62024CC0197
ĢENERĀLADVOKĀTA DĪNA ŠPĪLMANA [DEAN SPIELMANN] SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 30. aprīlī (
1
)
Lieta C‑197/24 [Šiľarský] (
i
)
AK
pret
RU
(Mestský súd Bratislava IV (Bratislavas IV rajona tiesa, Slovākija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2011/7/ES – Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos – Jēdziens “uzņēmums” – Jēdziens “komercdarījums” – Direktīva 93/13/EEK – Līgums par juridisko pakalpojumu sniegšanu komercsabiedrības dibināšanas nolūkā – LESD 267. pants – Tiesas kompetence – Pieņemamība – Jēdziens “patērētājs” – Fiziska persona, kas izmantoja advokāta pakalpojumus komercsabiedrības dibināšanas nolūkā
Ievads
1.
Vai klients, kas ir fiziska persona, noslēdzot ar advokātu līgumu par juridisko pakalpojumu sniegšanu, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā šim klientam jākļūst par valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un dalībniekiem, jau ir uzņēmums vai vēl joprojām patērētājs? Tāds jautājums būtībā ir uzdots šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Pamatlietā, kas attiecas uz advokāta honorāru samaksu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot piemērojamo civiltiesību vai komerctiesību normu kopumu.
2.
Tādējādi šajā kontekstā izskatāmā lieta dod Tiesai iespēju precizēt jēdzienu “uzņēmums” Direktīvas 2011/7/ES par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos izpratnē (
2
) (pirmais prejudiciālais jautājums) un jēdzienu “patērētājs” Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos izpratnē (
3
) (otrais prejudiciālais jautājums). Tiesai arī ir iespēja noskaidrot, vai tai ir kompetence atbildēt uz otro jautājumu gadījumā, ja pamatlieta neattiecas uz līguma noteikumu, kā arī to, vai minētais jautājums ir pieņemams.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3.
Direktīvas 2011/7 8. apsvērumā tostarp ir paredzēts, ka šīs direktīvas piemērošanas jomai būtu jāattiecas vienīgi uz maksājumiem, ko veic kā atlīdzību komercdarījumos, un šai direktīvai nebūtu jāreglamentē darījumi ar patērētājiem, nedz arī procentu maksājumi saistībā ar citiem maksājumiem.
4.
Atbilstoši Direktīvas 2011/7 1. pantam “Priekšmets un piemērošanas joma”:
“1.   Šīs direktīvas mērķis [ir] apkarot maksājumu kavējumus komercdarījumos, lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu darbību, tādējādi veicinot uzņēmumu un jo īpaši [mazo un vidējo uzņēmumu] konkurētspēju.
2.   Šo direktīvu piemēro visiem maksājumiem, ko veic kā atlīdzību komercdarījumos.
[..]”
5.
Šīs direktīvas 2. pants paredz:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“komercdarījumi” ir darījumi starp uzņēmumiem vai starp uzņēmumiem un publiskām iestādēm, kuru rezultāts ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana par atlīdzību;
[..]
3)
“uzņēmums” ir organizācija, kas nav publiska iestāde un kas darbojas, veicot neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, pat ja šo darbību veic viena persona;
[..].”
6.
Minētās direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts: dalībvalstis nodrošina, ka – ja saskaņā ar tās 3. vai 4. pantu komercdarījumos kļūst maksājami nokavējuma procenti – kreditoram ir tiesības saņemt no parādnieka vismaz fiksētu summu 40 EUR apjomā.
7.
Direktīvas 93/13 divpadsmitajā apsvērumā ir paredzēts: “tā kā tomēr valstu tiesību akti, kādi tie ir pašlaik, ļauj paredzēt tikai daļēju saskaņošanu; tā kā jo īpaši šī direktīva aptver tikai tos līguma noteikumus, par kuriem nav atsevišķas vienošanās; tā kā dalībvalstīm būtu jādod iespēja, pienācīgi ņemot vērā Līgumu, piešķirt patērētājiem augstāku aizsardzības līmeni ar valsts noteikumiem, kas ir stingrāki, nekā šī direktīva”.
8.
Minētās direktīvas 1. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.”
9.
Minētās direktīvas 2. panta b) punktā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā:
[..]
b)
“patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas”;
[..].
10.
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
11.
Šīs direktīvas 4. pantā ir paredzēts:
“1.   Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.
2.   Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī ar cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”
12.
Minētās direktīvas 8. pantā ir paredzēts:
“Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāja aizsardzības līmeni.”
Slovākijas tiesības
Komerclikums
13.
Saskaņā ar 1991. gada 5. novembraZákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (Likums Nr. 513/1991 “Komerckodekss”; turpmāk tekstā – “Komerckodekss”) (Nr. 98/1991 Zb.) 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu uzņēmējs ir komercreģistrā reģistrēta persona.
14.
Komerckodeksa 57. panta 1. punkts paredz, ka, ja vien citos šā kodeksa noteikumos nav paredzēts citādi, sabiedrību dibina, pamatojoties uz dibināšanas līgumu, ko paraksta visi dibinātāji. Dibinātāju parakstu īstums ir oficiāli jāapliecina.
15.
Komerckodeksa 62. panta 1. punkts noteic, ka sabiedrības dibināšanas datums ir datums, kurā tā ir reģistrēta komercreģistrā.
16.
Šā kodeksa 369.c panta 1. punkts, ar ko Slovākijas tiesībās transponēts Direktīvas 2011/7 6. panta 1. punkts, paredz, ka “parādnieka maksājumu kavējuma gadījumā kreditoram papildus 369., 369.a un 369.b pantā minētajiem prasījumiem ir tiesības arī uz fiksētu atgūšanas izmaksu kompensāciju, nenosūtot atsevišķu atgādinājumu/aicinājumu. [..]”
Civilkodekss
17.
Zákon č. 40/1964
Zb. Občiansky zákonník (Likums Nr. 40/1964 par Civilkodeksu) pamatlietai piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “Civilkodekss”)) 52. pants paredz:
“(1)
Ar patērētāju noslēgts līgums ir jebkurš līgums, neatkarīgi no tā juridiskās formas, kas noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.
(2)
Noteikumi par līgumiem, kas noslēgti ar patērētāju, kā arī visi citi noteikumi, kas reglamentē tiesiskās attiecības, kurās ir iesaistīts patērētājs, vienmēr ir piemērojami tādējādi, lai tie būtu labvēlīgi patērētājam. Līguma noteikumi, kuru saturs un mērķis ir apiet šos noteikumus, nav spēkā. Visas tiesiskās attiecības, kurās ir iesaistīts patērētājs, reglamentē Civilkodeksa noteikumi, pat ja citādi būtu jāpiemēro Komerckodeksa noteikumi.
(3)
Pārdevējs vai piegādātājs ir persona [..], kas, slēdzot un izpildot patērētāju līgumu, rīkojas savas komerciālās vai profesionālās darbības ietvaros.
(4)
Patērētājs ir jebkura fiziska persona, kas, slēdzot un izpildot patērētāju līgumu, nerīkojas savas profesionālās vai komerciālās darbības ietvaros.”
Advokatūras likums
18.
2003. gada 4. decembraZákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov (Likums Nr. 586/2003 Z.z. par advokatūru un ar ko groza un papildina likumu Nr. 455/1991 Zb. par pašnodarbinātajām personām (Pašnodarbināto personu likums) redakcijā ar turpmākiem grozījumiem; Nr. 239/2003 Z.z.) (turpmāk tekstā – “Advokatūras likums”) 18. panta 4. punkts paredz, ka, “sniedzot juridiskos pakalpojumus, advokātam ir pienākums informēt klientu, kurš ir juridisko pakalpojumu patērētājs, par atlīdzības apmēru par juridisko pakalpojumu darbību vēl pirms juridisko pakalpojumu darbības uzsākšanas. Pretējā gadījumā viņam nav tiesību uz atlīdzību. [..]”.
Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
19.
Pamatlietas pamatā ir prasība, ko AK, advokātu sabiedrība (
4
), kas ir prasītāja pamatlietā, cēla pret RU, fizisku personu, kas ir atbildētāja pamatlietā. Strīds attiecas uz advokātu sabiedrības honorāru par juridisko pakalpojumu sniegšanu samaksu 3250 EUR apmērā, pieskaitot nokavējuma procentus par laikposmu no 2023. gada 18. janvāra, kā arī uz atgūšanas izmaksu kompensāciju.
20.
