62010CC0081_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Svým kasačním opravným prostředkem se France Télécom SA (dále jen „France Télécom“) domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 30. listopadu 2009, Francie a France Télécom v. Komise (T‑427/04 a T‑17/05, Sb. rozh. s. II‑4315, dále jen „napadený rozsudek“)(2), kterým byla zamítnuta žaloba na neplatnost podaná Francouzskou republikou (věc T‑427/04) a společností France Télécom (věc T‑17/05) proti rozhodnutí Komise 2005/709/ES ze dne 2. srpna 2004 o státní podpoře, kterou poskytla Francie společnosti France Télécom [oznámeno pod číslem K(2004) 3061] (dále jen „sporné rozhodnutí“)(3) .
2. Projednávaná věc souvisí s vývojem statusu společnosti France Télécom v rámci liberalizace odvětví telekomunikací a vyvolává otázky týkající se určení výhody v kontextu daňových opatření, jakož i právní ochrany poskytované osobám, kterým je určeno daňové opatření, u něhož se ukáže, že představuje protiprávní státní podporu.
3. Až do roku 1990 byla činnost společnosti France Télécom řízena francouzským ředitelstvím ministerstva pošt a telekomunikací (PTT). Společnost France Télécom byla založena jako právnická osoba veřejného práva sui generis
dne 1. ledna 1991 prostřednictvím zákona 90-568 ze dne 2. července 1990 o organizaci veřejných poštovních a telekomunikačních služeb(4) . Podle zákona č. 96-660 ze dne 26. července 1996 o národním podniku France Télécom(5) byla společnost France Télécom dnem 31. prosince 1998 transformována na národní podnik, přičemž v době rozhodné z hlediska skutkového základu projednávaného sporu více než polovinu jeho kapitálu přímo nebo nepřímo držel stát. Existence společnosti France Télécom tak byla upravena zákonem č. 90-568 a navíc v rozsahu, v jakém to nebylo v rozporu s uvedeným zákonem, podléhala právní úpravě týkající se akciových společností.
II – Právní rámec
4. Nařízení (ES) č. 659/1999(6) bylo přijato, aby kodifikovalo ustálenou praxi rozvinutou a zavedenou Evropskou komisí při používání článku 88 ES a zvýšilo tak transparentnost a právní jistotu. Vstoupilo v platnost dne 16. dubna 1999.
5. Čtrnáctý bod odůvodnění nařízení č. 659/1999 uvádí, že „z důvodů právní jistoty je vhodné zavést lhůtu 10 let v případě protiprávní podpory, po jejímž uplynutí by nemohlo být navrácení podpory nařízeno“.
6. Podle článku 15 nařízení č. 659/1999:
„1. Pravomoci Komise ve věci navrácení podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let.
2. Promlčecí lhůta počíná dnem, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci buď jako jednotlivá podpora, nebo v rámci režimu podpory. Jakékoli opatření přijaté Komisí nebo členským státem jednajícím na žádost Komise, týkající se protiprávní podpory, přerušuje běh promlčecí lhůty. Každým přerušením počíná lhůta běžet znovu. Promlčecí lhůta se staví po dobu, kdy je rozhodnutí Komise předmětem jednání před Soudním dvorem Evropských společenství.
3. Jakákoliv podpora, jejíž promlčecí lhůta uplynula, je považována za existující podporu.“
III – Skutkový základ sporu
A – Vnitrostátní předpisy určující daňový režim použitelný na společnost France Télécom
1. Uplatňování daně z podnikání na společnost France Télécom Obecný režim daně z podnikání(7)
7. Jak bylo shrnuto v bodech 16 až 24 napadeného rozsudku, daň z podnikání je místní daní, jejíž pravidla jsou stanovena zákonem a kodifikována ve všeobecném daňovém zákoníku (code général des impôts). K dani z podnikání jsou každoročně povinny fyzické a právnické osoby, které k 1. lednu obvykle vykonávají samostatně výdělečnou činnost. Daň z podnikání je stanovena na základě platební schopnosti osob povinných k dani, jež je posuzována podle hospodářských kritérií v závislosti na rozsahu činnosti, kterou vykonávají na území územněsprávního celku, který je příjemcem daně.
8. Z toho plyne, že daň z podnikání je daň, jejímž základem není zisk plynoucí z činnosti podniku, ale – v době rozhodné z hlediska skutkového základu projednávaného sporu – část hodnoty výrobních faktorů, kapitálu a práce, využívaných osobou povinnou k dani v jednotlivých obcích, kde byla daň uložena.
9. Pro daně uložené za roky 1994 až 2002 byla v případě právnických osob podléhajících korporační dani základem daně z podnikání nájemní hodnota hmotných aktiv, jimiž osoba povinná k dani disponovala pro potřeby výkonu své výdělečné činnosti v referenčním období, a dále část mezd vyplacených v referenčním období. Výše uvedené referenční období odpovídalo předposlednímu roku před zdaňovacím obdobím, pokud se hospodářský rok shodoval s kalendářním rokem, nebo, nebylo-li tomu tak, zdaňovacímu období ukončenému v průběhu předposledního roku před rokem, ve kterém došlo ke zdanění.
10. Daň z podnikání se uloží v každé obci, kde má poplatník provozovnu či pozemky, na základě nájemní hodnoty majetku, který se tam nachází nebo tam náleží, a mezd vyplacených zaměstnancům.
2. Pravidla použitelná na společnost France Télécom
a) K zásadě uplatnění obecných daňových povinností
11. Zákon č. 90‑568, na jehož základě vznikla společnost France Télécom, stanoví zvláštní ustanovení v daňové oblasti. France Télécom v zásadě podléhá, s několika výjimkami, daním a poplatkům, kterým by podléhaly soukromé společnosti provádějící tytéž činnosti.
b) K paušálnímu odvodu
12. France Télécom až do 1. ledna 1994 podléhala pouze těm daním a poplatkům, které skutečně nese stát. V důsledku toho nepodléhala France Télécom zejména korporační dani ani místním daním, včetně daně z podnikání. Jako náhradu za roky 1991 až 1993 měla společnost France Télécom odvést příspěvek každoročně stanovený zákonem o státním rozpočtu ve výši částky, jejíž základ se před aktualizací rovnal zůstatku vytvořenému dílčím rozpočtem telekomunikací za rok 1989.
c) Ke zvláštnímu režimu zdanění od roku 1994
13. Daň, jejíž základ se při výpočtu základu daně řídil všeobecnými pravidly stanovenými ve všeobecném daňovém zákoníku, byla stanovována na základě celostátní sazby představující vážený průměr sazeb schválených předchozí rok všemi územněsprávními celky. Na společnost France Télécom byla mimoto z titulu přispění na správní náklady uplatněna sazba 1,9 %, namísto 8 %.
14. V tomto ohledu bez dalšího podotýkám, že daň z podnikání je takto vybírána daňovými orgány státu, a nikoliv dotyčnými územněsprávními celky. Částky vybrané státem z titulu výše uvedených správních nákladů byly určeny k pokrytí nákladů daňových služeb na činnosti související se stanovením a výběrem daně z podnikání ve prospěch územněsprávních celků.
15. Výnos daně měl být odváděn státu nebo, pokud jde o část přesahující platbu za rok 1994 každoročně upravenou o změnu indexu spotřebitelských cen, Národnímu vyrovnávacímu fondu pro daň z podnikání.
16. Tento zvláštní režim daně z podnikání, stanovený bez omezení doby trvání, byl od roku 2003 zrušen zákonem o státním rozpočtu(8) .
B – Správní řízení předcházející přijetí sporného rozhodnutí
17. Dne 13. března 2001 předložilo Association des collectivités territoriales pour le retour de la taxe professionnelle de France Télécom et de La Poste dans le droit commun (Sdružení územněsprávních celků pro opětovné zařazení daně z podnikání uložené společnostem France Télécom a La Poste do obecného režimu) Komisi stížnost, podle níž zvláštní daňový režim představuje státní podporu neslučitelnou se společným trhem. Stěžovatel uplatňoval zejména ztrátu příjmů, kterou některým obcím způsobilo uplatňování celostátní vážené průměrné sazby.
18. Na základě této stížnosti rozhodla Komise dne 28. června 2001 o zahájení předběžného přezkumného řízení ohledně zvláštního daňového režimu a zaslala Francouzské republice žádost o informace v této věci.
19. Dne 30. ledna 2003 přijala Komise rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení podle čl. 88 odst. 2 ES zejména ve vztahu k osvobození společnosti France Télécom od daně z podnikání v letech 1991 až 1993 a ke zvláštnímu daňovému režimu. V rozhodnutí o zahájení řízení Komise odhadla výhodu získanou společností France Télécom na 1 miliardu FRF ročně od roku 1994 (body 73 a 74). Rozhodnutí o zahájení řízení bylo zveřejněno dne 12. března 2003(9) .
20. V rámci korespondence mezi francouzskými orgány a Komisí předložila Francouzská republika faxem ze dne 5. července 2004 novou simulaci finančních důsledků uplatnění režimu daně z podnikání na společnost France Télécom od roku 1991 do roku 2002, přičemž trvala na přibližné povaze svých odhadů. Z nového odhadu stanoveného na základě daně z podnikání, kterou společnost France Télécom skutečně odvedla za rok 2003, vyplynulo, že společnosti France Télécom byla za dané období uložena nadměrná daň ve výši 1,7 miliard eur bez aktualizace.
C – Sporné rozhodnutí
21. Ve dnech 19. a 20. července 2004 schválil sbor členů Komise na svém 1667. zasedání návrh rozhodnutí, kterým se konstatuje, že France Télécom byla z důvodu zvláštního daňového režimu mezi roky 1994 a 2002 příjemcem státní podpory, a zplnomocnil člena zodpovědného za hospodářskou soutěž, aby se souhlasem předsedy přijal konečné znění rozhodnutí ve francouzském, tedy závazném jazyce.
22. Dne 2. srpna 2004 přijala Komise sporné rozhodnutí, které bylo oznámeno Francouzské republice dne 3. srpna 2004.
23. Ve sporném rozhodnutí měla Komise především za to, že paušální odvod za období od roku 1991 do roku 1993 lze považovat za náhradu daně z podnikání, kterou by bylo třeba běžně za dané roky odvést. Proto osvobození od daně z podnikání v daném období nepředstavuje státní podporu (dvacátý druhý až třicátý třetí a padesátý třetí bod odůvodnění sporného rozhodnutí).
24. Naproti tomu měla Komise za to, že zvláštní daňový režim použitelný od roku 1994 do roku 2002 založil státní podporu představovanou rozdílem mezi daní, kterou by France Télécom musela nést za podmínek obecného režimu, a výší daně z podnikání, která jí byla skutečně uložena (dále jen „rozdíl ve zdanění“). Tato nová, protiprávně prováděná podpora, je navíc neslučitelná se společným trhem. Proto musí být navrácena (třicátý čtvrtý až padesátý třetí bod odůvodnění sporného rozhodnutí).
25. Ke kvalifikaci zvláštního režimu zdanění jako státní podpory vedly Komisi následující úvahy.
26. Zaprvé Komise uvedla důvody, proč je podle jejího názoru třeba odmítnout argument francouzských orgánů, podle kterého výhoda zjištěná v období mezi roky 1994 a 2002 byla více než kompenzována částkou paušálního odvodu, jemuž France Télécom podléhala v období mezi roky 1991 a 1993 (třicátý pátý až čtyřicátý první bod odůvodnění sporného rozhodnutí).
27. Zadruhé měla Komise za to, že rozdíl ve zdanění představoval pro France Télécom výhodu poskytnutou ze zdrojů, které měly být součástí státního rozpočtu, a tvořil tedy státní podporu (čtyřicátý druhý bod odůvodnění sporného rozhodnutí).
