61992CJ0051_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 21. februar 1992 har Hercules Chemicals NV (herefter »Hercules«) i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af den dom, som Retten i Foerste Instans afsagde den 17. december 1991 i sagen Hercules Chemicals mod Kommissionen (sag T-7/89, Sml. II, s. 1711, herefter »den appellerede dom«).
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger ved Retten
2 De faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for appellen, og som fremgaar af den appellerede dom, er foelgende.
3 En raekke virksomheder i den europaeiske petrokemiske industri anlagde sag ved Retten med paastand om annullation af Kommissionens beslutning 86/398/EOEF af 23. april 1986 vedroerende en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.149 - Polypropylen, EFT L 230, s. 1, herefter »polypropylen-beslutningen«).
4 Kommissionen fastslog, hvilket Retten tiltraadte paa dette punkt, at polypropylen-markedet foer 1977 blev daekket af ti producenter, hvoraf fire (Montedison SpA, (herefter »Monte«), Hoechst AG, Imperial Chemical Industries plc (herefter »ICI«) og Shell International Chemical Company Ltd (herefter »Shell«, herefter »de fire store«) tilsammen havde en markedsandel paa 64%. Efter udloebet af de patenter, som Monte var indehaver af, kom der nye producenter paa markedet i 1977, hvilket indebar en betydelig foroegelse af produktionskapaciteten uden dog at medfoere en tilsvarende stigning i efterspoergslen. Dette medfoerte en udnyttelse af produktionskapaciteten paa mellem 60% i 1977 og 90% i 1983. Hver enkelt af de producenter, der var etableret i Faellesskabet paa det paagaeldende tidspunkt, solgte i alle eller i naesten alle medlemsstaterne.
5 Hercules var blandt de nye producenter, der kom ind paa markedet i 1977. Selskabets position i Vesteuropa var af middel stoerrelse, og markedsandelen laa paa mellem 5% og 6,8%. Hercules var imidlertid den stoerste nordamerikanske producent.
6 Efter en raekke undersoegelser foretaget samtidig i flere af sektorens virksomheder fremsatte Kommissionen til flere polypropylen-producenter anmodninger om oplysninger i medfoer af artikel 11 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81). Det fremgaar af praemis 6 i den appellerede dom, at Kommissionen paa grundlag af de tilvejebragte oplysninger konkluderede, at de paagaeldende producenter fra 1977-1983 ved en raekke prisinitiativer i strid med EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) regelmaessigt havde fastsat maalpriser og udviklet et system med aarlig kontrol af salgsmaengder med henblik paa at fordele det til raadighed vaerende marked ud fra aftalte maengder eller procentsatser. Kommissionen besluttede derfor at indlede proceduren efter artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 og at fremsende en skriftlig meddelelse om klagepunkterne til flere virksomheder, herunder Hercules.
7 Efter procedurens afslutning vedtog Kommissionen polypropylen-beslutningen, ved hvilken den fastslog, at Hercules havde overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved, sammen med andre virksomheder - hvad Hercules angaar - fra november 1977 og mindst til november 1983 at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der havde sin oprindelse i midten af 1977, og hvorved de producenter, der leverer polypropylen til Faellesskabets omraade:
- kontaktede hinanden og regelmaessigt (fra begyndelsen af 1981 to gange om maaneden) moedtes paa en raekke hemmelige moeder for at droefte og fastlaegge deres forretningspolitik
- fra tid til anden fastsatte »maalpriser« (eller minimumspriser) for salg af produktet i hver af EF's medlemsstater
- vedtog forskellige foranstaltninger med det formaal at lette ivaerksaettelsen af saadanne maalpriser, omfattende (hovedsagelig) midlertidige produktionsbegraensninger, udveksling af detaljerede oplysninger om deres leverancer, afholdelse af lokale moeder og fra udgangen af 1982 et »kundeledelsessystem« med henblik paa gennemfoerelse af prisforhoejelser over for bestemte kunder
- indfoerte samtidige prisforhoejelser for at virkeliggoere disse maal
- delte markedet ved at tildele hver producent et aarligt salgsmaal eller en aarlig »kvote« (1979, 1980 og i det mindste en del af 1983) eller, i mangel af en endelig aftale for hele aaret, kraevede, at producenterne begraensede deres salg i hver maaned paa basis af salget i en foregaaende periode (1981 og 1982) (polypropylen-beslutningens artikel 1).
8 Kommissionen opfordrede derpaa de forskellige virksomheder til omgaaende at bringe disse overtraedelser til ophoer og for fremtiden at afstaa fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme eller tilsvarende formaal eller virkning. Kommissionen paalagde dem tillige at afstaa fra enhver udveksling af oplysninger af en art, der normalt betragtes som forretningshemmeligheder, og paase, at enhver udveksling af generelle oplysninger (f.eks. via Fides) skulle vaere udformet saaledes, at der ikke meddeles oplysninger, hvoraf individuelle producenters adfaerd kan udledes (polypropylen-beslutningens artikel 2).
9 Hercules blev paalagt en boede paa 2 750 000 ECU eller 120 569 620 BEF (polypropylen-beslutningens artikel 3).
10 Den 31. juli 1986 rejste Hercules annullationssoegsmaal til proevelse af beslutningen for Domstolen, som ved kendelse af 15. november 1989 henviste sagen til Retten i medfoer af Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1).
11 For Retten nedlagde Hercules paastand om hel eller delvis annullation af polypropylen-beslutningens artikel 1 og 3, for saa vidt de beroerer sagsoegeren; subsidiaert nedlagde sagsoegeren paastand om aendring af beslutningens artikel 3, for saa vidt som den beroerer sagsoegeren, saaledes at den boede, der var paalagt selskabet, ophaevedes eller nedsattes vaesentligt; under alle omstaendigheder paastod sagsoegeren Kommissionen tilpligtet at betale sagens omkostninger.
12 Kommissionen nedlagde paastand om frifindelse og om, at sagsoegeren tilpligtedes at betale sagens omkostninger.
13 Ved Domstolens kendelse af 30. september 1992 blev den af DSM NV fremsatte interventionsbegaering ikke taget til foelge, saaledes at DSM blev paalagt at baere sine egne omkostninger.
Den appellerede dom
Retten til kontradiktion - afslag paa aktindsigt vedroerende de oevrige producenters svar paa meddelelsen om klagepunkterne
14 I den appellerede doms praemis 51 bemaerkede Retten, at det i henhold til reglerne om kontradiktion maatte kraeves, at sagsoegeren skal saettes i stand til at fremfoere sit synspunkt, saaledes som selskabet oensker det, vedroerende alle de klagepunkter, der er blevet fremsendt til selskabet, og vedroerende alle de beviser, der skal underbygge klagepunkterne, og som Kommissionen har naevnt i meddelelserne om klagepunkter eller vedlagt disse (Domstolens dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, praemis 7).
15 I praemis 52 bemaerkede Retten derimod, at retten til kontradiktion ikke medfoerer, at en virksomhed, der er omfattet af en procedure efter EF-traktatens artikel 85, stk. 1, kan fremkomme med bemaerkninger til alle Kommissionens dokumenter vedroerende sagen, idet der ikke findes bestemmelser, hvorefter Kommissionen er forpligtet til at goere de beroerte virksomheder bekendt med sagsakterne (Domstolens dom af 17.1.1984, forenede sager 43/82 og 63/82, VBVB og VBBB mod Kommissionen, Sml. s. 19, praemis 25).
16 Retten anfoerte imidlertid i praemis 53, at Kommissionen havde fastlagt en fremgangsmaade, hvorefter der gives aktindsigt i konkurrencesager, og Kommissionen havde dermed paalagt sig selv regler, der gaar ud over de krav, der er opstillet af Domstolen. Det anfoeres i de regler, der er fastsat i Den Tolvte Beretning om Konkurrencepolitikken (Domstolens dom af 5.6.1973, sag 81/72, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 575, praemis 9, og af 30.1.1974, sag 148/73, Louwage mod Kommissionen, Sml. s. 81).
17 Heraf udledte Retten i praemis 54, at Kommissionen havde pligt til at give de virksomheder, der er beroert af en procedure i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, aktindsigt i alle de dokumenter - de vaere sig belastende eller ej - der er indsamlet ved undersoegelsen, dog ikke andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger.
