62002CC0377_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Obsah
I –	Právní rámec
A –	Mezinárodní dohody
B –	Právní úprava Společenství
II –	Skutkový stav a řízení
III –	Právní analýza
A –	K první, třetí a čtvrté předběžné otázce
1.	Úvodní poznámky
2.	Judikatura Společenství týkající se účinků pravidel WTO
a)	Rozsudek Portugalsko v. Rada
b)	Rozsudek Nizozemsko v. Parlament a Rada
3.	Problematika účinků rozhodnutí DSB
a)	Systém Ujednání
b)	Věc Biret – Úvodní poznámky
c)	Stanovisko generálního advokáta Albera
d)	Rozsudek Soudního dvora
e)	Použití na projednávaný případ
4.	Předpoklad existence „zvláštních situací“ – „Výjimka zvláštní povinnosti“
a)	Úvodní poznámka
b)	Precedenty
c)	Usnesení OGT
d)	Kritické poznámky
e)	Závěrečné úvahy
B –	K druhé předběžné otázce
IV –	Závěry
1. V této věci Raad van State (Belgie) žádá Soudní dvůr, aby opětovně posoudil otázku slučitelnosti právní úpravy Společenství o dovozu banánů s povinnostmi Společenství jakožto člena Světové obchodní organizace (dále jen „WTO“). Zvláštností této věci je, že dotčená právní úprava Společenství, zavedená poté, co byl předcházející režim prohlášen Orgánem pro řešení sporů WTO (dále jen „DSB“) za neslučitelný s pravidly WTO, byla opět tímž orgánem prohlášena za neslučitelnou.
I – Právní rámec
A – Mezinárodní dohody
2. Prvním právním nástrojem, který je třeba pro účely projednávané věci posoudit, je Všeobecná dohoda o clech a obchodu (dále jen „GATT“). Tato dohoda je přílohou 1A Dohody o zřízení WTO, která byla přijata jménem Společenství, v oblasti spadající do jeho pravomoci, rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994(2) .
3. Článek I odst. 1 GATT popisuje všeobecný režim zvaný doložka nejvyšších výhod. V tomto ustanovení se zejména stanoví, že „[v]šechny výhody, přednosti, výsady nebo osvobození poskytnuté kteroukoli smluvní stranou jakémukoli výrobku pocházejícímu z kterékoli jiné země nebo tam určenému budou ihned a bezpodmínečně přiznány obdobnému výrobku pocházejícímu z území všech ostatních smluvních stran nebo tam určenému. Toto ustanovení se vztahuje na cla a dávky jakéhokoli druhu ukládané při dovozu nebo vývozu nebo v souvislosti s dovozem nebo vývozem […]“(3) .
4. Článek XIII o nediskriminačním provádění množstevních omezení stanoví:
„1. Žádný zákaz nebo omezení dovozu jakéhokoli výrobku na území kterékoli jiné smluvní strany […] nebude uplatňován žádnou smluvní stranou, ledaže by byl podobně zakazován nebo omezován dovoz obdobného výrobku ze všech třetích zemí nebo vývoz obdobného výrobku do všech třetích zemí. […]
2. Při uplatňování dovozních omezení na jakýkoli výrobek budou smluvní strany usilovat o takové rozdělení obchodu tímto výrobkem, které se pokud možno co nejvíce přiblíží podílům, jichž by různé smluvní strany mohly dosáhnout, kdyby tu takových omezení nebylo, a za tím účelem budou zachovávat tato ustanovení:
a) Kde to je proveditelné, budou stanoveny kvóty představující celkové množství povolených dovozů (ať již rozdělené na dodávající země, či nikoli) […].
b) V případech, kde celkové kvóty nejsou uskutečnitelné, mohou být omezení uplatňována ve formě dovozních licencí nebo povolení bez celkového kontingentu.
c) Smluvní strany nebudou, leda pro účely správy kvót rozdělených podle pododstavce d) tohoto odstavce, žádat, aby dovozních licencí nebo povolení bylo použito pro dovoz dotčeného výrobku z určité země nebo zdroje.
d) V případech, kdy je kvóta předem rozdělována mezi dodávající země, může se smluvní strana uplatňující omezení dohodnout o přiřčení podílů na této kvótě se všemi ostatními smluvními stranami, jež mají podstatný zájem na dodávkách dotyčného výrobku. V případech, kdy tohoto způsobu nelze dobře použít, dotyčná smluvní strana přidělí smluvním stranám, jež mají podstatný zájem na dodávkách daného výrobku, podíly na celkovém množství nebo celkové hodnotě dováženého výrobku, které budou úměrné dodávkám uskutečněným těmito smluvními stranami během dřívějšího reprezentativního období, přičemž se patřičně vezmou v úvahu kterékoli zvláštní okolnosti, které mohly mít nebo budou mít vliv na obchod tímto výrobkem. [...]
5. Ustanovení tohoto článku se budou vztahovat též na jakékoli celní kvóty, zavedené nebo udržované kteroukoli smluvní stranou [...]“(4)
5. Kromě GATT je třeba pro účely projednávané věci připomenout také Rámcovou dohodu o spolupráci mezi Evropským hospodářským společenstvím a Kartagenskou úmluvou a jejími členskými zeměmi(5), podepsanou dne 23. dubna 1993 v Kodani (dále jen „Dohoda EHS‑Andský pakt“) a přijatou jménem Společenství rozhodnutím Rady 98/278/ES ze dne 7. dubna 1998(6) .
6. Ustanovením, které je pro tuto věc relevantní, je článek 4 zmíněné dohody, podle nějž:
„Smluvní strany si ve svých obchodních vztazích poskytují navzájem doložku nejvyšších výhod v souladu s ustanoveními Všeobecné dohody o clech a obchodu (GATT).
Obě strany znovu potvrzují svou ochotu provádět vzájemný obchod v souladu s touto dohodou.“
7. Jak uvidíme dále, z hlediska projednávaného případu je významné také Ujednání o pravidlech a řízení při řešení sporů (dále jen „Ujednání“)(7), o němž však bude řeč níže (viz níže bod 46 a následující).
B – Právní úprava Společenství
8. Pokud se jedná o právní úpravu Společenství, v první řadě připomínám, že Společenství zavedlo nařízením Rady (EHS) č. 404/93 ze dne 13. února 1993, o společné organizaci trhu s banány(8) (dále jen „nařízení č. 404/93“), společný režim obchodu se třetími zeměmi nahrazující dřívější rozdílné vnitrostátní režimy. V návaznosti na stížnosti podané některými třetími zeměmi byl tento režim předmětem řízení při řešení sporů v rámci WTO. Rozhodnutím ze dne 25. září 1997 přijal DSB zprávu Stálého odvolacího orgánu WTO o neslučitelnosti režimu s čl. I odst. 1 a článkem XIII GATT(9) .
9. V návaznosti na toto rozhodnutí přijala Rada nařízení (ES) č. 1637/98 ze dne 20. července 1998, kterým se mění nařízení č. 404/93 (dále jen „nařízení č. 1637/98“)(10) . Na základě jeho článku 2 se nový režim (dále jen „nařízení č. 404/93 ve znění změn“) použije od 1. ledna 1999.
10. Rozlišení tří různých kategorií banánů pro účely dovozu, které charakterizovalo předcházející režim, bylo zachováno i v nařízení č. 404/93 ve znění změn. Především článek 16 stanoví:
„Pro účely této hlavy se rozumí:
1) ‚tradičním dovozem ze zemí AKT‘ dovoz banánů pocházejících z dodavatelských zemí uvedených v příloze(11) do Společenství v rozsahu do 857 700 tun čisté hmotnosti ročně; tyto banány se dále označují jako ‚tradiční banány AKT‘;
2) ‚netradičním dovozem ze zemí AKT‘ dovoz banánů pocházejících ze zemí AKT, které nespadají do definice v bodě 1, do Společenství; tyto banány se dále označují jako ‚netradiční banány AKT‘;
3) ‚dovozy ze třetích zemí mimo AKT‘ dovozy banánů pocházejících z jiných třetích zemí, než jsou země AKT, do Společenství; tyto banány se dále označují jako ‚banány ze třetích zemí‘.“
11. Podle článku 17 „[p]ři jakémkoli dovozu banánů do Společenství se vyžaduje předložení dovozní licence vydané členskými státy každému dovozci, který o ni požádá, […] aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení přijatá k provádění článků 18 a 19“.
12. Článek 18 odst. 1 až 3 upravuje otevření celní kvóty ve výši 2,2 milionů tun čisté hmotnosti a k tomu dodatečnou celní kvótu ve výši 353 000 tun čisté hmotnosti pro dovoz banánů ze třetích zemí a netradičních banánů AKT. V rámci uvedených kvót podléhá dovoz banánů ze třetích zemí clu ve výši 75 ecu za tunu a dovoz netradičních banánů AKT nulovému clu. Dovoz tradičních banánů AKT podléhá rovněž nulovému clu.
13. Odstavec 4 téhož článku k tomu dodává, že nebude-li možné dosáhnout rozumné dohody se všemi smluvními stranami WTO, které mají zásadní zájem na dodávání banánů, je Komise oprávněna rozdělit výše uvedené celní kvóty, jakož i tradiční množství AKT mezi dodavatelské země, které mají zásadní zájem na dodávkách banánů do Společenství.
14. Článek 19 stanoví, že dovozy jsou spravovány „způsobem přihlížejícím k tradičním obchodním tokům (tzv. způsob ‚tradičních dovozců/nových žadatelů‘)“.
15. Protože byla Komise na základě článku 20 nařízení č. 404/93 ve znění změn pověřena zavést nový režim, přijala nařízení (ES) č. 2362/98 ze dne 28. října 1998, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (EHS) č. 404/93, pokud jde o dovoz banánů do Společenství (neoficiální překlad)
(dále jen „nařízení č. 2362/98“)(12) .
16. V souladu s článkem 19 nařízení č. 404/93 ve znění změn rozlišuje nařízení č. 2362/98 dovozce mezi „tradičními subjekty“ a „novými žadateli“ mimo jiné podle toho, zda dosáhli či nedosáhli minimálního množství dovozů banánů do Společenství během referenčního období.
