61994CJ0008_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-8/94,
angaaende en anmodning, som Raad van State, Nederlandene, i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
C.B. Laperre
mod
Bestuurscommissie beroepszaken in de provincie Zuid-Holland,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24),
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C.N. Kakouris (refererende dommer), og dommerne P.J.G. Kapteyn og J.L. Murray,
generaladvokat: C.O. Lenz
justitssekretaer: R. Grass,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
° den nederlandske regering ved juridisch adviseur A. Bos, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget
° Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved M. Wolfcarius og B.J. Drijber, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,
paa grundlag af retsmoederapporten,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 23. november 1995,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 14. december 1993, indgaaet til Domstolen den 12. januar 1994, har Raad van State, Nederlandene, i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24, herefter "direktivet").
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en tvist mellem C.B. Laperre og Bestuurscommissie beroepszaken in de provincie Zuid-Holland (forvaltningen i provinsen Syd-Holland, herefter "Bestuurscommissie") angaaende afslag paa en ansoegning om ydelser i henhold til Wet inkomensvoorziening oudere en gedeeltelijk arbeidsongeschickte werkloze werknemers (nederlandsk lov om ydelser til aeldre eller delvis uarbejdsdygtige arbejdsloese arbejdstagere, herefter "IOAW").
3 Af sagens akter fremgaar, at spoergsmaalene vedroerer to nederlandske bistandsordninger, der sikrer arbejdsloese ret til en indkomst svarende til eksistensminimum.
4 Den ene af disse, der er en generel ordning, blev indfoert ved Rijksgroepsregeling werklose werknemers (et nationalt regelsaet vedroerende arbejdsloese arbejdstagere, herefter "RWW"). RWW blev udstedt med hjemmel i Algemene Bijstandswet (den nederlandske bistandslov) og indeholder bestemmelser om ydelser til arbejdsloese arbejdstagere, der ikke har tilstraekkelige midler til deres underhold. Retten til ydelser i henhold til RWW indtraeder og opretholdes bl.a. paa den betingelse, at den paagaeldendes midler ikke overstiger en "beskeden formue", som det hedder i de nederlandske bestemmelser.
5 Den anden er en speciel ordning, der blev indfoert ved IOAW, og som indeholder regler om ydelser til aeldre eller delvis uarbejdsdygtige langtidsledige. Denne form for stoette ydes paa forskellige betingelser for saa vidt angaar den paagaeldendes tidligere beskaeftigelse, alder eller eventuelle uarbejdsdygtighed. Til forskel fra RWW er stoette ifoelge IOAW ikke betinget af den paagaeldendes formueforhold.
6 Ifoelge IOAW' s artikel 2, stk. 1, litra a), er en arbejdsloes arbejdstager en person, som
"1) er arbejdsloes og endnu ikke fyldt 65 aar
2) er blevet arbejdsloes efter det fyldte 50. aar, dog uden at vaere fyldt 57,5 aar, og som
3) derefter i hele den periode, hvor ydelserne kan udbetales, jf. artikel 42, stk. 1 og 2, eller artikel 43, stk. 2, artikel 49, stk. 1, samt artikel 76 i Werkloosheidswet (den nederlandske lov om obligatorisk arbejdsloeshedsforsikring) i det omfang, denne finder anvendelse, har modtaget en ydelse til daekning af loentab og herefter en fortsat ydelse i henhold til samme lov."
7 C.B. Laperre modtog arbejdsloeshedsunderstoettelse i henhold til RWW indtil den 31. maj 1989. Den kompetente myndighed, Haag kommune, indstillede pr. 1. juni 1989 betalingen af denne ydelse under henvisning til, at hendes formue oversteg graensen for, hvad der ifoelge lovgivningen maa anses for "en beskeden formue".
8 Den 20. juni 1989 indgav C.B. Laperre ansoegning til samme kommune om ydelser i henhold til IOAW. Det er ubestridt, at ansoegeren paa dette tidspunkt var 52 aar, samt at hun ikke var uarbejdsdygtig.
9 Den ansoegte ydelse blev afslaaet under henvisning til, at C.B. Laperre ikke kunne anses for arbejdsloes arbejdstager i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i IOAW' s artikel 2, stk. 1, litra a).
