62021CJ0291
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2023. gada 20. aprīlī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 655/2014 – Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojuma process – Šāda rīkojuma izdošanas nosacījumi – 4. pants – Jēdziens “nolēmums” – 7. pants – Jēdziens “nolēmums, ar kuru parādniekam liek maksāt prasījumu” – Tiesas nolēmums, ar kuru parādniekam ir piespriests maksāt soda naudu, ja netiek ievērots rīkojums izbeigt prettiesisku rīcību – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – 55. pants – Piemērošanas joma
Lietā C‑291/21
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko tribunal de première instance de Liège (Ljēžas pirmās instances tiesa, Beļģija) apķīlāšanas lietu tiesnesis iesniedzis ar 2021. gada 6. maija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2021. gada 7. maijā, tiesvedībā, ko uzsākusi
Starkinvest SRL,
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja A. Prehala [A. Prechal], tiesneši M. L. Arasteja Saūna [L. Arastey Sahún], F. Biltšens [F. Biltgen] (referents), N. Vāls [N. Wahl] un J. Pasers [J. Passer],
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretārs: Č. Di Bella [C. Di Bella], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2022. gada 16. jūnija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Starkinvest SRL vārdā – V. Lamberts un A. Palmisano, advokāti,
–
Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs, C. Pochet un M. Van Regemorter, pārstāves,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un J. Langer, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – S. Noë un W. Wils, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2022. gada 20. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 655/2014 (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojuma procedūru, lai atvieglotu pārrobežu parādu piedziņu civillietās un komerclietās (OV 2014, L 189, 59. lpp.), 4. pantu un 7. panta 2. punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.) 55. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā, ko uzsākusi Starkinvest SRL, lai, izmantojot Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojumu (turpmāk tekstā – “apķīlāšanas rīkojums”), tiktu izpildīts tiesas nolēmums, ar kuru ir uzdots maksāt soda naudu gadījumā, ja tiek pārkāpts pret Soft Paris EURL un Soft Paris Parties LTD izdotais rīkojums izbeigt prettiesisku rīcību.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula Nr. 1215/2012
3
Atbilstoši Regulas Nr. 1215/2012 39. pantam:
“Dalībvalstī pieņemts spriedums, kas izpildāms minētajā dalībvalstī, ir izpildāms pārējās dalībvalstīs, neprasot izpildāmības deklarāciju.”
4
Šīs regulas 55. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstī pieņemts spriedums, kas kā sodu nosaka maksājumu, ir izpildāms uzrunātajā dalībvalstī vienīgi tad, ja izcelsmes tiesa ir galīgi noteikusi maksājuma summu.”
Regula Nr. 655/2014
5
Regulas Nr. 655/2014 12. un 14. apsvērumā ir teikts:
“(12)
Apķīlāšanas rīkojumam vajadzētu būt pieejamam, lai nodrošinātu prasījumus, kam jau iestājies termiņš. Tam vajadzētu būt pieejamam arī prasījumiem, kam vēl nav iestājies termiņš, ja šādi prasījumi izriet no darījuma vai notikuma, kurš jau ir norisinājies, un to summu var noteikt, tostarp prasījumiem saistībā ar neatļautu darbību, deliktu vai kvazideliktu un civilprasībām par zaudējumu atlīdzināšanu vai restitūciju, kuru pamatā ir kriminālsodāma darbība.
[..]
(14)
Nosacījumiem Apķīlāšanas rīkojuma izdošanai būtu jānodrošina atbilstošs līdzsvars starp kreditora interesēm iegūt Rīkojumu un parādnieka interesēm novērst Rīkojuma ļaunprātīgu izmantošanu.
Tādēļ, ja kreditors pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu iesniedz, pirms viņš ir ieguvis nolēmumu, tiesai, kurā pieteikums ir iesniegts, vajadzētu būt pārliecinātai, pamatojoties uz kreditora iesniegtajiem pierādījumiem, ka kreditora prasījums pēc būtības pret parādnieku varētu tikt apmierināts.
