62023TJ1103
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta paplašinātā sastāvā)
2025. gada 2. jūlijā (
*1
)
Eiropas Savienības preču zīme – Atcelšanas process – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību – Vārdiska preču zīme “TESTAROSSA” – Preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas (EK) Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts (kļuvis par Regulas (ES) 2017/1001 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu) – Trešo personu veikta izmantošana – Izmantošanas raksturs – Preču zīmes īpašnieka netieši izteikta piekrišana – Faktiskas izmantošanas pierādījums – Lietoti automobiļi – Rezerves daļas un piederumi
Lietā T‑1103/23
Ferrari SpA
, Modena (Itālija), ko pārstāv K. Muraro, G. Russo un C. Comolli Acquaviva, advokāti,
prasītāja,
pret
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju
(EUIPO)
, ko pārstāv E. Markakis, pārstāvis,
atbildētājs,
otrs procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībnieks, kas iestājies lietā Vispārējā tiesā –
Kurt Hesse
, ar dzīvesvietu Nirnbergā (Vācija), ko pārstāv M. Krogmann, advokāts,
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs A. Kornezovs [A. Kornezov] (referents), tiesneši G. De Bāre [G. De Baere], D. Petrlīks [D. Petrlík], K. Kečmārs [K. Kecsmár] un S. Kingstone [S. Kingston],
sekretārs: G. Mitrevs [G. Mitrev], administrators,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu,
pēc 2024. gada 12. decembra tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, prasītāja Ferrari SpA lūdz atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas piektās padomes 2023. gada 29. augusta lēmumu apvienotajās lietās R 334/2017‑5 un R 343/2017‑5, kurā labojumi izdarīti 2023. gada 28. septembrī (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Tiesvedības priekšvēsture
2
Ar 2006. gada 17. oktobra starptautisko reģistrāciju, ko attiecina uz Eiropas Savienību un par ko informācija EUIPO iesniegta 2007. gada 8. februārī, Ferrari SpA lūdza aizsargāt Eiropas Savienībā vārdisku preču zīmi “TESTAROSSA”.
3
Preces, uz kurām attiecās starptautiskā reģistrācija, tostarp ietilpst 12. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “Transportlīdzekļi; pārvietošanās līdzekļi pa sauszemi, gaisu vai ūdeni; sauszemes mehāniskie transportlīdzekļi; automobiļi; konstrukcijas un rezerves daļas, to sastāvdaļas un piederumi, kas ietilpst šajā klasē; bremzes, dzinēji, riepas sauszemes mehāniskiem transportlīdzekļiem, kas ietilpst šajā klasē; divriteņi, pašgājēji divriteņi, autofurgoni un kravas automobiļi.”
4
Starptautiskā reģistrācija publicēta 2007. gada 8. februāraBulletin des marques communautaires (Kopienas Preču Zīmju Biļetens) un 2007. gada 12. decembrī iekļauta Kopienas preču zīmju reģistrā.
5
2015. gada 7. septembrīKurt Hesse – persona, kas iestājusies lietā, – iesniedza pieteikumu par starptautiskās reģistrācijas seku atzīšanu par spēkā neesošām attiecībā uz šī sprieduma 3. punktā minētajām precēm saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, 158. panta 2. punktu (kļuvis Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.) 198. panta 2. punktu), lasot kopsakarā ar Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunktu (kļuvis par Regulas 2017/1001 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu).
6
Ar 2016. gada 16. decembra lēmumu Anulēšanas nodaļa daļēji apmierināja šo pieteikumu un atcēla strīdus preču zīmi attiecībā uz “transportlīdzekļiem; pārvietošanās līdzekļiem pa sauszemi, gaisu vai ūdeni; sauszemes mehāniskiem transportlīdzekļiem; konstrukcijām un rezerves daļām, to sastāvdaļām un piederumiem, kas ietilpst šajā klasē; bremzēm, dzinējiem, riepām sauszemes mehāniskiem transportlīdzekļiem, kas ietilpst šajā klasē; divriteņiem, pašgājējiem divriteņiem, autofurgoniem un kravas automobiļiem”, kas stājas spēkā 2016. gada 16. decembrī. Savukārt tā noraidīja pieteikumu par atcelšanu attiecībā uz “automobiļiem”.
