62005CC0281_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof (Německo) se týká především výkladu čl. 5 odst. 1 a 3 první směrnice 89/104/EHS(2) . Konkrétněji se jedná o to, zda majitel ochranné známky zapsané v členském státě má právo zakázat pouhý tranzit zboží přes území tohoto členského státu, na kterém je uvedeno označení totožné s touto ochrannou oznámkou, i když uvedená ochranná známka v členském státě určení nepožívá ochrany, a zboží tam tedy může být volně uváděno na trh.
I – Skutkový stav v původním řízení, právní rámec a předběžné otázky položené Soudnímu dvoru
2. Diesel SpA (dále jen „Diesel“) je majitelem ochranné známky DIESEL pro výrobky třídy 25 „Oděvy, obuv, pokrývky hlavy“(3), která požívá ochrany zejména v Německu. Montex Holdings Ltd (dále jen „Montex“) prodává džíny pod označením DIESEL v Irsku, kde ochranná známka, jejíž je Diesel majitelem, nepožívá žádné ochrany.
3. Montex vyrábí džíny tím způsobem, že vyváží jednotlivé díly do Polska, včetně rozlišovacích označení, prostřednictvím postupu celní uzávěry, nechává tam díly sešít a hotové kalhoty pak přiváží zpět do Irska.
4. Dne 31. prosince 2000 Hauptzollamt Löbau – Zollamt Zittau (hlavní celní úřad Löbau – celní úřad Zittau) zadržel dodávku 5 076 dámských kalhot nesoucích označení DIESEL určenou společnosti Montex, kterou měl maďarský dopravní podnik této společnosti dodat kamionem z polské výrobní továrny, přičemž měl projet německým územím. Kalhoty měly být převezeny nepřerušeným tranzitem od polského celního úřadu celnímu úřadu v Dublinu a byly chráněny proti případné krádeži během tranzitu zapečetěním (celními pečetěmi) vozidla provedeným polskými orgány.
5. Montex podala proti nařízení zadržení dotčeného zboží odvolání. Domnívá se, že pouhý tranzit zboží přes německé území neporušuje žádné právo z ochranné známky. Diesel se však domnívá, že tento tranzit představuje porušení jejího práva z ochranné známky z důvodu nebezpečí, že zboží bude uvedeno na trh v tranzitní zemi. Diesel tedy navrhla, aby bylo Montex zakázáno provádět nebo umožnit tranzit jejího zboží přes německé území. Krom toho navrhla, aby bylo Montex uloženo souhlasit se zničením zabaveného zboží nebo popřípadě odstraněním a zničením všech etiket a ostatních rozlišovacích označení obsahujících název DIESEL a aby bylo určeno, že Montex ponese náklady na zničení.
6. Poté, co byla Montex odsouzena v prvním a druhém stupni, podala opravný prostředek „Revision“ k Bundesgerichtshof. Tento soud se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Poskytuje zapsaná ochranná známka svému majiteli právo zakázat tranzit zboží, na kterém je uvedeno označení?
2) V případě kladné odpovědi na tuto otázku: může zvláštní posouzení vyplynout ze skutečnosti, že označení nepožívá v zemi určení žádné ochrany?