Turklāt kreditoram visās situācijās, tostarp tad, kad viņš jau ir ieguvis nolēmumu, būtu jāprasa, lai viņš ļauj tiesai pārliecināties, ka viņa prasījumam steidzami nepieciešama tiesiskā aizsardzība un ka esošā vai vēlāka nolēmuma izpilde bez Rīkojuma var tikt kavēta vai padarīta būtiski sarežģītāka, jo pastāv reāls risks, ka līdz laikam, kad kreditors spēs panākt esošā vai vēlāka nolēmuma izpildi, parādnieks var būt iztērējis, noslēpis vai likvidējis savus aktīvus vai atsavinājis tos zem to vērtības vai neparastā apjomā vai veicot neparastu rīcību.
[..]”
6
Minētās regulas 4. panta “Definīcijas” 5., 8. un 11. punktā ir noteikts:
“Šajā regulā:
[..]
5)
“prasījums” ir prasījums samaksāt konkrētu naudas summu, kam ir iestājies termiņš, vai prasījums samaksāt nosakāmu naudas summu, kas izriet no darījuma vai notikuma, kurš jau ir norisinājies, ar noteikumu, ka šādu prasījumu var iesniegt tiesā;
[..]
8)
“nolēmums” ir jebkāds nolēmums, kas pieņemts dalībvalsts tiesā, neatkarīgi no tā, kā šo nolēmumu sauc, tostarp lēmums par izmaksu vai izdevumu noteikšanu, ko veic tiesas amatpersona;
[..]
11)
“izcelsmes dalībvalsts” ir dalībvalsts, kurā ir izdots Apķīlāšanas rīkojums”.
7
Minētās regulas 5. pantā “Pieejamība” ir noteikts:
“Apķīlāšanas rīkojums kreditoram ir pieejams šādās situācijās:
a)
pirms kreditors pret parādnieku kādā dalībvalstī uzsāk tiesvedību pēc būtības vai jebkurā tādas tiesvedības stadijā līdz brīdim, kad ir izdots nolēmums vai ir apstiprināts vai noslēgts tiesas izlīgums;
b)
pēc tam, kad kreditors ir dalībvalstī ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, kurā parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu.”
8
Šīs regulas 6. panta 3. punktā ir noteikts:
“Gadījumos, kad kreditors jau ir ieguvis nolēmumu vai tiesas izlīgumu, jurisdikcija izdot Apķīlāšanas rīkojumu par prasījumu, kas norādīts nolēmumā vai tiesas izlīgumā, ir tās dalībvalsts tiesām, kurās ir pieņemts nolēmums vai apstiprināts vai noslēgts tiesas izlīgums.”
9
Regulas Nr. 655/2014 7. pantā “Apķīlāšanas rīkojuma izdošanas nosacījumi” ir paredzēts:
“1.   Tiesa izdod Apķīlāšanas rīkojumu, ja kreditors ir iesniedzis pietiekamus pierādījumus, lai tiesa varētu pārliecināties, ka ir steidzami vajadzīgs aizsardzības pasākums Apķīlāšanas rīkojuma veidā, jo bez šāda pasākuma pastāv reāls risks, ka kreditora prasījuma pret parādnieku turpmāka izpilde tiks kavēta vai padarīta būtiski sarežģītāka.
2.   Gadījumos, kad kreditors vēl nav dalībvalstī ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, ar kuru parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu, kreditors iesniedz arī pietiekamus pierādījumus, lai tiesa varētu pārliecināties, ka viņa prasījums pēc būtības pret parādnieku varētu tikt apmierināts.”
10
Šīs regulas 8. panta 2. punkta g) apakšpunkta ii) punktā ir noteikts:
“[Apķīlāšanas rīkojuma] pieteikumā iekļauj šādu informāciju:
[..]
g)
summa, par kuru prasa Apķīlāšanas rīkojumu:
[..]
ii)
ja kreditors jau ir ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, pamatprasījuma summa, kā noteikts nolēmumā, tiesas izlīgumā vai publiskā aktā, vai tās daļa un jebkādu procentu summa un izmaksas, kas piedzenamas saskaņā ar 15. pantu”.
11
Minētās regulas 17. panta 1. punktā ir noteikts:
“Tiesa, kurā ir iesniegts pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu, pārbauda, vai ir izpildīti šajā regulā noteiktie nosacījumi un prasības.”
