62023CJ0417
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
18. prosince 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Rovné zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ – Směrnice 2000/43/ES – Pojmy ‚etnický původ‘, ‚přímá diskriminace‘ a ‚nepřímá diskriminace‘ – Vnitrostátní právní úprava vyžadující přijetí plánů rozvoje zaměřených na snížení podílu veřejných rodinných bytů v určitých rezidenčních oblastech – Určení těchto oblastí na základě podílu ‚přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí‘ – Odůvodnění – Sociální soudržnost a integrace – Politika v oblasti bydlení – Článek 7 Listiny základních práv Evropské unie – Právo na respektování obydlí – Přiměřenost“
Ve věci C‑417/23,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Østre Landsret (odvolací soud pro východní oblast, Dánsko) ze dne 30. června 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 6. července 2023, v řízení
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge,
proti
MV,
EH,
LI,
AQ,
LO,
za účasti:
BL – Danmarks Almene Boliger,
Institut for Menneskerettigheder,
a
XM,
ZQ,
FZ,
DL,
WS,
JI,
PB,
VT,
YB,
TJ,
RK
proti
Social-, Bolig- og Ældreministeriet,
za účasti:
Institut for Menneskerettigheder,
FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume,
FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal,
SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
ve složení: K. Lenaerts, předseda, T. von Danwitz, místopředseda, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. L. Arastey Sahún (zpravodajka), I. Ziemele, J. Passer a O. Spineanu-Matei, předsedové senátů, S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias a Z. Csehi, soudci,
generální advokátka: T. Ćapeta,
za soudní kancelář: C. Strömholm, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. září 2024,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge: H. Qwist, advokat,
–
za XM, ZQ, FZ, DL, WS, JI, PB, VT, YB, TJ a RK: P. A. Fokdal a E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater,
–
za MV, EH, LI, AQ a LO: N.-E. Hansen a M. Tarp, advokater,
–
za BL – Danmarks Almene Boliger: K. Paludan a L. V. Thomsen, advokater,
–
za Institut for Menneskerettigheder: M. Akhtar, P. Hjaltason, L. Teilgård, T. B. Thomsen a M. Ventegodt, jako zmocněnci,
–
za FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume a FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal: P. A. Fokdal a E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater,
–
za dánskou vládu: C. A.-S. Maertens, jako zmocněnkyně, ve spolupráci s: R. Holdgaard a J. Pinborg, advokater,
–
za španělskou vládu: A. Pérez-Zurita Gutiérrez, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: P. Carlin, F. Clotuche-Duvieusart a C. Vang, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 13. února 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 2 písm. a) a b) směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ (Úř. věst. 2000, L 180, s. 22; Zvl. vyd. 20/01, s. 23).
2
Tato žádost byla předložena v rámci pěti sporů, prvních čtyř mezi veřejným pronajímatelem Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (dále jen „SAB“) a pěti nájemci veřejných rodinných bytů, a pátého sporu mezi jedenácti nájemci veřejných rodinných bytů a Social-, Bolig- og’ldreministeriet (ministerstvo sociálních věcí, bydlení a záležitostí seniorů, Dánsko) ve věci vnitrostátní právní úpravy, která stanoví povinnost přijmout plány rozvoje zaměřené na snížení podílu veřejných rodinných bytů v rezidenčních oblastech, které se vyznačují mimo jiné tím, že během posledních pěti let v nich podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ přesáhl 50 %.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2000/43
3
Body 2 až 4, 9, 12, 13, 15, 16 a 28 odůvodnění směrnice 2000/43 stanoví:
„(2)
V souladu s článkem 6 [SEU] je Evropská unie založena na zásadách svobody, demokracie, dodržování lidských práv a základních svobod, jakož i právního státu, zásadách, které jsou společné členským státům, a ctí základní práva zaručená Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod[, která byla podepsána v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen ‚EÚLP‘,] a ta, jež vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, jako obecné zásady práva Společenství.
(3)
Právo všech osob na rovnost před zákonem a na ochranu proti diskriminaci je obecným právem uznaným Všeobecnou deklarací lidských práv, Úmluvou OSN o odstranění všech forem diskriminace žen, Mezinárodní úmluvou o odstranění všech forem rasové diskriminace a Pakty OSN o občanských a politických právech a o hospodářských, sociálních a kulturních právech a [EÚLP], jichž jsou všechny členské státy signatáři.
(4)
Je důležité dodržovat tato základní práva a svobody včetně svobody sdružování. Je rovněž důležité v souvislosti s přístupem ke zboží a službám a s jejich poskytováním dodržovat ochranu soukromého a rodinného života a úkony prováděné v této souvislosti.
[…]
(9)
Diskriminace na základě rasy nebo etnického původu může ohrozit dosažení cílů Smlouvy o [FEU], zejména dosažení vysoké úrovně zaměstnanosti a sociální ochrany, zvyšování životní úrovně a kvality života, hospodářské a sociální soudržnosti a solidarity. Může rovněž ohrozit cíl rozvíjet Evropskou unii jako prostor svobody, bezpečnosti a práva.
[…]
(12)
Pro zajištění rozvoje demokratických a tolerantních společností, které umožňují účast všech jednotlivců bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ, je třeba provést zvláštní akci v oblasti diskriminace na základě rasy nebo etnického původu, která by překračovala rámec přístupu k zaměstnání a samostatně výdělečné činnosti a která by se vztahovala na oblasti, jako je výchova, sociální ochrana včetně sociálního zabezpečení a zdravotní péče, sociální výhody a přístup ke zboží a službám a k jejich dodávkám.
(13)
Za tímto účelem musí být ve Společenství zakázána jakákoli přímá nebo nepřímá diskriminace na základě rasy nebo etnického původu v oblastech upravených v této směrnici. Tento zákaz diskriminace by se měl rovněž vztahovat na státní příslušníky třetích zemí, ale nezahrnuje rozdíly v zacházení na základě státní příslušnosti a nejsou jím dotčena ustanovení upravující vstup a pobyt státních příslušníků třetích zemí a jejich přístup k zaměstnání a práci.
[…]
(15)
Posouzení skutečností, které vedou ke zjištění, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci, náleží vnitrostátním soudním nebo jiným příslušným orgánům v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi. Ty mohou zejména stanovit, že nepřímá diskriminace může být zjištěna jakýmikoli prostředky včetně statistických údajů.
(16)
Je důležité chránit všechny fyzické osoby proti diskriminaci na základě rasy nebo etnického původu. […]
[…]
(28)
[…] cílů této směrnice, totiž zajištění společné vysoké úrovně ochrany proti diskriminaci ve všech členských státech, [nemůže být] dosaženo uspokojivě na úrovni členských států […]“
4
Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Účel“, stanoví:
„Účelem této směrnice je stanovit rámec pro boj s diskriminací na základě rasy nebo etnického původu s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení.“
5
Článek 2 uvedené směrnice, nadepsaný „Pojem diskriminace“, stanoví:
„1.   Pro účely této směrnice se ‚zásadou rovného zacházení‘ rozumí, že neexistuje žádná přímá nebo nepřímá diskriminace na základě rasy nebo etnického původu.
2.   Pro účely odstavce 1 se
a)
přímou diskriminací rozumí případ, kdy je s jednou osobou zacházeno z důvodu rasy nebo etnického původu méně příznivým způsobem, než je, bylo nebo by bylo s jinou osobou ve srovnatelné situaci;
b)
nepřímou diskriminací rozumí případ, kdy by v důsledku navenek neutrálního předpisu, kritéria nebo zvyklosti byla [specificky] znevýhodněna osoba určité rasy nebo etnického původu v porovnání s jinými osobami, ledaže uvedený předpis, kritérium nebo zvyklost je objektivně odůvodněn legitimním cílem a ledaže prostředky k dosažení tohoto cíle jsou přiměřené a nezbytné.
[…]“
6
Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
„1.   V rámci pravomocí svěřených Společenství se tato směrnice vztahuje na všechny osoby z veřejného i soukromého sektoru včetně veřejných subjektů, pokud jde o
[…]
h)
přístup ke zboží a službám, které jsou k dispozici veřejnosti, včetně ubytování, a jejich dodávky.
2.   Tato směrnice se netýká rozdílů v zacházení na základě státní příslušnosti a nejsou jí dotčeny předpisy a podmínky upravující vstup a pobyt státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti na území členských států, a dále se netýká rozdílů v jakémkoli zacházení souvisejícím s právním postavením dotčených státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti.“
7
Článek 8 odst. 1 směrnice 2000/43, nadepsaný „Důkazní břemeno“, stanoví:
„Členské státy přijmou v souladu se svými právními řády nezbytná opatření, aby, jakmile se osoba cítí poškozena nedodržením zásady rovného zacházení a předloží soudu nebo jinému příslušnému orgánu skutečnosti nasvědčující tomu, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci, příslušelo odpůrci prokázat, že nedošlo k porušení zásady rovného zacházení.“
Směrnice 2006/123/ES
8
Bod 27 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (Úř. věst. 2006, L 376, s. 36), uvádí:
„Tato směrnice by se neměla vztahovat na sociální služby v oblasti bydlení, péče o děti a podpory rodin a osob v nouzi, které jsou poskytovány státem na celostátní, regionální nebo místní úrovni, poskytovateli pověřenými státem nebo charitativními organizacemi uznanými za takové státem s cílem zajistit podporu osobám, které se trvale nebo dočasně nacházejí ve stavu nouze z důvodů nedostatečného rodinného příjmu či plné nebo částečné nesamostatnosti, a osobám, kterým hrozí riziko, že se ocitnou na okraji společnosti. Tyto služby jsou nezbytné pro zaručení základních práv na lidskou důstojnost a čest a jsou vyjádřením zásad sociální soudržnosti a solidarity a neměly by být touto směrnicí dotčeny.“
9
Článek 2 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na služby poskytované poskytovateli usazenými v některém členském státě.
2.   Tato směrnice se nevztahuje na tyto činnosti:
[…]
j)
sociální služby v oblasti sociálního bydlení, […]
[…]“
10
Článek 4 bod 1 uvedené směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
1)
‚službou‘ jakákoli samostatná výdělečná činnost poskytovaná zpravidla za úplatu ve smyslu článku [57 SFEU]“.
Dánské právo
11
Ustanovení § 27 odst. 4 lovbekendtgørelse nr. 1877 om almene boliger m.v. (almenboligloven) [kodifikační vyhláška č. 1877 týkající se mimo jiné bytového fondu ve veřejném vlastnictví (zákon o veřejném bydlení)] ze dne 27. září 2021 (dále jen „zákon o veřejném bydlení“) zní takto:
„V případě bytů nacházejících se v oblasti v transformaci ve smyslu § 61a odst. 4 schválí ministr převod za podmínky, že budou vypovězeny […] nájemní smlouvy sjednané s nájemci, kteří nesplňují kritéria stanovená obecní radou podle § 27c odst. 1.“
12
Ustanovení § 27c tohoto zákona stanoví:
„1.   Obecní rada stanoví kritéria pro pronájem nemovitostí nacházejících se ve zranitelné rezidenční oblasti ve smyslu § 61a odst. 1, které jsou převáděny na soukromé nabyvatele. Kritéria uvedená v první větě stanoví obecní rada nejpozději při schválení převodu a jsou platná po dobu 10 let ode dne nabytí vlastnictví dané nemovitosti. Kritéria stanovená v souladu s první větou se vztahují i na nové nájemní byty vybudované na nemovitosti.