18 Vedroerende Kommissionens afslag paa at give Hercules aktindsigt i svarene fra de oevrige producenter paa meddelelsen om klagepunkter, bemaerkede Retten, at det ikke var noedvendigt at tage stilling til, om dette afslag var en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion. Ifoelge Retten ville dette kun vaere noedvendigt, hvis der var en mulighed for, at sagsbehandlingen havde foert til et andet resultat (Domstolens dom af 10.7.1980, sag 30/78, Distillers Company mod Kommissionen, Sml. s. 2229, praemis 27 (skal vaere: praemis 26), og Rettens dom af 27.11.1990, sag T-7/90, Kobor mod Kommissionen, Sml. II, s. 721, praemis 30). Retten fastslog, at dette imidlertid ikke var tilfaeldet i sagen, for efter at sagerne blev forenet med henblik paa den mundtlige forhandling for Retten, fik sagsoegeren adgang til svarene fra de oevrige producenter paa meddelelserne om klagepunkter, og selskabet havde ikke fremdraget nogen diskulperende omstaendighed, som det i givet fald kunne have paaberaabt sig under den mundtlige forhandling. Retten udledte heraf, at svarene ikke indeholdt nogen diskulperende omstaendighed, og det forhold, at sagsoegeren ikke kunne faa indsigt i disse under den administrative procedure, havde ikke kunnet paavirke det resultat, Kommissionen naaede frem til i polypropylen-beslutningen. I praemis 57 forkastede Retten derfor dette klagepunkt.
Klarlaeggelsen af overtraedelsen - faktiske konstateringer
Kontakterne mellem producenterne og moedet den 22. november 1977 i European Association for Textile Polyolefins
19 Vedroerende kontakterne mellem producenterne og moedet i European Association for Textile Polyolefins (herefter »EATP«) den 22. november 1977 fastslog Retten foerst i praemis 71, at Hercules baade i sit svar paa begaeringen om oplysninger og i staevningen havde erkendt, at selskabet lejlighedsvis modtog telefoniske oplysninger fra andre producenter vedroerende droeftelser og moeder, der fandt sted mellem dem, selv om selskabet benaegtede at have taget initiativ til disse kontakter. Det maatte endvidere fastslaas, at selskabet ikke tidsmaessigt havde begraenset disse kontakter.
20 Retten antog herefter i praemis 72 og 73, at de af Hercules afgivne udtalelser paa EATP-moedet den 22. november 1977 var udtryk for en enighed med andre producenter om en maalpris paa 1,30 DEM/kg pr. 1. december 1977, hvis eksistens blev bekraeftet af Hercules' udtalelser paa EATP-moedet den 26. maj 1978.
21 Sammenfattende fandt Retten i praemis 75, at Kommissionen maatte anses for at have foert tilstraekkeligt bevis for dels, at sagsoegeren blev orienteret om resultatet af droeftelserne om priser, og at selskabet var i kontakt med andre producenter, navnlig i 1977 og 1978, naar der var behov herfor, dels at sagsoegerens udtalelser, saaledes som de fremgik af referatet af EATP-moedet den 22. november 1977, var udtryk for en enighed mellem sagsoegeren og andre producenter om fastsaettelse af en maalpris paa 1,30 DEM/kg.
Systemet med regelmaessige moeder
22 Hvad angaar systemet med regelmaessige moeder mellem polypropylen-producenterne fastslog Retten foerst i den appellerede doms praemis 93, at den specielle del af meddelelsen om klagepunkter til Hercules viste, at selskabet via en ansat havde deltaget i en raekke »chef«- og »ekspert«moeder fra 1979, og bemaerkede i praemis 94, at selskabets deltagelse ikke havde vaeret saa uregelmaessig, som det selv anfoerte, da det var muligt, at det deltog i 15 ud af 29 moeder foer maj 1982.
23 Retten fandt herefter i praemis 95 og 96, at uregelmaessigheden i Hercules' deltagelse i de moeder, der blev afholdt i denne periode, ikke var den eneste omstaendighed, der skulle tages hensyn til ved undersoegelsen af selskabets deltagelse i systemet med regelmaessige moeder for polypropylen-producenter, men der maatte ligeledes tages hensyn til de kontakter, selskabet kunne have haft med andre producenter, hvorved Hercules havde kunnet supplere de mange oplysninger, det havde faaet ved moederne, vedroerende den kommercielle politik, som konkurrenterne ville foelge. Retten konkluderede heraf, at den naevnte uregelmaessighed ikke var af en saadan art, at den kunne dementere Hercules' deltagelse i systemet med regelmaessige moeder foer 1982. Retten fastslog tillige i praemis 97, at Hercules' deltagelse i moederne fra maj 1982 og indtil ultimo august 1983 foregik regelmaessigt.
24 Retten bemaerkede for oevrigt i praemis 98, at Kommissionen med rette paa grundlag af de oplysninger, som ICI gav i svaret paa begaeringen om oplysninger, og som blev underbygget af en raekke moedereferater fandt, at formaalet med moederne navnlig var at fastsaette maalpriser og salgsmaal. Ifoelge den appellerede doms praemis 100 var det ogsaa med rette, at Kommissionen af ICI's svar vedroerende spoergsmaalet om den regelmaessige karakter af »chef«- og »ekspert«moederne samt af moedernes karakter og formaal udledte, at disse var led i et system med regelmaessige moeder.
25 I praemis 101 tilfoejede Retten, at den angiveligt passive karakter af Hercules' medarbejders deltagelse i moederne blev afkraeftet af forskellige dele af bevismaterialet. Ifoelge praemis 102 var det ikke trovaerdigt, at den ansattes overordnede ikke havde kendskab til den paagaeldendes deltagelse; tvaertimod havde de selv kontakt med andre deltagere i moederne. Ifoelge praemis 103 adskilte karakteren af den ansattes deltagelse i moederne sig ikke fra karakteren af andres deltagelse i moederne. Hvad angaar niveauet af den stilling, den paagaeldende ansatte indtog hos Hercules, fastslog Retten i praemis 104, at den paagaeldende enten havde befoejelse til direkte at overfoere resultatet af de moeder, han deltog i, til selskabets prispolitik, saaledes at han havde fornoeden befoejelse til at forpligte selskabet, eller - saafremt det ikke var tilfaeldet - at han blev befuldmaegtiget hertil.
26 Retten konkluderede heraf i praemis 105, at Kommissionen havde foert tilstraekkeligt bevis for, for det foerste, at Hercules deltog i systemet med regelmaessige moeder for polypropylen-producenter i hvert fald fra begyndelsen af 1979 til udgangen af august maaned 1983, hvilket Kommissionen med rette udledte af, at Hercules deltog i moederne, og af de kontakter, selskabet havde vedroerende disse moeder. For det andet var der foert tilstraekkeligt bevis for, at disse moeder navnlig havde til formaal at fastsaette maalpriser og salgsmaal, og for det tredje, at Hercules' deltagelse i disse moeder havde det omfang, der var fastslaaet i polypropylen-beslutningen.
Prisinitiativerne
27 I praemis 144 fastslog Retten, at det fremgik af referaterne af de regelmaessige moeder for polypropylen-producenter, at de producenter, der deltog i moederne dér, blev enige om de prisinitiativer, der var naevnt i polypropylen-beslutningen. Ifoelge praemis 145 var der foert tilstraekkeligt bevis for, at Hercules deltog fast i moederne, hvorfor selskabet ikke kunne goere gaeldende, at det ikke tilsluttede sig de prisinitiativer, som blev besluttet, planlagt og kontrolleret dér, uden at fremkomme med indicier til stoette herfor.
28 Herved fastslog Retten i praemis 146, at Hercules ikke udtrykkeligt havde bestridt at have deltaget i bestemte prisinitiativer, men havde gjort gaeldende, at man aldrig paatog sig at overholde maalpriserne. Imidlertid fandt Retten i praemis 147, at dette ikke kunne laegges til grund: Dels indtog ifoelge praemis 148 den Hercules-ansatte, der deltog i moederne, en stilling, som tillod ham at tilslutte sig de naevnte prisinitiativer, dels kunne Hercules ifoelge praemis 149-159 ikke med retsvirkning paaberaabe sig sin prispolitik hverken internt eller eksternt, for at godtgoere, at selskabet ikke havde tilslutte sig de prisinitiativer, der var blevet besluttet, organiseret og kontrolleret under de moeder, selskabet havde deltaget i.