12
Saskaņā ar šīs pašas regulas 48. panta b) punktu tā neskar Regulu Nr. 1215/2012.
Beļģijas tiesības
13
Ar 1980. gada 31. janvāra likumu (1980. gada 20. februāraMoniteur belge, 2181. lpp.) Beļģijas likumdevējs apstiprināja Hāgā 1973. gada 26. novembrī parakstīto Beniluksa konvenciju par vienotu tiesisko regulējumu attiecībā uz soda naudu un tās pielikumu (Vienotais likums par soda naudu). Beļģijas tiesībās soda nauda (astreinte) ir reglamentēta code judiciaire (Tiesu kodekss) 1385.bis–1385.nonies pantā.
14
Atbilstoši šā kodeksa 1385.bis pantam:
“Tiesa pēc vienas puses pieteikuma var piespriest otrai pusei samaksāt naudas summu, sauktu par soda naudu, ja nav izpildīts pamatspriedums [..]; tas neskar pienākumu atlīdzināt zaudējumus, ja tādi ir nodarīti. [..]”
15
Minētā kodeksa 1385.ter pantā ir noteikts:
“Tiesa var noteikt samaksāt soda naudu vai nu kā vienreizēju maksājumu, vai kā maksājumu par attiecīgu laika vienību vai par katru pārkāpumu. Abos pēdējos minētajos gadījumos tiesa var noteikt arī maksimālo soda naudas summas apmēru, kura sasniegšana izbeidz pienākumu to maksāt.”
16
Šā paša kodeksa 1385.quater pantā ir paredzēts:
“Soda nauda, tiklīdz ir radies pienākums to maksāt, pilnībā pienākas tai pusei, kurai par labu tā piespriesta. Šī puse var turpināt soda naudas piedziņu uz tā dokumenta pamata, kurā tā ir noteikta.”
17
Tiesu kodeksa 1498. pantā ir paredzēts:
“Gadījumā, ja rodas izpildes grūtības, jebkura ieinteresētā puse var vērsties par apķīlāšanu atbildīgajā tiesā, taču šāda pieteikuma iesniegšanai nav apturošas iedarbības. Attiecīgā gadījumā par apķīlāšanas lietām atbildīgais tiesnesis lemj par atbrīvošanu no apķīlājuma.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
18
Ar tribunal de commerce de Liège (Ljēžas Komerclietu tiesa, Beļģija) 2013. gada 3. septembra spriedumu, kas tika atstāts negrozīts ar cour d’appel de Liège (Ljēžas apelācijas tiesa, Beļģija) 2015. gada 6. janvāra spriedumu, Soft Paris un Soft Paris
Parties citastarp tika noteikts pienākums – pretējā gadījumā uzliekot pienākumu maksāt 2500 EUR soda naudu par katru pārkāpumu – pārtraukt Beniluksa teritorijā tirgot jebkādas preces un pakalpojumus, ko aptver vārdiska preču zīme “SOFT PARIS”.
19
2021. gada 27. aprīlīStarkinvest lūdza izdot maksājuma rīkojumu par 86694,22 EUR, no kuriem 85000 EUR veidoja soda nauda par laikposmu no 2021. gada 24. marta līdz 27. aprīlim.
20
Ar pieteikumu, kas tribunal de première instance de Liège (Ljēžas pirmās instances tiesa, Beļģija) kancelejā iesniegts 2021. gada 3. maijā, Starkinvest lūdza atļauju veikt Eiropas konta apķīlāšanu 85000 EUR apmērā, apķīlājot visas summas, kuras varētu atrasties Soft Paris Parties – proti, sabiedrības ar sēdekli Īrijā – Francijā esošajos kontos.
21
Analizējot šī bankas kontu apķīlāšanas rīkojuma izdošanas nosacījumus, tribunal de première instance de Liège (Ljēžas pirmās instances tiesa) apķīlāšanas lietu tiesnesis – kas ir iesniedzējtiesa – norāda, ka ar Regulas Nr. 655/2014 7. pantu ir izveidots tiesiskais regulējums, kurā nošķirti divi gadījumi: pirmajā gadījumā kreditors jau ir ieguvis izpildu dokumentu un tādējādi ir atbrīvots no pienākuma apliecināt sava prasījuma pamatotību, savukārt otrajā gadījumā kreditoram nav šāda dokumenta, un tāpēc tam ir jāsniedz pierādījumi, ka viņa prasība pret parādnieku pēc būtības visticamāk tiks apmierināta.