7
2017. gada 13. februārī persona, kas iestājusies lietā, iesniedza apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu, lūdzot daļēji atcelt šo lēmumu daļā, kurā Anulēšanas nodaļa noraidīja pieteikumu atcelt strīdus preču zīmi attiecībā uz “automobiļiem”.
8
2017. gada 14. februārī prasītāja arī iesniedza apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu, lūdzot daļēji atcelt šo lēmumu daļā, kurā Anulēšanas nodaļa atcēla strīdus preču zīmi attiecībā uz “konstrukcijām un rezerves daļām, to sastāvdaļām un piederumiem (transportlīdzekļiem), kas visi ietilpst šajā klasē; dzinējiem” (turpmāk tekstā – “rezerves daļas un piederumi”).
9
Ar apstrīdēto lēmumu Apelācijas padome apmierināja personas, kas iestājusies lietā, apelācijas sūdzību un noraidīja prasītājas apelācijas sūdzību. Tādējādi prasītājas tiesības uz strīdus preču zīmi tika atceltas attiecībā uz visām šī sprieduma 3. punktā minētajām precēm.
Lietas dalībnieku prasījumi
10
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
grozīt apstrīdēto lēmumu daļā, kurā atzīts, ka strīdus preču zīmes faktiskā izmantošana ir tikusi pierādīta attiecībā uz “automobiļiem” un rezerves daļām un piederumiem, kas ietilpst 12. klasē;
–
piespriest EUIPO, kā arī personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt izdevumus, kuri radušies procesā Apelācijas padomē un šajā tiesvedībā.
11
Tiesas sēdē prasītāja atteicās no prasījumu otrās daļas, un to Vispārējā tiesa atzīmēja tiesas sēdes protokolā.
12
EUIPO prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja tiks rīkota tiesas sēde.
13
Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par “ratione temporis” piemērojamo materiālo un procesuālo tiesību noteikšanu
14
Ņemot vērā attiecīgā pieteikuma par atcelšanu iesniegšanas datumu, proti, 2015. gada 7. septembri, kas ir izšķirošs, nosakot piemērojamās materiālās tiesības, izskatāmās lietas faktiem ir piemērojamas Regulas Nr. 207/2009 un Komisijas Regulas (EK) Nr. 2868/95 (1995. gada 13. decembris), ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1995, L 303, 1. lpp.), materiālo tiesību normas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 6. jūnijs, Deichmann/EUIPO, C‑223/18 P, nav publicēts, EU:C:2019:471, 2. punkts, un 2019. gada 3. jūlijs, Viridis Pharmaceutical/EUIPO, C‑668/17 P, EU:C:2019:557, 3. punkts).
15
Šajā ziņā no Regulas Nr. 207/2009 55. panta 1. punkta izriet, ka paziņojumam par atcelšanu ir atpakaļejošs spēks, sākot no pieteikuma par atcelšanu iesniegšanas datuma. Turklāt, tā kā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru parasti tiek uzskatīts, ka procesuālo tiesību normas ir piemērojamas dienā, kad tās stājas spēkā (skat. spriedumu, 2012. gada 11. decembris, Komisija/Spānija, C‑610/10, EU:C:2012:781, 45. punkts un tajā minētā judikatūra), šo strīdu regulē Regulas 2017/1001 procesuālo tiesību normas. Tomēr jānorāda, ka saistībā ar strīdus preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādīšanu, it īpaši, piemērojot Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2018/625 (2018. gada 5. marts), ar ko papildina Regulu 2017/1001 un atceļ Deleģēto regulu (ES) 2017/1430 (OV 2018, L 104, 1. lpp.), 82. panta 2. punkta d), f) un i) apakšpunktu, šo strīdu regulē Regulas Nr. 2868/95 normas (spriedums, 2021. gada 24. marts, Novomatic/EUIPO – adp Gauselmann (Power Stars), T‑588/19, nav publicēts, EU:T:2021:157, 20. punkts).
16
Tādējādi šajā lietā saistībā ar materiālo tiesību normām atsauces, ko Apelācijas padome izdarījusi apstrīdētajā lēmumā un lietas dalībnieki – procesuālajos rakstos, uz Regulas 2017/1001 tiesību normām jāsaprot kā tādas, kas attiecas uz identiska satura Regulas Nr. 207/2009 normām.
