, indebaerer en fordel ... for virksomheder, der vaesentligst har aktiviteter i en del af de sektorer, der er mest udsatte for international konkurrence, hvilke virksomheder pr. definition konkurrerer med udenlandske virksomheder, herunder virksomheder i andre medlemsstater, hvorfor den omhandlede stoette paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne«. Denne del af begrundelsen viser efter min mening klart, at Maribel bis/ter-ordningen paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne: Det er selve den omstaendighed, at den paagaeldende stoette begunstiger de virksomheder, der er mest udsatte for international konkurrence, som foranledigede Kommissionen til at fastslaa, at stoetten paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne. I henhold til Domstolens retspraksis »kan det i visse tilfaelde allerede af de omstaendigheder, hvorunder en stoette er blevet ydet, fremgaa, at denne har en saadan karakter, at den paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne« (9). Kommissionen kan med henblik herpaa - altid ud fra de retningslinjer, som jeg har anfoert, indskraenke sig til at undersoege stoettens naermere indhold med henblik paa at bedoemme, om stoetten som foelge af »... de naermere vilkaar i forbindelse med programmet ... hovedsagelig tilgodeser virksomheder, der deltager i samhandelen mellem medlemsstaterne« (10). Det fremgaar derfor klart af denne sag, at en stoette, der ydes de virksomheder, der er mest udsatte for international konkurrence, pr. definition begunstiger de erhvervsdrivende, der »deltager i samhandelen mellem medlemsstaterne«. Denne opfattelse stoettes endvidere af fast retspraksis, hvori det angives, at »naar en oekonomisk stoette, som ydes af en stat, styrker en virksomheds stilling i forhold til andre virksomheder, som den konkurrerer med i samhandelen inden for Faellesskabet, maa det antages, at denne samhandel paavirkes af stoetten« (11).
13 Den belgiske regerings klagepunkt vedroerende manglende begrundelse mener jeg desuden heller ikke er begrundet. Det fremgaar af Domstolens praksis, at selv om det i visse tilfaelde kan fremgaa af selve de omstaendigheder, hvorunder stoetten ydes, at den kan paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencevilkaarene, paahviler det i det mindste Kommissionen at angive disse omstaendigheder i beslutningens begrundelse (12). Naar Kommissionen imidlertid har redegjort for grundene til, at det var aabenbart, at samhandelen mellem medlemsstaterne ville blive paavirket, paahviler det ikke Kommissionen at foretage en detaljeret oekonomisk analyse (13). Jeg mener imidlertid, at de redegoerelser, som Domstolen omtaler, klart indeholdes i den anfaegtede foranstaltnings begrundelse, idet det heri praeciseres, at stoetten begunstiger de virksomheder, der er mest udsatte for international konkurrence og foelgelig de erhvervsdrivende, som efter sagens natur deltager i samhandelen mellem medlemsstaterne. I oevrigt skal jeg bemaerke, at eftersom der er tale om en stoette, som ikke er anmeldt, var Kommissionen ikke engang forpligtet til at paavise de reelle virkninger, stoetten medfoerer (14). Jeg kan derfor heller ikke tiltraede dette klagepunkt.
Foreneligheden af Maribel bis/ter-ordningen med det faelles marked
14 Den belgiske regering har desuden anfoert, at selv om Maribel bis/ter-ordningen med rette kvalificeres som statsstoette, burde den dog vaere fundet forenelig med det faelles marked i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra c). Den belgiske regering anfoerer desuden vedroerende denne del af den anfaegtede beslutning, at denne ikke er begrundet.