17. Zejména článek 4 stanoví, že každý tradiční subjekt obdrží „pro každý rok a pro všechny země původu uvedené v příloze I jediné referenční množství, které vychází z množství banánů skutečně dovezených během referenčního období“ sestávajícího „pro dovozy prováděné v rámci celních kvót nebo jako tradiční AKT banány v roce 1999 […] z let 1994, 1995 a 1996“ (neoficiální překlad) .
18. Článek 5 odst. 2 dodává, že „za účelem určení svého referenčního množství sdělí každý [tradiční] subjekt příslušnému orgánu každý rok do 1. července […] celkové množství banánů ze zemí původu uvedených v příloze I, které skutečně dovezl během každého roku referenčního období“, jakož i určité doklady. (neoficiální překlad)
19. Co se týče způsobů vydávání dovozních licencí, článek 17 stanoví:
„Jestliže požadovaná množství pro dané čtvrtletí a kteroukoliv jednu nebo více zemí původu uvedených v příloze I výrazně překročí indikativní množství stanovené podle článku 14 nebo množství, která jsou k dispozici, stanoví se procento snížení, které se na požadovaná množství uplatní.“ (neoficiální překlad)
20. Článek 18 odst. 1 stanoví, že „[b]ylo-li pro jednu nebo více zemí původu stanoveno procentní snížení podle článku 17, subjekty, které pro příslušné země původu požádaly o dovozní licenci “, mohou „předložit jednu nebo více dalších nových žádostí o licence pro země původu, pro něž Komise zveřejnila množství, která jsou k dispozici, až do množství, jež se rovná nebo je menší než množství, na něž byla podána žádost, ale na které se nevztahovala původní vydaná licence“. Podle odstavce 2 téhož článku Komise „okamžitě určí množství, na něž lze pro každou z příslušných zemí původu vydat licence“. (neoficiální překlad)
21. Článek 29 dále stanoví, že „[p]řekročí-li množství, na která se vztahují žádosti o licence pro první čtvrtletí 1999, které se vztahují k dovozům z jedné nebo více zemí původu uvedených v příloze I, 26 % množství stanovených v této příloze, stanoví Komise procentní snížení, jež se uplatní na všechny žádosti týkající se příslušných zemí původu“. (neoficiální překlad)
22. Na základě tohoto ustanovení pak nařízení Komise (ES) č. 2806/98 ze dne 23. prosince 1998 o vydávání dovozních licencí na banány v rámci celních kvót a na tradiční banány AKT pro první čtvrtletí roku 1999 a o podávání nových žádostí(13) (neoficiální překlad)
(dále jen „nařízení č. 2806/98“) ve svém článku 1 upravuje koeficienty snížení pro žádosti týkající se banánů původem z Kolumbie, Kostariky a Ekvádoru.
23. Nařízení č. 2806/98 rovněž stanovilo na základě čl. 18 odst. 2 nařízení č. 2362/98 množství, pro něž bylo ještě možné podat žádost o dovozní licenci za první čtvrtletí roku 1999. Tyto nové žádosti jsou předmětem nařízení Komise (ES) č. 102/1999 ze dne 15. ledna 1999 o vydávání dovozních licencí na banány v rámci celních kvót a na tradiční banány AKT pro první čtvrtletí roku 1999 (druhé období) (neoficiální překlad)
(dále jen „nařízení č. 102/1999“)(14), které stanoví procenta snížení podle zemí původu.
24. Pro druhé čtvrtletí roku 1999 se žádosti řídí nařízením Komise (ES) č. 608/1999 ze dne 19. března 1999 o vydávání dovozních licencí na banány v rámci celních kvót a na tradiční banány AKT pro druhé čtvrtletí roku 1999 a o podávání nových žádostí (neoficiální překlad)
(dále jen „nařízení č. 608/1999“)(15), které stanoví procenta snížení podle zemí původu.
25. Ekvádorská republika nebyla s touto novou úpravou spokojena, a proto opět podala odvolání k WTO, která v rámci systému řešení sporů zřídila skupinu odborníků ad hoc
za účelem přezkoumání věci.
26. Po skončení svých prací skupina konstatovala, že nový režim vyplývající z nařízení č. 1637/98 nadále porušuje čl. I odst. 1 a článek XIII GATT 1994(16) . DSB uvedenou zprávu přijal dne 6. května 1999. Následně byl režim Společenství předmětem dalších změn zavedených nařízením Rady (ES) č. 216/2001 ze dne 29. ledna 2001, kterým se mění nařízení (EHS) č. 404/93, o společné organizaci trhu s banány(17) . K tomu dále upřesňuji, že uvedené nařízení není na projednávanou věc použitelné ratione temporis .
II – Skutkový stav a řízení
27. Společnost Léon Van Parys NV (dále jen „společnost Van Parys“), se sídlem v Belgii, již více než dvacet let dováží do Evropského společenství banány pocházející z Ekvádoru.
28. Dne 14. prosince 1998 podala společnost Van Parys k příslušnému belgickému orgánu, a sice Belgisch Interventie‑ en Restitutiebureau (dále jen „BIRB“) žádost o licence na dovoz 26 685 935 kg banánů pocházejících z Ekvádoru v průběhu prvního čtvrtletí roku 1999. BIRB udělil licence pro množství uvedená v žádostech zmenšená o procento snížení 0,7080 stanovené nařízením č. 2806/98.
29. Společnost Van Parys podala dne 8. ledna 1999 v souladu s článkem 18 nařízení č. 2362/98 (viz bod 20 výše) tři nové žádosti o licence na dovoz banánů pocházejících z Panamy a jiných zemí, a to pro celkovou hmotnost nepřekračující rozdíl mezi tím, o co již žádala, a tím, co jí bylo skutečně uděleno se zohledněním uplatněného snížení. Na tyto žádosti byla rovněž použita procenta snížení podle výše uvedených nařízení Společenství a zejména podle nařízení č. 102/1999.
30. Konečně, dne 5. března 1999, podala společnost Van Parys novou žádost za účelem získání licencí na dovoz 35 224 757 kg banánů pocházejících z Ekvádoru. BIRB na tuto žádost použil procento snížení 0,5934 stanovené nařízením č. 608/1999 a licence udělil pouze na takto vypočtené množství.
31. Ve dnech 23. února a 21. května 1999 podala společnost Van Parys dvě žaloby k Raad van State proti rozhodnutím BIRB, kterými jí odmítl dovozní licence pro požadovaná množství. Ve svých žalobách uplatnila, že napadená rozhodnutí jsou právně vadná z důvodu neplatnosti nařízení, která upravují dovoz do Evropského společenství a na kterých se uvedená rozhodnutí zakládají, s ohledem na pravidla WTO.
32. Domnívaje se, že v souladu s judikaturou Soudního dvora vnitrostátnímu soudu nepřísluší rozhodovat o platnosti aktů Společenství, Raad van State se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující čtyři předběžné otázky:
„1. Porušují nařízení Rady (EHS) č. 404/93 ze dne 13. února 1993 o společné organizaci trhu s banány, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1637/98 ze dne 20. července 1998, nařízení Komise (ES) č. 2362/98 ze dne 28. října 1998, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (EHS) č. 404/93, pokud jde o dovoz banánů do Společenství, nařízení Komise (ES) č. 2806/98 ze dne 23. prosince 1998 o vydávání dovozních licencí na banány v rámci celních kvót a na tradiční banány AKT pro první čtvrtletí roku 1999 a o podávání nových žádostí, nařízení Komise (ES) č. 102/99 ze dne 15. ledna 1999 o vydávání dovozních licencí na banány v rámci celních kvót a na tradiční banány AKT pro první čtvrtletí roku 1999 (druhé období) a nařízení (ES) č. 608/99 ze dne 19. března 1999 o vydávání dovozních licencí na banány v rámci celních kvót a na tradiční banány AKT pro druhé čtvrtletí roku 1999 a o podávání nových žádostí, posuzována jednotlivě nebo ve vzájemné souvislosti, článek I, čl. XIII odst. 1 a článek XIII odst. 2 písm. d) GATT 1994 tím, že:
– zavádějí celkovou kvótu v maximální výši 857 700 [tun] banánů ve prospěch dvanácti zemí uvedených v příloze nařízení č. 1637/98 (‚tradiční banány AKT‘), a případně tím, že tato kvóta není v souladu s rozdělením, které se přibližuje obchodu bez omezení tím, že se podílí na režimu zavedeném nařízením č. 1637/98, které upravuje dovoz banánů výlučně na základě celní kvóty;
– zavádějí celní kvótu pro celkové množství 2 535 000 tun s ohledem na třetí země a netradiční banány AKT a rozděluje následně tuto celní kvótu proporcionálně na základě sazby vypočítané v závislosti na období, které není reprezentativní vzhledem k tomu, že v průběhu roků 1994–1996 už byl dovoz banánů podroben restriktivním podmínkám?
2. Porušují nařízení uvedená v bodě 1 výše článek 4 Rámcové dohody ze dne 23. dubna 1993 mezi Evropským hospodářským společenstvím a Kartagenskou úmluvou a jejími členskými zeměmi v rozsahu, v němž je Evropské společenství v tomto ustanovení zavázáno provádět svůj obchod s Ekvádorem v souladu s ustanoveními GATT a poskytnout této zemi doložku nejvyšších výhod?
3. Porušují nařízení uvedená v bodě 1 výše zásadu ochrany legitimního očekávání a zásadu dobré víry obsaženou v mezinárodním právu veřejném a v mezinárodním obyčeji tím, že Komise nerespektuje povinnosti, které pro Společenství vyplývají na základě GATT 1994, že Komise zneužila právní postupy a nerespektuje výsledek mezinárodního řízení při řešení sporů, a tím, že navzdory prohlášením učiněným při přijímání nařízení č. 1637/98 nevypracovala režim, ve kterém jsou dovozní licence na banány vydávány ‚skutečným dovozcům‘?
