62015CC0131
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. WAHL
fremsat den 28. juli 2016 (
1
)
Sag C-131/15 P
Club Hotel Loutraki AE
Vivere Entertainment AE
Theros International Gaming, Inc.
Elliniko Casino Kerkyras
Casino Rodos
Porto Carras AE
Kazino Aigaiou AE
mod
Europa-Kommissionen
»Appel — statsstøtte — forlængelse af enerettigheder til drift af 13 hasardspil — Den Hellenske Republiks tildeling af en enelicens til drift af videolotteriterminaler — artikel 108, stk. 2 og 3, TEUF — foreløbig undersøgelse — betingelser for indledning af den formelle undersøgelsesprocedure — afgørelse, hvorved det fastslås, at der ikke foreligger statsstøtte — alvorlige vanskeligheder — begrundelse — samlet vurdering af de meddelte foranstaltninger«
1.
Denne appel rejser visse spørgsmål vedrørende proceduren for kontrol af statsstøtte. Den illustrerer, at tredjeparter, eller snarere interesserede parter, der søger at få annulleret en afgørelse truffet af Europa-Kommissionen om ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 108, stk. 2, TEUF med det argument, at Kommissionen stødte på »alvorlige vanskeligheder« i forbindelse med vurderingen af de pågældende foranstaltninger, rent faktisk selv kan støde ind i alvorlige vanskeligheder.
2.
Burde denne sag have været en af de få sager, hvor det lykkedes? Af de nedenfor anførte årsager vil jeg fraråde det.
3.
I appelskriftet har Club Hotel Loutraki AE, Vivere Entertainment AE, Theros International Gaming, Inc., Elliniko Casino Kerkyras, Casino Rodos, Porto Carras AE og Kazino Aigaiou AE (herefter »appellanterne«) nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Retten den 8. januar 2015, Club Hotel Loutraki m.fl. mod Kommissionen (
2
), hvorved Kommissionen blev frifundet for en påstand om annullation af en afgørelse vedtaget af Kommissionen i henhold til artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 659/1999 (
3
).
I – Retsforskrifter
4.
Forordning (EF) nr. 659/1999 (
4
) er blevet erstattet af Rådets forordning (EU) 2015/1589 (
5
) af 13. juli 2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. På tidspunktet for den omtvistede afgørelses vedtagelse var det dog kun forordning nr. 659/1999, der fandt anvendelse (
6
).
5.
Artikel 4 i forordning nr. 659/1999 (»Foreløbig undersøgelse af anmeldelsen og Kommissionens beslutninger«) bestemmer:
»1.   Kommissionen undersøger anmeldelsen straks ved modtagelsen. Kommissionen vedtager en beslutning efter stk. 2, 3 eller 4, jf. dog artikel 8.
2.   Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning ikke udgør støtte, fastslår den dette ved beslutning.
3.   Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning ganske vist er omfattet af traktatens [artikel 107, stk. 1, TEUF], men ikke giver anledning til tvivl om, at den er forenelig med fællesmarkedet, beslutter den, at foranstaltningen er forenelig med fællesmarkedet, i det følgende benævnt »beslutning om ikke at gøre indsigelse«. I beslutningen anføres, hvilken undtagelse i [EUF-]traktaten der er anvendt.
4.   Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning giver anledning til tvivl om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet, beslutter den at indlede proceduren efter traktatens [artikel 108, stk. 2, TEUF], i det følgende benævnt »beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure«.
5.   De beslutninger, der er omhandlet i stk. 2, 3 og 4, skal vedtages inden to måneder. Fristen løber fra dagen efter modtagelsen af en fuldstændig anmeldelse. Anmeldelsen betragtes som fuldstændig, hvis Kommissionen ikke inden for to måneder fra modtagelsen af anmeldelsen eller fra modtagelsen af eventuelle ønskede supplerende oplysninger anmoder om yderligere oplysninger. Fristen kan forlænges efter aftale mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat. Kommissionen kan eventuelt fastsætte kortere frister […]«
II – De faktiske omstændigheder i sagen
6.
Den 1. december 2011 anmeldte de græske myndigheder to foranstaltninger til Kommissionen (herefter »de anmeldte foranstaltninger«) vedrørende Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP) (organisation beskæftiget med forudsigelser af fodboldresultater).
7.
Den første foranstaltning vedrørte tildeling af en enelicens, mod betaling af et gebyr på 560 mio. EUR, til OPAP til drift af 35000 videolotteriterminaler i en periode på ti år frem til 2022 (herefter »VLT-aftalen«).
8.
Den anden foranstaltning vedrørte forlængelsen på ti år, fra 2020 til 2030, af de enerettigheder, som OPAP tidligere var blevet tildelt, til drift af 13 hasardspil med ethvert middel (herefter »tillægget«). I henhold til tillægget skulle OPAP til gengæld for disse rettigheder betale for det første et engangsbeløb på 375 mio. EUR og for det andet en afgift til den græske stat på 5% af bruttospilleindtægten fra de pågældende spil i perioden fra den 13. oktober 2020 til den 12. oktober 2030.
9.
Den 4. april 2012 indgav seks kasinoer (alle appellanterne undtagen Kazino Aigaiou AE) en klage til Kommissionen, hvori de hævdede, at VLT-aftalen indebar statsstøtte til OPAP, som var uforenelig med det indre marked.
10.
Under drøftelser mellem Kommissionen og de græske myndigheder i forbindelse med anmeldelsen blev det aftalt, at der skulle fastsættes et supplement til det vederlag, som oprindeligt var fastsat for VLT-aftalen. Ved skrivelse af 7. august 2012 afgav de græske myndigheder tilsagn om at indføre en supplerende afgift på OPAP’s bruttospilleindtægt fra driften af videolotteriterminalerne (herefter »den supplerende afgift«).
11.
Den 3. oktober 2012 vedtog Kommissionen den anfægtede afgørelse. I denne afgørelse fastslog Kommissionen, at den anmeldte foranstaltning, i betragtning af den supplerende afgift, som de græske myndigheder havde indført, ikke skabte en fordel for OPAP og derfor ikke udgjorde statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF.
III – Sagen for Retten og den appellerede dom
12.
Ved stævning indgivet den 29. januar 2013 nedlagde appellanterne påstand om annullation af den anfægtede afgørelse.
13.