29 I praemis 160 tilfoejede Retten, at Kommissionen korrekt havde udledt af ICI's svar paa begaeringen om oplysninger, at initiativerne var led i et system med fastsaettelse af maalpriser.
30 Heraf udledte Retten i praemis 161, at Kommissionen havde foert tilstraekkeligt bevis for, at Hercules var blandt de producenter, der blev enige om de prisinitiativer, som var naevnt i polypropylen-beslutningen, og at disse initiativer var led i et system.
Foranstaltninger, der skulle fremme ivaerksaettelsen af prisinitiativerne
31 I praemis 176 fandt Retten, at polypropylen-beslutningen maatte fortolkes saaledes, at det foreholdtes de enkelte producenter, at de paa forskellige tidspunkter ved moederne sammen med de oevrige producenter vedtog en helhed af foranstaltninger, som gik ud paa at skabe gunstige betingelser for en prisforhoejelse, navnlig ved kunstigt at reducere udbuddet af polypropylen. Gennemfoerelsen af de enkelte foranstaltninger i denne helhed blev fordelt i henhold til en aftale mellem de forskellige producenter paa grundlag af deres saerlige situation. I praemis 177 fastslog Retten, at da Hercules deltog i de moeder, hvor disse foranstaltninger blev vedtaget, tilsluttede selskabet sig disse, da det ikke havde foert bevis for det modsatte.
32 For saa vidt angaar »kontoledelse« bemaerkede Retten i praemis 178, at referaterne af de tre moeder, Hercules havde deltaget i, viste, at de tilstedevaerende producenter under moederne tilsluttede sig dette system. Ifoelge den appellerede doms praemis 180 var det uden betydning, at Hercules ikke blev udpeget til »kundeadministrator« for selskabets stoerste kunder.
33 For oevrigt fremgaar det dels af praemis 181, at klagepunktet om begraensning af produktionen og omlaegning af produktionen til de oversoeiske markeder var bestyrket af referaterne af moedet den 13. maj 1982. Dels fremgaar det af praemis 182, at Hercules ikke havde bestridt at have deltaget i lokale moeder, hvis formaal var at sikre, at et givet prisinitiativ blev anvendt paa lokalt plan. Retten tilfoejede i praemis 183, at det fremgik udtrykkeligt af polypropylen-beslutningen, at Kommissionen ikke havde gjort klagepunktet om udveksling af oplysninger om salg gaeldende over for Hercules.
34 I praemis 184 udledte Retten heraf, at Kommissionen havde foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren var blandt de polypropylen-producenter, som blev enige om de i beslutningen naevnte foranstaltninger, der skulle fremme ivaerksaettelsen af prisinitiativerne.
Maengdemaal og kvoter
35 Foerst paapegede Retten i praemis 206, at Hercules fra begyndelsen af 1979 deltog i de regelmaessige moeder for polypropylen-producenter, hvorunder producenterne droeftede deres salgsmaengder og udvekslede oplysninger herom. Da det af polypropylen-beslutningen fremgik, at Hercules ikke havde fremlagt oplysninger om sit salg, men paa grund af selskabets deltagelse i moederne havde detaljerede oplysninger om de oevrige producenters maanedlige salg, antog Retten i praemis 207 og 208, at Hercules' deltagelse i systemet med fastsaettelse af salgsmaal maatte undersoeges paa grundlag af en gennemgang af den maade, hvorpaa hele systemet fungerede.
36 I den henseende bemaerkede Retten i praemis 209, at det med ordvalget i de forskellige dokumenter vedroerende aarene 1979 og 1980, som Kommissionen havde fremlagt, kunne laegges til grund, at der var opnaaet enighed mellem producenterne.
37 Hvad naermere angaar 1979 henviste Retten i praemis 210 og 211 til referatet af moedet den 26. og 27. september 1979, tabellen med overskriften »Producers' Sales to West Europe«, der blev fundet hos ICI, samt erklaeringen fra Hercules' medarbejder under Kommissionens hoering.
38 I praemis 212 bemaerkede Retten hvad angaar 1980, at det af den tabel af 26. februar 1980, der blev fundet hos Atochem SA, fremgik, at der var fastsat salgsmaal for hele aaret, hvilket bekraeftedes af en tabel af 8. oktober 1980, som for de forskellige producenter indeholder en sammenligning af den nominelle kapacitet i kvoten for 1980.
39 I praemis 213-217 bemaerkede Retten, at det med hensyn til 1981 over for producenterne var blevet gjort gaeldende, at de deltog i forhandlingerne med henblik paa at naa frem til en kvoteaftale, at de gav meddelelse om deres oenskede salgsmaengder, at de som en midlertidig foranstaltning blev enige om i februar og mart 1981 at reducere deres maanedlige salg til en 1/12 af 85% af det »maal«, der var aftalt for 1980, at de for resten af aaret paatog sig den samme teoretiske kvote som i det foregaaende aar, at de hver maaned havde givet oplysninger om deres salg ved moederne, og at de endelig kontrollerede, at deres salg laa inden for den tildelte teoretiske kvote. Ifoelge Retten bekraeftede bevismaterialet med en raekke tabeller og et internt notat fra ICI, at de naevnte forhandlinger fandt sted, og at producenterne under disse forhandlinger meddelte deres oenskede maengder; vedtagelsen af midlertidige foranstaltninger i februar og marts 1980 fremgik af referatet af moederne i januar 1981; det forhold, at producenterne for resten af aaret paatog sig den samme teoretiske kvote som i de foregaaende aar og kontrollerede, at deres salg laa inden for denne kvote, ved hver maaned at udveksle oplysninger om deres salg, bevistes ved at sammenholde en tabel af 20. december 1981, en udateret tabel med overskriften »Scarti per società« (»Fravigelser opdelt paa selskaber«), fundet hos ICI, og endnu en udateret tabel, der ligeledes blev fundet hos ICI.
40 I praemis 218-221 udtalte Retten, at det - for saa vidt angaar 1982 - over for producenterne var gjort gaeldende, at de deltog i forhandlinger med henblik paa at naa frem til en kvoteaftale, at de gav meddelelse om deres oenskede salgsmaengder, at de - da der ikke blev indgaaet en endelig aftale - ved moederne orienterede om deres maanedlige omsaetning i foerste halvaar, som blev sammenlignet med den procentvise andel af salget i det foregaaende aar, og at de i andet halvaar bestraebte sig paa at begraense deres maanedlige salg til den procentvise markedsandel i aarets foerste halvdel. Det forhold, at disse forhandlinger havde fundet sted, og at producenterne havde meddelt deres oensker, fandt Retten bekraeftet af et dokument med overskriften »Scheme for discussions 'quota system 1982'«, af et notat fra ICI med overskriften »Polypropylene 1982, Guidelines«, af en tabel af 17. februar 1982 og af en tabel affattet paa italiensk, som indeholdt et komplekst forslag; foranstaltningerne for foerste halvaar blev bevist ved referatet af moedet den 13. maj 1982; gennemfoerelsen af foranstaltningerne blev bekraeftet af referatet af moederne den 9. juni 1982, 20. og 21. juli samt 20. august 1982; de foranstaltninger, der blev truffet for andet halvaar, blev bevist ved referatet af moedet den 6. oktober 1982, og bibeholdelsen af dem blev bekraeftet ved referatet af moedet den 2. december 1982.
41 For saa vidt angaar 1981 og de to halvaar i 1982 fandt Retten tillige i praemis 222, at Kommissionen af det forhold, at der ved de regelmaessige moeder var en gensidig kontrol af, at der blev gennemfoert et system med begraensning af det maanedlige salg paa grundlag af salget i en tidligere periode, med rette havde udledt, at dette system var vedtaget af moededeltagerne.