Par lietas būtību
17
Prasītāja ir izvirzījusi četrus pamatus, kas būtībā ir, pirmkārt, par pamatojuma neesību, jo, izvērtējot strīdus preču zīmes faktisko izmantošanu, neesot ņemti vērā visi būtiskie faktori, otrkārt, par Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu, treškārt, par šīs regulas 15. panta 2. punkta (kļuvis par Regulas 2017/1001 18. panta 2. punktu) pārkāpumu un, ceturtkārt, par kļūdām vērtējumā saistībā ar strīdus preču zīmes izmantošanu attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem.
18
Atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunktam Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieka tiesības atzīst par atceltām, pamatojoties uz EUIPO iesniegtu attiecīgu pieteikumu, ja nepārtrauktā piecu gadu ilgā laikā – kas šajā lietā ir no 2010. gada 7. septembra līdz 2015. gada 6. septembrim ieskaitot (turpmāk tekstā – “aplūkotais laikposms”) – attiecīgā preču zīme nav tikusi faktiski izmantota Savienībā saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz ko tā ir reģistrēta, un nav pamatotu iemeslu tās neizmantošanai.
19
Pamatojoties uz Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 3. punktu, kas mutatis mutandis piemērojams atcelšanas procesiem atbilstoši šīs regulas 40. noteikuma 5. punktam, pierādot agrākas preču zīmes izmantošanu, jāsniedz pierādījums par tās izmantošanas vietu, laiku, apjomu un raksturu. Saskaņā ar šī noteikuma 4. punktu, sniedzot pierādījumus par izmantošanu, principā ir jāiesniedz tikai pamatojoši dokumenti un priekšmeti, tādi kā iepakojumi, etiķetes, cenrāži, katalogi, faktūrrēķini, fotogrāfijas, laikrakstu sludinājumi, kā arī Regulas Nr. 207/2009 78. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētie rakstveida paziņojumi.
20
Preču zīme ir faktiski izmantota, ja to izmanto atbilstoši tās pamatfunkcijai, proti, garantēt to preču vai pakalpojumu izcelsmes identitāti, attiecībā uz ko tā ir reģistrēta, lai radītu vai saglabātu šo preču vai pakalpojumu noietu, izslēdzot simboliska rakstura izmantošanu, kuras vienīgais mērķis ir saglabāt ar preču zīmi piešķirtās tiesības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2003. gada 11. marts, Ansul, C‑40/01, EU:C:2003:145, 43. punkts). Turklāt nosacījums, kas attiecas uz preču zīmes faktisku izmantošanu, paredz, lai preču zīme, kas aizsargāta konkrētajā teritorijā, būtu izmantota publiski un ārpus tās (skat. spriedumus, 2015. gada 18. marts, Naazneen Investments/ITSB – Energy Brands (SMART WATER), T‑250/13, nav publicēts, EU:T:2015:160, 25. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2023. gada 11. janvāris, Hecht Pharma/EUIPO – Gufic BioSciences (Gufic), T‑346/21, EU:T:2023:2, 22. punkts (nav publicēts) un tajā minētā judikatūra).
21
Tāpat preču zīmes faktisko izmantošanu nevar pierādīt ar varbūtībām vai pieņēmumiem, bet tā jābalsta uz konkrētiem un objektīviem pierādījumiem par efektīvu un pietiekamu preču zīmes izmantošanu attiecīgajā tirgū (skat. spriedumu 2009. gada 23. septembris, Cohausz/ITSB – Izquierdo Faces (acopat), T‑409/07, nav publicēts, EU:T:2009:354, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
22
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, novērtējot, vai preču zīme ir tikusi faktiski izmantota, jāņem vērā visi fakti un apstākļi, kuriem ir nozīme, nosakot, vai preču zīmes komerciālā izmantošana ir reāla, it īpaši, vai izmantošana attiecīgajā ekonomikas nozarē ir pamatota ar mērķi saglabāt vai iegūt ar preču zīmi aizsargāto preču vai pakalpojumu tirgus daļu, šo preču vai pakalpojumu raksturu, tirgus iezīmes un preču zīmes izmantošanas apjomu un biežumu (skat. spriedumu, 2015. gada 18. marts, SMART WATER, T‑250/13, nav publicēts, EU:T:2015:160, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
23
Ņemot vērā šos principus, jāizvērtē prasītājas argumenti, ar kuriem tā būtībā apstrīd Apelācijas padomes vērtējumu, ka strīdus preču zīme nav tikusi faktiski izmantota, pirmkārt, attiecībā uz 12. klasē ietilpstošajiem “automobiļiem” un, otrkārt, attiecībā uz šajā pašā klasē ietilpstošajām rezerves daļām un piederumiem. Tādēļ vispirms kopā jāizskata otrais un trešais pamats, pēc tam – ceturtais pamats un visbeidzot, ja nepieciešams – pirmais pamats.