AK apgalvo, ka “2022. gada marta beigās un aprīļa sākumā ar viņu sazinājās” RU, kurš vēlējās nodibināt sabiedrību ar ierobežotu atbildību saskaņā ar Slovākijas tiesību aktiem. RU plānoja pildīt minētās sabiedrības valdes locekļa funkcijas un kļūt par vienu no diviem tās dibinātājiem un dalībniekiem. AK un RU tādējādi esot noslēguši mutisku pilnvarojuma līgumu, saskaņā ar kuru AK apņēmās sniegt juridiskos pakalpojumus par noteiktu fiksētu atlīdzību.
21.
AK nosūtīja RU sabiedrības dibināšanas līguma projektu un citus dokumentus, kā arī rēķinu par saviem pakalpojumiem, kas līdz apmaksas termiņam 2023. gada 17. janvārī nebija apmaksāts. AK ieskatā šo strīdu reglamentē komerctiesību normas, un tādējādi tā lūdz samaksāt fiksētu atgūšanas izmaksu kompensāciju 40 EUR apmērā saskaņā ar Komerckodeksa 369.c panta 1. punktu, ar ko ir transponēts Direktīvas 2011/7 6. panta 1. punkts.
22.
Savukārt RU apstrīd to, ka viņš esot noslēdzis līgumu ar AK par juridisko pakalpojumu sniegšanu. RU uzskata, ka vienošanās par atlīdzību nebija panākta un ka sabiedrības dibināšanas līgumu, kā arī citus dokumentus AK esot viņam nosūtījusi bez uzaicinājuma. RU uzskata sevi par patērētāju un apgalvo, ka tādējādi strīdu nereglamentē komerctiesību normas.
23.
Šajos apstākļos, tā kā Mestský súd Bratislava IV (Bratislavas IV rajona tiesa, Slovākija) ir šaubas par to, vai atbildētājs pamatlietā ir uzskatāms par uzņēmumu Direktīvas 2011/7 izpratnē vai arī par patērētāju Direktīvas 93/13 izpratnē, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2011/7] 1. panta 2. punkts, to aplūkojot kopsakarā ar 2. panta 1. un 3. punktu un 6. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka (i) par “uzņēmumu” ir uzskatāma arī fiziska persona, kura tādā gadījumā kā pamatlietā izmanto advokāta juridiskos pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai būtu jākļūst par valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un dalībniekiem, un (ii) par “komercdarījumu” ir uzskatāms tāds darījums, kas tādā gadījumā kā pamatlietā ir advokāta pakalpojumu sniegšana šādai personai nolūkā nodibināt komercsabiedrību?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai jēdziens “patērētājs” Direktīvas [93/13] 2. panta b) punkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs direktīvas 8. pantu, izpratnē jāinterpretē tādējādi, ka tādā gadījumā kā pamatlietā tas ietver arī fizisko personu, pret kuru vērsta piedziņa saistībā ar līgumu par juridisko pakalpojumu sniegšanu, ja šī līguma priekšmets bija pakalpojumu sniegšana, lai nodibinātu komercsabiedrību, un ja [šī fiziskā persona] plāno kļūt par šīs sabiedrības valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un dalībniekiem?”
24.
Komisija un Slovākijas valdība iesnieguši rakstveida apsvērumus.
Juridiskā analīze
Par pirmo jautājumu
25.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai Direktīvas 2011/7 1. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar 2. panta 1. un 3. punktu un 6. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka fiziska persona, kas saskaņā ar Slovākijas tiesību aktiem nav “uzņēmējs”, jo sabiedrība vēl nav nodibināta, un kas ir izmantojusi advokāta pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tā plāno kļūt par valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un dalībniekiem, jāuzskata par “uzņēmumu” minētās direktīvas izpratnē. Tādējādi jautājums ir par to, vai attiecīgo pakalpojumu sniegšana ir “komercdarījums”, jo šī persona ir lūgusi sniegt juridiskus pakalpojumus, lai nākotnē veiktu profesionālo darbību. Iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilde uz šo jautājumu ir nepieciešama, lai noteiktu, vai prasītājai ir tiesības uz fiksētu atgūšanas izmaksu kompensāciju saskaņā ar Direktīvas 2011/7 6. panta 1. punktu, kas ir transponēts ar Slovākijas Komerckodeksa 369.c panta 1. punktu.
26.
Šajā ziņā vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2011/7 1. panta 2. punktu šī direktīva attiecas uz visiem maksājumiem, kas tiek veikti kā atlīdzība par “komercdarījumiem”. Šis jēdziens ir definēts šīs direktīvas 2. panta 1. punktā, paredzot divus kumulatīvus nosacījumus. Pirmkārt, šim darījumam jābūt veiktam vai nu starp uzņēmumiem, vai arī starp uzņēmumiem un publiskām iestādēm, un, otrkārt, šī darījuma rezultātā jānotiek preču piegādei vai pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību (
5
).
27.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa uzdod jautājumus tikai par pirmo nosacījumu, kas attiecas uz iespēju uzskatīt RU par “uzņēmumu”.
28.
Jāatgādina, ka gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet, ka, tā kā Direktīvas 2000/35 (
6
) 2. panta 1. un 3. punktā nav nekādas norādes uz valsts tiesībām, jēdzieni “uzņēmums” un “komercdarījums” jāinterpretē autonomi un vienveidīgi (
7
). Saskaņā ar Direktīvas 2011/7 2. panta 3. punktu “uzņēmums” ir organizācija, kas nav publiska iestāde un darbojas, veicot neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, pat ja šo darbību veic viena persona.
29.
Šajā ziņā Direktīva 2011/7, kuras mērķis ir apkarot maksājumu kavējumus komercdarījumos, lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu darbību, tādējādi veicinot uzņēmumu, it īpaši mazo un vidējo uzņēmumu, konkurētspēju, nav piemērojams jebkuram darījumam, kurš izraisa preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību, tostarp jebkuram vienreizējam darījumam, ko ikdienā slēdz privātpersonas (
8
). Tādējādi ar to, ka persona noslēdz ar saimniecisku darbību saistītu darījumu, nepietiek, lai uz to attiecinātu jēdzienu “uzņēmums” un šo darījumu kvalificētu kā “komercdarījumu” šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē. Veicot šo darbību vai neatkarīgu profesionālu darbību, šai personai arī ir jārīkojas kā organizācijai (
9
).
30.
Šī prasība nozīmē, ka, pirmkārt, minētā persona neatkarīgi no tā, kāda ir tās juridiskā forma un statuss atbilstoši valsts tiesībām, veic šo darbību strukturēti un pastāvīgi un tādējādi šī darbība nevar būt tikai vienreizējs un atsevišķs pakalpojums, un, otrkārt, attiecīgais darījums ir minētās darbības sastāvdaļa. Turpretī attiecīgajai darbībai obligāti jābūt attiecīgās personas galvenajai saimnieciskajai vai profesionālajai darbībai vai jābūt saistītai ar šo pēdējo minēto darbību (
10
).
31.
Tomēr precizēšu, ka šī attiecībā uz jēdzienu “organizācija” izvirzītā prasība veikt darbību strukturēti un pastāvīgi ne vienmēr nozīmē organizētu struktūru, kurā ietilpst tādi līdzekļi kā savas telpas, darbinieki un šai darbībai vajadzīgie instrumenti vai aprīkojums (
11
).
32.
Tāpēc, lai noteiktu, vai persona ir darbojusies kā “uzņēmums” Direktīvas 2011/7 2. panta 3. punkta izpratnē un tādējādi, vai tās noslēgtie darījumi ir komercdarījumi šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē, ir jāņem vērā visi šīs lietas apstākļi.
33.
Pamatlietā RU, kas ir atbildētājs pamatlietā, ir fiziska persona, un iesniedzējtiesa nav minējusi nevienu citu ar viņa statusu vai darbību saistītu apstākli, kas pamatotu viņa kvalificēšanu kā “organizāciju, kas darbojas, veicot neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību”. Proti, no iesniedzējtiesas iesniegtajiem pierādījumiem neizriet, ka RU veiktu neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību strukturēti un pastāvīgi, un nekas neliecina, ka attiecīgais darījums būtu saistīts ar šādu darbību. Tādējādi neviens no abiem nosacījumiem, kas minēti šo secinājumu 30. punktā, lai konstatētu uzņēmuma esamību, izskatāmajā lietā nav izpildīts.
34.