[…]
3.   Je-li předmět nájmu pronajat v rozporu s uvedenými kritérii, uloží obecní rada pronajímateli povinnost nájemní smlouvu vypovědět.“
13
Ustanovení § 61 uvedeného zákona stanoví:
„1.   Zranitelnou oblastí bydlení se rozumí oblast, která splňuje alespoň dvě z následujících kritérií:
1)
Podíl obyvatel ve věku od 18 do 64 let nezapojených do trhu práce nebo vzdělávání převyšuje 40 %, přičemž tento ukazatel se vypočítá jako průměr za poslední dva roky.
2)
Podíl obyvatel odsouzených za trestné činy podle trestního zákoníku, zákona o zbraních nebo zákona o omamných látkách je nejméně trojnásobně vyšší než celostátní průměr, přičemž tento ukazatel se vypočítá jako průměr za poslední dva roky.
3)
Podíl obyvatel ve věku od 30 do 59 let, kteří mají pouze základní vzdělání, převyšuje 60 %.
4)
Průměrný hrubý příjem daňových poplatníků ve věku od 15 do 64 let v dotčené oblasti, s vyloučením osob zapojených do vzdělávání, je nižší než 55 % průměrného hrubého příjmu téže skupiny daňových poplatníků v rámci kraje.
2.   Paralelní komunitou se rozumí oblast bydlení, v níž podíl přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí přesahuje 50 % a která splňuje alespoň dvě z kritérií uvedených v odstavci 1.
[…]
4.   Oblastí v transformaci se rozumí oblast, která splňuje podmínky uvedené v odstavci 2 posledních pět let.
5.   [Indenrigs- og boligministeren (ministr vnitra a bydlení, Dánsko)] zveřejní každoročně 1. prosince [seznam] oblastí, které splňují podmínky stanovené v odstavcích 1, 2 a 4 a v § 61b.“
14
Ustanovení § 168a odst. 1 a 2 téhož zákona stanoví:
„1.   Veřejný pronajímatel a obecní rada společně vypracují plán rozvoje pro oblast v transformaci ve smyslu § 61a odst. 4. Společný plán rozvoje musí směřovat ke snížení podílu veřejných rodinných bytů do 1. ledna 2030 na maximálně 40 % všech bytů v dotčené oblasti v transformaci ve smyslu § 61a odst. 4. Byty zbourané po roce 2010 a nenahrazené jinými veřejnými rodinnými byty mohou být zahrnuty do výpočtu celkového počtu bytů v dané rezidenční oblasti. Obchodní prostory se zahrnují do výpočtu počtu bytů tak, že každá plocha o rozloze 75 metrů čtverečních [(m2)] obchodních prostor se započítá jako byt.
2.   Plány rozvoje podle odstavce 1 schvaluje ministr vnitra a bydlení.“
15
Ustanovení § 168b odst. 1 a 2 zákona o veřejném bydlení stanoví:
„1.   Nedojde-li k shodě na společném plánu rozvoje ve smyslu § 168a odst. 1, může obecní rada požádat ministra vnitra a bydlení o schválení obecního plánu rozvoje. Tento plán musí směřovat ke snížení podílu veřejných rodinných bytů do 1. ledna 2030 na maximálně 40 % všech bytů v dané oblasti v transformaci ve smyslu § 61a odst. 4. Byty zbourané po roce 2010 a nenahrazené jinými veřejnými rodinnými byty mohou být zahrnuty do výpočtu celkového počtu bytů v dané rezidenční oblasti. Obchodní prostory se zahrnují do výpočtu počtu bytů tak, že každá plocha o rozloze 75 metrů čtverečních obchodních prostor se započítá jako byt. Ministr předloží plán rozvoje veřejnému pronajímateli ke konzultaci před vydáním rozhodnutí podle první věty.
2.   Obecní rada může veřejným pronajímatelům nařídit, aby v jí stanovené lhůtě provedli obecní plán schválený v souladu s odstavcem 1, včetně provedení opatření zásadního významu pro realizaci obecního plánu rozvoje a pro ochranu obecného veřejného zájmu.
16
Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že § 61a zákona o veřejném bydlení, který byl do tohoto zákona vložen prostřednictvím lov nr. 1610 om ændring af lov om almene boliger m.v. (zákon č. 1610, kterým se mění mimo jiné zákon o veřejném bydlení) ze dne 22. prosince 2010, ve svém původním znění používal v odstavci 2 výraz „ghetto“ a v odstavci 4 výraz „oblast tvrdého ghetta“ místo nyní používaných výrazů „paralelní komunita“ a „oblast v transformaci“.
17
V přípravných pracích k tomuto zákonu č. 1610 ze dne 22. prosince 2010 bylo za účelem vymezení pojmu „ghetto“ nebo „oblast tvrdého ghetta“„navrženo zdůraznit tři kritéria […]: podíl přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí, podíl osob nezapojených do trhu práce a podíl osob odsouzených za trestné činy podle trestního zákoníku, zákona o zbraních nebo zákona o omamných látkách, přičemž každý z těchto faktorů ukazuje na existenci sociálního a společenského problému, který se natolik odchyluje od obecné situace v Dánsku, že je třeba vyvinout zvláštní úsilí.“
18
Definici pojmu „oblast tvrdého ghetta“ změnil lov nr. 1609 om ændring af lov om almene boliger m.v. (zákon č. 1609, kterým se mění mimo jiné zákon o veřejném bydlení) ze dne 26. prosince 2013, který doplnil dvě nová kritéria týkající se vzdělání a příjmu. Přípravné práce k zákonu č. 1609 ze dne 26. prosince 2013 uvádějí mimo jiné toto:
„Integrace přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí ve znevýhodněných čtvrtích je klíčová. Je důležité, aby se obyvatelé rezidenčních oblastí setkávali bez ohledu na svůj etnický původ. V opačném případě může být obtížnější dosáhnout kulturního a jazykového porozumění a mohou se snáze formovat předsudky, negativní postoje a nebezpečné rozdělování na ‚my‘ a ‚oni‘. To ohrožuje soudržnost společnosti. Vysoká koncentrace občanů jiného etnického původu je tedy známkou toho, že je třeba věnovat dané oblasti pozornost.“
19
Povinnost přijmout takové plány rozvoje, jako jsou plány dotčené v původních řízeních, byla zavedena lov nr. 1322 om ændring af lov om almene boliger m.v., lov om leje af almene boliger og lov om leje (zákon č. 1322 ze dne 27. listopadu 2018, kterým se mění mimo jiné zákon o veřejném bydlení, zákon o pronájmu veřejných bytů a zákon o pronájmu). Na základě zákona č. 1322 ze dne 27. listopadu 2018 se kritérium, že podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ přesahuje v dané obytné oblasti 50 %, stalo nezbytnou podmínkou pro to, aby taková obytná oblast mohla být označena za „oblast tvrdého ghetta“. Podle přípravných prací k tomuto zákonu toto kritérium „zdůrazňuje skutečnost, že hlavním problémem v oblastech tvrdého ghetta je nedostatečná integrace přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“.
20
Legislativní návrh, který vedl k přijetí zákona uvedeného v předchozím bodě, byl založen na strategii vypracované dánskou vládou v březnu 2018 nazvané „Dánsko bez paralelních komunit – žádná ghetta v roce 2030“. Tato strategie uváděla mimo jiné následující:
„Vláda usiluje o soudržné Dánsko. […]
Za posledních 40 let se etnické složení Dánska výrazně změnilo. V roce 1980 mělo Dánsko 5,1 milionu obyvatel. Dnes je nás téměř 5,8 milionu. K růstu populace dochází zvnějšku. Podílí se na něm jak přistěhovalci, tak jejich potomci. Většina nových Dánů má jiný než západní původ.
[…]
[P]říliš mnoho přistěhovalců se aktivně nezapojuje do [dánské společnosti]. Mezi osobami nezápadního původu se vytvořila paralelní komunita. Příliš mnoho přistěhovalců a potomků přistěhovalců je separováno od okolní společnosti. Bez vzdělání, bez zaměstnání a bez dostatečné znalosti dánštiny.
[…]
Po desetiletí bylo do Dánska přijímáno příliš mnoho uprchlíků a příslušníků sloučených rodin, aniž by byli integrováni do dánské společnosti. Připustili jsme, aby se soustředili v ghettech bez jakéhokoli kontaktu s okolní společností, a to i po mnoha letech strávených v Dánsku, protože se od nich jasně nepožadovalo, aby se stali součástí dánské společnosti.
[…]
Na dánském území vznikly ostrůvky. Řada lidí žije ve více či méně izolovaných enklávách. Příliš mnoho občanů není dostatečně odpovědných. Nezapojují se aktivně do dánské společnosti a trhu práce. [Přijali] jsme skupinu občanů, kteří se neřídí plně dánskými normami a hodnotami. [Skupinu], ve které jsou ženy považovány ve srovnání s muži za méněcenné a kde společenská kontrola a nedostatek rovnosti hrubě omezují svobodu projevu jednotlivce.
[…]“
Spory v původních řízeních a předběžné otázky
21
Jak bylo uvedeno v bodě 2 tohoto rozsudku, žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla předložena v rámci pěti sporů, z nichž čtyři se týkají Schackenborgvænge, obytného komplexu nacházejícího se v rezidenční oblasti Ringparken v Slagelse (Dánsko), a jeden se týká Mjølnerparken, obytného komplexu v Kodani (Dánsko).
Spory týkající se obytného komplexu Schackenborgvænge
22
Rezidenční oblast Ringparken tvoří pět obytných komplexů, z nichž čtyři spravuje veřejný pronajímatel Fællesorganisationens Boligforening, a pátý, a sice Schackenborgvænge, spravuje SAB.
23
Od 1. prosince 2018 byla rezidenční oblast Ringparken označena za „oblast tvrdého ghetta“ ve smyslu původního znění § 61a odst. 4 zákona o veřejném bydlení a nyní je tato oblast kvalifikována jako „oblast v transformaci“ ve smyslu znění tohoto ustanovení použitelného na spory v původních řízeních. K tomuto označení došlo z důvodu, že jednak uvedená rezidenční oblast splňovala čtyři kritéria stanovená v § 61a odst. 1, tj. nezapojení do trhu práce nebo vzdělávání, míru kriminality, úroveň vzdělání a průměrný příjem (dále jen „socioekonomická kritéria“), a jednak 55,6 % obyvatel této oblasti spadalo do kategorie „přistěhovalci a jejich potomci z nezápadních zemí“ ve smyslu uvedeného § 61a odst. 2.
24
Fællesorganisationens Boligforening, SAB a Slagelse Kommune (obec Slagelse, Dánsko) vypracovaly plán rozvoje pro rezidenční oblast Ringparken, který byl schválen obecní radou dne 27. května 2019 s cílem snížit podíl veřejných rodinných bytů na 40 % všech bytů v této oblasti v souladu s § 168a odst. 1 zákona o veřejném bydlení.
25
V červnu 2019 se SAB rozhodl převést 136 veřejných rodinných bytů nacházejících se v Schackenborgvænge na soukromého nabyvatele. Jelikož tento prodej nebyl zahrnut v plánu rozvoje uvedeném v předchozím bodě, byl tento plán aktualizován a obec Slagelse jej schválila dne 26. srpna 2019 (dále jen „plán rozvoje Ringparken“).
26
Ve dnech 26. srpna a 17. září 2019 tato obec v souladu s § 27c zákona o veřejném bydlení rovněž schválila kritéria pro pronájem bytů převedených na soukromé nabyvatele ve zranitelných oblastech bydlení nacházejících se na území obce Slagelse. Tato kritéria stanoví podmínky, za kterých mohou nájemci bytů v Schackenborgvænge po takovém převodu ve svých bytech zůstat, a to podmínku určité výše příjmu a podmínku, že se tito nájemci ani jejich partneři v posledních šesti měsících nedopustili trestného činu.