4. Překročila Komise pravomoci, které jí uděluje nařízení Rady č. 404/93, ve znění nařízení č. 1637/98, tím, že určila celní kvótu pro dovoz banánů, nedodržujíc povinnosti, které vyplývají pro Společenství z dohod GATT 1994 a GATS [Všeobecná dohoda o obchodu službami] nebo které jsou případně považovány za začleněné do práva Společenství jakožto normy pozitivního práva z důvodu vyjádření záměru přizpůsobit režim dovozu banánů do Společenství platným dohodám WTO?“
33. V takto zahájeném řízení předložili svá písemná vyjádření žalobkyně a žalovaný v původním řízení, Rada a Komise. Tito účastníci se s výjimkou BIRB také účastnili jednání konaného dne 21. září 2004.
III – Právní analýza
A – K první, třetí a čtvrté předběžné otázce
1. Úvodní poznámky
34. Dle mého názoru je třeba první, třetí a čtvrtou předběžnou otázku přezkoumat společně, neboť s ohledem na skutkové okolnosti případu jsou tyto otázky úzce spjaty. Otázku, zda došlo k porušení pravidel WTO, totiž nelze posoudit, nevezme‑li se v úvahu skutečnost, že příslušné orgány této organizace přijaly v dané věci dvě rozhodnutí a že zákonodárce Společenství na první z nich reagoval. V této věci se mimoto jedná o slučitelnost režimu Společenství dovozu banánů jakožto celku, nehledě na to, který orgán je konkrétně odpovědný za případně neslučitelná ustanovení uvedeného režimu.
35. Proto navrhuji, aby první, třetí a čtvrtá otázka byly sloučeny a přeformulovány následovně:
Je třeba z hlediska práva Společenství považovat za protiprávní právní úpravu přijatou Radou a Komisí Evropské unie na základě jejich pravomocí, jestliže rozhodnutím DSB bylo stanoveno, že předcházející režim Společenství dovozu banánů není slučitelný s pravidly WTO, Společenství přijalo novou právní úpravu s cílem zajistit soulad s rozhodnutím DSB a tento orgán prohlásil i tento nový režim za neslučitelný?
2. Judikatura Společenství týkající se účinků pravidel WTO
36. Jak je známo, Soudní dvůr se již mnohokrát vyslovil k účinkům, které je třeba přiznat pravidlům WTO/GATT v právním řádu Společenství. Podle Komise, Rady a BIRB z této judikatury zcela jasně vyplývá záporná odpověď na otázky, kterými se zabývám. Společnost Van Parys se přiklání k opačnému názoru, a sice že vzhledem k okolnostem projednávané věci je třeba na tyto otázky odpovědět kladně.
37. Domnívám se, že je tedy vhodné nejprve ve stručnosti připomenout uvedenou judikaturu a její výsledky a teprve poté posoudit případné důsledky, které mohou v tomto ohledu vyplývat z nepochybné zvláštnosti projednávané věci.
a) Rozsudek Portugalsko v. Rada
38. Nebudu se zdržovat judikaturou, která předcházela zřízení WTO, a nejprve tedy připomenu dobře známý rozsudek Portugalsko v. Rada(18), v němž Soudní dvůr vyjádřil svůj postoj k otázce účinků práva WTO v právním řádu Společenství.
39. Je všeobecně známo, že Portugalsko v této věci žádalo Soudní dvůr o zrušení rozhodnutí Rady týkajícího se uzavření memorand o porozumění mezi Společenstvím a Pákistánem a mezi Společenstvím a Indií v oblasti přístupu na trh s textilními výrobky(19) . Jedním ze žalobních důvodů uplatněných portugalskou vládou, který má význam pro projednávanou věc, byla skutečnost, že rozhodnutí bylo v rozporu s pravidly WTO. Soudní dvůr tedy měl posoudit legalitu aktu sekundárního práva Společenství ve vztahu k pravidlům WTO.
40. Soudní dvůr ve svém rozsudku zdůraznil následující skutečnosti:
– „v souladu se zásadami mezinárodního práva“ přísluší soudům smluvních stran „a zejména Soudnímu dvoru v rámci jeho pravomoci na základě Smlouvy o ES“ stanovit, jaké mají ustanovení dohody účinky ve vnitřním právním řádu, pokud by dohoda sama tuto otázku neupravovala(20) ;
– mezinárodní právo vyžaduje, aby „veškeré dohody byly stranami plněny v dobré víře“, přičemž každá z nich má „určit právní prostředky způsobilé dosáhnout tohoto cíle v jejím právním řádu, pokud by dohoda sama tyto prostředky neurčila v souladu s výkladem z hlediska svého předmětu a účelu“(21) ;
– Dohody WTO takové prostředky nestanoví(22), neboť vyhrazují „významné místo jednání mezi stranami“ nehledě na posílení mechanismu řešení sporů v porovnání s předcházejícím režimem GATT z roku 1947(23) . Ujednání totiž (viz bod 7 výše) sice stanoví jako první cíl systému odstranění opatření neslučitelných s ustanoveními WTO (čl. 3 odst. 7 Ujednání), avšak připouští možnost přikročit dočasně k ustanovením o vyrovnání, které je alternativním řešením k odstranění neslučitelného opatření(24) ;
– „uložení povinnosti soudním orgánům nepoužít pravidla vnitrostátního práva, která jsou neslučitelná s dohodami WTO, by mělo za následek zbavení zákonodárných nebo výkonných orgánů smluvních stran možnosti nabízené článkem 22 uvedeného Ujednání najít, i když dočasně, řešení, na kterém se dohodnou“(25) ;
– dohody WTO tedy nadále vycházejí tak jako GATT 1947 „ze zásady jednání vedených na ‚základě reciprocity a vzájemných výhod‘, a tím se také odlišují, pokud se jedná o Společenství, od dohod uzavřených mezi Společenstvím a třetími zeměmi, které zavádějí jistou asymetrii povinností“(26) ;
– na druhé straně však nejvýznamnější obchodní partneři Společenství nepřiznávají dohodám WTO status kritéria legality vlastních aktů vnitrostátního práva(27) . Právní řád Společenství musí obsahovat totéž řešení, jelikož „nedostatek reciprocity v tomto ohledu […] ve vztahu k dohodám WTO […] [by mohl ohrozit] rovnováhu při použití pravidel WTO“. To by totiž zbavilo „zákonodárné nebo výkonné orgány Společenství manévrovacího prostoru, který mají podobné orgány obchodních partnerů Společenství“(28) ;
– proto „dohody WTO s ohledem na svou povahu a strukturu v zásadě nejsou mezi normami, ve vztahu k nimž Soudní dvůr kontroluje legalitu aktů orgánů Společenství“(29) ;
– jisté zvláštní situace, které již byly ve vztahu ke GATT 1947 zjištěny, kromě toho tvoří výjimku z výše uvedeného pravidla. Jedná se o „situaci, kdy Společenství zamýšlelo vykonat zvláštní povinnost, kterou na sebe vzalo v rámci WTO, nebo případ, že akt Společenství výslovně odkazuje na konkrétní ustanovení dohod WTO“(30) .
b) Rozsudek Nizozemsko v. Parlament a Rada
41. Jak je známo, rozsudek Portugalsko v. Rada vyvolal v právní nauce dosti různorodé reakce a mnohdy dokonce zásadní nesouhlas, přičemž někteří autoři se rozhodně vyslovují ve prospěch tvrzení, podle něhož jsou pravidla WTO kritériem legality aktů Společenství(31) .
42. Nebudu se zde zabývat posouzením kritik tohoto rozsudku a pouze připomenu, že Soudní dvůr na jejich základě svou judikaturu nezměnil. Tato judikatura byla naopak znovu důrazně potvrzena v rozsudku Nizozemsko v. Parlament a Rada(32) .
43. Omezím-li se na rámec projednávaného případu, žalující vláda v této věci tvrdila, že směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/44/ES ze dne 6. července 1998, o právní ochraně biotechnologických vynálezů (dále jen „směrnice 98/44“)(33) ukládá členským státům povinnosti, které jsou neslučitelné s povinnostmi vyplývajícími z jejich mezinárodních závazků a zejména z dohod WTO a z Úmluvy o biologické rozmanitosti (dále jen „ÚBR“)(34) .
44. Soudní dvůr ve svém rozsudku výslovně potvrdil, že „legalitu aktu Společenství […] nelze […] posuzovat ve vztahu [k dohodám WTO] vzhledem k jejich povaze a uspořádání“. Ihned však dodal, aby tak lépe zdůraznil a odůvodnil svůj postoj, že „toto nemůže platit pro ÚBR, která na rozdíl od dohody WTO není založena striktně na zásadě reciprocity
a vzájemných výhod […]. I kdyby […] ÚBR obsahovala ustanovení bez přímého účinku v tom smyslu, že by tato ustanovení neudělovala práva, kterých by se mohli jednotlivci přímo dovolat před soudem, nebyla by tato skutečnost překážkou soudní kontrole dodržování povinností uložených Společenství jakožto straně této dohody (viz rozsudek ze dne 16. června 1998, Racke, C‑162/96, Recueil, s. I‑3655, body 45, 47 a 51)“(35) .
45. Dle názoru Soudního dvora tedy ustanovení dohod, která nejsou založena na zásadě reciprocity a vzájemných výhod, mohou plnit funkci kritéria legality nehledě na to, zda mohou udělit jednotlivcům práva. Naproti tomu ustanovení dohod, které jsou podobně jako dohody WTO založeny na zásadě reciprocity a vzájemných výhod, nejenže nemají přímý účinek, ale nemohou být v zásadě ani použita jako kritérium legality ustanovení Společenství(36) .
3. Problematika účinků rozhodnutí DSB
a) Systém Ujednání
46. Po těchto úvahách nad ustanoveními WTO jako takovými je třeba se nyní tázat, zda totéž řešení platí i v případech, kdy stejně jako v projednávané věci je v rozhodnutí nebo v doporučení DSB konstatována neslučitelnost některých opatření Společenství s uvedenými ustanoveními.
47. Než přistoupím k rozboru této otázky, připomenu ve stručnosti hlavní charakteristiky systému řešení sporů v rámci WTO zavedeného Ujednáním, a to v míře, v jaké jsou tyto charakteristiky relevantní pro projednávaný případ.