3) Je třeba v případě kladné odpovědi na první otázku a bez ohledu na odpověď na druhou otázku rozlišovat podle toho, zda zboží určené do členského státu pochází z jiného členského státu, z přidruženého státu nebo ze třetího státu? Je v tomto ohledu relevantní, zda byl výrobek v zemi původu vyroben legálně, nebo zda bylo při jeho výrobě porušeno právo majitele k ochranné známce platné v uvedené zemi?“
7. Na základě těchto otázek musí Soudní dvůr vyložit zejména článek 5 směrnice o ochranných známkách, který upravuje „Práva z ochranné známky“ a který stanoví:
„1. Ze zapsané ochranné známky vyplývají pro jejího majitele výlučná práva. Majitel je oprávněn zakázat všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku užívaly:
a) označení totožné s ochrannou známkou pro zboží nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je známka zapsána;
b) označení, u něhož z důvodu jeho totožnosti nebo podobnosti s ochrannou známkou a totožnosti či podobnosti zboží nebo služeb označovaných ochrannou známkou a označením existuje nebezpečí záměny u veřejnosti, včetně nebezpečí asociace označení s ochrannou známkou;
[…]“
8. Odstavec 3 uvedeného článku stanoví:
„Pokud jsou splněny podmínky uvedené v odstavcích 1 a 2, může být zakázáno zejména:
a) umísťovat označení na zboží nebo jeho obaly;
b) nabízet zboží pod tímto označením, uvádět je na trh nebo skladovat za tímto účelem anebo nabízet či poskytovat pod tímto označením služby;
c) dovážet či vyvážet pod tímto označením zboží;
d) užívat toto označení v obchodních listinách a v reklamě.“
9. Pro analýzu věci je rovněž relevantní nařízení (ES) č. 3295/94(4), platné v době rozhodné z hlediska skutkových okolností. Druhý a třetí bod odůvodnění tohoto nařízení znějí následovně:
„vzhledem k tomu, že obchod s padělky a nedovolenými napodobeninami způsobuje výrobcům a obchodníkům respektujícím právní předpisy i držitelům autorských práv a práv příbuzných značnou škodu a klame spotřebitele; že by mělo být v co největší míře zabráněno v uvádění tohoto zboží na trh a měla by být přijata opatření s cílem vypořádat se účinně s touto protiprávní činností, aniž by tím byla ohrožena svoboda právně dovoleného obchodu; že tento cíl sledují rovněž snahy vyvíjené stejným směrem na mezinárodní úrovni;
vzhledem k tomu, že pokud jsou padělky nebo nedovolené napodobeniny a podobné výrobky dováženy ze třetích zemí, je důležité zakázat jejich propuštění do volného oběhu ve Společenství nebo do některého režimu s podmíněným osvobozením od cla, a zahájit příslušné řízení, které by umožnilo celním orgánům postupovat tak, aby mohl být zákaz řádně dodržován.“
10. Článek 1 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„1. Toto nařízení upravuje:
a) podmínky, za kterých celní orgány přijímají opatření v případě, že zboží, u kterého je podezření, že jde o zboží uvedené v odst. 2 písm. a):
– je navrženo v celním prohlášení k propuštění do volného oběhu, režimu vývozu nebo zpětného vývozu podle článku 61 nařízení [Rady] (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství [(5) ],
– je odhaleno při provádění kontrol zboží pod celním dohledem podle článku 37 nařízení (EHS) č. 2913/92, umístěno do režimu s podmíněným osvobozením od cla ve smyslu čl. 84 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení, zpětně vyvezeno po oznámení nebo umístěno ve svobodném pásmu nebo ve svobodném skladu ve smyslu článku 166 uvedeného nařízení
a
b) opatření, která příslušné orgány ve vztahu k tomuto zboží přijmou, pokud bylo zjištěno, že jde skutečně o zboží uvedené v odst. 2 písm. a).“
11. Odstavec 2 téhož článku stanoví: „Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
a) ‚zbožím porušujícím práva duševního vlastnictví‘:
– ‚padělky‘, jmenovitě:
– zboží, včetně jeho obalů označené neoprávněně ochrannou známkou, která je totožná s ochrannou známkou platně zapsanou pro stejný druh zboží nebo která nemůže být ve svých podstatných znacích odlišena, a tím porušuje práva držitele ochranné známky podle práva Společenství nebo právních předpisů členského státu, ve kterém je podána žádost o přijetí opatření celních orgánů,
[…]“
II – Analýza
12. Podstatu otázek položených předkládajícím soudem lze shrnout do jediné otázky, na niž lze odpovědět souhrnně: poskytuje ochranná známka svému majiteli právo zakázat tranzit zboží, na kterém je uvedeno označení totožné s touto ochrannou známkou, vyrobeného ve třetím státě, přes území členského státu, ve kterém tato ochranná známka požívá ochrany, i když konečným určením zboží je členský stát, kde může být volně uváděno na trh z toho důvodu, že uvedená ochranná známka tam nepožívá ochrany? K zodpovězení této otázky je třeba nejprve jasně stanovit, v jakém celním režimu se zboží nacházelo v okamžiku, kdy bylo zadrženo v Německu.