Iesniedzējtiesa šajā ziņā atsaucas uz iespēju ņemt vērā to, ka līgumā paredzētā darbība, nākotnē būs profesionālā darbība. Slovākijas valdība savukārt apgalvo, ka esot jāņem vērā attiecīgā darījuma raksturs, priekšmets un mērķis. Tā uzskata, ka fiziskas personas, kuras piedalās komercsabiedrības dibināšanas procesā un kuras rīkojas saistībā ar šīs sabiedrības plānoto saimniecisko darbību, var uzskatīt par “uzņēmumu”, un prasības šajā ziņā būtu jāizvērtē attiecībā uz dibināmo komercsabiedrību atbilstoši Direktīvas 2011/7 mērķim apkarot maksājumu kavējumus. Tā secina, ka RU ir rīkojies ar nodomu sistemātiski veikt saimniecisku vai profesionālu darbību un tādējādi viņš būtu jāuzskata par uzņēmumu, kas ir noslēdzis komercdarījumu.
35.
Šī argumentācija mani nepārliecina.
36.
Proti, lai gan aplūkotā darījuma priekšmets attiecīgā gadījumā var būt viens no faktoriem, kas jāņem vērā, lai novērtētu, vai Direktīva 2011/7 ir piemērojama (
12
), tas, tāpat kā attiecīgās personas nodoms, nevar būt vienīgais kritērijs, lai šo personu kvalificētu kā “uzņēmumu” saistībā ar attiecīgā darījuma noslēgšanu.
37.
Atgādināšu: lai noteiktu Savienības tiesību normas tvērumu, ir jāņem vērā gan tās formulējums, gan tās konteksts, gan tās mērķi (
13
).
38.
Pirmkārt, no Direktīvas 2011/7 2. panta 3. punkta formulējuma izriet, ka “uzņēmums” ir definēts kā organizācija, “kas darbojas, veicot [..] saimniecisku darbību”; tas liecina par uzņēmuma esamību attiecīgā darījuma noslēgšanas brīdī. Ja likumdevējs kā uzņēmuma jēdziena definīcijas sastāvdaļu būtu paredzējis nodomu veikt šādu saimniecisko darbību nākotnē, tas, manuprāt, skaidri izrietētu no tiesību normas formulējuma (
14
), jo tādējādi tiktu būtiski paplašināta šīs direktīvas piemērošanas joma.
39.
Otrkārt, man šķiet, ka šo gramatisko interpretāciju apstiprina kontekstuālā interpretācija. Proti, Direktīva 2011/7 ratione materiae ir piemērojama visiem maksājumiem, ko veic kā atlīdzību “komercdarījumos”, kuru rezultāts ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana par atlīdzību. Tomēr šā “komercdarījuma” jēdziena plašo tvērumu ierobežo tas, ka tas ratione personae ir definēts kā jebkuri darījumi starp “uzņēmumiem”; tas nozīmē, ka ir jāizvērtē, vai darījums ir ticis noslēgts“uzņēmuma”statusā (
15
). Tādējādi konstatējumu, ka darījuma noslēgšanas brīdī attiecīgā persona nebija “uzņēmums” Direktīvas 2011/7 2. panta 3. punkta izpratnē, manuprāt, neietekmē iespēja, ka attiecīgā gadījumā tā varētu iegūt šo statusu vēlāk. Iespēja, ka šajā ziņā tās statuss varētu mainīties nākotnē, man nešķiet būtisks faktors, lai novērtētu konkrētā darījuma raksturu, pat ja šīs izmaiņas būtu šā darījuma sekas (
16
). Piebildīšu, ka, lai darījumu atzītu par “komercdarījumu”, tas ir jāveic attiecīgās personas darbības “ietvaros” (
17
). Tādējādi Tiesa, izvērtējot Direktīvas 2011/7 piemērojamību saistībā ar pušu statusu, ņem vērā darījuma noslēgšanas brīdi (
18
).
40.
Treškārt, jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 2011/7 tās 1. panta 1. punktam tās mērķis ir apkarot maksājumu kavējumus komercdarījumos, lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu darbību, tādējādi veicinot uzņēmumu, it īpaši mazo un vidējo uzņēmumu, konkurētspēju. Tomēr uzskatu, ka mērķis efektīvi aizsargāt kreditoru pret maksājumu kavējumiem nedrīkst izraisīt to, ka tiek grozīta šīs direktīvas ratione personae piemērošanas joma, iekļaujot tajā fizisku personu, kura darījuma noslēgšanas brīdī neatbilst “uzņēmuma” kvalifikācijai.
41.
Šajā lietā no iesniedzējtiesas iesniegtajiem pierādījumiem neizriet, ka attiecīgā darījuma noslēgšanas laikā RU būtu veicis neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību vai arī ka viņš būtu apgalvojis AK, ka viņš rīkojas šādas darbības ietvaros. Turklāt nav strīda par to, ka RU vēl nebija sabiedrības, kura vēl nebija nodibināta saskaņā ar Slovākijas tiesību aktiem, valdes loceklis vai dalībnieks, un no lietas materiāliem neizriet, ka šāda sabiedrība beigu beigās tika nodibināta. Turklāt pamatlietā aplūkotais darījums starp pusēm bija juridisko pakalpojumu sniegšana, un, lai gan šī juridiskā konsultācija bija saistīta ar komercsabiedrības dibināšanu (sabiedrības līguma projekta izstrāde, citu dokumentu sagatavošana un ar šīs sabiedrības dibināšanu un ar dibinātāju personisku dalību nākotnē saistītu jautājumu izpēte), nekas neliecina par to, ka nodoms dibināt šādu sabiedrību būtu bijis patiess, it īpaši ņemot vērā iesniedzējtiesas norādi, ka RU noliedz pilnvarojuma piešķiršanu AK šīs juridiskās konsultācijas sagatavošanai.
42.
Turklāt šaubas, kuras izteica iesniedzējtiesa, ņemot vērā spriedumus Benincasa (
19
) un Česká spořitelna (
20
), manuprāt, ir jānoraida. Šajās lietās lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu bija iesniegti, lai noteiktu, kurām tiesām ir jurisdikcija. Briseles konvencijas un Regulas Nr. 44/2001 sistēmās “patērētāja” jēdzienam ir būtiska nozīme tiesu jurisdikcijas noteikšanā, un tas ļauj prasītājam, kurš ir “patērētājs”, iesūdzēt atbildētāju tiesās, kas nav tās valsts tiesas, kurā ir atbildētāja domicils. Tomēr Tiesa ir uzsvērusi: tā kā šis jēdziens pieļauj atkāpes no pamatnoteikumiem par tiesu jurisdikciju, “patērētāja” jēdziens šajā konkrētajā kontekstā jāinterpretē šauri. Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka saistībā ar šiem noteikumiem par tiesu jurisdikciju (
21
) īpašā aizsardzība, kas paredzēta “patērētāja” statusam un ko paredz minētie noteikumi, nav pamatota attiecībā uz līgumiem, kuru mērķis ir profesionālā darbība, pat ja to paredzēts veikt nākotnē (
22
). Tāpēc šajās lietās tika ņemta vērā nākotnē plānotās, bet vēl neesošas profesionālās darbības veikšana, lai secinātu, ka attiecīgā fiziskā persona nebija “patērētājs” attiecīgo Briseles konvencijas un Regulas Nr. 44/2001 tiesību normu izpratnē (
23
).
43.
Tomēr, lai gan šāda argumentācija ir saprotama, nosakot, kurai tiesai ir jurisdikcija prasības celšanas brīdī, neuzskatu, ka to varētu tieši piemērot šajā tiesvedībā.
44.
Proti, šāda jēdziena “patērētājs” šaura interpretācija, kurā līguma profesionālais mērķis, profesionālā darbība nākotnē vai līgumattiecību attīstība ir būtiski elementi, lai liegtu personai patērētāja statusu, ir pamatota īpašajā jurisdikcijas noteikšanas kontekstā. Turklāt jānorāda, ka gan Briseles konvencijas 13. pantā, gan Regulas Nr. 44/2001 15. pantā patērētājs ir definēts, atsaucoties uz personu, kas noslēdz līgumu “mērķiem”, kurus var uzskatīt par nesaistītiem ar viņa arodu vai profesiju, tomēr, kā tas izriet no Direktīvas 2011/7 2. panta 3. punkta, šis “mērķu” jēdziens nav iekļauts uzņēmuma definīcijā.
45.
Savukārt, ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus par Direktīvas 2011/7 (
24
) formulējumu, kontekstu un mērķi, nešķiet, ka būtu pamatoti jēdzienu “komercdarījums” interpretēt īpaši plaši, lai uzskatītu darījuma priekšmetu un mērķi par izšķirošajiem kritērijiem šīs direktīvas piemērošanai ratione personae (
25
). Tādējādi izskatāmajā lietā RU kā “uzņēmuma” parādnieka statuss jāvērtē, ņemot vērā brīdi, kad tika noslēgts darījums par juridisko pakalpojumu sniegšanu, neatkarīgi no tā, vai attiecīgā sabiedrība pēc juridiskās konsultācijas beigu beigās tika nodibināta.
