62004CJ0215_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑215/04
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Østre Landsret
(Dānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 14. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 21. maijā, tiesvedībā
Marius Pedersen A/S
pret
Miljøstyrelsen .
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [ P. Jann ], tiesneši K. Šīmans [ K. Schiemann ] (referents), N. Kolnerika [ N. Colneric ], H. N. Kunja Rodrigess [ J. N. Cunha Rodrigues ] un E. Levits,
ģenerāladvokāts F. Ležē [ P. Léger ],
sekretāre M. Fereira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 26. maijā,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Marius Pedersen A/S
vārdā – H. Banke [ H. Banke ], advokat,
– Miljøstyrelsen
vārdā – P. Bjerings [ P. Biering ], advokat,
– Dānijas valdības vārdā – J. Molde [ J. Molde ] un P. Bjerings, pārstāvji,
– Beļģijas valdības vārdā – D. Havena [ D. Haven ], pārstāve,
– Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [ E. Riedl ], pārstāvis,
– Polijas valdības vārdā – J. Pietrass [ J. Pietras ], pārstāvis,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Konstantinidis [ M. Konstantinidis ] un H. Stēvlbeks [ H. Støvlbæk ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 14. jūlijā,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums par prejudiciālu nolēmumu ir par 2. panta g) apakšpunkta, 6. panta 5. punkta un 7. panta 1., 2. punkta un 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta Padomes 1993. gada 1. februāra Regulā (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās (OV L 30, 1. lpp.) interpretāciju.
2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Marius Pedersen A/S
(turpmāk tekstā – “ Pedersen ”), uzņēmumu, kas ir licencēts savākt elektronikas montāžas atkritumus un kas reģistrēts Dānijā, un Miljøstyrelsen
(Valsts vides aģentūra) par šo atkritumu pārvadājumiem uz Vāciju to pārstrādei (reģenerācijai).
Atbilstošās tiesību normas
3. Saskaņā ar Regulas Nr. 259/93 devīto apsvērumu:
“[..] par atkritumu pārvadājumiem iepriekš ir jāpaziņo kompetentajām iestādēm, lai tās būtu pienācīgi informētas jo īpaši par atkritumu veidu, pārvietošanu un apglabāšanu vai pārstrādi (reģenerāciju), kas ļautu šīm iestādēm veikt visus vajadzīgos pasākumus cilvēku veselības un vides aizsardzībai, ieskaitot iespēju izvirzīt pamatotus iebildumus pret pārvadājumu”.
4. Šīs regulas 2. panta g) apakšpunkts definē “paziņotāju” šādi:
“[..] jebkura fiziska vai juridiska persona, kuras pienākums ir iesniegt paziņojumu, citiem vārdiem sakot, šeit turpmāk tā ir persona, kura ierosina veikt atkritumu pārvadājumu vai kura ir nosūtījusi atkritumus:
i) persona, kuras veiktās darbības ir radījušas atkritumus (sākotnējais ražotājs); vai,
ii) ja tas nav iespējams, šim mērķim dalībvalsts licencēts savācējs vai reģistrēts vai licencēts mākleris vai aģents, kas nodrošina atkritumu apglabāšanu vai izmantošanu pārstrādei (reģenerācijai);
[..].”
5. Šīs pašas regulas 6. pants paredz:
“1. Gadījumos, kad paziņotājs gatavojas atkritumus, kas iekļauti III pielikumā, nosūtīt pārstrādei (reģenerācijai) no vienas dalībvalsts uz otru dalībvalsti un/vai vest tos tranzītā caur vienu vai vairākām dalībvalstīm, un, neierobežojot 25. panta 2. punkta un 26. panta 2. punkta noteikumus, viņš par to paziņo galamērķa kompetentajai iestādei un nosūta paziņojuma kopijas nosūtītāja un tranzīta kompetentajām iestādēm, kā arī kravas saņēmējam.
[..]
4. Sastādot paziņojumu, paziņotājs aizpilda kravas pavadzīmi un, ja to pieprasa kompetentās iestādes, iesniedz papildu informāciju un dokumentus.