28. Zatřetí, ve čtyřicátém třetím a čtyřicátém čtvrtém bodě odůvodnění sporného rozhodnutí Komise uvedla, že ve stadiu rozhodnutí, kterým se konstatuje existence státní podpory, nemohla zohlednit argument Francouzské republiky, podle kterého při určení čisté výhody poskytnuté společnosti France Télécom bylo třeba vzít v úvahu snížení daňového základu korporační daně, jež by mělo za následek platbu vyšších částek z titulu daně z podnikání.
29. Začtvrté Komise odmítla argumenty předložené Francouzskou republikou, podle kterých dotčenou podporu nelze navrátit z důvodu uplatnění pravidel promlčení stanovených článkem 15 nařízení č. 659/1999, a měla za to, že sporná podpora byla novou podporou, a nikoli podporou existující (čtyřicátý pátý bod odůvodnění sporného rozhodnutí). Komise dospěla k závěru, že vzhledem k tomu, že první zjištěná podpora byla poskytnuta za rok 1994, tedy méně než deset let před 28. červnem 2001, musí být dotčená podpora navrácena v plném rozsahu (padesátý první bod odůvodnění sporného rozhodnutí).
30. Zapáté Komise uvedla, že francouzské orgány neuplatnily žádný konkrétní argument za účelem prokázání slučitelnosti dotčené podpory se společným trhem a že nevidí žádný právní základ, na jehož bázi by daná podpora mohla být prohlášena za slučitelnou se společným trhem (padesátý druhý bod odůvodnění sporného rozhodnutí).
31. V padesátém třetím bodě odůvodnění sporného rozhodnutí tudíž Komise dospěla k závěru, že režim daně z podnikání použitelný na France Télécom během období mezi roky 1991 až 1993 nepředstavuje státní podporu a dále že rozdíl ve zdanění, z něhož měla France Télécom prospěch v období mezi roky 1994 a 2002 v důsledku zvláštního daňového režimu, představuje státní podporu neslučitelnou se společným trhem a prováděnou protiprávně, která proto musí být navrácena.
32. Co se týče částky, která musí být navrácena, Komise měla za to, že podpora představuje částku nacházející se, bez úroků, mezi 798 miliony a 1,14 miliardou eur (padesátý čtvrtý až padesátý devátý bod odůvodnění sporného rozhodnutí). Podle Komise musí přesnou částku k navrácení určit francouzské orgány v souladu se svou povinností loajální spolupráce ve fázi výkonu sporného rozhodnutí (padesátý devátý až šedesátý bod odůvodnění sporného rozhodnutí).
33. Článek 1 výroku sporného rozhodnutí má toto znění:
„Státní podpora, která byla protiprávně přiznána [Francouzskou republikou] v rozporu s čl. 88 odst. 3 […] ES ve prospěch společnosti France Télécom režimem korporační daně [daně z podnikání] aplikovaným na tento podnik v období od 1. ledna 1994 do 31. prosince 2002 […], je neslučitelná se společným trhem.“
34. Dne 25. října 2006 podala Komise žalobu pro nesplnění povinnosti směřující k tomu, aby Soudní dvůr určil, že Francouzská republika tím, že ve stanovené lhůtě nevykonala sporné rozhodnutí, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 2 a 3 sporného rozhodnutí, z čl. 249 čtvrtého pododstavce ES, jakož i z článku 10 ES. Rozsudkem ze dne 18. října 2007, Komise v. Francie(10), Soudní dvůr žalobě Komise vyhověl.
IV – Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
35. V rámci svých žalob na neplatnost podaných k Tribunálu a směřujících proti spornému rozhodnutí Francouzská republika a France Télécom v podstatě tvrdily, že Komise došla nesprávně k tomu, že společnosti France Télécom byla poskytnuta protiprávní státní podpora a dále že tato podpora musí být vrácena(11) .
36. Napadeným rozsudkem Tribunál zamítl veškeré žalobní důvody uplatňované Francouzskou republikou a společností France Télécom, a v důsledku toho potvrdil legalitu sporného rozhodnutí.
V – Ke kasačnímu opravnému prostředku a zacházení s žalobními důvody
37. Ve svém kasačním opravném prostředku France Télécom uplatňuje pět důvodů, přičemž druhý z nich se dělí na tři části a třetí na dvě části. France Télécom v podstatě Tribunálu vytýká porušení pojmů státní podpory a výhody, jakož i porušení zásady legitimního očekávání. Uplatňuje rovněž nedostatečné odůvodnění napadeného rozsudku v odpověď na argumenty týkající se zásady promlčení. A konečně, co se týče důvodu týkajícího se porušení zásady právní jistoty, napadený rozsudek je stižen nesprávným právním posouzením a nedostatečným odůvodněním.
38. Bez dalšího je nutno konstatovat, že nezávisle na počtu důvodů uplatňovaných společností France Télécom v rámci jejího kasačního opravného prostředku se tato zabývá třemi aspekty.
39. První aspekt, který je předmětem prvního a druhého důvodu kasačního opravného prostředku, se váže k pojmu státní podpory, jakož i k pojmu výhody, který tvoří jeden z jejích prvků. Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku France Télécom vytýká Tribunálu, že porušil smysl pojmu výhody, jelikož odmítl přezkoumat odchylný režim jako celek. V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícího z porušení smyslu pojmu státní podpory, se France Télécom ve skutečnosti omezuje na to, že Tribunálu vytýká nesprávné právní posouzení, jelikož Tribunál připustil, že určení výhody nezávisí na vlastních charakteristikách režimu, ale na vnějších faktorech, které mohly být konstatovány až a posteriori . Jelikož jsou argumenty uplatněné v rámci těchto dvou důvodů kasačního opravného prostředku úzce spjaty, navrhuji je posoudit společně pod jedním společným nadpisem týkajícím se problematiky existence výhody.
40. Druhý aspekt se týká počítání běhu promlčecí lhůty, kterého se týká čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku uplatněný společností France Télécom, zejména z pohledu nedostatečného odůvodnění napadeného rozsudku.
41. Třetí aspekt, kterým se zabývá třetí a pátý důvod kasačního opravného prostředku, se týká porušení takových obecných právních zásad, jakými jsou zásada legitimního očekávání, jakož i zásada právní jistoty.
42. V důsledku toho navrhuji provést analýzu kasačního opravného prostředku sdružením jeho důvodů uplatněných společností France Télécom podle výše uvedených aspektů.
VI – K pojmům státní podpory a výhody (12)
A – K určení výhody
43. Otázka určení výhody představuje jak z věcného, tak z časového hlediska klíčový prvek projednávaného kasačního opravného prostředku.
44. V tomto ohledu připomínám, že podle ustálené judikatury kvalifikace opatření jako státní podpory ve smyslu Smlouvy předpokládá, že jsou splněny všechny čtyři kumulativní podmínky stanovené v čl. 87 odst. 1 ES(13) . Jsou tedy dotčeny podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy. Pojem podpory, ve smyslu tohoto ustanovení, je obecnější než pojem dotace, protože zahrnuje nejen taková pozitivní plnění, jako jsou samotné dotace, ale také opatření různými způsoby snižující náklady, které obvykle zatěžují rozpočet podniku, v porovnání s podnikem nacházejícím se ve srovnatelné situaci(14) .
45. Z toho vyplývá, že opatření, kterým veřejné orgány poskytují určitým podnikům osvobození od daně, které sice není spojeno s převodem státních prostředků, ale staví příjemce do výhodnější finanční situace oproti ostatním poplatníkům, je státní podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES(15) . Stejně tak může státní podporu představovat opatření, které poskytuje určitým podnikům snížení daně nebo odklad zaplacení obvykle dlužné daně.
46. Pro účely posouzení toho, zda taková výhoda představuje podporu ve smyslu článku 87 ES, je třeba určit, zda podnik, kterému je poskytnuta, získává hospodářskou výhodu, kterou by za běžných tržních podmínek nezískal(16) .
47. Jak jsem již upřesnil ve stanovisku, které jsem přednesl ve věci Komise a Španělsko v. Government of Gibraltar a Spojené království (C‑106/09 P a C‑107/09 P)(17), probíhající před Soudním dvorem, opatření, které může být považováno za daňovou podporu, musí mít určité daňové náklady. Komise musí být schopna určit hodnotu současné nebo budoucí ztráty daňových příjmů, která představuje výši domnělé podpory. Jediným způsobem, jak může Komise provést odhad hodnoty uvedené ztráty, je vycházet z obecného režimu použitelného v referenčním rámci, který je předmětem přezkumu.
48. Ve svém kasačním opravném prostředku přitom France Télécom zdůrazňuje nemožnost určit ke dni zavedení odchylného režimu, zda sporný režim založí výhodu, která by mohla tvořit státní podporu.
49. Především je třeba připomenout, že tento argument má hypotetickou povahu, jelikož vnitrostátní orgány nepřistoupily k oznámení režimu zavedeného zákonem č. 90‑568. V této fázi tedy není možné zjistit, k jakému výsledku by byl mohl v dané době vést přezkum Komise.
50. Kromě toho je třeba podotknout, že z obecného hlediska se určení přesné hodnoty poskytnuté podpory může v případě opatření rozložených do několika let jevit pro Komisi nadmíru obtížným.
51. ‚Ač nechci snižovat obtíže spojené s posouzením ex ante, v tomto ohledu se domnívám, že je třeba každopádně před vstupem uvedených opatření v platnost rozlišovat mezi možností kvantifikovat přesnou výši podpory a možností přezkumu návrhu dotčených opatření z pohledu článku 87 ES.
52. Je samozřejmé, že na rozdíl od individuální podpory poskytnuté určitému podniku není v případě daňového režimu majícího formu právní úpravy týkající se určitého typu daně použitelného na blíže neurčený počet poplatníků možné, aby Komise nebo členský stát provedly ex ante
přesnou kvantifikaci podpory.
53. Nicméně v rámci posouzení účinků, jakkoliv potenciálních, dotčeného režimu na hospodářskou soutěž nemůže taková okolnost zbavit členský stát jeho oznamovací povinnosti, jakož i nemůže následně zbavit Komisi možnosti ho přezkoumat a kvalifikovat s ohledem na ustanovení Smlouvy v oblasti státních podpor.
54. V důsledku toho, jelikož je Komise s odkazem na obecný režim použitelný v referenčním rámci, který je předmětem přezkumu, schopna prokázat existenci současné nebo potenciální ztráty daňových příjmů, která představuje výši domnělé podpory poskytnuté podnikům, kterým je údajně určena, je třeba mít za to, že existence výhody je prokázána. Přesné určení její hodnoty má tudíž zpočátku pouze podružnou povahu, která se projeví v okamžiku případného navracení, pokud se posuzovaná opatření ukáží být protiprávními.
55. V projednávaném případě je nutno konstatovat, že model zdanění, kterému France Télécom podléhala během posuzovaného období, představuje výjimku z obecného režimu.
56. France Télécom tak podléhala zvláštnímu daňovému režimu, který měl zaručit, aby zdroje pocházející z daně z podnikání (v zásadě vybírané na místní úrovni na základě sazby stanovené každou obcí) plynuly i nadále do státní pokladny. Za účelem dosažení tohoto cíle zákon č. 90‑568 vytvořil „celostátní“ daň z podnikání použitelnou na společnost France Télécom se sazbou představující vážený průměr sazeb použitelných v jednotlivých obcích, která byla vybírána v místě hlavní provozovny uvedené společnosti.
57. V období mezi roky 1991 a 1993 byla France Télécom na základě přechodného režimu osvobozena od korporační daně a od místních daní prostřednictvím odvodu stanoveného zákonem. Na základě konečného režimu použitelného mezi roky 1994 a 2002 byl na společnost France Télécom uplatňován obecný režim korporační daně, jakož i zvláštní režim místních daní, včetně daně z podnikání. V tomto ohledu je třeba doplnit, že v souvislosti s daní z podnikání bylo uplatněno další osvobození, spočívající ve snížení příspěvku na správní náklady, který tak byl státem vybírán, ve výši tří čtvrtin běžně uplatnitelného příspěvku.
