Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 13. maijā (1)
Lieta C‑227/25 P
DR,
DS
pret
Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestādi (EAAPI)
Apelācija – Civildienests – Prasība par Eiropas Savienības ārpuslīgumisko atbildību, kas celta sakarā ar iestādes pienākuma nodrošināt personas datu aizsardzību neizpildi – Morālais kaitējums, kas nodarīts darbiniekam un viņa laulātajai – Prasības, kuru cēlusi darbinieka laulātā, juridiskais pamats – Ar LESD 268. un 340. pantu pamatotas prasības nepieņemamība – Ģimenes locekļa tiesības vai pienākums celt prasību, pamatojoties uz LESD 270. pantu
I.      Ievads
1.        Šī apelācijas sūdzība ir iesniegta par Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2025. gada 17. janvāra rīkojumu DR un DS/EAAPI (2), ar kuru šī tiesa noraidīja kā nepieņemamu Savienības darbinieka DR, kā arī viņa laulātās DS celtu prasību par Savienības ārpuslīgumisko atbildību sakarā ar to, ka Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestāde (EAAPI) esot izpaudusi viņu personas datus ētikas pārbaudes un administratīvās izmeklēšanas, kuras attiecās uz DR, laikā.
2.        Šajā apelācijas sūdzībā Tiesa ir aicināta izteikties par to, kādus secinājumus Vispārējā tiesa ir izdarījusi no principiem, kurus Tiesa bija izklāstījusi 2022. gada 5. maija spriedumā Komisija/Missir Mamachi di Lusignano (3) par to, kādi ir pieņemamības nosacījumi prasībām par zaudējumu atlīdzību, kuras cēluši ierēdņa vai darbinieka ģimenes locekļi saistībā ar strīdu, kas radies darba tiesiskajās attiecībās starp šo ierēdni vai darbinieku un attiecīgo iestādi.
3.        Ieteikšu Tiesai apmierināt minēto apelācijas sūdzību un atcelt pārsūdzēto rīkojumu, ciktāl Vispārējā tiesa atzina DS celto prasību par nepieņemamu, jo tā celta, pamatojoties uz nepareizu juridisko pamatu. Izskaidrošu iemeslus, kāpēc, manuprāt, šis rīkojums balstās uz kļūdainu minētā sprieduma formulējuma interpretāciju, jo Tiesas piešķirtās tiesības ierēdņa vai darbinieka ģimenes locekļiem celt prasību, pamatojoties uz LESD 270. pantu, minētajā rīkojumā ir pārvērstas par pienākumu, kura neizpildes dēļ prasību noraida kā nepieņemamu.
II.    Tiesvedības priekšvēsture
4.        Šīs apelācijas tiesvedības vajadzībām strīda priekšvēsturi, kas minēta pārsūdzētā rīkojuma 2.–30. punktā, var rezumēt šādi.
5.        2017. gada 16. septembrī DR, aizpildījis interešu konflikta deklarācijas veidlapu, tika pieņemts darbā kā darbinieks EAAPI dienestā “Uzraudzība”. Pēc tam, kad 2018. gada 7. decembrī pret DR tika uzsākta ētikas pārbaudes procedūra, viņš 2019. gada 14. janvāra un 2019. gada 10. marta elektroniskā pasta vēstulēs nosūtīja informāciju par uzņēmumiem A, B un C (4), norādot, ka nosūtītie dati ir konfidenciāli, un precizējot, ka tos nedrīkst izpaust citām personām EAAPI iekšienē bez viņa iepriekšējas piekrišanas. Saņēmis novērtējuma ziņojumu, ko iesniedza EAAPI par ētikas jautājumiem atbildīgā persona, šīs iestādes izpilddirektors 2019. gada 22. jūlijā uzsāka administratīvo izmeklēšanu pret DR, lai noskaidrotu viņa ārējo darbību raksturu. 2019. gada 30. septembrī ārējā izmeklētāja, kas bija atbildīga par šo izmeklēšanu, iesniedza savu ziņojumu, un ar 2019. gada 17. decembra lēmumu DR tika atbrīvots no amata EAAPI.
6.        2020. gada 13. janvārī DR iesniedza pirmo sūdzību Eiropas ombudam, lūdzot atzīt viņa atlaišanas prettiesiskumu. Šī sūdzība tika noraidīta kā nepieņemama, pamatojoties uz to, ka DR nebija izsmēlis visas iekšējās pārsūdzības iespējas. Tādēļ 2020. gada 3. februārī DR iesniedza EAAPI sūdzību, kas bija vērsta pret lēmumu par atlaišanu; šajā sūdzībā viņš, pirmkārt, apstrīdēja savas pārcelšanas uz citu dienestu un lēmuma par atlaišanu likumību, otrkārt, norādīja uz vairākiem pārkāpumiem saistībā ar viņa personas datu apstrādi, treškārt, norādīja uz vardarbības faktu esamību attiecībā uz viņu un, visbeidzot, ceturtkārt, pieprasīja izmaksāt finansiālu kompensāciju par, iespējams, nodarīto kaitējumu.
7.        Ar 2020. gada 2. jūnija lēmumu EAAPI noraidīja sūdzību, kas bija vērsta pret lēmumu par atlaišanu.
8.        2020. gada 16. septembrī DR iesniedza otro sūdzību Eiropas ombudam, kurš to noraidīja, pamatojoties uz to, ka nebija pietiekamu iemeslu, lai sāktu izmeklēšanu.