5. Paziņotājs kravas pavadzīmē sniedz informāciju jo īpaši par:
– pārstrādei (reģenerācijai) paredzēto atkritumu izcelsmi, sastāvu un daudzumu, kā arī ziņas par atkritumu ražotāju un, ja atkritumiem ir dažāda izcelsme, sīku atkritumu uzskaitījumu un ziņas par visu atkritumu sākotnējiem ražotājiem, ja tie ir zināmi,
[..].”
6. Saskaņā ar Regulas Nr. 259/93 7. pantu:
“1. Saņemot paziņojumu, galamērķa kompetentā iestāde nosūta paziņotājam apliecinājumu par to triju darba dienu laikā un tā kopijas izsūta pārējām kompetentajām iestādēm un kravas saņēmējam.
2. Galamērķa, nosūtītāja un tranzīta kompetentās iestādes 30 dienu laikā pēc apliecinājuma nosūtītāja var izteikt iebildumus pret pārvadājumu. Šādi iebildumi tiek balstīti uz 4. punkta noteikumiem. Jebkuri iebildumi rakstiski iesniedzami paziņotājam un citām attiecīgajām kompetentajām iestādēm 30 dienu laikā.
[..]
4. a)	Nosūtītāja un galamērķa kompetentās iestādes var izteikt pamatotus iebildumus pret plānoto pārvadājumu:
– saskaņā ar Direktīvu 75/442/EEK, un jo īpaši tās 7. pantu,
– 	vai
– ja tas nenotiek saskaņā ar attiecīgās valsts normatīvajiem aktiem, kas attiecas uz vides aizsardzību, sabiedrisko kārtību, sabiedrisko drošību vai veselības aizsardzību,
[..]
[..].
5. Ja 2. punktā noteiktajā termiņā kompetentās iestādes ir pārliecinājušās, ka problēmas, kas bijušas par pamatu iebildumu izteikšanai, ir novērstas un tiks ievēroti visi nosacījumi, kas ir noteikti attiecībā uz pārvadājumu, tās tūlīt par to rakstiski informē paziņotāju, nosūtot kopijas kravas saņēmējam un pārējām iesaistītajām kompetentajām iestādēm.
Ja pēc tam notiek kādas būtiskas izmaiņas pārvadājuma nosacījumos, jāsastāda jauns paziņojums.”
7. Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem 4. pants (OV L 194, 39. lpp.), kā to groza ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK (OV L 78, 32. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 75/442”), noteic:
“Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu, neapdraudot cilvēka veselību un neizmantojot metodes vai darbības, kas varētu radīt kaitējumu videi un, jo īpaši:
– neapdraudot ūdeņus, gaisu, augsni, augus un dzīvniekus;
– neradot traucējošus trokšņus un smakas;
– neradot negatīvu ietekmi uz lauku vidi un īpaši aizsargājamām teritorijām.
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu atkritumu izmešanu, izgāšanu un nekontrolētu apglabāšanu.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
8. Ar savu 2000. gada 21. februāra paziņojumu Pedersen
lūdza Miljøstyrelsen
atļauju pārvest 2000 tonnas elektronikas montāžas atkritumu tās partneruzņēmumam Vācijā to pārstrādei (reģenerācijai). Minētā aģentūra liedza atļauju, motivējot ar to, ka Pedersen
nav tai nosūtījusi atļaujas pieprasījuma izskatīšanai vajadzīgo informāciju, proti:
1) pilnvaru, ko izdevuši atkritumu sākotnējie ražotāji, kas apliecinātu, ka Pedersen
tos pārstāv savākto atkritumu pārvadāšanā;
2) pierādījumus, ka pārstrādes [reģenerācijas] iekārtas Vācijā apsaimnieko atkritumus tādā veidā, kas no vides aizsardzības viedokļa atbilst tam, ko paredz Dānijas tiesiskais regulējums;
3) pietiekamu informāciju par atkritumu sastāvu, jo Pedersen
formulārā par pārrobežu transportu ir tikai precizējis, ka runa ir par “elektronikas montāžas atkritumiem”.
9. Turklāt, ņemot vērā paziņojuma šķietamo nepilnību, Miljøstyrelsen
uzskatīja, ka nevarēja sākties Regulas Nr. 259/93 7. pantā paredzētais 30 dienu termiņš, kurā kompetentā iestāde var dot savu piekrišanu vai celt iebildumus.