46.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 2011/7 1. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar 2. panta 1. un 3. punktu un 6. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka – ja vien nav citu apstākļu, kas ļauj secināt, ka fiziska persona, veicot neatkarīgu saimniecisko vai profesionālo darbību, ir rīkojusies strukturēti un pastāvīgi, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, – ar to vien, ka šī persona ir izmantojusi advokāta pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai bija jākļūst par valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un dalībniekiem, nepietiek, lai šo personu kvalificētu kā “uzņēmumu” un līdz ar to ar advokātu noslēgto darījumu kvalificētu kā “komercdarījumu”.
Par otro jautājumu
47.
Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu būtu noliedzoša, iesniedzējtiesa būtībā uzdod otro prejudiciālo jautājumu, lai noskaidrotu, vai Direktīvas 93/13 2. panta b) punkts, lasot to kopsakarā ar 8. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka fiziska persona, kura ir izmantojusi advokāta pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai bija jākļūst par valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un dalībniekiem, ir jāuzskata par patērētāju šīs tiesību normas izpratnē.
48.
Uzskatu, ka vispirms ir jāizvērtē Tiesas kompetence atbildēt uz otro jautājumu, pēc tam – minētā jautājuma pieņemamība un visbeidzot ir jāatbild uz to pēc būtības.
Par Tiesas kompetenci
49.
Jāatgādina, ka Direktīva 93/13 attiecas tikai, pirmkārt, uz noteikumiem, par kuriem nebija atsevišķas apspriešanās (direktīvas 3. pants), un, otrkārt, uz noteikumiem, kas neattiecas uz līguma galvenā priekšmeta definīciju vai cenas un pakalpojuma atbilstīgumu (direktīvas 4. panta 2. punkts).
50.
Tomēr, kā norāda iesniedzējtiesa un uzsver Slovākijas valdība, izskatāmā pamatlieta attiecas nevis uz negodīgu vai netaisnīgu noteikumu, kas iekļauts aplūkotajā līgumā (šajā gadījumā – mutiskajā [pilnvarojuma] līgumā), bet uz Direktīvas 93/13 2. panta b) punktā ietverto “patērētāja” definīciju. Turklāt jānorāda: no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka prasītāja pamatlietā bija apņēmusies sniegt juridiskos pakalpojumus par “nolīgto” fiksēto atlīdzību; tas ļauj domāt, ka par honorāru notika individuāla apspriešanās.
51.
Tādējādi Direktīva 93/13, kas attiecas uz “negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos”, pamatlietas izskatīšanā pēc būtības nav piemērojama.
52.
Tāpēc jānoskaidro, vai pamatlieta ir saistīta ar Savienības tiesībām, un līdz ar to – vai Tiesas kompetencē ir atbildēt uz otro prejudiciālo jautājumu: vai Tiesas kompetencē ir interpretēt atvasināto tiesību aktā (Direktīva 93/13) iekļauto jēdzienu (“patērētājs”), pat ja šis tiesību akts nav piemērojams pamatlietā?
53.
Tiesas judikatūra attiecībā uz tās kompetenci šajā jomā ir attīstījusies, un to ir izcili un pamatoti analizējuši, sistematizējuši un apkopojuši daudzi ģenerāladvokāti (
26
), kā arī tiesību doktrīna (
27
). Tiesa ir precizējusi savu analīzes metodi it īpaši spriedumā Ullens de Schooten (
28
). Šajā spriedumā, atzinusi, ka tās kompetencē ir atbildēt uz jautājumu par valsts ārpuslīgumiskās atbildības principa interpretāciju, jo tas ir Savienības tiesību sistēmai raksturīgs princips, Tiesa pēc būtības izvērtēja, vai dalībvalsts ārpuslīgumiskās atbildības sistēma ir piemērojama lietā, kurā visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, lai gan Līgumu normas par attiecīgajām pamatbrīvībām (iedibinājumbrīvību, pakalpojumu sniegšanas brīvību un kapitāla brīvu apriti) principā nav piemērojami šādā “pilnībā iekšējā” situācijā. Minētā sprieduma 50.–53. punktā Tiesa minēja četrus gadījumus, kuros šīs tiesību normas jāinterpretē pat šādā situācijā, tādējādi tā sistematizēja gadījumus, kuros jāpiemēro (vai jāinterpretē) Savienības tiesības tādā nozīmē, ka prasītājs var pamatoti uz tām atsaukties savas valsts tiesā un ka šī tiesa drīkst uzdot Tiesai jautājumu par šo tiesību normu tvērumu, pat ja konkrētā situācija neietilpst minēto tiesību normu piemērošanas jomā.
54.
Šajā lietā, šķiet, īpaša nozīme ir ceturtajam pieņēmumam, kas formulēts spriedumā Ullens de Schooten, jo tas attiecas uz gadījumiem, kad, pat ja pamatlietas faktiskie apstākļi tieši neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, šīs tiesību normas ir piemērojamas atbilstoši valsts tiesību aktiem, saskaņā ar kuriem risinājumi, kas tiek rasti situācijās, kuru visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, atbilst Savienības tiesībās noteiktajiem (
29
).
55.
Šādos gadījumos Tiesa saglabā savu kompetenci, dodot priekšroku Savienības tiesību normu vienveidīgai interpretācijai, lai nodrošinātu vienādu attieksmi gan pret šādām situācijām, gan situācijām, kuras ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā. Tādējādi Tiesas sniegta Savienības tiesību normu interpretācija pilnībā iekšējās situācijās ir pamatota, ja ar valsts tiesībām, lai tiktu nodrošināta vienāda attieksme iekšējās situācijās un situācijās, kuras ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, šīs tiesību normas ir padarītas tieši un bez nosacījumiem piemērojamas (
30
).
56.
Šajos apstākļos iesniedzējtiesai ir jānorāda, kāpēc tajā izskatāmajai lietai, neraugoties uz tās pilnīgi iekšējo raksturu, ir saikne ar Savienības tiesību normām, kura prasīto prejudiciālo interpretāciju padara vajadzīgu šā strīda atrisināšanai, atbilstoši Tiesas Reglamenta 94. panta prasībām (
31
).
57.
Izskatāmajā lietā, pirmkārt, iesniedzējtiesa lūdz interpretēt “jēdzienu”, kas šajā gadījumā ir Direktīvas 93/13 2. panta b) punktā definētais “patērētāja” jēdziens. Šajā ziņā Tiesa ir plaši interpretējusi savu interpretācijas sniegšanas kompetenci prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, kas paredzēta LESD 267. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā un kas attiecas arī uz “jēdzieniem, kas pārņemti no Savienības tiesībām”. Lai izvairītos no turpmākām atšķirībām interpretācijā, šādā gadījumā pastāv zināma Savienības interese Savienības tiesībās pārņemtos jēdzienus interpretēt vienveidīgi neatkarīgi no apstākļiem, kādos tie tiek piemēroti (
32
).
58.
Otrkārt, vēlos noskaidrot, cik lielā mērā Direktīvā 93/13 iekļautais jēdziens “patērētājs”“tieši un bez nosacījumiem” ir piemērojams saskaņā ar minētajām Slovākijas tiesību normām tādās iekšējās situācijās kā šajā lietā aplūkotā un vai neatkarīgi no tā, vai ir minēts noteikums – godīgs vai negodīgs –, Tiesai ir kompetence sniegt lūgto jēdziena “patērētājs” interpretāciju.
59.
Atgādinu, ka atsauce būtībā ir “tieša”, ja tā ir konkrēta, nevis vispārīga, un ja tā ir “beznosacījumu”, ja Savienības tiesību normas, uz kurām ir atsauce, “situācijai pamatlietā [ir] piemērojamas bez ierobežojumiem” (
33
), un tas nozīmē, ka iesniedzējtiesa nevar atkāpties no Tiesas sniegtās interpretācijas (
34
), citādi atbilde uz prejudiciālo jautājumu varētu neattiekties uz pamatlietu un tādēļ būt tīri hipotētiska (
35
).
60.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa precizē, ka ar Slovākijas Civilkodeksa 52. panta 4. punktā minēto jēdzienu “patērētājs” transponēts Direktīvas 93/13 2. panta b) punktā definētais jēdziens un ka Slovākijas Advokatūras likuma 18. panta 4. punktā Slovākijas Republika “ir noteikusi patērētāja jēdziena piemērojamību advokātu honorāriem par juridiskajiem pakalpojumiem”. Šī tiesa būtībā secina, ka tādējādi apstiprinoša atbilde uz tās otro prejudiciālo jautājumu ļautu tai atrisināt strīdu pamatlietu, piemērojot šīs tiesību normas kopsakarā.