Den bestemmelse, som Kongeriget Belgien har henvist til, hoerer til dem, der fastsaetter, hvilken stoette der kan anses for at vaere forenelig med det faelles marked. Artikel 92, stk. 3, litra c), omhandler stoette til fremme af udviklingen i visse erhvervsgrene (eller oekonomiske regioner), naar den ikke aendrer samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse. Kongeriget Belgien haevder, at Maribel bis/ter-ordningen tilsigter at fremme jobskabelse og udelukkende begunstiger en industrisektor, og alene den sektor, hvori det ifoelge regeringen er muligt at foranledige virksomhederne til at oprette stillinger, der kun kraever faa kvalifikationer. Kommissionen har hertil anfoert, saaledes som den ogsaa angav i den anfaegtede beslutnings begrundelse, at Maribel bis/ter-ordningen ikke hoerer under nogen af de stoettekategorier, som kan omfattes af undtagelserne i traktatens artikel 92, stk. 2 og 3. Men Kommissionen har isaer anfoert, og dette er efter min mening den vigtigste begrundelse i beslutningen, hvilket Kommissionen ogsaa gentager i sine indlaeg, at den belgiske regerings foranstaltninger udgoer stoette til de stoettemodtagende virksomheders aktiviteter. Den forhoejede reduktion er nemlig altid blevet ydet for specialarbejdere, som virksomhederne beskaeftigede, uden at det blev kraevet, at der blev oprettet nye stillinger, eller at det dagaeldende beskaeftigelsesniveau skulle opretholdes eller sikres, hvorfor de anfaegtede foranstaltninger blev indroemmet uden nogen som helst social eller oekonomisk ydelse fra virksomhedernes side. Den sagsoegte institution har herved henvist til fast retspraksis, hvorefter »driftsstoette, dvs. stoette, der har til formaal at friholde en virksomhed for omkostninger, som den normalt selv skulle have afholdt i forbindelse med den loebende drift og de normale aktiviteter, i princippet ikke er omfattet af artikel 92, stk. 3, ... Ifoelge retspraksis fordrejer stoette af denne art i princippet konkurrencebetingelserne i de erhvervsgrene, hvortil den ydes, og kan som saadan ikke fremme de formaal, der er fastlagt i ovennaevnte undtagelsesbestemmelser« (15). Med hensyn til denne sag fremgaar det klart, at det foerste formaal med den omtvistede stoette netop er at nedsaette eksportvirksomhedernes omkostninger eller under alle omstaendigheder omkostningerne for de virksomheder, som konkurrerer med udenlandske virksomheder, og altsaa navnlig med virksomheder i andre medlemsstater, hvis produkter eller tjenesteydelser indfoeres til Belgien. Efter sagens karakter skader en saadan stoette de konkurrenter, der er etableret i andre medlemsstater, hvorfor der ikke foreligger nogen faellesskabsinteresse, der ifoelge Kommissionen kan begrunde dem. De er derfor uforenelige med det faelles marked. Naar en stoette, der ydes af en medlemsstat med andre ord styrker en national virksomheds stilling i forhold til konkurrerende virksomheder i faellesskabssamhandelen, overskrider stoetten graenserne i traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), eftersom den automatisk indebaerer en risiko for en aendring af de konkurrerende virksomheders stilling og altsaa ikke kan begrundes i Faellesskabets interesse.
15 Kommissionens synspunkt er efter min mening korrekt. Det er naeppe noedvendigt at anfoere, at med hensyn til den saakaldte manglende begrundelse, har Kommissionen i den omtvistede beslutning udtoemmende og detaljeret angivet de grunde, som har foranlediget den til ikke at indroemme den i traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), omhandlede undtagelse.
16 Jeg skal desuden anfoere, at Domstolen ved afgoerelsen af en stoettes forenelighed som en undtagelse til forbuddet i traktatens artikel 92, stk. 1, i henhold til bestemmelsens stk. 3, altid har indroemmet Kommissionen et vidt skoen, hvad angaar de oekonomiske og sociale forhold, der kommer i betragtning paa faellesskabsplan (16). Det er altsaa udelukket, at Faellesskabets retsinstanser kan erstatte den af Kommissionen foretagne oekonomiske analyse med deres egen; domstolsproevelsen af en saadan beslutning skal saaledes begraenses til en kontrol af, om procedure- og begrundelsesforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstaendigheder, paa grundlag af hvilke det anfaegtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt til, om der foreligger en aabenbar fejl ved vurderingen af de naevnte faktiske omstaendigheder, eller om der er begaaet magtfordrejning (17). Jeg mener imidlertid, at Kommissionen i den anfaegtede beslutning har anvendt de retningslinjer, den selv har fastlagt korrekt, og under hensyntagen i oevrigt til den retspraksis, hvorefter driftsstoette til virksomheder ikke kan omfattes af undtagelsen i traktatens artikel 92, stk. 3, litra c). Den belgiske regering har derimod ikke fremfoert noget forhold, som goer det muligt at fastslaa, at Kommissionen har overskredet graenserne for sit skoen, da den fastslog, at den omtvistede stoette ikke kunne omfattes af denne undtagelse. Jeg mener foelgelig, at det tredje anbringende heller ikke kan tages til foelge.