48. Nejprve připomínám, že v porovnání s ustanoveními GATT, jak to již uznal Soudní dvůr ve svém rozsudku Portugalsko v. Rada, tento systém obsahuje „posílení režimu ochrany a mechanismu řešení sporů“ (bod 36) za účelem „zajištění bezpečnosti a transparentnosti mnohostranného obchodního systému“ (čl. 3 odst. 2 Ujednání).
49. Tohoto výsledku je zásadně dosaženo, buď protože je systém pojat tak, že tíhne k vyloučení jiných mechanismů řešení sporů a je pro strany závazný [ty totiž navíc upustí od možnosti jednostranně reagovat na opatření přijatá jinými členskými státy, která budou považovat za neslučitelná s dohodami WTO, a „budou postupovat v souladu s pravidly a řízením podle tohoto Ujednání“ (čl. 23 odst. 1 Ujednání)], nebo protože je lépe uspořádaný a účinnější [stačí uvážit, že rozhodnutí skupiny odborníků již nebudou tak jako v GATT přijímána jednomyslně všemi smluvními stranami, nýbrž za použití takzvaného systému negativního konsensu, kdy pouze jednomyslné odmítavé hlasování všech členů WTO, včetně „žalobce“, může zabránit přijetí rozhodnutí DSB o schválení zprávy skupiny odborníků nebo Odvolacího orgánu (čl. 16 odst. 4 a čl. 17 odst. 14 Ujednání)], nebo také z toho důvodu, že řízení je upraveno podrobněji a účinky rozhodnutí jsou stanoveny přesněji.
50. K tomuto poslednímu aspektu připomínám zejména to, že člen, který se domnívá, že výhoda, která pro něj vyplývá z dohod WTO, je zmenšena opatřeními přijatými druhým členem, musí nejprve přímo či prostřednictvím generálního ředitele WTO prozkoumat veškerá možná řešení s druhou stranou (články 3 až 5 Ujednání). Nedojde‑li k nalezení řešení, má tento člen právo žádat DSB, aby danou otázku postoupil skupině odborníků. Tato skupina předloží zprávu DSB, který ji může přijmout, ledaže by se některá ze sporných stran odvolala ke stálému Odvolacímu orgánu zřízenému pro tento účel v rámci WTO (čl. 16 odst. 4 Ujednání). V takovém případě zase Odvolací orgán předloží zprávu DSB.
51. Je-li zpráva (skupiny odborníků nebo Odvolacího orgánu) přijata, příslušné rozhodnutí DSB zavazuje strany, které jsou povinny je „bezpodmínečně“ schválit (čl. 17 odst. 14 Ujednání), neboť v souladu s Ujednáním je pro zabezpečení účinného řešení sporů „podstatné“ „bezodkladné“ provádění rozhodnutí DSB (čl. 21 odst. 1 Ujednání). Pouze není‑li možné je splnit „ihned“, lze dotyčnému členu WTO poskytnout „rozumnou lhůtu“ k přizpůsobení svých právních předpisů. Tuto lhůtu, která nesmí překročit patnáct měsíců, navrhuje dotyčný člen a schvaluje DSB, nebo ji vzájemně dohodnou strany a v případě, že k dohodě nedojde, bude určena „závazným“ rozhodčím řízením (čl. 21 odst. 3 Ujednání).
52. Stejně tak, pro případ neshod o vhodnosti opatření přijatých adresátem rozhodnutí a o jejich slučitelnosti s dohodami WTO, upravuje Ujednání možnost využít opětovně výše popsaných pravidel o řešení sporů spolu s postoupením věci původní „skupině odborníků“, bude‑li to možné (čl. 21 odst. 5 Ujednání).
53. Pokud adresát rozhodnutí DSB toto rozhodnutí nesplní v uvedené „rozumné lhůtě“, lze využít mechanismu vyrovnání a protiopatření, která ovšem nejsou „žádoucí pro řádné provádění doporučení“ (čl. 22 odst. 1 Ujednání).
54. Tato opatření mají krom toho dočasný charakter a nemohou zůstat v platnosti déle, (i) než bude opatření, které bylo shledáno neslučitelným, odstraněno nebo (ii) než člen, který musí provést rozhodnutí, nalezl řešení, kterým bude ukončeno poškozování protistran, nebo (iii) než bude dosaženo vzájemně uspokojivého řešení (čl. 22 odst. 8 Ujednání).
55. DSB v každém případě dohlíží na provádění rozhodnutí, která přijal (čl. 22 odst. 8 Ujednání), protože zvolené řešení musí být vždy slučitelné s těmito rozhodnutími a obecně řečeno s ustanoveními WTO(37) .
56. V konečném výsledku je zajisté pravda, jak poznamenal Soudní dvůr v rozsudku Portugalsko v. Rada, že nový systém vyhrazuje „významné místo jednání mezi stranami“ (bod 36) a že jednání může pokračovat i po rozhodnutí DSB, aby bylo případně dosaženo vzájemně přijatelného vyrovnání (bod 39). Dále také platí, že v takovém případě (o nějž se nicméně v projednávaném případě nejedná) by bylo možné – alespoň hypoteticky – nalézt řešení, které by obnovilo dodržování pravidel WTO i bez odstranění napadeného opatření.
57. I tak by se však jednalo sice o zvláštní, ale přesto legální formu výkonu rozhodnutí DSB. To znamená, že i v takovém případě by předmětné rozhodnutí nakonec mělo vlastní účinky, byť jen v podobě omezení svobody stran při hledání alternativních řešení, která ovšem opět nesmí jít nad rámec pravidel WTO, a tedy ani nad rámec rozhodnutí DSB. V tomto smyslu má tedy generální advokát Alber pravdu, prohlašuje‑li, že „neexistuje […] jiné řešení než provést doporučení nebo rozhodnutí DSB“ a že „je nelze […] obejít jednáním mezi stranami“(38) .
b) Věc Biret – Úvodní poznámky
58. Vzhledem k výše uvedenému je třeba připomenout, že k otázce účinků rozhodnutí DSB již Soudní dvůr, jak je známo, zaujal postoje, které ovšem nejsou tak přesné a definitivní jako jeho postoj k výše posuzovanému problému účinků ustanovení WTO.
59. V této souvislosti je obzvlášť důležité připomenout věc Biret(39), v níž byla otázka, kterou se nyní zabývám, výslovně předložena Soudnímu dvoru k posouzení.
60. Jak víme, nehledě na vstup v platnost dohod WTO a zejména Dohody o uplatňování sanitárních a fytosanitárních opatření (dále jen „Dohoda SFS“)(40), nejenže si právo Společenství ponechalo původní zákaz dovozu masa a masných výrobků ošetřených určitými hormony(41), ale dále jej zpřísnilo vydáním směrnice 96/22/ES(42) . Předmětná otázka byla předložena DSB, který dne 13. února 1998 prohlásil, že tento zákaz je neslučitelný s dohodou SFS(43), a poskytl Společenství lhůtu do 13. května 1999 ke splnění svého doporučení.
61. Protože se společnost Biret International SA (dále jen „Biret“) domnívala, že zpochybněná opatření jí způsobila škodu, podala žalobu k Soudu prvního stupně na základě článků 235 ES a 288 ES, jíž se domáhala, aby byla Společenství uložena povinnost uvedenou škodu nahradit. Žalobkyně zejména uplatňovala protiprávnost dotyčných opatření Společenství z důvodu porušení výše uvedeného rozhodnutí DSB.
62. Soud však žalobu zamítl s tím, že „rozhodnutí [bylo] nutně a přímo spojeno s žalobním důvodem týkajícím se porušení dohody SFS, a přihlédnout k němu by [tedy bylo možné] pouze za předpokladu, že by soudce Společenství v rámci žalobního důvodu týkajícího se neplatnosti dotčených směrnic shledal, že tato dohoda [má] přímý účinek“(44) . Soud však s výslovným poukazem na výše uvedené precedenty dospěl k tomu, že „dnes již pevně ustálená judikatura“(45) takovýto účinek dohod WTO vylučuje, takže se žalobkyně nemůže dovolávat porušení dohody SFS.
c) Stanovisko generálního advokáta Albera
63. Generální advokát Alber však uvažoval zcela odlišně v rámci opravného prostředku směřujícího proti rozsudku Soudu, když dané otázce věnoval rozsáhlou argumentaci, z níž připomenu jen základní body.
64. Po shrnutí systému řešení sporů v rámci WTO tak, jak byl připomenut výše (viz výše body 48 a následující), generální advokát zdůraznil závaznost rozhodnutí DSB přinejmenším v tom smyslu, že jejich obsah, jak již bylo uvedeno výše, nelze obejít jednáním mezi stranami. Může se stát, že tato rozhodnutí nebudou v praxi provedena v důsledku obchodně‑politického rozhodnutí. To však v konečném důsledku vyplývá pouze z nemožnosti zajistit nucený výkon těchto rozhodnutí, neboť jsou součástí mezinárodního práva, které v zásadě nezná donucovací opatření. Přitom však neplatí, že při neexistenci žádného donucení k výkonu rozhodnutí DSB by je Soudní dvůr neměl dodržovat, neboť taková absence provedení „není právní možností“(46) .
65. Místo aby Soudní dvůr potvrzoval obchodně-politické rozhodnutí, které je sice v praxi možné, ale v rozporu s právem, měl by uplatnit zásadu legality a přiznat rozhodnutím DSB závaznost, a to nejpozději od uplynutí lhůty poskytnuté k jejich splnění(47) .
66. Generální advokát Alber neopomíjí skutečnost, že by toto řešení mohlo být kritizováno ve jménu zásady „reciprocity a vzájemných výhod“, neboť jedna ze stran (v projednávané věci Společenství) by nakonec pravidlům WTO přiznala účinnost, kterou nemusejí nutně mít v právních řádech ostatních stran, což by oslabilo její vyjednávací pozici v rámci WTO. Přitom však připomíná, že Soudní dvůr již v rozsudku Kupferberg shledal, že okolnost, že soudy jedné ze stran považují určité ustanovení mezinárodní dohody za přímo použitelné, sama o sobě neznamená, že reciprocita mezi smluvními stranami již není dodržena(48) .