Appellanterne fremsatte fire anbringender til støtte for deres søgsmål: i) tilsidesættelse af artikel 108, stk. 2, TEUF og misbrug af beføjelser, idet Kommissionen undlod at indlede en formel undersøgelsesprocedure som krævet i denne bestemmelse; ii) og iii) tilsidesættelse af begrundelsespligten og sagsøgernes ret til god forvaltning samt deres ret til effektive retsmidler, idet centrale økonomiske oplysninger var blevet fjernet i den ikke-fortrolige udgave af den anfægtede afgørelse, og iv) tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, idet Kommissionen undersøgte VLT-aftalen og tillægget samlet med henblik på at kontrollere, om OPAP var blevet tildelt en økonomisk fordel.
14.
Ved kendelser af 12. juli og 12. september 2013 fik Den Hellenske Republik og OPAP tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Kommissionens påstande.
15.
Efter et offentligt retsmøde frifandt Retten i den appellerede dom Kommissionen i det hele og pålagde appellanterne at afholde deres egne omkostninger og betale Kommissionens og OPAP’s omkostninger.
IV – Parternes påstande og sagen for Domstolen
16.
Appellanterne har nedlagt følgende påstande for Domstolen:
—
Den appellerede dom ophæves.
—
Den anfægtede afgørelse annulleres.
—
Kommissionen og OPAP tilpligtes at betale sagens omkostninger.
17.
I sit svarskrift har Kommissionen nedlagt følgende påstande for Domstolen:
—
Appellen forkastes.
—
Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
18.
I sit svarskrift har OPAP nedlagt følgende påstande for Domstolen:
—
Appellen forkastes.
—
Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
19.
Appellanterne, Kommissionen og OPAP har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 2. juni 2016.
V – Vurdering af appelanbringenderne
A – Indledende bemærkninger
1. Appelanbringenderne
20.
Appellanterne har fremsat tre appelanbringender til støtte for deres påstande.
21.
Med deres første appelanbringende har de gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen ikke var forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 108, stk. 2, TEUF. Ved at tillade Kommissionen at forhandle og tage hensyn til den supplerende afgift, som de græske myndigheder indførte, undlod Retten at sondre mellem den foreløbige undersøgelsesfase og den formelle undersøgelsesprocedure – en sondring, der har grundlæggende betydning for beskyttelsen af appellanternes proceduremæssige rettigheder. Desuden begik den en retlig fejl, idet den fejlagtigt fastslog, at der ikke var noget, der tydede på, at Kommissionens bedømmelse af de anmeldte foranstaltninger gav anledning til »alvorlige vanskeligheder«, som forpligtede den til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.
22.
Med deres andet anbringende har appellanterne anført, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen havde overholdt sin begrundelsespligt, og at appellanternes ret til god forvaltning og til effektive retsmidler ikke var blevet tilsidesat, selv om det på grundlag af den ikke-fortrolige udgave af den anfægtede afgørelse var umuligt at afgøre, om Kommissionens beregninger var korrekte.
23.
Med deres tredje anbringende har appellanterne hævdet, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionens samlede vurdering af tillægget og VLT-aftalen ikke tilsidesatte artikel 107, stk. 1, TEUF.
24.
Før jeg undersøger de forskellige appelanbringender, vil jeg fremsætte nogle få betragtninger angående EU’s procedure for kontrol af statsstøtte og den rolle, som interesserede parter (
7
) – dvs. alle, hvis interesser måtte blive berørt af den tildelte støtte, f.eks. støttemodtageren eller konkurrerende virksomheder – spiller i denne procedure.
2. Proceduren for kontrol af statsstøtte og interesserede parters rolle
25.
I henhold til artikel 108, stk. 1, TEUF skal Kommissionen foretage en løbende undersøgelse og kontrol af statsstøtte. For at give Kommissionen mulighed for at undersøge ny støtte, som medlemsstaterne planlægger at yde, skal de anmelde denne til Kommissionen (
8
). Da den medlemsstat, som har anmeldt en støtte, ikke må gennemføre denne støtte, mens undersøgelsesproceduren står på, er der fastsat en frist på to måneder, inden for hvilken Kommissionen skal træffe afgørelse om at godkende foranstaltningen (
9
) eller indlede anden fase i proceduren, dvs. den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF (
10
). I henhold til artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 659/1999 skal Kommissionen indlede den formelle undersøgelsesprocedure, hvis den efter en foreløbig undersøgelse konstaterer, at en anmeldt foranstaltning giver anledning til tvivl om, hvorvidt den er forenelig med det indre marked.
26.
Jeg vil komme nærmere ind på grænserne for den foreløbige undersøgelsesfase og pligten til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i forbindelse med appellanternes første anbringende. Her skal blot gøres opmærksom på udtrykket »tvivl«, der i Domstolens praksis ofte betegnes som »alvorlige vanskeligheder« (
11
), et vigtigt udtryk for afgrænsningen af den foreløbige undersøgelses rækkevidde.
27.
Jeg vil her gerne fremhæve, at proceduren for kontrol af statsstøtte først og fremmest involverer Kommissionen og den medlemsstat, der har anmeldt støtten. Interesserede parter, såsom appellanterne, indgår ikke i proceduren og spiller derfor kun en marginal rolle (
12
). Det er kun inden for rammerne af den formelle undersøgelsesprocedure, at artikel 108, stk. 2, TEUF pålægger Kommissionen en pligt til at give interesserede parter en frist til at fremsætte bemærkninger. Det fremgår af retspraksis, at denne ret giver sådanne parter mulighed for at blive inddraget i den administrative procedure i det omfang, det må anses for formålstjenligt under hensyn til sagens konkrete omstændigheder (
13
), men den giver dem ikke ret til forsvar på lige fod med den medlemsstat, der har anmeldt støtten, og som er part i proceduren, og den, afgørelsen er rettet til (
14
). Dette er vigtigt at huske på ved undersøgelsen af appellanternes andet anbringende vedrørende utilstrækkelig begrundelse.
28.
Som modvægt til de interesserede parters periferiske rolle har Domstolen fastslået, at interesserede parter kan anfægte en beslutning om godkendelse, som har Kommissionen vedtaget i henhold til artikel 4, stk. 2, eller artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 659/1999, eller med andre ord en beslutning om ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF (
15
). En interesseret part kan dog ikke anfægte en sådan beslutnings substans uden, i overensstemmelse med artikel 263, stk. 4, TEUF, at have godtgjort, at den pågældende part er umiddelbart og individuelt berørt af beslutningen. Appellanternes tredje anbringende rejser spørgsmålet om, hvorvidt de opfylder dette krav.
29.
