62024CJ0136_RES
Věc C‑136/24 P
Alaa Hamoudi
v.
Evropská agentura pro pohraničníapobřežní stráž
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 18. prosince 2025
„Kasační opravný prostředek – Společná politika v oblasti azylu a přistěhovalectví – Nařízení (EU) 2019/1896 – Evropská integrovaná správa hranic na vnějších hranicích Evropské unie – Evropská pohraniční a pobřežní stráž – Evropská agentura pro pohraniční a pobřežní stráž (Frontex) – Povinnosti agentury Frontex v oblasti ochrany základních práv – Praktiky nuceného navracení (vytlačování) do třetí země v regionu Egejského moře – Mimosmluvní odpovědnost agentury Frontex – Skutečná a určitá újma – Důkazní břemeno – Účinná soudní ochrana – Prima facie důkazy – Povinnost Tribunálu Evropské unie věc projednat“
Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nezbytnost přesné kritiky úvahy Tribunálu – Nezbytnost přesně uvést právní argumenty na podporu dovolávaných důvodů – Neexistence – Nepřípustnost
[Článek 256 odst. 1 druhý pododstavec SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec; jednací řád Soudního dvora, čl. 168 odst. 1 písm. d) a čl. 169 odst. 2]
(viz body 54, 55)
Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Pravidla týkající se důkazního břemene a provádění důkazů – Právní otázka
(Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec)
(viz bod 60)
Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Protiprávnost – Újma – Existence a rozsah škody – Důkazní břemeno
(Článek 340 druhý pododstavec SFEU)
(viz bod 71)
Právo Evropské unie – Hodnoty a cíle Unie – Hodnoty – Dodržování zásad právního státu – Dosah – Účinný soudní přezkum – Právo na účinný procesní prostředek – Žaloba na náhradu škody – Posouzení s ohledem na celý systém soudní ochrany jednotlivců
(Článek 2 SEU; čl. 256 odst. 1, článek 268 a čl. 340 druhý a třetí pododstavec SFEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
(viz body 72–75)
Právo Evropské unie – Zásady – Právo na účinnou soudní ochranu – Předložení a provedení důkazu – Práva přiznaná jednotlivcům unijním právem – Povinnost Tribunálu neohrozit účinnost soudní ochrany – Dodržování zásad rovnosti zbraní a kontradiktornosti – Povinnost zajistit plné dodržování práva na účinný procesní prostředek
(Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
(viz body 77, 78)
Soudní řízení – Provádění důkazů – Návrh na předložení dokumentů – Posuzovací pravomoc unijního soudu – Meze – Povinnost zajistit plné dodržování požadavků vyplývajících z práva na účinný procesní prostředek – Dosah – Pravidla týkající se důkazního břemene a provádění důkazů, která neumožňují zaručit účinnou soudní ochranu – Povinnost unijního soudu doplnit dostupné informace
(Listina základních práv Evropské unie, článek 47; jednací řád Tribunálu, články 88, 89 a 91)
(viz body 79, 80–83)
Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Přezkum Soudního dvora týkající se odmítnutí Tribunálu nařídit dokazování – Přezkum provedený Soudním dvorem ohledně posouzení Tribunálu týkajícího se nezbytnosti doplnění informací – Údajné oběti operace nuceného navracení – Posouzení Tribunálu, zda existují přesvědčivé důkazy namísto prima facie důkazy – Nesprávné právní posouzení – Zrušení napadeného usnesení
(Článek 256 SFEU)
(viz body 104–106, 110–112)
Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Přezkum Soudního dvora týkající se odmítnutí Tribunálu nařídit dokazování – Přezkum provedený Soudním dvorem ohledně posouzení Tribunálu týkajícího se nezbytnosti doplnění informací – Důkazy – Důkazní hodnota – Důkazy dostatečné k předložení prima facie důkazu – Posouzení unijním soudem – Dodržení zásady volného hodnocení důkazů – Svědectví žalobce odmítnuté jako svědectví s malou důkazní hodnotou – Nezohlednění všech předložených důkazů – Nesprávné právní posouzení
(Článek 256 SFEU)
(viz body 115–117, 119, 123, 152)
Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Přezkum Soudního dvora týkající se odmítnutí Tribunálu nařídit dokazování – Přezkum provedený Soudním dvorem ohledně posouzení Tribunálu týkajícího se nezbytnosti doplnění informací – Důkazy – Důkazy dostatečné k předložení prima facie důkazu – Odmítnutí unijního soudu pokračovat v řízení a projednat projednávanou věc před tím, než o ní rozhodne – Porušení článku 47 Listiny základních práv – Nesprávné právní posouzení
(Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
(viz body 130–132, 147, 148, 150)
Shrnutí
Velký senát Soudního dvora vyhověl kasačnímu opravnému prostředku podanému Alaou Hamoudim, syrským státním příslušníkem (dále jen „navrhovatel“), proti usnesení Tribunálu ze dne 13. prosince 2023 (
1
) a s ohledem na povinnost zajistit účinnou soudní ochranu upřesnil použitelný důkazní standard a povinnosti Tribunálu věc projednat, pokud uprchlík tvrdí, že se stal obětí operace nuceného navracení, do níž byla zapojena Evropská agentura pro pohraniční a pobřežní stráž (Frontex), a z tohoto důvodu podává žalobu na náhradu škody proti této agentuře.