67. Generální advokát na druhou stranu dále pokračuje, že se zde jedná „spíše o obchodně‑politický argument vyjádřený právní formou pod nálepkou „zásady reciprocity“ a dokonce lze bez okolků říci, že se jedná o pouhou záminku, aby nebylo nutné plnit povinnost, o níž formálně rozhodl příslušný orgán.
68. Ve skutečnosti by navržené řešení vyjednávací pozici Společenství neoslabilo, protože v případě porušení dohod WTO jinými členy by Společenství mohlo zahájit řízení pro řešení sporů a domáhat se splnění rozhodnutí DSB. Stejně tak případná nerovnováha, která by mohla vzniknout při splnění rozhodnutí tohoto orgánu v případě, že by tak druhá strana neučinila, by mohla být vyřešena s využitím vyrovnávacích a odvetných opatření stanovených mezinárodním právem a zejména samotnými pravidly WTO.
69. Generální advokát dále podotýká, že navržené řešení by rovněž tak neomezovalo manévrovací prostor orgánů Společenství, pokud se jedná o způsoby provedení rozhodnutí DSB, neboť ty jsou vždy ponechány na jejich posouzení, jestliže se samozřejmě projeví opatřeními, která budou v souladu s povinnostmi plynoucími z ustanovení WTO.
70. V konečném výsledku pak „možnost ohrožení vyjednávací pozice existuje pouze za předpokladu, budu‑li vycházet ze zásady, že strany sporu se mohou dohodnout na zachování režimů, které jsou v rozporu s dohodami WTO. Tak tomu však není, jak již bylo objasněno výše“(49) .
71. Generální advokát závěrem uvádí, že v důsledku toho Soudní dvůr uplatňuje zásadu legality pouze tehdy, uzná‑li, že rozhodnutí a doporučení DSB mohou po uplynutí lhůty k provedení sloužit za kritérium legality, pokud se týče jednání Společenství(50) .
72. Na rozdíl od Soudu prvního stupně tedy generální advokát nevyvozuje z výše uvedených názorů vyslovených Soudním dvorem ve vztahu k pravidlům WTO automaticky závěr, že i v případě, kdy DSB přijal rozhodnutí, nemohou tato pravidla sloužit za kritérium legality ustanovení Společenství. Naopak se domnívá, že rozhodujícím argumentem na podporu opačného závěru je skutečnost, že v těchto případech byly uplatněny mechanismy stanovení povinností členů WTO s veškerými důsledky, pokud se jedná o konkretizaci těchto povinností v dané věci a o povinnost stran plnit rozhodnutí DSB byť jen nepřímo prostřednictvím výše popsaných způsobů.
73. Myslím, že k rozsáhlému vysvětlení podanému generálním advokátem není co dodat, snad kromě toho, že s jeho názorem souhlasím. Jsem totiž rovněž toho názoru, že ve „Společenství práva“ musí být rozhodnutí DSB kritériem legality ustanovení Společenství, a že by tedy Soudní dvůr neměl na základě odůvodnění, jehož právní platnost je pochybná, schvalovat tento zjevný zásah do požadavků na legalitu, k němuž by vedlo opačné řešení.
d) Rozsudek Soudního dvora
74. Právě rozsudek vydaný Soudním dvorem ve věci Biret dle mého názoru nepřímo přispívá k posílení tohoto závěru či alespoň k tomu, že není odmítán již ze zásady, přičemž tento rozsudek poskytuje zajímavá, či dokonce odvážná východiska pro argumentaci, kterou v projednávané věci hájím(51) .
75. Je pravdou, že Soudní dvůr nakonec žalobu společnosti Biret zamítl z důvodů řekněme intertemporálních, souvisejících s projednávanou věcí, a že se proto výslovně nevyjadřoval k otázce účinků rozhodnutí DSB(52) . Přitom je však důležité, že v hlavních částech odůvodnění Soudní dvůr kritizoval skutečnost, že Soud prvního stupně, který se měl k této otázce vyjádřit, tak neučinil, když na rozhodnutí DSB pouze mechanicky uplatnil zásady vyhlášené v rozsudku Portugalsko v. Rada, pokud se jedná o pravidla WTO.
76. Soudní dvůr totiž tuto argumentaci nepovažoval za dostačující k zamítnutí žalobního důvodu vycházejícího z porušení dohody SFS. Dle jeho názoru „Soudu ještě přísluší odpovědět na argument, podle nějž právní účinky rozhodnutí DSB ze dne 13. února 1998 ve vztahu k Evropskému společenství mohly zpochybnit jeho posouzení stran
neexistence přímého účinku pravidel WTO a odůvodnit to, aby soudce Společenství provedl kontrolu legality směrnic 81/602, 88/146 a 96/22 ve vztahu k těmto pravidlům“(53) .
77. Jinými slovy, Soudní dvůr konkrétně vytkl Soudu, že se nezabýval otázkou účinků rozhodnutí DSB a slučitelnosti dotčených ustanovení Společenství ve vztahu k těmto rozhodnutím jakožto odlišným a samostatným problémem, a že se k ní tedy nevyjádřil zvlášť.
78. Nemám v úmyslu spekulovat o záměrech Soudního dvora, musím však podotknout, že pokud by mělo být názorem soudců Společenství, že použití judikatury o pravidlech WTO zahrnuje automaticky i rozhodnutí DSB, nebylo by důvodu vytýkat Soudu, že judikaturu uplatnil právě tímto způsobem. Na druhou stranu, nejsou‑li oba případy totožné, jak tato kritika poměrně jasně naznačuje, lze se důvodně domnívat, že tento rozdíl hovoří pro to, aby byly rozhodnutím DSB přiznány účinky, které předchozí judikatura pravidlům WTO upírala.
e) Použití na projednávaný případ
79. Ať již je záměr Soudního dvora vykládán v tomto smyslu, či nikoli, pro účely projednávané věci mi připadá důležité, že teze generálního advokáta Albera každopádně nebyly v rozsudku Biret odmítnuty. Jelikož se domnívám, jak jsem již uvedl výše, že by tato teze měla být připuštěna, dovolím si ji zde znovu uplatnit na projednávanou věc.
80. To především znamená, že je třeba v projednávaném případě ověřit, zda vůbec bylo vydáno rozhodnutí DSB a zda rozumná lhůta poskytnutá jeho adresátovi (v projednávané věci Společenství) pro dosažení souladu jeho právních předpisů s ustanoveními WTO marně uplynula, přičemž za takového předpokladu poslouží rozhodnutí DSB za kritérium legality dotčených ustanovení Společenství.
81. Jak jsem již několikrát připomenul, v projednávané věci bylo rozhodnutím DSB vydaným dne 25. září 1997 konstatováno, že režim Společenství zavedený nařízením č. 404/93 je neslučitelný s pravidly WTO, a Společenství byla stanovena lhůta v délce patnácti měsíců a jednoho týdne(54) (která uplynula dne 1. ledna 1999) pro dosažení souladu s těmito pravidly. Rada během tohoto období změnila nařízení č. 404/93 nařízením č. 1637/98 a Komise zavedla nařízením č. 2362/98 a řadou pozdějších nařízení změny odpovídající prováděcím pravidlům. Ekvádor však na půdě WTO zpochybnil, že by tato opatření byla s to zajistit splnění rozhodnutí DSB, a požádal, aby i nový režim dovozu banánů byl posouzen skupinou odborníků. Takto zahájené řízení vedlo k přijetí rozhodnutí DSB ze dne 6. května 1999, jímž byla skutečně shledána trvající neslučitelnost právních předpisů Společenství s pravidly WTO.
82. Z výše uvedeného tedy zcela jasně vyplývá, že navzdory změnám zůstal režim dovozu banánů po uplynutí poskytnuté lhůty neslučitelný s pravidly WTO, jak bylo v dané věci uplatněno již v prvním rozhodnutí DSB. S ohledem na výše uvedené argumenty je proto třeba všechna dotčená nařízení považovat za protiprávní.
83. S ohledem na výše uvedené úvahy tedy navrhuji, aby Soudní dvůr na první, třetí a čtvrtou předběžnou otázku, v nově formulovaném znění, odpověděl v tom smyslu, že režim Společenství dovozu banánů založený na nařízení č. 404/93 ve znění změn a na nařízeních přijatých k jeho provedení je neplatný v rozsahu, v němž je neslučitelný s pravidly WTO, jak DSB konstatoval dne 25. září 1997 a potvrdil dne 6. května 1999.
4. Předpoklad existence „zvláštních situací“ – „Výjimka zvláštní povinnosti“
a) Úvodní poznámka
84. Pro případ, že by se Soudní dvůr rozhodl tento závěr nepodpořit, je třeba si dále klást otázku, zda projednávaná věc díky svým zvláštnostem nevykazuje znaky, které by mohly z jiných důvodů zpochybnit platnost dotčené právní úpravy Společenství.
85. To znamená, že se lze podpůrně domnívat, že z důvodu takových zvláštností se zde jedná o jednu ze dvou zvláštních situací, v nichž Soudní dvůr odchylně od obecného pravidla připouští možnost posouzení legality aktů Společenství s ohledem na ustanovení GATT nebo WTO. Jak jsem již připomněl výše (viz bod 40 výše), takové zvláštní situace, dle znění rozsudku Portugalsko v. Rada, jsou „situac[e], kdy Společenství zamýšlelo vykonat zvláštní povinnost, kterou na sebe vzalo v rámci WTO [dále jen „výjimka zvláštní povinnosti“], nebo případ[y], že akt Společenství výslovně odkazuje na konkrétní ustanovení dohod WTO“(55) .
86. Konkrétně je tedy třeba ověřit, zda se na režim Společenství dovozu banánů, jehož platnost má Soudní dvůr v projednávané věci posoudit, nevztahuje první z uvedených výjimek v tom smyslu, že se jedná o výkon zvláštní povinnosti.
b) Precedenty
87. Domnívám se, že nežli se začnu tímto bodem podrobně zabývat, bude vhodné nejprve připomenout, jak Soudní dvůr vymezil hranice této výjimky, a přezkoumat přitom judikaturu, na jejímž počátku stál rozsudek Nakajima.