Med disse kendetegn ved proceduren for kontrol af statsstøtte og interesserede parters rolle in mente skal jeg nu undersøge de forskellige spørgsmål, som appellen rejser.
B – Det første appelanbringende
30.
Med deres første appelanbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 108, stk. 3, TEUF og artikel 4, stk. 4, artikel 7, stk. 2 og 3, og artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 ved at fastslå, at Kommissionen ikke var forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 108, stk. 2, TEUF.
31.
Kommissionen har fremsat en formalitetsindsigelse, ikke kun hvad angår dette anbringende, men også hvad angår appellen i sin helhed. Desuden har OPAP gjort gældende, at det første appelanbringende delvis skal afvises. Under alle omstændigheder anser både Kommissionen og OPAP det første appelanbringende for at være ugrundet.
1. Formaliteten
32.
Kommissionen har anført, at det er åbenbart, at appellen skal afvises i sin helhed, da den kun gentager eller gengiver de anbringender og argumenter, der blev fremsat i første instans, og derfor er en anmodning om, at Domstolen foretager en fornyet behandling af påstanden i første instans.
33.
Det er ganske vist korrekt, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand (
16
). En appel kan ikke antages til realitetsbehandling, hvis den blot ordret gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten (
17
).
34.
I modsætning til, hvad Kommissionen har hævdet, har appellanterne imidlertid rent faktisk angivet de elementer i Rettens dom, der anfægtes, og anfægtet Rettens fortolkning af retspraksis tilstrækkeligt præcist til, at appellen kan antages til realitetsbehandling. Kommissionens formalitetsindsigelse bør derfor afvises.
35.
Foruden Kommissionens generelle formalitetsindsigelse har OPAP gjort gældende, at det første appelanbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som appellanterne hermed har anfægtet Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder.
36.
Efter min opfattelse har appellanterne ikke rejst tvivl om Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder. I denne forbindelse er det tydeligt, at appellanterne med deres argumenter i stedet søger at anfægte Rettens retlige bedømmelse med hensyn til grænserne for den foreløbige undersøgelsesfase. Dette er et retsspørgsmål, som kan behandles under en appel.
2. Realiteten
37.
Det første appelanbringende vedrører grænserne for den foreløbige undersøgelsesfase og Kommissionens forpligtelse til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 108, stk. 2, TEUF. Appellanterne har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den for det første fastslog, at Kommissionen lovligt kunne acceptere en ændring af den anmeldte foranstaltning, og for det andet fastslog, at Kommissionens foreløbige undersøgelse ikke gav anledning til alvorlige vanskeligheder.
38.
Hvad angår appellanternes første klagepunkt, nemlig at Kommissionen ikke måtte tage hensyn til ændringer, som de græske myndigheder havde foretaget af de anmeldte foranstaltninger som led i den foreløbige undersøgelse, er det tilstrækkeligt at bemærke følgende.
39.
Som Retten korrekt påpegede i den appellerede doms præmis 42, har Domstolen allerede fastslået, at Kommissionen har beføjelse til, efter en foreløbig undersøgelse, at vedtage en afgørelse på grundlag af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 659/1999, hvorved den fastslår, at der ikke var tale om statsstøtte, idet den tager de tilsagn, som den pågældende medlemsstat har tilbudt at afgive, til efterretning (
18
).
40.
Kernen i dette første appelanbringende består snarere i at afgøre, hvorvidt Kommissionens foreløbige undersøgelse gav anledning til alvorlige vanskeligheder, som forpligtede den til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Retten fastslog i den appellerede dom, at dette ikke var tilfældet, hvilket appellanterne har anfægtet på det kraftigste.
41.
Før jeg undersøger appellanternes argumenter, som er fremført til støtte for dette appelanbringende, er det hensigtsmæssigt at minde om visse principper fra Domstolens praksis i forbindelse med den foreløbige undersøgelsesfase, nemlig begrebet »alvorlige vanskeligheder« og pligten til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.
42.
For det første har Domstolen fastslået, at formålet med den indledende fase af undersøgelsen er at gøre det muligt for Kommissionen at danne sig en første opfattelse af, om den pågældende støtte er delvis eller fuldt ud forenelig med det indre marked (
19
).
43.
For det andet følger det, som anført ovenfor i punkt 25, af artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 659/1999, at Kommissionen har pligt til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, hvis den efter den foreløbige undersøgelse nærer tvivl om, hvorvidt den anmeldte foranstaltning er forenelig med det indre marked. Domstolen har uddybet dette og fastslået, at den formelle undersøgelsesprocedure er afgørende, når Kommissionen støder på alvorlige vanskeligheder ved undersøgelsen af, om en støtteforanstaltning er forenelig med det indre marked (
20
). Hvis dette er tilfældet, skal Kommissionen indlede den formelle undersøgelsesprocedure uden at have nogen skønsbeføjelse i denne henseende (
21
). Domstolen har fastslået, at de samme principper gælder, når Kommissionen nærer tvivl om, hvorvidt den undersøgte foranstaltning er støtte (
22
).
44.
For det tredje kan Kommissionen efter formålet med artikel 108, stk. 3, TEUF og i overensstemmelse med pligten til at følge god forvaltningsskik bl.a. indlede en dialog med den anmeldende stat eller tredjeparter for under den indledende fase af proceduren at klare eventuelle vanskeligheder. Denne beføjelse forudsætter, at Kommissionen kan tilpasse sit standpunkt til resultatet af den pågældende dialog, uden at denne tilpasning på forhånd skal fortolkes som et bevis på, at der foreligger alvorlige vanskeligheder (
23
).
45.
For det fjerde fremgår det af Domstolens praksis, at begrebet alvorlige vanskeligheder er objektivt, og at det både skal undersøges, om der eksisterer sådanne vanskeligheder, i forbindelse med de omstændigheder, hvorunder den anfægtede foranstaltning blev vedtaget, og i dens indhold, idet grundlaget for de vurderinger, som understøtter Kommissionens afgørelse, sammenlignes med de oplysninger, den havde til rådighed, da den afgjorde, om den pågældende støtteforanstaltning var forenelig med det indre marked (
24
).
46.
For det femte har Domstolen fastslået, at bevisbyrden for, at der findes alvorlige vanskeligheder, ligger hos den part, der har anfægtet Kommissionens beslutning om godkendelse, der er vedtaget efter artikel 4, stk. 2 eller 3, i forordning nr. 659/1999 (
25
).
47.