13. Podle čl. 91 odst. 1 písm. a) celního kodexu „[r]ežim vnějšího tranzitu umožňuje přepravu mezi dvěma místy v rámci celního území Společenství […] zboží, které není zbožím Společenství, aniž by toto zboží podléhalo dovozním clům a dalším poplatkům nebo obchodněpolitickým opatřením“. Jedná se tedy o režim, který se týká obecně zboží, které pochází ze třetích zemí a které se nenachází ve volném oběhu ve Společenství.
14. V projednávané věci není zpochybňováno, jak to ve svých vyjádřeních uvedly zejména německá vláda a Komise, že se dotčené zboží nacházelo v celním režimu s podmíněným osvobozením od cla vnějšího tranzitu(6) v okamžiku, kdy bylo zadrženo na celnici v Löbau dne 31. prosince 2000. Podle předkládajícího soudu se totiž jedná o dámské kalhoty, které pocházely z Polska ještě před vstupem tohoto státu do Evropské unie a které se nenacházely ve volném oběhu ve Společenství.
15. Článek 92 celního kodexu stanoví, že „režim vnějšího tranzitu je ukončen předložením zboží s příslušnými doklady celnímu úřadu určení v souladu s podmínkami stanovenými pro tento režim“. K celnímu řízení a k ukončení celní uzávěry, jíž zboží podléhalo během tranzitu, by však mělo dojít na irské celnici v místě určení zboží. Zboží by tedy mělo být na území Společenství uvedeno poprvé do oběhu právě v Irsku.
16. Jak již Soudní dvůr stanovil v bodě 34 rozsudku Polo v. Lauren(7), vnější tranzit zboží, které není zbožím Společenství, je založen na právní fikci. Během vnějšího tranzitu zboží nepodléhá ani příslušným dovozním clům, ani jiným obchodněpolitickým opatřením. Vše probíhá, jako by před uvedením zboží do volného oběhu, které by mělo nastat v Irsku, toto zboží nikdy nevstoupilo na území Společenství.
17. Polská republika ještě nebyla členským státem, když bylo dotčené zboží pocházející z tohoto státu v Německu zadrženo během jeho tranzitu do Irska. V rámci odpovědi na otázku předkládajícího soudu tedy nelze uvažovat hypotetickou situaci, že by zboží pocházelo z Polska po vstupu tohoto nového státu do Společenství. Jedinou relevantní otázkou v tomto ohledu je, zda skutečnost, že k datu zadržení zboží v Německu Polsko nebylo pouze třetí zemí, nýbrž přidruženým státem(8), může vést ke změně analýzy projednávané věci. Domnívám se, že na tuto otázku je třeba odpovědět záporně.
18. Cílem dohody o přidružení je pouze vytvořit vhodný rámec pro postupné začleňování Polské republiky do Společenství za účelem jejího případného vstupu, zatímco cílem Smlouvy o ES je vytvoření vnitřního trhu(9) . Ačkoli dohoda o přidružení v této souvislosti stanovila postupné vytváření zóny volného obchodu mezi Společenstvím a Polskem(10), neznamená to, že by již dotčené zboží přestalo být v celním režimu vnějšího tranzitu, když bylo dne 31. prosince 2000 zadrženo v Německu. Dotčené zboží, o které se v projednávané věci jedná, pochází z Polska a Polsko je ve skutečnosti nedílnou součástí celního území Společenství teprve od 1. května 2004.
19. Po této vsuvce se tedy vrátím k ústřední otázce v projednávaném případě, a sice zda je majitel ochranné známky v Německu oprávněn zakázat vnější tranzit zboží přes toto území z důvodu, že by tento tranzit vedl k porušení jeho práv z ochranné známky v Německu.
