61978C0252
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 21. JUNI 1979 (
1
)
Høje Ret.
Efter sagerne Meganck mod Kommissionen (dom af 30. 5. 1973, Sml., s. 527) og Kuhl mod Rådet (dom af 27. 6. 1973, Sml., s. 705) er det nu tredje gang, jeg fremsætter forslag vedrørende tilbagesøgning af beløb, som fejlagtigt er blevet udbetalt til en tjenstemand i Fællesskaberne.
I —
Sagen angår husstandstillægget i henhold til artikel 67, stk. 1, i tjenstemandsvedtægten. Betingelserne vor tildeling af dette tillæg er nærmere fastsat i artikel 1 i vedtægtens bilag VII, hvis stk. 3 i den affattelse, som var gældende på tidspunktet for de omtvistede begivenheder, bestemte:
»Såfremt ægtefællen udøver en erhvervsmæssig indtægtsgivende beskæftigelse med en årlig erhvervsmæssig indkomst, der inden fradrag af skat er højere end 250000 FB, får den tjenestemand, der har ret til husstandstillæg, ikke dette tillæg, medmindre ansættelsesmyndigheden ved særlig afgørelse har bestemt andet. Tillægget ydes dog i alle tilfælde, når ægtefællerne har forsørgerpligt over for ét eller flere børn«.
I møde den 26. oktober 1973 bestemte administrationscheferne, at maksimumsbeløbet på 250000 FB fremtidigt skulle reguleres med den justeringskoefficient, som gælder for lønnen. Således blev indtægtsgrænsen den 1. november 1973 — den dato, da foranstaltningen trådte i kraft — hævet til 250000 FB X 117 %, = 292000 FB for tjenestemænd, som var tjenstgørende i Belgien.
Denne ordning gjaldt igennem hele den periode sagsøgeren med urette oppebar husstandstillæg.
Sagsøgeren, som er dansk statsborger, trådte i Kommissionens tjeneste den 1. januar 1974 og har siden den 1. december 1974 været ansat som assistent i lønklasse B4 i kontoret for »finansiering og kontrol« i direktoratet for EUGFL (Generaldirektoratet for landbrug). Hans hustru, som ligeledes er ansat hos sagsøgte, fra den 1. februar 1974 som hjælpeansat, udnævntes til tjenestemand i lønklasse C 3 den 1. november s.å.
Den 9. november 1977 gav sagsøgeren administrationen meddelelse om sin skilsmisse, som var sket den 8. august s.å. Da han den 15. januar 1978 modtog sin lønseddel, konstaterede han, at der herpå figurerede et »beløb til senere tilbagebe taling« på 96272 FB. Af en skrivelse af 10. februar 1978 fra kontoret for »lønninger, pensioner, tjenesterejser, diverse godtgørelser« erfarede sagsøgeren, at denne tilbagebetaling »ved kilden« blev foretaget, fordi han uretmæssigt havde fået udbetalt husstandstillæg fra den 1. juli 1974 til den 31. december 1977. Denne skrivelse angav i øvrigt, hvorledes tilbagebetalingen af de fejlagtigt udbetalte beløb skulle ske.
En følgende skrivelse af 27. februar, underskrevet af chefen for kontoret for »personlige rettigheder og privilegier«, bekræftede den første, idet det imidlertid anførtes, at opkrævning kun ville finde sted for beløb, som var blevet udbetalt efter den 1. januar 1975. For den forudgående periode var sagsøgerens hustrus løn nemlig blevet udbetalt som forskud, som senere reguleredes, og havde kun oversteget den fastsatte grænse for tildeling af husstandstillæg på grund af en justering med tilbagevirkende kraft.
Den 14. april 1978 indbragte sagsøgeren en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Han klagede over ikke at være blevet holdt tilstrækkeligt informeret om iværksættelsen af tilbagesøgningen. Han gjorde i anden række gældende, at betingelserne for anvendelse af vedtægtens artikel 85 ikke forelå. Han erklærede, at han ikke havde haft kendskab til, at der var sket fejl ved udbetalingerne, og han bestrider, at fejlen var »så åbenbar, at han burde have kendt den«, for at bruge ordlyden i vedtægtens artikel 85. Til støtte for denne opfattelse anførte han den udtalelse, som blev fremsat over for ham i februar 1974, og ifølge hvilken han havde ret til husstandstillæg, de pågældende bestemmelsers komplicerede karakter, samt det forhold, at Kommissionen, der er ansvarlig for fejlen, var i besiddelse af enhver oplysning, der var nødvendig for at berigtige forholdet, idet også hans ægtefælle var ansat og aflønnet af denne institution.