61.
Jāatzīst, ka atsauce uz Savienības tiesībām nav skaidri minēta attiecīgajā valsts tiesību normā un tiesa nesniedz tam nekādus konkrētus pierādījumus (piemēram, sagatavošanas darbus). Tomēr tikai iesniedzējtiesas kompetencē ir interpretēt valsts tiesības ar LESD 267. pantu izveidotās tiesu sadarbības sistēmas ietvaros. Turklāt Slovākijas valdība neapstrīd, ka izskatāmajā lietā jēdziens “patērētājs”, kura interpretācija tiek lūgta, būs piemērojams, pat ja tā ierosina “patērētāja” jēdzienu interpretēt drīzāk informēšanas pienākuma gaismā un tātad Direktīvas 2011/83 par patērētāju tiesībām 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 4. punkta gaismā.
62.
Jāpiebilst, ka Civilkodeksa 52. panta 2. punkts, uz kuru iesniedzējtiesa atsaucas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, attiecas uz noteikumiem par līgumiem, kas noslēgti ar patērētāju, it īpaši paredzot, ka tie būtībā ir piemērojami visos gadījumos, kad tas ir patērētājam labvēlīgi, un nav spēkā atšķirīgas vienošanās vai nolīgumi, kuru saturs vai mērķis ir apiet šo tiesību normu; tas liek mums pievērsties Direktīvai 93/13 par negodīgiem noteikumiem un apstiprina iesniedzējtiesas norādi uz to, ka ar Slovākijas Civilkodeksa 52. pantu ir transponēts Direktīvā 93/13 ietvertais “patērētāja” jēdziens.
63.
Visbeidzot, manuprāt, nav pamata apšaubīt iesniedzējtiesas viedokli, ka tai ir saistoša Tiesas interpretācija, jo tā uzsver, ka Tiesas atbilde ļaus tai atrisināt strīdu pamatlietā.
64.
Tādējādi ir jāuzskata, ka Slovākijas likumdevējs ir vēlējies veikt tiešu un beznosacījuma atsauci uz jēdzienu “patērētājs” Direktīvas 93/13 izpratnē, lai šo pašu “patērētāja” jēdzienu piemērotu gan iekšējās situācijās, kuras reglamentē Slovākijas Civilkodekss, gan situācijās, kuras reglamentē Direktīva 93/13.
65.
No tā izriet: tas, ka pamatlietā aplūkotā situācija neietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā, neliedz Tiesai atzīt savu kompetenci, jo var uzskatīt, ka Slovākijas likumdevējs ir nolēmis piemērot šo “patērētāja” jēdzienu (
36
).
66.
Treškārt, uzskatu, ka pastāv Savienības interese nodrošināt jēdziena “patērētājs” jēdzienisku vienveidību, kad valsts un Savienības tiesību noteikumi darbojas “juridiski un funkcionāli salīdzinām[ās]” situācijās (
37
), kā tas ir gadījumā, kad šiem noteikumiem ir viens un tas pats mērķis, un tie attiecas uz vienu un to pašu priekšmetu, kā tas ir izskatāmajā lietā.
67.
Savienības tiesībās gan nav vienotas jēdziena “patērētājs” definīcijas (
38
), un katrā direktīvā tiek ietverta sava – konkrēta tiesību akta vajadzībām atbilstoša – jēdziena “patērētājs” definīcija (
39
). Turklāt jēdzienu “patērētājs” interpretē vairāk vai mazāk plaši atkarībā no attiecīgā atvasināto tiesību akta (
40
).
68.
Tādējādi jēdzienu “patērētājs” direktīvas izpratnē var piesardzīgi “izvilkt” tikai no tā Savienības tiesību akta piemērošanas jomas, kurā tas ir definēts.
69.
Tomēr Direktīva 93/13 ir piemērojama lietām, kas saistītas ar Savienības tiesību aktiem, ar kuriem dalībvalstīs tiek saskaņota konkrēta tiesību joma. Tādēļ šie noteikumi ir piemērojami neatkarīgi no tā, ka pamatlietā tiek aplūkota pilnībā iekšēja situācija. Tie ir piemērojami arī situācijās bez pārrobežu elementa (
41
).
70.
Turklāt ar Direktīvu 93/13 ieviestā aizsardzības sistēma ir balstīta uz apstākli, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju atrodas nelabvēlīgākā situācijā. Tomēr tā tas ir arī dažādās Eiropas Savienības patērētāju tiesību direktīvās (
42
). Tādējādi, ja formulējumos nav būtisku atšķirību, Tiesa interpretē jēdzienus saskanīgi, un tai jau ir bijusi iespēja uzsvērt Savienības likumdevēja apņemšanos piešķirt “patērētāja” definīcijai horizontālu piemērojamību (
43
).
71.
Tāpēc uzskatu, ka šīs lietas konkrētajos apstākļos, kas ļauj konstatēt, ka iesniedzējtiesas norādītās valsts un Savienības situācijas ir “juridiski un funkcionāli salīdzināmas”, Savienības interesēs ir nodrošināt, ka Tiesa Direktīvā 93/13 ietverto “patērētāja” jēdzienu interpretē vienveidīgi, lai novērstu atšķirīgas interpretācijas risku šajā ziņā saistībā ar piemērojamajām valsts tiesību normām.
72.
Šajos apstākļos uzskatu, ka Tiesai ir kompetence lemt par iesniedzējtiesas uzdoto otro jautājumu.
Par otrā prejudiciālā jautājuma pieņemamību
73.
Ciktāl no Slovākijas valdības norādes uz 2022. gada 28. aprīļa rīkojumu Rozhlas a televízia Slovenska (
44
) var secināt, ka tā norāda uz otrā prejudiciālā jautājuma nepieņemamību, īsumā atgādināšu, ka jautājumiem par Savienības tiesībām ir piemērojama nozīmīguma prezumpcija. Valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem. Tāpat no pastāvīgās judikatūras, kura tagad atspoguļota Reglamenta 94. pantā, izriet, ka, lai sniegtu valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju, valsts tiesai jāizklāsta lietas faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem attiecas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz paskaidrotu šo jautājumu pamatā esošos faktu pieņēmumus. Turklāt iesniedzējtiesas lēmumā jābūt norādītiem precīziem iemesliem, kas valsts tiesai likuši šaubīties par Savienības tiesību interpretāciju un uzskatīt par nepieciešamu uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu (
45
). Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojums nav arī konsultatīvu atzinumu sniegšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan nepieciešamība faktiski atrisināt strīdu (
46
).
74.
Savukārt izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa, manuprāt, ir izpildījusi šīs prasības, ņemot vērā norādītos faktus, kas īpaši apkopoti šo secinājumu 60. punktā.
75.
Pirmkārt, iesniedzējtiesa ir precizējusi iemeslus, kuru dēļ ir lūgta šāda interpretācija, un tās nozīmi pamatlietas izskatīšanā (
47
). Tādējādi, pat ja, kā minēts iepriekš, pamatlieta šķietami neattiecas uz kādu līguma noteikumu un tādēļ pēc būtības neietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā, lūgtā Savienības tiesību interpretācija tomēr ir objektīvi nepieciešama, lai atrisinātu strīdu pamatlietā, tāpēc tā nešķiet acīmredzami nesaistīta ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu.
76.
Otrkārt, no iesniedzējtiesas sniegtajiem precizējumiem izriet, ka jautājums nav hipotētisks. Norādīšu, ka šie precizējumi turklāt ir ļāvuši Slovākijas valdībai, kā arī Komisijai izmantot tiesības iesniegt savus apsvērumus, kas tām piešķirtas Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā.
77.
Treškārt, šķiet, ka Tiesai ir zināmi visi nepieciešamie faktiskie un tiesiskie apstākļi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem.
78.
Tādēļ uzskatu, ka iesniedzējtiesa ir izpildījusi Reglamenta 94. pantā paredzētās prasības, līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta, lasot to kopsakarā ar tās 8. pantu, interpretāciju
79.
Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 93/13 2. panta b) punkts, lasot to kopsakarā ar tās 8. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka fiziska persona, kas izmanto advokāta pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai jākļūst par valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un dalībniekiem, ir uzskatāma par “patērētāju” šīs tiesību normas izpratnē.
80.
Atgādinu, ka attiecīgās personas “patērētāja” statuss jānosaka, ņemot vērā funkcionālu kritēriju, kas paredz novērtēt, vai aplūkojamās līgumiskās attiecības ietilpst darbībās, kuras nav saistītas ar amata, nodarbinātības vai profesijas īstenošanu (
48
). Turklāt Tiesa jau ir atzinusi, ka jēdziena “patērētājs” plaša interpretācija ir nepieciešama, lai nodrošinātu aizsardzību visām fiziskajām personām, kuras atrodas vājākā pozīcijā salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju (
49
).