20. Článek 5 odst. 1 směrnice o ochranných známkách stanoví, že majitel je oprávněn zakázat všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku užívaly totožné označení nebo označení, které může vést k záměně se zapsanou ochrannou známkou. Odstavec 3 téhož článku obsahuje demonstrativní výčet způsobů užívání v obchodním styku, které může majitel ochranné známky zakázat. Mezi tyto způsoby užívání je zařazen dovoz a vývoz, ale nikoli vnější tranzit, což je právě situace, o niž se v projednávané věci jedná.
21. Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 18. října 2005, Class International(11), výslovně připomněl, že vstoupí-li zboží, které není zbožím Společenství, do Společenství v režimu vnějšího tranzitu nebo uskladňování v celním skladu, nenachází se ve Společenství ve volném oběhu. Za těchto okolností pouhý fyzický vstup tohoto zboží na území Společenství v rámci vnějšího tranzitu nebo režimu uskladňování v celním skladu neznamená „dovoz“ ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. c) směrnice o ochranných známkách a nenese s sebou „užívání [ochranné známky] v obchodním styku“ ve smyslu odstavce 1 téhož článku(12) .
22. Soudní dvůr v tomto rozsudku vyslovil závěr, že čl. 5 odst. 1 a 3 písm. c) směrnice o ochranných známkách musejí být vykládány v tom smyslu, že majitel ochranné známky nemůže bránit pouhému vstupu zboží označeného touto ochrannou známkou, které nebylo dosud uvedeno na trh ve Společenství uvedeným majitelem nebo s jeho souhlasem, do Společenství v celním režimu vnějšího tranzitu(13) .
23. Z toho v podstatě vyplývá, že podle judikatury Soudního dvora je nutno přihlédnout k funkci ochranné známky, aby bylo možné určit, zda vstup zboží do členského státu, například v rámci vnějšího tranzitu, znamená užívání v obchodním styku, a tím pádem porušení ochranné známky v tomto členském státě(14) . Majitel se může dovolávat práva zakázat užívání ochranné známky třetí osobou pouze v případě, kdy dojde k narušení funkcí ochranné známky, a zejména její základní funkce, kterou je zaručit spotřebitelům původ výrobku(15) .
24. Je tedy třeba určit, zda takový tranzit, o jaký jde v projednávané věci, může narušit vlastní zájmy Diesel jako majitele ochranné známky v Německu, s ohledem na základní funkce této ochranné známky.
25. V tomto ohledu je rozhodující uvedení zboží na trh. Uvedení zboží na trh ve státě tranzitu, kde ochranná známka požívá ochrany, totiž může narušit základní funkce ochranné známky v tomto členském státě. Soudní dvůr tak ve výše uvedeném rozsudku Class International shledal, že k tomu, aby majitel ochranné známky mohl zakázat vstup zboží na území členského státu, musí tyto výrobky vstoupit na území Společenství, kde ochranná známka požívá ochrany, za účelem uvedení na trh na tomto území(16) .
26. Ústřední role, jaká byla přiznána kritériu uvádění zboží na trh pro účely zjišťování, zda došlo k porušení práv majitele ochranné známky ve státě tranzitu, vyplývá též zcela zjevně z rozsudku Komise v. Francie(17) a později z rozsudku Rioglass a Transremar(18) . I když se oba tyto rozsudky týkají volného pohybu zboží Společenství, z hlediska práva duševního vlastnictví odhalují, že pouze úkony spočívající v uvedení zboží na trh mohou porušit práva majitele ve státě tranzitu. Z toho vyplývá, že nedošlo-li k takovým úkonům, nelze konstatovat porušení práv majitele ochranné známky ve státě tranzitu.
27. Ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Francie Soudní dvůr zdůraznil, že „tranzit […] tedy nespadá do zvláštního předmětu práva průmyslového vlastnictví“(19) . Je-li dotčený výrobek skutečně určen k „ uvedení na trh nikoli na francouzském území, přes které je pouze převážen v rámci tranzitu, nýbrž v jiném členském státě“(20), kde není chráněn, a tudíž tam může být legálně prodáván, nelze hovořit o porušení práva průmyslového vlastnictví ve státě tranzitu. V druhém, výše uvedeném rozsudku Rioglass a Transremar se Soudní dvůr též zaměřil na uvádění zboží na trh ve státě tranzitu a dospěl k závěru, že „tranzit […] nevede k žádnému uvedení dotyčného zboží na trh, a nemůže tedy být na újmu zvláštnímu předmětu práva z ochranné známky“(21) .