42 For saa vidt angaar 1983, bemaerkede Retten i praemis 223-226, at det fremgik af de af Kommissionen fremlagte dokumenter, at polypropylen-producenterne i slutningen af 1982 og i begyndelsen af aaret 1983 droeftede en kvoteordning for 1983. Ifoelge Retten udledte Kommissionen korrekt ved at sammenholde referatet af moedet den 1. juni 1983 - som Hercules ikke havde deltaget i - med referatet af et internt moede i Shell-koncernen den 17. marts 1983 - bekraeftet ved to andre dokumenter, som naevnte tallet 11% som Shell's markedsandel - at forhandlingerne havde foert til at indfoere et saadant system.
43 Retten tilfoejede i praemis 227, at Kommissionen som foelge af, at formaalet med de forskellige foranstaltninger til begraensning af salget var ens - nemlig at begraense presset paa priserne som foelge af udbudsoverskuddet - med rette havde kunnet antage, at foranstaltningerne var led i en kvoteordning.
44 For saa vidt angaar Hercules' deltagelse i dette system bemaerkede Retten i praemis 228, at selskabet havde bestridt at have deltaget i dette, og at det til stoette herfor havde henvist dels til visse passager i polypropylen-beslutningen, dels til visse dokumenter. I praemis 229 fastslog Retten, at Kommissionen, der ikke havde bestridt disse omstaendigheders rigtighed, ikke havde fundet dem tilstraekkelige til at afkraefte Hercules' deltagelse i kvoteordningen.
45 Hvad angaar perioden foer marts 1982 fastslog Retten i praemis 230 dels, at Hercules, ved at deltage i systemet med regelmaessige moeder mellem producenterne fra aaret 1979, deltog i de forhandlinger, der foerte til fastsaettelse af salgsmaal, og dels, at det - uden at goere indvendinger herimod - fik tildelt en kvote, beregnet paa grundlag af forhaandenvaerende tal fra Fides-systemet. Hvad angaar perioden efter marts 1982 fastslog Retten i praemis 231, at Hercules deltog aktivt i droeftelserne vedroerende kvoter, selv om selskabet ikke var naevnt i dokumentet med overskriften »Scheme for discussions 'quota system 1992'«. Paa dette grundlag bemaerkede Retten, at man i Hercules' lokaler fandt udkastet til en samlet markedsdelingsordning for 1982, udarbejdet af Monte; ved et moede i marts 1982 fik Hercules aendret tallet for selskabets nominelle produktionskapacitet; ved moederne den 13. maj og 21. september 1982 gav Hercules oplysninger om sin fremtidige produktion; under moedet den 2. december 1982 gav det indtryk af, at det kunne acceptere en faelles kvote for selskabet selv, BP Chemicals Ltd (herefter »BP«) og Amoco Chemicals Ltd (herefter »Amoco«); endelig havde Hercules dagen efter dette moede paa ny taget kontakt med ICI for at orientere om BP's og Amoco's holdning til den foreslaaede kvote og for at bekraefte selskabets accept.
46 I praemis 232 udledte Retten heraf, at Kommissionen havde foert tilstraekkeligt bevis for, at Hercules havde deltaget i en kvoteordning, hvorved den anfoerte, at selv om selskabet maaske ikke udtrykkeligt havde accepteret den kvote, som andre producenter tildelte det for 1979 og 1980, eller en begraensning af det maanedlige salg i 1981 og 1982 paa grundlag af salget i en tidligere periode, fik selskabet saaledes dels oplysninger om de begraensninger af salget, som konkurrenterne ansaa for noedvendige, om deres realiserede omsaetning og om de salgsmaal, de paatog sig, dels gav selskabet ved at deltage i moederne og ved ikke at goere indsigelse mod den kvote, det fik tildelt, konkurrenterne det indtryk, at det tog hensyn til disse informationer og denne kvote, naar det fastlagde den politik, det ville foere paa markedet, og medvirkede saaledes til, at der paa moederne blev opnaaet enighed. Desuden fandt Retten, at Kommissionen havde foert tilstraekkeligt bevis for, at Hercules fra marts 1982 deltog aktivt i forhandlingerne om kvoter og var blandt de polypropylen-producenter, der blev enige om fastsaettelse af salgsmaal for foerste halvdel af 1983.
Boeden
47 Retten bemaerkede foerst i den appellerede doms praemis 314, at Kommissionen korrekt havde vurderet varigheden af Hercules' overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. Herefter fastslog Retten vedroerende overtraedelsens grovhed i praemis 323, at Kommissionen korrekt havde foert bevis for Hercules' rolle i overtraedelsen, og at Kommissionen i 109. betragtning til beslutningen havde oplyst, at den havde taget hensyn til denne rolle ved udmaalingen af boeden. Desuden bemaerkede Retten i praemis 324, at de faktiske omstaendigheder, der var foert bevis for, var saerdeles belastende, og at dette viste, at sagsoegeren ikke havde handlede uforsigtigt eller uagtsomt, men forsaetligt.
48 Herefter udtalte Retten i praemis 332, at Kommissionen dels havde fastlagt kriterier for fastsaettelse af det generelle niveau for de boeder, der var paalagt de af beslutningen beroerte virksomheder (108. betragtning til beslutningen), dels havde fastlagt kriterier med henblik paa at foretage en rimelig udmaaling af de boeder, der blev paalagt den enkelte virksomhed (109. betragtning til beslutningen).
49 I praemis 360 konkluderede Retten, at den boede, der var paalagt Hercules, var rimelig med hensyn til varigheden og grovheden af den tilsidesaettelse af Faellesskabets konkurrenceregler, som det kunne fastslaas, at selskabet havde begaaet.
50 Under disse omstaendigheder frifandt Retten sagsoegte og paalagde Hercules at betale sagens omkostninger.
Appellen
51 I appelsagen har Hercules nedlagt foelgende paastande:
- Der traeffes de noedvendige foranstaltninger med henblik paa at undersoege, om Kommissionen ved vedtagelsen af polypropylen-beslutningen overholdt gaeldende procedureregler.
- Polypropylen-beslutningen annulleres, saafremt det paavises, at Kommissionen tilsidesatte sin pligt til at anvende procedurereglerne.
- Subsidiaert ophaeves den appellerede dom, og polypropylen-beslutningens artikel 1 og 3 annulleres helt eller delvis, for saa vidt de vedroerer Hercules.
- Mere subsidiaert ophaeves den appellerede dom, og beslutningens artikel 3 aendres, for saa vidt den vedroerer Hercules, saaledes at den boede, der herved blev paalagt selskabet, annulleres eller nedsaettes.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
52 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Appellen afvises, da den kun delvis kan paakendes, og i oevrigt frifindes indstaevnte.
- Hercules tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.
53 Til stoette for appellen har Hercules paaberaabt sig seks anbringender om rettergangsfejl og om tilsidesaettelse af faellesskabsretten, hvorved der for det foerste henvises til mangler ved Kommissionens procedure for vedtagelse af polypropylen-beslutningen; for det andet har appellanten paaberaabt sig, at Kommissionen undlod at videregive de oevrige producenters svar paa meddelelsen om klagepunkterne; for det tredje, at Retten undlod at afsige samtlige domme om polypropylen-beslutningen samtidig; for det fjerde, at der er modsigelse mellem Rettens fastslaaelse af de faktiske omstaendigheder og dens konklusion vedroerende Hercules' deltagelse i en samordnet praksis med henblik paa indfoerelse af salgsmaal og en kvoteordning i 1981 og 1982; for det femte, at Retten ikke anvendte det princip, Domstolen fastslog i dommen af 18. oktober 1989, sag 374/87, Orkem mod Kommissionen (Sml. s. 3283); og for det sjette, at Retten afviste at nedsaette boeden.
54 Paa begaering af Kommissionen og uden protest fra Hercules blev sagens behandling udsat ved beslutning af 27. juli 1992 fra Domstolens praesident indtil den 15. september 1994 med henblik paa at undersoege, hvilke konsekvenser der skal drages af dommen af 15. juni 1994 i sagen Kommissionen mod BASF m.fl. (sag C-137/92 P, Sml. I, s. 2555, herefter »Domstolens PVC-dom«), som blev afsagt i en appelsag indledt til proevelse af Rettens PVC-dom.
