Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 19. marca 2026(1)
Zadeva C‑842/24
DNO Yemen AS
proti
Petrolin Trading Limited,
MOE Oil & Gas Yemen Limited,
The Ministry of Oil and Minerals (of The Republic of Yemen),
Yemen Oil & Gas Corporation/The Yemen Company,
Dove Energy Limited, likvidirana
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija))
„ Predhodno odločanje – Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi glede na razmere v Jemnu – Prepoved posrednega dajanja sredstev na razpolago osebam, subjektom ali organom, za katere veljajo ukrepi – Dajanje sredstev na razpolago javnim subjektom, na katere se ukrepi ne nanašajo, vendar nanje vplivajo osebe, za katere ukrepi veljajo “
I.      Uvod
1.        Omejevalni ukrepi Evropske unije proti fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom imajo v sedanjih geopolitičnih razmerah osrednjo vlogo v okviru skupne zunanje in varnostne politike (SZVP). Ker se ti ukrepi običajno izvajajo z uredbo, ki jo sprejme Svet na podlagi člena 215 PDEU, se neposredno uporabljajo v pravnem redu držav članic in so zavezujoči za vse njihove organe, vključno z nacionalnimi sodišči. To velja med drugim za Uredbo (EU) št. 1352/2014(2), na katero se nanaša ta zadeva.
2.        Prepoved neposrednega ali posrednega dajanja sredstev ali gospodarskih virov na razpolago nekaterim osebam, subjektom ali organom iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 je med omejevalnimi ukrepi, ki se običajno sprejmejo. Ta prepoved lahko vpliva na pogodbene obveznosti, vključno s tistimi, ki so bile predmet arbitražne odločbe. Tako je ozadje obravnavane zadeve.
3.        Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija), ki je predložitveno sodišče, v okviru tožbe zoper arbitražno odločbo, ker naj bi njena izvršitev pomenila dajanje sredstev na razpolago, ki je prepovedano s členom 2(2) Uredbe št. 1352/2014, Sodišču postavlja tri vprašanja za predhodno odločanje, da bi se v bistvu natančneje določili na eni strani obseg te prepovedi ter na drugi strani dokazni standard, ki se zahteva za uporabo navedene prepovedi, in porazdelitev tega dokaznega bremena.
II.    Pravni okvir
A.      Mednarodno pravo
4.        Varnostni svet Združenih narodov je 26. februarja 2014 na svoji 7119. seji sprejel Resolucijo 2140(2014). V tej resoluciji je navedeno:
„Varnostni svet,
[…]
ponovno potrjuje svojo odločno zavezanost enotnosti, suverenosti, neodvisnosti in ozemeljski celovitosti Jemna,
[…]
izraža zaskrbljenost zaradi političnih, gospodarskih, humanitarnih in varnostnih problemov, vključno z nasiljem, s katerimi se spopada Jemen,
[…]
meni, da razmere v Jemnu ogrožajo mednarodni mir in varnost v regiji,
v skladu s poglavjem VII Ustanovne listine Združenih narodov[(3)],
[…]
11.      določa, da morajo vse države članice za začetno obdobje enega leta od sprejetja te resolucije nemudoma zamrzniti sredstva, drugo finančno premoženje in gospodarske vire na njihovem ozemlju, ki so v lasti ali pod neposrednim ali posrednim nadzorom oseb ali subjektov, uvrščenih na seznam […], ali katere koli osebe ali subjekta, ki deluje v njihovem imenu ali po njihovih navodilih, ali katerega koli subjekta, ki je v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom, ter določa tudi, da morajo vse države članice zagotoviti, da njihovi državljani ali katera koli oseba ali subjekt, ki se nahaja na njihovem ozemlju, tem osebam ali subjektom ne dajo na razpolago sredstev, finančnega premoženja ali gospodarskih virov oziroma ne omogočijo, da bi od njih imeli koristi;
[…].“
B.      Pravo Unije
1.      Uredba št. 1352/2014
5.        Člen 2 Uredbe št. 1352/2014(4) določa:
„1.      Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri katerih koli fizičnih ali pravnih oseb, subjektov ali organov s seznama iz Priloge I k tej uredbi, ki jim pripadajo, so v njihovi lasti, z njimi razpolagajo ali jih nadzorujejo.
2.      Fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom, uvrščenim na seznam iz Priloge I, se ne sme neposredno niti posredno dajati na razpolago sredstev ali gospodarskih virov niti ne smejo od njih imeti koristi“.[(5)]
6.        Člen 3(1) te uredbe določa:
„Priloga I vsebuje seznam fizičnih ali pravnih oseb, subjektov in organov, za katere Odbor za sankcije [Varnostnega sveta Združenih narodov(6)] določi, da sodelujejo pri dejanjih, ki ogrožajo mir, stabilnost ali varnost v Jemnu […]“
7.        Člen 11 navedene uredbe določa:
„1.      Zamrznitev sredstev in gospodarskih virov ali odklonitev dajanja sredstev ali gospodarskih virov na razpolago, storjena v dobri veri, da je tako dejanje v skladu s to uredbo, ne povzroči nikakršne odgovornosti fizične ali pravne osebe ali subjekta ali organa, ki tako dejanje opravi, ali njegovih direktorjev ali zaposlenih, razen če se dokaže, da je bila zamrznitev ali zadržanje sredstev in gospodarskih virov posledica malomarnosti.
2.      Če fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi niso vedeli in niso imeli utemeljenega razloga za sum, da bi lahko s svojimi dejanji kršili prepovedi iz te uredbe, za taka dejanja niso odgovorni.“
8.        Seznam iz Priloge I k tej isti uredbi se ujema s seznamom iz Priloge k Sklepu 2014/932. V različici, ki se ratione temporis uporablja za spor o glavni stvari, je bilo na teh seznamih šest fizičnih oseb, ki so pripadniki hutijevskega gibanja ali so z njim povezane. Nato so bili na ta seznam dodani ne le imena še drugih oseb,(7) ampak tudi hutijevsko gibanje v celoti.(8)
2.      Smernice o omejevalnih ukrepih
9.        Točka 55b Smernic za izvajanje in ocenjevanje omejevalnih ukrepov (sankcij) v okviru skupne zunanje in varnostne politike EU(9) (v nadaljevanju: Smernice o omejevalnih ukrepih)(10) določa:
„Pri oceni, ali je pravna oseba ali subjekt pod nadzorom druge osebe ali subjekta, bodisi samostojnim nadzorom ali nadzorom v dogovoru z drugim delničarjem ali drugo tretjo stranjo, se med drugim lahko upoštevajo naslednja merila[…]:
[…]
(d)      imeti pravico do izvajanja prevladujočega vpliva nad pravno osebo ali subjektom v skladu z dogovorom, sklenjenim s to pravno osebo ali subjektom, ali v skladu z določbo v statutu tega podjetja, kadar zakonodaja, ki ureja tako pravno osebo ali subjekt, to dopušča;
(e)      imeti pristojnost za izvajanje pravice do izvajanja prevladujočega vpliva iz točke (d) in ne biti lastnik te pravice[…];
(f)      imeti pravico uporabljati vsa premoženjska sredstva pravne osebe ali subjekta ali del teh sredstev;
[…]
Če je katero od teh meril izpolnjeno, se šteje, da je pravna oseba ali subjekt pod nadzorom druge osebe ali subjekta, razen če ni mogoče dokazati nasprotnega za vsak posamezni primer.“
10.      Točka 55d navedenih smernic določa:
„Če se v skladu z navedenimi merili ugotovi lastništvo ali nadzor, se dajanje sredstev ali gospodarskih virov na razpolago pravnim osebam ali subjektom, ki niso na seznamu in jih ima oseba ali subjekt s seznama v lasti ali pa jih nadzoruje, načeloma šteje za posredno dajanje sredstev ali gospodarskih virov na razpolago osebi ali subjektu s seznama, razen če je glede na posamezen primer z uporabo analize tveganja in ob upoštevanju vseh ustreznih okoliščin, vključno s spodaj navedenimi merili, mogoče upravičeno ugotoviti, da zadevna oseba ali subjekt s seznama ne bo uporabil zadevnih sredstev ali gospodarskih virov oziroma da mu ti ne bodo namenjeni.
Med drugim je treba upoštevati naslednja merila:
(a)      datum in naravo pogodbenih razmerij med zadevnimi subjekti (na primer prodajne ali nakupne pogodbe ali pogodbe o delitvi dobička);
(b)      pomen sektorja dejavnosti subjekta, ki ni na seznamu, za subjekt s seznama;
(c)      značilnosti sredstev ali gospodarskih virov, ki se dajo na razpolago, vključno z njihovo morebitno uporabo v praksi s strani subjekta s seznama in z možnostjo njihovega prenosa temu subjektu[;]
[…].“
11.      Točka 55e teh smernic določa:
„Treba je opozoriti, da lahko posredno dajanje sredstev ali gospodarskih virov na razpolago osebam ali subjektom s seznama vključuje tudi dajanje teh sredstev ali virov na razpolago osebam ali subjektom, ki jih subjekti s seznama nimajo v lasti ali jih ne nadzorujejo.“
C.      Francosko pravo
12.      V skladu s členom 1518 code de procédure civile (zakonik o civilnem postopku) je „[z]oper odločbo, izdano v Franciji na področju mednarodne arbitraže, […] mogoče vložiti le ničnostno tožbo“.
13.      V skladu s členom 1520, točka 5, tega zakonika je „[n]ičnostno tožbo […] mogoče
vložiti le, če: […] je priznanje ali izvršitev arbitražne odločbe v nasprotju z mednarodnim javnim redom“.
14.      V skladu s sodno prakso predložitvenega sodišča mora sodišče, ki odloča o razglasitvi ničnosti, konkretno preučiti, ali vključitev arbitražne odločbe v francoski pravni red resno krši mednarodni javni red.(11)
15.      V skladu s členom 1527, drugi odstavek, istega zakonika „[z]avrnitev ničnostne tožbe pomeni priznanje izvršljivosti arbitražne odločbe ali tistih določb arbitražne odločbe, za katere je sodišče menilo, da niso sporne“.
