Soud: Nejvyšší soud
Datum rozhodnutí: 12/12/2012
Spisová značka: 33 Cdo 1208/2011
ECLI: ECLI:CZ:NS:2012:33.CDO.1208.2011.1
Typ rozhodnutí: USNESENÍ
Heslo: Pravomoc soudu
Dotčené předpisy: čl. 5 odst. 1 Nařízení (ES) č. 44/2001
čl. 59 odst. 1 Nařízení (ES) č. 44/2001
§ 85 odst. 1 o. s. ř.
Kategorie rozhodnutí: C 
33 Cdo 1208/2011
U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Ivany 
Zlatohlávkové a soudců JUDr. Blanky Moudré a JUDr. Pavla Krbka ve věci žalobkyně VGD, s. r. 
o. se sídlem v Praze 4, Bělehradská 18, identifikační číslo 25626311, zastoupené JUDr. 
Ladislavem Břeským, advokátem se sídlem v Praze 2, Botičská 1936/4, proti žalovanému D. N. 
C., zastoupenému JUDr. Janou Suchou, advokátkou, se sídlem v Praze 2, Záhřebská 577/33, o 
zaplacení částky 173.021,- Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 9 pod sp. 
zn. 19 C 296/2009, o dovolání žalobkyně proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 11. 
listopadu 2010, č. j. 19 Co 425/2010-38, takto:
Usnesení Městského soudu v Praze ze dne 11. listopadu 2010, č. j. 19 Co 425/2010-38, a usnesení 
Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 1. září 2010, č. j. 19 C 296/2009-30, se zrušují a věc se 
vrací Obvodnímu soudu pro Prahu 9 k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í :
Žalobou podanou dne 22. 8. 2009 se žalobkyně po žalovaném domáhala zaplacení 173.021,- Kč s 
příslušenstvím z titulu úhrady ceny za poskytnuté služby daňového poradenství.
Obvodní soud pro Prahu 9 usnesením ze dne 1. září 2010, č. j. 19 C 296/2009-30, vyslovil svou 
mezinárodní nepříslušnost a řízení zastavil. Současně rozhodl o vrácení soudního poplatku a o 
nákladech řízení.
Městský soud v Praze usnesením ze dne 11. listopadu 2010, č. j. 19 Co 425/2010-38, usnesení 
soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o nákladech odvolacího řízení.
Oba soudy vyšly ze zjištění, že žalovaný je občanem Irské republiky, který má na území České 
republiky povolen přechodný pobyt občana Evropské Unie. Dále bylo zjištěno, že žalobu si 
žalovaný dne 8. 4. 2010 osobně převzal na adrese P., což je dle sdělení cizinecké policie adresa 
jeho pracoviště. Podáním ze dne 14. 4. 2010 namítl nedostatek pravomoci českých soudů s 
odůvodněním, že nemá bydliště na území České republiky a trvale žije v I. Dále namítl místní 
nepříslušnost Obvodního soudu pro Prahu 9, neboť má zaregistrovaný přechodný pobyt na adrese 
P. 8.
Odvolací soud přisvědčil závěru soudu prvního stupně, že vzhledem k tomu, že žalovaný je 
státním příslušníkem Irské republiky a nemá bydliště na území České republiky (zde je hlášen 
pouze k přechodnému pobytu), není ve smyslu Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000 
o příslušnosti a uznávání výkonu soudních rozhodnutí (dále jen nařízení Brusel I.), dána jeho
pravomoc (mezinárodní příslušnost); protože se jedná o takový nedostatek podmínky řízení, který 
nelze odstranit, je namístě řízení zastavit (§ 104 odst. 1 o. s. ř.). Dovodil, že v daném případě 
připadá v úvahu jak obecná příslušnost soudu podle bydliště žalovaného (článek 2 nařízení Brusel 
I), tak i zvláštní příslušnost podle místa poskytování služeb (článek 5 odst. 1 nařízení Brusel I). 