81.
Izskatāmajā lietā uzskatu, ka gan “patērētāja” definīcijas formulējums, kurā izmantota tagadnes forma (
50
), gan Direktīvas 93/13 konteksts un patērētāju tiesību aizsardzības mērķis liecina par labu tam, ka atbildētājs pamatlietā, būdams fiziska persona, kas vēl nebija uzsācis darbību, kuras dēļ viņš bija izrādījis interesi par advokāta juridiskajiem pakalpojumiem, ir uzskatāms par “patērētāju”. Proti, nekas neliecina, ka atbildētājs pamatlietā jau būtu veicis profesionālu darbību, kuras ietvaros būtu noslēgts šis līgums par juridisko pakalpojumu sniegšanu. Turklāt šis vērtējums, kas jāveic iesniedzējtiesai, attiecas uz līguma par juridisko pakalpojumu sniegšanu noslēgšanas brīdi saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 1. punktu un saskaņā ar patērētāja tiesību aizsardzības mērķi – uz brīdi, kad viņš slēdz līgumu ar pārdevēju vai piegādātāju (
51
). Šajā ziņā valsts tiesai vērtējumā jāņem vērā visi konkrētās lietas apstākļi, lai noteiktu, vai attiecīgā fiziskā persona ir rīkojusies savas profesionālās darbības ietvaros vai arī tā ir rīkojusies ar šo darbību nesaistītā nolūkā (
52
).
82.
Tādējādi attiecīgās personas “patērētāja” statuss netiek vērtēts, ņemot vērā attiecīgā gadījumā tās nolūku nākotnē kļūt par saimnieciskās darbības subjektu, bet atkarībā no atbildes uz jautājumu, vai līguma noslēgšanas brīdī tā rīkojās savas profesionālās darbības ietvaros.
83.
Ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietverto informāciju un ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda, izskatāmajā lietā, manuprāt, ir jāatzīst “patērētāja” statuss. Turklāt man šķiet, ka tas pats attiecas uz jēdzienu “patērētājs” Direktīvas 2011/83 izpratnē.
84.
Iesniedzējtiesas šaubas, ņemot vērā spriedumu Gruber (
53
), manuprāt, mutatis mutandis ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti šo secinājumu 42.–45. punktā saistībā ar 1997. gada 3. jūlija spriedumu Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337) un 2013. gada 14. marta spriedumu Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165). Kā Tiesa jau ir nospriedusi, jēdziena “patērētājs” šaura interpretācija minētajā spriedumā Gruber, lai noteiktu Briseles konvencijas 13.–15. pantā paredzēto atkāpi saturošo jurisdikcijas normu tvērumu divējāda lietojuma līguma gadījumā, nevar pēc analoģijas piemērot jēdzienam “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē (
54
).
85.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka jēdziens “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē, lasot to kopsakarā ar tās 8. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka fiziskai personai, kura noslēgusi līgumu par juridiskajiem pakalpojumiem, lai nodibinātu sabiedrību, kurā tai jākļūst par valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un dalībniekiem, ir “patērētāja” statuss ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa pārbauda lietas apstākļus, it īpaši, lai novērtētu, vai attiecīgā fiziskā persona ir rīkojusies savas profesionālās darbības ietvaros.
Secinājumi
86.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Mestský súd Bratislava IV (Bratislavas IV rajona tiesa, Slovākija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/7/ES (2011. gada 16. februāris) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos – redakcijā ar grozījumiem – 1. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar tās 2. panta 1. un 3. punktu un 6. panta 1. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka,
ja vien nav citu apstākļu, kas ļauj secināt, ka fiziska persona, veicot neatkarīgu saimniecisko vai profesionālo darbību, ir rīkojusies strukturēti un pastāvīgi, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, ar to vien, ka šī persona izmantoja advokāta pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai bija jākļūst par valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un dalībniekiem, nepietiek, lai šo personu kvalificētu kā “uzņēmumu” un līdz ar to kvalificētu ar advokātu noslēgto darījumu kā “komercdarījumu”.
2)
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām, 2. panta b) punktā, to aplūkojot kopsakarā ar Direktīvas 93/13/EEK 8. pantu, lietotais jēdziens “patērētājs”
jāinterpretē tādējādi, ka
tas ir attiecināms uz fizisku personu, kura noslēgusi līgumu par juridiskajiem pakalpojumiem, lai nodibinātu sabiedrību, kurā tai jākļūst par valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un dalībniekiem, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa pārbauda lietas apstākļus, it īpaši, lai novērtētu, vai attiecīgā fiziskā persona ir rīkojusies savas profesionālās darbības ietvaros.
(
1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 16. februāris) (OV 2011, L 48, 1. lpp.). Ar šo direktīvu no 2013. gada 16. marta ir grozīta un aizstāta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/35/EK (2000. gada 29. jūnijs) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV 2000, L 200, 35. lpp.).
(
3
)	Padomes Direktīva (1993. gada 5. aprīlis) (OV 1993, L 95, 29. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām (OV 2011, L 304, 64. lpp.), (turpmāk tekstā – “Direktīva 93/13”).
(
4
)	Sākotnējā kreditore ir advokāte, kas ir kļuvusi par sabiedrības – prasītājas pamatlietā – valdes locekli un cedējusi tai savu prasījumu.
(
5
)	Kā norāda iesniedzējtiesa, jēdziens “komercdarījums” ir jāsaprot plaši un tas ne vienmēr sakrīt ar “līguma” jēdzienu (attiecībā uz secīgu preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu saskaņā ar vienu un to pašu līgumu skat. spriedumu, 2022. gada 1. decembris, X (Medicīniskā aprīkojuma piegāde) (C‑419/21, EU:C:2022:948, 22. un 25. punkts)). Proti, Direktīvas 2011/7 1. panta 2. punktā ir noteikts, ka to “piemēro visiem maksājumiem, ko veic kā atlīdzību komercdarījumos”, neatkarīgi no tā, vai šie darījumi atbilst konkrētam līgumam. Tāpat pietiek ar to, ka darījums “izraisa” preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 18. novembris, Techbau (C‑299/19, EU:C:2020:937, 44. punkts)). Savukārt jautājums par darījuma (šajā gadījumā – mutiska [pilnvarojuma] līguma starp AK un RU) esamību ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.
(
6
)	Direktīva, kas atcelta ar Direktīvu 2011/7.
(
7
)	Attiecībā uz Direktīvu 2000/35, kas aizstāta ar izskatāmajā lietā aplūkoto Direktīvu 2011/7, pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 15. decembris, Nemec (C‑256/15, turpmāk tekstā – “spriedums Nemec, EU:C:2016:954, 38. punkts).
(
8
)	Skat. spriedumu Nemec (32. punkts).
(
9
)	Skat. spriedumu Nemec (33. punkts).
(
10
)	Skat. spriedumu Nemec (34. un 35. punkts). Šajā spriedumā [ir norādīts, ka] D. Nemec noslēdza ar Murskas Sobotas Brīvprātīgo ugunsdzēsēju apvienību (Slovēnija) līgumu par autocisternas iznomāšanu minētajai apvienībai ūdens piegādei sausuma periodos. Tika atzīts, ka pamatlietā aplūkotais līgums attiecas uz saimniecisku darbību un ir bijis par pamatu rēķina izrakstīšanai, un, pat ja tas neietilpst D. Nemec darbībā (pašnodarbināts virpošanas un metināšanas darbu meistars), var uzskatīt, ka viņš ir rīkojies kā “uzņēmums”, noslēgdams “komercdarījumu”, ja, lai gan šis darījums nav saistīts ar atļaujā veikt pašnodarbinātas personas darbību paredzēto darbību, tas ir daļa no neatkarīgas strukturētas un pastāvīgas saimnieciskās vai profesionālās darbības veikšanas, kas, ņemot vērā visus šajā lietā pastāvošos apstākļus, ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.
(
11
)	Skat. spriedumu, 2024. gada 14. novembris, Agenciart – Management Artístico, C‑643/23, EU:C:2024:959, 33. punkts).
(
12
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, RL (Maksājumu kavējumu novēršanas direktīva) (C‑199/19, EU:C:2020:548, 26. punkts), kurā Tiesa ir nospriedusi, ka no iesniedzējtiesas lēmuma skaidri neizriet, vai JM, noslēdzot līgumu par uzņēmējdarbības telpu nomu ar RL, ir rīkojies kā organizācija, veicot neatkarīgu saimniecisko vai profesionālo darbību, un tādējādi viņam ir arī “uzņēmuma” statuss. Tiesa precizēja: tas, ka telpas, kas ir nomas līguma priekšmets, bija paredzētas profesionālai lietošanai, sniedz šādu norādi, bet iesniedzējtiesai tomēr ir jāveic nepieciešamās pārbaudes šajā ziņā.