I den foreliggende sag har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at Kommissionen ikke var forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, efter at den havde fastslået, at VLT-aftalen, som den havde vurderet sammen med tillægget, skabte en fordel for OPAP som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Sagsøgerne har anført, at det på det pågældende tidspunkt burde have stået klart for Kommissionen, at VLT-aftalen indebar (en antagelig uforenelig) støtte. Med andre ord var Kommissionen, så vidt jeg forstår appellanternes argumenter, stødt på alvorlige vanskeligheder i forbindelse med vurderingen af de anmeldte foranstaltninger og burde have indledt den formelle undersøgelsesprocedure. Desuden har appellanterne gjort gældende, at Retten begik adskillige fejl i den appellerede doms præmis 50-53, som ifølge appellanterne foranledigede den til at drage den fejlagtige konklusion, at Kommissionens vurdering af de anmeldte foranstaltninger ikke gav anledning til alvorlige vanskeligheder. Appellanterne søger nærmere bestemt at påvise, at Retten ved at tillade de græske myndigheder at indføre ændringer af de oprindeligt anmeldte foranstaltninger efter adskillige omgange beregninger og omberegninger i virkeligheden har begrænset Kommissionens pligt til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure til tilfælde, hvor der er uenighed mellem Kommissionen og den medlemsstat, der har anmeldt foranstaltningen. Endelig har appellanterne hævdet, at Retten begik en retlig fejl, idet den foretog en individuel bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som var fremlagt i første instans for at godtgøre eksistensen af alvorlige vanskeligheder, når den skulle have undersøgt disse omstændigheder samlet med henblik på at afgøre, hvorvidt der forelå alvorlige vanskeligheder.
48.
Selv om der sandsynligvis kan forekomme situationer, hvor Kommissionen kan kritiseres for at flytte grænserne for den indledende undersøgelsesfase for langt ud og herved fratage interesserede parter retten til at blive inddraget i undersøgelsesproceduren, kom Retten i denne konkrete sag efter min opfattelse til den rette konklusion, nemlig at Kommissionen ikke var stødt på alvorlige vanskeligheder ved bedømmelsen af de anmeldte foranstaltninger, som forpligtede den til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 108, stk. 2, TEUF.
49.
Først og fremmest kan Kommissionen, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 43, indgå i en dialog med den medlemsstat, der har anmeldt foranstaltningen. Denne rettighed forudsætter naturligvis, at Kommissionen har mulighed for at justere sit standpunkt i forhold til de resultater, der kommer ud af denne dialog.
50.
Endvidere fremgår det klart af den appellerede dom (
26
), at formålet med drøftelserne mellem Kommissionen og de græske myndigheder var at fastsætte en passende størrelse af det vederlag, OPAP skulle betale for enerettighederne ifølge VLT-aftalen og tillægget, og at de græske myndigheders tilsagn i dette konkrete tilfælde ikke ændrede de oprindeligt anmeldte foranstaltningers karakter, men alene havde til formål at forhøje det vederlag, som var fastsat i VLT-aftalen.
51.
Endvidere – hvis appellanterne skulle medgives, at størrelsen af det vederlag, som OPAP skal betale for enerettighederne, er af central betydning for afgørelsen af, hvorvidt der er tale om statsstøtte, hvorfor størrelsen af det oprindeligt anmeldte vederlag ikke kunne ændres uden at inddrage interesserede parter i den formelle undersøgelsesprocedure – måtte det ligeledes accepteres, at Kommissionen i dette konkrete tilfælde slet ikke kunne indlede drøftelser med de græske myndigheder under den foreløbige undersøgelse, da det eneste tvivlsspørgsmål i virkeligheden var beregningen af prisen.
52.
Selv om jeg anerkender, at den foreløbige undersøgelse er nødt til at være tidsbegrænset, idet den er den første gennemgang af en anmeldt foranstaltning, anser jeg stadig ikke en undersøgelsesperiode på ti måneder for at være for lang i dette konkrete tilfælde, henset til sagens politiske og økonomiske baggrund (
27
). Det bør erindres, at Grækenland på det pågældende tidspunkt befandt sig i en alvorlig finansiel og politisk krise, og at der foregik løbende drøftelser af, hvorvidt Grækenland ville blive nødt til at forlade euroområdet, hvilket naturligvis ville have påvirket resultatet af Kommissionens og de græske myndigheders drøftelser om det beløb, OPAP skulle betale for enerettighederne i henhold til VLT-aftalen og tillægget. De mange beregninger og omberegninger af beløbet og procedurens varighed skal ses i denne sammenhæng.
53.
Endvidere er det vigtigt at huske på, at Domstolen har fastslået, at »tvivlen« eller »de alvorlige vanskeligheder« skal eksistere på det tidspunkt, hvor Kommissionen træffer en beslutning om en anmeldt foranstaltning. Det er på dette tidspunkt, Kommissionen har endeligt fastlagt sit standpunkt, eller, hvad angår denne appel, tidspunktet, hvor Kommissionen vedtog den anfægtede afgørelse (
28
).
54.
Jeg finder det derfor ikke afgørende, om Kommissionen, som appellanterne har hævdet, under sin foreløbige undersøgelse fastslog, at de oprindeligt anmeldte foranstaltninger gav OPAP en økonomisk fordel. Det, der er vigtigt, er, om dette var tilfældet på det tidspunkt, hvor Kommissionen vedtog den anfægtede afgørelse.
55.
Henset til de forholdsvis få tilfælde, hvor det er lykkedes en interesseret part at få en afgørelse truffet af Kommissionen om ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure annulleret, er det min opfattelse, at en interesseret part for at få medhold – medmindre Kommissionen selv har udtrykt tvivl om, hvorvidt en foranstaltning udgør statsstøtte, eller hvorvidt en sådan foranstaltning er forenelig med det indre marked (
29
) – skal kunne påvise, at Kommissionen, da den vedtog den afgørelse, der anfægtes, ikke rådede over alle de oplysninger, som var nødvendige for at udelukke enhver tvivl om kvalificeringen af den anmeldte foranstaltning som statsstøtte eller dens forenelighed med det indre marked (
30
), eller, alternativt, at Kommissionen havde foretaget en utilstrækkelig eller mangelfuld analyse af relevante oplysninger (
31
).
56.
Appellanternes argumenter vedrørende undersøgelsesproceduren er ikke i stand til at rejse tvivl om Rettens konklusion, hvorefter Kommissionen ved afslutningen af den foreløbige undersøgelsesfase ikke var stødt på »alvorlige vanskeligheder« eller, sagt med andre ord, ikke nærede »tvivl« med hensyn til kvalificeringen af de anmeldte foranstaltninger eller for den sags skyld med deres forenelighed med det indre marked. Appellanternes påstand om det modsatte må derfor forkastes som ugrundet.