Efter nogle yderligere skrivelser afviste Kommissionen ved afgørelse af 27. november 1978 sagsøgernes klage under henvisning til, at denne kendte sin hustrus løn og følgelig vidste, at denne oversteg den i reglerne fastsatte grænse og at en tjenestemand, som udviser normal omhu, i hvert fald bør kontrollere de beløb, han får udbetalt.
I mellemtiden, den 13. november, havde den pågældende anlagt sag med påstand om annullation af skrivelsen af 27. februar 1978 og af Kommissionens stiltiende afvisning af hans klage. Tvisten drejer sig om de husstandstillæg, der er udbetalt mellem den 1. januar 1975 og den 31. august 1977, idet Kommissionen har givet afkald på tilbagesøgning for så vidt angår den forudgående periode, og idet sagsøgeren ikke bestrider tilbagesøgningskravet for så vidt angår perioden efter hans skilsmisse. Det således påstæv-nede beløb udgør — med forbehold for fejl — 92536 FB.
II — Da der ikke foreligger noget spørgsmål om sagens antagelse til realitetsbehandling, skal jeg straks gå over til sagens realitet.
I forholdet mellem Fællesskaberne og deres tjenestemænd er tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb reguleret i vedtægtens artikel 85, som bestemmer at »ethvert beløb, der fejlagtigt er udbetalt, kræves tilbagebetalt, hvis modtageren har haft kendskab til fejlen, eller denne var så åbenbar, at han burde have kendt den«. I denne sag drejer tvisten sig udelukkende om, hvorvidt fejlen var tilstrækkelig »åbenbar«.
I så henseende kan det udledes af Domstolens tidligere praksis, at for at tilbagesøgning kan finde sted, må det af en undersøgelse af den enkelte sags omstændigheder fremgå, at en tjenestemand, som udviser normal omhu, måtte have opdaget, at udbetalingen var sket på et urigtigt grundlag. Bortset herfra kan der ikke kræves tilbagebetaling (Meganck-dommen, præmis 20, Sml. 1973, s. 534; Kuhl-dommen, præmis 11, Sml. 1973, s. 712). Det centrale spørgsmål er herefter, hvorledes begrebet normal omhu skal fortolkes.
Reglerne om ansættelse i det offentliges tjeneste i medlemsstaterne er med hensyn til tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb væsentlig strengere end vedtægtens artikel 85. Jeg konstaterede dette i mit forslag til afgørelse i Kuhl-sagen for fransk, tysk og italiensk rets vedkommende, og disse retssystemer er indtil i dag ikke blevet ændret på dette punkt. I Nederlandene forkaster domstolene almindeligvis søgsmål anlagt mod tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb, da lønsedler bliver stadig mere overskueligt udformet.
Det forenede Kongeriges og republikken Irlands retssystemer indeholder ikke særlige regler vedrørende offentligt ansatte. I medfør af et meget gammelt retsmiddel, som alene gælder for tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb, og som ligner reglerne om »quasikontrakter«, kan personer, som fejlagtigt har fået udbetalt beløb kun undtagelsesvis modsætte sig tilbagesøgning.
Det kan altså fastslås, at der eksisterer et generelt retsprincip, som, i modsætning til den tidligere ordlyd af vedtægtens artikel 85, gør tilbagesøgning til reglen og afskæreise af tilbagesøgning til undtagelsen. Denne forskel er i øvrigt yderligere blevet skærpet efter den 1. juli 1972, da den tidligere ordlyd af artikel 85: »ethvert beløb, der fejlagtigt er udbetalt, kan kræves tilbagebetalt…« ændredes til: »ethvert beløb, der fejlagtigt er udbetalt, kræves tilbagebetalt«.
Det må i lyset af disse forhold undersøges, om sagsøgeren ved i næsten tre år ikke at have opdaget, at der var fejl ved udbetalingerne til hans fordel, har udvist almindelig omhu.
III — Jeg mener ikke, at dette er tilfældet.
Det er for det første ikke acceptabelt, at en tjenestemand begrunder det forhold, at han ikke har opdaget, at visse betalinger i hans favør skete på fejlagtigt grundlag, med sit ukendskab til de bestemmelser i vedtægten, som var hjemmelen for udbetalingen.