27
Dne 14. ledna 2020 byl plán rozvoje Ringparken a převod obytného komplexu Schackenborgvænge schválen ze strany Trafik-, Bygge- og Boligstyrelsen (Úřad pro dopravu, výstavbu a bydlení, Dánsko).
28
Dne 17. února 2020 vypověděl SAB 17 nájemních smluv v Schackenborgvænge. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že výpověď těchto nájemních smluv byla založena na kritériích uvedených v bodě 26 tohoto rozsudku.
29
Vzhledem k tomu, že pět dotčených nájemců (dále jen „pět nájemců ze Schackenborgvænge“) s ukončením nájemní smlouvy nesouhlasilo, a to i přes nabídku náhradního bydlení, podal SAB dne 7. května 2020 proti každému z nich žalobu na určení, že výpověď uvedených nájemních smluv byla v souladu se zákonem a splňovala podmínky stanovené zejména v § 61a odst. 1 zákona o veřejném bydlení. Těchto pět nájemců navrhlo zamítnutí uvedených žalob a kromě toho navrhlo, aby SAB uznal neplatnost § 61a tohoto zákona.
30
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že tři z pěti nájemců ze Schackenborgvænge jsou Dánové, ale narodili se v „nezápadních zemích“ ve smyslu § 61a odst. 2 uvedeného zákona, další z těchto nájemců je státním příslušníkem takové země, ve které se narodil, a o místě narození nebo státní příslušnosti pátého z uvedených nájemců nejsou k dispozici žádné informace. Jeden z nich bydlí v Schackenborgvænge od roku 2012, další od roku 2013 a ostatní tři od roku 2017.
31
BL – Danmarks Almene boliger (Dánská asociace veřejného bydlení) vstoupila do řízení jako vedlejší účastník na podporu návrhových žádání SAB, zatímco Institut for Menneskerettigheder (Institut pro lidská práva, Dánsko) vstoupil do řízení jako vedlejší účastník na podporu návrhových žádání pěti nájemců ze Schackenborgvænge.
32
Od 1. prosince 2021 není rezidenční oblast Ringparken oblastí v transformaci, neboť již nesplňuje tři ze socioekonomických kritérií. SAB je však i nadále povinen uplatňovat plán rozvoje Ringparken.
Spor týkající se obytného komplexu Mjølnerparken
33
Pátý spor v původním řízení se týká obytného komplexu Mjølnerparken spravovaného veřejným pronajímatelem Bo-Vita, která sestává z 528 veřejných rodinných bytů a 32 bytů pro mladé lidi, rozdělených do čtyř bloků.
34
Od 1. prosince 2018 byla rezidenční oblast Mjølnerparken označena za „oblast tvrdého ghetta“ ve smyslu původního znění § 61a odst. 4 zákona o veřejném bydlení a nyní je tato oblast kvalifikována jako „oblast v transformaci“ ve smyslu znění tohoto ustanovení použitelného na spory v původních řízeních. K tomuto označení došlo z důvodu, že jednak uvedená rezidenční oblast splňovala tři ze socioekonomických kritérií a jednak přibližně 80 % obyvatel této oblasti spadalo do kategorie „přistěhovalci a jejich potomci z nezápadních zemí“ ve smyslu tohoto § 61a odst. 2. V době podání této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce byla Mjølnerparken stále oblastí v transformaci.
35
V souladu s § 168a odst. 1 zákona o veřejném bydlení vypracoval Bo-Vita plán rozvoje Mjølnerparken, který dne 20. června 2019 schválilo Københavns Kommune (město Kodaň, Dánsko) a dne 10. září 2019 Transport- og Boligministeriet (ministerstvo dopravy a bydlení, Dánsko), nyní Indenrigs- og Boligministeriet (ministerstvo vnitra a bydlení, Dánsko), a poté ministerstvo sociálních věcí, bydlení a záležitostí seniorů. Tento plán rozvoje mimo jiné stanoví, že snížení podílu veřejných rodinných bytů na 40 % v souladu s tímto § 168a odst. 1 musí být provedeno prodejem bloků 2 a 3.
36
Bo-Vita uzavřel dohodu o prodeji těchto bloků, který schválilo měst Kodaň dne 2. června 2022 a poté úřad Social- og Boligstyrelsen (Úřad pro sociální věci a bydlení, Dánsko) dne 4. ledna 2023.
37
Předkládající soud upřesňuje, že podle zákona má Bo-Vita vypovědět nájemní smlouvy nájemcům uvedených bloků.
38
Dne 27. května 2020 podalo jedenáct nájemců, kteří bydleli či bydlí v blocích 2 a 3 Mjølnerparken (dále jen „jedenáct nájemců z Mjølnerparken“), žalobu proti ministerstvu sociálních věcí, bydlení a záležitostí seniorů, kterou se domáhá určení, že schválení plánu rozvoje uvedeného v bodě 35 tohoto rozsudku ministerstvem je neplatné, mimo jiné proto, že se tento plán opírá o § 61a odst. 4 zákona o veřejném bydlení. Ministerstvo navrhlo zamítnutí žaloby.
39
Z rozhodnutí o předložení vyplývá, že všech jedenáct nájemců jsou Dánové, ale osm z nich se narodilo v „nezápadních zemích“ ve smyslu § 61a odst. 2 tohoto zákona a rodiče dalšího z těchto nájemců se narodili v Libanonu. Devět z těchto nájemců žije v Mjølnerparken více než dvacet let, dva další tam žijí od roku 2012 a 2014.
40
Jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání jedenácti nájemců z Mjølnerparken vstoupili do řízení Institut pro lidská práva, jakož i zvláštní zpravodajka OSN pro soudobé formy rasismu, rasové diskriminace, xenofobie a související nesnášenlivosti a zvláštní zpravodaj OSN pro otázky vyhovujícího bydlení jako součásti práva na přiměřenou životní úroveň a pro otázky práva na nediskriminaci v této souvislosti.
Úvahy předkládajícího soudu ke sporům v původních řízeních
41
Østre Landsret (Odvolací soud pro východní oblast, Dánsko), který je předkládajícím soudem, uvádí, že v pěti sporech v původních řízeních je ústřední otázkou, zda vnitrostátní ustanovení, která upravují plány rozvoje zaměřené na snížení podílu veřejných rodinných bytů v oblastech v transformaci, obsažená v § 168a odst. 1 zákona o veřejném bydlení, vedou k diskriminaci na základě etnického původu, která je v rozporu s lov nr. 374 om etnisk ligebehandling (zákon č. 374 o rovném zacházení bez ohledu na etnický původ) ze dne 28. května 2003, ve znění použitelném na spory v původních řízeních, a se směrnici 2000/43, kterou má tento zákon provést do dánského práva.
42
Uvedený soud poukazuje na to, že pět nájemců ze Schackenborgvænge a jedenáct nájemců z Mjølnerparken mimo jiné uvedlo, že výpověď jejich nájemních smluv nebo přijetí plánu rozvoje, který se jich týká, představuje přímou diskriminaci na základě etnického původu, kterou směrnice 2000/43 zakazuje, jelikož kritérium „přistěhovalci a jejich potomci z nezápadních zemí“ stanovené v § 61a odst. 2 zákona o veřejném bydlení spadá pod pojem „etnický původ“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) této směrnice.
43
Podpůrně tito nájemci tvrdí, že výpovědi nájemních smluv, které zpochybňují, představují nepřímou diskriminaci, neboť praxe spočívající ve vypovídání takových nájemních smluv se dotýká zejména osob „určitého etnického původu“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice.
44
Předkládající soud uvádí, že SAB a ministerstvo sociálních věcí, bydlení a záležitostí seniorů zejména tvrdily, že kritérium „přistěhovalci a jejich potomci z nezápadních zemí“ stanovené v § 61a odst. 2 zákona o veřejném bydlení nespadá pod pojmy „etnický původ“ nebo „určitý etnický původ“ uvedené v čl. 2 odst. 2 písm. a) a b) směrnice 2000/43.
45
Tento soud uvádí, že pojem „nezápadní země“, který vytvořil Danmarks Statistik Denmark (Dánský statistický úřad), zahrnuje všechny země kromě členských států Unie, Andorry, Islandu, Lichtenštejnska, Monaka, Norska, Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, San Marina, Švýcarska, Vatikánského městského státu, Kanady, Spojených států, Austrálie a Nového Zélandu.
46
Tento úřad definuje „přistěhovalce“ jako osobu narozenou v zahraničí, jejíž rodiče se nenarodili v Dánsku a nemají dánskou státní příslušnost. „Potomkem“ se podle uvedeného úřadu rozumí osoba, která se narodila v Dánsku, ale žádný z jejích rodičů se nenarodil v Dánsku a nemá dánskou státní příslušnost, popřípadě si rodiče této osoby, ačkoli se narodili v Dánsku a získali dánskou státní příslušnost, oba ponechali i cizí státní příslušnost.
47
Předkládající soud má za to, že ze znění čl. 2 odst. 2 písm. a) a b) směrnice 2000/43 ani z judikatury Soudního dvora vycházející z rozsudků ze dne 16. července 2015, ČEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, dále jen „rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, EU:C:2015:480); ze dne 6. dubna 2017, Jyske Finans (C‑668/15, EU:C:2017:278), a ze dne 10. června 2021, Land Oberösterreich (Příspěvek na bydlení) (C‑94/20, EU:C:2021:477), nelze vyvodit, zda pojem „etnický původ“ zahrnuje skupinu osob definovaných jako „přistěhovalci a jejich potomci z nezápadních zemí“, a pokud ano, zda vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení zakládá přímou či nepřímou diskriminaci ve smyslu tohoto ustanovení.
48
Za těchto okolností se Østre Landsret (Odvolací soud pro východní oblast) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být pojmy ‚etnický původ‘ nebo ‚určitý etnický původ‘ uvedené v čl. 2 odst. 2 písm. a) a b) směrnice 2000/43 vykládány v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávan[ých] věc[í] – kdy podle dánského zákona o veřejném bydlení má dojít ke snížení podílu veřejného rodinného bydlení v ‚oblastech v transformaci‘ a kdy podmínkou pro kvalifikaci oblasti jako oblasti ‚v transformaci‘ je, že více než 50 % obyvatel rezidenční oblasti tvoří ‚přistěhovalci a jejich potomci z nezápadních zemí‘ – zahrnují skupinu osob definovanou jako ‚přistěhovalci a jejich potomci z nezápadních zemí‘?
2)
Je-li odpověď na první otázku zcela nebo zčásti kladná, musí být čl. 2 odst. 2 písm. a) a b) směrnice 2000/43 vykládán v tom smyslu, že režim popsaný v původním řízení představuje přímou nebo nepřímou diskriminaci?“
K předběžným otázkám
49
Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 2 odst. 2 písm. a) a b) směrnice 2000/43 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která stanoví povinnost přijmout plány rozvoje zaměřené na snížení procentního podílu veřejných rodinných bytů v rezidenčních oblastech, které se vyznačují mimo jiné tím, že podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ žijících v těchto oblastech přesáhl v posledních pěti letech 50 %, představuje přímou nebo nepřímou diskriminaci na základě etnického původu ve smyslu tohoto ustanovení.
K věcné působnosti směrnice 2000/43
50
Úvodem je třeba ověřit, zda spory v původních řízeních v rozsahu, v němž se týkají dánského systému veřejných rodinných bytů, jak je upraven zákonem o veřejném bydlení, spadají do věcné působnosti směrnice 2000/43.