57.
Endelig er appellanternes påstand, hvorefter Retten begik en retlig fejl, idet den foretog en individuel bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som var fremlagt i første instans som bevis for, at der forelå alvorlige vanskeligheder, når Retten skulle have undersøgt disse omstændigheder samlet, efter min opfattelse ugrundet. Efter at Retten havde fastslået, at ingen af de oplysninger, som appellanterne havde gjort gældende, var tegn på alvorlige vanskeligheder (
32
), og at procedurens varighed ikke i sig selv var tilstrækkelig til at konkludere, at Kommissionen var stødt på alvorlige vanskeligheder (
33
), fastslog den således, at varigheden af den indledende undersøgelse ikke var urimelig på baggrund af omstændighederne i sagen (
34
). Med andre ord foretog Retten rent faktisk en samlet undersøgelse af alle de oplysninger, som appellanterne havde fremlagt, og fastslog, at de ikke viste, at der forelå alvorlige vanskeligheder.
58.
Henset til det ovenstående konkluderer jeg, at Retten ikke begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen ikke var forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Appellanternes første anbringende bør derfor forkastes.
C – Det andet appelanbringende
59.
Med deres andet appelanbringende har appellanterne hævdet, at Retten tilsidesatte artikel 296 TEUF og deres ret til god forvaltning og til effektive retsmidler i henhold til artikel 41 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, idet den fastslog, at den ikke-fortrolige udgave af den anfægtede afgørelse var tilstrækkeligt begrundet, selv om centrale økonomiske oplysninger var blevet fjernet.
60.
Kommissionen har rejst en formalitetsindsigelse hvad angår dette anbringende. Under alle omstændigheder har Kommissionen, der støttes af OPAP, gjort gældende, at det andet appelanbringende er ugrundet.
1. Formaliteten
61.
Kommissionens formalitetsindsigelse hvad angår det andet appelanbringende svarer til dens generelle formalitetsindsigelse, som jeg har behandlet ovenfor i punkt 32-34.
2. Realiteten
62.
Det spørgsmål, som Domstolen skal afgøre, er, hvorvidt den ikke-fortrolige udgave af den anfægtede afgørelse skulle have givet appellanterne mulighed for at kontrollere og Retten mulighed for at efterprøve de økonomiske oplysninger, der var fremlagt, og nøjagtigheden af Kommissionens beregninger, sådan som appellanterne har hævdet, eller hvorvidt Retten korrekt fastslog, at dette ikke var påkrævet, for at begrundelsespligten og appellanternes ret til god forvaltning og effektive retsmidler var overholdt.
63.
Som nævnt ovenfor i punkt 28 kan interesserede parter anfægte en beslutning om godkendelse, der er vedtaget af Kommissionen i henhold til artikel 4, stk. 2 eller 3, i forordning nr. 659/1999, eller med andre ord en beslutning om ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF. For på behørig vis at kunne udøve denne ret til domstolsprøvelse skal disse parter have kendskab til grundene til vedtagelsen af den pågældende beslutning. Begrundelsespligten i henhold til artikel 296 TEUF bør ses i denne sammenhæng og kræver, at Kommissionen tager behørigt hensyn til den interesse, som tredjemand måtte have i at få kendskab til forklaringer (
35
).
64.
Domstolen har fastslået, at pligten i henhold til artikel 337 TEUF til at beskytte fortrolige oplysninger ikke kan begrunde mangler ved begrundelsen, og at tavshedspligten ikke kan fortolkes så vidt, at begrundelseskravet bliver uden indhold (
36
).
65.
Selv om den ovennævnte retspraksis skal gælde på samme måde for den ikke-fortrolige udgave af den anfægtede afgørelse, som interesserede parter som appellanterne har adgang til, har appellanterne åbenbart misforstået rækkevidden af Kommissionens begrundelsespligt.
66.
Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296 TEUF, skal i henhold til fast praksis tilpasses den pågældende foranstaltning og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at Unionens kompetente retsinstanser kan udøve deres prøvelsesret (
37
).
67.
Den anfægtede afgørelse er vedtaget i henhold til artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 659/1999, dvs. en afgørelse, hvorved Kommissionen fastslår, at den anmeldte foranstaltning ikke udgør statsstøtte. Tredjeparters interesse i en sådan afgørelse består i, at Kommissionen, ved at undlade at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, sandsynligvis fratog dem retten til at blive inddraget i beslutningsprocessen (jf. desuden punkt 27). Interesserede parter skal derfor have tilstrækkeligt nøjagtige oplysninger om begrundelsen for en sådan afgørelse, for at de kan afgøre, om der er tegn på alvorlige vanskeligheder, som kræver, at den formelle undersøgelsesprocedure indledes. I nærværende sag er næsten alle økonomiske oplysninger blevet slettet. Derfor skal både den af Kommissionen anvendte beregningsmetode og de elementer, der indgår heri, efter min opfattelse tydeligt fremgå af den ikke-fortrolige udgave af afgørelsen, for at Kommissionen har opfyldt sin begrundelsespligt på behørig vis.
68.
Retten gjorde i den appellerede doms præmis 74 detaljeret rede for, hvordan begrundelsen i den ikke-fortrolige udgave af den anfægtede afgørelse i) tydeligt viste den af Kommissionen anvendte metode og ii) gav appellanterne mulighed for at få kendskab til de betragtninger, som Kommissionen lagde til grund, og at de dermed kunne formulere deres annullationsanbringender. Retten anførte bl.a., at den anfægtede afgørelse angav det kriterium, som Kommissionen påtænkte at anvende med henblik på at afgøre, hvorvidt de anfægtede foranstaltninger medførte en fordel (
38
), og forklarede, hvordan Kommissionen beregnede nettonutidsværdien af VLT-aftalen og tillægget (
39
). Endvidere bemærkede Retten, at den anfægtede afgørelse anførte grundene til, at Kommissionen anså det for hensigtsmæssigt at vurdere de to foranstaltninger samlet. Afgørelsen præciserede også, at den forhøjelse af vederlaget ifølge VLT-aftalen, som de græske myndigheder fastsatte i deres tilsagn af 7. august 2012, sikrede, at vederlaget var tilstrækkeligt højt til at udelukke en fordel. Endelig anførte Retten, at den anfægtede afgørelse også beskrev den anvendte metode til beregning af dette yderligere vederlag.