Par otro un trešo pamatu – pierādījumi par strīdus preču zīmes faktisku izmantošanu attiecībā uz automobiļiem
24
Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā vispirms norādīja, ka aplūkotajā laikposmā prasītāja neražoja vai neizplatīja jaunus automobiļus ar strīdus preču zīmi un arī pati nebija pārdevusi lietotus “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļus. Turpinājumā attiecībā uz lietotu “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu pārdošanu, ko veic trešās personas, Apelācijas padome būtībā atzina, ka, lai pierādītu šīs preču zīmes faktisku izmantošanu, īpašniekam jāapliecina, ka šāda pārdošana veikta ar viņa piekrišanu. Tās ieskatā nav automātiska noteikuma, ka jebkura lietotu preču tirdzniecība, par kuru preču zīmes īpašnieks ir informēts, uzskatāma par preču zīmes faktisku izmantošanu ar īpašnieka piekrišanu, jo šādu lietotu preču tālākpārdošanai preču zīmes īpašnieka piekrišana nav nepieciešama. Šajā ziņā Apelācijas padome secināja – prasītāja nav pierādījusi, ka ir piekritusi, ka trešās personas pārdod lietotus “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļus Regulas Nr. 207/2009 15. panta izpratnē. Visbeidzot tā norādīja: tam, ka prasītāja sniedz pakalpojumu, kas izpaužas kā apliecinājums, ka konkrētais lietotais automobilis ir autentisks “Testarossa” automobilis (turpmāk tekstā – “sertifikācijas pakalpojums”), nav nozīmes, jo šis pakalpojums tika sniegts ar “Ferrari” preču zīmi, nevis strīdus preču zīmi, attiecīgi tas nepierāda pēdējās minētās preču zīmes faktisku izmantošanu.
25
Prasītāja apstrīd šo vērtējumu, pirmkārt, norādot, ka lietoto “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu pārdošana, ko veica pilnvarotie koncesionāri un ko tā pamatojusi ar rēķiniem, notika ar tās piekrišanu. Tās skatījumā fakts, ka šie koncesionāri iesniedza tai rēķinus, kas apliecina lietotu “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu pārdošanu, netieši apstiprina, ka tie izmantoja strīdus preču zīmi ar prasītājas piekrišanu. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka sertifikācijas pakalpojumu tālākpārdevējiem tā sniedz par maksu. Tādējādi šis pakalpojums tai nodrošina ienākumus un ir tieši saistīts ar lietoto “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu pārdošanu, ko veic pilnvarotie koncesionāri, jo atbilstoši tam izsniegtie sertifikāti palielina šo automobiļu vērtību un atvieglo to tālākpārdošanu.
26
EUIPO un persona, kas iestājusies lietā, pirmām kārtām, norāda, ka prasītājas piekrišanu nevar prezumēt tikai tāpēc vien, ka tā nav iebildusi, ka trešās personas izmanto strīdus preču zīmi. Tas, ka nav licences, kas tieši attiektos uz strīdus preču zīmi, vai jebkāda cita veida piekrišanas, ko prasītāja būtu devusi trešām personām attiecībā uz šīs preču zīmes izmantošanu, liecinot par prasītājas pasivitāti. Otrām kārtām, EUIPO skatījumā prasītāja nav pierādījusi, ka būtu aktīvi darbojusies lietotu automobiļu tirgū un ka tas ļautu tai saglabāt iespēju kontrolēt attiecīgo preču kvalitāti. Persona, kas iestājusies lietā, piebilst, ka Apelācijas padome pamatoti atzina, ka sertifikācijas pakalpojumam nav nozīmes, jo tas tiek sniegts ar “Ferrari” preču zīmi.