III. Spor o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
16.       Ministrstvo za nafto in rude Jemenske republike (v nadaljevanju: ministrstvo) in družba Yemen Oil and Gas Corporation (v nadaljevanju: družba YOGC), ki je v celoti v lasti Jemenske države, sta z družbami DNO Yemen AS (v nadaljevanju: DNO), Petrolin Trading (v nadaljevanju: Petrolin), MOE Oil & Gas Yemen (v nadaljevanju: MOE) in Dove Energy sklenila sporazume o izkoriščanju in delitvi proizvodnje nafte in zemeljskega plina, ki vsebujejo arbitražno klavzulo.
17.      Družbe DNO, Petrolin, MOE in Dove Energy so leta 2014 izrazile željo, da bi odstopile od teh sporazumov. Ministrstvo in družba YOGC sta leta 2015 začela arbitražni postopek pod okriljem Mednarodne trgovinske zbornice in z arbitražno odločbo, izdano 15. julija 2019 v Parizu, je bilo družbam DNO, Petrolin in MOE naloženo, naj jima plačajo odškodnino (v nadaljevanju: arbitražna odločba).
18.      Družbe DNO, Petrolin in MOE so pri cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu, Francija) vložile tožbo, v kateri so med drugim trdile, da je ta arbitražna odločba v nasprotju z mednarodnim javnim redom, ker bi bila lahko z njeno izvršitvijo sredstva posredno dana na razpolago fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom, uvrščenim na seznam iz Priloge I k Uredbi št. 1352/2014 (v nadaljevanju: osebe, uvrščene na seznam) v smislu člena 2(2) te uredbe.
19.      Leta 2014 se je namreč konflikt v Jemnu med vlado, ki jo priznava mednarodna skupnost (v nadaljevanju: legitimna vlada), in hutijevskim gibanjem zaostril, potem ko so hutijevci prevzeli nadzor nad Sano, glavnim mestom države. Leta 2015 je mednarodna koalicija posredovala v podporo legitimni vladi, ki ima začasni sedež v Adenu (Jemen). Konflikt ter posledična „razcepitev“ jemenskega gospodarstva in družbe sta privedla do vzpostavitve vzporednih struktur upravljanja: hutijevci uporabljajo obstoječe institucionalne infrastrukture v Sani,(12) medtem ko se legitimna vlada opira na razvoj novih institucionalnih zmogljivosti.(13)
20.      Cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) je s sodbo z dne 5. oktobra 2021 zavrnilo tožbo, ki so jo vložile družbe DNO, Petrolin in MOE, z obrazložitvijo, da je treba preverjanje, ki ga mora opraviti na podlagi člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014, opraviti glede na položaj, ki se presoja na dan, ko sodišče odloča, ter da mora temeljiti na resnih, natančnih in skladnih indicih, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti neupoštevanje tega sistema sankcij.
21.      V obravnavani zadevi je to sodišče štelo, da je treba za to, da se dejanje opredeli kot posredno dajanje na razpolago, dokazati, da ministrstvo in družba YOGC dejansko delujeta „v imenu, pod nadzorom ali po navodilih“ oseb, uvrščenih na seznam, in da nameravata sredstva uporabljati v njihovo korist. V zvezi s tem se je oprlo na merila, navedena v točki 55b Smernic o omejevalnih ukrepih.
22.      Cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) je v zvezi s tem ugotovilo, prvič, da nobeden od predloženih dokazov ne potrjuje, da ministrstvo, ki zastopa legitimno vlado, ki jo priznava mednarodna skupnost ter jo podpirata Svetovna banka in Mednarodni denarni sklad (MDS), deluje pod nadzorom ali po navodilih oseb, uvrščenih na seznam, medtem ko oboroženi konflikt v Jemnu poteka v glavnem med to vlado in hutijevci.
23.      Drugič, to sodišče je ugotovilo, da čeprav je iz elementov, predloženih za razpravo, razvidno, da nadzor nad družbo YOGC zatrjujeta tako legitimna vlada kot hutijevsko gibanje – pri čemer je ta položaj v postopku v glavni stvari opredeljen kot „konkurenčni vpliv“ – nikakor ni dokazano, da ti stranki delujeta usklajeno in da je družba YOGC pod nadzorom tega gibanja. V zvezi s tem se je oprlo na dopis predsednika legitimne vlade z dne 23. avgusta 2015, naslovljen na tuje naftne družbe, v katerem jih je ta pozval, naj se pogajajo le z osebami, ki imajo pooblastilo legitimne vlade, in jim sporočil, da je treba vse odločitve, imenovanja in smernice, ki so jih hutijevske milice februarja 2015 izdale za ministrstvo ter organe in organizacije, povezane s tem ministrstvom, šteti za nične in neveljavne, da se ne smejo uporabljati in, nazadnje, da tuji gospodarski subjekti ne smejo nakazati nobenih zneskov, dolgovanih državi, dokler niso obveščeni o kraju in uri nakazila.
24.      Poleg tega je ugotovilo, da okoliščini, da je, prvič, na uradnem spletnem mestu družbe YOGC, ki je lahko bilo ponarejeno, omenjeno ime hutijevskega ministra in da je, drugič, v poročilu jemenske tiskovne agencije Saba omenjeno srečanje, ki je potekalo v navzočnosti hutijevskega predsednika vlade – in na katerem je izvršni direktor družbe YOGC imel kratko predstavitev med drugim o programu omejevanja porabe nafte, dizelskega goriva in domačega plina na ravni sekretariata glavnega mesta in guvernatov pod nadzorom hutijevcev – nista dovolj za ugotovitev prevzema nadzora nad družbo YOGC.
25.      Nazadnje je poudarilo, da neobstoj povezave na spletno mesto družbe YOGC z uradnega spletnega mesta legitimne vlade (dostopnega na naslovu www.mom-ye.com) in dejstvo, da je za to spletno mesto uporabljeno nekdanje vladno domensko ime (www.mom-gov.ye), ki ga uporabljajo hutijevci, ki so se polastili nekdanjega vladnega spletnega mesta, ne omajeta dejstva, da tudi legitimna vlada zatrjuje, da ima nadzor nad družbo YOGC.
26.      Republika Jemen, ki jo zastopa ministrstvo, je marca 2022 vložila zahtevo za izvršitev arbitražne odločbe pri okrajnem sodišču v Oslu (Norveška), to pa je družbi DNO naložilo plačilo dolgovane odškodnine, ker je razsodilo, da je ta odločba izvršljiva. Ta odločba je postala pravnomočna 4. novembra 2023.
27.      Družba DNO je 4. decembra 2023 ministrstvu nakazala neto znesek, dolgovan na podlagi arbitražne odločbe. Družba YOGC je z dopisom z dne 13. decembra 2022 na zahtevo družbe DNO potrdila, da je prenesla vse svoje pravice na podlagi te arbitražne odločbe, in izjavila, da ne namerava zahtevati zneskov, ki so ministrstvu že bili plačani.
28.      Družbi DNO in Petrolin sta pri predložitvenem sodišču vložili pritožbo oziroma nasprotno pritožbo zoper sodbo cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu). Ti družbi sta v utemeljitev pritožb, ki sta temeljili na resni kršitvi mednarodnega javnega reda, v bistvu trdili, da je cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) storilo napako, prvič, ker se je omejilo na preučitev, ali družba YOGC ni v lasti ali pod nadzorom oseb, uvrščenih na seznam, in drugič, ker ni preverilo, ali bodo – oziroma ali bodo lahko – z izvršitvijo zadevne arbitražne odločbe tem osebam dana na razpolago sredstva.
29.      V zvezi s tem predložitveno sodišče, na prvem mestu, opozarja na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero ima izraz „[…] dajati na voljo“ širok pomen,(14) in na preventivni namen omejevalnih ukrepov.(15)
30.      Na drugem mestu, to sodišče poudarja, da se osrednje vprašanje, ki se postavlja v tej zadevi, nanaša na merila, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti obstoj posrednega dajanja sredstev na razpolago osebam, uvrščenim na seznam, ker so bili na podlagi arbitražne odločbe(16) plačani zneski, dolgovani ministrstvu in družbi YOGC, pri čemer ministrstvo in družba YOGC nista subjekta, uvrščena na seznam. Poleg tega ugotavlja, da se zaradi dejanskih razmer, ob upoštevanju negotovega političnega položaja v Jemnu, postavljajo vprašanja glede dokaznega bremena.
31.      V teh okoliščinah je Cour de cassation (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je treba člen 2(2) Uredbe [št. 1352/2014] ob upoštevanju smernic [o omejevalnih ukrepih] razlagati tako, da je mogoče posredno dajanje sredstev na razpolago razumeti kot dajanje sredstev na razpolago javnim subjektom, na katere se omejevalni ukrepi ne nanašajo, če je dokazano, da osebe, na katere se nanašajo ti ukrepi, v teh subjektih izvajajo vpliv, ki je konkurenčen vplivu legitimne vlade, na katero se ti ukrepi ne nanašajo?
2.      Ali je treba, če se ugotovi obstoj tega konkurenčnega vpliva, člen 2(2) Uredbe [št. 1352/2014] razlagati tako, da se za subjekte, ki se jim sredstva dajo na razpolago, domneva, da jih nadzirajo osebe, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi? Če je odgovor pritrdilen, ali ta domneva dopušča nasprotni dokaz? Ali je v zvezi s tem upoštevna okoliščina, da legitimna vlada, na katero se omejevalni ukrepi ne nanašajo, ne sodeluje z osebami, na katere se nanašajo ti ukrepi?
3.      Če na podlagi dokazov, predloženih nacionalnemu sodišču, ni mogoče presoditi, ali odločilni vpliv v subjektu, ki so mu sredstva dana na razpolago, pripada legitimni vladi ali osebam, na katere se nanašajo sankcije, ali zgolj razumno tveganje, da bodo te zadnje osebe na koncu imele korist od vseh ali dela teh sredstev, zadostuje za uporabo sankcij?“
32.      Pisna stališča so predložili družba DNO, ministrstvo, francoska, italijanska in nizozemska vlada ter Evropska komisija. Obravnave 19. novembra 2025 so se udeležile iste stranke, razen italijanske in nizozemske vlade.