88. V uvedené věci měl Soudní dvůr posoudit legalitu nařízení Rady (EHS) č. 2423/88 ze dne 11. července 1988 o ochraně před dumpingovými dovozy nebo dovozy subvencovaných výrobků ze zemí, které nejsou členy Evropského hospodářského společenství [dále jen „nařízení (EHS) č. 2423/88“](56) (neoficiální překlad) . Podle žalobkyně nebylo možné jedno z ustanovení nařízení použít pro jeho neslučitelnost s ustanovením antidumpingového kodexu přijatého v rámci systému GATT 1947(57) .
89. Soudní dvůr ve svém rozsudku nejprve připomenul, že ustanovení antidumpingového kodexu podobně jako ustanovení GATT zavazují Společenství, a poté vyslovil svou příslušnost k posouzení žalobních důvodů přednesených žalobcem, neboť „podle druhého a třetího bodu odůvodnění [zmíněného nařízení] bylo toto nařízení přijato v souladu s platnými mezinárodními závazky […]. Z toho vyplývá, že nové základní nařízení, které žalobkyně napadla, bylo přijato ke splnění mezinárodních závazků Společenství, jemuž tedy v souladu s ustálenou judikaturou přísluší zajistit dodržování ustanovení všeobecné dohody a jejích prováděcích opatření“(58) .
90. Soudní dvůr tuto zásadu nedávno zopakoval v rozsudku Itálie v. Rada ze dne 12. listopadu 1998(59), kde posuzoval legalitu některých článků nařízení Společenství o celních kvótách pro dovoz rýže(60) přijatého k provedení dohod uzavřených mezi Společenstvím, Austrálií a Thajskem v návaznosti na jednání vedená na podkladě čl. XXIV odst. 6 GATT, jejichž účelem bylo dohodnout s těmito zeměmi jisté změny, které byly nutné z důvodu přistoupení Rakouska, Finska a Švédska do Společenství.
91. V bodech odůvodnění nařízení, které bylo v dané věci napadeno, se výslovně odkazovalo na skutečnost, že o otevření celních kvót bylo rozhodnuto v rámci jednání vedených podle výše uvedeného ustanovení GATT (první bod odůvodnění), a bylo zde stanoveno, že Rada uznává „své závazky vyplývající z mezinárodních dohod“ (osmý bod odůvodnění) (neoficiální překlad) .
92. Soudní dvůr ve svém rozsudku odmítl opačnou argumentaci Rady a zopakoval, že „jelikož Společenství zamýšlelo vykonat zvláštní povinnost, kterou na sebe vzalo v rámci GATT […], Soudní dvůr je povinen provést kontrolu legality takového aktu ve světle zmíněných pravidel“. V projednávaném případě bylo zřejmé, že přijetím dotčeného nařízení k provedení výše uvedených dohod „Společenství zamýšlelo vykonat zvláštní povinnost, kterou na sebe vzalo v rámci GATT“ s tím důsledkem, že Soudní dvůr byl „povinen provést kontrolu legality dotčeného nařízení ve vztahu k pravidlům GATT, která byla dle tvrzení žalující strany porušena“(61) .
c) Usnesení OGT Fruchthandelsgesellschaft
93. Soudní dvůr naproti tomu vyloučil existenci podmínek, které jsem vzpomenul výše, v nedávno přijatém usnesení OGT Fruchthandelsgesellschaft(62), v němž v rámci posouzení předběžné otázky týkající se platnosti téhož režimu Společenství dovozu banánů, který je předmětem nyní projednávané věci, nejenže nezohlednil skutečnost, že v dané věci bylo vydáno rozhodnutí DSB, ale rovněž vyloučil použitelnost výjimky zvláštní povinnosti, o níž je nyní řeč.
94. Připomínám, že v této věci tradiční dovozce banánů ze třetí země vytýkal německým celním orgánům, že na základě článku 18 nařízení č. 404/93 ve znění změn požadují clo za dovoz banánů původem z Ekvádoru. Vnitrostátní soud, jemuž byla věc předložena, nejprve připomenul, že DSB rozhodl o neslučitelnosti nového režimu Společenství s pravidly WTO, a Soudnímu dvoru posléze položil otázku, zda mohou na základě článků I a XIII GATT vznikat jednotlivcům práva, která pak tito mohou přímo uplatnit před soudem, a napadnout tak použití čl. 18 odst. 1 druhého pododstavce nařízení (EHS) č. 404/93 ve znění změn.
95. Dle Soudního dvora bylo možné odpověď na tuto otázku jednoznačně vyvodit z judikatury Portugalsko v. Rada, a v souladu s čl. 104 odst. 3 Jednacího řádu proto rozhodl nikoli rozsudkem, nýbrž pouze odůvodněným usnesením. Soudní dvůr zejména vyloučil, že by jednak v daném případě byly dány důvody, na jejichž základě by bylo možné se od uvedené judikatury odchýlit, a jednak že skutkové okolnosti případu, který mu byl předložen, tvoří jednu ze „zvláštních situací“, o nichž hovoří rozsudek Portugalsko v. Rada a jichž se dovolávala žalobkyně v původním řízení. Soudní dvůr se v tomto ohledu omezil na relativně apodiktické tvrzení, že „společná organizace trhu s banány, jak byla zavedena nařízením č. 404/93 a posléze změněna, nezajišťuje v právním řádu Společenství výkon zvláštní povinnosti, kterou na sebe Společenství vzalo v rámci GATT, a rovněž neodkazuje výslovně na konkrétní ustanovení této dohody“(63) .
d) Kritické poznámky
96. Po podrobnějším posouzení otázky jsem nucen přiznat, že se nemohu
přiklonit k této odpovědi Soudního dvora(64) . Domnívám se totiž, že díky svým zvláštnostem by projednávaná věc zasloužila jednak podrobnější analýzu, než je automatický odkaz na judikaturu vydanou v odlišných souvislostech (bez rozhodnutí DSB), a jednak hlubší posouzení záměrů a reakcí, které zákonodárce Společenství projevil v projednávané věci, aby splnil mezinárodní závazky, které mu příslušejí.
97. Pokud se jedná o první hledisko, nacházím pro svůj názor oporu rovněž ve skutečnosti, že následující rozsudek Biret, jak již bylo připomenuto výše, odpověděl zcela odlišným způsobem na snahu o prosazení automatického použití judikatury Portugalsko v. Rada na rozhodnutí DSB (viz výše bod 74 a následující).
98. Ale rovněž, pokud se jedná o hledisko týkající se existence podmínek pro uplatnění takzvané výjimky zvláštní povinnosti, se domnívám, že s ohledem na termíny a na prováděcí pravidla související se změnami režimu Společenství dovozu banánů by Soudní dvůr neměl v této věci volit odlišné řešení, než jaké přijal ve výše uvedených předchozích rozhodnutích (viz výše bod 87 a násl.). V tomto smyslu totiž hovoří celá řada indicií, jimiž by bylo možné odůvodnit závěr, že zákonodárce Společenství při přijetí nového režimu zamýšlel „vykonat zvláštní povinnost, kterou na sebe Společenství vzalo v rámci WTO“.
99. Nejprve připomínám, že zmíněný režim byl změněn ke dni uplynutí lhůty, která byla Společenství poskytnuta k tomu, aby dosáhlo souladu s rozhodnutím DSB ze dne 25. září 1997. Krom toho je dosti příznačné, že v souladu s článkem 2 nařízení č. 1637/98 se toto nařízení použije ode dne 1. ledna 1999, přičemž toto datum přesně souhlasí s datem uplynutí doby patnácti měsíců a jednoho týdne, kterou DSB poskytl Společenství k dosažení souladu s uvedeným rozhodnutím(65) . Dodávám, že ze samotného rozhodnutí v rozhodčím řízení, které bylo v dané věci vydáno, vyplývá, že Společenství v prohlášení předneseném v průběhu řízení uvedlo, že potřebuje rozumnou lhůtu pro „provedení všech doporučení a rozhodnutí“ přijatých DSB(66) .
100. V dotčených předpisech Společenství lze mimoto nalézt ještě zřetelnější odkazy, než jaké vedly Soudní dvůr ve výše posouzených precedentech (viz například údaje uvedené v bodě 91) k závěru, že orgány měly v úmyslu vykonat povinnosti náležející Společenství. Jak uvádí i společnost Van Parys, v druhém bodě odůvodnění nařízení č. 1637/98 je jasně stanoveno, že „je třeba plnit mezinárodní závazky učiněné Společenstvím v rámci [WTO]“. Totéž nařízení krom toho mění článek 20 nařízení č. 404/93, do něhož mimo jiné vkládá ustanovení, podle něhož Komise „stanoví […] opatření nezbytná pro plnění závazků vyplývajících z dohod, které Společenství uzavřelo v souladu s článkem 228 Smlouvy“ [článek 20 písm. e)].
101. Na závěr bych mohl připomenout, jak uvedla i společnost Van Parys na jednání, že komisař Brittan v odpověď na parlamentní otázku výslovně uvedl, že přijetím nařízení č. 1637/98 a nařízení č. 2362/98 „Společenství provedlo doporučení Orgánu pro řešení sporů Světové obchodní organizace (WTO) ze dne 25. září 1997 ve věci banánů tím, že přijalo nezbytná opatření k dosažení souladu režimu Společenství použitelného na banány s pravidly WTO“(67) .
102. Ani prohlášení Společenství učiněné na půdě WTO (viz bod 99 výše), ani odpověď komisaře Brittana samozřejmě nejsou rozhodující, je‑li třeba určit, zda dotčená právní úprava Společenství měla za účel výkon „zvláštní povinnosti“, kterou na sebe Společenství vzalo v rámci WTO. Domnívám se však, že zjevně naznačují, co již jasně vyplývá ze vztahu mezi sledem událostí a výše připomenutými ustanoveními: a sice, že cílem, který zákonodárce Společenství sledoval při změně režimu dovozu banánů, bylo právě uvedení tohoto režimu do souladu s pravidly WTO tak, jak je vyložil DSB.