Manglerne ved Kommissionens procedure for vedtagelse af polypropylen-beslutningen
55 Med det foerste anbringende har Hercules gjort gaeldende, at det under den mundtlige forhandling for Retten i PVC-sagerne kom frem, at Kommissionen ikke havde overholdt sin pligt til at rette sig efter bestemmelserne i sin egen forretningsorden. Ifoelge Hercules medfoerer en saadan proceduremangel, at en beslutning bliver ugyldig. Foelgelig har Hercules for Domstolen fremsat krav om, at denne traeffer de noedvendige foranstaltninger med henblik paa et undersoege, om Kommissionen ved vedtagelsen af polypropylen-beslutningen overholdt reglerne i sin forretningsorden. Ifoelge Hercules boer Domstolen ophaeve den appellerede dom og underkende polypropylen-beslutningen som ugyldig, saafremt det paavises, at Kommissionen ikke overholdt sin pligt i den henseende.
56 Ifoelge Kommissionen kan dette anbringende ikke paakendes. I medfoer af artikel 118, sammenholdt med artikel 42, stk. 2, i Domstolens procesreglement er det forbudt paa appelstadiet for Domstolen at fremsaette nye anbringender, som allerede kunne vaere blevet fremsat under sagen for Retten. Navnlig behandlede man allerede i foerste instans spoergsmaalet om den formelle gyldighed af polypropylen-beslutningen uden at afvente de erklaeringer, der blev fremsat under retsmoederne i PVC-sagen for Retten.
57 Herved skal det paapeges, at appel ifoelge artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen kan stoettes paa anbringender om, at Retten savner kompetence, at der er begaaet rettergangsfejl, som kraenker appellantens interesser, eller at Retten har overtraadt faellesskabsretten.
58 Ifoelge fast retspraksis er en parts adgang til foerst for Domstolen at fremfoere et anbringende, der ikke er blevet fremfoert for Retten, ensbetydende med en adgang til at forelaegge Domstolen - der har en begraenset kompetence i appelsager - en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen saaledes kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedoemmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den (jf. i denne retning dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 59, og af 28.5.1998, sag C-7/95 P, Deere mod Kommissionen, Sml. I, s. 3111, praemis 62).
59 Det staar i det konkrete tilfaelde fast, at Hercules ikke fremsatte noget klagepunkt for Retten vedroerende lovligheden af den procedure, der foerte til vedtagelsen af polypropylen-beslutningen.
60 Det foerste anbringende maa derfor afvises. Der kan af de samme grunde ikke foretages realitetsbehandling af paastanden om, at Domstolen traeffer de noedvendige foranstaltninger for at undersoege, om Kommissionen overholdt de gaeldende procedureregler, da den vedtog polypropylen-beslutningen.
Afslaget paa at give appellanten adgang til de oevrige producenters svar paa meddelelsen om klagepunkterne
61 I forbindelse med det andet anbringende haevder Hercules, at Retten tilsidesatte appellantens kontradiktoriske rettigheder og faellesskabsretten, da den fandt det unoedvendigt at undersoege, om Kommissionens afslag paa at goere det muligt for Hercules at goere sig bekendt med svarene fra de oevrige producenter paa meddelelsen som klagepunkter var en tilsidesaettelse af selskabets ret til kontradiktion.
62 Adgangen til de paagaeldende dokumenter ville have vaeret mulig allerede i forbindelse med den administrative procedure, navnlig henset til det af Kommissionen haevdede, hvorefter samtlige indblandede virksomheder havde deltaget i en faelles adfaerd stridende mod traktatens artikel 85, stk. 1. Den skete tilsidesaettelse af retten til kontradiktion kan ikke laengere goeres god igen efter tilendebringelsen af den administrative procedure og da endnu mindre, saa snart der er indledt retssag.
63 Hercules bemaerker tillige, at afslaget paa et indroemme en virksomhed tilladelse til at goere sig bekendt med svaret paa meddelelsen om klagepunkter fra de oevrige virksomheder, som man havde bebrejdet ganske samme overtraedelse, hindrer automatisk denne virksomhed i at tage hensyn til disse svar til brug for kontradiktionen. En parts ret til kontradiktion under den administrative procedure antages at vaere et grundlaeggende faellesskabsretligt princip (dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, og dom af 12.2.1992, forenede sager C-48/90 og C-66/90, Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 565).
64 Under disse omstaendigheder kan den retspraksis, Retten paaberaabte sig til stoette for sin konklusion, ikke finde anvendelse. I dommen i sagen Distillers Company mod Kommissionen antog Domstolen, at den paaberaabte proceduremangel ikke havde kunnet aendre Kommissionens beslutning, eftersom det eneste aspekt, hvorunder denne mangel havde betydning, var Kommissionens afslag paa at indroemme en fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3. Da den paagaeldende virksomhed ikke behoerigt havde fremsat en begaering om individuel fritagelse, havde Kommissionen aldrig kunnet indroemme den en saadan fritagelse, selv i fravaer af enhver proceduremangel. I sagen Kobor mod Kommissionen havde proceduremanglen ifoelge Hercules ingen forbindelse med sagsoegerens mulighed for at goere sine rettigheder gaeldende for Kommissionen og kunne derfor ikke have nogen indflydelse paa den maade, sagsoegeren gjorde den gaeldende paa.
65 Rettens loesning goer det ifoelge appellanten muligt for Kommissionen at kraenke retten til kontradiktion uden nogen skadevirkning, naar den kraenkede part ikke er i stand til at bevise, at resultatet havde vaeret forskelligt, saafremt partens rettigheder var blevet respekteret. Foelgelig anerkendes retten til kontradiktion kun for uskyldige.
66 Hercules fremhaever, at i sager vedroerende en angivelig tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, der er begaaet samtidig af forskellige parter, kan de erklaeringer og oplysninger, som den enkelte part meddeler Kommissionen i besvarelse af dennes begaeringer om oplysninger og i besvarelse af dens meddelelse af klagepunkter, frembyde en helt afgoerende betydning. Den i Faellesskabets retsorden tilsikrede ret til kontradiktion kraever, at disse dokumenter stilles til de oevrige parters disposition under den administrative procedure. I dommen i sagen Nederlandene m.fl. mod Kommissionen fastslog Domstolen, at overholdelsen af retten til kontradiktion kraever, at en medlemsstat, mod hvilken der er indledt en procedure i medfoer af traktatens artikel 90, stk. 3 (nu artikel 86, stk. 3, EF), faar tilladelse til at fremsaette sit synspunkt til de bemaerkninger, der er fremsat af beroerte tredjemaend. Naar der er tale om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, paa flere parter vedroerende samme overtraedelse, boer hver enkelt af dem i analogi hermed saettes i stand til at faa kendskab til de oevrige parters bemaerkninger. Den noedvendige garanti for adgang til Kommissionens sagsakter er saa meget desto mere noedvendig, naar parterne staar over for materiale, der betragtes som trovaerdigt, og om hvilket den enkelte part derfor skal bevise, at der bestaar en forklaring paa de faktiske omstaendigheder, der kan paaberaabes med diskulperende virkning.
67 Sammenfattende oensker Hercules Domstolens fastslaaelse af, at Kommissionen, ved at afskaere selskabet fra at faa kendskab til svarene fra de andre producenter paa meddelelsen af klagepunkter, tilsidesatte dens ret til kontradiktion, og at tilsidesaettelsen ikke kan bringes ud af verden senere, uafhaengigt af, om de skjulte aktstykker faktisk indeholder diskulperende materiale, som selskabet kunne have paaberaabt sig. I den henseende kraever Hercules, at Domstolen ophaever dommen og underkender polypropylen-beslutningen som ugyldig.
68 Kommissionen har fremhaevet, at Faellesskabets retsinstanser i dommene i sagerne Distillers Company mod Kommissionen og Kobor mod Kommissionen, der er naevnt ovenfor, anvendte et princip, som ogsaa Retten har anvendt, nemlig princippet om, at naar en paastaaet proceduremangel ikke under nogen omstaendigheder har kunnet paavirke en beslutnings indhold, kan den heller ikke paaberaabes med henblik paa at opnaa annullation af beslutningen. Der er tale om en regel baaret af sund fornuft, eftersom det er aabenbart uforholdsmaessigt og ubegrundet at annullere en beslutning, der materielt er gyldig, med den begrundelse, at der er blevet konstateret en mangel ved den procedure, der foerte til dens vedtagelse, uden at manglen dog fik nogen virkning paa indholdet.