Vzhledem k tomu, že žalovaný nepříslušnost českého soudu namítl, dovolal se nedostatku zvláštní 
příslušnosti českého soudu ve prospěch příslušnosti podle bydliště. Odvolací soud uvedl, že 
žalovaný sdělil místo svého bydliště v I. a není důvod nevěřit, že se jedná o jeho bydliště ve 
smyslu nařízení Brusel I i občanského soudního řádu (bydlištěm se rozumí místo, kde se občan 
zdržuje s úmyslem zdržovat se zde trvale), přičemž z žaloby a z připojených listin je zřejmé, že 
žalobkyně byla obeznámena s tím, že žalovaný má bydliště v Irské republice, takto jej v žalobě 
označila a právě na tuto adresu mu zasílala jak fakturu, tak upomínky. Odvolací soud uzavřel, že 
český soud může proti osobě, která má bydliště na území jiného členského státu, rozhodovat v 
případě, kdy předmětem sporu je nárok ze smlouvy, podle níž byly na území České republiky 
poskytovány služby, avšak jen pokud žalovaný námitku nepříslušnosti z důvodu bydliště v jiném 
členském státě nevznesl. 
Proti usnesení odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání. Nesouhlasí se závěrem odvolacího 
soudu ohledně nedostatku mezinárodní příslušnosti soudu. Vytýká odvolacímu soudu, že se 
spokojil s tvrzením žalovaného ohledně jeho bydliště a nezjišťoval, zda nejde o tvrzení účelové a 
zda žalovaný nemá bydliště v místě, které označil jako adresu přechodného pobytu. Připomněla, 
že žalobu, kterou si žalovaný osobně převzal na adrese svého pracoviště, podala u Obvodního 
soudu pro Prahu 9 právě proto, že žalovaný v obvodu tohoto soudu bydlí (má zde i povolen 
přechodný pobyt občana Evropské Unie). Žalobkyně podrobila kritice právní názor, který 
odvolací soud zaujal v otázce předpokladů uplatnění zvláštní příslušnosti soudu na základě článku 
5 odst. 1 nařízení Brusel I. Zpochybnila zejména závěr, že se žalovaný námitkou nedostatku 
příslušnosti soudu podle bydliště dovolal i nedostatku zvláštní příslušnosti českého soudu ve 
prospěch příslušnosti podle bydliště, a argumentovala, že obecná příslušnost podle bydliště a 
zvláštní příslušnost jsou nařízením konstruovány samostatně; namítnutý nedostatek příslušnosti 
soudu podle bydliště tedy nevylučuje, aby tento soud vedl řízení s ohledem na zvláštní příslušnost. 
Z výše uvedených důvodů navrhla, aby dovolací soud napadené rozhodnutí zrušil a věc vrátil 
odvolacímu soudu k dalšímu řízení.
Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.) po zjištění, že dovolání bylo 
podáno včas k tomu oprávněnou osobou (žalobkyní) za splnění podmínky požadované 
ustanovením § 240 odst. 2 písm. b/ o. s. ř. a že je přípustné podle § 239 odst. 2 písm. a/ o. s. ř., se 
zaměřil na posouzení otázky, zda je též důvodné. 
Podle ustanovení § 85 odst. 1 o. s. ř. nestanoví-li zákon jinak, je obecným soudem fyzické osoby 
okresní soud, v jehož obvodu má bydliště, a nemá-li bydliště, okresní soud, v jehož obvodu se 
zdržuje. Má-li fyzická osoba bydliště na více místech, jsou jejím obecným soudem všechny
okresní soudy, v jejichž obvodu bydlí s úmyslem zdržovat se tam trvale.
Závěr soudu o tom, že je tu takový nedostatek podmínek řízení, který nelze odstranit, takže řízení 
musí být zastaveno (a o žalobou uplatněném nároku nebude tudíž rozhodnuto), musí být založen 
na spolehlivém zjištění skutečností, z nichž takový závěr vyplývá. Zjištění odvolacího soudu, že 
žalovaný má bydliště na území jiného členského státu, samo o sobě nevylučuje, že má bydliště též 
na území České republiky a jsou tudíž naplněny podmínky mezinárodní příslušnosti českých 
soudů podle článku 2 odst. 1 nařízení Brusel I. Ustanovení § 85 odst. 1 o. s. ř., jehož pravidla jsou 
vzhledem k článku 59 odst. 1 nařízení Brusel I rozhodná pro posouzení, zda má žalovaný bydliště 
na území České republiky, a které pojímá bydliště fyzické osoby jako místo, v němž fyzická 
osoba bydlí s úmyslem zdržovat se tam trvale, totiž ve své druhé větě výslovně počítá s možností, 
že fyzická osoba může mít více než jedno takových bydlišť (neboť může bydlet současně na více
místech s úmyslem zdržovat se tam trvale). Jestliže se tedy odvolací soud při zkoumání 
mezinárodní příslušnosti (pravomoci) soudů České republiky podle článku 2 nařízení Brusel I 
omezil na poznatek, že žalovaný má bydliště na území Irské republiky, aniž se zabýval tím, zda 
nemá bydliště též na území České republiky, spočívá jeho rozhodnutí na právním posouzení, jež 
je neúplné a tudíž nesprávné (srovnej usnesení Nejvyššího soudu z 29. 11. 2012, sp. zn. 33 Cdo 
2966/2011).