Napadeným usnesením Tribunál zamítl žalobu navrhovatele (
2
) znějící na náhradu újmy, která mu údajně vznikla v důsledku toho, že agentura Frontex porušila některá práva zakotvená v Listině základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) (
3
), jakož i některé povinnosti, které nařízení 2019/1896 (
4
) této agentuře ukládá. K tomuto porušení mělo dojít v rámci operací agentury Frontex v Egejském moři, a to konkrétně při údajné operaci vyhoštění z území Unie, kterou provedly řecké orgány, do Turecka (dále jen „operace nuceného navracení“). Při této operaci byl navrhovatel spolu s dalšími osobami, které uprchly ze své třetí země původu, údajně vrácen na moře jen několik hodin po svém příjezdu na řecký ostrov, aniž měl možnost podat žádost o mezinárodní ochranu.
V řízení v prvním stupni se navrhovatel opíral o několik důkazů, aby prokázal svou přítomnost při uvedené operaci, a sice o vlastní svědectví, o mediální článek zveřejněný na internetu a o dvě videa v něm obsažená, jakož i o čtyři fotografie. Kromě toho opakovaně žádal Tribunál, aby přijal organizační procesní opatření nebo důkazní opatření, zejména aby agentura Frontex předložila určité dokumenty, které měla k dispozici a které by mohly podložit žalobu navrhovatele.
Vzhledem k tomu, že měl Tribunál za to, že důkazy předložené navrhovatelem nejsou dostatečné k tomu, aby přesvědčivě prokázaly jeho přítomnost při operaci nuceného navracení, a tudíž skutečnou existenci tvrzené újmy, zamítl žalobu jako po právní stránce zjevně zcela neopodstatněnou.
Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatel zejména tvrdí, že Tribunál porušil zásady, jimiž se řídí důkazní břemeno, když uložil požadavky v této oblasti, které jsou v rámci operací nuceného navracení obtížné, ba dokonce nemožné splnit.
Konkrétně se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když nezohlednil nezbytnost úpravy důkazního břemene a nevyhověl návrhu navrhovatele na uložení povinnosti agentuře Frontex předložit určité dokumenty, a to s ohledem na zvláštní okolnosti žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti proti agentuře Frontex za újmu, kterou navrhovatel údajně utrpěl v důsledku údajného porušení nařízení 2019/1896 a Listiny v souvislosti s jeho údajným nuceným navrácením.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr ve svém rozsudku zejména zkoumal, zda Tribunál porušil svou povinnost upravit pravidla týkající se důkazního břemene a provádění důkazů tak, aby byla navrhovateli zajištěna účinná soudní ochrana.
Úvodem Soudní dvůr nejprve připomněl, že i když agentura Frontex a vnitrostátní orgány odpovědné za správu hranic nesou sdílenou odpovědnost za integrovanou správu vnějších hranic Unie, agentura Frontex plně odpovídá za všechna rozhodnutí, která přijímá, a za všechny činnosti, za něž je výhradně odpovědná podle nařízení 2019/1896. V oblasti mimosmluvní odpovědnosti čl. 97 odst. 4 tohoto nařízení a čl. 340 druhý pododstavec SFEU, jehož je konkrétním vyjádřením, stanoví, že agentura Frontex nahradí v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států veškerou újmu způsobenou jejími útvary nebo jejími pracovníky při výkonu jejich povinností.
Soudní dvůr uvedl, že z jeho judikatury vyplývá, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie podle čl. 340 druhého pododstavce SFEU vyžaduje splnění souboru podmínek, zejména podmínky týkající se skutečné existence škody, která vyžaduje, aby škoda, jejíž náhrada je požadována, byla skutečná a určitá. Není-li jedna z těchto podmínek splněna, musí být žaloba zamítnuta v plném rozsahu.