10 Ved klageafgoerelse af 25. juni 1991 stadfaestede Bestuurscommissie Haag kommunes afgoerelse om afslag. C.B. Laperre anlagde herefter sag for Raad van State. Sagsoegeren gjorde navnlig gaeldende, at IOAW' s betingelser med hensyn til tidligere beskaeftigelse og alder indebar en indirekte forskelsbehandling af kvinder, idet kvinder langt sjaeldnere end maend kan opfylde disse betingelser. Disse betingelser er derfor i strid med direktivets artikel 4, stk. 1, der har foelgende ordlyd:
"Princippet om ligebehandling indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte, under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling, isaer for saa vidt angaar:
° anvendelsesomraadet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse ..."
11 Raad van State har i sin forelaeggelseskendelse anfoert, at det af statistiske oplysninger fra Centraal Bureau voor de Statistiek (Nederlandenes Statistiske Kontor, herefter "CBS") fremgaar, at langt flere maend end kvinder i 1989 modtog ydelser i henhold til IOAW (sociaal culturele berichten 1991, 15) (sociale og kulturelle forhold). Det er endvidere oplyst, at i Nederlandene har langt flere maend end kvinder erhvervsmaessig beskaeftigelse (CBS, statistisch jaarboek 1993, s. 101).
12 Raad van State fandt, at disse omstaendigheder kunne give grundlag for at antage, at der forelaa en indirekte forskelsbehandling, saaledes at sagens udfald beroede paa en fortolkning af direktivet, hvorfor Retten har besluttet at udsaette sagen paa Domstolens besvarelse af foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Skal artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 fortolkes saaledes, at bestemmelsen principielt er til hinder for nationale lovbestemmelser som de i IOAW indeholdte, hvorefter der kan tilkendes en minimumsindkomst svarende til eksistensminimum, idet der ° for saa vidt som det er af betydning for sagen ° ikke ved tilkendelse af ydelsen tages hensyn til modtagerens formue, og idet retten til ydelsen ° kort sagt ° er afhaengig af modtagerens beskaeftigelsesforloeb og alder, mens der inden for rammerne af en anden national lovbestemt ordning som bistandsordningen i henhold til RWW, hvorefter der ligeledes kan tilkendes en ydelse svarende til eksistensminimum, tages hensyn til formuen, naar det forholder sig saaledes, at langt flere maend end kvinder falder ind under den fordelagtigere ordning ifoelge IOAW?
2) Kan anvendelsen af den foerste af de i spoergsmaal 1 naevnte ordninger, som indebaerer, at langt flere maend end kvinder undtages fra formuekriteriet i bistandslovgivningen, anses for at vaere begrundet som foelge af, at ordningens maalgruppe har ringe muligheder paa arbejdsmarkedet og derfor ikke eller naeppe vil vaere i stand til at genetablere en formue, der er opbrugt?"
13 Med disse spoergsmaal spoerger den nationale ret i det vaesentlige, om direktivets artikel 4, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at en national lovbestemt ordning som IOAW ° hvorefter der kan tilkendes en ydelse svarende til eksistensminimum uden hensyn til eventuel formue, men paa betingelse af, at den paagaeldende opfylder visse krav med hensyn til beskaeftigelsesforloeb og alder ° indebaerer forskelsbehandling paa grundlag af koen, naar det forholder sig saaledes, at langt flere maend end kvinder herved undtages fra det formuekriterium, som den anden ordning, RWW, derimod indeholder, hvorved den er mindre fordelagtig, selv om den omhandler en ydelse af samme art, eller skal bestemmelsen fortolkes saaledes, at den paagaeldende ordning ikke indebaerer forskelsbehandling, idet den er begrundet i objektive faktorer, der intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.
14 Det bemaerkes, at i henhold til Domstolens faste praksis er direktivets artikel 4, stk. 1, til hinder for en national bestemmelse, som ° selv om den er koensneutral ° indebaerer, at langt flere kvinder end maend behandles ugunstigt, medmindre bestemmelsen er begrundet i objektive faktorer, der intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen. Den sidstnaevnte betingelse er opfyldt, saafremt de valgte midler er i overensstemmelse med den paagaeldende medlemsstats sociale politik, er egnede til at naa det af den forfulgte maal og er noedvendige hertil (jf. dom af 24.2.1994, sag C-343/92, Roks m.fl., Sml. I, s. 571, praemis 33 og 34, jf. ligeledes dom af 14.12.1995, sag C-444/93, Megner og Scheffel, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 24).
15 Den nederlandske regering har under sagen gjort gaeldende, at med den ordning, lovgiver har valgt, sikrer RWW arbejdsloese arbejdstagere en indkomst svarende til eksistensminimum, forudsat de ikke har formue, der overstiger et vist maksimum, samt at de opfylder visse bestemte krav, da formaalet er at tilskynde de paagaeldende til at blive selvforsoergende. Ordningen i henhold til RWW skal saaledes sikre, at arbejdsloese arbejdstagere reintegreres paa arbejdsmarkedet.