Stoettens tilbagesoegning
17 Det fjerde og femte anbringende vedroerer forpligtelsen til at kraeve stoetten tilbagebetalt og kan behandles samlet. Kongeriget Belgien har foerst anfoert, at Kommissionens paabud om at tilbagesoege de paagaeldende stoettebeloeb hos stoettemodtagerne staar i misforhold til den tilsidesaettelse, som foreholdes det, for saa vidt som begrebet generel foranstaltning ikke er tilstraekkeligt klart defineret. Vanskeligheden ved at afgraense statsstoette og generelle foranstaltninger kan ifoelge Kongeriget Belgien undskylde en eventuel tilsidesaettelse, hvorfor tilbagesoegning af ulovligt udbetalte beloeb udgoer en sanktion, der er for streng i forhold til den begaaede tilsidesaettelse. Kommissionen har desuden tilsidesat traktatens artikel 190, idet den ikke har begrundet sit paabud om at foretage tilbagesoegning af ulovlig stoette. Endelig var ifoelge den sagsoegende regering Kommissionen forpligtet til under hensyn til den generelle retssikkerhedsprincipper og princippet om god forvaltning at anvende mindre indgribende midler, f.eks. at paalaegge den belgiske regering at suspendere den stoette, der ikke var blevet anmeldt allerede under den administrative procedure.
Dernaest har den sagsoegende regering anfoert, at tilbagesoegning af de paagaeldende beloeb er umulig paa grund af uoverstigelige administrative problemer. Tilbagesoegningen skal nemlig foretages enkeltvis hos ca. 2 000 virksomheder og kraever en kontrol med tilbagevirkende kraft saavel af antallet af specialarbejdere, der var ansat hos stoettemodtagere i den anfaegtede ordnings tre maaneders anvendelsesperiode, samt af det reduktionsbeloeb, der blev indroemmet hver af dem. Desuden er talrige virksomheder i mellemtiden blevet lukket eller gaaet fallit.
18 Jeg finder ikke de af den sagsoegende regering fremfoerte argumenter begrundede. Med hensyn til de foerste argumenter skal jeg alene anfoere, at den saakaldte vanskelighed med at sondre mellem generelle foranstaltninger og forbudt statsstoette ikke forekommer mig uoverstigelig. Jeg erkender ganske vist, at denne sondring under visse forhold ikke er let. I denne sag er der imidlertid tale om begraensede og konkrete tilfaelde, hvori det klart fremgaar, at de paagaeldende foranstaltninger alene vedroerer visse sektorer, hvilket fremgaar af ordlyden af de bestemmelser, som indeholder de omtvistede foranstaltninger, der alene indroemmer visse virksomheder reduktion og ikke andre. Under alle omstaendigheder er jeg enig med Kommissionen i, at de belgiske myndigheder, da de ikke har anmeldt den paataenkte stoette i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, maa baere risikoen for foelgerne af den retlige kvalificering, de selv anvendte paa Maribel bis/ter-ordningen.
Hvorledes det end forholder sig, finder jeg det under alle omstaendigheder fejlagtigt at haevde, at der foreligger et misforhold mellem sanktionen og tilsidesaettelsen. Som Domstolen allerede meget tidligt har fastslaaet, er tilbagesoegning af udbetalt stoette fra stoettemodtagerne en logisk foelge af, at stoetten er fundet ulovlig. Denne tilbagesoegning er altsaa ikke en sanktion, men en foranstaltning, der skal genoprette den konkurrencemaessige ligevaegt, der er blevet aendret ved udbetalingen af den ulovlige stoette. Dette er grunden til, at det ogsaa i retspraksis er fastslaaet, at »tilbagesoegning af en ulovlig udbetalt statsstoette for herved at genoprette den oprindelige situation kan principielt ikke betragtes som en foranstaltning, der ikke staar i rimeligt forhold til formaalene i traktatens bestemmelser om statsstoette« (18).
Jeg finder det unoedvendigt at komme ind paa den belgiske regerings andet argument om, at begrundelsespligten er blevet tilsidesat. Jeg skal her alene henvise til Domstolens praksis, hvorefter »Kommissionen ikke er forpligtet til at anfoere en saerlig begrundelse for, at den har ret til at udoeve en befoejelse«, nemlig at anordne tilbagesoegning af ulovligt udbetalt stoette (19). Jeg er helt enig med Kommissionen i, at en udtrykkelig begrundelse kun er noedvendig i saerlige tilfaelde, nemlig naar tilbagesoegningen paa grund af usaedvanlige forhold er umulig eller uhensigtsmaessig.
Kommissionens saakaldte forpligtelse til oejeblikkeligt at indstille ydelsen af stoette ved en foreloebig beslutning, som den sagsoegende regering har paaberaabt sig, er i oevrigt heller ikke stoettet paa Faellesskabets retspraksis. Selv om Domstolen har indroemmet Kommissionen en befoejelse til at anordne saadanne foreloebige foranstaltninger ved undersoegelsen af en ikke-anmeldt stoette, har den dog ikke paalagt den en tilsvarende forpligtelse (20).