Dále se Soudní dvůr zabýval pravidly důkazního břemene a provádění důkazů týkajícími se vzniku mimosmluvní odpovědnosti Unie. Připomněl, že je v zásadě na účastníku řízení, který se dovolává této odpovědnosti, aby prokázal, že podmínky pro vznik této odpovědnosti jsou splněny. Tento účastník řízení je tedy zejména povinen prokázat existenci a rozsah škody, kterou uplatňuje. Za tímto účelem se může na základě zásady volného hodnocení důkazů dovolávat důkazů v jakékoli formě.
Při výkonu pravomoci svěřené Tribunálu a Soudnímu dvoru (
5
) rozhodovat spory o náhradu škody podle čl. 340 druhého pododstavce SFEU však musí unijní soud zajistit účinnou soudní ochranu jednotlivců.
Žaloba na náhradu škody totiž musí být posuzována s ohledem na celý systém soudní ochrany jednotlivců zavedený Smlouvami a přispívá k účinnosti této ochrany. Soudní dvůr v tomto ohledu upřesnil, že zásada účinné soudní ochrany vyplývá jak z článku 2 SEU, tak z článku 47 Listiny, a že uplatňování pravidel týkajících se důkazního břemene a provádění důkazů nemůže narušit účinnost soudní ochrany práv, která jsou jednotlivcům přiznána unijním právem. Tribunál tedy nemůže uložit nadměrně obtížné nebo dokonce nemožné důkazní břemeno nebo zpochybnit zásadu rovnosti zbraní, ale musí zajistit plné dodržování práva na účinný procesní prostředek s přihlédnutím ke zvláštním okolnostem věci, kterou má projednávat, v případě potřeby úpravou pravidel týkajících se důkazního břemene a provádění důkazů.
Konečně Soudní dvůr připomněl, že Tribunálu byly svěřeny pravomoci za účelem přípravy řízení a provádění dokazování ve věcech, které mu byly předloženy, což mu zejména umožňuje přijímat organizační procesní opatření a důkazní opatření. Tribunál tedy může vyzvat účastníky řízení, aby předložili veškeré dokumenty nebo podklady týkající se věci a poskytli veškeré informace nebo údaje, které považuje za nezbytné.
Ačkoli je na Tribunálu, aby rozhodl o nutnosti uplatnit tyto pravomoci, musí být plně dodrženy požadavky vyplývající z článku 47 Listiny. Pokud tedy uplatnění pravidel v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů výjimečně neumožňuje zajistit účinnou soudní ochranu žalobce, musí Tribunál vykonat uvedené pravomoci k doplnění informací, které má k dispozici ve věci, kterou projednává, za předpokladu, že žalobce předložil alespoň minimum důkazů prokazujících užitečnost tohoto zásahu. Tribunál tak nemůže pouze zamítnout tvrzení žalující strany z důvodu nedostatečných důkazů, když je na něm, zejména tím, že vyhoví návrhu žalobce na nařízení provedení důkazů, jako je předložení dokumentů, aby odstranil nejistotu, která může existovat ohledně správnosti těchto tvrzení.
Soudní dvůr uvedl, že v rámci kasačního opravného prostředku, v němž je zpochybňováno uplatnění pravidel týkajících se důkazního břemene a provádění důkazů Tribunálem, mu přísluší ověřit, zda Tribunál splnil své povinnosti v plném souladu s požadavky vyplývajícími z článku 47 Listiny.
V tomto ohledu Soudní dvůr zaprvé poznamenal, že taková operace nuceného navracení, jako je operace dotčená ve věci v původním řízení, se vyznačuje velkou zranitelností osob, na které se vztahuje, jakož i neexistencí identifikace a individuálního zacházení s těmito osobami ze strany orgánů. Kromě toho se uvedené osoby v rozhodné době nacházejí v situaci, která jim umožňuje pouze velmi obtížně shromáždit důkazy za účelem prokázání takových skutečností, či dokonce vylučuje jakoukoli možnost v tomto ohledu. Naproti tomu vzhledem ke svým úkolům stanoveným v nařízení 2019/1896 může agentura Frontex v zásadě disponovat relevantními informacemi, které dokládají existenci nuceného navracení.