69.
Henset til det ovenstående konkluderer jeg, at Retten ikke begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen ikke havde undladt at begrunde sin afgørelse eller havde tilsidesat appellanternes ret til god forvaltning og effektive retsmidler, på trods af at appellanterne ikke var i stand til at kontrollere de økonomiske oplysninger og nøjagtigheden af Kommissionens beregninger på grundlag af den ikke-fortrolige udgave af den anfægtede afgørelse.
70.
Af disse grunde bør det andet appelanbringende forkastes.
D – Det tredje appelanbringende
71.
Med deres tredje appelanbringende har appellanterne i det væsentlige hævdet, at Retten tilsidesatte artikel 107, stk. 1, TEUF ved at fastslå, at Kommissionen med rette havde vurderet VLT-aftalen og tillægget samlet, selv om de to aftaler, efter appellanternes opfattelse, påvirker forskellige markeder, hvilket en forudgående markedsanalyse sandsynligvis ville have vist.
72.
Kommissionen har gjort gældende, at appellanternes tredje anbringende bør afvises på grund af manglende søgsmålskompetence. Under alle omstændigheder anser Kommissionen, støttet af OPAP, det tredje appelanbringende for at være ugrundet.
1. Formaliteten
73.
Kommissionen har gjort gældende, hvilket den ligeledes gjorde for Retten, at appellanterne, der har anfægtet den anfægtede afgørelses med hensyn til realiteten, ikke har påvist, at de er direkte og individuelt berørt af de anmeldte foranstaltninger.
74.
Appellanterne har tilsyneladende ikke bestridt, at de rent faktisk anfægter den anfægtede afgørelses med hensyn til realiteten, men har hævdet, at de kan anfægte denne del af dommen, eftersom Retten traf afgørelse om realiteten af det tilsvarende fjerde anbringende i første instans uden først at have undersøgt formaliteten, og eftersom denne afgørelse er bindende for appellanterne. I modsat fald ville deres ret til at appellere være uforholdsmæssigt begrænset, udelukkende fordi Retten af procesøkonomiske hensyn besluttede ikke at undersøge spørgsmålet om deres søgsmålskompetence.
75.
Selv om jeg, i et vist omfang, kan tilslutte mig appellanternes argumenter, hvorefter den af Retten anvendte metode, nemlig at tage stilling til realiteten uden at undersøge søgsmålskompetencen, kunne bringe sagsøgerne i en uheldig situation, navnlig i det tilfælde, hvor Domstolen fastslår, at Retten har begået en retlig fejl i sin afgørelse hvad angår realiteten af anbringendet til støtte for annullation (
40
), fremgår det imidlertid af Domstolens praksis, at spørgsmålet om, hvorvidt en sag skal afvises fra realitetsbehandling på grund af manglende søgsmålskompetence, er et spørgsmål om grundlæggende retsprincipper, som Domstolen kan, og endog skal, rejse af egen drift (
41
).
76.
Selv om appellanterne har haft mulighed for at besvare Kommissionens indlæg, har de i deres indlæg for Domstolen ikke påvist, hvordan kriterierne i artikel 263, stk. 4, TEUF er opfyldt i den foreliggende sag. Her fremgår det af Kommissionens indlæg, at appellanterne har hævdet, at de er direkte konkurrenter til OPAP, for så vidt som deres spillemaskiner angiveligt konkurrerer med de videolotteriterminaler, som er dækket af VLT-aftalen, men at de ikke har godtgjort, at der er tale om et sådant forhold, og at de heller ikke har godtgjort, at de anmeldte foranstaltninger i væsentlig grad og individuelt ville påvirke hver enkelt appellants stilling på markedet (
42
).
77.
Da jeg er enig med Kommissionen i, at appellanterne ikke har godtgjort, at de har kompetence til at anfægte den anfægtede afgørelse med hensyn til realiteten, bør det tredje appel anbringende efter min opfattelse afvises.
78.
For det tilfælde, at Domstolen ikke er enig heri, skal jeg imidlertid undersøge realiteten af det tredje appelanbringende.
2. Realiteten
79.
Det spørgsmål, der er rejst med det tredje appelanbringende, er, hvorvidt Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen kunne vurdere VLT-aftalen og tillægget samlet med henblik på at afgøre, om der var tale om en fordel, uden først at have afgrænset det eller de markeder, som er berørt af disse aftaler. Ifølge appellanterne er en forudgående afgrænsning af markedet vigtig, da artikel 107, stk. 1, TEUF kun giver mulighed for samlede vurderinger af særskilte statsstøtteforanstaltninger, når disse foranstaltninger berører det samme marked.
80.
For at besvare det spørgsmål, der er rejst med det tredje appelanbringende, er det nødvendigt at se nærmere på begrebet »fordel« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
81.
Ifølge fast praksis omfatter en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF en økonomisk fordel, som modtageren ikke ville have opnået under normale markedsvilkår (
43
). For at afgøre, om der er tale om en fordel, skal Kommissionen undersøge alle foranstaltninger, som anmeldes til den, i deres rette sammenhæng og tage hensyn til alle relevante elementer i den omtvistede transaktion (
44
).
82.
I den appellerede doms præmis 92 og 93 undersøgte Retten den sammenhæng, hvori de anmeldte foranstaltninger var vedtaget. Den fastslog bl.a., at VLT-aftalen og tillægget blev udarbejdet i den samme tidsperiode, at de tjente det samme formål (at øge OPAP’s markedsværdi med henblik på den kommende privatisering), og at de afgifter, som OPAP skulle betale for de to kategorier af enerettigheder, skulle betales samtidigt. På denne baggrund stadfæstede Retten Kommissionens konklusion, nemlig at det var hensigtsmæssigt og nødvendigt at behandle de anmeldte foranstaltninger samlet som en enkelt anmeldelse.
83.
Appellanterne har tilsyneladende ikke bestridt, at den økonomiske sammenhæng er relevant med henblik på at fastslå, om der er tale om en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. De har dog gjort gældende, at der skal foretages en markedsanalyse, inden der træffes afgørelse om, hvorvidt en fælles vurdering er hensigtsmæssig. Hvis en sådan markedsanalyse viser, at de anmeldte foranstaltninger tilhører to forskellige markeder, kan der nemlig ikke foretages en fælles vurdering af disse foranstaltninger, da det kan skjule en fordel, der følger af den ene af foranstaltningerne. Appellanterne har gjort gældende, at en fælles vurdering af VLT-aftalen og tillægget (der angiveligt berører to forskellige markeder) i den foreliggende sag vil give OPAP mulighed for at sænke sine priser på det konkurrenceprægede VLT-marked ved at kræve uforholdsmæssigt høje priser på det marked, der omfatter de af tillægget dækkede 13 hasardspil, hvor OPAP har enekoncession.