58. Jak vyplývá ze spisu, výhodu nepředstavovala pouze zvláštní daňová ustanovení použitelná na společnost France Télécom. Komise totiž měla za to, že podpora byla tvořena rozdílem ve zdanění představujícím rozdíl mezi výší daně z podnikání, kterou by podnik musel uhradit, pokud by podléhal obecnému režimu daně, a výši daně, ke které byl skutečně povinen podle zvláštních daňových ustanovení. Model zdanění umožňující nedostatečné zdanění tedy vznikl na základě tohoto uspořádání.
59. V důsledku toho se jedná o smíšené uspořádání, v němž existence výhody vychází z fixního prvku spojeného se zvláštním daňovým režimem použitelným na společnost France Télécom, v porovnání s obecným režimem, a dále z variabilního prvku závisejícího na daných skutečnostech, a sice rozmístění provozoven nebo pozemků v jednotlivých obcích, jakož i sazby daně použitelné dotčenými územněsprávními celky.
60. Tento zvláštní způsob určení výhody použitý v projednávaném případě s sebou nese rozhodující důsledky z pohledu každoročního přiznávání výhody, možnosti odlišit oba režimy zdanění, kterým France Télécom postupně podléhala, jakož i počítání běhu promlčecí lhůty.
61. A konečně je třeba připomenout, že zvláštnost režimu použitelného na společnost France Télécom mezi roky 1994 a 2003 nemůže bez dalšího v žádném případě vyloučit jeho kvalifikaci jako státní podpory ve smyslu článku 87 ES.
62. V tomto ohledu bych chtěl zdůraznit, že důvody, které měly vést francouzské orgány k oznámení režimu zdanění použitelného na společnost France Télécom je třeba hledat především na úrovni snížení příspěvku na správní náklady z 8 % na 1,9 %. Mimoto je třeba zdůraznit neexistenci korekčního mechanismu v zákoně č. 90‑568, který by umožnil každoročně přezkoumat účinky zvláštního režimu na konkurenční postavení společnosti France Télécom, jelikož se zákonodárce mohl spokojit s pouhým převodem práva na výnos daně z podnikání společnosti France Télécom na stát, aniž zaváděl další změny ve vztahu k obecnému režimu(18) .
B – K porušení smyslu pojmu výhody uplatňovanému ve druhém důvodu kasačního opravného prostředku společnosti France Télécom – úvodní poznámky
63. Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku France Télécom v podstatě Tribunálu vytýká nesprávné právní posouzení související s nedodržením smyslu pojmu výhody tím, že rozhodl, že výhoda je tvořena rozdílem ve zdanění, což ho vedlo k odmítnutí kompenzace mezi oběma obdobími zdaňování. Tribunál podle společnosti France Télécom nedodržel povinnost provést globální přezkum všech ustanovení stanovených odchylným režimem a tím porušil uvedený smysl pojmu výhody.
64. Pro zjednodušení analýzy jednotlivých právních prvků uplatňovaných společností France Télécom na podporu jejího kasačního opravného prostředku přezkoumám části tohoto důvodu kasačního opravného prostředku v pořadí opačném, než jak jsou uvedeny v kasačním opravném prostředku, přičemž začnu údajným nesprávným právním posouzením postihujícím výklad výhody stanovený ve sporném rozhodnutí a následně provedu analýzu otázek, které z něho vyplývají, pokud jde o globální přezkum daného režimu a otázku kompenzace.
C – Ke druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, týkající se nesprávného právního posouzení, kterého se Tribunál dopustil ve svém výkladu sporného rozhodnutí, a nahrazení odůvodnění
1. Tvrzení účastnic řízení
65. France Télécom tvrdí, že Tribunál sporné rozhodnutí vyložil chybně, jelikož došel k tomu, že Komise neměla za to, že dotčená podpora je tvořena zvláštními daňovými ustanoveními použitelnými na společnost France Télécom, ale každoročně konstatovaným rozdílem ve zdanění, čímž odůvodnění uvedeného rozhodnutí nahradil vlastním odůvodněním.
66. France Télécom uvádí, že čtyřicátý druhý bod odůvodnění sporného rozhodnutí se omezuje na závěr, že kompenzace mezi oběma obdobími zdaňování není možná. Tento bod odůvodnění neumožňuje prokázat, že by Komise měla za to, že dotčená podpora je tvořena nikoliv zvláštními daňovými ustanoveními použitelnými na společnost France Télécom, ale rozdílem ve zdanění konstatovaným za každý rok, za který vznikla povinnost k dani z podnikání.
67. France Télécom rovněž uvádí, že takový výklad je zjevně v rozporu s výrokem rozhodnutí, který uvádí, že dotčená podpora je tvořena režimem daně z podnikání použitelným na uvedený podnik v období od 1. ledna 1994 do 31. prosince 2002.
68. Komise tvrdí, že druhý důvod kasačního opravného prostředku je neúčinný a každopádně neopodstatněný. Závěry, ke kterým Tribunál došel, totiž nevyplývají k každoroční povahy daně z podnikání ani z konstatování, podle kterého podpora spočívala v rozdílu ve zdanění konstatovaném každý rok. Komise zdůrazňuje, že každoroční povaha daně z podnikání nemůže být uplatněna, jelikož se jeví, že další prvky v odůvodnění přijatém Tribunálem odůvodňují odmítnutí kompenzace mezi režimem paušálního odvodu a údajným nedostatečným zdaněním z titulu daně z podnikání mezi roky 1994 a 2002.
2. Posouzení
69. Co se týče nejprve argumentu uplatněného Komisí, pokud jde o údajnou neúčinnost druhého důvodu kasačního opravného prostředku, stačí konstatovat, že jelikož tento druhý důvod kasačního opravného prostředku společnosti France Télécom kritizuje jeden z prvků tvořících úvahy Tribunálu, je třeba toto tvrzení Komise odmítnout.
70. Druhou částí druhého důvodu kasačního opravného prostředku France Télécom kritizuje závěry Tribunálu uvedené zejména v bodech 201 až 202 napadeného rozsudku.
71. V uvedeném bodě 201 Tribunál odkazuje na bod 42 sporného rozhodnutí, týkající se analýzy režimu v letech 1994 až 2003, z níž vyplývá, že „rozdíl mezi živnostenskou daní [daní z podnikání] ve skutečnosti uhrazenou společností [France Télécom] a tou, kterou by [za]platila dle veřejného práva [obecného režimu] od 1. ledna 1994 do 1. ledna 2003, je státní podporou, neboť představuje výhodu pro [France Télécom] získanou ze zdrojů, které měly být součástí hlavního státního rozpočtu“.
72. Poté, co v předchozích bodech sporného rozhodnutí vyloučila jakoukoliv kompenzaci mezi oběma dotčenými režimy zdanění, tak jak byla hájena francouzskými orgány, tak Komise dospěla k závěru, podle kterého rozdíl ve zdanění, který konstatovala, představuje státní podporu.
73. V tomto ohledu stačí uvést, že ač se nedopustil nesprávného právního posouzení, Tribunál v bodě 201 napadeného rozsudku provedl výklad znění sporného rozhodnutí, podle kterého je státní podpora výsledkem rozdílu ve zdanění. Tribunál poté ověřil skutečnost uvedeného rozdílu ve zdanění v bodech 219 až 225 napadeného rozsudku, přičemž tyto úvahy v tomto kontextu nevyvolaly žádnou kritiku ze strany společnosti France Télécom.
74. Mimoto, na rozdíl od tvrzení společnosti France Télécom, výklad, k němuž dospěl Tribunál a podle něhož je podpora tvořena rozdílem ve zdanění vyplývajícím z použití ustanovení právních předpisů zavádějících odchylný režim, je v souladu s výrokem sporného rozhodnutí, z něhož vyplývá, že pouze režim použitelný na společnost France Télécom v letech 1994 až 2002 představuje protiprávní státní podporu neslučitelnou se společným trhem. Podle tohoto odchylného režimu totiž France Télécom neodvedla do státního rozpočtu daň ve výši, kterou by bývala musela zaplatit podle obecného režimu.
75. S ohledem na výše uvedené je třeba zdůraznit, že konstatování Tribunálu v bodě 201 napadeného rozsudku věrně odráží logiku, na níž jsou založena ustanovení článku 87 ES, jelikož v rámci pojmu státní podpory je třeba rozlišovat formu, jakou státní podpora nabývá, která se konkrétně projevuje v aktu zavádějícím podporu, který je předmětem oznamovací povinnosti, a dále objektivní účinky opatření, jejichž analýza umožňuje konstatovat existenci výhody.
76. Je tedy zásadní určit v rámci pojmu podpory odpovídající úroveň normativního aktu, který je základem sporného opatření, např. legislativní akt, správní rozhodnutí nebo jakýkoliv jiný akt nebo praxe připisovatelné členskému státu, a dále hospodářskou úroveň, na základě které jsou přezkoumávány účinky uvedeného aktu pro stanovení, zda se jedná o selektivní výhodu.
77. Bylo by tudíž nepřesné konstatovat, že daňová ustanovení představují sama o sobě státní podporu. Selektivní výhoda totiž může odpovídat pouze účinkům uplatnění uvedených ustanovení na dotyčné podniky. V případě, že dotčené opatření spočívá ve specifickém faktoru použitelném na stanovení daně, aniž představuje přímou daňovou úlevu (otevřenou/transparentní), totiž mohou být takové účinky prokázány pouze na ročním základě, pokud daňové období odpovídá této době.
78. Kromě toho sporné rozhodnutí jako celek spočívá na předpokladu, podle kterého k nedostatečnému zdanění společnosti France Télécom v porovnání s výši daně, ke které by byla povinna, pokud by podléhala obecnému režimu, vedl – uplatněním celostátní sazby představující vážený průměr sazeb schválených předchozí rok všemi dotčenými územněsprávními celky – režim daně z podnikání stanovený zákonem č. 90‑568. Toto hledisko je ostatně podepřeno zněním výroku sporného rozhodnutí.
79. Co se týče bodu 202 napadeného rozsudku a údajného nahrazení odůvodnění, je třeba konstatovat, že Tribunál nahrazením hospodářského posouzení Komise svým vlastním posouzením nešel nad rámec požadovaného soudního přezkumu, jelikož problematika každoroční povahy dotčeného opatření je nedílnou součástí úvah Komise ve sporném rozhodnutí. Mimoto nelze Tribunálu vyčítat jakékoliv rozpory v odůvodnění, když se v bodě 202 rozsudku odvolává na každoroční povahu daně z podnikání, tak jak vyplývá z ustanovení všeobecného daňového zákoníku. Je tedy jasné, že aspekt týkající se daňových ustanovení představuje nedílný prvek přezkumu existence výhody.
80. S ohledem na výše uvedené je třeba druhou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku společnosti France Télécom zamítnout.
D – Ke třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z neexistence globální analýzy odchylného daňového režimu
1. Tvrzení účastnic řízení
81. France Télécom má za to, že každoroční povaha daně ani rozdíly mezi oběma obdobími zdaňování nemohou odůvodnit částečnou analýzu sporného odchylného daňového režimu. Domnívá se, že Tribunál v rámci své analýzy účinků odchylného daňového režimu nesprávně odmítl zohlednit nadměrné zdanění, které tento paušální odvod pro podnik představoval v porovnání s úrovní zdanění, která by na něho byla bývala uplatněna, pokud by v letech 1991 až 1993 podléhal obecnému režimu.
82. Podle společnosti France Télécom i za předpokladu, že by mohla být každoroční povaha daně v analýze zohledněna, měl Tribunál uznat, že v prvních obdobích odchylného daňového režimu na ní bylo v porovnání s jejími konkurenty uplatněno nadměrné zdanění.
