62012CC0151
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 30. maijā (
1
)
Lieta C‑151/12
Eiropas Komisija
pret
Spānijas Karalisti
“Direktīva 2000/60/EK — Savienības ūdensapgādes politika — Virszemes ūdeņu ekoloģiskā stāvokļa iedalījums un atspoguļojums — Upju baseini autonomo kopienu teritorijā — Spānijas centrālās valdības likumdošanas pilnvaras — Katalonijas tiesiskais regulējums”
I – Ievads
1.
Komisija lūdz atzīt, ka saistībā ar kopienu iekšējiem upju baseiniem Spānijas Karaliste nav izpildījusi Ūdens pamatdirektīvas (
2
) 4. panta 8. punktā, 7. panta 2. punktā, 10. panta 1. un 2. punktā un V pielikuma 1.3. un 1.4. punktā paredzētos pienākumus.
2.
Saskaņā ar Ūdens pamatdirektīvas 2. panta 13. daļu upes baseins ir zemes platība, no kuras visi virszemes noteces ūdeņi caur secīgiem strautiem, upēm un, iespējams, ezeriem, ieplūst jūrā pie vienas grīvas, ietekas vai deltas.
3.
Visi Spānijas kopienu iekšējie upju baseini atrodas vienā vienīgā autonomā kopienā. Cik zināms, likumdošanas pilnvaras, lai transponētu Ūdens pamatdirektīvu attiecībā uz šīm zemes platībām, ir attiecīgajai autonomajai kopienai.
4.
Turpretim saskaņā ar Spānijas Konstitūcijas 149. panta 1. punkta 22. apakšpunktu Spānijas centrālajai valdībai ir ekskluzīva kompetence attiecībā uz likumdošanu, režīmu un koncesiju ūdenskrātuvju un ūdens izmantošanas jomā, ja ūdeņi plūst caur vairāk nekā vienu autonomo kopienu. Tas it īpaši attiecas uz Spānijas t.s. “starpkopienu upju baseiniem”, kuri atrodas vairāk nekā vienā autonomajā kopienā.
5.
Komisijas iebildumi attiecas vienīgi uz kopienu iekšējiem upju baseiniem. Prasījumi ir iedalīti trijās grupās – vispirms ir jāiedziļinās, vai Spānijas norādītās tiesību normas, ar kurām ir transponēts Ūdens pamatdirektīvas 4. panta 8. punkts, 7. panta 2. punkts, 10. panta 1. un 2. punkts, kā arī V pielikuma 1.3. punkts attiecībā uz iekšējiem kopienu upju baseiniem, izņemot Katalonijas kopienu iekšējos upju baseinus, tika pieņemtas novēloti (attiecīgi skat. II sadaļu). Turpretim Spānijas norādītās tiesību normas, ar kurām ir transponēts V pielikuma 1.4. punkts attiecībā uz šiem upju baseiniem, gan tika pieņemtas savlaicīgi, taču ir apšaubāms, vai tās faktiski nodrošina efektīvu īstenošanu (attiecīgi skat. III sadaļu). Un, visbeidzot, ir jāizpēta tiesību normas, ar kurām Katalonijā ir transponētas minētās tiesību normas attiecībā uz vienīgi šajā kopienā esošajiem upju baseiniem (attiecīgi skat. IV sadaļu).
II – Par Ūdens pamatdirektīvas 4. panta 8. punktu, 7. panta 2. punktu, 10. panta 1. un 2. punktu, kā arī V pielikuma 1.3. punktu
6.
Saskaņā ar Direktīvas 2000/60 24. panta 1. punkta pirmo daļu dalībvalstīm bija jāpieņem normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, vēlākais līdz 2003. gada 22. decembrim (
3
). Tas attiecas arī uz Ūdens pamatdirektīvas 4. panta 8. punktu, 7. panta 2. punktu, 10. panta 1. un 2. punktu, kā arī V pielikuma 1.3. punktu.