19 Med hensyn til det andet anbringende om tilbagesoegning af stoette skal jeg alene anfoere, at selv om man erkender, at det med henblik paa denne tilbagebetaling ikke er muligt at anvende samme oplysninger som dem, der blev indhentet og undersoegt med henblik paa ydelsen af de omtvistede beloeb, kan eventuelle processuelle eller andre vanskeligheder med hensyn til gennemfoerelsen af den anfaegtede retsakt ikke ifoelge Domstolen paavirke dens lovlighed som omhandlet af EF-traktatens artikel 173 (21). Det tilkommer i oevrigt Kommissionen og ikke Domstolen at bedoemme de eventuelle uforudsete eller uforudsigelige vanskeligheder, der foreligger med opfyldelsen af en beslutning om statsstoette, eller de eventuelle foelger, som ikke er blevet forudset af institutionen, da denne vedtog foranstaltningen (22). Jeg mener, at denne praksis ved Domstolen skal overholdes. Der er tale om en fast retspraksis, og den indebaerer, at jeg heller ikke kan tiltraede dette andet anbringende.
Forslag til afgoerelse
20 Paa grundlag af det anfoerte skal jeg foreslaa Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse.
»1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.
2) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.«
(1) - EFT 1997 L 95, s. 25.
(2) - Reduktionen var oprindelig fastsat til 6,17% af de paagaeldende arbejdstageres loen. Ved kongelig anordning af 12.2.1993 blev reduktionen fastsat til 1 875 BEF pr. kvartal for hver beskaeftiget arbejdstager. For selskaber, der beskaeftiger under 20 arbejdstagere blev reduktionen for de foerste fem arbejdstagere fastsat til 2 825 BEF (3 000 BEF fra 1.7.1997) pr. kvartal.
(3) - Kongelig anordning om aendring af kongelig anordning af 12.2.1993 om gennemfoerelse af artikel 35, stk. 1, sidste punktum, i lov af 29.6.1989 om indfoerelse af generelle principper for loenmodtageres sociale sikring (jf. artikel 1).
(4) - Ved fastsaettelsen af de paagaeldende sektorer henholdt den belgiske lovgiver sig til afdeling 13-22 og 24-36 i den statistiske nomenklatur i Raadets forordning (EOEF) nr. 3037/90 af 9.10.1990 om den statistiske nomenklatur for oekonomiske aktiviteter i De Europaeiske Faellesskaber (EFT L 293, s. 1).
(5) - Kongelig anordning om aendring af kongelig anordning af 12.2.1993 (jf. artikel 2 og 3).
(6) - Det fremgaar af retspraksis, at begrebet forbudt statsstoette er baseret, foruden foranstaltningens »selektive karakter«, paa den virkning, som foranstaltningen har paa konkurrencen: Jf. bl.a. dom af 2.7.1974, sag 173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. s. 709, praemis 26, 27 og 28, hvori Domstolen fastslog, at »formaalet med artikel 92 er at hindre, at samhandelen mellem medlemsstaterne paavirkes af fordele, som indroemmes af offentlige myndigheder, og som under forskellige former fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkaarene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner. Artikel 92 sondrer saaledes ikke under hensyn til grundene til eller hensigten med de omhandlede interventioner, men definerer dem i kraft af deres virkninger; foelgelig er hverken den eventuelle fiskale karakter eller sociale hensigt med den omtvistede foranstaltning tilstraekkelig til at bringe den uden for anvendelsesomraadet for reglen i artikel 92«. Domstolen har altsaa fastslaaet, at en delvis nedsaettelse af offentlige bidrag, som paahviler virksomheder i en bestemt industrisektor, udgoer stoette som omhandlet i traktatens artikel 92, saafremt foranstaltningen tilsigter delvis at fritage disse virksomheder for bidrag, der foelger af en normal anvendelse af den almindelige ordning om obligatoriske bidrag, som fastsaettes i loven (jf. praemis 33, 34 og 35).
(7) - Der kan givetvis foreligge foranstaltninger for sektorer, som ikke udgoer statsstoette, naar de ikke indebaerer direkte eller indirekte overfoersel fra staten til virksomhederne: jf. dom af 30.11.1993, sag C-189/91, Kirsammer-Hack, Sml. I, s. 6185, vedroerende mindre virksomheders udelukkelse fra anvendelse af en lovgivning om beskyttelse mod retsstridige afskedigelser i den tyske retsorden.