28. V rámci tranzitu, o jaký jde v projednávané věci, přitom může být shledán zásah do práv majitele ochranné známky ve státě tranzitu pouze v případě, kdy existuje důvodné podezření, že zboží bude v tomto státě uvedeno na trh. Vyvstává tedy otázka, jaké indicie jsou relevantní pro založení takového podezření. Bez takových indicií nemůže pouhý vnější tranzit narušovat základní funkce ochranné známky, jejímž majitelem je Diesel v Německu.
29. Na rozdíl od teze, kterou vyjádřila Diesel ve svém písemném vyjádření a při jednání, pouhé nebezpečí, že zboží nebude doručeno do stanoveného místa určení v Irsku a že by teoreticky mohlo být podvodně uvedeno na trh v Německu, nemůže samo o sobě vést k tvrzení, že tranzit narušuje základní funkce ochranné známky v Německu. Pokud by tato teze byla přijata, znamenalo by to, že by každý vnější tranzit zboží nesoucího označení byl považován za užívání ochranné známky v obchodním styku ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice o ochranných známkách. Takový závěr by však byl v rozporu s judikaturou Soudního dvora, kterou jsem zmínil výše.
30. V projednávané věci se lze a priori
rozumně domnívat, že Montex uvede zboží na trh v Irsku, kde tak může činit legálně. Montex by zajisté mohla získat okamžitý užitek, kdyby přistoupila k nelegálnímu uvádění těchto výrobků na trh v členských státech, kde má Diesel řádně zapsanou ochrannou známku. Taková strategie by však mohla způsobit Montex velmi závažné ztráty i v krátkodobém výhledu. Kdyby totiž přistoupila k takovému nelegálnímu uvádění na trh, doručení jejích výrobků do Irska v celním režimu vnějšího tranzitu přes jiné členské státy, kde je ochranná známka chráněna, by bylo čím dál tím obtížnější, s velkým rizikem, že zboží bude zadrženo orgány tranzitních států.
31. Podle mého mínění vnější tranzit zboží Montex nesoucího označení DIESEL v zapečetěném dopravním prostředku není prima facie
porušením práv z ochranné známky, jejíž majitelem je Diesel v Německu. Při takovém tranzitu nedochází ke kontaktům s trhem v tomto státě, které by mohly vést k narušení základních funkcí ochranné známky. Vnitrostátní soud bude zajisté muset provést takové ověření s ohledem na okolnosti projednávané věci. Přitom bude každopádně nutné zohlednit skutečnost, že případné nebezpečí zneužití v průběhu tranzitu zjevně nestačí k tomu, aby bylo možné pouhý vnější tranzit stavět na roveň užívání označení v obchodním styku ve smyslu čl. 5 odst. 1 a 3 směrnice o ochranných známkách.
32. Porušení práv z ochranné známky v tranzitním státě je možné konstatovat pouze tehdy, existují-li indicie, na jejichž základě lze rozumně předpokládat, že zboží nesoucí označení DIESEL nebude uváděno na trh výlučně v Irsku, ale také v ostatních státech, kde ochranná známka požívá ochrany, včetně tranzitního státu. Jaké indicie mohou zakládat podezření, že Montex přistoupí k uvádění svého zboží na trh v Německu?
33. Předkládající soud si klade otázku, jaký význam je třeba pro účely analýzy projednávaného případu přisuzovat legálnímu nebo nelegálnímu charakteru výroby zboží v zemi původu. Touto otázkou se nyní budu zabývat, abych mohl určit případnou relevanci takové okolnosti pro účely zjištění, zda došlo k porušení práv majitele ochranné známky v tranzitním státě. Nakonec budu zkoumat nařízení č. 3295/94 a judikaturu Soudního dvora týkající se výkladu tohoto nařízení, na základě čehož určím jeho relevanci pro účely odpovědi na otázky položené v projednávané věci.