83. France Télécom z toho vyvozuje, že Tribunál měl vyžadovat, aby porovnání odchylného daňového režimu použitelného na dotyčnou osobu s obecným režimem zahrnovalo veškeré účinky odchylného režimu, tedy nejen případné výhody poskytnuté podniku v období mezi roky 1994 a 2002, ale rovněž mimořádné nadměrné daňové zatížení, které musela France Télécom nést mezi roky 1991 a 1993.
2. Posouzení
84. Po relevantním připomenutí judikatury, podle níž je Komise povinna celkově zohlednit komplexní opatření, Tribunál v bodě 200 napadeného rozsudku rozhodl, že zákon č. 90‑568 zavedl odchylný daňový režim, použitelný jmenovitě na společnost France Télécom, vyznačující se rozdělením do dvou fází.
85. V bodě 203 napadeného rozsudku Tribunál správně připomněl, že se Komise ve svém rozhodnutí zabývala existujícími rozdíly mezi oběma obdobími zdaňování, souvisejícími zejména s tím, že paušální odvod mezi roky 1991 a 1993 zcela nahradil odvody daně z podnikání, zatímco uplatňování zvláštního režimu mezi roky 1994 a 2002 vyvolalo každoročně rozdíl ve zdanění. Tribunál tak měl za to, že Komise v uvedeném rozhodnutí sice provedla globální analýzu veškerých relevantních ustanovení, ale vzhledem k rozdílům zjištěným mezi oběma obdobími zdaňování odmítla provést kompenzaci.
86. V tomto ohledu je třeba uvést, že nezbytnost globální analýzy, kterou Komise skutečně provedla, nemůže znamenat povinnost zohlednit pro účely konstatování existence výhody všechna daňová období. V důsledku toho Tribunál mohl rozhodnout, že Komise dospěla k závěru, podle kterého pouze daňový režim použitelný v průběhu druhého období v sobě nesl poskytnutí státní podpory společnosti France Télécom, po provedení analýzy celého režimu.
87. V důsledku toho je třeba třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněnou.
E – K první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku – ke kompenzaci
1. Tvrzení účastnic řízení
88. France Télécom tvrdí, že se Tribunál tím, že neprovedl porovnání všech ustanovení v zákoně č. 90‑568 s obecným režimem, dopustil nesprávného právního posouzení. Při stanovení existence výhody totiž Tribunál srovnal zatížení uplatněné na společnost France Télécom v rámci odchylného režimu s úrovní zdanění, která by na ni byla bývala uplatněna, pokud by tato společnost podléhala obecnému daňovému režimu. Toto srovnání přitom omezil na období mezi roky 1994 a 2002, aniž zohlednil daňovou zátěž, kterou musela France Télécom nést mezi roky 1991 a 1993.
89. France Télécom se domnívá, že se Tribunál tím, že v tomto ohledu vycházel z rozsudku Soudního dvora ze dne 15. prosince 2005, Itálie v. Komise(19), dopustil nesprávného právního posouzení, jelikož odmítl kompenzaci mezi jednotlivými obdobími zdaňování. Tribunál z uvedeného rozsudku nesprávně vyvodil, že osvobození nemůže být kompenzováno zvláštní zátěží odlišné povahy, která nemá s výhodou žádnou spojitost.
2. Posouzení
90. Touto částí druhého důvodu kasačního opravného prostředku France Télécom kritizuje body 207 a 214 napadeného rozsudku. Po potvrzení úvah Komise, která rozlišovala mezi paušálním odvodem uplatňovaným v letech 1991 až 1993 a odchylným daňovým režimem platným mezi roky 1994 a 2002, totiž Tribunál vyloučil jakoukoliv povinnost provést v projednávaném případě kompenzaci mezi oběma obdobími zdaňování.
91. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury je Komise při přezkumu opatření, které může být státní podporou, povinna zohlednit všechny jeho účinky pro potenciálního příjemce a zejména případně odečíst zvláštní finanční zatížení, které je se zvýhodněním spojeno(20) .
92. Především je pravda, že citace Tribunálu bodu 34 rozsudku Itálie v. Komise není správná. Zásadu stanovenou Tribunálem v bodě 207 napadeného rozsudku totiž nelze vyvodit z uvedeného bodu 34.
93. Jak tvrdí Komise, Tribunál chtěl pravděpodobně odkázat na bod 34 jiného rozsudku Itálie v. Komise(21) . V tomto bodě uvedeného rozsudku Soudní dvůr odmítl argument italských orgánů, podle nichž dotčená daňová úleva není „státní podporou“, protože ztráta příjmů, která z ní plyne, je kompenzována příspěvky pocházejícími z plateb pojištění nezaměstnanosti.
94. Soudní dvůr se bude muset spokojit s konstatováním tohoto omylu v citaci, které nicméně nezakládá nesprávné právní posouzení, které by mohlo zneplatnit rozhodnutí Tribunálu.
95. Navzdory této chybě v odkazu na judikaturu je jasné, že Tribunál podrobně a vyčerpávajícím způsobem ozřejmil důvody, pro které měl za to, že Komise splnila svou povinnost globální analýzy režimu vyplývajícího ze zákona č. 90‑658 a byla oprávněna odmítnout kompenzaci obhajovanou společností France Télécom.
96. Ve světle rozsudku Enirisorse(22) je totiž třeba zdůraznit, že povinnost globální analýzy, která umožňuje správně určit existenci výhody v rámci odchylných daňových opatření, musí spočívat na věcném základě.
97. Zdá se mi být zřejmé, že pouhá skutečnost, že obě období zdaňování jsou ošetřena týmž zákonem, nestačí k odůvodnění povinnosti kompenzace mezi opatřeními použitelnými na jednoho a téhož adresáta. Uvedená opatření totiž vycházejí z odlišných právních modelů, takže bylo třeba rozlišovat mezi opatřením představujícím podporu a opatřením nesplňujícím kritéria článku 87 ES.
98. V tomto ohledu je třeba konstatovat, jak vyplývá ze spisu, že odvod použitelný mezi roky 1991 a 1993 byl vymezen jinými parametry, než které byly použity od roku 1994 v rámci zvláštního režimu daně z podnikání.
99. Podotýkám, že z jednání francouzského Národního shromáždění (Assemblée nationale) jasně vyplývá, že rok 1994 byl zohledněn proto, aby byla k dispozici dostatečně dlouhá lhůta pro stanovení daňových základů daně z podnikání, jelikož vláda neměla k dispozici podrobný odhad hodnoty nemovitostí nebo základů daně(23) .
100. Navíc je třeba zdůraznit, že i za předpokladu správnosti teze, podle níž se režim použitelný na společnost France Télécom skládal ze dvou neoddělitelných období, přičemž první z nich vyvolalo nadměrné zdanění podniku a druhé jeho nedostatečné zdanění, je nesporné, že dotčené právní předpisy neobsahovaly žádný mechanismus umožňující výpočet kompenzace mezi částkami daně z podnikání a dále určení okamžiku, ke kterému by bylo tvrzené nadměrné zdanění z let 1990 až 1993 kompenzováno. I kdybychom totiž v tomto ohledu souhlasili s tezí hájenou společností France Télécom, dotčené nadměrné zdanění by v určitý okamžik vyčerpalo své účinky, v důsledku čehož by od daného okamžiku v průběhu období počínajícího rokem 1994 byla společnosti France Télécom poskytována výhoda. Při neexistenci takového mechanismu však není tvrzení týkající se nutnosti kompenzace přijatelné.
101. A konečně je třeba vyloučit relevantnost judikatury týkající se kvalifikace kompenzace strukturálních nevýhod s ohledem na článek 87 ES, která umožňuje vyloučit kvalifikaci jako státní podpory ve zvláštních případech souvisejících s nápravou nepříznivé soutěžní situace podniku(24) . V projednávaném případě totiž nelze platně tvrdit, že model zdanění použitelný od roku 1994 sloužil k nápravě skutečnosti, že by France Télécom byla vystavena zvýšenému finančnímu zatížení vyplý vajícímu ze zvláštního režimu, kterému nebyly vystaveny konkurenční společnosti podléhající obecnému režimu za obvyklých tržních podmínek. Naopak, jak vyplývá z projednávání ve francouzském Senátu a Národním shromáždění, cílem odchylného režimu použitelného od roku 1994 bylo umožnit státu, a nikoliv územněsprávním celkům, být příjemcem daně z podnikání zaplacené společností France Télécom(25) . Chtěl bych zdůraznit, že každopádně není důležité, co se týče konstatování výhody, zda výnos daně z podnikání byl určen státu nebo rozpočtu územněsprávních celků.
102. Každopádně podotýkám, že ze spisu vyplývá, že France Télécom byla povinna odvést Národnímu vyrovnávacímu fondu pro daň z podnikání částku odpovídající částce vybrané státem před vznikem společnosti France Télécom jako provozní přebytek od bývalé správy pošt a telekomunikací (PTT). Z tohoto důvodu došla Komise k závěru, že odvod do státního rozpočtu, kterému France Télécom podléhala od roku 1991 do roku 1993, byl smíšené povahy, částečně daňový a částečně rovnající se účasti státu jako vlastníka na výsledcích hospodaření(26) .
103. Po přezkoumání charakteristik, cílů a dočasné povahy režimu použitelného na společnost France Télécom tak Tribunál v bodě 231 napadeného rozsudku právem rozhodl, že paušální odvod představuje zvláštní způsob zdanění společnosti France Télécom, který nelze zohlednit pro účely kompenzace důsledků režimu zdanění použitelného od roku 1994.
104. V důsledku toho je třeba zamítnout rovněž první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku.
F – K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku společnosti France Télécom, týkajícímu se nedodržení smyslu pojmu státní podpory
1. Tvrzení účastnic řízení
105. Po uvedení toho, že Tribunál rozhodl, že bylo „nemožné“ ke dni zavedení odchylného režimu určit, zda bude představovat státní podporu, France Télécom uvádí, že Tribunál měl rovněž za to, že existence výhody má být zjišťována každoročně a je závislá na vnějších parametrech.
106. France Télécom nicméně Tribunálu vytýká, že zohledněním takové kvalifikace nedodržel smysl pojmu státní podpory, jelikož uznal, že existence (nebo neexistence) případné výhody nezávisí na charakteristikách režimu použitelného na společnost France Télécom, ale na vnějších parametrech, jejichž účinky mohly být konstatovány až a posteriori . Podle společnosti France Télécom nemohou zvýhodňující nebo znevýhodňující účinky vyplývající z vnějších a nepředvídatelných faktorů dodávat charakter podpory opatření, které jí nebylo v okamžiku přijetí.
107. France Télécom mimoto odkazuje na judikaturu Francie v. Komise týkající se společnosti Stardust Marine(27) a kritizuje samotnou přičitatelnost dotčeného opatření členskému státu, jelikož existence výhody byla podmíněna „pouze“ podmínkami stojícími mimo zvláštní režim zdanění, jak Tribunál uznal.
108. Francouzská vláda zase zdůrazňuje, že odchylný režim zdanění nemůže sám o sobě představovat státní podporu. Takový režim totiž neposkytuje nutně selektivní výhodu dotčeným podnikům.
109. Komise se domnívá, že druhý důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný, jelikož nebyl uplatněn v prvním stupni. Doplňuje, že není pochyb o tom, že prvky kritizované společností France Télécom byly ve sporném rozhodnutí obsaženy.
110. Podpůrně Komise tvrdí, že druhý důvod kasačního opravného prostředku není opodstatněný. Konkrétní úroveň zdanění vyplývající z dotčeného odchylného režimu totiž nebylo možné předem pro každý rok stanovit. Tento režim však mohl vést k nižšímu zdanění v porovnání se zdaněním vyplývajícím z použití běžného režimu daně z podnikání.