16 Den ved artikel 2, stk. 1, litra a), i IOAW indfoerte ordning har ifoelge regeringen et saerligt formaal. Ydelsen i henhold til IOAW, der ligeledes garanterer en indkomst svarende til eksistensminimum, har som maalgruppe arbejdsloese arbejdstagere, der gennem en lang aarraekke har haft arbejdsindtaegter, og som gennem laengere tid har oppebaaret en individuel ydelse under arbejdsloeshed, alene baseret paa et personligt indkomstkriterium, og som fortsat er arbejdsloese ved udloebet af den periode, i hvilken de hoejst kan oppebaere denne ydelse, og som har ringe chancer for at finde anden beskaeftigelse inden pensionsalderen. AArsagen til, at IOAW-ordningen ikke indeholder et formuekriterium, er, at lovgiver har villet beskytte modtagere af denne form for ydelser mod risikoen for at skulle opbruge en formue, som er opsparet af deres arbejdsindkomst gennem hele det erhvervsaktive liv, i betragtning af deres meget ringe udsigt til at kunne genetablere en formue ved hjaelp af loennet erhvervsmaessig beskaeftigelse.
17 Den nederlandske regering tilfoejer, at betingelserne for at oppebaere bistand i henhold til IOAW er udformet saaledes, at ydelsen kun kan tildeles personer, der tilhoerer den netop anfoerte kategori.
18 Det bemaerkes for det foerste, at socialpolitikken paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin er omfattet af medlemsstaternes kompetence (jf. dom af 7.5.1991, sag C-229/89, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 2205, praemis 22). Det tilkommer dem altsaa at vaelge de foranstaltninger, hvormed maalsaetningen for deres social- og beskaeftigelsespolitik kan realiseres. Medlemsstaterne raader ved udoevelsen af denne kompetence over et vidt skoen (jf. Megner og Scheffel-dommen, praemis 29).
19 Det maa dernaest fastslaas, at den maalsaetning, som den nederlandske regering har paaberaabt sig, henhoerer under Nederlandenes socialpolitik, og objektivt ikke er forbundet med nogen forskelsbehandling paa grundlag af koen, ligesom den nationale lovgiver ved udoevelsen af sine befoejelser med rimelighed har kunnet gaa ud fra, at den omtvistede lovgivning var noedvendig for gennemfoerelsen af naevnte formaal.
20 Den i sagen omtvistede lovgivning kan paa baggrund heraf ikke antages at vaere udtryk for indirekte forskelsbehandling i direktivets artikel 4, stk. 1' s forstand.
21 Af det anfoerte foelger, at det forelagte spoergsmaal skal besvares med, at direktivets artikel 4, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at en national lovbestemt ordning som IOAW, hvorefter der kan tilkendes en ydelse svarende til eksistensminimum uden hensyn til eventuel formue, men paa betingelse af, at den paagaeldende opfylder visse krav med hensyn til beskaeftigelsesforloeb og alder ° ikke indebaerer forskelsbehandling paa grundlag af koen, selv om det forholder sig saaledes, at langt flere maend end kvinder herved undtages fra det formuekriterium, som den anden ordning, RWW, derimod indeholder, hvorved den er mindre fordelagtig, selv om der er tale om en ydelse af samme art, naar den nationale lovgiver rimeligvis har kunnet gaa ud fra, at den paagaeldende ordning var noedvendig for gennemfoerelsen af et socialpolitisk formaal, der intet har med forskelsbehandling paa grundlag af koen at goere.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
22 De udgifter, der er afholdt af den nederlandske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Raad van State, Nederlandene, ved kendelse af 14. december 1993, for ret:
Artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring skal fortolkes saaledes, at en national lovbestemt ordning som IOAW ° hvorefter der kan tilkendes en ydelse svarende til eksistensminimum uden hensyn til eventuel formue, men paa betingelse af, at den paagaeldende opfylder visse krav med hensyn til beskaeftigelsesforloeb og alder ° ikke indebaerer forskelsbehandling paa grundlag af koen, selv om det forholder sig saaledes, at langt flere maend end kvinder herved undtages fra det formuekriterium, som den anden ordning, RWW, derimod indeholder, hvorved den er mindre fordelagtig, selv om der er tale om en ydelse af samme art, naar den nationale lovgiver rimeligvis har kunnet gaa ud fra, at den paagaeldende ordning var noedvendig for gennemfoerelsen af et socialpolitisk formaal, der intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.