9.        2020. gada 30. septembrī DR vērsās Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājā (EDAU), apgalvojot, ka EAAPI ir nelikumīgi apstrādājusi viņa personas datus, DS personas datus, kā arī attiecīgo uzņēmumu personas datus.
10.      2021. gada 1. decembrī DR iesniedza trešo sūdzību Eiropas ombudam.
11.      Ar 2022. gada 9. septembra lēmumu EDAU atzina, ka EAAPI ir pārkāpusi Regulas (ES) 2018/1725 (5) 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu, jo administratīvās izmeklēšanas laikā tā nebija pienācīgi informējusi DR par viņa personas datu apstrādes juridisko pamatu. Tādējādi EDAU nolēma izteikt aizrādījumu EAAPI saskaņā ar minētā regulas 58. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
12.      Ar 2023. gada 25. maija lēmumu pēc DR trešās sūdzības Eiropas ombuds atzina, ka, pieņemot DR darbā, EAAPI nebija rūpīgi izskatījusi jautājumu par viņa interešu konfliktu un tas izraisīja sliktas pārvaldības gadījumu. Turklāt Eiropas ombuds norādīja, ka EAAPI nebija rūpīgi un stingri veikusi ētikas pārbaudi un administratīvo izmeklēšanu.
III. Tiesvedība Savienības tiesās
A.      Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
13.      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2024. gada 4. aprīlī, apelācijas sūdzības iesniedzēji cēla prasību saskaņā ar LESD 268. pantu un pamatojoties uz LESD 340. panta otro daļu, lai saņemtu kompensāciju par morālo kaitējumu, kas, pēc viņu domām, tiem bija nodarīts EAAPI prettiesiskās rīcības dēļ saistībā ar viņu personas datu apstrādi ētikas pārbaudes un administratīvās izmeklēšanas, kuras attiecās uz DR, laikā.
14.      Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2024. gada 2. jūlijā, EAAPI izvirzīja iebildi par nepieņemamību. Tā it īpaši norādīja, ka DR un viņa laulātās DS celtā prasība izriet no DR darba tiesiskajām attiecībām, tāpēc šīs prasības priekšmets acīmredzami ietilpstot LESD 270. panta, kā arī Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (6) 90. un 91. panta piemērošanas jomā, nevis LESD 268. panta un 340. panta otrās daļas piemērošanas jomā. Savos apsvērumos par šo iebildi par nepieņemamību apelācijas sūdzības iesniedzēji atkārtoti un skaidri aizstāvēja šā juridiskā pamata izvēli, ņemot vērā Regulu 2018/1725.
15.      Ar pārsūdzēto rīkojumu, kas pieņemts, pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 1. un 7. punktu, šī tiesa noraidīja gan DR, gan DS iesniegto prasību kā nepieņemamu.
B.      Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
16.      2025. gada 24. martā apelācijas sūdzības iesniedzēji iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto rīkojumu. Savos prasījumos tie lūdz Tiesu atcelt šo rīkojumu, apmierināt viņu prasījumus Vispārējā tiesā, atzīt, ka EAAPI ir pieļāvusi pietiekami būtisku tiesību normu, ar kurām privātpersonām piešķir tiesības, proti, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 8. un 41. panta, kā arī Regulas 2018/1725, pārkāpumu, ka DR un DS ir nodarīts morāls kaitējums, kas izriet no šīs iestādes izdarītajiem pārkāpumiem, piespriest kompensēt šo kaitējumu, piespriest EAAPI segt visus tiesāšanās izdevumus abās instancēs vai, ja tas nav iespējams, nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā to izskata pēc būtības.
17.      EAAPI lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV.    Juridiskā analīze
18.      Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz pārsūdzētā rīkojuma 74. punkta pamatojuma trūkumu un otrais – uz tiesību kļūdu saistībā ar jēdziena “personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi” šo noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē tvērumu (7).
19.      Tā kā šā rīkojuma rezolutīvā daļa, ciktāl tā attiecas uz DS iesniegto apelāciju, balstās uz viņas kā “personas, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi” statusu, vispirms vērtēšu apelācijas sūdzības otro pamatu.
A.      Par otro pamatu – jēdziena “personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi” šo noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē tvēruma kļūdainu interpretācija
1.      Pārsūdzētais rīkojums
20.      Pārsūdzētā rīkojuma 38. punktā Vispārējā tiesa iesākumā konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji savas prasības pamato ar LESD 268. pantu un LESD 340. panta otro daļu.
21.      Minētā rīkojuma 39.–47. punktā tā minēja principus un atbilstīgo judikatūru saistībā ar LESD 270. panta tvērumu, it īpaši atsaucoties uz spriedumu Komisija/Missir Mamachi di Lusignano.
22.      Tādējādi minētā rīkojuma 43. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka no šīs judikatūras izriet – ja strīda pamatā ir darba tiesiskās attiecības starp ierēdni vai darbinieku un Savienības iestādi, ne tikai šis ierēdnis vai darbinieks, bet arī jebkura cita persona, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, šo noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē “var celt prasību pret Savienības iestādi, pamatojoties uz LESD 270. pantu, lai apstrīdētu nelabvēlīga akta tiesiskumu”.