A – Legální či nelegální charakter výroby v třetí zemi původu výrobků
34. Na rozdíl od postoje německé vlády a Komise se nedomnívám, že by legální nebo nelegální charakter výroby zboží v Polsku podle polského práva ochranných známek byl rozhodující pro zodpovězení otázky, zda došlo k porušení práv Diesel v Německu, jakožto majitele ochranné známky v tomto členském státě.
35. Ověření, zda došlo k narušení základních funkcí ochranné známky na území členského státu, kde se zboží nachází v režimu vnějšího tranzitu, nelze podmínit konstatováním legality nebo nelegality výroby zboží ve třetí zemi původu. To by totiž pro orgány tranzitního státu znamenalo povinnost znát právo ochranných známek jakékoli třetí země, kde bylo zboží vyrobeno.
36. Dále se domnívám, že pro účely konstatování, že došlo k porušení práv z ochranné známky Diesel v Německu, jsou relevantní pouze ty indicie, které mohou zakládat podezření, že Montex uvede zboží v tranzitu na trh nikoli v Irsku, ale v tranzitním státě. Vyjde-li najevo, že Montex přistupuje nebo v minulosti přistoupila k uvádění
svých výrobků nesoucích označení DIESEL na trh
buď v tranzitním státě, nebo v jiné, například i třetí zemi, kde Diesel požívá ochrany ochranné známky, představuje to rozhodující indicii zakládající takové podezření.
37. V každém případě bude vnitrostátnímu soudu příslušet, aby ověřil, zda mu byly předloženy skutečnosti, které prokazují, že Montex přistoupila v Německu nebo v jiné zemi, kde je ochranná známka Diesel chráněna, k uvádění svých výrobků nesoucích označení DIESEL na trh.
B – Nařízení č. 3295/94
38. Výklad článku 5 směrnice o ochranných známkách, kterého se projednávaná věc týká, nelze zpochybnit zohledněním nařízení č. 3295/94 a judikatury Soudního dvora týkající se opatření, která je třeba přijmout proti vstupu padělků, nedovolených napodobenin a podobných výrobků do Společenství.
39. Je třeba připomenout, že Soudní dvůr v rozsudku Rolex(22) týkajícím se výkladu nařízení č. 3295/94 prohlásil, že toto nařízení zakazuje pouhý tranzit padělků nebo nedovolených napodobenin přes území členského státu do třetí země a že je třeba tento tranzit postihovat. Soudní dvůr totiž v tomto rozsudku uvedl, že článek 1 nařízení č. 3295/94 musí být vykládán v tom smyslu, že se použije, jestliže je zboží dovezené ze třetí země během tranzitu do jiné země zadrženo na žádost majitele práv, na jejichž porušení je upozorňováno(23) . Z toho vyplývá, jak to také uvedl Soudní dvůr, že „pokud relevantní ustanovení vnitrostátního práva nezakazují, a tedy ani nepostihují pouhý tranzit padělků přes území dotyčného členského státu, jak to přesto vyžadují články 2 a 11 nařízení č. 3295/94, je třeba učinit závěr, že tyto články brání uvedeným vnitrostátním ustanovením“(24) .
40. Nedomnívám se však, že z tohoto nařízení a z výše uvedené judikatury Soudního dvora lze dovodit, že by pouhý tranzit měl být považován za zakládající porušení práv majitele ochranné známky v tranzitním státě. V tomto ohledu sdílím názor Komise, podle kterého nařízení č. 3295/94 upravuje jednak podmínky, za kterých celní orgány přijímají opatření ve vztahu ke zboží, u kterého je podezření, že jde o padělky(25), a jednak opatření, která příslušné orgány ve vztahu k tomuto zboží přijmou(26) . Netýká se však posouzení otázky v oblasti práva ochranných známek, zda byla porušena práva z ochranné známky a kdy se jedná o užívání označení, které by mohlo být zakázáno z důvodu porušení práva z ochranných známek.