7.
Ūdens pamatdirektīvas 10. pantā gan ir paredzēts īpašs 12 gadu termiņš konkrētu emisiju kontroles pasākumu ieviešanai un/vai īstenošanai. Kā Komisija neapstrīdami izklāsta, runa tomēr ir nevis par šā noteikuma transponēšanas termiņu, bet gan par termiņu, kurā ir jāveic šajā noteikumā paredzētie specifiskās kontroles pasākumi. Faktiski 10. panta būtiskākais regulējums ir emisiju kontroles pasākumu īstenošanas pienākums. Emisiju kontroles pasākumiem, kas tiek tikai noteikti, bet netiek īstenoti, nav praktiskas iedarbības, un tie vispār nebūtu saderīgi ar Savienības mērķi – saskaņā ar LESD 191. pantu un Pamattiesību hartas 37. pantu nodrošināt augstu vides aizsardzības līmeni. Līdz ar to šie kontroles pasākumi ir jāīsteno 12 gadu laikposmā.
8.
Savukārt norāde uz to, ka, iespējams, ir jāievieš vajadzīgie kontroles pasākumi, nevar tikt saprasta tādējādi, ka atbilstoši 10. pantam vajadzīgo pasākumu tiesiskā regulējuma izveides termiņš arī ir 12 gadi. Gluži pretēji, šis tiesiskais regulējums ir jāpieņem 24. panta 1. panta pirmajā daļā paredzētajā vispārējā termiņā.
9.
Tomēr procesuālā ziņā nozīme ir citam termiņam. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts pienākumu neizpilde ir jāizvērtē, aplūkojot situāciju dalībvalstī, kāda tā ir argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās. Vēlāk veiktos grozījumus Tiesa nevar ņemt vērā (
4
). Komisija savā 2010. gada 22. marta argumentētajā atzinumā noteica Spānijai vēl vienu galīgo termiņu minēto tiesību normu transponēšanai, proti, 2010. gada 22. maiju.
10.
Tomēr tiesību normu transponēšanai attiecībā uz kopienu iekšējiem upju baseiniem, kuri atrodas ārpus Katalonijas, Spānija atsaucas uz valsts tiesisko regulējumu, kas stājās spēkā tikai pēc šā termiņa beigām, respektīvi, uz 2011. gada 11. maija Rīkojumu ARM/1195/2011 (
5
). Tā kā izskatāmajā lietā šis rīkojums nevar tikt ņemts vērā, prasība šajā ziņā ir pamatota.
III – Par Ūdens pamatdirektīvas V pielikuma 1.4. punktu
11.
Savukārt attiecībā uz Ūdens pamatdirektīvas V pielikuma 1.4. punkta transponēšanu Spānija atsaucas uz tiesību normu, kas bija spēkā jau pirms minētā termiņa beigām, respektīvi, centrālās valdības 2008. gada 10. septembra Rīkojuma ARM/2656/2008 5.1. nodaļu (
6
).
12.
2013. gada 25. aprīļa tiesas sēdē Komisija šo pamatu sašaurināja, attiecinot to uz Ūdens pamatdirektīvas V pielikuma 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunktu. Šajās tiesību normās dalībvalstīm ir noteikts pienākums izveidot konkrētas monitoringa sistēmas.
13.
Šie pienākumi gan ir Ūdens pamatdirektīvas vispārējās sistēmas daļa, un tāpēc V pielikums tiek minēts arī dažādās normās. Tomēr V pielikuma 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkta juridiski saistošais spēks nav atkarīgs no šiem citiem noteikumiem, bet gan izriet jau no to teksta.
14.
Tāpat arī Rīkojuma ARM/2656/2008 5.1. nodaļa attiecas uz šiem jautājumiem. Tomēr šā rīkojuma normas saskaņā ar tā 1. panta 2. punktu ir piemērojamas tikai attiecībā uz starpkopienu upju baseiniem. Tas, šķiet, ir atbilstoši kompetenču sadalījumam starp centrālo valdību un autonomajām kopienām. Cik zināms, attiecīgo autonomo kopienu kompetencē ir pieņemt tiesisko regulējumu par kopienu iekšējiem upju baseiniem.