22
Iesniedzējtiesas ieskatā, no tā izriet, ka pārbaude, kas tai ir jāveic šajā gadījumā, ir atkarīga no tā, vai Starkinvest uz cour d’appel de Liège (Ljēžas apelācijas tiesa) 2015. gada 6. janvāra spriedumu var atsaukties kā uz izpildu dokumentu, proti, “nolēmumu, ar kuru parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu” Regulas Nr. 655/2014 7. panta 2. punkta izpratnē.
23
Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzsver, ka minētajā spriedumā, ar kuru Starkinvest ir uzdots maksāt soda naudu gadījumā, ja netiks izpildīts rīkojums par prettiesiskās rīcības izbeigšanu, nav norādīta precīza soda naudas summa, jo šā lēmuma pieņemšanas dienā tā pēc definīcijas vēl nebija zināma. Tomēr Beļģijas tiesībās neesot nepieciešams pirms apķīlāšanas noteikt soda naudas apmēru, jo nolēmums par soda naudas samaksu ir izpildāms un paziņots. Kompetentā tiesa par šo jautājumu lemj tikai procedūrā, kurā tiek izskatīti iebildumi pret apķīlāšanu.
24
Taču – tā kā “prasījums” Regulas Nr. 655/2014 4. pantā ir definēts kā “prasījums samaksāt konkrētu naudas summu, kam ir iestājies termiņš, vai prasījums samaksāt nosakāmu naudas summu, kas izriet no darījuma vai notikuma, kurš jau ir norisinājies, ar noteikumu, ka šādu prasījumu var iesniegt tiesā” – iesniedzējtiesa jautā, vai soda naudu, kuras aprēķināšanas princips un pamatsumma ir noteikta tiesas nolēmumā, bet kuras apmērs mainās atkarībā no tā, vai parādnieks neizpildīs savus pienākumus, var uzskatīt par “prasījumu” šīs tiesību normas izpratnē.
25
Iesniedzējtiesa būtībā norāda – ja atbilde būtu apstiprinoša, nolēmumu, ar ko tiek uzlikta soda nauda, varētu uzskatīt par Regulas Nr. 655/2014 7. panta 2. punktā minēto “nolēmumu, ar kuru parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu”, kas izcelsmes dalībvalsts tiesai, kurā iesniegts pieteikums par apķīlāšanas rīkojuma izdošanu, atņemtu jebkādas pilnvaras pārbaudīt izvirzītā prasījuma ticamību. Taču šāda pārbaude ļautu lietu izskatošajai tiesai pārbaudīt, vai soda nauda, par ko tiek lūgts izdot rīkojumu par mantas apķīlāšanu, visticamāk ir pamatota, vai nav piemērojams neviens noteikums par noilgumu un vai ir ievērotas visas procesuālās normas, tostarp tās, kuras attiecas uz piespriestās soda naudas paziņošanas informatīvo raksturu.
26
Turklāt iesniedzējtiesa jautā, vai veicamajā interpretācijā ir jāņem vērā Regulas Nr. 1215/2012 55. pants, ciktāl šajā pantā ir noteikts, ka kādā no dalībvalstīm pieņemti nolēmumi, kuros kā sods ir piespriests maksājums, ir izpildāmi uzrunātajā dalībvalstī tikai tad, ja izcelsmes tiesa ir galīgi noteikusi tā apmēru.
27
Turklāt iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai – ja tiek atzīts, ka tiesas nolēmums, ar ko noteikta soda nauda, ir jākvalificē kā “nolēmums, ar kuru parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu” Regulas Nr. 655/2014 7. panta 2. punkta izpratnē, un ka šāda izpildu dokumenta esamības sekas ir tādas, ka tiesai, kuras kompetencē atļaut apķīlāšanu uz Eiropas apķīlāšanas rīkojuma pamata, tiek atņemtas pilnvaras novērtēt prasījuma ticamību – ir jāpieprasa, lai soda naudas summa būtu noteikta iepriekš.