27
Vispirms, kā norādīts šī sprieduma 19. punktā, jāatgādina, ka, pierādot agrākas preču zīmes izmantošanu, jāsniedz pierādījums par tās izmantošanas vietu, laiku, apjomu un raksturu. Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā izvērtēja tikai strīdus preču zīmes izmantošanas raksturu – to tiesas sēdē apstiprināja arī EUIPO. Šādos apstākļos tas ir vienīgais kritērijs, kuru Vispārējā tiesa var pārbaudīt šajā lietā.
28
Tāpat jāprecizē, ka starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka “Testarossa” modeļa automobiļi tika ražoti laikā no 1984. līdz 1996. gadam un tādēļ aplūkotajā laikposmā jauni automobiļi ar strīdus preču zīmi netika ražoti vai laisti tirgū.
29
Tāpat ir vispārzināms, kā tiesas sēdē apstiprināja prasītāja un EUIPO, ka aplūkotajā laikposmā lietotos “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļus tirgoja nevis pati prasītāja, bet gan trešās personas, proti, tostarp prasītājas pilnvaroti koncesionāri vai izplatītāji Itālijā, Vācijā, Beļģijā, Francijā un Spānijā.
30
Saskaņā ar judikatūru ar preču zīmi apzīmētas lietotas preces pārdošana pati par sevi nenozīmē, ka šī preču zīme tiek “izmantota” Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Proti, minētā preču zīme tika izmantota, kad tās īpašnieks to bija izvietojis uz jaunas preces, pirmo reizi laižot šo preci tirgū. Tomēr, ja strīdus preču zīmes īpašnieks faktiski izmanto šo preču zīmi atbilstoši tās pamatfunkcijai – proti, nodrošināt to preču, attiecībā uz kurām tā reģistrēta, izcelsmes identitāti, pārdodot lietotas preces –, šāda izmantošana var būt minētās preču zīmes “faktiska izmantošana” Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari, C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854, 55. un 56. punkts).
31
Regulas Nr. 207/2009 13. panta 1. punkts, kas attiecas uz preču zīmes piešķirto tiesību izmantošanu, apstiprina šo interpretāciju. Proti, no šīs tiesību normas izriet, ka preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt tās izmantošanu attiecībā uz precēm, ko Savienības tirgū, izmantojot šo preču zīmi, laidis īpašnieks vai kas laistas Savienības tirgū ar īpašnieka piekrišanu. No tā izriet, ka preču zīme var tikt izmantota attiecībā uz precēm, kas jau laistas tirgū ar šo preču zīmi. Tas, ka preču zīmes īpašnieks nevar aizliegt trešām personām izmantot savu preču zīmi attiecībā uz precēm, kas jau laistas tirgū ar šo preču zīmi, nenozīmē, ka viņš pats nevar to izmantot attiecībā uz šādām precēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari, C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854, 58. un 59. punkts).
32
Tāpat atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 15. panta 2. punktam preču zīmes izmantošana ar īpašnieka piekrišanu ir uzskatāma par darbību, kad preču zīmi izmanto pats īpašnieks. Tādēļ, kā Apelācijas padome pamatoti norādījusi apstrīdētā lēmuma 76. punktā, šī sprieduma 31. punktā ietvertais secinājums ir attiecināms arī uz preču zīmes izmantošanu, ko trešās personas veic ar īpašnieka piekrišanu un ko lietas dalībnieki turklāt nav apstrīdējuši. Tādējādi preču zīmes īpašnieks var pierādīt, ka preču zīme ir tikusi faktiski izmantota attiecībā uz lietotām precēm, ko ar šo preču zīmi pārdod trešās personas ar īpašnieka piekrišanu.
33
Turklāt preču zīmes īpašniekam jāiesniedz pierādījumi, ka viņš ir piekritis trešās personas īstenotajai šīs preču zīmes izmantošanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 11. maijs, Sunrider/ITSB, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, 44. punkts).
34
Izskatāmajā lietā ir vispārzināms, ka prasītāja nav iesniegusi tādus pierādījumus kā, piemēram, licence, kas liecinātu par tās tiešu piekrišanu tam, ka trešās personas aplūkotajā laikposmā izmanto strīdus preču zīmi. Prasītāja turpretī apgalvo, ka tās iesniegtie pierādījumi var pierādīt, ka šāda izmantošana ir notikusi ar tās netiešu piekrišanu.