IV.    Analiza
A.      Prvo vprašanje za predhodno odločanje
1.      Uvodne ugotovitve
33.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(2) Uredbe št. 1352/2014 razlagati tako, da se nanaša na nakazilo sredstev na podlagi arbitražne odločbe javnemu subjektu, ki ni uvrščen na seznam, če se dokaže, da konkurenčni vpliv v tem subjektu izvajajo tako osebe, uvrščene na seznam, kot subjekt, ki ni uvrščen na seznam.
34.      Uvodoma ugotavljam, da se to vprašanje ne nanaša izrecno na pojem „nadzor“ v smislu, v katerem se ta izraz razume v okviru omejevalnih ukrepov. Vendar je iz obrazložitve predložitvene odločbe razvidno, da vprašanja predložitvenega sodišča izhajajo iz odločbe cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu). To je namreč ob opiranju na točki 55b in 55d Smernic o omejevalnih ukrepih, ki se nanašata na pojem „nadzor“, menilo, da konkurenčni vpliv(17) ne spada na področje uporabe člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014, saj je upoštevno merilo v smislu te določbe v bistvu obstoj nadzora, ki ga nad prejemnikom sredstev izvajajo osebe, uvrščene na seznam. Poleg tega se je predložitveno sodišče v prvem vprašanju izrecno sklicevalo na te smernice.
35.      V okviru analize tega vprašanja bom torej najprej na kratko spomnil na sodno prakso v zvezi s široko razlago pojma „neposredno in posredno dajanje na razpolago“. Nato bom v zvezi s tem pojmom pojasnil upoštevnost obstoja – in neobstoja – nadzora. Nazadnje bom pokazal, da tudi brez nadzora obstoj konkurenčnega vpliva lahko zadostuje za ugotovitev, da so bila sredstva dana na razpolago posredno v smislu člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014.
2.      Neposredno ali posredno dajanje sredstev na razpolago: širok pomen
36.      Iz sodbe Möllendorf izhaja, da uporaba izraza „neposredno ali posredno“ potrjuje, da je prepoved dajanja sredstev na razpolago opredeljena izrazito široko. Prav tako in kot je opozorilo predložitveno sodišče, ima izraz „dajanje na razpolago“ širok pomen in ne gre za posebno pravno opredelitev, ampak vključuje vsa dejanja, za katera je na podlagi veljavnega nacionalnega prava potrebna izvršitev, da bi oseba dejansko pridobila pravico do popolnega razpolaganja z zadevnim premoženjem.(18)
37.      V zadevi, v kateri je bila izdana sodba Afrasiabi in drugi, je Sodišče posebej obravnavalo pojem „posredno dajanje na razpolago“ v okviru dobave in namestitve gospodarskega vira pri subjektu, ki ni bil uvrščen na seznam in ga je vodila oseba, ki ni bila uvrščena na seznam, vendar je kljub temu delovala v korist subjekta, uvrščenega na seznam.(19)
38.      V tem okviru je Sodišče najprej ugotovilo,(20) da je tudi delovanje v imenu, pod nadzorom ali po navodilih
uvrščene osebe, pogoj, ki upravičuje uvrstitev na seznam oseb, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi.(21) Sodišče je nato pojasnilo, da je ta pogoj upošteven tudi za presojo prepovedi posrednega dajanja sredstev na razpolago.(22) Nazadnje, Sodišče je štelo za upošteven tudi namen uporabljati zadevno sredstvo v korist osebe, uvrščene na seznam.(23)
39.      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se je cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) oprlo na te elemente.(24) Potem ko je ugotovilo, da ti elementi niso podani, je torej štelo, da v obravnavani zadevi prepovedi iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 ni mogoče uporabiti.
40.      Vendar elementi, navedeni v sodbi Afrasiabi in drugi, po mojem mnenju ne morejo sestavljati izčrpnega seznama okoliščin, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti posredno dajanje sredstev na razpolago. Kot je namreč Sodišče izrecno navedlo, gre za primerne elemente.  Vsaka drugačna razlaga bi bila v nasprotju s širokim pomenom pojma „dajanje sredstev na razpolago“.
41.      Vendar je treba ta široki pomen umestiti v kontekst nujnosti, da se dosežejo cilji iz Uredbe št. 1352/2014 ter da se zagotovi učinkovitost v njej določenih omejevalnih ukrepov in prepreči vsakršno tveganje izogibanja.(25)
42.      V zvezi s tem je iz preambule Resolucije 2140(2014) in uvodne izjave 5 Uredbe št. 1352/2014 razvidno, da je namen omejevalnih ukrepov, ki so predmet obravnavane zadeve, odpraviti posebno grožnjo, ki jo razmere v Jemnu predstavljajo za mednarodni mir in varnost v regiji. V skladu s členom 3 te uredbe Priloga I k tej uredbi vsebuje seznam fizičnih ali pravnih oseb, subjektov in organov, za katere Odbor za sankcije določi, da sodelujejo pri dejanjih, ki ogrožajo mir, stabilnost ali varnost v Jemnu. Podobno kot večina omejevalnih ukrepov, ki jih je sprejela Unija, so zadevni ukrepi preventivni v smislu, da se želijo z njimi preprečiti tovrstna dejanja.(26)
43.      Zato je namen prepovedi dajanja sredstev na razpolago preprečiti vsakršno uporabo sredstev za opravljanje ali podpiranje dejavnosti, ki ogrožajo mir, varnost ali stabilnost v Jemnu.(27) Razlaga, da je ta prepoved omejena izključno na primere posedovanja ali nadzora, pa bi bila v nasprotju s tem ciljem. Ta prepoved lahko zajema tudi druge položaje.
44.      Zdi se, da novejša sodna praksa potrjuje ta pristop. Na prvem mestu, Sodišče je v sodbi SH pojasnilo, da je za to, da se za sredstva lahko šteje, da so bila posredno dana na razpolago osebi, uvrščeni na seznam, potrebno, da so lahko prenakazana tej osebi ali da ima ta oseba pravico do razpolaganja s temi sredstvi zlasti glede na obstoj pravnih ali finančnih povezav med prejemnikom sredstev in tako osebo(28).
45.      Na drugem mestu, Sodišče je v sodbi E in F ugotovilo, da je širok pomen pojma „dajanje na razpolago“ neodvisen od tega, ali obstaja ali ne povezava med osebo, ki daje sredstva na razpolago, in njihovim prejemnikom.(29) Seveda drži, da je predložitveno sodišče v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, spraševalo, ali se prepoved dajanja na razpolago nanaša na to, da član subjekta, uvrščenega na seznam, ki sam ni uvrščen na seznam, posreduje sredstva temu subjektu.(30) Kljub temu menim, da je treba tako načelno ugotovitev Sodišča, ker je v skladu s širokim pomenom te prepovedi, razširiti na neobstoj formalnih razmerij med osebo, ki daje sredstva na razpolago, in prejemnikom sredstev.
3.      Upoštevnost obstoja nadzora
46.      Zdi se, da se je cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) med merili, ki jih je Sodišče navedlo v sodbi Afrasiabi in drugi, pri ugotavljanju obstoja posrednega dajanja sredstev na razpolago oprlo zlasti na nadzor, ki ga nad prejemnikom sredstev izvajajo osebe, uvrščene na seznam, ob upoštevanju točk 55b in 55d Smernic o omejevalnih ukrepih. Zato je treba pojasniti upoštevnost tega merila.
47.      Točka 55d teh smernic določa, da če se glede na merila, navedena v točki 55b teh smernic, ugotovi nadzor, se dajanje sredstev na razpolago osebam, ki niso uvrščene na seznam in jih ima oseba, uvrščena na seznam, v lasti ali pa jih nadzoruje, načeloma šteje za posredno dajanje sredstev na razpolago osebi, uvrščeni na seznam.
48.      Vendar čeprav navedene smernice nimajo zavezujočega pravnega učinka,(31) menim, da je treba upoštevati tudi točko 55e, ki je cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) ni omenilo, kot je trdila družba DNO.
49.      V skladu s to točko se prepoved posrednega dajanja sredstev na razpolago osebam, uvrščenim na seznam, uporablja tudi, če ni razmerja lastništva ali nadzora med temi osebami, uvrščenimi na seznam, in prejemnikom sredstev.(32)
50.      Tako je na podlagi obstoja nadzora v bistvu mogoče domnevati, da so bila sredstva posredno dana na razpolago. Če nadzora ni, je treba to vprašanje presojati za vsak primer posebej.
51.      Po mojem mnenju je taka razlaga v skladu s sodbo Afrasiabi in drugi, kot je razložena v točki 40 teh sklepnih predlogov, ter poznejšo sodno prakso, navedeno v točkah 44 in 45 teh sklepnih predlogov.
52.      Zato nacionalno sodišče ne more ugotoviti, da se prepoved iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 ne uporablja zgolj zato, ker neposrednega prejemnika sredstev ne nadzirajo osebe, uvrščene na seznam, v smislu točke 55b Smernic o omejevalnih ukrepih. Nasprotno, preučiti mora, ali so ta sredstva lahko prenakazana takim osebam oziroma ali imajo te pravico do razpolaganja s temi sredstvi.(33) Ta preučitev je odvisna od dokazov, ki jih ima na voljo nacionalno sodišče, kot so dokazi, navedeni v točkah 19 in od 23 do 25 teh sklepnih predlogov.
4.      Konkurenčni vpliv
53.      Ob upoštevanju zgornjih preudarkov je treba ugotoviti, da lahko prepoved iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 vključuje nakazilo sredstev subjektu, ki ni uvrščen na seznam, kadar se dokaže, da osebe, uvrščene na seznam, nanj izvajajo vpliv, ki je konkurenčen vplivu subjekta, ki ni uvrščen na seznam. Kot so namreč v bistvu trdile italijanska in nizozemska vlada ter Komisija, mora ta prepoved veljati za vse dejanske položaje, ki osebam, uvrščenim na seznam, omogočajo dostop do zadevnih sredstev.