28
Tieši šādos apstākļos tribunal de première instance de Liège (Ljēžas pirmās instances tiesa) par apķīlāšanu atbildīgais tiesnesis nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai izsniegts tiesas nolēmums, ar kuru lietas dalībniekam tiek piespriests maksāt soda naudu rīkojuma izbeigt prettiesisku darbību pārkāpuma gadījumā, ir uzskatāms par nolēmumu, ar kuru parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu, [Regulas Nr. 655/2014] 7. panta 2. punkta izpratnē?
2)
Vai tiesas nolēmums, ar kuru lietas dalībniekam tiek piespriests maksāt soda naudu, lai gan tas ir izpildāms izcelsmes valstī, ietilpst jēdzienā “nolēmums” [Regulas Nr. 655/2014] 4. panta izpratnē, ja summa nav galīgi noteikta saskaņā ar [Regulas Nr. 1215/2012] 55. pantu?”
Tiesvedība Tiesā
29
Iesniedzējtiesa ir lūgusi Tiesu piemērot šai lietai Tiesas Reglamenta 105. panta 1. punktā paredzēto paātrināto tiesvedību.
30
Sava lūguma pamatojumam tā atsaucas uz tajā iesniegtā pieteikuma par apķīlāšanas rīkojuma izdošanu būtību un to, ka tiesvedība ir apturēta līdz brīdim, kad tiesa sniegs interpretāciju.
31
No Reglamenta 105. panta 1. punkta izriet, ka Tiesas priekšsēdētājs pēc iesniedzējtiesas pieteikuma vai izņēmuma kārtā pēc savas ierosmes un pēc tiesneša referenta priekšlikuma un ģenerāladvokāta uzklausīšanas, atkāpjoties no šā reglamenta noteikumiem, var nolemt lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā, piemērot paātrinātu tiesvedību.
32
Šajā gadījumā 2021. gada 14. jūnijā Tiesas priekšsēdētājs, uzklausījis tiesnesi referentu un ģenerāladvokātu, nolēma noraidīt pieteikumu par paātrināto tiesvedību, pamatojoties uz to, ka iesniedzējtiesas norādītie iemesli nepierāda, ka šajā lietā būtu izpildīti Reglamenta 105. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi.
33
Proti, paātrinātā tiesvedība ir procesuāls instruments, kas paredzēts ārkārtas situācijas risināšanai (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 37. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecīgo personu intereses – kaut arī tās ir leģitīmas – pēc iespējas ātrāk noteikt to tiesību apjomu, kuras tiem izriet no Savienības tiesībām, vai vienkāršas ekonomiskas intereses, lai cik svarīgas un leģitīmas tās būtu, pašas par sevi nevar pamatot paātrinātās tiesvedības piemērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 11. novembris, Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf, C‑938/19, EU:C:2021:908, 43. un 45. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Par prejudiciālajiem jautājumiem
34
Ar abiem prejudiciālajiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 655/2014 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesas nolēmums, ar ko parādniekam ir piespriests samaksāt soda naudu, ja nākotnē netiks ievērots rīkojums izbeigt prettiesisku rīcību, un ar ko tātad nav galīgi noteikta šīs soda naudas summa, ir uzskatāms par šajā tiesību normā minēto “nolēmumu, ar kuru minētajam parādniekam tiek prasīts samaksāt prasījumu”, un tādējādi kreditors, kas lūdz izdot apķīlāšanas rīkojumu, ir atbrīvots no pienākuma sniegt pietiekamus pierādījumus, lai pārliecinātu šo tiesu, ka viņa prasība pēc būtības pret parādnieku visticamāk tiks apmierināta.
35
Šajā ziņā no Regulas Nr. 655/2014 17. panta 1. punkta izriet, ka tiesai, kurā ir iesniegts pieteikums par apķīlāšanu, ir jāpārbauda, vai ir izpildīti šajā regulā paredzētie nosacījumi un prasības.