23.      Lai noteiktu personas, kuras nav ierēdņi vai darbinieki un kuras var uzskatīt par tādām, “uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi”, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 44. punktā norādīja, ka saskaņā ar minēto judikatūru Civildienesta noteikumu un Eiropas Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “PDNK”) mērķis ir regulēt juridiskās attiecības starp Savienības iestādēm un to ierēdņiem vai darbiniekiem un ka šā mērķa sasniegšanai tie ne tikai nosaka virkni savstarpēju tiesību un pienākumu starp šīm iestādēm un to ierēdņiem vai darbiniekiem, bet arī piešķir tiesības un priekšrocības noteiktiem viņu ģimenes locekļiem.
24.      Šā rīkojuma 45. punktā Vispārējā tiesa tādējādi konstatēja, ka ierēdņa vai darbinieka laulātajam Civildienesta noteikumu 42.b un 55.a pants, kā arī PDNK 16. pants ļauj gadījumā, ja tas cieš no smagas slimības vai smagas invaliditātes, saņemt ierēdņa vai darbinieka palīdzību, dodot šim pēdējam iespēju izmantot savas tiesības uz atvaļinājumu ģimenes apstākļu dēļ vai uz nepilna darba laika darbu. Turklāt Civildienesta noteikumu 70. pantā un PDNK 35. pantā ar zināmiem nosacījumiem pārdzīvojušajam laulātajam ir piešķirtas tiesības uz pabalstiem ierēdņa vai darbinieka nāves gadījumā.
25.      Minētā rīkojuma 46. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka ierēdņa vai darbinieka laulātais ir persona, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, šo noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē, un ka tādējādi saskaņā ar minēto judikatūru viņš, tāpat kā ierēdnis vai darbinieks, kura laulātais tas ir, “var” celt prasību par zaudējumu atlīdzību pret Savienības iestādi, pamatojoties uz LESD 270. pantu, ja strīds izriet no darba tiesiskajām attiecībām, kas saista šo ierēdni vai darbinieku ar minēto iestādi.
26.      Šajā nozīmē Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 47. punktā norādīja, ka saskaņā ar šo judikatūru “personu, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi, tiesības celt prasību, pamatojoties uz LESD 270. pantu, nav pakļautas nosacījumam, ka šīm personām katrā konkrētajā gadījumā faktiski ir tiesības un priekšrocības, kas tām piešķirtas ar Civildienesta noteikumiem un PDNK. Pietiek ar to, ka, pamatojoties uz saiknēm, kas šīs personas saista ar ierēdni vai darbinieku, uz tām attiecas Civildienesta noteikumi”.
27.      Ņemot vērā šos principus, kas it īpaši izklāstīti spriedumā Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, Vispārējā tiesa šā rīkojuma 48. punktā secināja – “tā kā prasība par zaudējumu atlīdzību, ko cēlis ierēdnis vai darbinieks, kā arī viņa laulātais, izriet no darba tiesiskajām attiecībām, kas šo ierēdni vai darbinieku saista ar Savienības iestādi, šī prasība ietilpst LESD 270. panta, kā to īsteno ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu, piemērošanas jomā, un to nevar pamatot ar LESD 340. panta otro daļu; pretējā gadījumā prasība tiek atzīta par nepieņemamu”.
28.      Līdz ar to, lai novērtētu prasības pieņemamību gan attiecībā uz DR, gan attiecībā uz DS, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 51.–61. punktā vērtēja strīda izcelsmi, lai noteiktu, vai tas izriet no darba tiesiskajām attiecībām, kas saistīja DR ar EAAPI. Konstatējusi, ka tas tā patiešām ir, Vispārējā tiesa šā rīkojuma 62. punktā secināja, ka saskaņā ar minēto judikatūru prasība ir uzskatāma par nepieņemamu, ciktāl tā ir pamatota ar LESD 340. panta otro daļu.
29.      Minētā rīkojuma 63. punktā Vispārējā tiesa norādīja – “katrā ziņā”, pat ja prasību varētu interpretēt kā pamatotu ar LESD 270. pantu un pat ja tās priekšmets būtu vai nebūtu jāatzīst par tādu, kas pārklājas ar sūdzības par DR atlaišanu priekšmetu, tā būtu jāatzīst par nepieņemamu, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēji nebija uzsākuši pirmstiesas procedūru EAAPI saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu.
30.      Pārsūdzētā rīkojuma 64. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka šo secinājumu neliek apstrīdēt argumenti, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēji bija izvirzījuši savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību.
2.      Lietas dalībnieku argumenti
31.      Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka DS bija jāatzīst par “personu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi” šo noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē un ka atbilstoši šim statusam tai esot bijis jāceļ prasība par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz LESD 270. pantu.
32.      Atsaucoties uz sprieduma Komisija/Missir Mamachi di Lusignano 52. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka jēdziens “personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi” šo noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē, kā Tiesa to interpretējusi, ietver ģimenes locekļus, kuri ir minēti Civildienesta noteikumos, jo tiem ir piešķirtas īpašas tiesības un priekšrocības un tie ir tiesīgi pieprasīt šīs tiesības un priekšrocības neatkarīgi no tā, vai to prasība ir pamatota vai nē. Lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, Civildienesta noteikumos mirušā ierēdņa ģimenes locekļiem tādējādi bija skaidri piešķirtas tiesības un priekšrocības. Tomēr tā tas neesot DS gadījumā. Viņa neapgalvojot, ka Civildienesta noteikumos tai būtu piešķirtas kādas tiesības vai priekšrocības, un neatsaucoties uz šīm tiesībām vai priekšrocībām, bet gan tās prasība esot vērsta uz to, lai norādītu uz viņas personas datu nelikumīgu apstrādi, pārkāpjot Regulu 2018/1725.