Správné nejsou ani úvahy, na jejichž základě odvolací soud dospěl k závěru, že soudy České 
republiky nejsou mezinárodně příslušné (nemají pravomoc) k projednání předmětné věci a k 
rozhodnutí o ní ani podle pravidel o zvláštní příslušnosti stanovených v oddílu 2, článku 5 odst. 1 
nařízení Brusel I; oddíl 2 nařízení obsahuje úpravu příslušnosti na výběr dané, která je pro žalobce 
alternativou k příslušnosti soudů státu bydliště žalovaného podle článku 2 [z judikatury Soudního 
dvora Evropské unie srov. např. rozsudek ze dne 30. listopadu 1976, ve věci Handelskwekerij G. 
J. Bier BV v Mines de potasse d'Alsace SA, 21/76 (Sb. SD 1976, s. 01735), bod 10, a rozsudek ze 
dne 3. května 2007 ve věci Color Drack GmbH proti Lexx International Vertriebs GmbH, C-
386/05 (Sb. SD 2007, s. I-03699), body 22 a 23, v české komentářové literatuře pak shodně 
Drápal, L., Bureš, J. a kol. Občanský soudní řád II. § 201 až 376. Komentář. 1. vydání. Praha: C. 
H. Beck. 2009, 2891 s.]. Je tedy věcí toliko žalobce, zda odpovídající pravidlo příslušnosti na 
výběr dané využije či nikoliv. Učiní-li tak (rozuměno důvodně), je namísto soudů státu bydliště 
žalovaného příslušný soud určený podle článku 5, popř. článku 6 nařízení Brusel I., aniž žalovaný 
může tomuto důsledku jakkoliv zabránit; nařízení Brusel I nesvěřuje žalovanému procesní nástroj, 
jímž by bylo lze negovat žalobcem (opodstatněně) provedenou volbu soudu podle pravidel 
zvláštní příslušnosti. Úvaha odvolacího soudu, že zvláštní příslušnost soudů členského státu může 
být v případě žaloby proti osobě, která má bydliště na území jiného členského státu, založena 
pouze za předpokladu, že žalovaný neuplatní námitku nepříslušnosti z důvodu bydliště v jiném 
členském státě, postrádá v nařízení Brusel I jakoukoliv oporu. S pasivitou žalovaného spojuje 
nařízení důsledky pouze v článku 24, podle něhož jinak nepříslušný soud, u něhož byla podána 
žaloba, se stane příslušným na základě toho, že se žalovaný řízení před ním podrobí (srov. 
citované dílo, 2964 s.), tj. (slovy nařízení) účastní se řízení před tímto soudem, a to nikoliv proto, 
aby namítal jeho nepříslušnost (srov. rozhodnutí Nejvyššího soudu uveřejněné pod číslem 
14/2009 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). 
Protože napadené rozhodnutí odvolacího soudu není z obou uvedených důvodů správné, Nejvyšší 
soud je, aniž nařizoval jednání (§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.), podle ustanovení § 243b odst. 2 
části věty za středníkem o. s. ř. zrušil, včetně závislého výroku o nákladech řízení [§ 242 odst. 2 
písm. b) o. s. ř. ]. Protože důvody, pro které bylo zrušeno rozhodnutí odvolacího soudu, platí i na 
rozhodnutí soudu prvního stupně, Nejvyšší soud podle § 243b odst. 3 věty druhé o. s. ř. zrušil i 
toto rozhodnutí a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
Právní názor dovolacího soudu je pro soudy nižších stupňů závazný (§ 243d odst. 1 část první 
věty za středníkem ve spojení s § 226 odst. 1 o. s. ř.).
O náhradě nákladů řízení včetně nákladů dovolacího řízení soud rozhodne v novém rozhodnutí o 
věci (§ 243d odst. 1 věta druhá o. s. ř.). 
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 12. prosince 2012
JUDr. Ivana Zlatohlávková, v. r. 
předsedkyně senátu