41. Jak jsem zdůraznil výše, při neexistenci důvodného podezření, že výrobky nesoucí označení totožné s ochrannou známkou budou uvedeny na trh v tranzitním členském státě v rozporu s právy majitele ochranné známky v tomto státě, pouhý tranzit sám o sobě nemůže ovlivnit základní funkce ochranné známky. Za těchto okolností se nebude jednat o porušení práv majitele ochranné známky v tranzitním státě.
42. Jestliže se naopak ukáže takové podezření z nelegálního uvedení na trh opodstatněným, bude se jednat o porušení práv z ochranné známky. Takové porušení každopádně nebude vyplývat z pouhého tranzitu, nýbrž z okolností, které odhalují existenci skutečného nebezpečí, že zboží bude nelegálně uvedeno na trh v tranzitním členském státě nebo v jiném státě, kde je ochranná známka chráněna.
43. Právě skutečnost, že ve výše uvedených věcech Polo v. Lauren a Rolex mělo být dotčené zboží s velkou pravděpodobností nelegálně uvedeno na trh ve Společenství, vedla Soudní dvůr k názoru, že by vůči nim měla být přijata opatření upravená nařízením č. 3295/94, i když se dotčené zboží nacházelo v režimu vnějšího tranzitu. Zásadní role, jakou zaujímá okolnost, že dotčené zboží je uvedeno na trh nelegálně, vyplývá z druhého a třetího bodu odůvodnění nařízení č. 3295/94(27) . Sám Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Polo v. Lauren výslovně uvedl, že u dotčeného zboží „propuštěného do režimu vnějšího tranzitu hrozí, že bude podvodně uvedeno na trh Společenství“(28) . Na rozdíl od situace v projednávané věci se dotčené zboží ve výše uvedené věci Polo v. Lauren nenacházelo v režimu vnějšího tranzitu s místem určení v členském státě, kde mohlo být volně uváděno na trh.
44. Tato posledně uvedená okolnost, která byla v projednávané věci ověřena, a samozřejmě neexistence indicií, na jejichž základě by bylo možné získat důvodné podezření, že zboží bude uvedeno na trh v tranzitním státě, jsou rozhodující pro vyslovení závěru, že nařízení č. 3295/94 není relevantní pro konstatování, že došlo k užívání označení, které by mohlo být zakázané z důvodu porušení práv majitele ochranné známky v tranzitním státě.
45. Vzhledem k předcházejícím úvahám jsem toho názoru, že Soudní dvůr musí na otázky položené předkládajícím soudem odpovědět tak, že čl. 5 odst. 1 a 3 směrnice o ochranných známkách musí být vykládán v tom smyslu, že zapsaná ochranná známka neposkytuje svému majiteli právo zakázat pouhý tranzit zboží, na kterém je uvedeno označení totožné s ochrannou známkou, neexistují-li indicie o tom, že majitel zboží provádí nebo provedl úkony směřující k uvedení svého zboží na trh ve státech, kde ochranná známka požívá ochrany. Vnitrostátnímu soudu přísluší určit, zda se takové indicie v projednávané věci prokázaly.
III – Závěry
46. Ve světle uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Bundesgerichtshof odpověděl následovně:
„Článek 5 odst. 1 a 3 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách, musí být vykládán v tom smyslu, že zapsaná ochranná známka neposkytuje svému majiteli právo zakázat pouhý tranzit zboží, na kterém je uvedeno označení totožné s ochrannou známkou, neexistují-li indicie o tom, že majitel zboží provádí nebo provedl úkony směřující k uvedení svého zboží na trh ve státech, kde ochranná známka požívá ochrany. Vnitrostátnímu soudu přísluší určit, zda se takové indicie v projednávané věci prokázaly.“
(1) .
(2)  –	První směrnice Rady ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1, dále jen „směrnice o ochranných známkách“).
(3)  –	Podle Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.