54.      Sodba Petropars Iran in drugi/Svet(34), na katero se sklicuje francoska vlada, ne more omajati te ugotovitve. Zadeva, v kateri je bila izdana ta sodba, se je namreč nanašala na skupno lastništvo kapitala podjetja s strani subjekta, uvrščenega na seznam, in subjekta, ki ni bil uvrščen na seznam. V tem kontekstu je Splošno sodišče ugotovilo, da ni v interesu delničarjev, ki niso uvrščeni na seznam, da bi delničarju, uvrščenemu na seznam, pomagali izvajati pritisk na njihovo skupno hčerinsko družbo, da bi se izognil učinku le njemu namenjenih omejevalnih ukrepov. Splošno sodišče je tudi poudarilo, da lahko v takem primeru obstoj skupnega nadzora subjektu, uvrščenemu na seznam, prepreči izvajanje pritiska na njegovo hčerinsko družbo, da bi se izognil učinku le njemu namenjenih omejevalnih ukrepov.(35)
55.      V obravnavani zadevi pa ne gre za skupno lastništvo kapitala družbe YOGC, ampak za dejanski vpliv, katerega izvajanje v kontekstu državljanske vojne zatrjujejo tako hutijevci kot legitimna vlada. Zaradi tega konkurenčnega vpliva na družbo YOGC torej po mojem mnenju ni mogoče izključiti, da bi se sredstva lahko nakazala hutijevcem ali da bi imeli ti pravico do razpolaganja z njimi v smislu sodbe SH,(36) kar mora preveriti predložitveno sodišče.
56.      Zato predlagam, naj se na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 2(2) Uredbe št. 1352/2014 razlagati tako, da lahko nakazilo sredstev na podlagi arbitražne odločbe subjektu, na katerega izvajajo konkurenčni vpliv tako osebe, uvrščene na seznam, kot subjekt, ki ni uvrščen na seznam, spada na področje uporabe te določbe, če je ta sredstva mogoče prenakazati tem osebam ali če imajo te osebe pravico do razpolaganja z njimi.
B.      Tretje vprašanje za predhodno odločanje
57.      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem za predhodno odločanje, ki ga je treba preučiti pred drugim vprašanjem, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(2) Uredbe št. 1352/2014 razlagati tako, da razumno tveganje, da bodo osebe, uvrščene na seznam, imele koristi od vseh ali dela sredstev, ki bodo na podlagi arbitražne odločbe nakazana subjektu, ki ni uvrščen na seznam, povzroči uporabo prepovedi iz te določbe.
58.      Naj spomnim, da se to vprašanje postavlja v okviru razveljavitve arbitražne odločbe, s katero je bilo družbam DNO, Petrolin in MOE naloženo, naj ministrstvu in družbi YOGC nakažejo sredstva. Poleg tega v tej arbitražni odločbi ni bilo preučeno, ali je to nakazilo v nasprotju z Uredbo št. 1352/2014 ali Resolucijo 2140(2014). Predložitvenemu sodišču torej ni treba preveriti, ali bi morale družbe DNO, Petrolin in MOE zadržati sredstva, ampak mora ugotoviti, ali je treba ob upoštevanju dokazov, ki jih ima na voljo, navedeno arbitražno odločbo razveljaviti, ker je njena izvršitev v nasprotju z mednarodnim javnim redom. Dokazni standard, ki se zahteva za ugotovitev, da se uporablja prepoved dajanja sredstev na razpolago v smislu člena 2(2) te uredbe, je torej treba določiti z vidika nacionalnega sodišča v okviru ničnostne tožbe.
59.      Ta standard se namreč lahko razlikuje glede na kontekst take presoje. Zato menim, da je koristno razlikovati med dokaznim standardom, ki se zahteva v okviru tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe, kot v obravnavani zadevi, dokaznim standardom, ki se zahteva od gospodarskega subjekta za presojo, ali obstaja tveganje, da transakcija krši člen 2(2) Uredbe št. 1352/2014, in dokaznim standardom, ki se zahteva od Sveta za naložitev omejevalnih ukrepov.
1.      Stopnja gotovosti, ki se zahteva od gospodarskega subjekta za zadržanje sredstev na podlagi člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014
60.      Kot izhaja iz člena 18 Uredbe št. 1352/2014, je njeno ozemeljsko in osebno področje uporabe precej široko. Ta uredba se na ozemlju Unije uporablja za vse pravne osebe, subjekte ali organe v zvezi z vsakim poslom, opravljenim v celoti ali delno znotraj Unije(37).
61.      Gospodarski subjekti, ki spadajo na to področje uporabe, se morajo torej prepričati, da izpolnitev pogodbene obveznosti ni prepovedana s členom 2(2) Uredbe št. 1352/2014.(38)
62.      V tem okviru je treba upoštevati člen 11 Uredbe št. 1352/2014. Odstavek 1 te določbe določa, da se dajanje sredstev na razpolago odkloni „v dobri veri“, ker je tako dejanje v skladu s to uredbo. Poleg tega morajo gospodarski subjekti v skladu z odstavkom 1 v povezavi z odstavkom 2 navedene določbe pri preverjanju, ki ga morajo opraviti na podlagi navedene uredbe, izkazati določeno skrbnost.(39) Na eni strani so oproščeni odgovornosti za to, da so zadržali sredstva, „razen če se dokaže, da je [bilo to] zadržanje […] posledica malomarnosti“. Na drugi strani dajanje sredstev na razpolago, čeprav je prepovedano z isto uredbo, ne povzroči odgovornosti, če gospodarski subjekti niso vedeli in niso mogli imeti utemeljenega razloga za sum, da je tako.(40)
63.      Menim, da iz člena 11 Uredbe št. 1352/2014 izhaja, da je stopnja gotovosti, ki se zahteva od gospodarskega subjekta za zadržanje sredstev na podlagi člena 2(2) te uredbe, precej majhna, saj v zvezi s tem zadostuje prepričanje v dobri veri in brez malomarnosti, da je tako zadržanje v skladu s to določbo. Poleg tega se mi zdi, da je ta določba v skladu s „pristopom, ki temelji na tveganju“,(41) ki v primeru negotovosti daje prednost zadržanju sredstev.
2.      Dokazni standard, ki se zahteva od Sveta za sprejetje odločbe o uvrstitvi
64.      Ker sprejetje omejevalnih ukrepov proti fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom spada na področje SZVP, je za njihovo sprejetje najprej potreben sklep Sveta o določitvi stališča Unije glede teh ukrepov (člen 29 PDEU), nato pa akt te institucije, sprejet na podlagi člena 215 PDEU.(42) V tem okviru Svet običajno sprejme uredbe, ki po potrebi določajo zamrznitev sredstev oseb, ki izpolnjujejo nekatera merila, povezana s cilji, ki naj bi se dosegli z zadevnimi ukrepi, in prepoved neposrednega ali posrednega zagotavljanja sredstev ali gospodarskih virov tem osebam.(43)
65.      V skladu s členom 275, drugi odstavek, PDEU lahko osebe, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, vložijo tožbo pri Sodišču Evropske unije pod pogoji iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.
66.      V tem okviru je Sodišče večkrat razsodilo, da se mora v okviru nadzora zakonitosti razlogov, na katerih temelji sklep Sklepa o uvrstitvi imena osebe na seznam oseb, za katere veljajo omejevalni ukrepi (v nadaljevanju: sklep o uvrstitvi), sodišče Unije prepričati, da ta sklep, ki je za zadevno osebo posamični akt, temelji na dovolj trdni dejanski podlagi. Sodni nadzor ne sme biti omejen na presojo abstraktne verjetnosti navedenih razlogov, temveč se nanaša na vprašanje, ali so ti razlogi, oziroma vsaj eden od njih, za katere se šteje, da so sami po sebi dovolj za utemeljitev tega sklepa, utemeljeni.(44)
67.      Tako presojo je treba opraviti tako, da se dokazi ne preučijo ločeno, ampak v okviru, v katerega so umeščeni, pri čemer Svet zadosti dokaznemu bremenu, ki ga nosi, če sodišču Unije predloži sklenjen krog dovolj konkretnih, natančnih in skladnih indicev, ki omogočajo, da se ugotovi, da zadevna oseba izpolnjuje vsaj eno od meril za uvrstitev, ki jih je uporabil Svet. Poleg tega je Svet tisti, ki mora dokazati utemeljenost razlogov, navedenih zoper zadevno osebo, ne pa da bi morala slednja predložiti negativen dokaz o neutemeljenosti teh razlogov.(45)
68.      Komisija v pisnem stališču trdi, da se te zahteve „primerljivo“ uporabljajo pred nacionalnim sodiščem, kadar oseba zavrne izvršitev arbitražne odločbe s trditvijo, da bi ta izvršitev pomenila posredno dajanje sredstev na razpolago, ki je prepovedano z Uredbo št. 1352/2014. Iz razlogov, ki jih bom predstavil v nadaljevanju, se s tem stališčem ne strinjam v celoti.
3.      Dokazni standard, ki se zahteva v okviru tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe pred nacionalnim sodiščem
a)      Nižji standard od standarda, ki se zahteva od Sveta
69.      Na prvem mestu, v nasprotju s sklepom o uvrstitvi razveljavitev arbitražne odločbe, s katero je bilo naloženo nakazilo sredstev, ki se lahko dajo posredno na razpolago osebam, uvrščenim na seznam, ni posamičen ukrep za zadevne osebe.(46) Prav tako ne povzroči javne osramotitve in nezaupljivosti do teh oseb, kot se zgodi v primeru sklepa o uvrstitvi.(47) Ne gre namreč za uvrstitev ministrstva ali družbe YOGC na seznam iz Priloge I k Uredbi št. 1352/2014. Za to je pristojen izključno Svet.
70.      Na drugem mestu, v skladu s členom 296 PDEU za Svet velja obveznost obrazložitve takih sklepov, prav tako pa se od njega zahteva upoštevanje načela dobrega upravljanja v skladu s členom 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah(48). Ti določbi nista zavezujoči za zasebno stranko, ki v okviru ničnostne tožbe trdi, da je dajanje sredstev na razpolago prepovedano z Uredbo št. 1352/2014.