(8) - Kriteriet vedroerende »karakter af en undtagelse i forhold til opbygningen af det almindelige system, den udgoer en del af«, som goer det muligt at udsondre foranstaltninger i bestemte sektorer fra generelle foranstaltninger, er blevet fastsat af generaladvokat Darmon i hans forslag til afgoerelse i forbindelse med dom af 17.3.1993, forenede sager C-72/91 og C-73/91, Sloman Neptun, Sml. I, s. 887, punkt 50.
(9) - Dom af 14.10.1987, sag 248/84, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 4013, praemis 18.
(10) - Samme dom, praemis 18.
(11) - Dom af 14.9.1994, forenede sager C-278/92, C-279/92 og C-280/92, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4103, praemis 40.
(12) - Jf. bl.a. dom af 24.10.1996, forenede sager C-329/93, C-62/95 og C-63/95, Tyskland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5151, praemis 52.
(13) - Jf. Rettens dom af 30.4.1998, sag T-214/95, Vlaams Gewest mod Kommissionen, Sml. II, s. 717, praemis 67.
(14) - »Dersom Kommissionen i beslutningen er forpligtet til at godtgoere den faktiske virkning af en allerede ydet stoette, vil dette vaere ensbetydende med, at man begunstiger de medlemsstater, der yder stoette under tilsidesaettelse af underretningspligten ifoelge artikel 93, stk. 3, paa de medlemsstaters bekostning, der giver underretning om en projekteret stoette«. Jf. dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307, praemis 33.
(15) - Jf. Rettens dom af 8.6.1995, sag T-459/93, Siemens mod Kommissionen, Sml. II, s. 1675, praemis 48. Jf. ogsaa dommen i sagen Vlaams Gewest mod Kommissionen (fodnote 13), praemis 42 og 43, og dom af 6.11.1990, sag C-86/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 3891, praemis 18.
(16) - Jf. dom af 17.9.1980, sag 730/79, Philip Morris Holland mod Kommissionen, Sml. s. 2671, praemis 17 og 24, og af 21.3.1991, sag C-303/88, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1433, praemis 34.
(17) - Jf. Rettens dom af 25.6.1998, forenede sager T-371/94 og T-394/94, British Airways m.fl. og British Midland Airways mod Kommissionen, Sml. II, s. 2405, praemis 79, 80 og 81, og af 5.11.1997, sag T-149/95, Ducros mod Kommissionen, Sml. II, s. 2031, praemis 63.
(18) - Jf. dommen i sagen Spanien mod Kommissionen (fodnote 11), praemis 75. Jf. ogsaa dom af 4.4.1995, sag C-350/93, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 699, praemis 21 og 22, hvori Domstolen udtalte, at »forpligtelsen for staten til at ophaeve en stoette, som af Kommissionen er fundet uforenelig med faellesmarkedet, har til formaal at genoprette den oprindelige situation. Dette formaal er opnaaet, naar den paagaeldende stoette, eventuelt med tillaeg af morarenter, af stoettemodtageren ... er blevet tilbagebetalt. Ved denne tilbagebetaling mister stoettemodtageren den fordel, der var opnaaet paa markedet i forhold til konkurrenterne og situationen fra tiden foer ydelsen af stoetten, er genoprettet«.
(19) - Dommen i sagen Spanien mod Kommissionen (fodnote 11), praemis 78.
(20) - Jf. dommen i sagen Frankrig mod Kommissionen (fodnote 14), praemis 19, og Rettens dom af 18.9.1995, sag T-49/93, SIDE mod Kommissionen. Sml. II, s. 2501, praemis 83. Inden undersoegelsen af en stoetteforanstaltning kan Kommissionen ligeledes, men er ikke forpligtet til, kraeve tilbagebetaling af allerede udbetalte beloeb i tilfaelde af en manglende forudgaaende underretning, for saa vidt som Domstolen ikke har indroemmet den befoejelse til at erklaere stoette ulovlig alene med den begrundelse, at forpligtelsen til at foretage underretning ikke er opfyldt af den paagaeldende medlemsstat, og uden at undersoege, om den paagaeldende stoette er forenelig med faellesmarkedet (jf. dommen i sagen SIDE mod Kommissionen, praemis 84).
(21) - Jf. dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 959, praemis 63, og af 14.9.1994, sag C-42/93, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4175, praemis 33.
(22) - Jf. dom af 4.4.1995, sag C-348/93, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 673, praemis 17. I henhold til EF-traktatens artikel 5 skal Kommissionen og den paagaeldende medlemsstat samarbejde efter bedste evne med henblik paa at overvinde de vanskeligheder, der er opstaaet, idet traktatens bestemmelser fuldt ud skal overholdes, saerlig bestemmelserne om statsstoette.