51
V tomto ohledu zaprvé z bodu 12 odůvodnění směrnice 2000/43 vyplývá, že unijní normotvůrce měl za to, že pro zajištění rozvoje demokratických a tolerantních společností, které umožňují účast všech jednotlivců bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ, je třeba provést zvláštní akci v oblasti diskriminace na základě rasy nebo etnického původu, která by se vztahovala zejména na takové oblasti, jako jsou oblasti uvedené v čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice (rozsudky ze dne 12. května 2011, Runevič-Vardyn a Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, bod 41, jakož i ze dne 15. listopadu 2018, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, bod 35).
52
Jak již Soudní dvůr rozhodl, s ohledem na účel směrnice 2000/43 a povahu práv, která má chránit, jakož i na skutečnost, že tato směrnice je v oblastech své věcné působnosti konkrétním vyjádřením zásady zákazu diskriminace na základě rasy a etnického původu, která je zakotvena v článku 21 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), tudíž nemůže být působnost uvedené směrnice vymezena restriktivně (rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, body 42 a 72, jakož i rozsudek ze dne 15. listopadu 2018, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, bod 36).
53
Zadruhé čl. 3 odst. 1 písm. h) směrnice 2000/43 stanoví, že v rámci pravomocí svěřených Unii se tato směrnice vztahuje na všechny osoby z veřejného i soukromého sektoru včetně veřejných subjektů, pokud jde o přístup ke zboží a službám, které jsou k dispozici veřejnosti, včetně ubytování, a jejich dodávky.
54
Článek 2 odst. 1 směrnice 2006/123 v tomto ohledu stanoví, že se tato směrnice vztahuje na služby poskytované poskytovateli usazenými v některém členském státě, přičemž pojem „služba“ je v čl. 4 bodě 1 této směrnice definován jako „jakákoli samostatná výdělečná činnost poskytovaná zpravidla za úplatu ve smyslu článku [57 SFEU]“.
55
Podle článku 57 SFEU se za „služby“ podle Smluv pokládají výkony poskytované zpravidla za úplatu s tím, že zahrnují mimo jiné činnosti obchodní povahy. Podle ustálené judikatury Soudního dvora spočívá základní charakteristický znak úplaty ve skutečnosti, že představuje hospodářské protiplnění za dotčený výkon (rozsudek ze dne 23. února 2016, Komise v. Maďarsko, C‑179/14, EU:C:2016:108, body 151 a 153 a citovaná judikatura).
56
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že činnost spočívající v pronájmu nemovitosti prováděná právnickou osobou spadá pod pojem „služba“ ve smyslu čl. 4 bodu 1 směrnice 2006/123 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2020, Cali Apartments, C‑724/18 a C‑727/18, EU:C:2020:743, bod 34).
57
V projednávané věci, jak v podstatě uvedla generální advokátka v bodech 41 a 42 svého stanoviska, z vysvětlení poskytnutých na jednání Dánskou asociací veřejného bydlení, pěti nájemci ze Schackenborgvænge a jedenácti nájemci z Mjølnerparken vyplývá, že dánský systém veřejného rodinného bydlení se vyznačuje mimo jiné tím, že je spravován veřejnými pronajímateli, tj. neziskovými organizacemi. Každá osoba starší 15 let se může nechat zapsat na čekací listinu pro přidělení těchto bytů, a to bez ohledu na výši příjmu. Osoby, kterým je přidělen veřejný rodinný byt, jsou povinny platit nájemné, jehož výše je nižší než tržní nájemné, jelikož nájemné je určeno pouze k pokrytí nákladů na provoz a údržbu uvedených bytů.
58
S ohledem na tyto údaje, které musí ověřit předkládající soud, je třeba konstatovat, že poskytování bytů výměnou za nájemné v rámci takového režimu, jako je dánský systém veřejných rodinných bytů, musí být považováno za poskytování „služeb“ ve smyslu článku 57 SFEU, a potažmo ve smyslu čl. 4 bodu 1 směrnice 2006/123, jelikož se jedná o služby poskytované za úplatu.
59
V tomto ohledu je irelevantní, že veřejní pronajímatelé, kteří tento systém spravují, jsou neziskové organizace a že výše nájemného placeného nájemci je nižší než tržní.
60
Rozhodujícím faktorem, na jehož základě se na určitou činnost vztahují ustanovení Smlouvy FEU týkající se volného pohybu služeb je totiž její hospodářská povaha, to znamená, že činnost nesmí být prováděna bez protiplnění. Naproti tomu není v tomto ohledu nezbytné, aby poskytovatel sledoval cíl dosáhnout zisku (rozsudky ze dne 18. prosince 2007, Jundt, C‑281/06, EU:C:2007:816, body 32 a 33, jakož i ze dne 23. února 2016, Komise v. Maďarsko, C‑179/14, EU:C:2016:108, bod 154).
61
Soudní dvůr rovněž rozhodl, že za hospodářské činnosti lze považovat služby poskytované za úplatu, které, aniž spadají do výkonu výsad veřejné moci, jsou zajišťovány ve veřejném zájmu a bez účelu dosažení zisku a konkurují službám nabízeným subjekty usilujícími o dosažení zisku (obdobně viz rozsudky ze dne 6. září 2011, Scattolon, C‑108/10, EU:C:2011:542, bod 44 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 27. června 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, body 45 a 46, jakož i citovaná judikatura). Okolnost, že takové služby jsou méně konkurenceschopné než srovnatelné služby poskytované subjekty usilujícími o dosažení zisku, nemůže bránit tomu, aby byly dotčené činnosti považovány za hospodářské činnosti (rozsudky ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, EU:C:2001:577, bod 21, a ze dne 11. listopadu 2021, Manpower Lit, C‑948/19, EU:C:2021:906, bod 39).
62
Kromě toho skutečnost, že je služba poskytnuta za cenu nižší, než je běžná tržní cena, nemůže sama o sobě bránit tomu, aby toto poskytnutí bylo kvalifikováno jako hospodářská činnost, jelikož taková okolnost nemůže mít sama vliv na přímý vztah mezi uvedeným poskytnutím a jeho hospodářským protiplněním (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 15. dubna 2021, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, bod 43 a citovaná judikatura).
63
Za těchto okolností, je třeba konstatovat, že dánský systém veřejného rodinného bydlení se týká přístupu ke službám a poskytování služeb v oblasti ubytování ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. h) směrnice 2000/43, jelikož ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že tento systém zahrnuje poskytování služeb ve smyslu čl. 4 bodu 1 směrnice 2006/123.
64
Tento závěr podle všeho nemůže být zpochybněn na základě čl. 2 odst. 2 písm. j) směrnice 2006/123, který stanoví, že se tato směrnice nevztahuje na sociální služby v oblasti sociálního bydlení. Toto ustanovení, vykládané ve světle bodu 27 odůvodnění této směrnice, totiž znamená, že se uvedená směrnice nevztahuje na činnosti, které jsou nezbytné pro zaručení základního práva na lidskou důstojnost, jejichž cílem je zabránit tomu, aby se osoby, které jsou jejich příjemci, ocitly na okraji společnosti, a které jsou v tomto smyslu vyjádřením zásad sociální soudržnosti a solidarity (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 2013, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, body 42 a 43), přičemž takové činnosti nelze ve skutečnosti kvalifikovat jako „hospodářské“.
65
V projednávané věci s ohledem na charakteristiky dánského systému veřejného rodinného bydlení uvedené v bodě 57 tohoto rozsudku, má poskytování bytů za úplatu v rámci tohoto systému povahu hospodářské činnosti a nespadá tedy pod „sociální služby“ v oblasti sociálního bydlení ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. j) směrnice 2006/123.
66
S výhradou ověření uvedených v bodě 58 tohoto rozsudku, která přísluší provést předkládajícímu soudu, je tedy třeba mít za to, že dánský systém veřejných rodinných bytů se týká oblasti spadající do působnosti směrnice 2006/123, což stačí k závěru, že směrnice 2000/43 se použije v rámci tohoto systému na základě jejího čl. 3 odst. 1.
67
Z toho vyplývá, že spory v původních řízeních spadají do věcné působnosti směrnice 2000/43.
K existenci přímé diskriminace na základě etnického původu ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43
68
Článek 2 odst. 1 této směrnice 2000/43 konkretizuje zásadu rovného zacházení v tom smyslu, že nesmí docházet k žádné přímé nebo nepřímé diskriminaci na základě rasy nebo etnického původu.
69
Vzhledem k tomu, že podstatou otázek předkládajícího soudu je, zda taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která se opírá o kritérium týkající se „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“, představuje přímou či nepřímou diskriminaci na základě etnického původu ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) a b) této směrnice, je třeba začít posouzením, zda použití tohoto kritéria v § 61a odst. 2 zákona o veřejném bydlení může představovat přímou diskriminaci ve smyslu článku 2 uvedené směrnice.
70
Článek 2 odst. 2 písm. a) této směrnice upřesňuje, že pro účely odstavce 1 tohoto článku se přímou diskriminací rozumí případ, kdy je s jednou osobou zacházeno z důvodu rasy nebo etnického původu méně příznivým způsobem, než je, bylo nebo by bylo s jinou osobou ve srovnatelné situaci.
K pojmu „etnický původ“ ve smyslu směrnice 2000/43
71
Pojem „etnický původ“ není ve směrnici 2000/43 definován.
72
Soudní dvůr však již rozhodl, že pojem „etnický původ“ ve smyslu této směrnice vychází z myšlenky, že společenské skupiny se vyznačují zejména společnou státní příslušností, náboženským vyznáním, jazykem, kulturním a tradičním původem a prostředím, v jakém žijí (rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 46, a rozsudek ze dne 6. dubna 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, bod 17).
73
Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že jelikož výčet kritérií uvedených v předchozím bodě tohoto rozsudku je uveden výrazem „zejména“, není vyčerpávající, a že etnický původ nemůže být určen na základě jediného kritéria, ale musí naopak spočívat na souboru skutečností, z nichž některé mají objektivní a jiné subjektivní povahu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. dubna 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, body 18 a 19).
74
Z toho plyne, že při neexistenci definice pojmu „etnický původ“ ve směrnici 2000/43 musí být obsah tohoto pojmu vymezen na základě kombinace takových kritérií, jaká jsou uvedena v bodě 72 tohoto rozsudku.
75
Za tímto účelem je třeba zohlednit cíl sledovaný touto směrnicí a kontext, do něhož uvedený pojem spadá.
76
Podle ustálené judikatury totiž z požadavků jednotného použití unijního práva i ze zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které za účelem vymezení svého smyslu a rozsahu výslovně neodkazuje na právo členských států, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt nejen s ohledem na jeho znění, ale i s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou, jejíž je součástí [rozsudky ze dne 18. ledna 1984, Ekro_327/82, EU:C:1984:11, bod 11, a ze dne 8. dubna 2025, Úřad evropského veřejného žalobce (Soudní přezkum procesních úkonů), C‑292/23, EU:C:2025:255, bod 51].
77
Pokud jde na prvém místě o cíl sledovaný směrnicí 2000/43, z jejího článku 1 vyplývá, že účelem této směrnice je stanovit rámec pro boj s diskriminací na základě rasy nebo etnického původu s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení. Jak uvádí bod 28 odůvodnění této směrnice, jejím cílem je zajištění společné vysoké úrovně ochrany proti diskriminaci ve všech členských státech.
78
Pokud jde na druhém místě o kontext, do něhož je zasazen pojem „etnický původ“ ve smyslu směrnice 2000/43, a zejména jejího článku 2, je třeba zaprvé připomenout, jak již bylo uvedeno v bodě 52 tohoto rozsudku, že tato směrnice je v oblastech své věcné působnosti konkrétním vyjádřením zásady zákazu diskriminace na základě rasy a etnického původu, která je zakotvena v článku 21 Listiny. Podle vysvětlení k Listině základních práv (Úř. věst. 2007, C 303, s. 17) vychází čl. 21 odst. 1 této Listiny zejména z článku 14 EÚLP a v rozsahu, v němž se shoduje s tímto článkem, se použije v souladu s ním.