71.      Na tretjem mestu, orodja, ki jih ima na voljo gospodarski subjekt, niso primerljiva z orodji, ki jih ima na voljo Svet, ki mu je bila podeljena posebna pristojnost na tem področju.
b)      Višji standard od standarda, ki se zahteva zunaj sodnega postopka
72.      Ob tem menim tudi, da se v okviru tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe, kot v obravnavani zadevi, precej majhna stopnja gotovosti, ki se zahteva s členom 11 Uredbe št. 1352/2014, ne uporablja.
73.      Na prvem mestu, upoštevati je treba, da lahko uporaba člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 za tak primer po potrebi vključuje razveljavitev zakonito izdane arbitražne odločbe glede na avtonomijo volje strank.(49) V skladu z zahtevama po pravni varnosti in učinkovitosti arbitražnega postopka je taka razveljavitev omejena na to, kar je nujno potrebno.(50)
74.      Na drugem mestu, kot je Komisija navedla v odgovoru na vprašanje Sodišča na obravnavi, ima nacionalno sodišče na voljo dokaze, ki sta jih predložili obe stranki, vključno s stranko, katere morebitne povezave z osebami, uvrščenimi na seznam, so sporne. To nujno pomeni boljše poznavanje okoliščin v primerjavi s položajem, v katerem se mora gospodarski subjekt na podlagi notranjih postopkov skrbnega pregleda (dolžne skrbnosti)(51) odločiti, ali je treba zadržati sredstva.
c)      Ali zadostuje razumno tveganje?
75.      Iz navedenega izhaja, da mora biti dokazni standard, ki se zahteva za to, da nacionalno sodišče arbitražno odločbo razveljavi zaradi prepovedi iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014, nižji od tistega, ki se zahteva pred sodiščem Unije v okviru razglasitve ničnosti sklepa o uvrstitvi. Ta standard pa mora biti višji od tistega, ki se zahteva zunaj sodnega postopka. Postavlja se torej vprašanje, ali obstoj razumnega tveganja, da bi osebe, uvrščene na seznam, imele korist od vseh ali dela sredstev, zadostuje za uporabo prepovedi iz te določbe.
76.      V zvezi s tem najprej ugotavljam, da niti člen 2(2) Uredbe št. 1352/2014 niti nobena druga določba te uredbe ne določata neposredno dokaznega standarda, ki se zahteva za uporabo prepovedi dajanja sredstev na razpolago. Vendar to ne pomeni, da tako vprašanje nujno spada na področje procesne avtonomije držav članic.(52) Menim namreč, da dokazni standard, ki se zahteva za uporabo te prepovedi, implicitno izhaja iz ureditev omejevalnih ukrepov, ki jih je sprejela Unija, in ga je zato treba določiti na podlagi prava Unije.
77.      V zvezi s tem menim, da širok pomen pojma „dajanje na razpolago“, na katerega sem se skliceval v okviru analize prvega vprašanja za predhodno odločanje, ter sama narava omejevalnih ukrepov in cilji, ki upravičujejo njihovo sprejetje, zahtevajo dokazni standard, ki v bistvu temelji na obstoju razumnega tveganja. Iz tega sledi, da je tako tveganje neločljivo povezano s pojmom „posredno dajanje na razpolago“ v smislu člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 in mora biti torej sestavni del tega pojma.(53)
78.      Na prvem mestu, v zvezi s cilji, ki upravičujejo sprejetje omejevalnih ukrepov glede na razmere v Jemnu,(54) naj zlasti spomnim, da je prepoved iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 preventivna, ker je njen namen preprečiti, da bi se zadevna sredstva uporabila za podporo ali izvajanje dejanj, ki ogrožajo mir, varnost ali stabilnost v Jemnu.
79.      Ta cilj ter potreba po zagotovitvi polnega učinka Uredbe št. 1352/2014 in preprečevanju izogibanja tej uredbi zahtevata, da se prepoved iz člena 2(2) te uredbe uporabi takoj, ko obstaja razumno tveganje, da bodo osebe, uvrščene na seznam, imele koristi od vseh ali dela sredstev.
80.      Na drugem mestu, v skladu z ustaljeno sodno prakso so omejevalni ukrepi varstveni, začasni in reverzibilni, ker njihov namen ni prikrajšati osebe, na katere se ukrep nanaša, za njihovo lastnino.(55) Poleg tega pomembnost ciljev, ki se uresničujejo s temi ukrepi, utemeljuje negativne, celo precejšnje posledice za nekatere gospodarske subjekte, vključno s tistimi, ki niso odgovorni za položaj, ki je privedel do sprejetja zadevnih ukrepov.(56)
81.      Ob upoštevanju te sodne prakse menim, da trditev ministrstva in francoske vlade, da bi razveljavitev arbitražne odločbe povzročila, da legitimna vlada, ki jo podpira mednarodna skupnost, ne bi prejela zadevnih sredstev, ni upoštevna.
82.      Uporaba prepovedi iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 je namreč nevtralna za vsebino pogodbenega spora med, med drugim, družbo DNO ter ministrstvom in družbo YOGC. Kot je družba DNO pravilno poudarila na obravnavi, ministrstvu nič ne preprečuje, da samo začne nov arbitražni postopek. Prav tako naj ne bi nič preprečevalo nakazila sredstev družbi YOGC, ko tveganje posrednega dajanja sredstev na razpolago osebam, uvrščenim na seznam, ne obstaja več ali ko te osebe niso več navedene na seznamu v Prilogi I k tej uredbi.(57)
83.      Na tretjem mestu, razlago, v skladu s katero se prepoved iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 uporablja, kadar obstaja razumno tveganje, da bo oseba, uvrščena na seznam, imela koristi od sredstev, potrjuje tudi sodna praksa Sodišča, s katero se uveljavlja širok pomen pojma „dajanje sredstev na razpolago“.
84.      Sodišče je namreč v sodbi SH menilo, da možnost, da bodo sredstva prenakazana osebi, uvrščeni na seznam, spada na področje uporabe prepovedi iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014.(58)
85.      Poleg tega dejstvo, da so sredstva neposredno ali posredno dana na razpolago osebi, uvrščeni na seznam, samo po sebi pomeni tveganje, da bodo uporabljena za podporo dejavnostim, ki so v nasprotju s cilji omejevalnih ukrepov, neodvisno od dokaza, da je zadevni subjekt ta sredstva dejansko uporabil za tovrstne dejavnosti.(59)
86.      Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso, kadar so sredstva subjekta, ki izpolnjuje merilo za uvrstitev na seznam, zamrznjena, obstaja nezanemarljivo tveganje, da bo ta izvršil pritisk na subjekte, ki so v njegovi lasti ali ima nad njimi nadzor, zato da bi obšel učinek ukrepov, ki se nanj nanašajo. Zamrznitev sredstev teh subjektov, ki jih ima v lasti ali nadzira, je torej nujna in primerna za zagotovitev učinkovitosti sprejetih ukrepov in zagotovitev, da se ti ukrepi ne obidejo.(60)
87.      Tako iz takega nadzora ali takega lastništva izhaja nezanemarljivo tveganje, da bo subjekt, uvrščen na seznam, lahko imel koristi od sredstev, ki pripadajo subjektom, ki jih ima v lasti ali jih nadzira. To tveganje upravičuje zamrznitev sredstev teh subjektov, določeno v členu 2(1) Uredbe št. 1352/2014.
88.      Tretje vprašanje za predhodno odločanje pa se opira na predpostavko, da je razumno tveganje za tako korist že izkazano. Ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 86 teh sklepnih predlogov, menim, da mora za uporabo člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 zadostovati tudi razumno tveganje, da bodo osebe, uvrščene na seznam, na koncu imele koristi od vseh ali dela sredstev, ki so bila dana na razpolago subjektu, ki ni uvrščen na seznam.
89.      Poleg tega lahko potreba po zagotovitvi polnega učinka prava Unije v okviru civilnega postopka v nekaterih okoliščinah pomeni nekolikšno omilitev pravil o izvajanju dokazov.
90.      Kot bom pojasnil pri preučitvi drugega vprašanja za predhodno odločanje, se zdi, da se ta omilitev uporablja v položajih, v katerih ima tožeča stranka glede na okoliščine očitno kar največje težave pri zbiranju upoštevnih dokazov, in če se toženi stranki dovoli, da predloži upoštevne dokaze za nasprotovanje zahtevku tožeče stranke.(61)
91.      V teh okoliščinah se zdi, da dejstvo, da vsi dokazi, ki jih ima na voljo nacionalno sodišče, na prvi pogled kažejo na to, da se uporablja prepoved, določena s pravom Unije, očitno zadostuje za to, da mora nasprotna stranka pravno zadostno dokazati, da ni tako.(62) Po mojem mnenju je tak dokazni standard v bistvu enak razumnemu tveganju, ki je predmet tretjega vprašanja za predhodno odločanje.
92.      Poleg tega želim navesti, da je več intervenientk trdilo, da zgolj hipotetično in prihodnje tveganje, da bo oseba, uvrščena na seznam, imela koristi od sredstev, ne more zadostovati za utemeljitev uporabe člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014. Čeprav se načeloma strinjam s takim pristopom, vseeno menim, da izraz „razumen“, uporabljen v tretjem vprašanju, sam po sebi omogoča izključitev preprostih predpostavk, ki ne temeljijo na konkretnih, natančnih in skladnih indicih, s katerimi bi bilo mogoče potrditi tako tveganje. Vsekakor je pomembno, da nacionalno sodišče načel, ki so značilna za nacionalna pravila dokazovanja, ne uporablja na tak način, da bi to v praksi privedlo do dopustitve neupoštevnih ali nezadostnih dokazov.(63)
93.      Zato predlagam, naj se na tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 2(2) Uredbe št. 1352/2014 razlagati tako, da obstoj razumnega tveganja, da bodo osebe, uvrščene na seznam, imele koristi od vseh ali dela sredstev, ki bodo na podlagi arbitražne odločbe nakazana subjektu, ki ni uvrščen na seznam, povzroči uporabo prepovedi iz te določbe.