2. Posouzení přípustnosti důvodu kasačního opravného prostředku
111. Co se týče námitky nepřípustnosti vznesené Komisí a vycházející z novosti uplatňovaného důvodu kasačního opravného prostředku, je třeba konstatovat, že z ustálené judikatury vyplývá, že umožnit účastníku řízení, aby vznesl důvod, který nevznesl u Tribunálu, poprvé až před Soudním dvorem, znamená umožnit mu, aby Soudnímu dvoru, jehož pravomoc ve věci kasačního opravného prostředku je omezená, předložil spor širšího rozsahu než spor, který projednával Tribunál. V rámci kasačního opravného prostředku je tedy příslušnost Soudního dvora omezena na posouzení právního řešení žalobních důvodů projednávaných Tribunálem(28) .
112. V tomto ohledu je však třeba konstatovat, že navrhovatelka předkládá Soudnímu dvoru, na rozdíl od tvrzení Komise, nikoliv nový důvod, ale argument tvořící součást důvodu vycházejícího z existence státní podpory, který byl již před Tribunálem projednán, zejména v rámci před ním uplatněného prvního a druhého žalobního důvodu. Námitce nepřípustnosti proto nelze vyhovět.
3. Posouzení k věci samé
113. Tímto důvodem kasačního opravného prostředku France Télécom kritizuje úvahy Tribunálu uvedené zejména v bodech 323 a 324 napadeného rozsudku. Aby bylo možné poskytnout úplnou odpověď na tento důvod, je třeba představit úvahy rozvinuté dříve Tribunálem v bodech 199 až 241 v odpověď na první a druhý žalobní důvod vznesený v prvním stupni.
114. Především konstatuji, že citace bodu 324 napadeného rozsudku, kterou France Télécom uplatňuje na podporu svého tvrzení a podle níž Tribunál připustil nemožnost určit výhodu ke dni zavedení odchylného režimu, vychází z chybného výkladu napadeného rozsudku.
115. V bodě 324 uvedeného rozsudku se totiž Tribunál v rámci své odpovědi na argumenty navrhovatelky v prvním stupni ve věci promlčení omezil na odmítnutí právního argumentu v tomto smyslu. Z části úvah Tribunálu vyjmuté ze svého kontextu tedy nelze vyvodit právní tvrzení, které by mohlo být předmětem přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku a které se týká problematiky odlišné od té, která byla předmětem odpovědi Tribunálu.
116. Zadruhé, co se týče přezkumu zvláštní povahy režimu použitelného na společnost France Télécom, včetně každoroční povahy daně z podnikání, jakož i existence výhody ve spojení s okolnostmi stojícími mimo zvláštní režim zdanění, je třeba bez dalšího konstatovat, že Tribunál, který ani zdaleka neporušil smysl pojmu státní podpory, použil ustanovení článku 87 ES správně. Tribunál totiž zcela správně usiloval o vyvození veškerých právních důsledků zvláštního daňového režimu použitelného na společnost France Télécom, včetně konstatované každoroční povahy výhody.
117. Poté, co správně představil judikaturu rozhodující pro posouzení existence státní podpory, a zejména existence výhody poskytnuté společnosti France Télécom, Tribunál přezkoumal, zaprvé, zda Komise mohla provést analýzu zvláštního režimu zdanění nezávisle na paušálním odvodu, zadruhé, zda byla Komise oprávněna odmítnout provést kompenzaci a konečně analyzovat opodstatněnost existence rozdílu ve zdanění.
118. V bodech 199 až 241 napadeného rozsudku tak Tribunál podrobně a vyčerpávajícím způsobem odpověděl na výtky týkající se existence státní podpory v projednávaném případě. Části rozsudku kritizované společností France Télécom v jejím prvním důvodu kasačního opravného prostředku představují pouze zopakování úvah zdůrazněných ve výše uvedené části napadeného rozsudku.
119. Ve spojení s uvedenými úvahami z bodu 323 napadeného rozsudku vyplývá, že „z roční splatnosti daně z podnikání vyplývá, že existence výhody ve prospěch France Télécom závisela každý rok na tom, zda zvláštní daňový režim uloží France Télécom nižší platby daně z podnikání než platby, kterým by podléhala na základě obecného práva. Je třeba konstatovat, že tato otázka sama závisela na okolnostech existujících mimo zvláštní daňový režim, a zejména na úrovni daňové sazby každoročně odhlasované územněsprávními celky, na jejichž území měla France Télécom provozovny.“
120. Kritika vyslovená společností France Télécom tedy spočívá na nesprávném výkladu napadeného rozsudku, jelikož na rozdíl od jejích tvrzení Tribunál v žádném případě nepřipustil, že by existence výhody nezávisela na vlastních charakteristikách dotčeného režimu.
121. Tribunál tak naopak při analýze komplexní povahy daňového režimu použitelného na společnost France Télécom měl právem za to, že konstatování existence podpory v projednávaném případě spočívá na „okolnostech stojících mimo uvedený režim“, které Tribunál jasně vymezuje v bodě 323 napadeného rozsudku jako související s daňovými sazbami schvalovanými každoročně územněsprávními celky, na jejichž území má France Télécom provozovny.
122. V tomto ohledu žádný poznatek v částech napadeného rozsudku, které jsou kritizovány společností France Télécom, neumožňuje konstatovat, že se Tribunál řídil předpokladem existence selektivní výhody pro společnost France Télécom a dopustil se tak nesprávného právního posouzení.
123. A konečně, co se týče přičitatelnosti opatření, stačí připomenout, že podle judikatury musejí být výhody k tomu, aby mohly být kvalifikovány jako podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, poskytnuty přímo či nepřímo ze státních prostředků a současně přičitatelné státu(29) . Kromě toho zásah státu nebo prostřednictvím státních prostředků nemusí být nutně opatřením přijatým ústřední mocí dotyčného státu. Může stejně tak pocházet od orgánu působícího pod úrovní státu(30) . Je tedy nutno konstatovat, že vzhledem k výše uvedenému popisu „okolností stojících mimo uvedený režim“ provedenému Tribunálem, tento prvek nijak nezbavuje daňový režim použitelný na společnost France Télécom své státní povahy.
124. Jelikož France Télécom neprokázala jakékoliv nesprávné právní posouzení, kterého by se Tribunál dopustil při použití pojmu státní podpory, je třeba první důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněný.
VII – K zásadě promlčení (31)
A – Tvrzení účastnic řízení
125. Svým čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku France Télécom připomíná, že článek 15 nařízení č. 659/1999 stanoví, že pravomoci Komise v oblasti navracení státní podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let. Uvádí, že francouzské orgány v rámci správního řízení vysvětlily, že případné nedostatečné zdanění podniku v období mezi roky 1994 a 2002 každopádně nemůže být předmětem navrácení, jelikož daný režim byl zaveden před více než deseti lety. France Télécom se přitom domnívá, že úvahy Tribunálu v tomto ohledu nejsou dostatečně odůvodněny, jelikož rozsudek neupřesňuje, jaký závazný právní akt představoval počátek běhu promlčení. Podle společnosti France Télécom je přitom tímto aktem nezbytně zákon č. 90-568.
126. Komise připomíná, že pravidla promlčení v oblasti státních podpor se týkají jejich navracení. Navrátit podporu je přitom možné pouze tehdy, je-li možné určit její výši. Co se týče sporných daňových režimů, výhoda může být stanovena pouze na ročním základě. Počátek běhu promlčecí lhůty pro pravomoc nařídit navrácení podpor tedy nemůže být umístěn do okamžiku, kdy toto navrácení ještě nemůže být nařízeno.
127. Francouzská republika zase ve své kasační odpovědi uvádí, že podporuje čtyři z pěti důvodů uplatňovaných společností France Télécom v jejím kasačním opravném prostředku. Co se týče promlčení, francouzská vláda tvrdí, že napadený rozsudek je stižen rozporným odůvodněním. Na jedné straně měl totiž Tribunál v bodě 324 tohoto rozsudku za to, že promlčecí lhůta článku 15 nařízení č. 659/1999 počala běžet v roce 1994. Na druhé straně v bodě 276 uvedeného rozsudku Tribunál rozhodl, že oznamovací povinnost musí být vztažena na okamžik přijetí zákona č. 90‑568.
B – K působení promlčení
128. Je třeba připomenout, že podle čl. 15 nařízení č. 659/1999 podléhají pravomoci Komise ve věci navrácení podpory promlčecí lhůtě deseti let. Z odstavce 2 uvedeného článku vyplývá, že promlčecí lhůta počíná běžet dnem, kdy je protiprávní podpora poskytnuta příjemci.
129. Bez dalšího zdůrazňuji, že předmět promlčení se omezuje na protiprávní podpory, to znamená na neoznámené podpory. Působením promlčení se tak protiprávní podpora stává existující podporou.
130. Rozhodující prvek pro účely výkladu promlčecí lhůty uvedené v článku 15 nařízení č. 659/1999 tak souvisí s pojmem poskytnutí podpory.
131. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že určení dne poskytnutí podpory se může měnit v závislosti na povaze dotčené podpory.
132. V případě režimu podpory, je-li poskytnutí podpory závislé na přijetí závazných právních aktů, je totiž třeba mít za to, že podpora je v zásadě poskytnuta dnem přijetí takového aktu.
133. S ohledem na rozmanitost a složitost druhů opatření, která mohou představovat státní podpory, zejména v oblasti přímých daní, však předchozí konstatování nepokrývá celou šíři možností, s nimiž může být Komise konfrontována při přezkumu oznámených nebo neoznámených opatření.
134. V případě víceletého režimu projevujícího se opakujícím se poskytováním nebo přiznáváním výhod se tak den přijetí právního aktu představujícího základ poskytnutí podpory a den, kdy je jejím příjemcům skutečně výhoda poskytnuta (případně, kdy pocítí její důsledky, jako v případě osvobození od daně), mohou z časového hlediska významně lišit.
135. V takovém případě jsem názoru, že daňová podpora musí být považována za poskytnutou příjemci teprve v okamžiku, kdy z ní z věcného hlediska těží právně konečným způsobem. Pouze konečné využití opatření, představující vznik výhody ve striktním smyslu, je totiž rozhodující pro účely stanovení promlčecí lhůty.
136. V tomto ohledu mám za to, že promlčecí lhůta týkající se daňových výhod počíná znovu běžet s každým skutečným, případně každoročním, poskytnutím výhody, které se shoduje s ustálením situací, na základě nichž je stanovován rozsah daňové zátěže. Co se týče daně z příjmu, odpovídá to konci daňového roku, v průběhu něhož vznikly příjmy tvořící základ uvedené daně(32) .
137. Navíc je třeba uvést, že počítání běhu promlčecí lhůty může záviset na způsobu, jakým je výhoda, a v důsledku toho samotná státní podpora, určena. Stanovení uvedené lhůty bude tedy odvozeno od určení výhody.
138. Tak se mi to jeví i v projednávaném případě, jelikož samotné konstatování existence podpory musí být uskutečněno nikoliv pouze na základě vnitrostátního zákona, ale rovněž na základě sazeb použitelných v každé obci, ve které se nachází majetek společnosti France Télécom.
139. Jak jsem již uvedl, mám za to, že Tribunál provedl přesnou analýzu každoroční povahy daně z podnikání a z ní vyplývajících důsledků.
140. V důsledku toho Tribunál v bodě 324 napadeného rozsudku právem rozhodl, že z d ůvodu každoroční povahy daně z podnikání nelze mít za to, že dotčená podpora byla „poskytnuta“ před rokem 1994, neboť v té době byly přijaty závazné právní akty umožňující poprvé konstatovat existenci rozdílu ve zdanění.