79
V tomto ohledu z judikatury Evropského soudu pro lidská práva týkající se článku 14 EÚLP, který zakazuje jakoukoli diskriminaci mimo jiné na základě rasy, vyplývá, že diskriminace na základě etnického původu dané osoby představuje formu rasové diskriminace a tato diskriminace představuje obzvláště zavrženíhodnou formu diskriminace, která vzhledem k nebezpečnosti jejích důsledků vyžaduje zvláštní ostražitost a ráznou reakci ze strany orgánů. Tyto orgány musí využít všech prostředků, které mají k dispozici, k boji proti rasismu, a posílit tak demokratické pojetí společnosti (rozsudky ESLP ze dne 13. listopadu 2007, D. H. a další v. Česká republika, CE:ECHR:2007:1113JUD005732500, § 176, a ze dne 20. února 2024, Wa Baile v. Švýcarsko, CE:ECHR:2024:0220JUD004386818, § 90).
80
Zadruhé bod 3 odůvodnění směrnice 2000/43 připomíná, že právo všech osob na rovnost před zákonem a na ochranu proti diskriminaci je obecným právem uznaným různými mezinárodními dohodami, mezi něž patří Mezinárodní úmluva o odstranění všech forem rasové diskriminace, přijatá dne 21. prosince 1965, která byla podepsána všemi členskými státy, a proto musí být náležitě zohledněna. Podle článku 1 této úmluvy „ ‚rasová diskriminace‘ […] znamená jakékoli rozlišování, vylučování, omezování nebo zvýhodňování založené na rase, barvě pleti, rodovém nebo národnostním nebo etnickém původu“, takže diskriminace na základě etnického původu dané osoby představuje formu rasové diskriminace ve smyslu uvedené úmluvy (v tomto smyslu viz rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 73).
81
Zatřetí, jak vyplývá z bodu 13 odůvodnění směrnice 2000/43 i z jejího čl. 3 odst. 2, tato směrnice se netýká rozdílů v zacházení na základě státní příslušnosti, jelikož státní příslušnost osoby nemůže sama o sobě založit domněnku příslušnosti k určité etnické skupině.
82
Toto ustanovení však nemůže bránit tomu, aby státní příslušnost nebo kritéria pro její přiznání byla vedle jiných faktorů zohledněna pro účely vymezení obsahu pojmu „etnický původ“. Z výčtu kritérií týkajících se tohoto pojmu, která jsou uvedena v bodě 72 tohoto rozsudku, totiž vyplývá, že „společná státní příslušnost“ je jedním z prvků, které ve spojení s ostatními mohou vést k závěru o příslušnosti k etnické skupině.
83
Stejně tak kritérium země narození dané osoby může být jedním ze specifických faktorů, které umožňují dospět k závěru o příslušnosti této osoby k etnické skupině (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. dubna 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, bod 18).
84
Země narození osoby totiž může mít spojitost se státní příslušností, náboženským vyznáním, jazykem, kulturním a tradičním původem této osoby nebo prostředím, v jakém žije, a představovat tak jeden z prvků, které mohou být zohledněny při určování příslušnosti osoby k určité etnické skupině, za předpokladu, že je součástí souboru faktorů vztahujících se k pojmu „etnický původ“.
85
Kritérium země narození osoby naproti tomu nemůže samo o sobě zakládat domněnku příslušnosti k určité etnické skupině. Nelze totiž předpokládat, že v rámci suverénního státu existuje jeden – a jen jeden – etnický původ (rozsudek ze dne 6. dubna 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, bod 21).
86
I když tedy kritérium státní příslušnosti osoby ani kritérium země jejího narození samy o sobě nestačí k založení takové domněnky příslušnosti k etnické skupině, lze obě tato kritéria ve spojení s dalšími prvky zohlednit při posuzování existence přímé diskriminace na základě „etnického původu“ ve smyslu směrnice 2000/43.
K pojmu „přímá diskriminace“ ve smyslu směrnice 2000/43
87
Jak bylo zdůrazněno v bodě 70 tohoto rozsudku, rozdílné zacházení musí být kvalifikováno jako „přímá diskriminace“ na základě etnického původu ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43, pokud je s jednou osobou zacházeno z důvodu etnického původu méně příznivým způsobem, než je, bylo nebo by bylo s jinou osobou ve srovnatelné situaci. V projednávaném případě je tedy třeba nejprve určit, zda vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení zavádí rozdílné zacházení na základě etnického původu, a pokud ano, posoudit, zda toto rozdílné zacházení vede ke znevýhodnění určitých osob oproti jiným osobám nacházejícím se ve srovnatelné situaci.
88
Pokud jde zaprvé o podmínku, že rozdílné zacházení bylo zavedeno „z důvodu etnického původu“, je třeba uvést, že ze zákona o veřejném bydlení, a zejména z jeho § 168a a 168b, vyplývá, že povinnost přijmout plán rozvoje zaměřený na snížení podílu veřejných rodinných bytů se vztahuje na „oblasti v transformaci“ ve smyslu tohoto zákona. Ty jsou definovány v § 61a odst. 4 uvedeného zákona jako obytné oblasti, které v posledních pěti letech splňovaly podmínky uvedené v § 61a odst. 2. Posledně uvedené ustanovení definuje „paralelní komunity“ jako obytné oblasti, které splňují alespoň dvě ze socioekonomických kritérií a ve kterých podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ přesahuje 50 %.
89
Zákon o veřejném bydlení tedy zavádí rozdílné zacházení mezi těmito obytnými oblastmi a oblastmi, které rovněž během posledních pěti let splňovaly alespoň dvě z těchto socioekonomických kritérií, ale ve kterých podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ nepřesáhl 50 %. U posledně uvedených oblastí, označovaných jako „zranitelné oblasti bydlení“, totiž tento zákon neukládá povinnost přijmout takový plán rozvoje, a tudíž ani povinnost snížit procentní podíl veřejných rodinných bytů.
90
V projednávané věci podle všeho uvedená socioekonomická kritéria nevykazují žádnou přímou souvislost s etnickým původem obyvatel oblastí v transformaci. Předkládající soud tak bude muset určit, zda zohlednění pátého kritéria, které souvisí s podílem „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“, umožňuje mít za to, že zákon o veřejném bydlení zavádí rozdílné zacházení na základě etnického původu.
91
V této souvislosti je třeba zdůraznit, že posledně uvedené kritérium podle všeho hraje při identifikaci oblastí v transformaci rozhodující roli. I když totiž daná obytná oblast splňuje po dobu pěti let všechna socioekonomická kritéria, což svědčí o problematické socioekonomické situaci, zákon o veřejném bydlení nevyžaduje přijetí plánu rozvoje, pokud v dané obytné oblasti podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ nepřesahuje 50 %. Naproti tomu v případě, že podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ přesahuje 50 %, stačí splnění dvou ze čtyř socioekonomických kritérií, aby byla dotčená oblast kvalifikována jako „oblast v transformaci“, a tudíž aby platila povinnost přijmout pro tuto oblast plán rozvoje.
92
Rozdíl v zacházení dotčený v původním řízení tedy podle všeho vychází především z kritéria „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ ve smyslu zákona o veřejném bydlení.
93
V souladu s tím, co bylo uvedeno v bodě 87 tohoto rozsudku, je tedy třeba posoudit, zda toto kritérium „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ zakládá rozdílné zacházení na základě etnického původu ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43.
94
Vzhledem k tomu, že uvedené kritérium je stanoveno dánským právem, je na předkládajícím soudu, aby v tomto ohledu rozhodl.
95
Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že v rámci řízení zahajovaného na základě článku 267 SFEU přísluší výklad vnitrostátních ustanovení soudům členských států, a nikoli Soudnímu dvoru, takže posledně uvedenému nepřísluší, aby se vyjadřoval ke slučitelnosti norem vnitrostátního práva s ustanoveními práva unijního. Soudní dvůr má nicméně pravomoc poskytnout vnitrostátnímu soudu veškeré poznatky k výkladu unijního práva, které mu umožní posoudit slučitelnost takových norem s unijní právní úpravou (rozsudky ze dne 17. prosince 1981, Frans-Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten_272/80, EU:C:1981:312, bod 9; ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, bod 19, jakož i ze dne 30. listopadu 2023, Ministero dell’Istruzione a INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, bod 43).
96
V tomto ohledu předně z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pojem „přistěhovalec“ ve smyslu zákona o veřejném bydlení odpovídá osobě narozené v zahraničí, jejíž rodiče se nenarodili v Dánsku a nemají dánskou státní příslušnost.
97
Dále pojem „potomek“ odpovídá podle předkládacího rozhodnutí osobě, která se narodila v Dánsku, ale žádný z jejích rodičů se nenarodil v Dánsku a nemá dánskou státní příslušnost, popřípadě si rodiče této osoby, ačkoli se narodili v Dánsku a získali dánskou státní příslušnost, oba ponechali i cizí státní příslušnost.
98
A konečně pojem „západní země“ zahrnuje členské státy Unie, Andorru, Island, Lichtenštejnsko, Monako, Norsko, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, San Marino, Švýcarsko, Vatikánský městský stát, Kanadu, Spojené státy, Austrálii a Nový Zéland. Všechny ostatní země kromě výše uvedených jsou tedy považovány za „nezápadní země“.
99
Jak přitom bylo zdůrazněno v bodech 81 a 85 tohoto rozsudku, kritéria týkající se země narození dotyčné osoby, stejně jako země narození a státní příslušnosti jejích rodičů, nejsou sama o sobě dostatečná k prokázání příslušnosti k etnické skupině. Každé z těchto kritérií lze proto v tomto ohledu považovat za neutrální.
100
Jak však dánská vláda uznala ve svém písemném vyjádření, obecné kritérium „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ se nezakládá jen na kritériu země narození dané osoby a jejích rodičů ani jen na kritériu státní příslušnosti jejích rodičů, ale na komplexní kombinaci těchto kritérií. Na jedné straně se totiž zohledňuje země narození dotyčné osoby, stejně jako země narození a státní příslušnost jejích rodičů. Na druhé straně je třeba určit, zda daná země či více zemí, v nichž se všechny tyto osoby narodily nebo jejichž jsou státními příslušníky, jsou považovány za „nezápadní země“.
101
Je třeba ještě dodat, zaprvé že samotná skutečnost, že takové obecné kritérium jako je kritérium „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“, může být chápáno tak, že se vztahuje na různé etnické původy, nestačí sama o sobě k tomu, aby bylo možné vyloučit, že takové obecné kritérium vychází z etnického původu dotčených osob.
102
Bylo by totiž v rozporu s užitečným účinkem směrnice 2000/43, kdyby se cíl boje proti diskriminaci na základě rasy nebo etnického původu, jak je stanoven v jejím článku 1, neuplatnil v případě, kdy je diskriminováno několik etnických skupin.
103
V tomto ohledu Soudní dvůr v bodě 28 rozsudku ze dne 10. července 2008, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397), který se týkal případu, kdy ředitel podniku veřejně prohlásil, že tento podnik nechce zaměstnávat „osoby cizího původu“, což je opak výrazu „osoby domácího původu“ a odpovídá v podstatě výrazu „cizinci“ nebo „přistěhovalci“, rozhodl, že skutečnost, že zaměstnavatel veřejně prohlásí, že nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu, představuje přímou diskriminaci ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43. Soudní dvůr tedy nevyloučil, že široký pojem jako „osoby cizího původu“, který se v podstatě vztahuje na všechny cizince, může souviset s rasou nebo etnickým původem ve smyslu uvedené směrnice.