C.      Drugo vprašanje za predhodno odločanje
94.      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(2) Uredbe št. 1352/2014 razlagati tako, da je v okviru tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe, s katero je bilo naloženo plačilo odškodnine, na podlagi dejstva, da osebe, uvrščene na seznam, v javnem subjektu, ki ni uvrščen na seznam, izvajajo vpliv, ki je konkurenčen vplivu subjekta, ki ni uvrščen na seznam, mogoče domnevati, da te osebe nadzorujejo ta javni subjekt. Predložitveno sodišče po potrebi sprašuje tudi, ali je taka domneva neizpodbojna, zlasti glede na neobstoj sodelovanja med tem subjektom in temi osebami.
1.      Neobstoj domneve o nadzoru
95.      Za odgovor na to vprašanje najprej opozarjam, da pojem „družba, ki je pod nadzorom“ na področju omejevalnih ukrepov nima enakega obsega kot v pravu družb, kadar gre za ugotavljanje poslovne odgovornosti družbe, ki je glede odločanja pravno pod nadzorom drugega gospodarskega subjekta.(64)
96.      Na področju omejevalnih ukrepov se namreč pojem „družba, ki je pod nadzorom“ nanaša na položaj, v katerem lahko fizična oseba ali subjekt, uvrščen na seznam, vpliva na poslovne izbire druge osebe ali subjekta, s katerim ima poslovne odnose, in to tudi v primeru, če med tema osebama ali subjektoma ni nikakršne pravne ali lastniške povezave ali udeležbe v kapitalu.(65)
97.      Kljub temu je praksa odločanja Sveta omogočila opredelitev nekaterih „položajev“, ki pomenijo, da je subjekt pod nadzorom, in katerih (neizčrpen) seznam je naveden v točki 55b Smernic o omejevalnih ukrepih.(66)
98.      Ti položaji so bili v bistvu tudi „kodificirani“ v nekaterih uredbah na tem področju.(67) Eden od teh položajev je ta, ko ima oseba ali subjekt dejansko pravico ali pooblastilo za izvajanje prevladujočega vpliva. Če je eden od teh pogojev izpolnjen, je nadzor dokazan, razen če je mogoče predložiti nasprotni dokaz za vsak posamezni primer.(68)
99.      Nasprotno pa, čeprav so, kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 96 teh sklepnih predlogov, lahko upoštevni še drugi položaji, dejstvo ostaja, da se na njihovi podlagi ne sme domnevati, da zadevni subjekt izvaja nadzor. A fortiori, kot je razvidno iz točke 50 teh sklepnih predlogov, se na podlagi teh položajev tudi ne sme domnevati, da so sredstva posredno dana na razpolago osebi, uvrščeni na seznam, v smislu člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014.(69) Med temi drugimi položaji je po mojem mnenju konkurenčni vpliv.
100. Iz tega sledi, da mora sodišče, ki odloča o tožbi zoper arbitražno odločbo, izdano v korist subjekta, na katerega konkurenčni vpliv izvajajo osebe, uvrščene na seznam, opraviti presojo, ki temelji ne na splošnih domnevah, ampak na preučitvi dokazov, ki so mu predloženi v celoti, in ob upoštevanju konteksta, v katerega so ti dokazi umeščeni, da bi ugotovilo, ali je na njihovi podlagi mogoče ugotoviti obstoj razumnega tveganja, da bodo sredstva posredno dana na razpolago tem osebam.
101. Vendar je treba, da bi se predložitvenemu sodišču dal popolnoma koristen odgovor, pojasniti še porazdelitev dokaznega bremena v okviru spora, kot je ta v postopku v glavni stvari.
2.      Porazdelitev dokaznega bremena
102. Naj spomnim, da je iz predložitvene odločbe in pojasnil francoske vlade na obravnavi razvidno, da mora sodišče v okviru tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe konkretno preučiti, ali vključitev arbitražne odločbe v francoski pravni red resno krši mednarodni javni red.(70) V bistvu ta vlada meni, da mora stranka, ki se sklicuje na tako kršitev, to kršitev dokazati (ali jo opredeliti). Tako naj bi v obravnavanem primeru dokazno breme v celoti nosila oseba, ki zatrjuje kršitev člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.(71)
103. Vendar je treba ugotoviti, da lahko tako dokazno breme tako predložitvenemu sodišču kot tožeči stranki onemogoči ali čezmerno oteži ugotovitev kršitve prepovedi iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 in tako ogrozi učinkovitost te prepovedi.(72)
104. Dokazi, ki so upoštevni za ugotovitev ali izključitev te kršitve, so namreč težko dostopni tretjim osebam, zlasti v razmerah državljanske vojne, kot je ta v obravnavani zadevi.
105. Sodišče je to težavo že priznalo v okviru sklepov o uvrstitvi, pri čemer je opozorilo, da se lahko upoštevata kontekst, v katerega so umeščeni ti ukrepi, in zlasti težavnost pridobivanja natančnejših dokazov v državi, ki je v državljanski vojni.(73)
106. Poleg tega mora v skladu s sodno prakso Splošnega sodišča presoja organov Unije, ker v tretjih državah nimajo preiskovalnih pooblastil, dejansko temeljiti na javno dostopnih virih informacij, poročilih, časopisnih člankih, poročilih tajnih služb ali drugih podobnih virih informacij. Tako se lahko časopisni članki uporabijo za potrditev obstoja nekaterih dejstev, če so dovolj konkretni, natančni in skladni glede dejstev, ki so v njih opisana. Splošno sodišče je tudi menilo, da bi bilo pretirano in nesorazmerno, če bi se od Sveta zahtevalo, naj sam na terenu razišče resničnost dejstev, o katerih poročajo številni mediji.(74)
107. Po mojem mnenju so te ugotovitve še toliko nujnejše v okviru tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe pred nacionalnimi sodišči.
108. Nacionalna sodišča, ki morajo v okviru svojih pristojnosti uporabljati določbe prava Unije, morajo namreč zagotoviti njihov polni učinek.(75)
109. V okviru te zadeve to zahteva tudi upoštevanje bistvene narave zadevnih določb za pravni red Unije ali njihovega temeljnega pomena za izpolnjevanje nalog, ki so zaupane Uniji.(76) Upoštevanje tovrstnih določb mora biti namreč predmet celovitega in učinkovitega nadzora nacionalnih sodišč v okviru tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe.(77)
110. V teh okoliščinah menim, da morajo za zagotovitev polnega učinka člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 tožene stranke, v obravnavanem primeru ministrstvo in družba YOGC, v okviru tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe, ki se nanaša na domnevno uporabo prepovedi iz te določbe, kadar vsi dokazi, ki jih ima na voljo nacionalno sodišče,(78) kažejo na to, da obstaja razumno tveganje, da bodo osebe, uvrščene na seznam, imele koristi od sredstev, nakazanih subjektu, ki ni uvrščen na seznam, pravno zadostno dokazati neobstoj tega tveganja.(79)
111. Glede na spis, predložen Sodišču, se dokazi, ki jih imajo na voljo nacionalna sodišča, v bistvu nanašajo na zatrjevanje hutijevcev, da nadzirajo družbo YOGC, omembo imena hutijevskega ministra na uradnem spletnem mestu te družbe, dejstvo, da se za to spletno mesto uporablja domensko ime, ki ga uporabljajo hutijevci („.ye“), in zatrjevano udeležbo hutijevskega predsednika vlade na sestanku družbe YOGC, o katerem je poročala jemenska tiskovna agencija.
112. Glede na sodno prakso, na katero sem opozoril zgoraj,(80) se mi zdi, da ti dokazi zadostujejo za ugotovitev obstoja razumnega tveganja, da bodo osebe, uvrščene na seznam, imele koristi od sredstev, nakazanih subjektu, ki ni uvrščen na seznam, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
113. V teh okoliščinah in za zagotovitev učinkovitosti prepovedi dajanja sredstev na razpolago bodo morale tožene stranke predložitvenemu sodišču predložiti dokaze, da to tveganje v praksi ne obstaja. V zvezi s tem lahko med drugim dokažejo, da so vzpostavile notranje postopke za izognitev temu tveganju, kot so požarni zidovi (firewalls), da spletno mesto družbe YOGC uporablja domeno „.com“ ali da je bilo to spletno mesto ponarejeno. Kot je razvidno iz točke 104 teh sklepnih predlogov, so te stranke edine, ki lahko razpolagajo s tovrstnimi informacijami.
114. Poleg tega lahko predložitveno sodišče pri oceni dokazne moči vsakega od dokazov, ki jih ima na voljo, upošteva tudi dejstvo, da legitimna vlada ne sodeluje s hutijevci.(81) Vendar menim, da ta okoliščina ne more biti odločilna. Uporabe člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014 namreč ne more upravičiti vpliv hutijevcev na ministrstvo, ampak njihov vpliv na družbo YOGC. Torej bo odločilen obseg vpliva ministrstva na družbo YOGC, in to zlasti za dokaz sprejetja notranjih postopkov, s katerimi se zagotavlja, da hutijevci ne bodo imeli dostopa do sredstev.
115. Poleg tega je ministrstvo na obravnavi trdilo, da ker mu je na eni strani družba DNO decembra 2023 nakazala znesek, dolgovan na podlagi arbitražne odločbe, in je na drugi strani družba YOGC leta 2022 izjavila, da je na podlagi te odločbe vse svoje pravice prenesla na ministrstvo in da ni nameravala zahtevati zneskov, ki so mu že bili plačani, v obravnavani zadevi ne obstaja tveganje kršitve prepovedi iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014.
116. Čeprav lahko predložitveno sodišče te elemente upošteva glede na načelo proste presoje dokazov, po mojem mnenju ne morejo biti odločilni za podkrepitev neobstoja tega tveganja. Čeprav je bil dolgovani znesek nakazan ministrstvu, to namreč ne spremeni dejstva, da je bila arbitražna odločba izdana tudi v korist družbe YOGC. Prenos zadevnih pravic bi bilo poleg tega mogoče obrniti, ker gre za pravni akt, ki ima le učinke inter partes.
117. Poleg tega bi bilo po mnenju ministrstva to, da bi se dokazno breme obrnilo tako, da bi se naložilo toženi stranki, potem ko je dokazan obstoj razumnega tveganja, da bodo osebe, uvrščene na seznam, imele koristi od sredstev, nakazanih subjektu, ki ni uvrščen na seznam, v nasprotju s sodno prakso, v skladu s katero zadevni osebi ni treba predložiti negativnega dokaza o neutemeljenosti razlogov, navedenih zoper njo.(82) Iz razlogov, navedenih v nadaljevanju, se s tem stališčem ne strinjam.