33.      EAAPI apgalvo, ka šis pamats esot acīmredzami nepamatots. Pirmkārt, kā EAAPI bijušā pagaidu darbinieka laulātajai DS Civildienesta noteikumos esot paredzētas konkrētas finansiālās tiesības, piemēram, tiesības uz iekļaušanu kopējā ierēdņu un pārējo darbinieku apdrošināšanas sistēmā. Otrkārt, neesot nozīmes tam, vai šajā lietā DS atsaucas uz tiesībām un priekšrocībām saskaņā ar Civildienesta noteikumiem, jo šo noteikumu 13. pantā esot īpaša atsauce uz ierēdņu laulātajiem (8).
3.      Vērtējums
34.      Uzskatu, ka šis pamats ir pamatots. Domāju, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, kvalificējot DS kā “personu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi”, kas viņai uzliekot pienākumu celt prasību sakarā ar atbildību, pamatojoties uz LESD 270. pantu.
35.      Norādu, ka pārsūdzētā rīkojuma 43., 44. un 47. punktā sniegtā atsauce uz sprieduma Komisija/Missir Mamachi di Lusignano 46.–48. un 51.–55. punktu sākas ar vārdiem “šajā nozīmē skat.”. Tomēr jākonstatē, ka šajā rīkojumā Vispārējā tiesa pārsniedz tikai šā sprieduma īpašu piemērošanu, jo tā paplašina jēdzienu “personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi”, kā to definējusi Tiesa, un ievieš nosacījumu šo personu celto prasību par Savienības ārpuslīgumisko atbildību pieņemamībai, nosakot par obligātu vēršanos Vispārējā tiesā, pamatojoties uz LESD 270. pantu. Tieši šo minētā rīkojuma divu aspektu kopējā ietekme rada grūtības, jo Vispārējā tiesa no šā sprieduma izsecina nesaprātīgas procesuālās sekas, ņemot vērā, ka nedz kādā tiesību normā, nedz judikatūrā nav prasīts, lai ierēdņa vai darbinieka laulātais celtu savu prasību, pamatojoties uz šādu juridisko pamatu. Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēji, pamatojot savu otro pamatu, neizvērš otro no šiem aspektiem, tas ir cieši saistīts ar viņu iebildumu, kas izklāstīts viņu apelācijas sūdzības 47. punktā.
36.      Kā norāda apelācijas sūdzības iesniedzēji, situācija šajā lietā atšķiras no situācijas lietā, kurā tika pasludināts spriedums Komisija/Missir Mamachi di Lusignano. Kā izriet no šā sprieduma 48., 51., 52. un 54. punkta, Tiesa jēdzienu “personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi” definē, ņemot vērā it īpaši “tiesības un priekšrocības”, kas šīm personām piešķirtas Civildienesta noteikumos, jo ierēdņa ģimenes locekļi faktiski saņem īpašas finansiālas tiesības un priekšrocības ierēdņa nāves gadījumā. Tiesa piebilda, ka nav nepieciešams noteikt, vai konkrētajā gadījumā šīm personām faktiski ir tādas tiesības un priekšrocības, lai izvairītos no tā, ka, vērtējot tiesas kompetenci, vispirms būtu nepieciešams vērtēt prasības pamatotību (9). Tomēr tieši tāpēc, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumiem šīs personas var saņemt finansiālas priekšrocības sakarā ar ierēdņa nāvi, Tiesa tās varēja pielīdzināt “personām, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi”.
37.      Pamatlietā Civildienesta noteikumos ierēdņa vai darbinieka laulātajam nav piešķirtas nekādas tiesības vai priekšrocības, kas būtu saistītas ar viņa personas datu apstrādi. Pārsūdzētā rīkojuma 45. punktā Vispārējā tiesa atsaucas uz Civildienesta noteikumu normām, kas ļauj vai nu ierēdnim vai darbiniekam izmantot tiesības uz atvaļinājumu ģimenes iemeslu dēļ vai nepilna darba laika darbu laulātā smagas slimības vai smagas invaliditātes gadījumā, vai arī laulātajam izmantot pabalstus ierēdņa vai darbinieka nāves gadījumā. Šīm normām nav nekādas saistības ar iespējamām tiesībām vai priekšrocībām, kas Civildienesta noteikumos būtu atzītas ierēdņa vai darbinieka laulātajam viņa personas datu prettiesiskas apstrādes gadījumā. Tādā pat veidā savā atbildes rakstā EAAPI atsaucas uz Civildienesta noteikumu 13. pantu, saskaņā ar kuru ierēdnim ir pienākums paziņot par laulātā algotu darbu. Tomēr šajā pantā ir minēts Civildienesta noteikumos paredzēts pienākums ierēdnim vai darbiniekam, kas jānošķir no tiesībām vai priekšrocībām, kuras piešķirtas viņa ģimenes locekļiem un uz kurām balstās Tiesas judikatūra.