104
Za těchto podmínek nemůže být působnost směrnice 2000/43 omezena na boj proti diskriminaci týkající se jediné etnické skupiny.
105
Zadruhé kontext přijetí takového obecného kritéria, jako je kritérium „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“, jak jej osvětlují přípravné práce na právní úpravě, jejíž součástí je toto kritérium, může také vykazovat prvky relevantní pro určení, zda tyto právní předpisy zavádějí rozdílné zacházení na základě etnického původu. V projednávané věci tak mohou být v tomto ohledu relevantní takové přípravné práce, jaké jsou zmíněny v předkládacím rozhodnutí a uvedeny v bodech 18 a 20 tohoto rozsudku.
106
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že k tomu, aby se jednalo o přímou diskriminaci ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43, postačuje, aby byl důvod související s etnickým původem určující pro rozhodnutí zavést rozdílné zacházení (v tomto smyslu viz rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 76).
107
Zatřetí samotná okolnost, že obyvatelé oblastí v transformaci zahrnují rovněž osoby, které nejsou „přistěhovalci a jejich potomci z nezápadních zemí“, nemůže vyloučit, že taková vnitrostátní právní úprava, o jakou jde v původním řízení, může být považována za přijatou na základě etnického původu (v tomto smyslu viz rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 75)
108
Konečně začtvrté použití pojmu „nezápadní země“ podle všeho nebrání – s výhradou ověření předkládajícím soudem – tomu, aby se obecné kritérium „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ mohlo vztahovat na osoby, jejichž místo narození nebo místo narození jejich rodičů se nachází v „západní zemi“, nebo na osoby, které mají samy, či jejich rodiče, státní příslušnost takové „západní země“.
109
Taková okolnost však sama o sobě nestačí k vyloučení toho, aby komplexní kombinace kritérií uvedená v bodě 100 tohoto rozsudku mohla vést k rozdílnému zacházení na základě etnického původu.
110
Jak bylo připomenuto v bodě 87 tohoto rozsudku, pokud předkládající soud po všech ověřeních, která mu přísluší provést, dospěje k závěru, že obecné kritérium „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ ve smyslu zákona o veřejném bydlení zakládá rozdílné zacházení na základě etnického původu, bude muset následně ověřit, zda tento zákon vede k tomu, že s některými osobami je zacházeno méně příznivě než s jinými osobami, které se nacházejí ve srovnatelné situaci.
111
Článek 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43 totiž kromě podmínky, že rozdílné zacházení bylo zavedeno „z důvodů etnického původu“, stanoví dvě další podmínky týkající se existence „méně příznivého zacházení“ a „srovnatelné“ povahy posuzovaných situací.
112
Je třeba připomenout, že vyžadovaná „srovnatelnost“ situací za účelem určení existence porušení zásady rovného zacházení musí být posouzena s ohledem na veškeré prvky, které je charakterizují (rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 89 a citovaná judikatura).
113
V projednávané věci jsou podle všeho nájemci veřejných rodinných bytů žijící v oblastech v transformaci, pokud jde o jejich nájemní smlouvy, v situaci srovnatelné se situací nájemců s podobnými nájemními smlouvami ve zranitelných oblastech bydlení, které během posledních pěti let splňovaly alespoň dvě ze socioekonomických kritérií, ale ve kterých podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ nepřesáhl 50 %.
114
Pokud jde o existenci „méně příznivého zacházení“, bude muset předkládající soud zkoumat důsledky, které pro všechny obyvatele rezidenční oblasti vyplývají z jejího označení za „oblast v transformaci“.
115
V tomto ohledu je třeba připomenout, že § 168a a 168b zákona o veřejném bydlení ukládají povinnost přijmout plán rozvoje, který musí směřovat ke snížení podílu veřejných rodinných bytů na maximálně 40 % všech bytů v dotčené oblasti v transformaci, a to do 1. ledna 2030.
116
Tento zákon stanovením této povinnosti podle všeho vystavuje všechny obyvatele oblastí v transformaci zvýšenému riziku předčasného ukončení jejich nájemní smlouvy, a v důsledku toho ztráty bydlení.
117
Zákon o veřejném bydlení totiž podle všeho sám stanoví – což musí ověřit předkládající soud – že předčasné ukončení nájemních smluv je jedním z důsledků, které mohou plynout ze schválení plánu rozvoje pro oblast v transformaci.
118
Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že pokud je takový plán realizován převodem bytů na soukromého nabyvatele, § 27 odst. 4 tohoto zákona stanoví, že schválení takového převodu příslušným ministrem je podmíněno tím, že budou ukončeny nájemní smlouvy nájemců, kteří nesplňují kritéria, jež musí schválit obecní rada v souladu s § 27c odst. 1 uvedeného zákona.
119
Podobně § 27c odst. 3 tohoto zákona stanoví, že pokud je nájemní nemovitost pronajata v rozporu s těmito kritérii, obecní rada uloží pronajímateli povinnost nájemní smlouvu vypovědět.
120
Za těchto okolností jsou podle všeho obyvatelé oblastí v transformaci vystaveni zvýšenému riziku předčasného ukončení jejich nájemních smluv, zatímco obyvatelé zranitelných oblastí bydlení, které se vyznačují problematickou socioekonomickou situací přinejmenším srovnatelnou se situací v oblastech v transformaci, takovému riziku vystaveni nejsou.
121
Je přitom třeba zdůraznit, že právo na respektování obydlí je základním právem zaručeným v článku 7 Listiny, který obsahuje práva odpovídající právům zaručeným v čl. 8 odst. 1 EÚLP, a kterému proto musí být v souladu s čl. 52 odst. 3 Listiny přiznán stejný smysl a rozsah jako posledně uvedeným právům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, bod 63 a citovaná judikatura).
122
V tomto ohledu z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že ztráta obydlí je jedním z nezávažnějších zásahů do práva na respektování obydlí. Taková ztráta totiž staví dotyčnou osobu a její rodinu do obzvláště nejistého postavení (v tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 13. května 2008, McCann v. Spojené království, CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, § 50, a rozsudek ze dne 10. září 2014, Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, body 63 a 64).
123
Z toho vyplývá, že zvýšené riziko konstatované v bodě 120 tohoto rozsudku může představovat „méně příznivé zacházení“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43.
124
Je třeba ještě uvést, že pro posouzení existence takového méně příznivého zacházení není podstatné, zda kritéria, podle nichž jsou jednotlivě vybírány nájemní smlouvy, které mají být vypovězeny, zahrnují kritérium „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“. Taková okolnost totiž nemůže zpochybnit existenci zvýšeného rizika předčasného ukončení těchto nájemních smluv.
125
Kromě toho je pro tyto účely irelevantní i otázka, zda nájemci, jejichž nájemní smlouvy byly vypovězeny, jsou „přistěhovalci a jejich potomci z nezápadních zemí“. Soudní dvůr totiž již rozhodl, že zásada rovného zacházení, kterou směrnice 2000/43 provádí, se nepoužije na určitou kategorii osob, ale použije se v závislosti na důvodech uvedených v článku 1 této směrnice, takže se má vztahovat i na osoby, které sice samy nenáleží k dotyčné rase nebo etniku, avšak je s nimi zacházeno méně příznivě nebo jsou specificky znevýhodněny pro jeden z těchto důvodů (v tomto smyslu viz rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 56 a citovaná judikatura).
126
Konečně při posuzování existence „méně příznivého zacházení“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43, vyplývajícího z kvalifikace rezidenční oblasti jako „oblasti v transformaci“, může předkládající soud rovněž ověřit, zda – jak tvrdili někteří účastníci řízení a zúčastnění, kteří předložili písemná vyjádření – samotné označení „oblast v transformaci“, z něhož pro obyvatele takových oblastí vyplývá zvýšené riziko předčasného ukončení jejich nájemních smluv, které nahradilo označení „oblast tvrdého ghetta“, má na vnitrostátní úrovni urážlivou a stigmatizující povahu (v tomto smyslu viz rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 87).
127
V tomto rámci může tento soud rovněž posoudit, zda některá tvrzení obsažená v různých přípravných pracích zmíněných v předkládacím rozhodnutí a citovaných v bodech 17 až 20 tohoto rozsudku mohou naznačovat, že dotčená vnitrostátní právní úprava vychází ze stereotypů nebo předsudků týkajících se „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“, nebo přispívá k přetrvávání těchto stereotypů a předsudků, jak v podstatě uvedla generální advokátka v bodě 152 svého stanoviska.
128
Ještě je třeba poznamenat, že pokud by měl předkládající soud dospět k závěru, že existuje domněnka přímé diskriminace na základě etnického původu, účinné uplatnění zásady rovného zacházení vyžaduje, aby důkazní břemeno neslo především Ministerstvo sociálních věcí, bydlení a záležitostí seniorů, které by v souladu s pravidlem stanoveným v čl. 8 odst. 1 směrnice 2000/43 muselo prokázat, že tato zásada nebyla porušena a že schválení zákona o veřejném bydlení v rozsahu, v němž vymezuje oblasti v transformaci a stanoví povinnost přijmout plány rozvoje pro tyto oblasti, není nijak založeno na etnickém původu většiny obyvatel těchto oblastí, ale vychází výhradně z faktorů, které jsou objektivní a prosty jakékoli diskriminace na základě etnického původu (v tomto smyslu viz rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 85 a citovaná judikatura).
129
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba konstatovat, že čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která stanoví povinnost přijmout plány rozvoje zaměřené na snížení procentního podílu veřejných rodinných bytů v rezidenčních oblastech, které se vyznačují mimo jiné tím, že podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ žijících v těchto oblastech přesáhl v posledních pěti letech 50 %, představuje přímou diskriminaci ve smyslu tohoto ustanovení, pokud se ukáže, že přijetí této vnitrostátní právní úpravy je založeno na etnickém původu většiny obyvatel těchto rezidenčních oblastí a že uvedená vnitrostátní právní úprava vede k tomu, že se všemi obyvateli těchto oblastí je zacházeno méně příznivě než s obyvateli srovnatelných rezidenčních oblastí, v nichž podíl těchto „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ nepřesáhl 50 %.
K existenci nepřímé diskriminace ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43
130
V případě, že předkládající soud dospěje k závěru, že vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení nezakládá přímou diskriminaci ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43, bude muset ještě posoudit, zda tato právní úprava může zakládat nepřímou diskriminaci ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) této směrnice.
131
Uvedený čl. 2 odst. 2 písm. b) stanoví, že nepřímou diskriminací se rozumí případ, kdy by v důsledku navenek neutrálního předpisu, kritéria nebo zvyklosti byla [specificky] znevýhodněna osoba určité rasy nebo etnického původu v porovnání s jinými osobami, ledaže uvedený předpis, kritérium nebo zvyklost je objektivně odůvodněn legitimním cílem a ledaže prostředky k dosažení tohoto cíle jsou přiměřené a nezbytné.
132
Pokud jde zaprvé o „navenek neutrální“ předpis, kritérium nebo zvyklost, Soudní dvůr judikoval, že tato podmínka znamená, že dotčený předpis, kritérium nebo zvyklost musí být formulovány a uplatňovány zdánlivě neutrálně, tj. s ohledem na faktory, které se liší od chráněné vlastnosti a nejsou této vlastnosti rovnocenné (v tomto smyslu viz rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, body 93 a 109).