10. 2001. gada 22. maijā Pedersen
cēla prasību Østre Landsret, uzskatot, ka ir nosūtījusi pietiekamu dokumentāciju, lai Miljøstyrelsen
spētu izsniegt prasīto atļauju, un uzskatot, ka termiņš iebildumu celšanai ir iztecējis un ka tādējādi tai bija tiesības uzsākt pārvadājumus, kas ir pamata prāva pamatā.
11. Šādos apstākļos Østre Landsret
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai [..] Regulas Nr. 259/93 [..] 2. panta g) apakšpunkta ii) daļas frāze “ja tas nav iespējams” ir jāsaprot tādējādi, ka licencēts savācējs automātiski nekļūst par pārstrādei (reģenerācijai) paredzētu atkritumu eksporta paziņotāju?
Apstiprinošas atbildes gadījumā Tiesa tiek lūgta precizēt kritērijus, atbilstīgi kuriem licencētais savācējs var būt pārstrādei (reģenerācijai) paredzētu atkritumu eksportēšanas paziņotājs.
Vai kritērijs ir tas, ka atkritumu sākotnējais ražotājs nav zināms, vai arī, ka sākotnējo ražotāju ir tik daudz un to katra atsevišķi radītā daļa ir tik niecīga, ka nebūtu saprātīgi pieprasīt, lai katrs no viņiem individuāli iesniegtu paziņojumu par atkritumu eksportu?
2) Vai ar [..] Regulas Nr. 259/93 [..] 7. panta 2.punktu saistībā ar 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta pirmo un otro daļu tiek atļauts kompetentām nosūtītājas valsts iestādēm celt iebildumus pret lūgumu izdot pārstrādei (reģenerācijai) paredzētu atkritumu eksporta atļauju gadījumā, ja paziņotājs nav iesniedzis informāciju, kas liecinātu par to, ka galamērķa valstī atkritumi no vides aizsardzības viedokļa tiks pārstrādāti (reģenerēti) atbilstoši prasībām, ko paredz nosūtītājas valsts likumi?
3) Vai [..] Regulas Nr. 259/93 [..] 6. panta 5. punkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē tā, ka informēšanas pienākums par atkritumu sastāvu ir izpildīts, ja paziņotājs ir norādījis, ka minētie atkritumi pieder vienai konkrētai kategorijai, piemēram, “elektroniskās montāžas atkritumi”?
4) Vai [..] Regulas Nr. 259/93 [..] 7. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka 7. panta 2. punktā noteiktais laikposms sākas no brīža, kad galamērķa kompetentā iestāde ir nosūtījusi apliecinājumu, neņemot vērā faktu, ka kompetentā iestāde neuzskata, ka ir saņēmusi visu 6. panta 5. punktā uzskaitīto informāciju?
Negatīvas atbildes gadījumā – kādai informācijai ir jābūt ietvertai paziņojumā, lai sāktos 7. panta 2. punktā paredzētais 30 dienu termiņš?
Vai trīsdesmit dienu termiņa beigas juridiski nozīmē, ka kompetentās iestādes vairs nav tiesīgas izteikt iebildumus vai pieprasīt papildu informāciju?”
Par pirmo jautājumu
12. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 259/93 2. panta g) apakšpunkta ii) daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka licencēts atkritumu savācējs ir automātiski tiesīgs paziņot par pārvadājumu tikai to pārstrādes (reģenerācijas) gadījumā.
13. No šī 2. panta g) apakšpunkta formulējuma izriet, ka, ja persona, kuras darbības rezultātā ir radušies attiecīgi atkritumi, šajā gadījumā sākotnējais ražotājs, nav spējīga paziņot par pārvadājumu, licencēts savācējs var, bet tikai šādā gadījumā, izpildīt paziņotāja lomu.
14. Ar šo pantu skaidri izslēdz to, ka licencētu savācēju varētu automātiski uzskatīt par vienīgo atkritumu pārvadājuma paziņotāju.
15. Iesniedzējtiesa, otrkārt, lūdz precizēt, kādi ir tie kritēriji, kas ļauj licencētam savāc ējam būt par atkritumu pārvadājuma paziņotāju, ja atkritumus ir paredzēts pārstrādāt (reģenerēt).