38.      Tik plaša jēdziena “personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi” interpretācija un no tās izrietošā LESD 270. panta ratione personae piemērošanas jomas paplašināšana neizraisītu īpašas grūtības, ja vien pārsūdzētajā rīkojumā tā nebūtu saistīta ar stingrākiem nosacījumiem to prasību par zaudējumu atlīdzību pieņemamībai, kuras iesnieguši ierēdņa vai darbinieka ģimenes locekļi (10). Proti, Tiesas piešķirtās tiesības ierēdņa vai darbinieka ģimenes locekļiem celt prasību, pamatojoties uz LESD 270. pantu, Vispārējā tiesa ir pārvērtusi par pienākumu, kā rezultātā šajā rīkojumā ir pieļauta tiesību kļūda.
39.      Lai gan Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 46. punktā pamatoti norādīja, ka ierēdņa vai darbinieka laulātais “var” celt prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz LESD 270. pantu, ja strīds izriet no darba tiesiskajām attiecībām, kas šo ierēdni vai šo darbinieku saista ar iestādi, un šā rīkojuma 47. punktā pareizi atsaucās uz “personu, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi, tiesībām celt prasību, pamatojoties uz LESD 270. pantu”, tomēr tūlīt pēc tam minētā rīkojuma 48. punktā šī tiesa atzina, ka šāda veida prasība būtībā ir atzīstama par nepieņemamu, ja tā nav celta, pamatojoties uz šo pantu. Taču šie divi apgalvojumi ir pretrunā viens otram: vai nu tās ir tiesības, vai nu pienākums. Tā kā Tiesa spriedumā Komisija/Missir Mamachi di Lusignano skaidri izvēlējās, ka tā ir tikai ierēdņa ģimenes locekļiem sniegta iespēja, Vispārējā tiesa, kas bez pamatojuma šo iespēju pārvērta par pienākumu, neievēroja Tiesas judikatūru un tādējādi pārkāpa LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu.
40.      Manuprāt, šo secinājumu apstiprina fakts, ka Tiesa, plaši interpretējot ierēdņa vai darbinieka ģimenes locekļu locus standi atbilstoši LESD 270. pantam, nevēlējās radīt nosacījumu šo personu celto prasību par zaudējumu atlīdzību pieņemamībai. Ja nekļūdos, sprieduma Komisija/Missir Mamachi di Lusignano 55. un 62. punktā izmantotais formulējums liecina vienīgi par Savienības tiesas vēlmi piešķirt ierēdņa vai darbinieka ģimenes locekļiem iespēju celt prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz LESD 270. pantu, ja strīds izriet no darba tiesiskajām attiecībām, kas saista šo ierēdni vai darbinieku ar attiecīgo iestādi, nevis pilnībā izslēgt iespēju celt šādu prasību, pamatojoties uz LESD 268. pantu un 340. panta otro daļu.
41.      Šā sprieduma formulējums nav pavēles izteiksmē, kā liecina atkārtoti lietotais formulējums “var [..] celt prasību” [vācu valodā “eine Schadensersatzklage erheben können”, angļu valodā “may [..] bring an action” vai itāļu valodā “possono [..] proporre un ricorso” (mans izcēlums)]. Šis formulējums nozīmē, ka tiek atzīta izvēle. Kaut arī ierēdņa vai darbinieka ģimenes locekļiem ir iespēja celt prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz LESD 270. pantu, ja strīds izriet no darba tiesiskajām attiecībām, kas šo personu saista ar attiecīgo iestādi, šādas prasības celšana uz šāda juridiskā pamata nekādi nav pienākums, jo viņiem šajā ziņā ir rīcības brīvība. Tādējādi viņiem ir arī iespēja celt prasību, pamatojoties uz LESD 268. un 340. pantu. Kā Vispārējā tiesa nesen atgādināja, “Civildienesta noteikumi paši par sevi ir autonoms instruments, kura vienīgais mērķis ir regulēt juridiskās attiecības starp iestādēm un to ierēdņiem vai darbiniekiem, nosakot savstarpējās tiesības un pienākumus” (11). Citiem vārdiem, Civildienesta noteikumiem ir relatīva iedarbība: tie rada pienākumus tikai starp pusēm un nepieļauj, ka trešajām personām, kuras nav piekritušas līgumam, tiek uzlikti šādi pienākumi saskaņā ar to.
42.      Nepieciešamība šauri interpretēt nosacījumus prasību pieņemamībai tiesā, ciktāl šie nosacījumi attiecas uz piekļuvi tiesai un tiesību aizsardzības tiesā efektivitāti, kā arī neatliekamā nepieciešamība pēc skaidriem noteikumiem šajā jomā nepieļauj darbības vārdu “var” šajā gadījumā pielīdzināt darbības vārdam “vajadzēt” un to saprast kā tādu, kas pieprasītu, lai ierēdņa vai darbinieka ģimenes locekļi ceļ prasību, pamatojoties uz LESD 270. pantu, jo pretējā gadījumā tā tiks atzīta par nepieņemamu. Šādai judikatūras attīstībai būtu bijuši vajadzīgi vismaz minimāli paskaidrojumi, ciktāl tā attiecas uz to, kā tiek interpretēti pieņemamības nosacījumi privātpersonu Vispārējā tiesā celtām prasībām; to pareiza interpretācija ir būtiska, lai nodrošinātu tiesību aizsardzības tiesā efektivitāti.