(4)  –	Nařízení Rady (ES) č. 3295/94 ze dne 22. prosince 1994, kterým se stanoví opatření týkající se vstupu zboží porušujícího určitá práva duševního vlastnictví na území Společenství a jeho vývozu a zpětného vývozu z tohoto území (Úř. věst. L 341, s. 8; Zvl. vyd. 02/05, s. 318), ve znění nařízení Rady (ES) č. 241/1999 ze dne 25. ledna 1999 (Úř. věst. L 27, s. 1; Zvl. vyd. 02/09, s. 148). Nařízení č. 3295/94 bylo s účinností od 1. července 2004 nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 1383/2003 ze dne 22. července 2003 o přijímání opatření celních orgánů proti zboží podezřelému z porušení určitých práv duševního vlastnictví a o opatřeních, která mají být přijata proti zboží, o kterém bylo zjištěno, že tato práva porušilo (Úř. věst. L 196, s. 7; Zvl. vyd. 02/13, s. 469).
(5)  – Úř. věst. L 302, s. 1, dále jen „celní kodex“.
(6)  –	Viz čl. 84 odst. 1 písm. a) celního kodexu.
(7)  –	Rozsudek ze dne 6. dubna 2000 (C‑383/98, Recueil, s. I‑2519).
(8)  –	Podle Evropské dohody zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Polskou republikou na straně druhé, uzavřené a schválené jménem Společenství rozhodnutím Rady a Komise 93/743/ES, ESUO, Euratom ze dne 13. prosince 1993 (Úř. věst. L 348, s. 1, dále jen „dohoda o přidružení“).
(9)  –	Rozsudek ze dne 27. září 2001, Gloszczuk (C‑63/99, Recueil, s. I‑6369, bod 50).
(10)  –	Viz článek 7 dohody o přidružení a článek 2 protokolu č. 1 k dohodě o přidružení o textilních a oděvních výrobcích.
(11)  –	C‑405/03, Sb. rozh. s. I‑8735, body 36 a 37.
(12)  –	Tamtéž, bod 44.
(13)  –	Tamtéž, bod 50.
(14)  –	Jak to již připomněl generální advokát Jacobs v bodě 28 svého stanoviska k výše uvedené věci Class International.
(15)  –	Rozsudek ze dne 12. listopadu 2002, Arsenal Football Club (C‑206/01, Recueil, s. I‑10273, bod 51). Jak již Soudní dvůr nejednou prohlásil, je základní funkcí ochranné známky zaručit spotřebiteli nebo konečnému uživateli totožnost původu výrobku nebo služby označených ochrannou známkou tím, že mu umožní bez možnosti záměny odlišit tento výrobek nebo službu od výrobků nebo služeb jiného původu. Viz rozsudky ze dne 23. května 1978, Hoffmann‑La Roche (102/77, Recueil, s. 1139, bod 7); ze dne 18. června 2002, Philips (C‑299/99, Recueil, s. I‑5475, bod 30), a Arsenal Football Club, uvedený výše (bod 48).
(16)  –	Class International, uvedený výše, bod 34. Viz také body 58 a 59 téhož rozsudku.
(17)  –	Rozsudek ze dne 26. září 2000 (C‑23/99, Recueil, s. I‑7653).
(18)  –	Rozsudek ze dne 23. října 2003 (C‑115/02, Recueil, s. I‑12705).
(19)  –	Bod 43.
(20)  –	Komise v. Francie, uvedený výše, bod 44 (odlišeno autorem tohoto stanoviska).
(21)  –	Rioglass a Transremar, uvedený výše, bod 27.
(22)  –	Rozsudek ze dne 7. ledna 2004, X, nazývaný „Rolex“ (C‑60/02, Recueil, s. I‑651).
(23)  –	Tamtéž, bod 54. Viz také výše uvedený rozsudek Polo v. Lauren, bod 29.
(24)  –	Rolex, uvedený výše, bod 58.
(25)  –	Viz čl. 1 odst. 1 písm. a) nařízení č. 3295/94.
(26)  –	Viz čl. 1 odst. 1 písm. b) nařízení č. 3295/94.
(27)  –	Viz bod 9 tohoto stanoviska.
(28)  –	Bod 34.