133
Zadruhé je třeba připomenout, že ukáže-li se, že opatření, které má za následek rozdílné zacházení vedoucí k méně příznivému zacházení, bylo zavedeno z důvodů souvisejících s rasou nebo etnickým původem, musí být takové opatření kvalifikováno jako ‚přímá diskriminace‘ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43. Naproti tomu nepřímá diskriminace na základě rasy nebo etnického původu nevyžaduje, aby dotčené opatření bylo založeno na odůvodnění tohoto typu. Aby opatření mohlo spadat pod čl. 2 odst. 2 písm. b) této směrnice, postačuje totiž, aby uvedené opatření – ačkoli využívá neutrální kritéria, jež nejsou založena na chráněné vlastnosti – bylo způsobilé specificky znevýhodňovat osoby s touto vlastností (v tomto smyslu viz rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, body 95 a 96).
134
Zatřetí, pokud jde o podmínku stanovenou v tomto čl. 2 odst. 2 písm. b), podle níž musí být dotyčné opatření způsobilé vést ke „[specifickému] znevýhodnění“ osob určité rasy nebo etnického původu v porovnání s jinými osobami, Soudní dvůr rozhodl, že tato podmínka musí být chápána tak, že znamená, že z důvodu dotčeného předpisu, kritéria nebo zvyklosti jsou specificky znevýhodněny osoby určitého etnického původu že z důvodu dotčeného předpisu, kritéria nebo zvyklosti jsou znevýhodněny zejména osoby určitého etnického původu (rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 100, a rozsudek ze dne 15. listopadu 2018, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, bod 47).
135
Dotčený předpis, kritérium nebo zvyklost však nemusí mít nutně za následek znevýhodnění jediného konkrétního etnického původu.
136
Jak totiž uvedly Institut pro lidská práva a Evropská komise ve svých písemných vyjádřeních, zatímco některé jazykové verze čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2000/43 obsahují výraz odpovídající dánskému výrazu bestemt („daný“ nebo „určitý“), jiná jazyková znění tohoto ustanovení takový výraz neobsahují, ale zmiňují pouze „etnický původ“ nebo „etnikum“ bez dalšího upřesnění.
137
Výklad uvedeného ustanovení, podle kterého lze konstatovat nepřímou diskriminaci pouze tehdy, pokud je v důsledku navenek neutrálního předpisu, kritéria nebo zvyklosti specificky znevýhodněna pouze jedna etnická skupina, s vyloučením předpisů, kritérií nebo zvyklostí, které znevýhodňují více etnických skupin, tedy nemá oporu ve znění několika jazykových verzí tohoto ustanovení.
138
Podle ustálené judikatury nemůže formulace použitá v jedné z jazykových verzí ustanovení unijního práva sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení ani jí nemůže být v tomto ohledu přiznána přednostní povaha oproti jiným jazykovým verzím. Nezbytnost jednotného použití, a tím i jednotného výkladu aktu Unie totiž vylučuje, aby byl posuzován izolovaně v jedné ze svých jazykových verzí, ale vyžaduje, aby byl vykládán podle celkové systematiky a účelu právní úpravy, jejíž je součástí (rozsudky ze dne 25. března 2010, Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, bod 38, a ze dne 8. května 2025, Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, bod 58).
139
Takový výklad, jako je výklad uvedený v bodě 137 tohoto rozsudku, by přitom byl obtížně slučitelný s cíli směrnice 2000/43, jak jsou uvedeny v bodě 77 tohoto rozsudku.
140
V tomto ohledu je třeba připomenout, že z důvodů uvedených v bodech 102 a 103 tohoto rozsudku nelze působnost této směrnice omezit na boj proti diskriminaci týkající se jediné etnické skupiny.
141
Konečně je třeba uvést, jak konstatuje bod 15 odůvodnění uvedené směrnice, že právní předpisy nebo zvyklosti členských států mohou stanovit, že nepřímá diskriminace může být zjištěna jakýmikoli prostředky včetně statistických údajů.
142
V tomto ohledu přísluší vnitrostátnímu soudu, aby posoudil, do jaké míry jsou statistické údaje, které mu byly předloženy, věrohodné a zda mohou být zohledněny, tedy zejména zda se nejedná o vyjádření čistě nahodilých či přechodných jevů a zda mají obecně vypovídající hodnotu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. září 2020, YS (Podnikové důchody řídících pracovníků), C‑223/19, EU:C:2020:753, bod 51 a citovaná judikatura].
143
Pokud předkládající soud po přezkumu, který mu přísluší provést, dospěje k závěru, že ustanovení a obecné kritérium dotčená v původních řízeních vedou ke specifickému znevýhodnění osob patřících k určitým etickým skupinám ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2000/43, bude muset posoudit, zda je toto ustanovení a toto obecné kritérium objektivně odůvodněno legitimním cílem a zda prostředky k dosažení tohoto cíle jsou přiměřené a nezbytné.
144
V tomto ohledu v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora zásada proporcionality vyžaduje ověřit, zda jsou vnitrostátní opatření zaprvé způsobilá k dosažení sledovaného cíle obecného zájmu, zadruhé zda jsou omezena na to, co je nezbytně nutné, a to v tom smyslu, že by tohoto cíle nebylo možné rozumně dosáhnout stejně účinným způsobem jinými prostředky, které méně zasahují do práv a svobod zaručených dotyčným osobám, a zatřetí zda nejsou nepřiměřená ve vztahu ke zmíněnému cíli, což předpokládá zejména poměření významu tohoto cíle a závažnosti zásahu do těchto práv a svobod (rozsudek ze dne 5. prosince 2023, Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, bod 77 a citovaná judikatura).
145
Za účelem určení, zda omezení splňuje tuto zásadu proporcionality, musí členský stát, který se hodlá dovolávat cíle, jenž je způsobilý ospravedlnit omezení základní svobody nebo základního práva, poskytnout vnitrostátnímu soudu všechny informace, které mu umožní ověřit, že dotyčné opatření splňuje požadavky vyplývající z uvedené zásady, přičemž odůvodnění, která mohou být uplatňována tímto členským státem, musí být doprovázena analýzou způsobilosti a nezbytnosti tohoto opatření k dosažení tohoto cíle, jakož i přesnými informacemi, které mohou podpořit jeho argumentaci (rozsudek ze dne 10. července 2025, INTERZERO a další, C‑254, EU:C:2025:569, bod 101 a citovaná judikatura).
146
Kromě toho je třeba připomenout, že pojem objektivní odůvodnění ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2000/43 musí být vykládán restriktivně (rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 112).
147
Pokud jde v projednávané věci v prvé řadě o cíle sledované zákonem o veřejném bydlení, je třeba uvést, že podle dánské vlády mají § 61a a 168a tohoto zákona řešit problémy spojené s vytvářením „paralelních komunit“, které vyvstaly v dánském systému veřejného bydlení, a zajistit úspěšnou integraci.
148
Tato vláda se odvolává na důvody související se sociální soudržností a integrací státních příslušníků třetích zemí v rámci tohoto systému, jakož i na důvody související s politikou sociálního bydlení a jejím financováním.
149
Pokud jde zaprvé o cíl týkající se sociální soudržnosti a integrace, Soudní dvůr již rozhodl, že cíl spočívající v zajištění úspěšné integrace státních příslušníků třetích zemí může s ohledem na význam, který se v rámci unijního práva přisuzuje integračním opatřením, jak plyne z čl. 79 odst. 4 SFEU, představovat naléhavý důvod obecného zájmu, přičemž integrace těchto státních příslušníků je rozhodující pro podporu hospodářské a sociální soudržnosti, základního cíle Unie stanoveného Smlouvou o FEU [obdobně viz rozsudky ze dne 12. dubna 2016, Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, body 55 a 56, jakož i ze dne 22. prosince 2022, Udlændingenævnet (Jazyková zkouška pro cizince), C‑279/21, EU:C:2022:1019, body 37 a 38].
150
Vzhledem k významu tohoto základního cíle Unie mají členské státy v zásadě široký prostor pro uvážení při přijímání opatření k zajištění sociální soudržnosti a integrace, včetně urbanistických opatření.
151
Je však třeba zdůraznit, jak vyplývá z bodu 108 tohoto rozsudku, že pojem „přistěhovalci a jejich potomci z nezápadních zemí“ zahrnuje rovněž osoby, které mají státní příslušnost členského státu, včetně Dánského království. V rozsahu, v němž se vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení vztahuje na státní příslušníky členských států, nemůže být odůvodněna uvedeným cílem.
152
Zadruhé, pokud jde o cíl týkající se prosazování požadavků v oblasti bytové politiky v rámci systému veřejného bydlení, Soudní dvůr rovněž rozhodl, že požadavky spojené s politikou sociálního bydlení členského státu a jejím financováním mohou představovat naléhavé důvody obecného zájmu (rozsudek ze dne 1. října 2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, bod 30). Tak je tomu i v případě požadavků na podporu přístupu zranitelných osob nebo osob s nízkými příjmy k bydlení (rozsudek ze dne 27. února 2025, AEON NEPREMIČNINE a další, C‑674/23, EU:C:2025:113, bod 55).
153
Je pravda, že v rámci politiky v oblasti bydlení mají členské státy v zásadě rovněž široký prostor pro uvážení.
154
V projednávaném případě však podle všeho cílem vnitrostátní právní úpravy dotčené v původních řízeních, která ukládá povinnost přijmout plány rozvoje zaměřené na snížení procentního podílu veřejného rodinného bydlení v oblastech v transformaci, není vyřešit problémy spojené s financováním veřejného bydlení, ale spíše problémy socioekonomické povahy související se sociální soudržností a integrací, které v těchto oblastech existují. S ohledem na naléhavé důvody obecného zájmu, kterých se dovolává dánská vláda a které jsou zmíněny v bodě 147 tohoto rozsudku, je tedy třeba mít za to, že cíl týkající se politiky v oblasti bydlení spadá do širšího rámce cíle týkajícího se sociální soudržnosti a integrace.
155
Ostatně vzhledem k tomu, že tyto plány rozvoje mohou vést ke ztrátě bydlení, nemohou být podle všeho odůvodněny cílem podpory přístupu k bydlení pro určité kategorie osob.
156
Zatřetí, i když lze mít v zásadě za to, že právní úprava dotčená v původních řízeních spadá do oblasti, v níž mají členské státy široký prostor pro uvážení, nic to nemění na tom, že členské státy jsou povinny respektovat zákaz jakékoli diskriminace na základě rasy nebo etnického původu zakotvený v článku 21 Listiny a konkretizovaný směrnicí 2000/43.
157
V tomto ohledu z bodů 9, 12 a 13 odůvodnění této směrnice vyplývá, že diskriminace na základě rasy nebo etnického původu může ohrozit dosažení cílů Smlouvy o FEU, zejména dosažení vysoké úrovně zaměstnanosti a sociální ochrany, zvyšování životní úrovně a kvality života, hospodářské a sociální soudržnosti a solidarity, jakož i cíle rozvíjet Unii jako prostor svobody, bezpečnosti a práva, a dále že zákaz jakékoli diskriminace tohoto typu, který stanoví uvedená směrnice v oblastech, jež upravuje, má zejména zajistit rozvoj demokratických a tolerantních společností, které umožňují účast všech jednotlivců bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ (rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 74).
158
Pokud jde v druhé řadě o otázku, zda právní úprava dotčená v původním řízení respektuje zásadu proporcionality, je třeba zaprvé zkoumat, zda opatření, která stanoví, umožňují dosažení naléhavého cíle obecného zájmu sledovaného touto právní úpravou.
159
V tomto ohledu může být přijetí plánů rozvoje zaměřených na řešení socioekonomických problémů dotýkajících se obzvláště některých rezidenčních oblasti v zásadě považováno za opatření vhodné k dosažení cíle podpory sociální soudržnosti a integrace.
160
Jak však v podstatě uvedla generální advokátka v bodech 167 a 168 svého stanoviska, předkládající soud bude muset určit, zda mu dánská vláda poskytla důkazy, které mohou prokázat, že konkrétní opatření směřující ke snížení procentního podílu veřejných rodinných bytů v oblastech v transformaci je skutečně způsobilé tohoto cíle dosáhnout.