43.      Īpašajos apstākļos lietā, kurā tika pasludināts spriedums Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, šāda plaša Eiropas Savienības tiesas kompetences interpretācija attiecībā uz tādu prasību par zaudējumu atlīdzību izskatīšanu, kuras celtas, pamatojoties uz LESD 270. pantu, bija vērsta uz to, lai nodrošinātu lielāku aizsardzību ierēdņa ģimenes locekļiem, ņemot vērā iestādei saistošo rūpības pienākumu. Tās mērķis bija arī nodrošināt, ka prasības par vienu un to pašu notikumu, kas izriet no darba tiesiskajām attiecībām starp ierēdni un iestādi, kuras pakļautībā viņš atrodas vai atradās, varētu tikt koncentrētas vienā tiesvedībā, ko izskata viena tiesa.
44.      Lai gan es piekrītu viedoklim, ka visi šie strīdi ir jākoncentrē vienā tiesvedībā, tomēr secinu, ka šajā lietā DS galu galā ir liegta iespēja panākt, lai tiktu skatīts viņas pieteikums par to zaudējumu atlīdzību, kas viņai personīgi nodarīti, un tas tā ir viņas ģimenes stāvokļa dēļ. Šāds risinājums var šķist īpaši bargs, salīdzinot ar procesuālo kārtību, kādu Vispārējā tiesa attiecināja uz prasību par zaudējumu atlīdzību, kuru šai pat dienā šī paša nodarījuma sakarā bija cēlis uzņēmums, kura īpašnieks, dibinātājs, likumiskais pārstāvis un ģenerāldirektors ir DR, kā arī uzņēmums, kas pieder pēdējam minētajam (12). Šo prasību, ar kuru šīs juridiskās personas lūdza atlīdzināt apgalvotos zaudējumus, kas bija radušies ētikas pārbaudes un administratīvās izmeklēšanas laikā, kas tika veiktas attiecībā uz DR atbilstoši LESD 268. un 340. pantiem, Vispārējā tiesa skatīja pēc būtības 2026. gada 25. marta spriedumā DP un DQ/EAAPI (13).
45.      Ņemot vērā šos elementus, uzskatu, ka pārsūdzētajā rīkojumā ir pieļauta tiesību kļūda, jo Vispārējā tiesa atzina DS celto prasību par nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka tā bija pamatota ar LESD 340. panta otro daļu.
46.      Šādos apstākļos tādējādi nav jāanalizē pirmais pamats attiecībā uz šā rīkojuma pamatojuma trūkumu saistībā ar DS celtās prasības juridisko pamatu.
47.      Tomēr ierosinu izskatīt šo pirmo pamatu ne tikai galvenokārt, ciktāl tas attiecas uz pārsūdzētā rīkojuma pamatojuma trūkumu attiecībā uz DR celtās prasības juridisko pamatu, bet arī pakārtoti gadījumā, ja Tiesa atzītu otro pamatu attiecībā uz jēdziena “personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi” šo noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē kļūdainu interpretāciju par nepamatotu.
B.      Par pirmo pamatu – pārsūdzētā rīkojuma pamatojuma trūkums saistībā ar DR un DS celtās prasības juridisko pamatu
1.      Pārsūdzētais rīkojums
48.      Pārsūdzētā rīkojuma 64.–78. punktā Vispārējā tiesa vērtēja dažādos argumentus, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji bija izvirzījuši savos apsvērumos attiecībā uz iebildi par nepieņemamību.
49.      It īpaši šā rīkojuma 72.–75. punktā Vispārējā tiesa vērtēja otro argumentu, kas balstījās uz esošajiem judikatūras precedentiem, kuros Vispārējā tiesa esot atzinusi par pieņemamām prasības, kas celtas sakarā ar Regulas 2018/1725 pārkāpumu (14), neraugoties uz to, ka tās bija celtas, pamatojoties uz LESD 270. pantu.
50.      Minētā rīkojuma 74. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka “lietā, kurā tika pasludināts 2021. gada 1. decembra spriedums JR/Komisija (T‑265/20, EU:T:2021:850), prasītājs, kurš bija pieteicies iekšējā konkursā Komisijā [..] un kurš netika iekļauts rezerves sarakstā, lūdza atcelt Komisijas lēmumus, ar ko tam tika liegta piekļuve informācijai par minēto konkursu. Tādējādi minētais spriedums attiecas uz atcelšanas prasību, kas celta, pamatojoties uz LESD 263. pantu, un tas nav atbilstīgs, lai vērtētu, vai šajā lietā prasītājiem ir tiesības celt prasību pret EAAPI, pamatojoties uz LESD 340. panta otro daļu”.
2.      Lietas dalībnieku argumenti
51.      Pirmajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza pārsūdzētā rīkojuma pamatojuma trūkumu.
52.      Viņi norāda, ka pārsūdzētā rīkojuma 74. punkts tiem neļaujot saprast iemeslus, kāpēc Vispārējās tiesas šā rīkojuma 39.–41. punktā minētās judikatūras izpratnē tiesību aizsardzības līdzeklis civildienesta strīdā ir LESD 270. pants. Šajā saistībā tie apgalvo, ka Savienības tiesa 2021. gada 1. decembra spriedumā JR/Komisija (15), uz kuru ir atsauce šajā 74. punktā, esot atzinusi par pieņemamu atcelšanas prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, līdzīgā strīdā, kurš izrietēja no darba tiesiskajām attiecībām starp ierēdni un attiecīgo iestādi un attiecās uz Regulas 2018/1725 pārkāpumu.