(
13
)	Šajā ziņā skat., piemēram, spriedumu, 2024. gada 12. decembris, Tusnia (C‑725/23, EU:C:2024:1015, 20. punkts).
(
14
)	Norādīšu, piemēram, ka Direktīvā 93/13 “patērētājs” ir definēts kā jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, “darbojas nolūkos”, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas. Tas ir attiecināms arī uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV 2005, L 149, 22. lpp.), kurā patērētājs un tirgotājs ir definēti, skaidri ņemot vērā to attiecīgo darbību mērķus. Tas tā nav jēdziena “uzņēmums” gadījumā izskatāmajā lietā aplūkotajā Direktīvā 2011/7.
(
15
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu Nemec (43. punkts): “[..] iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai D. Nemec šajā gadījumā ir noslēdzis pamatlietā aplūkojamo līgumu
“uzņēmuma” statusā Direktīvas 2000/35 2. panta 1. punkta izpratnē”. Mans izcēlums.
(
16
)	Pēc analoģijas citā Direktīvas 93/13 kontekstā skat. 2025. gada 20. marta spriedumu Arce (C‑365/23, EU:C:2025:192, 47.–51. punkts), kurā Tiesa, sekojot ģenerāladvokāta A. Ranta [A. Rantos] secinājumiem šajā pašā lietā (C‑365/23, EU:C:2024:865, 55.–57. punkts), nosprieda, ka personas “patērētāja” statuss jāvērtē attiecīgā līguma noslēgšanas brīdī. Tādēļ nepilngadīga persona, kura sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu līguma noslēgšanas brīdī ar attiecīgo sporta veidu nenodarbojās profesionāli, nezaudē “patērētāja” statusu Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē tādēļ, ka līguma izpildes laikā kļuvusi par profesionālu sportistu.
(
17
)	Skat. šo secinājumu 29. un 30. punktu.
(
18
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2024. gada 14. novembris, Agenciart – Management Artístico, C‑643/23, EU:C:2024:959, 35. punkts): “[..] pārstāvības līguma noslēgšana, ko veic persona, kura strādā par aktrisi, ietilpst šīs personas profesionālajā darbībā un ir cieši saistīta ar šo darbību, jo, ja minētā persona nestrādātu šai profesijā, šāda pārstāvības līguma noslēgšanai, kas ietver tieši minētās darbības veicināšanu un pārvaldību, noteikti nebūtu jēgas”.
(
19
)	Pamatlieta, kurā pasludināts 1997. gada 3. jūlija spriedums Benincasa/Dentalkit (C‑269/95, EU:C:1997:337), attiecās uz franšīzes līgumu, kas saturēja jurisdikcijas noteikšanas klauzulu, kuras spēkā esamība bija atkarīga no tā, vai prasītājs Benincasa, kurš cēla prasību pret līgumslēdzēju sabiedrību līguma izpildes vietas tiesā, bija “patērētājs”1968. gada 27. septembrī Briselē parakstītās Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.) – redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar turpmākām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”) – 13. panta pirmās daļas un 14. panta pirmās daļas izpratnē.
(
20
)	Pamatlieta, kurā pasludināts 2013. gada 14. marta spriedums Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), attiecās uz vekseļa sabiedrības vadītāja, kurš sniedzis galvojumu blanko vekselim, kuru šī sabiedrība izsniegusi par labu bankai, lai sniegtu garantiju kredīta līgumam, un uz jautājumu par jurisdikciju izskatīt šo strīdu saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.), kas attiecībās starp dalībvalstīm aizstāj Briseles konvenciju, 15. pantu.
(
21
)	Skat. arī spriedumus, 2018. gada 25. janvāris, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, 29.–32. punkts), un 2020. gada 10. decembris, Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015, 29.–31. punkts).
(
22
)	No sprieduma, 2020. gada 10. decembris, Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015) 41. un 42. punkta arī izriet, ka ilgtermiņa pakalpojumu sniegšanas gadījumā ir iespējams izvērtēt līgumattiecību attīstību, lai noteiktu, vai persona ir “patērētājs” vai “pārdevējs vai piegādātājs”. Šā sprieduma 46. punktā viens no vērā ņemamajiem elementiem ir darbības regularitāte.
(
23
)	Piebildīšu, ka lietā Česká spořitelna (C‑419/11) galvinieks, parakstot strīdīgo vekseli, kā to uzsver iesniedzējtiesa, bija garantējis jau pastāvošas sabiedrības, kuru viņš vadīja un kurā viņam piederēja akciju kontrolpakete, saistības.
(
24
)	Skat. šo secinājumu 37.–40. punktu.
(
25
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 8. jūnijs, YYY (Jēdziens “patērētājs”) (C‑570/21, turpmāk tekstā – “spriedums YYY, EU:C:2023:456, 49.–51. punkts).
(
26
)	Par ģenerāladvokātu ieguldījumu skat. Domenicucci, D. P., “Le renvoi préjudiciel et les contours mouvants des “situations purement internes””, no: Ferraro, F. et Lannone, C. (dir.), Le Renvoi préjudiciel, Bruylant, Brisele, 2023, it īpaši 127. un nākamās lpp.
(
27
)	Skat. piemēram, juridiskās doktrīnas darbus, Dubout, E., “Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations “purement” internes?”R.A.E., 2016, Nr. 4, 679. lpp.; Wildemeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne, Bruylant, Brisele, 2019, 352.–357. lpp.; Berlin, D., “Incompétence de la Cour de justice et irrecevabilité de la question préjudicielle: comment sortir de l’imbroglio jurisprudentiel?”, R.A.E., 2019, Nr. 4, 801. lpp.; Varga, Z., “Les conditions de recevabilité des renvois préjudiciels”, no: Guide pratique du contentieux européen devant les juridictions nationales, Bruylant, Brisele, 2021.
(
28
)	Spriedums, 2016. gada 15. novembris (C‑268/15, turpmāk tekstā – “spriedums Ullens de Schooten”, EU:C:2016:874).
(
29
)	Skat. sprieduma Ullens De Schooten 53. punktu un tajā minēto judikatūru (proti, spriedumus, 1990. gada 18. oktobris, Dzodzi (C‑297/88 un C‑197/89, EU:C:1990:360, 36., 37. un 41. punkts); 1997. gada 17. jūlijs, Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, 27. un 32. punkts), kā arī 2013. gada 14. marts, Allianz Hungária Biztosító u.c. (C‑32/11, EU:C:2013:160, 20. punkts)).
(
30
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2017. gada 17. maijs, ERGO Poist’ovňa (C‑48/16, EU:C:2017:377, 29.–31. punkts); 2023. gada 21. decembris, BMW Bank u.c. (C‑38/21, C‑47/21 un C‑232/21, EU:C:2023:1014, 206. punkts), un 2024. gada 29. jūlijs, LivaNova (C‑713/22, turpmāk tekstā – “spriedums LivaNova, EU:C:2024:642, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Skat. spriedumus, 2023. gada 21. decembris, BMW Bank u.c. (C‑38/21, C‑47/21 un C‑232/21, EU:C:2023:1014, 207. punkts), un LivaNova (46. punkts).
(
32
)	2022. gada 13. oktobra spriedumā Baltijas Starptautiskā akadēmija un Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 un C‑318/21, EU:C:2022:785, 36. un 41. punkts) Tiesa piekrita sniegt iesniedzējtiesām atbildi uz jautājumu, kā interpretēt jēdzienu “pētniecības un zināšanu izplatīšanas organizācija”, kā tas ir definēts Komisijas Regulas (ES) Nr. 651/2014 (2014. gada 17. jūnijs), ar ko noteiktas atbalsta kategorijas atzīst par saderīgām ar iekšējo tirgu, piemērojot Līguma 107. un 108. pantu (OV 2014, L 187, 1. lpp.), 2. panta 83. punktā, kas ir piemērojams saskaņā ar valsts tiesībām, bet ne saskaņā ar Savienības tiesībām (šajā saistībā skat. ģenerāladvokātes T. Čapetas [T. Ćapeta] pretējus secinājumus apvienotajās lietās Baltijas Starptautiskā akadēmija un Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 un C‑318/21, EU:C:2022:333, it īpaši 66. punkts)). Skat. arī spriedumu, 2022. gada 13. oktobris, Rigall Arteria Management (C‑64/21, EU:C:2022:783, 25. punkts), kurā ir sniegta atbilde uz prejudiciālo jautājumu, lai gan attiecīgais līgums neietilpa Padomes Direktīvas 86/653/EEK (1986. gada 18. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem (OV 1986, L 382, 17. lpp.), kuras interpretācija tika lūgta, piemērošanas jomā. Skat. arī spriedumu LivaNova (43. punkts), kurā pamatlietā aplūkotais sadalīšanas process tieši neietilpa Padomes sestās direktīvas 82/891/EEK (1982. gada 17. decembris), kas pamatojas uz Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz akciju sabiedrību sadalīšanu (OV 1982, L 378, 47. lpp.), piemērošanas jomā, bet kurā Tiesa atzina savu kompetenci interpretēt Sestās direktīvas 82/891 3. panta 3. punkta b) apakšpunktā minēto jēdzienu “pasīv[i], [kuru] sadale nav paredzēta sadalīšanas noteikumu projektā”, tostarp tādēļ, ka iesniedzējtiesa precizēja, ka ar pamatlietā aplūkoto valsts civilkodeksa normu valsts tiesībās ir transponēts šīs direktīvas 3. panta 3. punkta b) apakšpunkts un ka Itālijas likumdevējs tādējādi ir nolēmis to piemērot šajā lietā aplūkotajiem darījumiem.