36
Apķīlāšanas rīkojuma izdošanas nosacījumi ir izklāstīti Regulas Nr. 655/2014 7. pantā. Šā panta pirmajā punktā, lasot to kopsakarā ar tā otro punktu, būtībā ir paredzēts, ka tiesa, kurā iesniegts pieteikums, izdod apķīlāšanas rīkojumu, ja kreditors, kas ir ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, kurā parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu, sniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka ir steidzami vajadzīgs aizsardzības pasākums. Ja kreditors šādu nolēmumu, izlīgumu vai aktu vēl nav ieguvis, tam saskaņā ar minētā panta otro daļu ir jāsniedz pietiekami pierādījumi ne tikai par prasītā pasākuma steidzamību, bet arī par varbūtību, ka tā prasība pēc būtības pret parādnieku visticamāk tiks apmierināta.
37
Turklāt jānorāda, ka Regulas Nr. 655/2014 7. panta 2. punktā izmantotie jēdzieni “nolēmums” un “prasījums” ir definēti attiecīgi šīs regulas 4. panta 5. un 8. punktā.
38
Jēdziens “prasījums” ir definēts Regulas Nr. 655/2014 4. panta 5. punktā kā “prasījums samaksāt konkrētu naudas summu, kam ir iestājies termiņš, vai prasījums samaksāt nosakāmu naudas summu, kas izriet no darījuma vai notikuma, kurš jau ir norisinājies, ar noteikumu, ka šādu prasījumu var iesniegt tiesā”.
39
Tādējādi, kaut arī apķīlāšanas rīkojumu ir iespējams izmantot, lai nodrošinātu prasījumus, kuru termiņš jau ir iestājies, to ir jāvar izmantot arī attiecībā uz prasījumiem, kuru termiņš vēl nav iestājies, ja tie izriet no agrāka darījuma vai notikuma un ja to summa var tikt noteikta brīdī, kad uz šiem prasījumiem tiek norādīts tiesā, lai tiktu izsniegts minētais rīkojums.
40
Regulas Nr. 655/2014 4. panta 5. punktā minētie prasījumi, kuru termiņš vēl nav iestājies – kā tas izklāstīts šīs regulas 12. apsvērumā –, ir tie, kas ir saistīti ar prasībām, kuras attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, un ar civilprasībām par zaudējumu atlīdzināšanu vai restitūciju, kuru pamatā ir kriminālsodāma darbība; savukārt prasījums, attiecībā uz ko ir ticis pieņemts pamatlietā aplūkotais tiesas nolēmums par soda naudas noteikšanu, nav viens no šiem gadījumiem.
41
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 65. un 66. punktā – Regulas Nr. 655/2014 4. panta 5. punktā minētajam prasījuma, kura termiņš nav iestājies, pamatā esošajam izlīgumam vai notikumam, ir jānorisinās pirms tiek pieņemts šīs regulas 7. panta 2. punktā minētais “nolēmums, ar ko parādniekam liek samaksāt prasījumu”; šajā gadījumā tas acīmredzami tā nav, jo rīkojuma izbeigt prettiesisku rīcību neievērošana, kas var būt pamats soda naudas samaksai, var notikt tikai pēc tiesas nolēmuma, ar kuru ir uzlikta soda nauda.
42
Jēdziens “nolēmums”, kas Regulas Nr. 655/2014 4. panta 8. punktā ir definēts kā “jebkāds nolēmums, kurš pieņemts dalībvalsts tiesā, neatkarīgi no tā, kā šo nolēmumu sauc”, ir jāinterpretē tādējādi, ka šim nolēmumam ir jābūt izpildāmam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, K.H.K. (Kontu apķīlāšana), C‑555/18, EU:C:2019:937, 44. punkts).
43
Ņemot vērā iepriekš minēto, Regulas Nr. 655/2014 7. pantā izmantotais formulējums “nolēmums, ar kuru parādniekam liek maksāt prasījumu” ir jāsaprot kā izpildāms nolēmums, ar kuru šā nolēmuma pieņemšanas brīdī parādniekam ir piespriests samaksāt noteiktu vai nosakāmu summu.