53.      It īpaši, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka viņi saprot, ka atcelšanas prasības, kas balstīta uz LESD 263. pantu, ir process ar atšķirīgu būtību un apjomu no prasības par zaudējumu atlīdzību, kas balstīta uz LESD 268. pantu un LESD 340. panta otro daļu, viņi savukārt uzskata, ka Vispārējā tiesa neesot pietiekami pamatojusi iemeslu, kādēļ šāda procesuālā atšķirība rada atšķirīgas procesuālās sekas attiecībā uz katras no šīm prasībām pieņemamību, ja tās abas sakarā ar Regulas 2018/1725 pārkāpumu ir cēluši ierēdņi vai darbinieki strīdos, kuri izriet no viņu darba tiesiskajām attiecībām ar attiecīgo iestādi.
54.      Apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucas arī uz 2022. gada 6. jūlija spriedumu OC/EĀDD (16), kurš minēts pārsūdzētā rīkojuma 70. punktā un kurā Vispārējā tiesa būtībā pārmeta prasītājai, Eiropas Ārējās darbības dienesta (EĀDD) ierēdnei, ka tā nebija cēlusi atcelšanas prasību atbilstoši LESD 263. pantam pret Komisijas lēmumu nosūtīt tikai kopsavilkumu par atsevišķiem dokumentiem, kuros ietverti personas dati, tādējādi pārkāpjot Regulu 2018/1725.
55.      EAAPI apgalvo, ka šis pamats esot neefektīvs un katrā ziņā acīmredzami nepamatots.
3.      Vērtējums
56.      Iesākumā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākums norādīt pamatojumu, kas Vispārējai tiesai ir atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantam, to lasot kopsakarā ar šo statūtu 53. pantu, ir būtiska formas prasība, kas jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību (17). Turklāt pārsūdzētā sprieduma pamatojumā Vispārējai tiesai ir skaidri un nepārprotami jādara zināma tās izmantotā argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām uzzināt pieņemtā nolēmuma pamatojumu un Tiesai – veikt pārbaudi tiesā (18). Tomēr jānorāda, ka pienākums norādīt pamatojumu neliek Vispārējai tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un cits pēc cita būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku izteiktie argumenti, un tādējādi pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām uzzināt motīvus, kuru dēļ Vispārējā tiesa neapmierināja viņu argumentus, un Tiesai – iegūt pietiekamu informāciju, lai veiktu savu pārbaudi (19).
57.      Šajā gadījumā uzskatu, ka pārsūdzētais rīkojums ir nepietiekami pamatots, jo tajā nav skaidri izteikts viedoklis par argumentu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji izklāstīja savu apsvērumu attiecībā uz iebildi par nepieņemamību 42. punktā. Proti, viņi atsaucās uz 2021. gada 1. decembra spriedumu JR/Komisija (20) tieši tādēļ, ka bija runa par atcelšanas prasību (21). Īsā atbilde uz šo argumentu neļauj novērtēt iemeslus, kādēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 40. punktā uz tiem attiecina principu, ka LESD 270. pants ir tiesību aizsardzības līdzeklis civildienesta strīdos, kas atšķiras no vispārīgā tiesību aizsardzības līdzekļa, ko veido atcelšanas prasība, kuru regulē LESD 263. pants, lai gan judikatūrā ir precedenti, kas liecina, ka šis īpašais tiesību aizsardzības līdzeklis nav ekskluzīvs (22).
58.      Tomēr šī kļūda pamatojumā neietekmē pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvo daļu attiecībā uz gan DR, gan DS celto prasību, un tādējādi šis pamats ir jāatzīst par neefektīvu.
59.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja viens no Vispārējās tiesas izmantotajiem pamatojumiem ir pietiekams, lai pamatotu tās sprieduma rezolutīvo daļu, kļūdas, kas varētu būt citā pamatojumā, kurš arī ir minēts attiecīgajā spriedumā, katrā ziņā neietekmē minēto rezolutīvo daļu, tādējādi pamats, ar ko uz tām atsaucas, ir neefektīvs un ir jānoraida (23).
60.      Turklāt pārsūdzētā rīkojuma 74. punkts ir daļa no izklāsta, ko Vispārējā tiesa sāk rīkojuma 63. punktā ar formulējumu “katrā ziņā”. Šāds formulējums norāda, ka šis izklāsts veido šā rīkojuma ad abundantiam motīvus, jo Vispārējā tiesa DR un DS celtās prasības nepieņemamību pamatoja ar juridiskiem motīviem un faktu konstatējumiem, kuri izklāstīti attiecīgi minētā rīkojuma 39.– 42. un 51.–61. punktā un kurus apelācijas sūdzības iesniedzēji savā apelācijas sūdzībā nav apstrīdējuši.
V.      Secinājumi
61.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2025. gada 17. janvāra rīkojumu DR un DS/EAAPI (T‑182/24, EU:T:2025:62), daļā, kurā Vispārējā tiesa atzina par nepieņemamu DS celto prasību par zaudējumu atlīdzību tādēļ, ka tā bija jāiesniedz atbilstoši LESD 270. pantam, un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      T‑182/24, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”, EU:T:2025:62.