(
33
)	Šo jēdzienu skaidrojumus skat. it īpaši ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumos lietā Allianz Hungária Biztosító u.c. (C‑32/11, EU:C:2012:663, 29. punkts), ģenerāladvokāta P. Pikamēes [P. Pikamäe] secinājumos apvienotajās lietās Deutsche Post u.c. (C‑203/18 un C‑374/18, EU:C:2019:502, 46. un 49. punkts), kā arī ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumos lietā J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, 55. un 56. punkts).
(
34
)	Šajā saistībā skat. rīkojumu, 2014. gada 9. septembris, Parva Investitsionna Banka u.c. (C‑488/13, EU:C:2014:2191, 29. punkts).
(
35
)	Skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus apvienotajās lietās Venturini u.c. (no C‑159/12 līdz C‑161/12, EU:C:2013:529, 50. punkts), saskaņā ar kuriem Tiesai kompetence izskatīt šādas lietas ir tikai tad, ja “ir skaidrs, ka Tiesas sniegtā interpretācija būs saistoša valsts tiesai. Pretējā gadījumā lieta būtu hipotētiska [..] [un] tiktu ļaunprātīgi izmantota LESD 267. pantā paredzētā procedūra”.
(
36
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 16. marts, Poseidon Chartering (C‑3/04, EU:C:2006:176, 17. punkts). Skat. arī spriedumu, 2017. gada 19. oktobris, Europamur Alimentación (C‑295/16, EU:C:2017:782, 30.–33. punkts), kurā Tiesa atzina savu jurisdikciju, jo Direktīvas 2005/29 par negodīgām komercpraksēm normas ar valsts tiesību aktiem ir padarītas piemērojamas tādām situācijām kā pamatlietā aplūkotā, lai arī šīs situācijas neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. Skat. arī spriedumu, 2024. gada 11. jūlijs, Skarb Państwa (Niecīgs maksājuma kavējums vai neliela parāda summa), (C‑279/23, EU:C:2024:605, 19. un 20. punkts). Visbeidzot skat. spriedumus, kas minēti šo secinājumu 57. punkta 32. zemsvītras piezīmē.
(
37
)	Skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, 43.–45., 54.–61. un 71.–73. punkts).
(
38
)	Skat. it īpaši ģenerāladvokātes L. Medinas secinājumus lietā Banco de Santander (Atsevišķu patērētāju pārstāvība) (C‑346/23, EU:C:2024:690, 63. punkts) par “patērētāja” jēdzienu Eiropas Parlamenta un padomes Direktīvā 2004/39/EK (2004. gada 21. aprīlis), kas attiecas uz finanšu instrumentu tirgiem un ar ko groza Padomes Direktīvas 85/611/EEK un 93/6/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/12/EK un atceļ Padomes Direktīvu 93/22/EEK (OV 2004, L 145, 1. lpp.), kas pazīstama kā “MIFID I direktīva”. Skat. arī Stuyck, J., “La notion de consommateur en droit de l’Union européenne”, no: Combet, M., Le Droit européen de la consommation au XXIe siècle. État des lieux et perspectives, Bruylant, Brisele, 2022, 25. lpp.
(
39
)	Tādējādi Direktīvā 93/13 ir precizēts, ka tajā ir definēts “patērētāja” jēdziens “līgumos, uz ko attiecas šī direktīva”.
(
40
)	Šo jēdzienu interpretē plaši saistībā ar tiesību aktiem, kas attiecas uz patērētāju tiesību aizsardzību, piemēram, Direktīvu 93/13, savukārt to interpretē šauri saistībā ar aktiem, kas attiecas uz tiesu jurisdikciju (skat. šo secinājumu 42.–45. punktu).
(
41
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 31. maijs, Sziber (C‑483/16, EU:C:2018:367, 58. un 59. punkts).
(
42
)	Piemēram, šī pati definīcija ir pārņemta Direktīvā 2011/83 (par patērētāju tiesībām), Direktīvā 2005/29 (par uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2013/11/ES (2013. gada 21. maijs) par patērētāju strīdu alternatīvu izšķiršanu un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Direktīvu 2009/22/EK (Direktīva par patērētāju SAI) (OV 2013, L 165, 63. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2019/771 (2019. gada 20. maijs) par atsevišķiem preču pārdošanas līgumu aspektiem, ar kuru groza Regulu (ES) 2017/2394 un Direktīvu 2009/22/EK un atceļ Direktīvu 1999/44/EK (OV 2019, L 136, 28. lpp.), proti, “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kas “rīkojas nolūkos, kuri nav saistīti ar minētās personas komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju”, un tā būtiski neatšķiras no Direktīvā 93/13 sniegtās patērētāja definīcijas (“ir jebkura fiziska persona, kura [..] darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas”).
(
43
)	Skat., piemēram, spriedumu YYY (40. un 45. punkts).
(
44
)	Šis rīkojums par acīmredzamu nepieņemamību (C‑638/21, EU:C:2022:339) attiecās uz strīdu starp Slovākijas valsts publisko tiesību organizāciju RTVS un personu, kurai jāmaksā obligāta apraides nodeva, un tātad tas neattiecās uz līgumu, bet uz tiesiskajām attiecībām, ko reglamentē tiesību aktu normas. Minētajā rīkojumā ir arī norādīts, ka iesniedzējtiesai nebija šaubu par to, ka prasītāja nav pārdevējs vai piegādātājs un ka atbildētājs nav patērētājs (22. punkts).
2023. gada 6. jūnija rīkojums par acīmredzamu nepieņemamību Rozhlas a televízia Slovenska (C‑669/22, EU:C:2023:473) attiecās arī uz strīdu starp RTVS un personu, kurai bija jāmaksā apraides nodeva, un konstatētā saikne starp valsts tiesību normām un Direktīvu 93/13 tika atzīta par pietiekami skaidri un precīzi izklāstītu (29. punkts).
(
45
)	Skat. it īpaši spriedumu LivaNova (53. un 54. punkts).
(
46
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny (C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 44. punkts).
(
47
)	Šajā gadījumā izskatāmajā lietā aplūkotā situācija atšķiras no situācijas, kas iztirzāta 2022. gada 28. aprīļa rīkojumā Rozhlas a televízia Slovenska (C‑638/21, EU:C:2022:339, 23.–25. punkts).
(
48
)	Skat. it īpaši spriedumu YYY (30. punkts).
(
49
)	Skat. spriedumu YYY (35.–38. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Konkrētāk attiecībā uz līgumiem starp patērētājiem un advokātiem skat. arī spriedumus, 2015. gada 15. janvāris, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14), un 2023. gada 12. janvāris, D.V. (Advokāta honorāri – Stundas likmes princips) (C‑395/21, EU:C:2023:14).
(
50
)	Tādējādi patērētājs ir jebkura fiziska persona, kura “rīkojas” ar “savu” profesionālo darbību nesaistītā nolūkā, un tas liek domāt, ka šīs profesionālās darbības esamība vai neesamība tiek izvērtēta līguma noslēgšanas brīdī. Šajā brīdī viņam ir nepieciešama aizsardzība.
(
51
)	Saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 1. punktu “līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā to preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz kuriem līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs”.
(
52
)	Skat. spriedumu, 2024. gada 24. oktobris, Zabitoń (C‑347/23, EU:C:2024:919, 31. punkts).
(
53
)	Spriedums, 2005. gada 20. janvāris (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
54
)	Spriedums YYY (51. punkts).