44
Kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 62., 63. un 73. punktā: lai gan ar tiesas nolēmumu, kurā ir noteikta pamatsumma soda naudai, kas maksājama par rīkojuma izbeigt prettiesisku rīcību pārkāpumu – pieņemot, ka šis nolēmums būtu izpildāms –, protams, tiek piespriesta teorētiski nosakāma summa, tomēr šajā nolēmumā nevar būt norādīta precīza apmierināmā prasījuma summa, jo šī summa ir atkarīga no notikumiem nākotnē un tātad nav zināma dienā, kad tiek pieņemts tiesas nolēmums, ar ko tiek uzlikta šī soda nauda.
45
Regulas Nr. 655/2014 7. panta 2. punktā izmantotais formulējums “nolēmums, ar kuru parādniekam liek maksāt prasījumu” ir jālasa tā kontekstā, ņemot vērā noteikumus, kas ir pirms 7. panta 2. punkta, kā arī noteikumus, kuri ir pēc tā.
46
Šajā ziņā Regulas Nr. 655/2014 6. panta 3. punktā ir expressis verbis noteikts – ja kreditors jau ir ieguvis nolēmumu, tad tās dalībvalsts tiesām, kurā nolēmums ir pieņemts, ir jurisdikcija “izdot [a]pķīlāšanas rīkojumu par prasījumu, kas norādīts nolēmumā”.
47
Tāpat saskaņā ar Regulas Nr. 655/2014 8. panta 2. punkta g) apakšpunkta ii) punktu kreditors var lūgt izdot apķīlāšanas rīkojumu par “lēmumā [..] norādīto prasījuma pamatsummu vai [par] tās daļu”.
48
Tātad – tā kā tiesas nolēmumā, ar ko pusei ir piespriests maksāt soda naudu gadījumā, ja nākotnē tiks pārkāpts rīkojums izbeigt prettiesisku rīcību, nav ietverta precīza apmierināmā prasījuma summa, tas nevar būt Regulas Nr. 655/2014 7. panta 2. punktā minētais “nolēmums, ar kuru parādniekam liek maksāt prasījumu”, kas atbrīvo kreditoru no pienākuma sniegt pietiekamus pierādījumus, lai pārliecinātu tiesu, kurā ir iesniegts pieteikums par šāda rīkojuma izdošanu, ka viņa prasība pēc būtības pret parādnieku visticamāk tiks tikt apmierināta.
49
Šādu interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 655/2014 mērķi; tās mērķis ir izveidot Eiropas Savienības līmeņa procedūru, kas būtu alternatīva valsts tiesībās paredzētajiem aizsardzības pasākumiem, ļaujot ar saistošu un tieši piemērojamu tiesību normu palīdzību, efektīvi un ātri apķīlāt bankas kontos turētos līdzekļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, K.H.K. (Kontu apķīlāšana), C‑555/18, EU:C:2019:937, 31. un 32. punkts).
50
Proti, Regulas Nr. 655/2014 7. pants, lasot to kopsakarā ar tās 14. apsvērumu, ir vērsts uz to, lai panāktu taisnīgu līdzsvaru starp kreditora un parādnieka interesēm, jo tajā ir paredzēti atšķirīgi nosacījumi apķīlāšanas rīkojuma izdošanai atkarībā no tā, vai kreditors dalībvalstī jau ir ieguvis “dokumentu, ar kuru parādniekam liek maksāt prasījumu”. Konkrēti, pirmajā gadījumā kreditoram ir jāpierāda tikai pasākuma steidzamība saistībā ar tūlītēja riska esamību, savukārt otrajā gadījumā viņam ir arī jāpārliecina tiesa, ka prasījumam ir lielas izredzes tikt apmierinātam (fumus boni iuris) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, K.H.K. (Kontu apķīlāšana), C‑555/18, EU:C:2019:937, 40. punkts).
51
Kā ģenerāladvokāts uzsvēris secinājumu 75. un nākamajos punktos – tāda Regulas Nr. 655/2014 7. panta 2. punkta interpretācija, ka teorētiski nosakāmas summas, kuras precīza summa paliek neskaidra, piespriešana ir šajā tiesību normā minētais “nolēmums, ar kuru parādniekam liek samaksāt prasījumu”, varētu apdraudēt šā sprieduma 50. punktā minēto līdzsvaru, kas – kā izriet no šīs regulas 14. apsvēruma – ir salāgot intereses, kādas piemīt kreditoram, kas mēģina panākt apķīlāšanas rīkojuma izdošanu, un parādniekam, kas vēlas novērst jebkādu šāda rīkojuma ļaunprātīgu izmantošanu.