16. Lai gan, pirmām kārtām, sākotnējā ražotāja pienākums ir paziņot par atkritumu pārvadājumu, vārdi “ja tas nav iespējams” nozīmē, ka gadījumā, ja sākotnējais ražotājs nevar paziņot, šo paziņošanu var veikt licencēts savācējs. Saskaņā ar vienu no Regulas Nr. 259/93 mērķiem, kas izteikts tās devītajā apsvērumā, proti, iepriekšējas paziņošanas kompetentajām iestādēm par atkritumu pārvadājumiem dēļ tās ir pienācīgi informētas, ļaujot tām veikt visus vajadzīgos pasākumus cilvēku veselības un vides aizsardzībai, vārdi “ja tas nav iespējams” faktiski ir jāinterpretē plaši, lai nodrošinātu, ka, ja paziņošanu par pārvadājumu kompetentajām iestādēm nevar veikt sākotnējais ražotājs, to var darīt licencēts savācējs.
17. Šajā kontekstā apstākļi, uz ko norādījusi iesniedzējtiesa, tādi kā atkritumu ražotāja nezināšana vai apstāklis, ka ražotāju skaits tādējādi tiek palielināts un ka šo atkritumu ražošana šīs darbības rezultātā ir tik niecīga, ka nebūtu saprātīgi, ja to ražotāji individuāli paziņotu par atkritumu pārvadājumu, veido kritērijus, kas ļauj licencētam savācējam paziņot par pārvadājumu kompetentajām iestādēm un kas ietilpst vārdos “ja tas nav iespējams”.
18. Īpaši, ja sākotnējais ražotājs nav zināms, ir noteikti attaisnojams un vienlīdz vēlams, ka licencētais savācējs paziņo kompetentajām iestādēm. Turklāt paziņojumu skaitliskā pavairošana sakarā ar operatoru, kas katrs ražo nelielu daļu atkritumu, palielināto skaitu, kā to norāda savu secinājumu 26. punktā ģenerāladvokāts, būtu nesaderīga ar pienākumu, kas saskaņā ar Regulu Nr. 259/93 ir kompetentajām iestādēm pārbaudīt šos paziņojumus iespējami īsā laika posmā.
19. Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka vārdi “ja tas nav iespējams” Regulas Nr. 259/93 2. panta g) apakšpunkta ii) daļā ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts vien, ka kāda persona ir licencēts savācējs, tam nepiešķir atkritumu pārvadājuma to pārstrādei (reģenerācijai) paziņotāja statusu. Tomēr apstākļi, ka atkritumu ražotājs nav zināms vai ka atkritumu ražotāju skaits tādējādi tiek palielināts un ka to ražošana darbības rezultātā ir tik niecīga, ka būtu nesaprātīgi, ka šie ražotāji individuāli paziņo par atkritumu pārvadājumu, ļauj attaisnot to, ka licencēts savācējs tiek uzskatīts par atkritumu pārvadātāju to pārstrādei (reģenerācijai).
Par otro jautājumu
20. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai nosūtītājas valsts kompetentās iestādes ir tiesīgas celt iebildumus pret lūgumu izsniegt atļauju atkritumu eksportam to pārstrādei (reģenerācijai) galamērķa valstī tikai tādēļ, ka paziņotāja nosūtītajā informācijā nav norādīts, ka galamērķa valsts tiesiskajā regulējumā ir prasīts tāds pats vides aizsardzības līmenis kā nosūtītājas valsts tiesiskajā regulējumā.
21. Vispirms ir jāatgādina, ka, lai nodrošinātu vides aizsardzību, atkritumu pārvadājumi Kopienas līmenī ir harmonizēti ar Regulu Nr. 259/93 (2001. gada 13. decembra spriedums lietā C‑324/99 DaimlerChrysler, Recueil, I‑9897. lpp., 42. punkts, un 2002. gada 27. februāra spriedums lietā C‑6/00 ASA, Recueil, I‑1961. lpp., 35. punkts).