69 Retten udtalte sig ikke om, hvorvidt Hercules havde ret til at faa adgang til de omhandlede dokumenter. Kommissionen praeciserer imidlertid, at den ikke kan anerkende, at Hercules havde ret til adgang til svarene fra de oevrige producenter paa meddelelsen af klagepunkterne. Kommissionen anfaegter, at der kan antages at bestaa en ret i og med, at en virksomhed goer sig overvejelser om, hvorledes den skal forsvare sig, naar den stilles over for de argumenter, der er fremsat af de oevrige beroerte virksomheder. Herved praeciserer den, at der ikke bestaar nogen analogi mellem Hercules' tilfaelde og sagen Nederlandene m.fl. mod Kommissionen. I denne, ovenfor omtalte sag, hindrede afslaget paa at indroemme adgang til virksomhedernes bemaerkninger Kongeriget Nederlandene i at goere sig bekendt med samtlige de argumenter, som det skulle tage stilling til, samt med materiale, der blev anset for betydningsfuldt for den endelige beslutning. Disse saerlige omstaendigheder mangler imidlertid i sagen her.
70 Kommissionen har henvist til sin Tolvte Beretning om Konkurrencepolitikken og fremhaever, at aktindsigten kun angaar dokumenter indhentet af Kommissionen ved undersoegelsen, jf. artikel 11 og 14 i forordning nr. 17. I denne beretning forpligtede den sig paa ingen maade til at give aktindsigt i samtlige svar, den modtager efter en meddelelse af klagepunkter, men den omtaler klart de dokumenter, som indhentes inden stadiet for meddelelsen af klagepunkter. Kommissionen fastslaar, at der ofte oenskes fortrolighed, og goer derefter gaeldende, at virksomheden kun har ret til at goere sig bekendt med svaret fra en anden virksomhed paa meddelelsen om klagepunkter, saafremt dette svar skal anvendes imod den. Foelgelig udleder den heraf, at den ikke har tilsidesat Hercules' ret til kontradiktion.
71 Med hensyn til kravet om, at polypropylen-beslutningen kendes ugyldig, udtaler Kommissionen, at proceskravet under appel kun kan gaa ud paa, at der gives medhold i de i foerste instans nedlagte paastande, jf. artikel 113 i Domstolens procesreglement. Ifoelge Kommissionen har Hercules ikke fremsat et saadant krav i foerste instans, hvilket maa bevirke, at det nu fremsatte krav maa betragtes som en paastand om en simpel erklaering om ugyldighed.
72 Herved skal det, vedroerende spoergsmaalet om realitetsbehandling af paastanden om underkendelse af polypropylen-beslutningen som ugyldig, blot bemaerkes, at Domstolen i medfoer af EF-traktatens artikel 174 (nu artikel 231 EF), saafremt et annullationssoegsmaal findes berettiget, erklaerer den anfaegtede retsakt for ugyldig. I medfoer af artikel 113 i Domstolens procesreglement skal paastandene i appelskriftet gaa ud paa, at der helt eller delvis gives medhold i de i foerste instans nedlagte paastande. Heraf foelger, at Hercules' paastand er uadskilleligt forbundet med et annullationssoegsmaal og gyldigt kan fremsaettes under en appel til proevelse af en dom fra Retten, som frifinder sagsoegte i annullationssoegsmaalet.
73 Vedroerende realitetsbehandlingen af dette anbringende maa det indledningsvis anfoeres, at Retten i den appellerede doms praemis 56 ikke udtalte sig om lovligheden af Kommissionens afslag paa at give sagsoegeren aktindsigt i svarene fra de oevrige producenter paa meddelelsen om klagepunkter. Retten henviste til principperne ifoelge dommene i sagerne Distillers Company mod Kommissionen og Kobor mod Kommissionen, hvorefter den bemaerkede, at undersoegelsen af dette spoergsmaal kun havde vaeret noedvendig, saafremt der var mulighed for, at proceduren, dersom afslaget ikke havde foreligget, var mundet ud i et andet resultat; Retten fandt, at dette ikke konkret var tilfaeldet.
74 Under disse omstaendigheder maa det klarlaegges, om Retten gjorde sig skyldig i en retlig fejl ved at konkludere, at en mulig tilsidesaettelse af pligten til at sikre adgang til svarene fra de oevrige producenter paa meddelelsen om klagepunkter ikke ville have medfoert annullation af polypropylen-beslutningen. Saafremt det var tilfaeldet, maa der ogsaa traeffes afgoerelse om lovligheden af Kommissionens afslag paa at give Hercules adgang til disse dokumenter.
75 I den forbindelse maa det fastslaas, at aktindsigten i konkurrencesager navnlig har til formaal at give adressaterne for en meddelelse om klagepunkter mulighed for at goere sig bekendt med bevismaterialet i Kommissionens sagsakter, saaledes at de paa et relevant grundlag kan udtale sig om de konklusioner, som Kommissionen paa grundlag af dette materiale har anfoert i meddelelsen om klagepunkter (dom i sagen Michelin mod Kommissionen, praemis 7, af 13.2.1979 sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, praemis 9 og 11, af 6.4.1995, sag C-310/93 P, BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, Sml. I, s. 865, praemis 21 og af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, praemis 89).
76 Saaledes skal de almindelige grundsaetninger i faellesskabsretten, som regulerer retten til aktindsigt i Kommissionens sagsakter, sikre en effektiv udoevelse af retten til kontradiktion, herunder retten til at blive hoert, der fastslaas i artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 samt i artikel 3 og 7, 8 og 9 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42).
77 I tilfaeldet med en beslutning vedroerende overtraedelser af de for virksomhederne gaeldende konkurrenceregler, hvorved der paalaegges boeder eller tvangsboeder, kan tilsidesaettelsen af disse faellesskabsretlige grundsaetninger under proceduren, der foerer til vedtagelse af beslutningen, principielt medfoere annullation af beslutningen, naar der er gjort indgreb i den paagaeldende virksomheds ret til kontradiktion.
78 I saa fald bringes den skete tilsidesaettelse ikke ud af verden blot ved, at der senere er givet aktindsigt, navnlig under en retssag, hvis genstand er en paastand om annullation af den anfaegtede beslutning.
79 Selv om det sene kendskab til visse dokumenter i sagsakterne saetter den virksomhed, der har anlagt sag til proevelse af Kommissionens beslutning, i stand til paa det grundlag at udlede de anbringender og argumenter, som skal stoette paastanden, placerer kendskabet ikke igen sagsoegeren i den situation, vedkommende ville have staaet i, saafremt der havde kunnet henvises til de samme dokumenter for at fremsaette skriftlige og mundtlige bemaerkninger for Kommissionen. Der bliver saaledes kun tale om en utilstraekkelig helbredelse af den tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, der fandt sted foer beslutningens vedtagelse.
80 Imidlertid fremgaar det konkret af praemis 56 i den appellerede dom, at Hercules, som foelge af foreningen af sagerne vedroerende annullation af polypropylen-beslutningen med henblik paa den mundtlige forhandling, fik adgang til svarene fra de oevrige producenter paa meddelelse om klagepunkter, ligesom Hercules ikke heraf udledte nogen diskulperende omstaendighed, som virksomheden havde kunnet goere gaeldende under den mundtlige forhandling. Ved denne adfaerd gav Hercules afkald paa at bevise, at disse svar indeholdt brugbart materiale for kontradiktionen, og at det udeblevne kendskab hertil foer polypropylen-beslutningen foelgelig gjorde indgreb i Hercules' ret til kontradiktion; tvaertimod har Hercules stiltiende, men utvetydigt, erkendt, at det ikke var tilfaeldet.
81 Mod denne konklusion kan det ikke, saaledes som Hercules har gjort, indvendes, at den foerer til, at kun uskyldige faar ret til kontradiktion. Den paagaeldende virksomhed skal ikke bevise, at Kommissionens beslutning, saafremt virksomheden havde haft adgang til svarene fra de oevrige producenter for meddelelsen om klagepunkter, ville have faaet et andet indhold, men blot, at den havde kunnet anvende de paagaeldende dokumenter til sit forsvar.