S ohledem na tyto zvláštnosti nelze od těchto osob požadovat, aby předložily přesvědčivé důkazy o průběhu této operace a o své přítomnosti při ní. Neexistence úpravy důkazního břemene by totiž mohla představovat překážku pro všechny žaloby obětí operace nuceného navracení proti agentuře Frontex z důvodu údajně protiprávních činností spáchaných touto agenturou, čímž by této agentuře byla přiznána faktická imunita, a byla by tak ohrožena účinná ochrana základních práv těchto obětí. Plné dodržování práva na účinný procesní prostředek zaručeného článkem 47 Listiny, jakož i EÚLP, jak je vykládána Evropským soudem pro lidská práva, tedy vyžaduje, aby těmto osobám stačilo předložit prima facie důkaz o průběhu této operace, na níž se podílí agentura Frontex, a o jejich přítomnosti během ní. Tribunál se tudíž dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že je třeba posoudit, zda navrhovatel předložil přesvědčivé důkazy o své přítomnosti. Toto nesprávné právní posouzení nutně postihlo jeho hodnocení důkazů předložených navrhovatelem, jelikož toto hodnocení bylo provedeno s ohledem na příliš vysoký důkazní standard, čímž bylo porušeno plné dodržování práva na účinný procesní prostředek.
Zadruhé Soudní dvůr na základě zjištění Tribunálu zkoumal, zda navrhovatel předložil takový prima facie důkaz. Připomněl, že logickým důsledkem zásady volného provádění důkazů je zásada volného hodnocení důkazů, podle níž jediným relevantním kritériem pro posouzení důkazní síly řádně předložených důkazů je jejich věrohodnost.
Pokud jde zejména o posouzení důkazní síly písemného svědectví navrhovatele, Soudní dvůr konstatoval, že toto posouzení vyžaduje ověření věrohodnosti a důvěryhodnosti informací v něm obsažených. Zejména, svědectví navrhovatele nelze odmítnout jako svědectví s malou důkazní hodnotou, aniž by byly zohledněny všechny důkazy předložené v dané věci. Závěr, k němuž dospěl Tribunál, že svědectví samotného navrhovatele má zpravidla nízkou důkazní hodnotu, tedy představuje nesprávné právní posouzení. Kromě toho ze zjištění Tribunálu vyplývá, že písemné svědectví navrhovatele bylo dostatečně podrobné, konkrétní a soudržné, aby představovalo prima facie důkaz o tom, že se skutečně stal obětí operace nuceného navracení, což je mimoto podpořeno dalšími důkazy předloženými navrhovatelem, zejména mediálním článkem, které tak tvoří soubor shodujících se důkazů.
Zatřetí Soudní dvůr uvedl, že pokud navrhovatel předloží prima facie důkaz o tom, že se stal obětí nuceného navracení, a vytýká agentuře Frontex, že se na tomto nuceném navracení podílela, je povinností Tribunálu pokračovat v řízení a projednat věc, která mu byla předložena, aby na základě všech údajů, které má k dispozici, posoudil pravdivost této skutečnosti. Pokud se dospěje k závěru, že tento prima facie důkaz není vyvrácen při výslechu navrhovatele nebo důkazy a argumenty předloženými ostatními účastníky řízení v této věci v jejich písemnostech nebo případnými jinými důkazy získanými v rámci jeho projednání věci, je třeba tuto skutečnost považovat za prokázanou.
Konkrétně byl Tribunál v projednávané věci povinen přijmout organizační procesní opatření nebo důkazní opatření, aby od agentury Frontex získal všechny relevantní informace, které měla k dispozici, s cílem objasnit okolnosti dotčené operace a umožnit mu disponovat dostatečnými informacemi k posouzení opodstatněnosti žaloby navrhovatele a zaručit účinnou soudní ochranu jeho práv. Tribunál se tudíž dopustil nesprávného právního posouzení, když příslušné návrhy navrhovatele zamítl.
S ohledem na výše uvedené dospěl Soudní dvůr k závěru, že napadené usnesení se zrušuje a věc se vrací Tribunálu.
(
1
) – Usnesení ze dne 13. prosince 2023, Hamoudi v. Frontex (T‑136/22, EU:T:2023:821, dále jen „napadené usnesení“).
(
2
) – Žaloba založená na článku 268 SFEU, podle kterého „Soudní dvůr Evropské unie má pravomoc rozhodovat spory o náhradu škody podle čl. 340 druhého a třetího pododstavce“ a na článku 340 SFEU, jehož druhý pododstavec stanoví, že „[v] případě mimosmluvní odpovědnosti nahradí Unie v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států škody způsobené jejími orgány nebo jejími zaměstnanci při výkonu jejich funkce“.
(
3
) – Články 1, 2, 3, 4, 6, 18, 19 a 21.
(
4
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1896 ze dne 13. listopadu 2019 o Evropské pohraniční a pobřežní stráži a o zrušení nařízení (EU) č. 1052/2013 a (EU) 2016/1624 (Úř. věst. 2019, L 295, s. 1). Údajné porušení se týká zejména článku 46 odst. 4 a 5 tohoto nařízení.
(
5
) – Článek 268 SFEU ve spojení s čl. 256 odst. 1 SFEU.