103. Skutečnost, že se záměr Společenství projevil pouze v nařízení Rady, a nikoli v nařízeních Komise, mi pro účely projednávané věci nepřipadá rozhodující, neboť v tomto směru je jednoznačně rozhodující základní akt dotčeného režimu Společenství, jakož i skutečnost, že v souladu s ustálenou judikaturou „má Komise pravomoc přijímat zejména v zemědělském odvětví veškerá prováděcí opatření nezbytná nebo vhodná k provedení základní právní úpravy, pokud nejsou v rozporu s touto základní právní úpravou nebo s prováděcí právní úpravou Rady“(68) .
104. Podotýkám, že Rada každopádně pověřila Komisi přijetím podrobné úpravy k provedení tohoto režimu, přičemž zdůraznila, že mají umožnit „dodržování závazků vyplývajících z dohod, které Společenství uzavřelo v souladu s článkem 228 Smlouvy“(69) .
e) Závěrečné úvahy
105. Z dosud přednesených úvah tedy lze dovodit, že změnou dotčeného režimu dovozu banánů zákonodárce Společenství zamýšlel vykonat zvláštní povinnost, kterou na sebe Společenství vzalo v rámci WTO.
106. To mě vede k závěru, že podmínky vyžadované Soudním dvorem pro účely posouzení legality uvedeného režimu, pokud se jedná o jeho slučitelnost s pravidly WTO, byly ve věci OGT splněny a stejně tak jsou splněny v projednávaném případě. Od chvíle, kdy byla rozhodnutím DSB ze dne 6. května 1999 konstatována neslučitelnost, proto Soudní dvůr, jemuž byla věc předložena k posouzení, nemůže odpovědět jinak než záporně, tedy prohlásit neplatnost aktů, na nichž je dotčený režim založen.
107. S ohledem na výše uvedené tedy stále podpůrně navrhuji, aby Soudní dvůr na první, třetí a čtvrtou předběžnou otázku, v nově formulovaném znění, odpověděl v tom smyslu, že cílem režimu Společenství dovozu banánů založeného na nařízení č. 404/93 ve znění změn a na nařízeních přijatých k jeho provedení byl výkon zvláštní povinnosti, kterou na sebe Společenství vzalo v rámci WTO. Jak však DSB konstatoval ve svém rozhodnutí ze dne 6. května 1999, tento režim neodstranil neslučitelnost s pravidly WTO zjištěnou v rozhodnutí DSB ze dne 25. září 1997, a je tedy neplatný v části, v níž tato neslučitelnost přetrvává.
B – K druhé předběžné otázce
108. Podstatou druhé otázky vnitrostátního soudu je, zda režim dovozu Společenství představuje porušení článku 4 Dohody EHS‑Andský pakt, na jehož základě si smluvní strany poskytují doložku nejvyšších výhod upravenou v článku I GATT (viz bod 5 výše).
109. Při bližším pohledu na tuto otázku však zjišťuji, že nebylo důvodu ji pokládat samostatně, protože ustanovení, na něž odkazuje, což objasním dále, nepřidává nic k povinnostem, které již pro strany vyplývají z pravidel WTO/GATT. Řešení, která Soudní dvůr uplatní u výše posuzovaných otázek, se tedy použijí i na tuto otázku, jelikož není vůbec zapotřebí provádět opětovně totéž posouzení ve vztahu k Dohodě EHS‑Andský pakt, která se od zmíněných pravidel neodchyluje, a to bez ohledu na skutečnost, zda bude rozhodnuto o protiprávnosti dotčeného režimu Společenství pro jeho neslučitelnost s těmito pravidly, či nikoli.
110. K tomuto připomínám, jak to již učinila i Komise, že článek 4 byl do uvedené dohody vložen, aby se tak mohla uplatnit doložka nejvyšších výhod i na členské státy Andského paktu, které tehdy ještě nebyly stranami systému GATT. Tento článek tedy pouze rozšířil rozsah působnosti ratione personae
systému GATT, ale nezměnil rozsah či povahu povinností, které z něj vyplývají.
111. Jak shodně zdůrazňuje Komise i Rada, Dohodou EHS-Andský pakt totiž strany nijak nezamýšlely sjednat dodatečné povinnosti ve vztahu k povinnostem upraveným v GATT. Naopak, v preambuli dohody výslovně prohlašují, že jsou „přesvědčen[y] o významu zásad GATT“, a v článku 4 opět potvrzují „svou vůli obchodovat v souladu s touto dohodou“.
112. Z těchto důvodů se domnívám, že toto ustanovení nemůže být samo o sobě kritériem legality aktů Společenství a že řešení, o nichž Soudní dvůr rozhodne u výše posuzovaných otázek, se uplatní i zde.
IV – Závěry
S ohledem na výše uvedené úvahy tedy navrhuji, aby Soudní dvůr na otázky Raad van State odpověděl následovně:
„1) Režim Společenství dovozu banánů založený na nařízení Rady (EHS) č. 404/93 ze dne 13. února 1993, o společné organizaci trhu s banány, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1637/98 ze dne 20. července 1998, a na nařízeních přijatých k jeho provedení je neplatný v rozsahu, v němž je neslučitelný s pravidly WTO, jak již konstatoval DSB dne 25. září 1997 a potvrdil dne 6. května 1999.
Podpůrně:
1) Cílem režimu Společenství dovozu banánů založeného na nařízení Rady (EHS) č. 404/93, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1637/98, a na nařízeních přijatých k jeho provedení, byl výkon zvláštní povinnosti, kterou na sebe Společenství vzalo v rámci WTO. Jak však DSB konstatoval ve svém rozhodnutí ze dne 6. května 1999, tento režim neodstranil neslučitelnost s pravidly WTO zjištěnou v rozhodnutí DSB ze dne 25. září 1997, a je tedy neplatný v části, v níž tato neslučitelnost přetrvává.
2) Totéž řešení se uplatní i v případě otázky slučitelnosti uvedeného režimu s článkem 4 Dohody EHS‑Andský pakt.“
(1) .
(2)
–	Úř. věst. L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80.
(3)
–	Neoficiální překlad.
(4)
– Neoficiální překlad.
(5)
–	Jedná se o následující státy: Bolivijská republika, Kolumbijská republika, Ekvádorská republika, Peruánská republika a Venezuelská bolívariánská republika.
(6)
–	Úř. věst. L 127, s. 10; Zvl. vyd. 11/28, s. 230. Znění dohody je připojeno k rozhodnutí, s. 11 a násl.
(7)
–	Příloha 2 Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (Úř. věst. 1994, L 336, s. 234).
(8)
–	Úř. věst. L 47, s. 1; Zvl. vyd. 03/13, s. 388.
(9)
–	Zpráva WT/DS27/AB/R – Evropská společenství – režim dovozu, prodeje a distribuce banánů, ze dne 9. září 1997, dostupná na internetové stránce WTO, www.wto.org.
(10)
–	Úř. věst. L 210, s. 28; Zvl. vyd. 03/23, s. 304.
(11)
– Uvedená příloha obsahuje seznam dvanácti dodavatelských zemí tradičních banánů AKT, pro které je vyhrazena roční kvóta 857 700 tun, aniž by byla každé z těchto zemí přidělena maximální množství.
(12)
–	Úř. věst. 293, s. 32.
(13)
–	Úř. věst. L 349, s. 32.
(14)
–	Úř. věst. L 11, s. 16.
(15)
–	Úř. věst. L 75, s. 18.
(16)
–	Zpráva WT/DS27/RW/ECU – Evropská společenství – režim dovozu, prodeje a distribuce banánů, ze dne 12. dubna 1999, dostupná na internetové stránce WTO, www.wto.org.
(17)
–	Úř. věst. L 31, s. 2; Zvl. vyd. 03/31, s. 226.
(18)
–	Rozsudek ze dne 23. listopadu 1999 (C‑149/96, Recueil, s. I‑8395).
(19)
–	Rozhodnutí 96/386/ES ze dne 26. února 1996 o uzavření memorand o porozumění mezi Evropským společenstvím a Pákistánskou islámskou republikou a mezi Evropským společenstvím a Indickou republikou o opatřeních v oblasti přístupu na trh pro textilní výrobky (Úř. věst. L 153, s. 47; Zvl. vyd. 11/24, s. 161).
(20)
– Výše uvedený rozsudek Portugalsko v. Rada, bod 34. Viz také rozsudek ze dne 26. října 1982, Kupferberg (C‑104/81, Recueil, s. 3641, bod 17).
(21)
– Výše uvedený rozsudek Portugalsko v. Rada, bod 35.
(22)
– Tamtéž, bod 41.
(23)
– Tamtéž, bod 36.
(24)
– Tamtéž, bod 37 (zdůraznění provedeno autorem tohoto stanoviska).
(25)
– Tamtéž, bod 40 (odlišeno autorem tohoto stanoviska).
(26)
– Tamtéž, bod 42.
(27)
– Tamtéž, bod 43.
(28)
– Tamtéž, body 45 a 46.
(29)
– Tamtéž, bod 47.
(30)
– Tamtéž, bod 49. Soudní dvůr na obě „výjimky“ poukázal poprvé v rozsudku ze dne 7. května 1991, Nakajima v. Rada (C‑69/89, Recueil, s. I‑2069, bod 31), a v rozsudku ze dne 22. června 1989, Fediol v. Komise (C‑70/87, Recueil, s. 1781, body 19 až 22).