82 Det foelger af de ovenstaaende bemaerkninger, at Retten ikke har begaaet en retlig fejl ved at antage, at en eventuel tilsidesaettelse af pligten til at give adgang til svarene fra de oevrige producenter for meddelelsen om klagepunkter ikke ville have medfoert annullation af polypropylen-beslutningen.
83 Foelgelig, og uden at det er noedvendigt at udtale sig om lovligheden af Kommissionens afslag paa at give Hercules adgang til svarene fra de oevrige producenter paa meddelelsen om klagepunkter, maa det andet anbringende forkastes.
Rettens undladelse af samtidig at afsige samtlige domme vedroerende polypropylen-beslutningen
84 Med sit tredje anbringende har Hercules foreholdt Retten, at den ikke samtidig traf afgoerelse i samtlige sager vedroerende annullation af polypropylen-beslutningen, skoent disse var blevet forenet med henblik paa den mundtlige forhandling. En saadan fremgangsmaade griber ind i appellantens ret til kontradiktion, eftersom virksomhedens ansvar blev bedoemt af Retten paa grundlag af faktisk konstateringer, som der ville kunne rejses tvivl om i senere domme. Dette retsbrud er saa meget desto mere alvorligt som de domme, der blev afsagt senere, navnlig angaar soegsmaalene fra de fire store, der anstiftede overtraedelsen og tilrettelagde gennemfoerelsen.
85 Hertil skal det blot bemaerkes, for det foerste, at ingen bestemmelse fastsaetter en pligt for Faellesskabets retsinstanser til paa det samme tidspunkt at afsige deres domme i soegsmaal om annullation af samme retsakt. Tvaertimod fremgaar det udtrykkeligt af artikel 43 i Domstolens procesreglement og af artikel 50 i Rettens procesreglement, at foreningen af flere sager, der angaar samme genstand, blot bestaar som en mulighed, og at sagerne efter foreningen paa ny kan adskilles.
86 For det andet bemaerkes under alle omstaendigheder, at Hercules ikke har forklaret, hvorledes den tidsmaessigt forskudte afsigelse af dommene vedroerende polypropylen-beslutningen skadede virksomhedens ret til kontradiktion, eller hvorledes de faktiske konstateringer i den appellerede dom blev draget i tvivl ved senere domme.
87 Foelgelig maa ogsaa det tredje anbringende forkastes.
Modsigelsen mellem Rettens faktiske konstateringer og konklusionen vedroerende Hercules' deltagelse i en samordnet praksis
88 Med sit fjerde anbringende har Hercules foreholdt Retten en retlig fejl ved at konkludere, at selskabet havde deltaget i en samordnet praksis vedroerende fastsaettelsen af salgsmaal eller kvoter for aarene 1981 og 1982. Hercules henviser til den appellerede doms praemis 222 og 207 og fremhaever, at Rettens faktiske konstateringer er i modstrid med denne konklusion, for selskabet kan ikke antages at have deltaget i noget system, der bygger paa en gensidig overvaagning, saafremt det ikke samtidig har meddelt sine egne oplysninger med henblik herpaa.
89 Den fejlagtige karakter af Rettens konklusion fremgaar tillige af det af samtlige parter fremlagte materiale, hvorefter Hercules udmaerket vidste, at de oevrige producenter ikke kunne beregne virksomhedens produktion eller omsaetning ved at anvende oplysningerne i Fides-systemet. Hercules tilfoejer, at det forhold, at man ikke havde travlt med at afgive de kraevede oplysninger med henblik paa deltagelsen i systemet med salgsmaal eller kvoter, kan bevise, at selskabet ikke havde haft til formaal at paavirke konkurrenternes adfaerd paa markedet, og at naevnte deltagelse - saafremt det nogen sinde maatte have taget del i et kvotesystem - var ophoert i 1981 og 1982.
90 Kommissionen har understreget, at spoergsmaalet, om en given virksomhed har deltaget i en bestemt del af overtraedelsen, er et faktisk spoergsmaal, som ikke kan undergives appel. Hvad Hercules angaar fastslog Retten i praemis 230 og 231 i den appellerede dom, at virksomheden havde deltaget i salgsmaal og kvoter. Retten fandt, at Hercules havde faaet tildelt en bestemt kvote med virksomhedens samtykke, hvorfor denne altsaa kunne inddrages i det system med gensidig kontrol, som naevnes i den appellerede doms praemis 222.
91 Ifoelge Kommissionen kunne Retten for oevrigt korrekt antage, at Hercules havde faaet tildelt en kvote paa grundlag af oplysningerne i Fides-systemet, eftersom de reelle produktionstal, der var til raadighed for flertallet af producenterne, gjorde det muligt at beregne kvoterne for de andre producenter saasom Hercules, uden at disse producenter skulle give meddelelse om deres salgsmaengder.
92 Herved maa der for det foerste laegges vaegt paa, at appel i medfoer af EF-traktatens artikel 168 A (nu artikel 225 EF), og artikel 51 i EF-statutten for Domstolen kun kan stoettes paa, at Retten har overtraadt retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket. Rettens vurdering af beviser, der er fremfoert for den, udgoer ikke - medmindre de er gengivet forkert - et retsspoergsmaal og er dermed ikke undergivet Domstolens proevelsesret (jf. navnlig dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 10 og 42).
93 Da Hercules bestrider at have faaet tildelt en kvote beregnet paa grundlag af Fides-systemet, oensker selskabet, at Domstolen udtaler sig om Rettens faktiske konstateringer og om dens bedoemmelse af det for den foreliggende bevismateriale, der ikke kan undersoeges under appel.
94 For det andet bemaerkes, at den omstaendighed, som naevnes i den appellerede doms praemis 207, at Hercules ikke gav oplysninger om sit salg, ikke er i modstrid med konstateringen i dommens praemis 222, nemlig at der blev gennemfoert et system med begraensning af det maanedlige salg, som var godtgjort ved den gensidige kontrol under moederne.
95 Retten kunne saaledes korrekt antage, at Hercules' kvote - da der forelaa et system med kvoter, som implicerede naesten samtlige polypropylen-producenter, og naar der toges hensyn til oplysningerne fra de oevrige producenter samt til statistikkerne i Fides-systemet - havde kunne fastsaettes, uden at den paagaeldende virksomhed gav meddelelse om detaljer vedroerende sin egen produktion. Tilsvarende kunne Retten korrekt antage, at den omstaendighed, at Hercules ikke meddelte de paagaeldende oplysninger - ud over at denne undladelse ikke hindrede virksomheden i at deltage i den gensidige kontrol - ikke afskar de oevrige producenter fra muligheden for fra deres side at foere kontrol med virksomhedens aktiviteter.
96 Foelgelig kan ej heller det fjerde anbringende tages til foelge.
Rettens undladelse af at anvende det princip, Domstolen lagde til grund i dommen i sagen Orkem mod Kommissionen
97 Med det femte anbringende har Hercules gjort gaeldende, at Retten tilsidesatte sin pligt til at anvende den i dommen i sagen Orkem mod Kommissionen udformede retsregel. Polypropylen-beslutningen hviler, hvad angaar Hercules, paa faktiske konstateringer, der paa deres side selv hviler paa materiale opnaaet af Kommissionen under tilsidesaettelse af retten til kontradiktion. Kommissionen tilstillede saaledes Hercules en raekke spoergsmaal, der kun kunne besvares af virksomheden paa en saadan maade, at der hermed blev tale om en erkendelse af overtraedelsen.
98 Ikke desto mindre stoettede Retten sine konstateringer paa ulovligt opnaaet materiale, navnlig hvad angaar kontakten mellem producenterne, moedet i EATP den 22. november 1977 (den appellerede doms praemis 71) og systemet med regelmaessige moeder (den appellerede doms praemis 94, 95 og 97). Desuden stoettede Retten og Kommissionen deres konstateringer vedroerende Hercules' deltagelse paa materiale, der ogsaa hvad det angaar var opnaaet ulovligt hos andre producenter efter begaeringer om oplysninger, som paa deres side ogsaa var ulovlige.