141. Co se tedy týče výtky vycházející z nedostatečného určení dotčených aktů Tribunálem, jsem toho názoru, že se jedná o nesprávně postavený právní problém. Z analýzy odchylného režimu v celém rozsahu totiž vyplývá, že tento režim zavádí daň z podnikání na celostátní úrovni, jejíž výše je určena prostřednictvím celostátní sazby představující vážený průměr sazeb schválených v předchozím roce všemi územněsprávními celky.
142. Z bodu 24 napadeného rozsudku tak vyplývá, že sazby uplatněné na základ daně jsou každoročně schvalovány rozhodovacími orgány územněsprávních celků, jež jsou příjemci daně. Ke stanovení dlužné daně z podnikání je třeba stanovit pro společnost France Télécom individuální sazbu na celostátní úrovni. Rozhodnutí dotyčných územněsprávních celků stanovující individuální sazbu tudíž musejí být považována za prvky zohledňované při určování „právních skutečností“ uvedených v zákoně č. 90‑568, které jsou nezbytné pro vyhodnocení skutečné daňové zátěže společnosti France Télécom, jakož i daňové zátěže vyplývající z obecného režimu, a v důsledku toho pro konkretizaci existence výhody.
143. Kromě toho podotýkám, že je třeba vykládat kritizovanou část rozsudku ve spojení s bodem 323 napadeného rozsudku, v němž provádí Tribunál dvojí odkaz na bod 202 a poté na bod 17 napadeného rozsudku, který uvádí rozhodující ustanovení všeobecného daňového zákoníku. Je totiž třeba zohlednit pojmovou odlišnost mezi, na straně jedné, právní nornou, a sice zákonem č. 90‑568, a, na straně druhé, právní skutečností, tedy celostátní sazbou představující vážený průměr sazeb schválených v předchozím roce všemi územněsprávními celky. Tato rozhodnutí se netýkají zásady vyměření daně z podnikání, k níž je France Télécom povinna, ale přispívají k určení celostátního průměru stanovením individuálních sazeb, z nichž bude uvedený průměr vypočten.
144. Mimoto přístup uplatněný Tribunálem je potvrzen zněním článku 15 nařízení č. 659/1999, z něhož vyplývá, že promlčecí lhůtě podléhají pravomoci Komise ve věci navrácení podpory. Není-li přitom podpora skutečně udělena ve smyslu skutečného a účinného poskytnutí, nemůže Komise požadovat jakékoliv navrácení. Toto navrácení nemůže požadovat tím spíše, jestliže si ani není jista tím, že dotčené opatření představuje státní podporu.
145. A konečně, co se týče argumentu francouzské vlády vycházejícího z rozporného odůvodnění postihujícího údajně body 276, 323 a 324 napadeného rozsudku, stačí uvést, že Tribunál analyzoval odchylný režim z pohledu oznamovací povinnosti a dále z pohledu účinků základní normy na konstatování výhody pro adresáty dotčeného opatření.
146. Úvaha Tribunálu obsažená v uvedeném bodě 276 je tak součástí odpovědi na argumenty týkající se zásady legitimního očekávání projednávané v rámci třetího žalobního důvodu předloženého v prvním stupni. Tribunál správně připomněl oznamovací povinnost, která podle článku 87 ES přísluší členskému státu zamýšlejícímu zavést takový odchylný daňový režim, jaký je dotčen v projednávaném případě. Naopak Tribunál rozhodl o účincích uvedené normy zejména v bodech 323 a 324 napadeného rozsudku týkajících se každoroční povahy daně z podnikání. Jelikož tyto dva aspekty představují obě části nezbytné analýzy pojmu státní podpory, nelze konstatovat jakýkoliv rozpor v odůvodnění.
147. S ohledem na výše uvedené je třeba čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.
VIII – K porušení obecných právních zásad (33)
A – Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, týkajícímu se porušení zásady legitimního očekávání
1. Tvrzení účastnic řízení
148. Zatímco France Télécom dělí svůj třetí důvod kasačního opravného prostředku, týkající se porušení zásady legitimního očekávání, na tři části, navrhuji je vzhledem k jejich společnému předmětu přezkoumat současně.
149. První část třetího důvodu kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného právního posouzení okolností umožňujících uplatnit zásadu legitimního očekávání, které Tribunál učinil.
150. Zaprvé France Télécom tvrdí, že Tribunál omezil možnost uplatnění zásady legitimního očekávání pouze na případy, kdy byla podpora oznámena. Naznačil však, že by tomu mohlo být jinak, odůvodňovaly-li by to výjimečné okolnosti. Tyto okolnosti však byly v projednávaném případu dány.
151. Zadruhé France Télécom tvrdí, že rozsudek Tribunálu je stižen rozporem v odůvodnění a vychází z nesprávného předpokladu, podle kterého představuje každá odchylka v daňové oblasti výhodu. V projednávaném případě se výjimečné okolnosti dovolávané podnikem k uplatnění zásady legitimního očekávání týkaly skutečnosti, že existence výhody nemohla být určena ex ante, ale teprve ex post, v závislosti na vývoji okolností stojících mimo zvláštní režim zdanění.
152. Zatřetí France Télécom tvrdí, že Tribunál neurčil právní akt, který měl být předmětem oznámení, ani okamžik, ke kterému mělo k tomuto oznámení dojít. Pokud totiž výhoda odpovídá rozdílu ve zdanění zjištěnému každý rok na konci daňového období, nebylo možné určit povinnost předchozího oznámení sporného režimu.
153. V rámci druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku France Télécom Tribunálu vytýká, že chybně vyložil právní důsledky vyplývající z rozhodnutí týkajícího se La Poste(34) . Tribunál tak vyloučil použití zásady legitimního očekávání, jelikož měl za to, že Komise nezaujala stanovisko k odchylnému režimu použitelnému od roku 1994. Podle společnosti France Télécom přitom rozhodnutí Komise týkající se La Poste představovalo pozitivní akt schopný mít právní účinky a vyvolat legitimní očekávání ohledně slučitelnosti sporného režimu s pravidly státních podpor.
2. Posouzení
a) Obecné poznámky
154. Je třeba připomenout, že přezkum dotčeného režimu Komisí má základ ve stížnosti třetí osoby, a to Association des collectivités territoriales pour le retour de la taxe professionnelle de France Télécom et de La Poste dans le droit commun.
155. Oznamovací povinnost přitom představuje úhelný kámen způsobu kontroly ex ante státních podpor stanoveného Smlouvou. V rámci tohoto systému je členským státům uložena povinnost oznámit každé opatření, které by mohlo spadat do působnosti článku 87 ES, jakmile může představovat novou podporu, a dále tzv. povinnost „standstill“, uvedená v čl. 88 odst. 3 ES. Uvedený systém poskytuje procesní a věcné záruky členským státům i hypotetickým příjemcům podpor(35) .
156. V případě porušení pravidla předchozího oznámení jsou členské státy nuceny nést důsledky jak kvalifikace dotčeného opatření jako protiprávní podpory, tak možnosti uplatnění obecných právních zásad.
157. Kromě toho, jelikož France Télécom uplatňuje nemožnost předvídat ke dni vstupu odchylného režimu v platnost, zda tento režim bude zakládat výhodu, která by mohla představovat státní podporu, je třeba zdůraznit, že zvláštní složitost dotčeného režimu ani opakující se povaha opatření, které může představovat státní podporu, nemůže členský stát zbavit jeho oznamovací povinnosti. Naopak v rámci přezkumného řízení zahájeného Komisí může úsilí vynaložené členským státem a Komisí v duchu loajální spolupráce vést k řešením přizpůsobeným zvláštnostem dotčeného opatření.
158. Členský stát žádající o možnost poskytnout podporu odchylující se od pravidel vyplývajících ze Smlouvy je totiž ve vztahu ke Komisi vázán povinností spolupráce. To platí tím spíše pro členský stát, který opomenul oznámit Komisi režim podpor a dopustil se tak porušení čl. 88 odst. 3 ES(36) .
159. Mimoto je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury patří zásada ochrany legitimního očekávání mezi základní unijní zásady(37) .
160. Z judikatury rovněž vyplývá, že předpokladem práva dovolávat se legitimního očekávání je, že unijní správní orgány poskytly konkrétní ujištění, která mohou vzbudit legitimní očekávání u toho, komu jsou určena, a že jsou tato ujištění v souladu s použitelnými normami(38) .
161. Členský stát, jehož orgány poskytly podporu v rozporu s pravidly stanovenými v článku 88 ES, se nemůže dovolávat legitimního očekávání příjemců, aby se vyhnul povinnosti přijmout opatření nezbytná k výkonu rozhodnutí Komise, které nařizuje navrácení podpory(39) .
162. Soudní dvůr rozhodl, že je tomu tak tím spíše v případě členského státu, který by uplatňoval vlastní legitimní očekávání, jestliže nedodržel oznamovací povinnost(40) .
163. Mimoto podle ustálené judikatury není vyloučeno, že se příjemce protiprávní podpory dovolává mimořádných okolností, které mohly legitimně odůvodnit jeho očekávání, že při poskytování podpory byla zachována příslušná pravidla, a z toho důvodu odmítl její navrácení.. V takovém případě přísluší vnitrostátnímu soudu, kterému bude věc případně předložena, aby posoudil dotčené okolnosti(41) .
164. A konečně bych chtěl podotknout, že vrácení státní podpory daňové povahy může ve vztahu k jednotlivci vyvolat nutnost zaplatit státu částky odpovídající dani, k jejímuž placení nebyl povinen. V takovém případě se jedná o vrácení zpochybňující základní právo přiznané článkem 17 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina základních práv“)(42), týkajícím se práva na vlastnictví, jakož i článkem 1 prvního dodatkového protokolu k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod(43), týkajícím se práva na ochranu majetku.
b) K napadenému rozsudku
165. V bodech 259 a 262 napadeného rozsudku Tribunál poté, co správně připomněl pravidla, jimiž se řídí možnost dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání(44), rozhodl, že podle článku 14 nařízení č. 659/1999 může být ochrana legitimního očekávání příjemce podpory uplatněna(45) pod podmínkou, že příjemce má k dispozici dostatečně konkrétní ujištění plynoucí z pozitivního jednání Komise, která mu umožňují mít za to, že opatření nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
166. Tribunál právem rozhodl, že pokud Komise nezaujme výslovné stanovisko k opatření, které jí bylo oznámeno, nemůže naopak mlčení tohoto orgánu bránit na základě zásady ochrany legitimního očekávání podniku, který je příjemcem státní podpory, v jejím navrácení(46) . Správně však připustil možnost zohlednění výjimečných okolností.
167. V tomto ohledu stačí konstatovat, že Tribunálu nelze vyčítat žádné pochybení týkající se určení uvedených okolností, jelikož v bodech 263 až 268 napadeného rozsudku vyčerpávajícím způsobem přezkoumal veškeré před ním uplatněné argumenty, které mohly představovat takové okolnosti.
168. Mezi uplatňovanými výjimečnými okolnostmi byl uveden přezkum článku 21 zákona č. 90‑568 Komisí, po němž Komise došla v rozhodnutí týkajícím se společnosti La Poste k závěru, že snížení daňových základů použitelné na společnost La Poste nepředstavuje státní podporu.
169. Co se týče mlčení Komise v rozhodnutí týkajícím se společnosti La Poste a z něho vyplývajících právních důsledků pro přezkum režimu použitelného na společnost France Télécom, stačí připomenout, že ze systému předběžného přezkumu státních podpor vykonávaného Komisí a zejména ze zákazu zavádění nových podpor před přijetím konečného rozhodnutí vyplývá, že o existenci rozhodnutí Komise vyslovujícím se ke slučitelnosti takové podpory nelze nikterak pochybovat. To platí tím spíše, pokud tak jako v projednávaném případě, nebyla podpora oznámena Komisi podle čl. 88 odst. 3 ES, jelikož tak dochází k ohrožení právní jistoty, kterou má toto ustanovení zaručit.