118. Na prvem mestu, ugotoviti je treba, da se ta sodna praksa nanaša na sklep o uvrstitvi. Kot sem že navedel, za ta primer veljajo posebne zahteve glede dokazovanja.
119. Na drugem mestu, kot je razvidno iz moje analize,(83) je ta obrnitev dokaznega bremena nujna za zagotovitev učinkovitosti prepovedi iz člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014. To je mogoče pojasniti s tem, da je običajno tožena stranka tista, ki lažje razpolaga z dokazi, ki so upoštevni za dokaz neobstoja razumnega tveganja, da bodo osebe, uvrščene na seznam, imele koristi od sredstev, nakazanih subjektu, ki ni uvrščen na seznam. Najti je torej treba ravnovesje med različnimi interesi, in sicer tako, da se ne določijo niti prestroga pravila, zlasti v zvezi s tem negativnim dokazom, niti premalo stroga pravila, katerih uporaba bi v praksi v celoti obrnila dokazno breme.(84)
120. Zato predlagam, naj se na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 2(2) Uredbe št. 1352/2014 razlagati tako, da v okviru tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe, ki se nanaša na domnevno uporabo prepovedi iz te določbe, na podlagi dejstva, da osebe, uvrščene na seznam, v javnem subjektu, ki ni uvrščen na seznam, izvajajo vpliv, ki je konkurenčen vplivu subjekta, ki ni uvrščen na seznam, ni mogoče domnevati, da te osebe nadzorujejo ta javni subjekt, ker mora subjekt, ki ni uvrščen na seznam, v okviru te ničnostne tožbe, kadar vsi dokazi, ki jih ima na voljo nacionalno sodišče, kažejo na to, da obstaja razumno tveganje, da bodo osebe, uvrščene na seznam, imele koristi od sredstev, nakazanih temu subjektu, pravno zadostno dokazati neobstoj takega tveganja.
V.      Predlog
121. Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija), odgovori:
Člen 2(2) Uredbe Sveta (EU) št. 1352/2014 z dne 18. decembra 2014 o omejevalnih ukrepih glede na razmere v Jemnu
je treba razlagati tako, da
–        lahko nakazilo sredstev na podlagi arbitražne odločbe subjektu, na katerega izvajajo konkurenčni vpliv tako osebe, uvrščene na seznam, kot subjekt, ki ni uvrščen na seznam, spada na področje uporabe te določbe, če je ta sredstva mogoče prenakazati tem osebam ali če imajo te osebe pravico do razpolaganja z njimi;
–        obstoj razumnega tveganja, da bodo osebe, uvrščene na seznam, imele koristi od vseh ali dela sredstev, ki bodo na podlagi arbitražne odločbe nakazana subjektu, ki ni uvrščen na seznam, povzroči uporabo prepovedi iz navedene določbe;
–        v okviru tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe, ki se nanaša na domnevno uporabo prepovedi iz te določbe, na podlagi dejstva, da osebe, uvrščene na seznam, v javnem subjektu, ki ni uvrščen na seznam, izvajajo vpliv, ki je konkurenčen vplivu subjekta, ki ni uvrščen na seznam, ni mogoče domnevati, da te osebe nadzorujejo ta javni subjekt, ker mora subjekt, ki ni uvrščen na seznam, v okviru te ničnostne tožbe, kadar vsi dokazi, ki jih ima na voljo nacionalno sodišče, kažejo na to, da obstaja razumno tveganje, da bodo osebe, uvrščene na seznam, imele koristi od sredstev, nakazanih temu subjektu, pravno zadostno dokazati neobstoj takega tveganja.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Uredba Sveta z dne 18. decembra 2014 o omejevalnih ukrepih glede na razmere v Jemnu (UL 2014, L 365, str. 60).
3      Podpisana 26. junija 1945 v San Franciscu (Združene države).
4      Kot je razvidno iz njene preambule, je bila ta uredba sprejeta na podlagi člena 215 PDEU in Sklepa Sveta 2014/932/SZVP z dne 18. decembra 2014 o omejevalnih ukrepih glede na razmere v Jemnu (UL 2014, L 365, str. 147).
5      Enako ubesedeno prepoved vsebuje večina uredb Unije, ki določajo omejevalne ukrepe. Razlaga, ki jo je Sodišče podalo v svoji sodni praksi, je torej načeloma upoštevna za razlago člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014.
6      Glej odstavek 19 Resolucije 2140(2014).
7      Glej Prilogo I k Sklepu 2014/932, kakor je bil nazadnje spremenjen z Izvedbenim sklepom Sveta (SZVP) 2022/2035 z dne 24. oktobra 2022 o izvajanju Sklepa 2014/932/SZVP (UL 274I, L 2022, str. 4), in Prilogo I k Uredbi št. 1352/2014, kakor je bila nazadnje spremenjena z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) 2022/2034 z dne 24. oktobra 2022 (UL 274I, L 2022, str. 1).
8      Glej člen 1 Izvedbenega sklepa Sveta (SZVP) 2022/420 z dne 14. marca 2022 o izvajanju Sklepa 2014/932/SZVP o omejevalnih ukrepih glede na razmere v Jemnu (UL 2022, L 86, str. 4) in člen 1 Izvedbene uredbe Sveta (EU) 2022/419 z dne 14. marca 2022 o izvajanju Uredbe (EU) št. 1352/2014 o omejevalnih ukrepih glede na razmere v Jemnu (UL 2022, L 86, str. 1).
9      Smernice, ki jih je Svet sprejel 8. decembra 2003 (15579/03). Posodobljene so bile 4. maja 2018 (5664/18). V teh sklepnih predlogih se bom skliceval na zadnjenavedeno različico. V teh sklepnih predlogih se bom skliceval na to različico.
10      Besedilo točk od 55b do 55e teh smernic v bistvu ustreza besedilu točk 64, 68 in 70 dokumenta Sveta, naslovljenega „Najboljše prakse EU za učinkovito izvajanje omejevalnih ukrepov“ (v nadaljevanju: dokument o najboljših praksah), v različici z dne 3. julija 2024 (11623/24).
11      Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sklicuje na sodbo z dne 17. maja 2023 (pritožba št. 21‑24.106, FR:CCASS:2023:C100324).
12      Iz spisa, ki je na voljo Sodišču, in razprav na obravnavi je razvidno, da je sedež družbe YOGC trenutno v Adenu. Družba DNO pa je v pisnem stališču navedla, da je sedež družbe YOGC v Sani. Poleg tega je ministrstvo na obravnavi pojasnilo, da so hutijevci ustanovili „zrcalno“ družbo YOGC, ki ima sedež v Sani.
13      Glej dokument z naslovom „Action Document for Supporting Pathways for Economic Recovery in Yemen“, Annex II to the Commission Implementing Decision on the financing of the special measure in favour of Yemen for 2023 („Akcijski dokument za podporo potem za gospodarsko okrevanje v Jemnu“, Priloga II k Izvedbenemu sklepu Komisije o financiranju posebnega ukrepa za Jemen za leto 2023), str. 6.
14      Sodba Möllendorf in Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, v nadaljevanju: sodba Möllendorf, EU:C:2007:596, točka 51).
15      Sodba z dne 11. novembra 2021, Bank Sepah (C‑340/20, v nadaljevanju: sodba Bank Sepah, EU:C:2021:903, točki 53 in 54).
16      Rad bi pojasnil, da predložitveno sodišče Sodišča ne sprašuje niti o tem, ali izvršitev arbitražne odločbe kot taka pomeni „dajanje sredstev na razpolago“ v smislu člena 2(2) Uredbe št. 1352/2014, niti o tem, kakšne posledice bi bilo treba po potrebi izpeljati iz tega. Nasprotno pa je ta vidik predmet zadeve Graudu sabiedrība, C‑701/25, ki poteka pred Sodiščem. Moji predlogi odgovorov v teh sklepnih predlogih torej ne vplivajo na preučitev, ki jo mora Sodišče opraviti v navedeni zadevi. Vsekakor so bila sredstva iz postopka v glavni stvari že prenesena na ministrstvo (glej točko 27 teh sklepnih predlogov).
17      Glej točko 23 teh sklepnih predlogov.
18      Sodba Möllendorf (točki 50 in 51).
19      Sodba z dne 21. decembra 2011, Afrasiabi in drugi (C‑72/11, v nadaljevanju: sodba Afrasiabi in drugi, EU:C:2011:874, točka 50).
20      Pri čemer se je sklicevalo zlasti na resolucijo Združenih narodov, ki je bila podlaga za sprejetje omejevalnih ukrepov, obravnavanih v tej zadevi.
21      Sodba Afrasiabi in drugi, točka 51.
22      Sodba Afrasiabi in drugi, točka 52.
23      Sodba Afrasiabi in drugi, točka 53. Pojasniti moram, da člen 7(3) Uredbe Sveta (ES) št. 423/2007 z dne 19. aprila 2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL 2007, L 103, str. 1), ki je predmet sodbe Afrasiabi in drugi, prepoveduje, da bi bila sredstva „v korist“ osebam, uvrščenim na seznam. Člen 2(2) Uredbe št. 1352/2014 se nanaša na sredstva, od katerih osebe, uvrščene na seznam, „ne smejo […] imeti koristi“.
24      Glej točki 21 in 22 teh sklepnih predlogov.
25      Glej po analogiji sodbo Bank Sepah, točka 56. Glej tudi sodbo z dne 12. marca 2026, EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, točka 79), v kateri je Sodišče poudarilo, da je za doseganje cilja teh omejevalnih ukrepov nujno, da se ti uporabljajo kar najširše za vse osebe, skupine ali subjekte, da se prepreči izogibanje tem ukrepom.