Dette er så meget mindre acceptabelt, som de omhandlede regler var til sagsøgerens disposition på hans modersmål, eller, for så vidt angår vedtægten på det tidspunkt, da han tiltrådte, på tysk, hvilket sprog sagsøgeren har et ganske udmærket kendskab til.
Sagsøgeren mener også, at Kommissionen havde betydelig større muligheder end han forsat opdage den begåede fejl. Ifølge sagsøgeren var Kommissionen i besiddelse af alle oplysninger, da hans hustru også var ansat i denne institution. Administrationens fejl er imidlertid ikke en undskyldende omstændighed. Som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i Kuhlsagen, er den tværtimod en af de klart nødvendige faktiske forudsætninger. Sagsøgeren kan især ikke støtte ret på de oplysninger, som blev givet ham, da hans hustru blev ansat i 1974, og ifølge hvilke han havde ret til husstandstillæg. Disse oplysninger blev givet ham i hast og helt uofficielt.
I øvrigt kan han ikke påstå at have været uden kendskab til størrelsen af sin ægtefælles løn, idet de to ægtefællers løn indtil juli 1976, dvs. i næsten totredjedele af den omtvistede periode, blev indbetalt på samme bankkonto.
Sagsøgeren har henvist til de vanskeligheder, det voldte ham at fastlægge det af hustruen oppebårne lønbeløb, som skal sammenlignes med den indtægtsgrænse, som udelukker tildeling af husstands-tillæg, og tilføjet, at selv om han havde haft kendskab til dette beløb, ville han ikke have haft mulighed for at opdage, at han ikke havde ret til husstandstillæg. Jeg finder imidlertid denne vanskelighed mere tilsyneladende end reel. Sagsøgeren skulle blot have lagt det nettobeløb, hans hustru fik udbetalt, sammen med fælles-skabsskatten for at udfinde det månedlige beløb, som på årsbasis skulle sammenlignes med den i vedtægten fastsatte indtægtsgrænse, reguleret med den justeringskoefficient, som er fastsat for Belgien. Jeg synes ikke denne beregning overstiger de kvalifikationer, som kan kræves af en tjenestemand i sagsøgerens lønklasse, hvis personlige akter viser kendskab til bogholderi.
I samme retning har Centrale Raad van Beroep i Nederlandene i en dom af 18. april 1961 (Administratieve en rechterlijke beslissingen 1961, s. 879) udtalt, at tilbagesøgning kunne finde sted, når lønsedlerne gav tjenestemanden en rimelig mulighed for kontrol, og dette uanset reglernes komplicerede karakter. Den høje nederlandske ret tilføjede, at uanset administrationen havde pligt til at foretage en nøjagtig beregning, påhvilede det ikke i mindre grad tjenestemanden at udnytte den mulighed, han havde for selv at foretage en kontrol, når han modtog en lønseddel.
IV —
Kan man som Kommissionen antage, at sagsøgeren ikke har opfyldt den forpligtelse, som han — som enhver anden tjenestemand — påtog sig ved tiltrædelsen til at meddele enhver indtrådt ændring i hans forhold, navnlig i henseende til hans ægtefælles indtægtsgivende beskæftigelse?
I italiensk ret kan fejlagtigt udbetalte beløb søges tilbage i et sådant tilfælde, idet undladelsen af at meddele sådanne oplysninger der betragtes som et tilfælde, hvor udbetalingen anses for at være en følge af tjenestemandens adfærd (Consiglio di Stato, 4. afdeling, 13. december 1963, Rassegno Consiglio di Stato 1962, 1, s. 481).
Jeg mener imidlertid ikke, at sagsøgeren ikke har udvist den omhu, som kunne forventes af ham, idet Kommissionen bedre end nogen anden måtte vide, hvor meget ægtefællen fik udbetalt. Man kunne ligeledes spørge, om ikke Kommissionen for at undgå gentagelse af sådanne beklagelige situationer, kunne følge andre fællesskabsorganers eksempel og — hvilket ikke vil medføre større administrative vanskeligheder — hvert år lade sine tjenestemænd udfylde en formular, bl.a. indeholdende spørgsmål om ægtefællens indtægter, uanset om denne er i Kommissionens tjeneste. Dette ville være en hjælp for finanskontrollen, og fejl ville lettere kunne opdages.
Jeg foreslår:
—
at sagsøgte frifindes,
—
at hver part i henhold til procesreglementets artikel 70 bærer sine omkostninger.
(
1
) – Oversat fra fransk.