15.
Tāpēc Komisijas skatījumā Ūdens pamatdirektīvas V pielikuma 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkts nav transponēts attiecībā uz kopienu iekšējiem upju baseiniem.
16.
Tomēr Spānija apgalvo, ka saskaņā ar Spānijas konstitucionālajām tiesībām, ja nav autonomo kopienu tiesiskā regulējuma, Rīkojuma ARM/2656/2008 5.1. nodaļa jau nodrošinot Ūdens pamatdirektīvas V pielikuma 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkta transponēšanu arī attiecībā uz kopienu iekšējiem upju baseiniem. Šajā ziņā Spānija atsaucas uz Spānijas Konstitūcijas 149. panta 3. punktu, it īpaši uz tā trešo teikumu:
“Jomas, kuras ar šo Konstitūciju nav skaidri piešķirtas centrālajai valdībai, uz atbilstošu statūtu pamata var būt autonomo kopienu kompetencē. Kompetence jomās, kas nav minētas autonomijas statūtos, ir centrālajai valdībai, kuras normas kolīzijas gadījumā ir pārākas par autonomo kopienu normām visās jomās, kas neietilpst autonomo kopienu ekskluzīvā kompetencē. Katrā ziņā valsts tiesības papildina autonomo kopienu tiesības.”
17.
Tiesa nevar spriest, vai saskaņā ar Spānijas Konstitūcijas 149. panta 3. punkta trešo teikumu Rīkojuma ARM/2656/2008 5.1. nodaļa ir faktiski piemērojama minētajiem kopienu iekšējiem upju baseiniem. Turklāt runa ir par Spānijas tiesību jautājumu, ko var izlemt tikai Spānijas tiesas. Saskaņā ar esošajām ziņām tas līdz šim nav noticis.
18.
Tomēr šāds konstatējums nav vajadzīgs, lai lemtu par aplūkojamo prasības pamatu. Gluži otrādi, atbalstot Komisijas argumentu ir jākonstatē, ka atbilstoši tā tekstam Rīkojums ARM/2656/2008 nav piemērojams kopienu iekšējiem upju baseiniem. Tāpēc ir jāpārbauda, vai Spānija ir pierādījusi, ka ar Spānijas Konstitūcijas 149. panta 3. punkta trešo teikumu ir pārvarēts šis piemērošanas jomas ierobežojums.
19.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 288. panta trešo daļu direktīvas dalībvalstīm, kurām tās adresētas, gan uzliek saistības attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauj šo valstu iestādēm noteikt to īstenošanas formu un metodes. Līdz ar to Spānija, tāpat kā jebkura cita dalībvalsts, var izvēlēties Ūdens pamatdirektīvas īstenošanas formu un metodes (
7
).
20.
Tāpēc Savienības tiesību normu transponēšanai valsts tiesībās nav noteikti vajadzīgs, lai attiecīgās normas tieši tādā pašā formā un tekstā tiktu pārņemtas precīzā un īpašā tiesību normā. Vispārējais juridisks konteksts var būt pietiekams, lai faktiski pietiekami skaidri un precīzi pilnībā tiktu nodrošināta Savienības noteikumu piemērošana (
8
).
21.
It īpaši konstitucionālo vai administratīvo tiesību vispārēju principu esamība var būt pietiekama, lai neveiktu transponēšanu ar īpašiem likumdošanas vai administratīviem pasākumiem, ja vien šie principi faktiski nodrošina, ka valsts pārvaldes iestādes pilnībā piemēro direktīvu, un gadījumā, ja attiecīgajā direktīvas normā paredzētas tiesības privātpersonām, tiesiskā situācija, kas izriet no šiem principiem, ir pietiekami skaidra un precīza un ja tiesīgajām personām tiek dota iespēja zināt savu tiesību apjomu un vajadzības gadījumā atsaukties uz tām valsts tiesās (
9
).
22.
Līdz ar to nevar tikt izslēgts, ka tāda tiesību norma, kāds ir Spānijas Konstitūcijas 149. panta 3. punkta trešais teikums, ir pietiekama, lai direktīvas tiktu transponētas, pat ja nenotiek pasākumi, kuru mērķis ir skaidri vērsts uz transponēšanu.
23.
Neatkarīgi no tā, vai Ūdens pamatdirektīvas V pielikuma 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkts – varbūtēji to lasot kopā arī ar Vides informācijas direktīvu (
10
) – rada tiesības privātpersonām, tomēr šis transponēšanas veids vismaz liek uzskatīt, ka valsts pārvaldes iestādes faktiski pilnībā garantē direktīvas piemērošanu.
24.
Šajā ziņā galvenais šķērslis ir Rīkojumā ARM/2656/2008 paredzētais piemērošanas jomas skaidrais ierobežojums attiecībā uz starpkopienu upju baseiniem. Kopienu tiesību attiecībā uz kopienu iekšējiem upju baseiniem papildināšanai būtu nepieciešama piemērošana, kura pārsniedz šīs tiesību normas tekstā paredzēto.
25.
Tomēr dalībvalstīm, transponējot direktīvu un to piemērojot, ir jāievēro Savienības tiesību principi (
11
), it īpaši tiesiskās noteiktības princips. Tas ierobežo pienākumu valsts tiesības interpretēt atbilstoši ES tiesībām tādējādi, ka minētais pienākums nevar būt pamats valsts tiesību contra legem interpretācijai (
12
). Tāpēc ir apšaubāms, vai, transponējot Ūdens pamatdirektīvu, ar Savienības tiesībām vispār būtu saderīgi Rīkojumu ARM/2656/2008, pretēji tā tekstam, piemērot attiecībā uz kopienu iekšējiem upju baseiniem.
26.
Šis apsvērums it īpaši būtu atbilstīgs, ja ar contra legem interpretāciju varētu tikt pamatota privātpersonu pienākumu rašanās vai viņu interešu aizskārums, kas izskatāmajā lietā nav tieši saskatāms. Tomēr ir maz ticams, ka transponēšana, kuras saderība ar tiesiskās noteiktības principu ir apšaubāma, arī faktiski garantē, ka valsts pārvaldes iestādes pilnībā piemēro direktīvu. Respektīvi, vienmēr ir jābaidās, ka kompetentās iestādes primāri ievēro tiesību normu tekstu.
27.
Spānija izklāsta, ka saskaņā ar konstitucionālajām tiesībām valsts mērogā neesot iespējama skaidrāka transponēšana attiecībā uz kopienu iekšējiem upju baseiniem. Tas tā esot tāpēc, ka ar tiesību normu, kas būtu piemērojama tieši – pat ja vienīgi subsidiāri – šīm teritorijām, notiktu iejaukšanās autonomo kopienu kompetencē.
28.
Taču šī argumentācija, ņemot vērā Spānijas Konstitūcijas 149. panta 3. punkta trešo teikumu, ilustrē transponēšanas vājās puses. Spānijas centrālās valdības tiesību aktu subsidiāra piemērošana tieši nav jānodrošina ar skaidrību, kāda ir nepieciešama direktīvas transponēšanai, bet tai gan ir jānotiek tikai izņēmuma kārtā, ja nepastāv alternatīva.
29.
Tas tiek uzsvērts ar centrālās valdības tiesību aktu subsidiāras piemērošanas mehānismu, ko ir aprakstījusi Spānijas Karaliste. Saskaņā ar argumentācijā izklāstīto Spānijas Konstitucionālās tiesas judikatūru tie netiek piemēroti automātiski, ja autonomā kopiena nav pieņēmusi regulējumu attiecībā uz valstiski regulētu jautājumu, bet gan tikai, ja tiesību normu piemērotājs konstatē nepilnību regulējumā (
13
).
30.
Tas, ka nav transponētas Savienības tiesības, lielā mērā liek uzskatīt, ka pastāv nepilnība regulējumā, taču šajā gadījumā pēc sava rakstura centrālās valdības tiesību aktu subsidiāra piemērošana netiktu nodrošināta ar lielāku noteiktību nekā apstrīdētā direktīvas noteikuma tieša piemērošana. Tomēr Tiesa uzskata, ka arī tiešā piemērošana nevar būt pietiekams transponēšanas aizstājējs (
14
).
31.
Autonomo kopienu apsaimniekošanas plānos attiecībā uz lietā aplūkotajām teritorijām ietvertās norādes uz Rīkojumu ARM/2656/2008 arī neļauj secināt, ka šis rīkojums būtu atzīstams par pietiekamu transponēšanu attiecībā uz kopienu iekšējiem upju baseiniem. Faktiski nav iespējams noteikt, vai kopienas ir rīkojušās uz juridiska pienākuma pamata. Atsauces uz rīkojumu varētu būt izdarītas, balstoties vienīgi uz lietderības apsvērumiem. Tādā gadījumā ar atsaucēm vienīgi tiktu dokumentēta administratīvā prakse, kuru Tiesa, ņemot vērā, ka tā jebkurā laikā var tikt grozīta, arī nepieļauj (
15
).
32.
Starp citu, Komisija pamatoti uzsver, ka autonomās kopienas pavisam neapšaubāmi varētu paredzēt atbilstošo centrālās valdības tiesību aktu piemērošanu un tā radīt vajadzīgo tiesisko noteiktību. Taču tas nav noticis.
33.
Līdz ar to nav gan izslēdzams, ka Rīkojuma ARM/2656/2008 pielikuma 5.1. nodaļa, to lasot kopā ar Spānijas Konstitūcijas 149. panta 3. punkta trešo teikumu, praktiski nodrošina, ka Spānijas pārvaldes iestādes pilnībā piemēro Ūdens pamatdirektīvas V pielikuma 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunktu. Taču nav iespējams konstatēt, ka šī piemērošana tiek garantēta.
34.
Pretēji Spānijas uzskatam šis secinājums nenozīmē tās nacionālās identitātes, kas raksturīga tās politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām, tostarp reģionālajām un vietējām pašvaldībām, pārkāpumu, kas nebūtu savienojams ar LES 4. panta 2. punktu. Federālas valsts vai decentralizētās sistēmās Savienības tiesību transponēšana var tikt nodrošināta, subsidiāri piemērojot centrālās valdības tiesību aktus. Vienīgi attiecībā uz šo subsidiāro piemērošanu nedrīkst būt nekādu šaubu. Spānijas tiesības neatbilst šīm prasībām.
35.
Pilnīgi pretēji – Spānijas konstitucionālajās tiesībās paredzētās centrālās valdības tiesību aktu subsidiārās piemērošanas pakārtotā nozīme nebūtu ievērota, ja tiktu atzīts, ka šādi tiek transponēta direktīva. No kopienu kompetencēm izrietošā atbildība likumdošanas jomā tiktu nepietiekami novērtēta.
36.
Tādējādi rezumējot ir jāatzīst, ka Spānija attiecībā uz kopienu iekšējiem upju baseiniem, kuri neatrodas Katalonijā, nav izpildījusi tai Ūdens pamatdirektīvas V pielikuma 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunktā paredzētos pienākumus.
IV – Par transponēšanu Katalonijā
37.
Tagad ir jāpārbauda transponēšana Katalonijā. Spānija iebildumu rakstā pirmo reizi ir apgalvojusi, ka Komisijas norādītās Ūdens pamatdirektīvas normas Katalonija esot transponējusi.
38.
Komisija pamatoti apgalvo, ka Spānija pirmstiesas procedūrā neesot izpildījusi savus lojālas sadarbības pienākumus saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu. Principā Spānijai jau pirmstiesas procedūrā būtu bijis jāinformē Komisija par Katalonijas pasākumiem (
16
). Šis Savienības tiesību pārkāpums tomēr nav šīs tiesvedības priekšmets.
39.
Tomēr no šā pārkāpuma Komisija secina, ka Tiesa varot neņemt vērā ziņas par transponēšanu Katalonijā. Tomēr lieta (
17
), uz kuru tā atsaucas, attiecās uz ziņām, kas pirmo reizi tika sniegtas tiesas sēdē, un līdz ar to saskaņā ar toreiz spēkā esošā Reglamenta 42. panta 1. punktu (tagad – 128. panta 1. punkts) bija novēlotas.
40.
Savukārt LES 4. panta 3. punkta pārkāpums pirmstiesas procedūrā Spānijai principā neliedz iebildumu rakstā pirmo reizi sniegt jaunus aizstāvības pamatus un pierādījumus. Tas it īpaši attiecas uz ziņām par transponēšanu, kuras pirmstiesas procedūrā vēl nebija minētas (
18
).
41.
Tā kā Spānija apgalvo, ka ar minētajām Katalonijas tiesību normām esot tikušas transponētas strīdā aplūkotās Ūdens pamatdirektīvas normas, tad Komisijai ir jāatspēko šis apgalvojums. Tas tā ir tāpēc, ka valsts pienākumu neizpildes procedūrā Komisijai ir jāpierāda apgalvotā valsts pienākumu neizpilde. Tieši Komisijai ir jāiesniedz Tiesai vajadzīgā informācija, lai pierādītu, ka pastāv valsts pienākumu neizpilde, un tai nav tiesību pamatoties uz jebkādu pieņēmumu (
19
).
42.
Attiecībā uz jaunajiem Spānijas apgalvojumiem Komisija vienīgi norāda, ka 2011. gada 5. septembra Katalonijas upju baseinu apgabalu apsaimniekošanas plāns (
20
) esot ticis pieņemts par vēlu, lai tas tiktu ņemts vērā izskatāmajā lietā. Starp citu, tas pats attiecas arī uz Spānijas minēto Katalonijas 2010. gada 23. novembra pasākumu programmu (
21
).
43.
Spānija šos pasākumus papildus citiem savlaicīgi pieņemtiem noteikumiem min kā Ūdens pamatdirektīvas 7. panta 2. punkta un 10. panta 1. un 2. punkta transponēšanu. Tāpēc šie noteikumi saskaņā ar pašas Spānijas apgalvojumu izskatāmajā lietā aplūkotajā laikposmā arī Katalonijā esot bijuši transponēti tikai daļēji, nevis pilnībā.
44.
Savukārt attiecībā uz Ūdens pamatdirektīvas 4. panta 8. punkta un V pielikuma 1.3. un 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkta transponēšanu Katalonijā Spānija norāda vienīgi uz Katalonijas 2006. gada 10. oktobra Dekrētu 380/2006 (
22
), kā arī uz Katalonijas 2008. gada 3. jūnija programmu (
23
). Šie abi pasākumi bija spēkā jau līdz argumentētajā atzinumā minētā termiņa beigām. Tāpēc izskatāmajā lietā var tikt pārbaudīts, vai ar tiem tiek transponētas minētās tiesību normas.
45.
Spānija šos pasākumus ir īsumā izklāstījusi, taču tā nav par tiem paziņojusi Tiesai. Tā kā Komisija tomēr neizvirza materiālus iebildumus un nezināšanas dēļ arī neapstrīd transponēšanu, ir jāsecina, ka šis regulējums neatbilst Ūdens pamatdirektīvas 4. panta 8. punkta un V pielikuma 1.3. un 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkta prasībām.
46.
Tādējādi ir jākonstatē, ka attiecīgajā laikposmā Ūdens pamatdirektīvas 7. panta 2. punkts un 10. panta 1. un 2. punkts Katalonijā nebija pilnībā transponēti.
V – Par tiesāšanās izdevumiem
47.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā Komisija ir lūgusi piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tai spriedums lielākajā daļā ir nelabvēlīgs un tā šajā ziņā nav sniegusi visas nepieciešamās ziņas par valsts tiesību normām, ar kurām tās skatījumā tā ir izpildījusi dažādus direktīvā paredzētos pienākumus (
24
), ir jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VI – Secinājumi
48.
Tādēļ ierosinu Tiesai lemt šādi:
1)
Spānijas Karaliste attiecībā uz tās kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas neatrodas Katalonijā, nav veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai transponētu Direktīvas 2000/60/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā, 4. panta 8. punktu, 7. panta 2. punktu, 10. panta 1. un 2. punktu, kā arī V pielikuma 1.3. punktu un 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunktu;
2)
Spānijas Karaliste attiecībā uz tās upju baseiniem, kuri pilnībā atrodas Katalonijā, nav veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai transponētu Direktīvas 2000/60 7. panta 2. punktu, kā arī 10. panta 1. un 2. punktu;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 23. oktobra Direktīva 2000/60/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā (OV L 327, 1. lpp.).
(
3
)	2012. gada 11. septembra spriedums lietā C‑43/10 Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias u.c. (43.–46. punkts).
(
4
)	2007. gada 28. jūnija spriedums lietā C-235/04 Komisija/Spānija (Krājums, I-5415. lpp., 52. punkts), 2012. gada 6. septembra spriedums lietā C‑150/11 Komisija/Beļģija (43. punkts) un 2012. gada 6. novembra spriedums lietā C‑286/12 Komisija/Ungārija (41. punkts).
(
5
)	Orden ARM/1195/2011, de 11 de mayo, por la que se modifica la Orden ARM/2656/2008, de 10 de septiembre, por la que se aprueba la instrucción de planificación hidrológica, BOE Nr. 114, 13.5.2011., 48584. lpp.
(
6
)	Orden ARM/2656/2008, de 10 de septiembre, por la que se aprueba la instrucción de planificación hidrológica, BOE Nr. 229, 22.9.2008, 38472. lpp.
(
7
)	2007. gada 13. decembra spriedums lietā C-418/04 Komisija/Īrija (Krājums, I-10947. lpp., 157. punkts) un 2010. gada 14. oktobra spriedums lietā C-535/07 Komisija/Austrija (Krājums, I-9483. lpp., 60. punkts).
(
8
)	1988. gada 27. aprīļa spriedums lietā 252/85 Komisija/Francija (Recueil, 2243. lpp., 5. punkts), 2007. gada 12. jūlija spriedums lietā C-507/04 Komisija/Austrija (Krājums, I-5939. lpp., 89. punkts) un 2011. gada 27. oktobra spriedums lietā C‑311/10 Komisija/Polija (40. punkts).
(
9
)	1985. gada 23. maija spriedums lietā 29/84 Komisija/Vācija (Recueil, 1661. lpp., 23. punkts), 2003. gada 20. novembra spriedums lietā C-296/01 Komisija/Francija (Recueil, I-13909. lpp., 55. punkts) un 2009. gada 3. decembra spriedums lietā C-475/08 Komisija/Beļģija (Krājums, I-11503. lpp., 41. punkts).
(
10
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 28. janvāra Direktīva 2003/4/EK par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu (OV L 41, 26. lpp.).
(
11
)	2000. gada 18. maija spriedums lietā C-107/97 Rombi un Arkopharma (Recueil, I-3367. lpp., 65. punkts), 2006. gada 27. jūnija spriedums lietā C-540/03 Parlaments/Padome (Krājums, I-5769. lpp., 105. punkts), 2008. gada 29. janvāra spriedums lietā C-275/06 Promusicae (Krājums, I-271. lpp., 68. punkts), kā arī 2012. gada 6. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑356/11 un C‑357/11 O. un S. (80. punkts).
(
12
)	2006. gada 4. jūlija spriedums lietā C-212/04 Adeneler u.c. (Krājums, I-6057. lpp., 110. punkts), 2008. gada 15. aprīļa spriedums lietā C-268/06 Impact (Krājums, I-2483. lpp., 100. punkts), 2009. gada 16. jūlija spriedums lietā C-12/08 Mono Car Styling (Krājums, I-6653. lpp., 61. punkts) un 2012. gada 24. janvāra spriedums lietā C‑282/10 Dominguez (25. punkts).
(
13
)	Par Savienības tiesību normas piemērošanu pēc analoģijas skat. 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā C-152/09 Grootes (Krājums, I-11285. lpp., 41. punkts).
(
14
)	1980. gada 6. maija spriedums lietā 102/79 Komisija/Beļģija (Recueil, 1473. lpp., 12. punkts), 1996. gada 2. maija spriedums lietā C-253/95 Komisija/Vācija (Recueil, I-2423. lpp., 13. punkts) un spriedums lietā Komisija/Beļģija (minēts iepriekš 9. zemsvītras piezīmē, 44. punkts).
(
15
)	1994. gada 24. marta spriedums lietā C-80/92 Komisija/Beļģija (Recueil, I-1019. lpp., 20. punkts), spriedums lietā Komisija/Francija (minēts iepriekš 9. zemsvītras piezīmē, 54. punkts) un 2011. gada 27. janvāra spriedums lietā C-490/09 Komisija/Luksemburga (Krājums, I-247. lpp., 47. punkts).
(
16
)	2005. gada 26. aprīļa spriedums lietā C-494/01 Komisija/Īrija (Krājums, I-3331. lpp., 44. un nākamie punkti) un 2007. gada 26. aprīļa spriedums lietā C-135/05 Komisija/Itālija (Krājums, I-3475. lpp., 27. un nākamie punkti).
(
17
)	2002. gada 13. jūnija spriedums lietā C-474/99 Komisija/Spānija (Recueil, I-5293. lpp., 42. un nākamie punkti).
(
18
)	2005. gada 16. jūnija spriedums lietā C-456/03 Komisija/Itālija (Krājums, I-5335. lpp., 41. punkts) un 2006. gada 30. novembra spriedums lietā C-32/05 Komisija/Luksemburga (Krājums, I-11323. lpp., 52.–56. punkts).
(
19
)	1982. gada 25. maija spriedums lietā 96/81 Komisija/Nīderlande (Recueil, 1791. lpp., 6. punkts), 2007. gada 14. jūnija spriedums lietā C-342/05 Komisija/Somija (Krājums, I-4713. lpp., 23. punkts) un 2012. gada 19. decembra spriedums lietā C‑577/10 Komisija/Beļģija (34. punkts).
(
20
)	Real Decreto 1219/2011, de 5 de septiembre, por el que se aprueba el Plan de gestión del distrito de cuenca fluvial de Cataluña, BOE Nr. 228, 22.9.2011.
(
21
)	Programa de Medidas, aprobado por Acuerdo del Gobierno de la Generalidad de Cataluña de 23 de noviembre de 2010.
(
22
)	Decreto 380/2006, de 10 de octubre, por el que se aprueba el Reglamento de la planificación hidrológica, DOGC Nr. 4740, 16.10.2006., 42776. lpp.
(
23
)	Programa de Seguimiento y Control del Distrito de Cuenca Fluvial de Cataluña, aprobado por acuerdo del Gobierno de la Generalidad de Cataluña (GOV/128/2008) de 3 de junio de 2008.
(
24
)	Šajā ziņā skat. spriedumu lietā Komisija/Luksemburga (minēts iepriekš 18. zemsvītras piezīmē, 87. punkts).