170. V důsledku toho Tribunál právem shledal, že žádný z argumentů uplatňovaných společností France Télécom nemůže být považován za vyjádření rozhodnutí Komise. A fortiori, schválení dotčeného daňového režimu nelze vyvodit z pouhého mlčení Komise.
171. Co se týče argumentu rozvinutého společností France Télécom v bodě 99 kasačního opravného prostředku, podle něhož Tribunál rozhodl, že ke dni zavedení dotčeného režimu nebylo možné určit, zda bude tento režim představovat státní podporu, stačí poznamenat, že tento argument byl již posouzen v rámci úvah souvisejících s prvním důvodem tohoto kasačního opravného prostředku.
172. S ohledem na předcházející úvahy je třeba třetí důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněný.
B – K pátému důvodu kasačního opravného prostředku, týkajícímu se porušení zásady právní jistoty
1. Tvrzení účastnic řízení
173. První část pátého důvodu kasačního opravného prostředku vychází z nedostatečného odůvodnění napadeného rozsudku a z nesprávného právního posouzení z důvodu nemožnosti stanovit částku, která musí být navrácena.
174. France Télécom tvrdí, že Tribunál neodpověděl na argument, podle kterého vzhledem k okolnostem projednávaného případu povinnost navrácení porušuje zásadu právní jistoty.
175. Druhá část vychází z údajně nesprávného právního posouzení způsobů odhadu výše podpory. France Télécom totiž tvrdí, že se Tribun ál tím, že rozhodl, že Komise právem stanovila hrubý rozsah na základě přibližných odhadů poskytnutých francouzskými orgány v rámci formálního vyšetřovacího řízení, a proto nemůže být prokázáno porušení zásady právní jistoty, dopustil nesprávného právního posouzení. Podle společnosti France Télécom není rozsudek v tomto ohledu odůvodněn.
176. France Télécom tvrdí, že dotčené odhady nebyly francouzskými orgány předány za účelem stanovení skutečného rozsahu rozdílu ve zdanění v období mezi roky 1994 a 2002. Tyto odhady byl předloženy k prokázání, že případné nedostatečné zdanění bylo široce kompenzováno jeho nadměrným zdaněním během prvních let odchylného daňového režimu stanoveného zákonem č. 90-568. Za těchto podmínek má France Télécom za to, že tyto přibližné odhady nemohly zpětně stanovit úroveň zdanění podniku, kterému by podléhal v obecnému režimu, a že na tomto základě měla Komise ustoupit od nařízení navrácení podpory.
177. V důsledku toho Tribunál podle France Télécom chybně, aniž rozsudek v tomto ohledu odůvodnil, připustil, že Komise mohla vycházet z nejistých a hypotetických odhadů při vyčíslení výhody, z níž by podnik mohl těžit.
2. Posouzení
178. Z ustálené judikatury plyne, že odůvodnění vyžadované článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby dotčené osoby mohly rozpoznat důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat přezkum. Není nutné, aby odůvodnění obsahovalo všechny relevantní skutkové a právní poznatky, neboť otázka, zda odůvodnění odpovídá požadavkům článku 253 ES, musí být posouzena nejen s ohledem na jeho znění, nýbrž i na souvislosti a všechny předpisy upravující dotčenou otázku(47) .
179. V tomto ohledu stačí konstatovat, že v bodech 296 až 300 napadeného rozsudku Tribunál poté, co správně citoval judikaturu použitelnou v oblasti navracení státních podpor, se v bodech 301 až 305 rozsudku pokusil uvedenou judikaturu uplatnit na projednávaný případ, aniž porušil povinnost odůvodnit své rozhodnutí.
180. Navíc je třeba zdůraznit, že situace společnosti France Télécom již vedla k přijetí rozsudku Soudního dvora(48), který rozhodl, že Francouzská republika nejenže nezajistila navrácení podpory, o jejíž protiprávnosti bylo rozhodnuto, ale rovněž nedodržela svoji povinnost loajální spolupráce podle článku 10 ES.
181. V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že žádné ustanovení práva Společenství nevyžaduje, aby Komise, když nařídí navrácení podpory, jež byla shledána neslučitelnou se společným trhem, určila přesnou částku podpory, která má být navrácena. Postačuje, že rozhodnutí Komise obsahuje údaje, které umožní osobě, jíž je určeno, aby sama bez nadměrných obtíží určila tuto částku(49) .
182. Tribunál tudíž právem potvrdil legalitu sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se omezuje na určení hrubého rozsahu týkajícího se výše podpory k navrácení, při dodržení zásady právní jistoty.
183. V důsledku toho je třeba pátý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněný.
IX – Doplňující poznámky ke statusu příjemců podpor v kontextu navracení protiprávních podpor v unijním právu
184. Před úplným závěrem bych chtěl zdůraznit, že následující úvahy nezpochybňují správnost analýzy napadeného rozsudku, jelikož navrhuji potvrdit legalitu Tribunálem přijatého výkladu.
185. Z ustálené judikatury vyplývá, že zrušení protiprávní podpory prostřednictvím jejího navrácení je logickým důsledkem konstatování její protiprávnosti(50) . Členský stát, kterému je určeno rozhodnutí zavazující ho k zajištění navrácení protiprávních podpor, je tudíž podle článku 249 ES povinen přijmout veškerá opatření směřující k zajištění výkonu uvedeného rozhodnutí(51) . Mimoto podle ustálené judikatury slouží povinnost členského státu zrušit podporu, kterou Komise prohlásila za neslučitelnou s vnitřním trhem, k obnovení dřívějšího stavu na unijním trhu(52) .
186. Jelikož v projednávaném případě je rozhodnutí Komise prohlašující státní podporu za protiprávní a nařizující její navrácení potvrzeno rozsudkem Soudního dvora, je třeba se zabývat právními prostředky, které se v této fázi nabízejí případným příjemcům dotčené podpory.
187. Zdá se mi, že pro společnost France Télécom spočívá hlavní obtíž v její případné povinnosti vrácení, vzhledem k tomu, že sporné rozhodnutí vychází z dosti proměnlivých odhadů, a nikoliv ze simulace daně založené na zpětném uplatnění daně z podnikání na základě daňových základů skutečně použitelných na společnost France Télécom(53) .
188. Členský stát, který je povinen zajistit navrácení protiprávních podpor, může totiž sám zvolit prostředky, jimiž tuto povinnost splní, pakliže zvolená opatření neohrozí působnost a účinnost unijního práva(54) .
189. Je nesporné, že pojem unijního práva zahrnuje základní práva poskytnutá jednotlivcům Listinou základních práv. Z toho plyne, že existence absolutní povinnosti členských států zajistit navrácení nemůže zasahovat do základních práv osob, jež mohly těžit z opatření přijatých vnitrostátními orgány v rozporu se Smlouvou.
190. V tomto ohledu poznamenávám, že vrácení státní podpory vyžaduje, aby příjemce vrátil výhodu, jíž se těšil díky udělené podpoře. Jedná se tedy o převod majetku z příjemce na členský stát(55) . Takový akt, pokud s ním příjemce dobrovolně nesouhlasí, může vést pouze ke zpochybnění před soudem, který ve spravedlivém procesu rozhodne v neprospěch dotyčného příjemce.
191. Vzhledem k tomu, že je třeba brát v potaz taková práva zaručená Listinou základních práv, jako je ochrana práva na vlastnictví(56), bezpodmínečná povinnost zajistit navrácení příslušející členskému státu tudíž nemůže automaticky vyvolat odpovídající povinnost vrácení pro jednotlivce.
192. Naopak, zdá se mi nezpochybnitelné, že povinnost vrácení musí být možno zpochybnit v rámci spravedlivého procesu příjemcem, který musí mít možnost využít veškeré procesní a věcné záruky vyplývající z Listiny základních práv a z EÚLP(57) .
193. Příjemce sice již není oprávněn zpochybnit samotnou existenci státní podpory nebo její protiprávnost. Nicméně, i když byla platnost sporného rozhodnutí potvrzena rovněž rozsudkem Tribunálu, příjemce může, dle mého názoru, zpochybnit svou povinnost vrácení, jakož i rozsah této povinnosti(58) .
194. Tyto úvahy je třeba odlišit od judikatury, která poskytla příjemcům možnost uplatnit před vnitrostátním soudem výjimečné okolnosti, které mohou zakládat legitimní očekávání bezvadnosti poskytnutých podpor, jelikož takové očekávání podle čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999 brání tomu, aby Komise nařídila navrácení dotyčných podpor(59) .
195. Správní řízení stanovené v článku 88 ES totiž vede k přijetí rozhodnutí Komise adresovaného dotyčnému členskému státu. Podnik, který byl příjemcem podpory, není účastníkem tohoto řízení ani adresátem rozhodnutí Komise, i když může proti tomuto rozhodnutí podat žalobu na neplatnost(60) . Soudní dvůr rovněž potvrdil, že zúčastněné strany(61), s výjimkou členského státu odpovědného za poskytnutí podpory, nemají v rámci řízení přezkoumávajícího státní podpory právo nahlížet do dokumentů obsažených ve správním spise Komise(62) .
196. V důsledku toho nemůže napadený rozsudek bránit příjemci ve zpochybnění částek k vrácení či samotné povinnosti vrácení před vnitrostátním soudem. V takovém případě přísluší vnitrostátnímu soudu, kterému bude případně věc předložena, aby posoudil, popřípadě po položení předběžných otázek na výklad Soudnímu dvoru, dotčené okolnosti.
X – Závěry
197. Závěrem navrhuji, aby Soudní dvůr:
– „zamítl kasační opravný prostředek společnosti France Télécom SA;
– uložit společnosti France Télécom SA náhradu nákladů řízení a
– rozhodl, že Francouzská republika ponese vlastní náklady řízení.“
(1) .
(2)  –	Vzhledem k tomu, že napadený rozsudek byl vydán dne 30. listopadu 2009, odkazy na ustanovení Smlouvy odrážejí číslování použitelné před vstupem Smlouvy o fungování Evropské unie v platnost.
(3)
–	Úř. věst. L 269, s. 30.
(4)  –	JORF ze dne 8. července 1990, s. 8069.
(5)  –	JORF ze dne 27. července 1996, s. 11398.
(6)  –	Nařízení Rady ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (Úř. věst. L 83, s. 1).
(7)  –	Daň z podnikání byla zavedena zákonem č. 75‑678 ze dne 29. července 1975 o zrušení živnostenské daně a zavedení daně z podnikání (JORF ze dne 31. července 1975, s. 7763).
(8)  –	Viz článek 29 zákona č. 2002-1575 ze dne 30. prosince 2002, kterým se stanoví zákon o státním rozpočtu na rok 2003 (JORF du 31. prosince 2002).
(9)  –	Úř. věst. C 57, s. 5.
(10)  –	C‑441/06, Sb. rozh. s. I‑8887.
(11)  –	Žaloby k Tribunálu byly podány Francouzskou republikou a společností France Télécom. Francouzská republika uplatňovala na podporu svých návrhových žádání čtyři žalobní důvody, které byly Tribunálem zamítnuty jako neopodstatněné. Tyto čtyři žalobní důvody vycházely ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu a nesprávného právního posouzení, kterých se Komise dopustila tím, že měla za to, že odchylný režim platný v období od roku 1994 do roku 2002 poskytl výhodu (viz analýza Tribunálu v bodech 191 až 241 napadeného rozsudku), z porušení práva na obhajobu (viz analýza Tribunálu v bodech 136 až 142 napadeného rozsudku), z porušení článku 15 nařízení č. 659/1999 týkajícího se promlčecí lhůty (viz analýza Tribunálu v bodech 318 až 327 napadeného rozsudku) a konečně z porušení zásady ochrany legitimního očekávání (viz analýza Tribunálu v bodech 259 až 279 napadeného rozsudku). France Télécom zase před Tribunálem uplatňovala pět žalobních důvodů, které byly rovněž zamítnuty a které vycházely z porušení práva na obhajobu (viz analýza Tribunálu v bodech 146 až 153 napadeného rozsudku), ze tří zjevně nesprávných posouzení skutkového stavu a jednoho nesprávného právního posouzení, když měla Komise za to, že France Télécom byla zvýhodněna (viz analýza Tribunálu v bodech 191 až 241 napadeného rozsudku), z porušení článku 15 nařízení č. 659/1999 týkajícího se promlčecí lhůty (viz analýza Tribunálu v bodech 318 až 327 napadeného rozsudku), z porušení zásady ochrany legitimního očekávání a právní jistoty (viz analýza Tribunálu v bodech 259 až 305 napadeného rozsudku) a konečně z porušení pravidel pro přijímání rozhodnutí Komise (viz analýza Tribunálu v bodech 114 až 130 napadeného rozsudku).