84.
Som Kommissionen har påpeget, er relevansen af en markedsafgrænsning i statsstøttesager først og fremmest begrænset til afgørelsen af, hvorvidt en bestemt foranstaltning fordrejer konkurrencen eller påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne (
45
). Desuden kan den spille en rolle ved afgørelsen af, hvorvidt en foranstaltning er selektiv (
46
). Ingen af disse to elementer i afgørelsen af, hvorvidt der var tale om statsstøtte efter artikel 107, stk. 1, TEUF, behandles i den anfægtede afgørelse.
85.
Desuden er appellanternes argumenter med hensyn til, hvorfor det i denne specifikke sag er vigtigt først at afgrænse markedet, ikke relevante.
86.
Hvis det antages, at OPAP, sådan som appellanterne har hævdet, kunne krydssubsidiere mellem de to angiveligt adskilte markeder, ville en sådan fremgangsmåde efter min opfattelse ikke have noget at gøre med en særskilt eller fælles vurdering af VLT-aftalen og tillægget. Hvad der kunne muliggøre en sådan fremgangsmåde, såfremt det blev bevist, er, at OPAP allerede har monopol hvad angår de 13 hasardspil, der er dækket af tillægget. Med andre ord er den pris, der betales for VLT-aftalen, uden tilknytning til OPAP’s mulighed for at opkræve uforholdsmæssigt høje priser ved driften af de 13 hasardspil, der er dækket af tillægget.
87.
Som Retten gjorde opmærksom på, har appellanterne dog ikke underbygget deres antagelse om, at OPAP efter behag kan øge priserne på de 13 hasardspil, som tillægget dækker. Som Kommissionen har gjort opmærksom på, er dette et spørgsmål om faktiske omstændigheder, hvorfor Domstolen ikke kan efterprøve det.
88.
Desuden har appellanterne gjort gældende, at den økonomiske sammenhæng skal defineres objektivt, og at medlemsstaterne ikke selv kan fortolke den sammenhæng, som en statsstøtte indgår i. Appellanterne har hævdet, at Grækenland anmeldte VLT-aftalen og tillægget samlet for at maksimere den offentlige indtægt.
89.
Dette argument må forkastes som åbenbart ugrundet. Som Kommissionen har påpeget, vil en medlemsstat nødvendigvis påvirke den sammenhæng, inden for hvilken foranstaltningerne er vedtaget, da den er foranstaltningernes ophavsmand. Det er medlemsstaten, der bestemmer, hvilke foranstaltninger den vil vedtage, og anmelder disse til Kommissionen. Derefter er det op til Kommissionen at vurdere de anmeldte foranstaltninger under hensyntagen til alle deres relevante elementer.
90.
Appellanterne har ikke fremsat andre retlige argumenter, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Rettens konklusion hvad angår den fælles vurdering af de anmeldte foranstaltninger. Jeg mener derfor, at også det tredje appelanbringende bør forkastes og som følge heraf appellen i sin helhed.
VI – Sagens omkostninger
91.
I henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Kommissionen og OPAP har nedlagt påstand herom, og appellanterne har tabt sagen.
VII – Forslag til afgørelse
92.
På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg, at der træffes følgende afgørelse:
»–
Appellen forkastes.
—
Club Hotel Loutraki AE, Vivere Entertainment AE, Theros International Gaming, Inc., Elliniko Casino Kerkyras, Casino Rodos og Porto Carras AE og Kazino AE betaler omkostningerne i forbindelse med denne appel, herunder de af Europa-Kommissionen og Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP) afholdte omkostninger.«
(
1
)   Originalsprog: engelsk.
(
2
)   Dom T-58/13 (EU:T:2015:1) (herefter »den appellerede dom«).
(
3
)   Kommissionens afgørelse C(2012) 6777 final vedrørende statsstøtte SA.33988 (2011/N) – Grækenland – regler for forlængelse af OPAP’s enerettigheder til at drive 13 hasardspil og tildeling af enelicens til drift af 35000 videolotteriterminaler for en periode på ti år (herefter »den anfægtede afgørelse«).
(
4
)   Rådets forordning af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT 1999, L 83, s. 1).
(
5
)   EUT 2015, L 248, s. 9.
(
6
)   Som affattet før Rådets forordning nr. 734/2013 af 22.7.2013, som ændrede forordning nr. 659/1999, trådte i kraft.
(
7
)   »Interesserede parter« defineres i artikel 1, litra h), i forordning nr. 659/1999 som »alle medlemsstater og personer, virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder, hvis interesser måtte være berørt af den tildelte støtte, herunder navnlig støttemodtageren, konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer«.
(
8
)   Jf. artikel 108, stk. 3, TEUF. Anmeldelsesordningen ledsages af en mulighed for, at interesserede parter kan klage over støtteforanstaltninger, der vedtages af en medlemsstat.
(
9
)   Kommissionen kan enten vedtage en afgørelse efter artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 659/1999, som i den foreliggende sag, hvorved den fastslår, at den anmeldte foranstaltning ikke udgør støtte, eller en afgørelse efter artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 659/1999, hvorved den fastslår, at den anmeldte foranstaltning udgør støtte, men er forenelig med det indre marked.
(
10
)   Fristen på to måneder stammer fra Domstolens praksis. Jf. dom af 11.12.1973, Lorenz (120/73, EU:C:1973:152). Den er senere blevet kodificeret i procedureforordningen, jf. artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 659/1999.
(
11
)   Dom af 2.4.2009, Bouygues og Bouygues Télécom mod Kommissionen (C-431/07 P, EU:C:2009:223, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).
(
12
)   Dom af 2.4.1998, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France (C-367/95 P, EU:C:1998:154, præmis 59). Jf., vedrørende en beskrivelse af denne (marginale) rolle, generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Kommissionen mod Kronoply og Kronotex (C-83/09 P, EU:C:2010:715, punkt 27-40).
(
13
)   Dom af 26.6.2008, SIC mod Kommissionen (T-442/03, EU:T:2008:228, præmis 222-225 og den deri nævnte retspraksis).
(
14
)   Dom af 12.9.2007, Olympiaki Aeroporia Ypiresies mod Kommissionen (T-68/03, EU:T:2007:253, præmis 43).
(
15
)   Dom af 19.5.1993, Cook mod Kommissionen (C-198/91, EU:C:1993:197), og af 15.6.1993, Matra mod Kommissionen (C-225/91, EU:C:1993:239). Jf. også dom af 24.5.2011, Kommissionen mod Kronoply og Kronotex (C-83/09 P, EU:C:2011:341, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
(
16
)   Jf. artikel 256 TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement. Jf. også kendelse af 5.2.2015, Grækenland mod Kommissionen (C-296/14 P, EU:C:2015:72, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
(
17
)   Kendelse af 5.2.2015, Grækenland mod Kommissionen (C-296/14 P, EU:C:2015:72, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
(
18
)   Dom af 13.6.2013, Ryanair mod Kommissionen (C-287/12 P, EU:C:2013:395, præmis 67-73).
(
19
)   Dom af 19.5.1993, Cook mod Kommissionen (C-198/91, EU:C:1993:197, præmis 22).
(
20
)   Dom af 2.4.2009, Bouygues og Bouygues Télécom mod Kommissionen (C-431/07 P, EU:C:2009:223, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).
(
21
)   Dom af 22.12.2008, British Aggregates mod Kommissionen (C-487/06 P, EU:C:2008:757, præmis 113 og den deri nævnte retspraksis).
(
22
)   Dom af 10.5.2005, Italien mod Kommissionen (C-400/99, EU:C:2005:275, præmis 47).
(
23
)   Dom af 13.6.2013, Ryanair mod Kommissionen (C-287/12 P, EU:C:2013:395, præmis 71).
(
24
)   Dom af 24.1.2013, 3F mod Kommissionen (C-646/11 P, EU:C:2013:36, præmis 31). Jf. også dom af 28.3.2012, Ryanair mod Kommissionen (T-123/09, EU:C:2012:164, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis).
(
25
)   Dom af 24.1.2013, 3F mod Kommissionen (C-646/11 P, EU:C:2013:36, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
(
26
)   Den appellerede doms præmis 49-51.
(
27
)   Uanset at det ikke er afklaret, fra hvilket tidspunkt den i artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 659/1999 fastsatte faktiske periode på to måneder skulle beregnes.
(
28
)   Dom af 13.6.2013, Ryanair mod Kommissionen (C-287/12 P, EU:C:2013:395, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis).
(
29
)   Dom af 20.3.1984, Tyskland mod Kommissionen (84/82, EU:C:1984:117, præmis 16), og af 10.5.2000, SIC mod Kommissionen (T-46/97, EU:T:2000:123, præmis 81, 87 og 92).
(
30
)   Jf. bl.a. dom af 22.9.2011, Belgien mod Deutsche Post m.fl. (C-148/09 P, EU:C:2011:603, præmis 83-87), af 25.11.2014, Ryanair mod Kommissionen (T-512/11, EU:T:2014:989, præmis 106), og af 9.9.2010, British Aggregates m.fl. mod Kommissionen (T-359/04, EU:T:2010:366, præmis 102).
(
31
)   Jf. bl.a. dom af 3.5.2001, Portugal mod Kommissionen (C-204/97, EU:C:2001:233, præmis 40 og 49), af 10.7.2012, Smurfit Kappa Group mod Kommissionen (T-304/08, EU:T:2012:351, præmis 97), og af 7.11.2012, CBI mod Kommissionen (T-137/10, EU:T:2012:584, præmis 309). Jf. desuden dom af 15.9.1998, BP Chemicals mod Kommissionen (T-11/95, EU:T:1998:199, præmis 188-193).
(
32
)   Den appellerede dom, præmis 45-53.
(
33
)   Den appellerede dom, præmis 59.
(
34
)   Den appellerede dom, præmis 61 og 62.
(
35
)   Dom af 13.3.1985, Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen (296/82 og 318/82, EU:C:1985:113, præmis 19). Jf. også generaladvokat Lenz’ forslag til afgørelse Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France (C-367/95 P, EU:C:1997:249, punkt 54 og den deri nævnte retspraksis).
(
36
)   Dom af 13.3.1985, Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen (296/82 og 318/82, EU:C:1985:113).
(
37
)   Dom af 2.12.2009, Kommissionen mod Irland m.fl. (C-89/08 P, EU:C:2009:742, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis).
(
38
)   Dette kriterium bestod i at fastlægge »nettonutidsværdien« af de enerettigheder, som indrømmes ved VLT-aftalen og tillægget, under hensyntagen til en rimelig markedsforrentning til OPAP, idet denne værdi sammenlignes med det vederlag, OPAP betaler for enerettighederne.
(
39
)   Den anvendte metode var metoden med »diskonterede pengestrømme«, og beregningen blev foretaget på grundlag af de forventede indtægter og udgifter fra den fremtidige drift af de forskellige spil og de frie pengestrømme, som genereres af disse spil. Kommissionen anførte også, at denne værdi var afhængig af, hvilken diskonteringsfaktor der blev anvendt.
(
40
)   Jf., vedrørende en kritik af fremgangsmåden med omvendt rækkefølge af bedømmelserne, generaladvokat Bots forslag til afgørelse Philips Lighting Poland og Philips Lighting mod Rådet (C-511/13 P, EU:C:2015:206, punkt 49-67).
(
41
)   Dom af 27.2.2014, Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen (C-132/12 P, EU:C:2014:100, præmis 45).
(
42
)   Domme af 22.11.2007, Spanien mod Lenzing (C-525/04 P, EU:C:2007:698, præmis 31), og Sniace mod Kommissionen (C-260/05 P, EU:C:2007:700, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
(
43
)   Dom af 5.6.2012, Kommissionen mod EDF (C-124/10 P, EU:C:2012:318, præmis 78 og den deri nævnte retspraksis), og af 24.7.2003, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003:415, præmis 84 og den deri nævnte retspraksis).
(
44
)   Dom af 13.9.2010, Grækenland mod Kommissionen (T-415/05, T-416/05 og T-423/05, EU:T:2010:386, præmis 172 og den deri nævnte retspraksis).
(
45
)   Dom af 8.9.2011, Kommissionen mod Nederlandene (C-279/08 P, EU:C:2011:551, præmis 131 og den deri nævnte retspraksis).
(
46
)   Dom af 8.11.2001, Adria-Wien Pipeline og Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C-143/99, EU:C:2001:598, præmis 41).