(31)
–	K tomu připomínám, že generální advokát Saggio se v tomt éž smyslu vyjádřil na základě rozsáhlé analýzy, kterou provedl ve svém stanovisku předneseném v této věci. Podle něj totiž pravidla WTO, která jsou „svou povahou mezinárodní smlouvou, zavazují všechny orgány [na základě čl. 300 odst. 7 ES], a jsou proto zdrojem práva Společenství, což znamená, že Soudní dvůr je povinen zajistit jejich dodržování […] ze strany orgánů Společenství“ (bod 20), a to tím spíše, že „značný počet ustanovení dohod [WTO] zavádí povinnosti a zákazy nepodmíněné povahy a obsahuje přesné závazky pro smluvní strany v jejich vzájemných vztazích“ (bod 19). Aby pak vyvrátil obavy, které by mohl z hlediska zájmů Společenství vyvolat závěr, k němuž dospěl, generální advokát „oddělil“ otázku účinků pravidel WTO v právním řádu Společenství od otázky přímé použitelnosti těchto pravidel, a tedy jejich způsobilosti přiznávat „jednotlivcům postavení právních subjektů s aktivní legitimací“. Podle něj přiznání takových účinků pravidlům WTO ve skutečnosti nutně neznamená, že se jich mohou jednotlivci dovolávat před soudem. „Pro uskutečnění posledně uvedeného účinku […] je třeba, aby z celkových souvislostí dohody vyplynulo, že se jednotlivci mohou jejích pravidel dovolávat před soudem“. Z toho vyplývá, „že pravidlo obsažené v mezinárodní smlouvě nemusí být nutně přímo použitelné, aniž by to však odůvodňovalo, že je tím zbaveno veškeré závaznosti ve vztahu k orgánům Společenství, a tedy i funkce kritéria
legality (na úrovni Společenství)“ (bod 18).
(32)
–	Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. října 2001, Nizozemsko v. Parlament a Rada (C‑377/98, Recueil, s. I‑7079).
(33)
–	Úř. věst. L 213, s. 13; Zvl. vyd. 13/20, s. 395.
(34)
–	Úmluva z Ria de Janeira ze dne 5. června 1992 o biologické rozmanitosti schválená jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 93/626/EHS ze dne 25. října 1993 (Úř. věst. L 309, s. 1; Zvl. vyd. 11/19, s. 126).
(35)
–	Výše uvedený rozsudek Nizozemsko v. Parlament a Rada, body 52 až 54 (odlišeno autorem tohoto stanoviska).
(36)
–	Připomínám, že usnesení Soudního dvora ze dne 2. května 2001, OGT Fruchthandelsgesellschaft (C‑307/99, Recueil, s. I‑3159) se nese v témže duchu. Podrobněji se jím však budu zabývat níže.
(37)
–	Článek 3 odst. 5 Ujednání stanoví, že „[v] šechna řešení
přijatá k otázkám formálně nastoleným podle ustanovení uvedených dohod [WTO] týkajících se konzultací a řešení sporů […] budou v souladu s těmito dohodami a nebudou rušit nebo zmenšovat výhody vyplývající z těchto dohod pro jakéhokoli člena, ani nenaruší uskutečňování jakéhokoli cíle těchto dohod“ (odlišeno autorem tohoto stanoviska).
(38)
–	Stanovisko generálního advokáta Albera přednesené dne 15. května 2003 ve věci, která vedla k rozsudku Soudního dvora ze dne 30. září 2003, Biret International v. Rada (C‑93/02 P, Recueil, s. I‑10497, bod 81 stanoviska).
(39)
–	Výše uvedený rozsudek Biret International v. Rada. Tatáž situace byla rovněž předmětem věci Biret a Cie v. Rada, k níž se Soudní dvůr vyslovil téhož dne (C‑94/02 P, Recueil, s. I‑10565). Dále budu odkazovat pouze na rozsudek Biret International v. Rada.
(40)
–	Úř. věst. 1994, L 336, s. 40.
(41)   –	Směrnice Rady 81/602/EHS ze dne 31. července 1981 o zákazu některých látek s hormonálním účinkem a látek s tyreostatickým účinkem (Úř. věst. L 222, s. 32) a směrnice Rady 88/146/EHS ze dne 7. března 1988 o zákazu používání některých látek s hormonálním účinkem v chovech zvířat (Úř. věst. L 70, s. 16).
(42)
–	Směrnice Rady 96/22/ES ze dne 29. dubna 1996 o zákazu používání některých látek s hormonálním nebo tyreostatickým účinkem a beta‑sympatomimetik v chovech zvířat a o zrušení směrnic 81/602/EHS, 88/146/EHS a 88/299/EHS (Úř. věst. L 125, s. 3; Zvl. vyd. 03/19, s. 64).
(43)
–	Viz zprávu Odvolacího orgánu WT/DS26/AB/R, WT/DS48/AB/R, Opatření Společenství týkající se masa a masných výrobků (hormony)
ze dne 16. ledna 1998, přijatou DSB dne 13. února 1998, která je dostupná na internetové stránce WTO, www.wto.org.
(44)
–	Rozsudek Soudu ze dne 11. ledna 2002, Biret International v. Rada (T‑174/00, Recueil, s. II‑17, bod 67).
(45)
–	Tamtéž, bod 61.
(46)
–	Výše uvedené stanovisko ve věci Biret, bod 86.
(47)
–	Stanovisko ve věci Biret, body 85 až 88.
(48)
–	Výše uvedený rozsudek Kupferberg, bod 18.
(49)
–	Výše uvedené stanovisko ve věci Biret, body 97 až 102 (doslovná citace je převzata z bodu 102).
(50)
–	Výše uvedené stanovisko ve věci Biret, bod 103. O tento závěr opřel v daném případě generální advokát svůj návrh na prohlášení přípustnosti žaloby na náhradu škody podané společností Biret proti Společenství přesně z důvodu protiprávnosti jednání Společenství vzhledem k porušení práva WTO.
(51)
–	Což již ostatně učinil rozsudek ze dne 14. října 1999, Atlanta v. Evropské společenství (C‑104/97 P, Recueil, s. I‑6983, zejména v bodech 19 až 22). Naproti tomu závěry vyplývající z usnesení Soudního dvora ve věci OGT jsou k této tezi zcela protikladné, k čemuž se však dostanu později (viz níže bod 93 a násl.).
(52)
–	Soudní dvůr totiž konstatoval, že poté, co Společenství před WTO prohlásilo, že hodlá splnit své povinnosti, a požádalo k tomu o poskytnutí rozumné lhůty v souladu s čl. 21 odst. 3 Ujednání, byla mu poskytnuta patnáctiměsíční lhůta, která uplynula dne 13. května 1999. Soudní dvůr z toho dovodil, že „ v žádném případě
nemůže soudce Společenství za období před 13. květnem 1999 provést kontrolu legality dotčených aktů Společenství, jinak by poskytnutí [uvedené lhůty] zbavil jeho účinku“ (bod 62, odlišeno autorem tohoto stanoviska).
(53)
–	Bod 57, odlišeno autorem tohoto stanoviska.
(54)
–	Zpráva WT/DS27/15 – Evropská společenství – režim dovozu, prodeje a distribuce banánů, ze dne 23. prosince 1997, přijatá DSB dne 7. ledna 1998, dostupná na internetové stránce WTO, www.wto.org.
(55)
–	Výše uvedený rozsudek Portugalsko v. Rada, bod 49. Viz také výše uvedený rozsudek Nakajima v. Rada, bod 31.
(56)
–	Úř. věst. L 209, s. 1.
(57)
–	Dohoda o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu schválená jménem Společenství rozhodnutím Rady 80/271/EHS ze dne 10. prosince 1979 o uzavření mnohostranných dohod, které jsou výsledkem obchodních jednání v letech 1973 až 1979 (Úř. věst. L 71, s. 1). Připomínám, že v souladu s druhým bodem odůvodnění nařízení č. 2423/88, byla společná antidumpingová pravidla „přijata v souladu s platnými mezinárodními závazky, zejména se závazky, které vyplývají z článku VI [GATT], z [antidumpingového kodexu] a z Dohody o výkladu a provádění článků VI, XVI a XXIII všeobecné dohody („kodex o subvencích a vyrovnávacích clech“). Ve třetím bodě odůvodnění se dodává, že „při použití těchto pravidel je pro zachování rovnováhy mezi právy a povinnostmi, o niž se snaží tyto dohody, nezbytně nutné, aby Společenství přihlédlo k výkladu těchto pravidel svými nejdůležitějšími obchodními partnery, jak se odráží v jejich právních předpisech nebo v zavedené praxi“. (neoficiální překlad)
(58)
–	Výše uvedený rozsudek Nakajima v. Rada, body 29 až 31.
(59)
–	C‑352/96, Recueil, s. I-6937.
(60)
–	Nařízení Rady (ES) č. 1522/96 ze dne 24. července 1996 o otevření a správě celních kvót pro dovoz rýže a zlomkové rýže (Úř. věst. L 190, s. 1) (neoficiální překlad) .
(61)
–	Výše uvedený rozsudek Itálie v. Rada, body 19 až 21.
(62)
–	Výše uvedené usnesení Soudního dvora, OGT Fruchthandelsgesellschaft.
(63)
–	Tamtéž, bod 28.
(64)
–	Také velká část teorie se k této odpovědi vyslovila značně kriticky. Viz mimo jiné Peers, S., „WTO dispute settlement and Community law“, v: European Law Review, 2001, s. 605 a násl. („If the 1998 regulations are not an example of the Community’s intention to implement a WTO obligation, it is hard to see what it is“) (s. 615); Eeckhout, P., „Judicial Enforcement of WTO Law in the European Union“, v: Journal of International Economic Law, 2002, s. 91 a násl. („That statement, with respect, is difficult to understand and accept“) (s. 107).
(65)
–	Rozhodnutí rozhodce WT/DS27/15, Evropská společenství – Režim dovozu, prodeje a distribuce banánů, ze dne 23. prosince 1997, přijaté DSB dne 7. ledna 1998, dostupné na internetové stránce WTO, www.wto.org, bod 12.
(66)
–	Tamtéž, bod 12. Text odlišen autorem tohoto stanoviska.
(67)
–	Písemná otázka č. P‑4069/98, kterou Komisi položila paní Yvonne Sandberg‑Fries a která se týká důsledků obchodního sporu mezi Spojenými státy a Evropskou unií (Úř. věst. 1999, C 182, s. 137).
(68)
–	Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 2001, Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, Recueil, s. I‑9863, bod 28); viz také rozsudky ze dne 4. února 1997, Belgie a Německo v. Komise (C‑9/95, C‑23/95 a C‑156/95, Recueil, s. I‑645, bod 37), a ze dne 11. listopadu 1999, Söhl & Söhlke (C‑48/98, Recueil, s. I‑7877, bod 36).
(69)
–	Článek 20 písm. e) nařízení č. 404/93 ve znění změn.