22. Gadījumi, kuros dalībvalstis var iebilst pret atkritumu pārvadājumu to starpā saistībā ar atkritumiem, kas paredzēti pārstrādei (reģenerācijai), ir izsmeļoši uzskaitīti minētās regulas 7. panta 4. punktā saskaņā ar šīs tiesību normas 2. punktu (iepriekš minētais spriedums lietā ASA, 36. punkts).
23. Šī 7. panta 4. punkta, kurā noteikti gadījumi, kuros nosūtītāja, tranzīta vai galamērķa kompetentās iestādes var celt iebildumus pret pārstrādei (reģenerācijai) paredzētu atkritumu pārvadājumu, piemērošana paredz, ka kompetentās iestādes rīcībā ir vajadzīgā informācija, lai pārliecinātos, vai pārvadājums atbilst šādam gadījumam.
24. Šajā sakarā Regulas Nr. 259/93 6. panta 5. punkts paredz, ka paziņotājam ir jānosūta noteikta informācija.
25. Turklāt no minētā 6. panta 4. punkta izriet, ka kompetentās iestādes no paziņotāja var pieprasīt papildu informāciju un dokumentus.
26. Tā kā Regula Nr. 259/93 neparedz īpašu procedūru gadījumam, ja netiek ievērots šāds papildu informācijas vai dokumentu pieprasījums, kompetentā iestāde var izteikt “iebildumu”, kas paredzēts minētās regulas 7. panta 2. punktā, ja tai nav vajadzīgās informācijas, lai pārliecinātos, vai pārvadājums rada problēmas saskaņā ar šīs pašas regulas 7. panta 4. punktu.
27. Šajā kontekstā informācijas apjoms, kas būtu jāuzskata par vajadzīgu un ko kompetentās iestādes līdz ar to varētu pieprasīt, ir atkarīgs no Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punktā minētājiem gadījumiem.
28. Saistībā ar Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta pirmajā ievilkumā paredzēto gadījumu Tiesa 2004. gada 16. decembra sprieduma lietā C‑277/02 EU‑Wood‑Trading
(Krājums, I‑11957. lpp.) 43. punktā ir nospriedusi, ka kompetentās iestādes var pamatot iebildumus, kas saistīti ne tikai ar pašu pārvadāšanu, bet arī ar pārstrādi (reģenerāciju), ko paredz šī pārvadāšana.
29. Tā kā saskaņā ar Direktīvas 75/442 4. pantu dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu atkritumu pārstrādi (reģenerāciju) vai apglabāšanu, neapdraudot cilvēka veselību un neizmantojot metodes vai darbības, kas varētu radīt kaitējumu videi, Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to atļauj nosūtītāja kompetentajām iestādēm celt iebildumus par pārstrādei (reģenerācijai) paredzētu atkritumu pārvadāšanu, pamatojoties uz to, ka paredzētajā pārstrādē (reģenerācijā) neievēro Direktīvas 4. panta prasības (iepriekš minētais spriedums lietā EU‑Wood‑Trading, 42. punkts).
30. Iepriekš minētajā spriedumā lietā EU‑Wood‑Trading
Tiesa nosprieda, ka Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma noteikumi paredz, ka nosūtītāja kompetentās iestādes, novērtējot riskus, ko cilvēka veselībai un videi satur šī pārstrāde (reģenerācija), var ņemt vērā visus šajā sakarā svarīgos kritērijus, ieskaitot tos, kas ir spēkā nosūtītāja valstī, pat ja tie ir stingrāki nekā tie, kas ir spēkā galamērķa valstī, tiktāl, ciktāl to mērķis ir šo risku novēršana. Tajā pat laikā nosūtītāja kompetentajām iestādēm nevar būt saistoši savas valsts kritēriji, ja šie kritēriji nedod iespēju labāk izvairīties no šiem riskiem kā galamērķa valsts kritēriji (iepriekš minētais spriedums lietā EU‑Wood‑Trading, 46. punkts).