3      C‑54/20 P, turpmāk tekstā – “spriedums Komisija/Missir Mamachi di Lusignano”, EU:C:2022:349.
4      DR bija uzņēmuma A īpašnieks un ģenerāldirektors; uzņēmumam A piederēja 100 % uzņēmumu B un C kapitāla, un abi pēdējie uzņēmumi 2018. gadā apvienojās.
5      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2018. gada 23. oktobris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās un par šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 45/2001 un Lēmumu Nr. 1247/2002/EK (OV 2018, L 295, 39. lpp.).
6      Redakcijā, kas piemērojama strīdam (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”).
7      Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā ir noteikts, ka “Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijā ir jebkurš strīds starp Savienību un jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, attiecībā uz tādu tiesību aktu likumību, kas nelabvēlīgi ietekmē šādu personu 90. panta 2. punkta izpratnē. Strīdos, kas saistīti ar finansēm, Tiesai ir neierobežota jurisdikcija”.
8      Civildienesta noteikumu 13. pantā tostarp ir paredzēts, ka tad, “ja ierēdņa laulātais strādā algotu darbu, ierēdnis informē iestādes iecēlējinstitūciju”.
9      Skat. spriedumu, Komisija/Missir Mamachi di Lusignano (52. un 61. punkts). Šā sprieduma 52. punkts ir formulēts šādi: “No tā, ka Civildienesta noteikumos šādi tiek ņemti vērā šie ierēdņa ģimenes locekļi, izriet, ka viņi ir personas, “uz kur[ām] attiecas šie Civildienesta noteikumi” to 91. panta 1. punkta izpratnē, neatkarīgi no tā, vai šajā lietā prasītājam faktiski ir tādas Civildienesta noteikumos paredzētas tiesības vai priekšrocība [minētā sprieduma angļu valodas versijā šis teikuma fragments ir formulēts šādi: “irrespective of whether an applicant does in fact have, in the particular case under consideration, a right or benefit”] [..]. Proti, Savienības tiesu kompetence ratione personae saskaņā ar LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu nav atkarīga no jautājuma par tiesību vai priekšrocības faktisku piešķiršanu [“actual grant” angļu valodas versijā] personai, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi un kura ceļ prasību šajās tiesās.” Mans izcēlums.
10      Piekrītu viedoklim, ka ir jānodrošina, lai prasības par vienu un to pašu notikumu, kas izriet no darba tiesiskajām attiecībām starp ierēdni un attiecīgo iestādi, varētu koncentrēt vienā tiesvedībā, ko izskata viena tiesa.
11      Skat. rīkojumu, 2025. gada 13. marts, RY/Komisija (T‑246/24, EU:T:2025:299, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
12      Tādējādi Vispārējā tiesā tika celtas divas prasības par ārpuslīgumisko atbildību, kas iesniegtas vienā un tajā pašā dienā saistībā ar vienu un to pašu darbību, ar kuru pārkāpa, pirmkārt, noteikumus par personas datu aizsardzību (T‑182/24) un, otrkārt, noteikumus par lietu konfidenciālo datu aizsardzību (T‑183/24).
13      T‑183/24, EU:T:2026:221.
14      Vai sakarā ar to, ka pārkāpta Eiropas Parlamenta un Padomes Regula EK Nr. 45/2001 (2000. gada 18. decembris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (OV 2001, L 8, 1. lpp.), ko aizstāja ar Regulu 2018/1725.
15      T‑265/20, EU:T:2021:850.
16      T‑681/20, EU:T:2022:422.
17      Skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, UPL Europe un Indofil Industries (Nīderlande)/Komisija (C‑262/23 P, EU:C:2024:862, 134. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Skat. spriedumu, 2026. gada 26. februāris, Martinair Holland/Komisija (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
19      Skat. spriedumu, 2026. gada 26. februāris, Martinair Holland/Komisija (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).
20      T‑265/20, EU:T:2021:850.
21      Šo apsvērumu 42. punktā apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirzīja šādu argumentu: “Turklāt lietā [kurā tika pasludināts 2021. gada 1. decembra spriedums JR/Komisija (T‑265/20, EU:T:2021:850)] Komisijai tika pārmests, ka tā pārkāpusi vairākas Regulas 2018/1725 normas, tostarp šīs regulas 14. un 17. pantu, nepaziņojot noteiktus personas datus par konkursā iegūtajiem punktiem. Prasītāja, Komisijas ierēdņa, celtā atcelšanas prasība bija pamatota ar LESD 263. pantu, un Vispārējā tiesa to neatzina par nepieņemamu.”
22      2026. gada 24. februāra rīkojumā RY/Komisija (C‑336/25 P, EU:C:2026:138) Tiesa atgādināja, ka “[savā] judikatūrā [tā] ir atkārtoti atzinusi, ka LESD 270. pants [..] sniedz tiesību aizsardzības līdzekli civildienesta strīdos, kas atšķiras no tādiem vispārīgiem tiesību aizsardzības līdzekļiem kā LESD 263. pantā regulētā atcelšanas prasība, kā arī LESD 268. pantā un 340. panta otrajā un trešajā daļā regulētā prasība par zaudējumu atlīdzību” (36. punkts un tajā minētā judikatūra).
23      Skat. spriedumu, 2025. gada 13. novembris, Al‑Assad/Padome (C‑779/24 P, EU:C:2025:880, 94. punkts un tajā minētā judikatūra).