26      Glej v tem smislu sodbo Bank Sepah, točka 54 in navedena sodna praksa.
27      Glej po analogiji sodbo Bank Sepah, točka 55 in navedena sodna praksa.
28      Sodba z dne 17. januarja 2019, SH (C‑168/17, v nadaljevanju: sodba SH, EU:C:2019:36, točka 62).
29      Sodba z dne 29. junija 2010, E in F (C‑550/09, EU:C:2010:382, točka 68).
30      Glej sodbo z dne 29. junija 2010, E in F (C‑550/09, EU:C:2010:382, točka 63).
31      Glej sodbo z dne 18. septembra 2024, Kozitsyn/Svet (T‑607/22 in T‑731/22, EU:T:2024:635, točka 65). V zvezi z nezavezujočim učinkom dokumenta Komisije o njenih smernicah, posodobljenega 23. januarja 2026 in naslovljenega „Frequently asked questions on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014“ („Pogosto zastavljena vprašanja v zvezi z izvajanjem Uredbe št. 833/2014 in Uredbe št. 269/2014“), glej sklepne predloge generalne pravobranilke L. Medina v zadevi Jemerak (C‑109/23, EU:C:2024:307, točka 69).
32      Glej v istem smislu tudi dokument, naslovljen „Pogosto zastavljena vprašanja v zvezi z izvajanjem Uredbe št. 833/2014 in Uredbe št. 269/2014“, str. 29.
33      Glej sodbo SH, točka 62.
34      Sodba z dne 5. maja 2015 (T‑433/13, EU:T:2015:255).
35      Sodba z dne 5. maja 2015, Petropars Iran in drugi/Svet (T‑433/13, EU:T:2015:255, točka 80).
36      Točka 62 te sodbe.
37      Glej po analogiji sklepne predloge generalnega pravobranilca Biondija v zadevi
Reibel (C‑802/24, EU:C:2026:110, točka 37).
38      Glej v tem smislu sodbo Möllendorf, točka 62. Glej tudi dokument o najboljših praksah, točka 33.
39      Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Afrasiabi in drugi (C‑72/11, EU:C:2011:737, točka 92).
40      Glej v tem smislu sodbo Afrasiabi in drugi, točki 55 in 56.
41      Glej dokument o najboljših praksah, točka 68.
42      Glej uvodno izjavo 3 Uredbe št. 1352/2014.
43      Glej sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, točke 55, 88 in 89), in z dne 10. septembra 2024, Neves 77 Solutions (C‑351/22, EU:C:2024:723, točka 45).
44      Glej v tem smislu sodbo z dne 1. avgusta 2025, Timchenko/Svet (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, točka 38 in navedena sodna praksa).
45      Glej v tem smislu sodbo z dne 1. avgusta 2025, Timchenko/Svet (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, točka 39 in navedena sodna praksa).
46      Glej točko 66 teh sklepnih predlogov.
47      Glej sodbo z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, EU:C:2013:518, točka 132 in navedena sodna praksa).
48      Glej sodbo z dne 12. marca 2026, EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, točka 102).
49      Glej sodbi z dne 6. marca 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, točka 55), in z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, v nadaljevanju: sodba Royal Football Club Seraing, EU:C:2025:617, točki 78 in 79).
50      Glej v tem smislu sodbe z dne 1. junija 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, točka 35); z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, točka 34), in Royal Football Club Seraing (točka 84).
51      Glej mnenje Komisije o členu 2(2) Uredbe Sveta (EU) št. 269/2014, C(2021) 4223 final, str. 4.
52      Glej po analogiji sodbo z dne 4. junija 2009, T-Mobile Netherlands in drugi (C‑8/08, EU:C:2009:343, točke 46, 52 in 53).
53      Glej po analogiji sodbi z dne 4. junija 2009, T-Mobile Netherlands in drugi (C‑8/08, EU:C:2009:343, točke od 51 do 53), in z dne 21. januarja 2016, Eturas in drugi (C‑74/14, EU:C:2016:42, točka 33).
54      Glej točke od 41 do 43 teh sklepnih predlogov.
55      Glej sodbo z dne 15. decembra 2022, Instrubel in drugi (C‑753/21 in C‑754/21, EU:C:2022:987, točka 50 in navedena sodna praksa).
56      Glej sodbi z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija (C‑402/05 P in C‑415/05 P, EU:C:2008:461, točka 361 in navedena sodna praksa), in z dne 1. avgusta 2025, Timchenko/Svet (C‑703/23 P, EU:C:2025:608, točka 62).
57      Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, točka 53).
58      Sodba SH, točka 62.
59      Sodba z dne 29. junija 2010, E in F (C‑550/09, EU:C:2010:382, točka 77).
60      Glej sodbe z dne 13. marca 2012, Melli Bank/Svet (C‑380/09 P, EU:C:2012:137, točka 58); z dne 22. septembra 2016, NIOC in drugi/Svet (C‑595/15 P, EU:C:2016:721, točka 89), in z dne 31. januarja 2019, Islamic Republic of Iran Shipping Lines in drugi/Svet (C‑225/17 P, EU:C:2019:82, točka 110).
61      Glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2021, Bank Melli Iran (C‑124/20, v nadaljevanju: sodba Bank Melli Iran,
EU:C:2021:1035, točke od 65 do 67) in sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Hogana v tej zadevi (EU:C:2021:386, točka 95). Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 21. junija 2017, W in drugi (C‑621/15, EU:C:2017:484, točke od 28 do 32).
62      Glej sodbo Bank Melli Iran (točka 67).
63      Glej po analogiji sodbo z dne 21. junija 2017, W in drugi (C‑621/15, EU:C:2017:484, točki 34 in 35).
64      Glej sodbo z dne 10. septembra 2019, HTTS/Svet (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, točka 70).
65      Glej sodbo z dne 10. septembra 2019, HTTS/Svet (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, točka 71).
66      Glej točko 47 teh sklepnih predlogov.
67      Glej med drugim člen 1, točka 6, Uredbe Sveta (ES) št. 2580/2001 z dne 27. decembra 2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 18, zvezek 1, str. 207) in člen 1(j) Uredbe Sveta (EU) št. 269/2014 z dne 17. marca 2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2014, L 78, str. 6). V zvezi z zadnjenavedeno uredbo glej tudi uvodno izjavo 6 Uredbe Sveta (EU) 2025/2037 z dne 23. oktobra 2025 o spremembi Uredbe (EU) št. 269/2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL L, 2025/2037).
68      Glej Smernice o omejevalnih ukrepih, točka 55b, in fine. Glej tudi sodbo z dne 12. marca 2026, EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, točka 88).
69      Glej, nasprotno, točko 55d Smernic o omejevalnih ukrepih.
70      Glej točko 14 teh sklepnih predlogov.
71      Glej po analogiji sodbo Bank Melli Iran (točka 64).
72      Glej po analogiji sodbo Bank Melli Iran (točka 65).
73      Sodba z dne 21. aprila 2015, Anbouba/Svet (C‑605/13 P, EU:C:2015:248, točka 46). Glej tudi sodbo z dne 1. oktobra 2020, Drex Technologies/Svet (C‑348/19 P, EU:C:2020:782, točka 89).
74      Sodba z dne 6. novembra 2024, Karić/Svet (T‑520/22, EU:T:2024:774, točka 82 in navedena sodna praksa).
75      Sodba z dne 17. septembra 2002, Muñoz in Superior Fruiticola (C‑253/00, EU:C:2002:497, točka 28 in navedena sodna praksa). Glej v zvezi s posebnim primerom uredb o uvedbi omejevalnih ukrepov tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca R. Norkusa v zadevi Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, točka 41).
76      Ugotavljam, da se v obravnavani zadevi nobeno od vprašanj za predhodno odločanje ne nanaša na naravo javnega reda, ki jo imajo omejevalni ukrepi, ki jih sprejme Unija. Nasprotno pa je to predmet zadev Reibel (C‑802/24) in Graudu sabiedrība (C‑701/25), ki potekata pred Sodiščem. Zato se bom omejil na ugotovitev, da je pomen ciljev, ki se uresničujejo z omejevalnimi ukrepi, ki jih je sprejela Unija, nesporen (glej po analogiji sodbo Royal Football Club Seraing, točke od 87 do 89 in sklepne predloge generalnega pravobranilca Biondija v zadevi Reibel, C‑802/24, EU:C:2026:110, točka 63). Vsekakor vse intervenientke v tej zadevi štejejo za nesporno, da člen 2(2) Uredbe št. 1352/2014 spada na področje javnega reda Unije. Poleg tega ta določba spada na področje francoskega mednarodnega javnega reda. Glej v zvezi z razmerjem med javnim redom Unije in javnim redom držav članic sodbo z dne 4. oktobra 2024, Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, točka 39).
77      Glej v tem smislu sodbo Royal Football Club Seraing (točke 82 in od 85 do 87). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca Biondija v zadevi Reibel (C‑802/24, EU:C:2026:110, točka 58).
78      Vprašanje, ali mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti preveriti, ali je ena od strank v postopku oseba, na katero se nanašajo omejevalni ukrepi, je predmet še nerešene zadeve Čiekuri-Shishki (C‑480/24). Generalni pravobranilec R. Norkus v sklepnih predlogih v navedeni zadevi predlaga, naj se na to vprašanje odgovori tako, da „mora sodišče, ki zadevo obravnava, kadar ima na voljo indice, po uradni dolžnosti preveriti, ali je katera od strank postopka med osebami iz člena 2 ali člena 11(1)(a) ali (b) Uredbe št. 269/2014, in v ta namen uporabiti vsa preiskovalna pooblastila, ki so mu na voljo. Zlasti je dolžno zaprositi specializirane pristojne organe za potrebne informacije, da bi lahko to preučilo“ (sklepni predlogi generalnega pravobranilca R. Norkusa v zadevi Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, točka 60)).
79      Glej po analogiji sodbo Bank Melli Iran (točka 67). Glej po analogiji tudi sodbi z dne 27. oktobra 1993, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, točki 14 in 18), in z dne 31. maja 1995, Royal Copenhagen (C‑400/93, EU:C:1995:155, točki 24 in 26).
80      Glej točki 105 in 106 teh sklepnih predlogov.
81      Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Afrasiabi in drugi (C‑72/11, EU:C:2011:737, točka 58).
82      Sodba z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, EU:C:2013:518, točka 121).
83      Glej točko 104 teh sklepnih predlogov.
84      Glej po analogiji sodbo z dne 15. oktobra 2015, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, točka 29).