(12)  –	První a druhý důvod kasačního opravného prostředku společnosti France Télécom.
(13)  –	Viz zejména rozsudky ze dne 23. března 2006, Enirisorse (C‑237/04, Sb. rozh. s. I‑2843, body 38 a 39, jakož i citovaná judikatura), a ze dne 17. listopadu 2009, Presidente del Consiglio dei Ministri (C‑169/08, Sb. rozh. s. I‑10821, bod 52).
(14) – Viz zejména rozsudky ze dne 8. listopadu 2001, Adria‑Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C‑143/99, Recueil, s. I‑8365, bod 38); ze dne 15. července 2004, Španělsko v. Komise, (C‑501/00, Sb. rozh. s. I‑6717, bod 90), a ze dne 15. června 2006, Air Liquide Industries Belgium (C‑393/04 a C‑41/05, Sb. rozh. s. I‑5293, bod 29).
(15)  –	Viz rozsudek ze dne 15. března 1994, Banco Exterior de España (C‑387/92, Recueil, s. I‑877, bod 14).
(16)  –	K dopadu konstatování výhody na přezkum selektivity: viz výše uvedený rozsudek Adria‑Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (bod 41); rozsudky ze dne 13. února 2003, Španělsko v. Komise (C‑409/00, Recueil, s. I‑1487, bod 47); ze dne 11. září 2008, UGT‑Rioja a další (C‑428/06 až C‑434/06, Sb. rozh. s. I‑6747, bod 46), jakož i rozsudek ze dne 22. prosince 2008, British Aggregates v. Komise (C‑487/06 P, Sb. rozh. s. I‑10515, bod 82).
(17)  –	Body 160 a násl. stanoviska.
(18)  –	Nelze vyloučit, že v tomto případě by zákonodárce nepovažoval snížení příspěvku na správní náklady za odůvodněné, při neexistenci jakéhokoliv administrativního zjednodušení na úrovni výběru daně z podnikání v porovnání s obecným režimem.
(19)  –	C‑66/02, Sb. rozh. s. I‑10901.
(20)  –	Rozsudek ze dne 25. června 1970, Francie v. Komise (47/69, Recueil, s. 487, bod 7).
(21)  –	Rozsudek ze dne 2. července 1974 (173/73, Recueil, s. 709).
(22)  –	Výše uvedený (bod 43) a bod 32 stanoviska generálního advokáta Poiarese Madura v téže věci.
(23)  –	Viz Národní shromáždění, úplný zápis ze 3. schůze ze dne 11. května 1990, přístupný na adrese: http://archives.assemblee-nationale.fr/9/cri/1989-1990-ordinaire2/042.pdf
(24)  –	V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 2. února 1988, Kwekerij van der Kooy a další v. Komise (67/85, 68/85 a 70/85, Recueil, s. 219, bod 30), jakož i výše uvedený rozsudek Enirisorse (bod 32).
(25)  –	Viz zápisy ze schůze Senátu ze dne 7. června 1990 (JORF ze dne 8. června 1990, s. 1361) a ze schůze Národního shromáždění ze dne 19. června 1990 (JORF ze dne 20. června 1990, s. 2604).
(26)  –	Viz body 25 až 31 sporného rozhodnutí.
(27)  –	Rozsudek ze dne 16. května 2002 (C‑482/99, Recueil, s. I‑4397, body 71, 77 et 81).
(28)  –	Viz zejména rozsudky ze dne 11. listopadu 2004, Ramondín a další v. Komise, (C‑186/02 P a C‑188/02 P, Sb. rozh. s. I‑10653, bod 60), jakož i ze dne 26. října 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun v. Komise, (C‑68/05 P, Sb. rozh. s. I‑10367, bod 96).
(29)  –	Viz rozsudek ze dne 15. července 2004, Pearle a další (C‑345/02, Sb. rozh. s. I‑7139, bod 35, a citovaná judikatura).
(30)  –	Viz, ex multis, rozsudky ze dne 14. října 1987, Německo v. Komise (248/84, Recueil, s. 4013, bod 17), a ze dne 6. září 2006, Portugalsko v. Komise (C‑88/03, Sb. rozh. s. I‑7115, bod 55).
(31)  –	Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku společnosti France Télécom.
(32)  –	Je samozřejmé, že podmínky konstatování konečné povahy poskytnutí státní podpory v oblasti daní se mohou lišit v závislosti na řešeních přijatých v různých právních řádech. Zdá se mi, že takové technické podrobnosti daňové povahy nemohou mít dopad na počítání běhu promlčecí lhůty.
(33)  –	Třetí a pátý důvod kasačního opravného prostředku společnosti France Télécom.
(34)  –	Rozhodnutí ze dne 8. února 1995 (Úř. věst. C 262, s. 11).
(35)  –	Viz v tomto ohledu rozsudek ze dne 9. června 2011, Diputación Foral de Vizcaya a další v. Komise (C‑465/09 P až C‑470/09 P, bod 93 a citovaná judikatura).
(36)  –	Výše uvedený rozsudek Diputación Foral de Vizcaya a další v. Komise (bod 152).
(37)  –	Viz zejména rozsudek ze dne 5. května 1981, Dürbeck (112/80, Recueil, s. 1095, bod 48).
(38)  –	Rozsudky ze dne 25. března 2010, Sviluppo Italia Basilicata v. Komise (C‑414/08 P, bod 107), a ze dne 24. března 2011, ISD Polska a další (C‑369/09 P, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 123 a citovaná judikatura).
(39)  –	Výše uvedený rozsudek Diputación Foral de Vizcaya a další v. Komise (bod 150).
(40)  –	Výše uvedený rozsudek Diputación Foral de Vizcaya a další v. Komise (bod 151).
(41)  –	Rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise (C‑372/97, Recueil, s. I‑3679, bod 111 a citovaná judikatura).
(42)  –	Úř. věst. 2010, C 83, s. 389.
(43)  –	Podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“).
(44)  –	Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 11. března 1987, Van den Bergh en Jurgens a Van Dijk Food Products (Lopik) v. EHS (265/85, Recueil, s. 1155, bod 44), a rozsudek Tribunálu ze dne 21. července 1998, Mellett v. Soudní dvůr (T‑66/96 a T‑221/97, Recueil FP, s. I‑A‑449 a II‑1305, bod 104 a citovaná judikatura).
(45)  –	Rozsudek ze dne 20. září 1990, Komise v. Německo (C‑5/89, Recueil, s. I‑3437, bod 16).
(46) – Viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 11. listopadu 2004, Demesa a Territorio Histórico de Álava v. Komise (C‑183/02 P a C‑187/02 P, Sb. rozh. s. I‑10609, bod 44).
(47)  –	Viz zejména rozsudky ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France (C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, bod 63 a citovaná judikatura), jakož i ze dne 10. července 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala (C‑413/06 P, Sb. rozh. s. I‑4951, bod 166 a citovaná judikatura).
(48)  –	Výše uvedený rozsudek Komise v. Francie.
(49)  –	Viz zejména rozsudky ze dne 12. října 2000, Španělsko v. Komise (C‑480/98, Recueil, s. I‑8717, bod 25), a ze dne 12. května 2005, Komise v. Řecko (C‑415/03, Sb. rozh. s. I‑3875, bod 39).
(50)  –	Viz zejména rozsudky ze dne 10. června 1993, Komise v. Řecko (C‑183/91, Recueil, s. I‑3131, bod 16); ze dne 27. června 2000, Komise v. Portugalsko (C‑404/97, Recueil, s. I‑4897, bod 38), a ze dne 22. prosince 2010, Komise v. Slovensko (C‑507/08, Sb. rozh. s. I-13489, bod 42).
(51)  –	Viz rozsudky ze dne 12. prosince 2002, Komise v. Německo (C‑209/00, Recueil, s. I‑11695, bod 31); ze dne 26. června 2003, Komise v. Španělsko (C‑404/00, Recueil, s. I‑6695, bod 21), a výše uvedený rozsudek Komise v. Francie (bod 42). Členský stát musí dosáhnout skutečného vrácení dlužných částek (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Řecko, bod 44).
(52)  –	Rozsudky ze dne 4. dubna 1995, Komise v. Itálie (C‑350/93, Recueil, s. I‑699, bod 21), a ze dne 17. června 1999, Belgie v. Komise (C‑75/97, Recueil, s. I‑3671, bod 64).
(53)  –	Je třeba doplnit, že problém stanovení rozsahu povinnosti vrácení představuje skutečnost nespadající do příslušnosti Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku.
(54)  –	Rozsudek ze dne 20. května 2010, Scott a Kimberly Clark (C‑210/09, Sb. rozh. s. I-04613, bod 21), jakož i výše uvedený rozsudek Komise v. Slovensko (bod 51).
(55)  –	Tento aspekt je zvláště zřetelný v případě navracení daňových podpor, je-li příjemci uložen převod majetku odpovídající výhodě, která mu byla přiznána, bylo-li zdanění nižší.
(56)  –	Viz článek 17 Listiny základních práv, jakož i článek 1 prvního dodatkového protokolu k EÚLP.
(57)  –	Článek 47 Listiny základních práv, nadepsaný „Právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces“, vychází z čl. 6 odst. 1 EÚLP, který stanoví, že „[k]aždý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu“.
(58)  –	Připomínám, že podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999 musí navrácení protiprávní podpory nařízené rozhodnutím Komise proběhnout bezodkladně a v souladu s postupy stanovenými vnitrostátním právem dotyčného členského státu, pokud tyto postupy umožňují okamžitý a účinný výkon uvedeného rozhodnutí.
(59)  –	Výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie (bod 111 a citovaná judikatura). Viz rovněž rozsudek ze dne 7. března 2002, Itálie v. Komise (C‑310/99, Recueil, s. I‑2289, bod 103).
(60)  –	Jak vyplývá z judikatury, jiné zúčastněné osoby než členský stát odpovědný za poskytnutí podpory si nemohou samy nárokovat takovou kontradiktorní diskusi s Komisí, jaká je zahájena ve vztahu k uvedenému státu. Viz výše uvedený rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France, (bod 59); rozsudek Soudního dvora ze dne 24. září 2002, Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise (C‑74/00 P a C‑75/00 P, Recueil, s. I‑7869, bod 82), jakož i rozsudek Tribunálu ze dne 1. července 2010, ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni v. Komise (T‑62/08, Sb. rozh. s. I-01279, bod 162). Dodávám, že možnost zpochybnit rozhodnutí Komise před Tribunálem, která můře být příjemci přiznána, neznamená, že by byl uvedený příjemce adresátem takového rozhodnutí.
(61)  –	Podle článku 1 nařízení č. 659/1999 spadá příjemce podpory mezi „zúčastněné strany“, které podle čl. 6 odst. 1 uvedeného nařízení mohou po rozhodnutí o zahájení formální vyšetřovacího řízení předložit připomínky v předepsané lhůtě, která obvykle nepřesáhne jeden měsíc.
(62)  –	Viz rozsudek ze dne 29. června 2010, Komise v. Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí).