62024CJ0409_RES
Lieta C-409/24
J‑GmbH
pret
Finanzamt K
(Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (ceturtā palāta) 2026. gada 5. marta spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējā pievienotās vērtības nodokļa (PVN) sistēma – Direktīva 2006/112/EK – 98. pants – Dalībvalstu tiesības noteiktām preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai piemērot samazinātu PVN likmi – Īslaicīga izmitināšana viesnīcās un līdzīgos uzņēmumos – III pielikuma 12. punkts – Samazināta PVN likme, ko piemēro izmitināšanai, kuru nodrošina viesnīcas un līdzīgi uzņēmumi – Izmitināšanas papildpakalpojumi – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts ar nodokli apliekamu darījumu nodalīšanas mehānisms – Samazinātas PVN likmes nepiemērošana pakalpojumiem, kas nav tieši paredzēti izmitināšanai – Nodokļu neitralitātes princips
Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopējā pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Dalībvalstu tiesības piemērot samazinātu likmi noteiktām preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai – Samazinātas likmes piemērošana īstermiņa izmitināšanas pakalpojumu sniegšanai – Tādu papildpakalpojumu izslēgšana, kuri nav tieši paredzēti īstermiņa izmitināšanai – Pieļaujamība – Nosacījumi – Papildpakalpojumi, kas papildina galveno īstermiņa izmitināšanas pakalpojumu – Ietekmes neesība
(Padomes Direktīvas 2006/112 98. panta 1. un 2. punkts un III pielikuma 12. punkts)
(skat. 50.–59., 67.–75. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Izskatot Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa, Vācija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu trijās atsevišķās lietās, Tiesa apstiprina iespēju dalībvalstīm noteiktos apstākļos no samazinātas pievienotās vērtības nodokļa (PVN) likmes, kas paredzēta īstermiņa izmitināšanai viesnīcās un līdzīgos uzņēmumos, piemērošanas jomas izslēgt pakalpojumus, kuri tieši nekalpo šādai izmitināšanai, pat ja tos varētu uzskatīt par šo pakalpojumu papildpakalpojumiem.
Lietā C‑409/24 saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta sabiedrība J apsaimniekoja viesnīcu un restorānu ar autostāvvietu, ko viesnīcas klienti varēja izmantot bez papildu maksas. Papildus naktsmītnei izmitināšana ietvēra arī neobligātas brokastis, kuru cena tika atskaitīta no kopējās rēķinā norādītās summas, ja klienti nolēma no tām atteikties.
J uzskatīja, ka nakšņošana, brokastis un autostāvvietu nodrošināšana ir vienots pakalpojums, un visam pakalpojumam piemēroja samazināto PVN likmi 7 %, kas valsts tiesiskajā regulējumā paredzēta īstermiņa izmitināšanas pakalpojumiem (
1
).
Finanzamt K (K finanšu pārvalde, Vācija) uzskatīja, ka brokastis un autostāvvietu nodrošināšana jānošķir no izmitināšanas pakalpojuma un tām jāpiemēro PVN pamatlikme 19 % apmērā. J iesniedza sūdzības par finanšu pārvaldes izdotajiem paziņojumiem par nodokli, un tās tika noraidītas.
Lietā C‑410/24 2013. gadā D apsaimniekoja pansiju un piedāvāja klientiem nakšņošanu un kopējā fiksētā cenā iekļautas brokastis – neatkarīgi no tā, vai klienti izvēlas tās ēst.
Pēc tam, kad 2013. gadā D bija deklarējis darījumus ar iepriekš minēto samazināto PVN likmi 7 % un darījumus ar PVN pamatlikmi 19 % apmērā, 2018. gadā D lūdza, lai visi pakalpojumi, kas sniegti saistībā ar īstermiņa izmitināšanu, tiktu aplikti ar šo samazināto likmi kā vienots pakalpojums, un Finanzamt F (F finanšu pārvalde, Vācija) šo lūgumu noraidīja.
Lietā C‑411/24 2011. gadā saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta sabiedrība D apsaimniekoja divas viesnīcas, kurām bija autostāvvietas un wi–fi tīkli. Turklāt vienai no šīm viesnīcām bija sporta zāle, kā arī labjūtes telpas. Viesnīcu klienti šīs ērtības un telpas varēja izmantot bez papildu maksas.
D šos pakalpojumus deklarēja kā īstermiņa izmitināšanas papildpakalpojumus, kuriem ir piemērojama samazinātā PVN likme 7 % apmērā. Tomēr Finanzamt A (A finanšu pārvalde, Vācija) pieņēma lēmumu, kurā tā konstatēja, ka šie darījumi ir tādi darījumi, kas apliekami ar PVN ar pamatlikmi 19 % apmērā.
Pēc tam, kad tika noraidītas viņu attiecīgās prasības par konkrēto nodokļu pārvalžu lēmumiem pirmajā instancē, katrs no prasītājiem pamatlietās vērsās iesniedzējtiesā ar revīzijas sūdzību.
Šī tiesa uzskatīja, ka, izņemot neobligāto brokastu nodrošināšanu, kas ir autonoms pakalpojums, autostāvvietu, sporta zāles un labjūtes telpu nodrošināšana, kā arī piekļuve viesnīcas wi–fi tīklam un iekļauto brokastu nodrošināšana (turpmāk tekstā – “pamatlietās aplūkotie pakalpojumi”) ir īstermiņa izmitināšanas pakalpojuma papildpakalpojumi, jo kopējā cena, ko maksā klienti, nemainījās atkarībā no tā, vai klienti tos izmanto. Tomēr, tā kā šie pakalpojumi tieši netiek izmantoti īstermiņa izmitināšanai, tie saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu jānošķir no galvenā pakalpojuma, proti, īstermiņa izmitināšanas, un tāpēc tie jāizslēdz no samazinātās PVN likmes piemērošanas.
Tomēr iesniedzējtiesai ir šaubas par šāda tiesiskā regulējuma saderību ar Direktīvas 2006/112 (
2
) 98. panta 1. un 2. punktu kopsakarā ar šīs direktīvas III pielikuma 12. punktu.
Šādos apstākļos tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus.
Tiesas vērtējums
Atkāpjoties no PVN direktīvas 96. pantā noteiktā principa, saskaņā ar kuru katra dalībvalsts preču piegādei un pakalpojumu sniegšanai piemēro vienu un to pašu PVN pamatlikmi, šīs direktīvas 98. panta 1. un 2. punktā dalībvalstīm ir atzīta iespēja tās pašas direktīvas III pielikumā minēto kategoriju preču piegādei un pakalpojumu sniegšanai piemērot vienu vai divas samazinātas PVN likmes.
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalstīm ir iespēja samazinātās PVN likmes piemērošanu attiecināt tikai uz konkrētiem un specifiskiem šo kategoriju aspektiem.
Tomēr dalībvalstīm paredzētās iespējas selektīvi piemērot samazinātu PVN likmi izmantošana ir pakļauta diviem nosacījumiem, pirmkārt, ka samazinātās likmes piemērošanas nolūkā tiek izdalīti tikai konkrēti un specifiski attiecīgās pakalpojumu kategorijas aspekti un, otrkārt, ka tiek ievērots nodokļu neitralitātes princips.
Attiecībā uz pirmo nosacījumu jānosaka, vai īstermiņa izmitināšanas pakalpojumi, kuriem saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir piemērojama samazināta PVN likme, kā tādi ir identificējami atsevišķi no citiem pakalpojumiem, kas, pamatojoties uz objektīviem, skaidriem un precīziem kritērijiem, ietilpst PVN direktīvas III pielikuma 12. punktā minētajā kategorijā.
Šajā gadījumā valsts tiesiskajā regulējumā paredzēts, ka samazinātā PVN likme ir piemērojama dzīvojamo telpu un guļamtelpu izīrēšanai, kā arī kempinga vietu īstermiņa izīrēšanai, izņemot pakalpojumus, kas tieši netiek izmantoti izīrēšanai, pat ja par tiem tiek maksāta īres maksa.
Turklāt pakalpojumu sniegšana, kas ir tieši saistīta ar īstermiņa izmitināšanu, ir identificēta šajā tiesiskajā regulējumā, kurā neizsmeļošā veidā ir uzskaitīti arī pakalpojumi, kuriem nevar piemērot samazināto PVN likmi.
Tātad šādas norādes, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, var ļaut precīzi identificēt izmitināšanas pakalpojumus, kuriem piemēro samazināto PVN likmi, un nošķirt tos no citiem attiecīgās kategorijas pakalpojumiem, tādējādi pirmais nosacījums ir izpildīts.
Tiesa būtībā uzskatīja, ka šo secinājumu neatspēko tas, ka pamatlietās aplūkotie pakalpojumi, kuru cena ir iekļauta kopējā vienotā cenā par īstermiņa izmitināšanu, no vidusmēra patērētāja viedokļa varētu tikt uzskatīti par šīs izmitināšanas papildpakalpojumiem.
Attiecībā uz otro nosacījumu par nodokļu neitralitātes principa ievērošanu Tiesa atgādina, ka šis princips nepieļauj atšķirīgu attieksmi no PVN viedokļa pret līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, kas savstarpēji konkurē.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru preces vai pakalpojumi ir līdzīgi, ja tiem ir līdzīgas īpašības un no patērētāja viedokļa tie apmierina vienādas vajadzības, tādējādi no patērētāja viedokļa tie ir savstarpēji aizstājami.
Pie šādas aizstājamības PVN pamatlikmes piemērošana pamatlietās aplūkotajiem pakalpojumiem neapdraud nodokļu neitralitātes principu, ja šiem pakalpojumiem, kurus autonomi sniedz cits saimnieciskās darbības subjekts, arī tiek piemērota PVN pamatlikme.
Šajā ziņā, tā kā iesniedzējtiesa uzskata, ka valsts tiesiskais regulējums no īstermiņa izmitināšanas ļauj nošķirt pakalpojumus, kas nav tieši paredzēti šādai izmitināšanai, un tiem piemērot tādu pašu likmi kā tā, kas piemērojama tiem pašiem pakalpojumiem, kurus tiešā tuvumā sniedz cits saimnieciskās darbības subjekts, šāds tiesiskais regulējums nešķiet nesaderīgs ar nodokļu neitralitātes principu.
Ņemot vērā šos apstākļus, Tiesa nospriež, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ir saderīgs ar PVN direktīvas 98. panta 1. un 2. punktu kopsakarā ar šīs direktīvas III pielikuma 12. punktu.
(
1
)	2005. gada 21. februāraUmsatzsteuergesetz (Apgrozījuma nodokļa likums; BGBl. 2005 I, 386. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 12. panta 2. punkta 11. apakšpunktā noteikts: “2. Nodokļa likme ir samazināta līdz 7 % šādiem darījumiem: [..] 11) dzīvojamo un guļamtelpu izīrēšanai, ko uzņēmējs ir paredzējis trešo personu īslaicīgai izmitināšanai, kā arī īslaicīgai vietu izīrēšanai kempingos. Pirmais teikums neattiecas uz pakalpojumiem, kuru tiešais mērķis nav izīrēšana, pat ja par šiem pakalpojumiem tiek atlīdzināts ar īres maksu.”
(
2
)	Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”).