31. Turklāt nosūtītāja kompetentās iestādes iebildums pret pārvadājumu, pamatojoties uz [nosūtītāja] valsts pārstrādes (reģenerācijas) standartiem, tiesiski var tikt celts tikai tad, ja šie standarti, ievērojot samērīguma principu, ir piemēroti, lai īstenotu paredzētos mērķus cilvēka veselības un vides aizsardzībai, un nepārsniedz to sasniegšanai nepieciešamo (iepriekš minētais spriedums lietā EU‑Wood‑Trading, 49. punkts). Šie riski ir jānosaka, nevis vadoties no vispārējiem apsvērumiem, bet pamatojoties uz attiecīgiem zinātniskiem pētījumiem (iepriekš minētais spriedums lietā EU‑Wood‑Trading, 50. punkts).
32. Paziņošanas, ko nosaka Regulas Nr. 259/93 6. pants, kontekstā paziņotājam atbilstīgi šī panta 5. punktam ir jāiesniedz kravas pavadzīme, kas papildina paziņojuma informāciju ne tikai par pārstrādājamo (reģenerējamo) atkritumu sastāvu un apjomu un to pārvadāšanas veidu, bet arī par apstākļiem, kādos šie atkritumi tiks pārstrādāti (reģenerēti).
33. Savukārt nebūtu jāizvirza prasība, lai paziņotājs pierāda, ka pārstrāde (reģenerācija) galamērķa valstī būs tāda pati kā tā, ko paredz nosūtītājas valsts tiesiskais regulējums. Gluži pretēji, ja nosūtītāja kompetentā iestāde vēlas saskaņā ar Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta pirmo ievilkumu iebilst pret pārvadājumu, pamatojoties uz valsts pārstrādes (reģenerācijas) noteikumiem, tās pienākums ir pierādīt riskus cilvēka veselībai un videi, ko ietver atkritumu pārstrāde (reģenerācija) galamērķa valstī.
34. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka nosūtītāja kompetentajai iestādei ir tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 259/93 7. panta 2. punktu un 4. punkta a) apakšpunkta pirmo ievilkumu iebilst pret atkritumu pārvadājumu, ja trūkst informācijas par to apstrādi galamērķa valstī. Savukārt paziņotājam nevar prasīt pierādīt, ka pārstrāde (reģenerācija) galamērķa valstī atbildīs nosūtītājas valsts tiesiskā regulējuma prasībām.
Par trešo jautājumu
35. Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai pārvadājuma paziņošanas ietvaros norāde uz atkritumu kategoriju kā “elektronikas montāžas atkritumi” atbilst pienākumam sniegt informāciju par atkritumu sastāvu, ko paredz Regulas Nr. 259/93 6. panta 5. punkta pirmais ievilkums.
36. Kā jau norādīts šī sprieduma 16. punktā, viens no Regulas Nr. 259/93 mērķiem ir nodrošināt iepriekšēju paziņošanu nosūtītāja kompetentajām iestādēm par atkritumu pārvadājumiem, ļaujot tām būt pienācīgi informētām, lai veiktu visus vajadzīgos pasākumus cilvēku veselības un vides aizsardzībai.
37. To, ka šis mērķis tiek sasniegts, nodrošina vienīgi pilnīgs paziņojums, kas detalizēti atspoguļo pārstrādei (reģenerācijai) paredzēto atkritumu izcelsmi, sastāvu un apjomu un saistībā ar atšķirīgas izcelsmes atkritumiem ietver to detalizētu uzskaitījumu.
38. Norāde “elektronikas montāžas atkritumi” neatbilst šim nosacījumam, ņemot vērā tās abstrakto un neprecīzo raksturu, kā arī iemeslu, ka trūkst detalizētu norāžu, kas kompetentajai iestādei varētu sniegt informāciju par attiecīgo atkritumu raksturīgām īpašībām.
39. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 259/93 6. panta 5. punkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka pienākums sniegt informāciju par atkritumu sastāvu nav izpildīts, ja paziņotājs deklarē atkritumu kategoriju, norādot – “elektronikas montāžas atkritumi”.
Par ceturto jautājumu
40. Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai fakts, ka nosūtītāja kompetentā iestāde uzskata, ka tai nav visas vajadzīgās informācijas par pārstrādājamo (reģenerējamo) atkritumu pārvadājumu, ietekmē dienu, no kuras sākas Regulas Nr. 259/93 7. panta 2. punktā paredzētais 30 dienu termiņš. Turklāt šī pati tiesa jautā, vai termiņa beigas izslēdz iespēju kompetentajai iestādei celt iebildumus pret pārvadājumu vai pieprasīt paziņotājam papildu informāciju.
41. Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jāaplūko atkritumu pārvadājumu paziņošanas mehānisms, ko nosaka Regula Nr. 259/93.
42. Saskaņā ar šīs regulas 6. panta 1. punktu, ja paziņotājs gatavojas nosūtīt atkritumus pārstrādei (reģenerācijai) no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti, viņš par to informē galamērķa kompetento iestādi un nosūta paziņojuma kopiju nosūtītāja un tranzīta, kā arī galamērķa kompetentajām iestādēm.
43. Šīs regulas 7. panta 1. punkts paredz, ka, saņemot šo paziņojumu, galamērķa kompetentā iestāde triju darba dienu laikā pārsūta apliecinājumu par saņemšanu paziņotājam, kā arī vienu šī dokumenta kopiju pārējām kompetentajām iestādēm un [kravas] saņēmējam.
44. Saskaņā ar šī paša panta 2. punkta pirmo daļu galamērķa, nosūtītāja un tranzīta kompetento iestāžu rīcībā ir 30 dienu termiņš, skaitot no apliecinājuma saņemšanas, lai celtu iebildumus pret pārvadājumu.
45. No Regulas Nr. 259/93 7. panta formulējuma izriet, ka tad, kad galamērķa kompetentā iestāde saņem apliecinājumu par saņemšanu, sākas 30 dienu termiņš. Faktam, ka nosūtītāja kompetentā iestāde kā pamata prāvā uzskata, ka nav saņēmusi visu vajadzīgo informāciju, nevajadzētu ietekmēt šī termiņa sākšanos. Šis 30 dienu termiņš ir svarīga garantija paziņotājam, ka tā paziņojums par pārvadājumu tiek izskatīts noteiktos termiņos, kādus paredz šī pati regula, un tikt informētam vēlākais, beidzoties šim termiņam, vai un kādos apstākļos pārvadājums varēs tikt veikts (skat. šajā sakarā par nosūtītāja kompetentās iestādes iebildumu pret pārvadājuma kļūdainu klasifikāciju iepriekš minēto spriedumu lietā ASA, 49. punkts).
46. Šī iemesla dēļ, ņemot vērā tiesiskās noteiktības apsvērumus, Regulas Nr. 259/93 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē šauri. Tā kā šajā pantā paredzētais 30 dienu termiņš ir labas administratīvās pārvaldības garantija, kompetentās iestādes nevar celt iebildumus, neievērojot šo termiņu.
47. Ja trūkst noteiktas informācijas, ko kompetentā iestāde, šajā lietā nosūtītāja iestāde, uzskata par lietderīgu, pat vajadzīgu, pieprasīt, tas nevar likt šķēršļus tam, ka sākas Regulas Nr. 259/93 7. panta 2. punktā noteiktais 30 dienu termiņš.
48. Savos rakstveida apsvērumos Dānijas, Austrijas un Polijas valdība norādīja uz savām šaubām par šādu interpretāciju, apgalvojot, ka, pieļaujot, ka 30 dienu termiņš sākas tad, kad galamērķa kompetentā iestāde ir nosūtījusi apliecinājumu par saņemšanu, neņemot vērā to, ka paziņošana nav pilnīga, būtu pamats tam, ka kompetentās iestādes nevarētu iesniegt iebildumus pret pārvadājumu.
49. Šajā sakarā, ņemot vērā to, ka par atkritumu pārvadājumiem iepriekš ir jāpaziņo kompetentajām iestādēm, lai tās būtu pienācīgi informētas par atkritumu veidu, pārvietošanu un apglabāšanu vai pārstrādi (reģenerāciju), kas ļautu šīm iestādēm veikt visus vajadzīgos pasākumus cilvēku veselības un vides aizsardzībai, ieskaitot iespēju izvirzīt pamatotus iebildumus pret pārvadājumu, ir nepieciešams nodrošināt šo iestāžu tiesības pieprasīt papildu informāciju gadījumos, kad tās uzskatītu, ka paziņojums ir nepilnīgs; tiesības, ko tām piešķir ar Regulas Nr. 259/93 6. panta 4. punktu.