161
Pokud jde o způsobilost opatření zaručit uskutečnění naléhavého cíle obecného zájmu, z ustálené judikatury vyplývá, že právní úprava je vhodná k zaručení uskutečnění dovolávaného cíle pouze tehdy, pokud v ní stanovená opatření skutečně odpovídají snaze jej dosáhnout a pokud jsou prováděna soudržným a systematickým způsobem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. listopadu 2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, bod 37 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 21. března 2024, Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, bod 94 a citovaná judikatura).
162
V projednávaném případě je nutno konstatovat, že u zranitelných oblastí bydlení vyznačujících se socioekonomickými problémy, které jsou přinejmenším podobné problémům v oblastech v transformaci, zákon o veřejném bydlení nevyžaduje přijetí takových plánů rozvoje, o jaké jde v původních řízeních. Z toho vyplývá, že ve zranitelných oblastech bydlení jsou takové problémy případně řešeny jinými prostředky, které mají zajistit sociální soudržnost.
163
Je tedy na předkládajícím soudu, aby určil, zda tento zákon tím, že stanoví povinnost přijmout takové plány, sleduje cíl podpory sociální soudržnosti konzistentním a systematickým způsobem, ačkoliv se tato povinnost vztahuje pouze na oblasti v transformaci, kde podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ přesahuje 50 %, a nikoli na zranitelné oblasti bydlení, kde je tento podíl nižší než 50 %.
164
V případě, že by předkládající soud přesto dospěl k závěru, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původních řízeních je způsobilá zaručit uskutečnění cíle týkajícího se sociální soudržnosti a integrace, bude muset zadruhé za účelem určení, zda je takové opatření nezbytné k dosažení tohoto cíle, ověřit, zda, jak tvrdilo několik účastníků řízení a zúčastněných, kteří předložili písemná vyjádření, lze uvedeného cíle dosáhnout stejně účinně jinými prostředky, které méně zasahují do práv a svobod zaručených dotčeným osobám.
165
Za předpokladu, že by nebylo možné určit žádné jiné stejně účinné opatření, musel by předkládající soud ještě zatřetí posoudit přiměřenost této právní úpravy v úzkém slova smyslu. Tento soud by tak musel ověřit, zda nepříznivé následky způsobené uvedenou právní úpravou nejsou nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům a zda touto právní úpravou nejsou nadměrně dotčeny oprávněné zájmy obyvatel oblastí v transformaci (v tomto smyslu viz rozsudek ČEZ Razpredelenie Bulgaria, bod 123 a citovaná judikatura).
166
V této souvislosti je třeba připomenout, jak je uvedeno v bodě 121 tohoto rozsudku, že právo na respektování obydlí je základním právem zaručeným článkem 7 Listiny.
167
Bod 4 odůvodnění směrnice 2000/43 ostatně uvádí, že je důležité v souvislosti s přístupem ke zboží a službám a s jejich poskytováním, tedy v oblasti dotčené v této věci, jak vyplývá z bodů 63 a 66 tohoto rozsudku, dodržovat ochranu soukromého a rodinného života tj. základního práva, které zahrnuje ochranu obydlí osoby a její rodiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. června 2025, GR REAL, C‑351/23, EU:T:2025:474, bod 93).
168
Je přitom třeba upřesnit, že vnitrostátní opatření nemůže sledovat takové cíle obecného zájmu, jako je cíl sociální soudržnost a integrace, aniž by byla zohledněna potřeba uvést tyto cíle do souladu se základními právy a zásadami, jichž se toto opatření dotýká a které jsou zakotveny ve Smlouvách a v Listině, a to na základě vyváženého poměření těchto cílů obecného zájmu na jedné straně a dotčených práv a zásad na straně druhé ve snaze zajistit, aby nepříznivé následky způsobené uvedeným opatřením nebyly nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům. Možnost odůvodnit omezení práv zaručených v článku 7 Listiny tak musí být posuzována z hlediska závažnosti zásahu, který takové omezení představuje, a musí být ověřeno, že význam cílů obecného zájmu sledovaných tímto omezením je úměrný závažnosti zásahu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. července 2025, INTERZERO a další, C‑254/23, EU:C:2025:569, body 109 a citovaná judikatura).
169
V tomto ohledu je třeba připomenout, že zákon o veřejném bydlení tím, že stanoví povinnost přijmout pro oblasti v transformaci plány rozvoje, podle všeho vystavuje obyvatele těchto oblastí zvýšenému riziku předčasného ukončení jejich nájemních smluv a v důsledku toho ztráty bydlení.
170
Jak přitom vyplývá z bodů 121 a 122 tohoto rozsudku, ztráta obydlí je jedním z nezávažnějších zásahů do práva na respektování obydlí ve smyslu článku 7 Listiny a staví dotyčnou osobu i její rodinu do obzvláště nejistého postavení.
171
Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva týkající se článku 8 EÚLP, jehož odstavec 1 stanoví práva odpovídající právům zaručeným článkem 7 Listiny, rovněž vyplývá, že ačkoliv v případě sociálních nebo hospodářských politik, včetně politiky v oblasti bydlení, mají vnitrostátní orgány široký prostor pro uvážení, je prostor pro uvážení těchto orgánů tím omezenější, čím důležitější je dané právo pro to, aby byl dotyčnému jednotlivci zaručen účinný výkon základních práv nebo práv „intimní“ povahy, která jsou mu přiznána. To platí zejména pro práva zaručená článkem 8, což jsou práva zásadního významu pro identitu osoby, její sebeurčení, její fyzickou a morální integritu, udržování jejích sociálních vazeb a stabilitu a bezpečnost jejího postavení ve společnosti (ESLP, 17. října 2013, Winterstein a další v. Francie, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, § 148).
172
Dále každý, kdo by mohl být obětí závažného porušení práva na respektování obydlí, jakým je ztráta obydlí, musí mít v zásadě možnost nechat přezkoumat přiměřenost takového opatření nezávislým soudem z hlediska příslušných zásad vyplývajících z uvedeného článku 8. Při posuzování přiměřenosti vystěhování je namístě vzít v úvahu zejména to, že pokud bylo bydliště zřízeno legálně, oslabuje to legitimitu jakéhokoli opatření k vystěhování, a naopak, pokud bylo zřízeno nelegálně, je dotčená osoba v méně silné pozici. Pokud ani není k dispozici náhradní ubytování, je zásah závažnější, než pokud takové ubytování k dispozici je, přičemž jeho vhodnost se posuzuje zejména s ohledem na zvláštní potřeby dotčeného jednotlivce (v tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 17. října 2013, Winterstein a další v. Francie, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, § 148).
173
A konečně při posuzování přiměřenosti, které jsou vnitrostátní orgány povinny provést, je třeba zohlednit příslušnost dotčených osob k sociálně znevýhodněné skupině a jejich zvláštní potřeby z tohoto titulu (ESLP, 17. října 2013, Winterstein a další proti Francii, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, § 160).
174
V projednávané věci může skutečnost, že v dánském systému veřejného bydlení zajišťují vnitrostátní orgány přestěhování osob, jejichž nájem je předčasně ukončen, do náhradního bytu, představovat jeden z prvků, které by měl předkládající soud vedle dalších faktorů zohlednit v rámci přezkumu přiměřenosti vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení. Tato skutečnost totiž může vést ke zmírnění závažnosti zásahu do práva na respektování obydlí, který vyplývá z takového předčasného ukončení, pokud k tomuto zajištění skutečně dojde a náhradní ubytování odpovídá specifickým potřebám těchto osob a jejich rodin. Je však třeba vzít v úvahu, že některé z uvedených osob a těchto rodin bydlely v rodinném bytě, o který přicházejí, legálně a po řadu let.
175
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba konstatovat, že čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2000/43 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která stanoví povinnost přijmout plány rozvoje zaměřené na snížení procentního podílu veřejných rodinných bytů v rezidenčních oblastech, které se vyznačují mimo jiné tím, že podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ žijících v těchto oblastech přesáhl v posledních pěti letech 50 %, představuje nepřímou diskriminaci ve smyslu tohoto ustanovení, pokud se ukáže, že jednak tato vnitrostátní právní úprava, ačkoliv je navenek formulována nebo uplatňována neutrálně, tedy s přihlédnutím k jiným faktorům, než je etnický původ, vede ke specifickému znevýhodnění osob patřících k určitým etickým skupinám, a jednak uvedená vnitrostátní právní úprava při dosahování naléhavého cíle obecného zájmu, který sleduje, nerespektuje zásadu proporcionality.
176
Za těchto podmínek je třeba odpovědět na položené otázka tak, že čl. 2 odst. 2 písm. a) a b) směrnice 2000/43 musí být vykládán v tomto smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která stanoví povinnost přijmout plány rozvoje zaměřené na snížení procentního podílu veřejných rodinných bytů v rezidenčních oblastech, které se vyznačují mimo jiné tím, že podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ žijících v těchto oblastech přesáhl v posledních pěti letech 50 %,
–
představuje přímou diskriminaci ve smyslu tohoto čl. 2 odst. 2 písm. a), pokud se ukáže, že přijetí této vnitrostátní právní úpravy je založeno na etnickém původu většiny obyvatel těchto rezidenčních oblastí a že uvedená vnitrostátní právní úprava vede k tomu, že se všemi obyvateli těchto oblastí je zacházeno méně příznivě než s obyvateli srovnatelných rezidenčních oblastí, v nichž podíl těchto „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ nepřesáhl 50 %;
–
představuje nepřímou diskriminaci ve smyslu uvedeného čl. 2 odst. 2 písm. b), pokud se ukáže, že jednak tato vnitrostátní právní úprava, ačkoliv je navenek formulována nebo uplatňována neutrálně, tedy s přihlédnutím k jiným faktorům, než je etnický původ, vede ke specifickému znevýhodnění osob patřících k určitým etickým skupinám, a jednak dotčená vnitrostátní právní úprava při dosahování naléhavého cíle obecného zájmu, který sleduje, nerespektuje zásadu proporcionality.
K nákladům řízení
177
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
Článek 2 odst. 2 písm. a) a b) směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ,
musí být vykládán v tomto smyslu, že
vnitrostátní právní úprava, která stanoví povinnost přijmout plány rozvoje zaměřené na snížení procentního podílu veřejných rodinných bytů v rezidenčních oblastech, které se vyznačují mimo jiné tím, že podíl „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ žijících v těchto oblastech přesáhl v posledních pěti letech 50 %,
–
představuje přímou diskriminaci ve smyslu tohoto čl. 2 odst. 2 písm. a), pokud se ukáže, že přijetí této vnitrostátní právní úpravy je založeno na etnickém původu většiny obyvatel těchto rezidenčních oblastí a že uvedená vnitrostátní právní úprava vede k tomu, že se všemi obyvateli těchto oblastí je zacházeno méně příznivě než s obyvateli srovnatelných rezidenčních oblastí, v nichž podíl těchto „přistěhovalců a jejich potomků z nezápadních zemí“ nepřesáhl 50 %;
–
představuje nepřímou diskriminaci ve smyslu uvedeného čl. 2 odst. 2 písm. b), pokud se ukáže, že jednak tato vnitrostátní právní úprava, ačkoliv je navenek formulována nebo uplatňována neutrálně, tedy s přihlédnutím k jiným faktorům, než je etnický původ, vede ke specifickému znevýhodnění osob patřících k určitým etickým skupinám, a jednak dotčená vnitrostátní právní úprava při dosahování naléhavého cíle obecného zájmu, který sleduje, nerespektuje zásadu proporcionality.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: dánština.