99 Foelgelig kraever Hercules, at Domstolen paalaegger Kommissionen at fremlaegge kopier af skrivelser rettet til samtlige paagaeldende virksomheder i »polypropylen«-sagskomplekset med henblik paa at opnaa oplysninger og virksomhedernes svar, saaledes at appellanten kan bedoemme rigtigheden af saavel Kommissionens som Rettens konklusioner. Hercules kraever ogsaa, at den appellerede dom ophaeves, for saa vidt som dens konklusioner hviler paa ulovligt opnaaet materiale, og at Retten reviderer sine faktiske konstateringer i lyset af det princip, som blev knaesat i sagen Orkem mod Kommissionen.
100 Kommissionen har bemaerket, at dette spoergsmaal ikke blev rejst for Retten, saaledes at der foreligger et nyt anbringende, som ikke kan paakendes under appellen. Baade EF-statutten for Domstolen og Domstolens procesreglement hindrer fremlaeggelse af nye anbringender paa appelstadiet, medmindre Rettens dom eller sagsbehandlingen ved Retten har givet anledning til fremsaettelsen af anbringendet, hvilket ikke er tilfaeldet her. Den logiske fordeling af opgaverne mellem Retten og Domstolen ville vaere truet, saafremt en sagsoeger havde tilladelse til at holde visse argumenter i reserve lige indtil appelstadiet.
101 Som Kommissionen med rette har anfoert, blev dette anbringende ikke rejst for Retten. Det maa derfor afvises fra paakendelse af de grunde, der fremgaar af naervaerende doms praemis 57 og 58.
102 Det femte anbringende maa saaledes afvises.
Afvisningen af at nedsaette boeden
103 Med det sjette anbringende har Hercules foreholdt Retten at have begaaet en retlig fejl, da den ikke opfyldte sin pligt til at annullere eller nedsaette boeden, samt navnlig i denne henseende til at foretage de noedvendige sondringer mellem producenterne paa grundlag af overtraedelsens grovhed. Naar flere virksomheder deltager i overtraedelser, boer betydningen af den af den enkelte begaaede overtraedelse tages i betragtning ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse.
104 Retten tog ikke hensyn til virksomhedens afslag paa at meddele oplysninger af vaesentlig karakter i forbindelse med droeftelserne om at indfoere et system med salgsmaal. Retten skulle have bedoemt det omfang, i hvilket den enkelte parts adfaerd var sanktionsvaerdig, ved at tage hensyn til faktiske omstaendigheder, som var saeregne for den paagaeldende virksomhed, og ikke til det simple forhold, at en virksomhed ikke havde holdt sig uden for de ulovlige aktiviteter, der var uoevet af andre producenter.
105 Ifoelge Hercules var der vedroerende virksomhedens adfaerd grundlag for en mildere sanktion i sammenligning med adfaerden hos virksomheder, der deltog i moeder mere hyppigt og i laengere tid, der aktivt deltog i moederne paa lokalt plan, der meddelte oplysninger om deres egen omsaetning til konkurrenterne og gav deres samtykke vedroerende salgsmaal eller salgskvoter. Men selv om Retten ikke sammenblandede Hercules' deltagelse i disse aktiviteter med de oevrige beroerte virksomheders deltagelse, undlod den at nedsaette boeden til Hercules.
106 Efter at Retten konkluderede, at Hercules havde indstillet deltagelsen i enhver gennemfoerelse af maal vedroerende omsaetningen samt af et system med ulovlige kvoter, skulle den have nedsat boeden. Ophaevelsen eller nedsaettelsen af boeden er ogsaa noedvendig, henset til tilsidesaettelsen af retten til kontradiktion og den fejlagtige anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, paa Hercules' angivelige deltagelse i en ordning med salgsmaal og kvoter fra 1981 at regne, navnlig i betragtning af, at denne deltagelse ifoelge Retten alvorligt havde skaerpet overtraedelsens grovhed.
107 Ifoelge Kommissionen fastslog Retten, at den korrekt havde bevist, hvilken rolle Hercules spillede i overtraedelsen, og den tog hensyn til denne rolle, da den fastsatte boedens stoerrelse. Det fremgaar af praemis 256 i den appellerede dom, som berigtiget ved Rettens kendelse af 9. marts 1992, Hercules Chemicals mod Kommissionen, (sag T-7/89, ikke trykt i Samlingen), at Retten med Kommissionen fandt, at Hercules' deltagelse i salgsmaal eller salgskvoter fortsatte indtil 1983. Retten havde derfor ingen grund til at nedsaette boeden.
108 Endelig finder Kommissionen, at anbringenderne om angivelige tilsidesaettelser af retten til kontradiktion og Hercules' manglende deltagelse i ordningen med salgsmaal og salgskvoter fra 1981 at regne, savner grundlag og derfor ikke kan medfoere nogen nedsaettelse af boeden. Under alle omstaendigheder foreligger der ingen forbindelse mellem en angivelig tilsidesaettelse af retten til kontradiktion og stoerrelsen af den paalagte boede.
109 For det foerste maa der henvises til, at Domstolen ifoelge fast retspraksis ikke ud fra billighedsbetragtninger er berettiget til ved sin proevelse af retsspoergsmaal under en appelsag at udoeve et andet skoen end det, Retten har anlagt, naar denne som led i sin fulde proevelsesret traeffer afgoerelse vedroerende en boede, som en virksomhed er blevet paalagt paa grund af en tilsidesaettelse af faellesskabsretten (jf. navnlig dom af 15.12.1994, sag C-320/92 P, Finsider mod Kommissionen, Sml. I, s. 5697, praemis 46).
110 For det andet bemaerkes, at det vel antages i retspraksis, at der, naar en overtraedelse er begaaet af flere virksomheder, skal foretages en undersoegelse af, hvor intensiv den enkelte virksomheds deltagelse har vaeret (jf. i denne retning dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-43/78, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, praemis 623). Imidlertid fastslog Retten i den appellerede doms praemis 323, at Kommissionen korrekt havde foert bevis for sagsoegerens rolle i overtraedelsen, og at Kommissionen i polypropylen-beslutningen oplyste, at den havde taget hensyn til denne rolle ved udmaalingen af boeden. Der kan saaledes ikke gives Hercules medhold i, at Retten gjorde sig skyldig i en retlig fejl i den henseende.
111 For det tredje fremgaar det af den appellerede doms praemis 232, at Hercules var blandt de polypropylen-producenter, der blev enige om at fastsaette salgsmaal for foerste halvdel af 1983. Denne konstatering bekraeftes af den appellerede doms praemis 256, som berigtiget i kendelsen Hercules Chemicals mod Kommissionen, naevnt ovenfor. I praemis 257 fandt Retten, at Kommissionen korrekt havde kunnet antage, at overtraedelsen mindst vedvarede til november 1983. I praemis 314 bemaerkede Retten udtrykkeligt, da den udtalte sig om fastsaettelsen af boedens stoerrelse, at Kommissionen korrekt havde vurderet varigheden af sagsoegerens overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. Under disse omstaendigheder havde Retten intet grundlag for at nedsaette boedens stoerrelse for at tage hensyn til en angiveligt kortere varighed af overtraedelsen.
112 For det fjerde - og uden at det skal undersoeges, om en eventuel tilsidesaettelse af retten til kontradiktion kunne have berettiget en nedsaettelse af boeden - skal Domstolen fastslaa, at Hercules ikke har vaeret i stand til at bevise en saadan tilsidesaettelse.
113 For det femte og afslutningsvis bemaerkes, at Hercules' haevdelse af, at Retten fejlagtigt anvendte traktatens artikel 85, stk. 1, vedroerende selskabets deltagelse i ordningen med salgsmaal og kvoter fra 1981, er affattet for generelt og upraecist til, at den kan goeres til genstand for en retslig proevelse. En ren abstrakt opregning af soegsmaalsgrundene i staevningen opfylder ikke kravene i artikel 19, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen og i artikel 38, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement (jf. i denne retning dom af 5.3.1991, sag C-330/88, Grifoni mod Euratom, Sml. I, s. 1045, praemis 18).
114 Heraf foelger, at ogsaa det sjette anbringende skal forkaste.
115 Da intet af de af Hercules fremsatte anbringender har kunnet laegges til grund, skal appellen forkastes i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
116 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfoer af artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Hercules har tabt sagen og paalaegges derfor at betale appelsagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Hercules Chemicals NV betaler appelsagens omkostninger.