50. Tomēr šī sprieduma 46. un 47. punktā sniegtā interpretācija nekādā veidā neapdraud šīs tiesības. Tā kā Regula Nr. 259/93 neparedz īpašu procedūru kompetento iestāžu pieprasījumiem sniegt papildu informāciju un dokumentus saskaņā ar šīs regulas 6. panta 4. punktu, šādus pieprasījumus kompetentās iestādes, šajā lietā nosūtītāja iestāde, var noformulēt 30 dienu laikā “iebilduma”, ko paredz šī paša 7. panta 2. punkts, formā. Šāds risinājums ļauj saskaņot šī 7. panta 2. punkta šauru interpretāciju ar kompetento iestāžu tiesībām pieprasīt papildu informāciju.
51. Gadījumā, ja nosūtītāja kompetentās iestādes pieprasītā papildu informācija tiek saņemta 30 dienu laikā un ja šī iestāde uzskata, ka problēmas, ar ko pamato šos iebildumus, ir atrisinātas, tā saskaņā ar Regulas Nr. 259/93 7. panta 5. punktu par to nekavējoties rakstiski informē paziņotāju, nosūtot kopiju [kravas] saņēmējam un pārējām attiecīgajām kompetentajām iestādēm. Ja vēlāk rodas būtiskas izmaiņas pārvadājuma apstākļos, ir jāiesniedz jauns paziņojums.
52. Šādos apstākļos uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 259/93 7. panta 2. punktā noteiktais termiņš sākas, skaitot no brīža, kad galamērķa valsts kompetentās iestādes ir nosūtījušas paziņojumu par saņemšanu, neņemot vērā faktu, ka nosūtītājas valsts kompetentās iestādes uzskata, ka nav saņēmušas visu šīs regulas 6. panta 5. punktā prasīto informāciju. Šim termiņam beidzoties, kompetentās iestādes vairs nevar celt iebildumus pret pārvadājumu vai pieprasīt paziņotājam papildu informāciju.
Par tiesāšanās izdevumiem
53. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1) vārdi “ja tas nav iespējams” Padomes 1993. gada 1. februāra Regulas (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās 2. panta g) apakšpunkta ii) daļā ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka kāda persona ir licencēts savācējs, tam nepiešķir atkritumu pārvadājuma to pārstrādei (reģenerācijai) paziņotāja statusu. Tomēr apstākļi, ka atkritumu ražotājs nav zināms vai ka atkritumu ražotāju skaits tādējādi tiek palielināts un ka to ražošana šīs darbības rezultātā ir tik niecīga, ka būtu nesaprātīgi, ka šie ražotāji individuāli paziņo par atkritumu pārvadājumu, ļauj attaisnot to, ka licencēts savācējs tiek uzskatīts par atkritumu pārvadātāju to pārstrādei (reģenerācijai);
2) nosūtītāja kompetentajai iestādei ir tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 259/93 7. panta 2. punktu un 4. punkta a) apakšpunkta pirmo ievilkumu iebilst pret atkritumu pārvadājumu, ja trūkst informācijas par šo atkritumu apstrādi galamērķa valstī. Savukārt paziņotājam nevar prasīt pierādīt, ka to pārstrāde (reģenerācija) galamērķa valstī atbildīs nosūtītājas valsts tiesiskā regulējuma prasībām;
3) Regulas Nr. 259/93 6. panta 5. punkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka pienākums sniegt informāciju par atkritumu sastāvu nav izpildīts, ja paziņotājs deklarē atkritumu kategoriju, norādot – “elektronikas montāžas atkritumi”;
4) Regulas Nr. 259/93 7. panta 2. punktā noteiktais termiņš sākas, skaitot no brīža, kad galamērķa valsts kompetentās iestādes ir nosūtījušas paziņojumu par saņemšanu, neņemot vērā faktu, ka nosūtītājas valsts kompetentās iestādes uzskata, ka nav saņēmušas visu šīs regulas 6. panta 5. punktā prasīto informāciju. Šim termiņam beidzoties, kompetentās iestādes vairs nevar celt iebildumus pret pārvadājumu vai pieprasīt paziņotājam papildu informāciju.