52
Tātad nosacījums, ka prasījuma summai ir jābūt precīzi noteiktai, un tātad – ka soda naudas summai ir jābūt fiksētai pirms apķīlāšanas rīkojuma izsniegšanas, ir pamatots ar vajadzību ievērot taisnīgu līdzsvaru starp kreditora un parādnieka interesēm.
53
Šajā ziņā jāatgādina, ka Beļģijas tiesības, ciktāl tajās soda naudas jomā tiek piemērotas tiesību normas, kas pieņemtas pēc tam, kad apstiprināta Hāgā 1973. gada 26. novembrī parakstītā Beniluksa konvencija par vienotu tiesisko regulējumu attiecībā uz soda naudu, atšķiras no citās dalībvalstīs spēkā esošajām tiesību normām.
54
Lai novērstu grūtības, kādas varētu rasties saistībā ar atšķirībām dalībvalstu normatīvajos aktos šajā jautājumā, 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.) 43. pantā tika iekļauts īpašs noteikums, kurā paredzēts, ka “ārvalsts spriedums, kas kā sodu nosaka periodiskus maksājumus, ir izpildāms tajā dalībvalstī, kurā prasa izpildi, vienīgi tad, ja izcelsmes dalībvalsts tiesas ir galīgi noteikušas tās summu” [neoficiāls tulkojums]. Šis noteikums ar tādu pašu formulējumu tika pārņemts Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 49. pantā un pašlaik būtībā ir ietverts Regulas Nr. 1215/2012 55. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris, Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, 56. punkts).
55
Lai gan Regulā Nr. 655/2014 nav ietverts līdzvērtīgs noteikums par soda naudu, no tā tomēr nedrīkst secināt, ka Savienības likumdevēja nodoms būtu bijis izslēgt soda naudu no šīs regulas piemērošanas jomas. Proti, minētās regulas 48. panta b) punktā ir paredzēts, ka tā neskar Regulu Nr. 1215/2012. Turklāt prasība, lai būtu noteikta precīza apmierināmā prasījuma summa un lai soda nauda būtu iepriekš fiksēta, atbilst ne vien Regulā Nr. 655/2014 izvirzītajam efektivitātes mērķim, bet ir arī saskanīga ar tajā veikto interešu salāgošanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris, Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, 46. un 57. punkts).
56
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regulas Nr. 655/2014 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesas nolēmums, ar ko parādniekam ir piespriests samaksāt soda naudu, ja nākotnē netiks ievērots rīkojums izbeigt prettiesisku rīcību, un ar ko tātad nav galīgi noteikta šīs soda naudas summa, nav uzskatāms par šajā tiesību normā minēto “nolēmumu, ar kuru minētajam parādniekam tiek prasīts samaksāt prasījumu”, un tādējādi kreditors, kas lūdz izdot apķīlāšanas rīkojumu, nav atbrīvots no pienākuma sniegt pietiekamus pierādījumus, lai pārliecinātu tiesu, kurā iesniegts pieteikums par šāda rīkojuma izdošanu, ka viņa prasība pēc būtības pret parādnieku visticamāk tiks apmierināta.
Par tiesāšanās izdevumiem
57
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 655/2014 (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojuma procedūru, lai atvieglotu pārrobežu parādu piedziņu civillietās un komerclietās, 7. panta 2. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tiesas nolēmums, ar ko parādniekam ir piespriests samaksāt soda naudu, ja nākotnē netiks ievērots rīkojums izbeigt prettiesisku rīcību, un ar ko tātad nav galīgi noteikta šīs soda naudas summa, nav uzskatāms par šajā tiesību normā minēto “nolēmumu, ar kuru minētajam parādniekam tiek prasīts samaksāt prasījumu”, un tādējādi kreditors, kas lūdz izdot apķīlāšanas rīkojumu, nav atbrīvots no pienākuma sniegt pietiekamus pierādījumus, lai pārliecinātu tiesu, kurā iesniegts pieteikums par šāda rīkojuma izdošanu, ka viņa prasība pēc būtības pret parādnieku visticamāk tiks apmierināta.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.