35
Šajā ziņā saskaņā ar judikatūru preču zīmes īpašnieka piekrišanu var izteikt tieši vai netieši. Tādēļ piekrišana ir jāizsaka veidā, kas nepārprotami pauž gribu atteikties no savām ekskluzīvajām tiesībām uz preču zīmi. Šāda griba parasti izriet no tiešas piekrišanas. Tomēr nevar izslēgt iespēju, ka noteiktos gadījumos tā var netieši izrietēt no apstākļiem un elementiem, kas pastāvēja pirms, vienlaicīgi vai pēc tam, kad trešā persona bija izmantojusi attiecīgo preču zīmi, un kas tāpat noteikti atspoguļo īpašnieka atteikšanos no tā tiesībām (skat. spriedumus, 2011. gada 13. janvāris, Park/ITSB – Bae (PINE TREE), T‑28/09, nav publicēts, EU:T:2011:7, 61. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2022. gada 8. jūnijs, Muschaweck/EUIPO – Conze (UM), T‑293/21, EU:T:2022:345, 71. punkts (nav publicēts) un tajā minētā judikatūra).
36
Tāpēc jāizvērtē, vai šāda netieša prasītājas piekrišana izriet no apstākļiem un elementiem, kas pastāvēja pirms, vienlaicīgi vai pēc tam, kad trešā persona bija izmantojusi strīdus preču zīmi.
37
Šajā ziņā saskaņā ar judikatūru, ja preču zīmes, kas ir atcelšanas procedūras priekšmets, īpašnieks atsaucas uz trešās personas veiktu šīs preču zīmes izmantošanu, lai pierādītu faktisku izmantošanu Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta izpratnē, īpašnieks netieši apgalvo, ka izmantošana ir notikusi ar viņa piekrišanu (spriedums, 2004. gada 8. jūlijs, Sunrider/ITSB – Espadafor Caba (VITAFRUIT), T‑203/02, EU:T:2004:225, 24. punkts).
38
Tomēr, tāpat kā norādījis EUIPO, jāprecizē, ka īpašajā preču zīmes izmantošanas attiecībā uz lietotām precēm kontekstā šādu netiešu piekrišanu nevar izsecināt tikai no tā vien, ka īpašnieks zināja, ka trešā persona izmanto preču zīmi, un neiebilda pret to. Proti, lai trešā persona varētu izmantot preču zīmi attiecībā uz lietotām precēm, īpašnieka piekrišana juridiski nav nepieciešama. Turklāt, lai šajā īpašajā kontekstā varētu konstatēt šādu netiešu piekrišanu, īpašniekam jābūt iesaistītam trešo personu īstenotajā preču zīmes izmantošanā.
39
Atbilstošie apstākļi un elementi, kas var liecināt par šādas netiešas piekrišanas esību, kā tiesas sēdē atzina arī EUIPO, jāizvērtē it īpaši ņemot vērā izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomikas nozarē uzskata par pamatotu, lai saglabātu vai radītu tirgus daļas par labu ar preču zīmi aizsargātajām precēm, un tirgus iezīmes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 18. marts, SMART WATER, T‑250/13, nav publicēts, EU:T:2015:160, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Šajā lietā prasītāja, pirmkārt, ir iesniegusi lietoto “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu pārdevuma rēķinus, kurus izsnieguši tās pilnvarotie koncesionāri un kuros ir šādas norādes: “Ferrari Vertragshändler” (Ferrari koncesionārs), “Ferrari und Ferrari Classiche Vetragspartner” (Ferrari un Ferrari Classiche līgumpartneris), “Offizieller Ferrari und Maserati Vetragshändler” (Ferrari un Maserati oficiālais koncesionārs) vai “distributeur‑réparateur agréé” (pilnvarotais izplatītājs‑remontētājs).
41
No tā izriet, ka strīdus preču zīmi, uz kuru atsaucas prasītāja, izmanto nevis trešās personas, kurām nav nekādas saistības ar prasītāju, bet gan pilnvarotie koncesionāri un izplatītāji, ar kuriem prasītājai ir ekonomiskas un līgumiskas saiknes, un par to šajā lietā strīda nav.
42
Šajā ziņā Vispārējai tiesai ir bijusi iespēja nospriest, ka ražotājuzņēmuma preču zīmes izmantošanu, ko veic ar to ekonomiski saistīts izplatīšanas uzņēmums, var atzīt par šīs preču zīmes izmantošanu ar īpašnieka piekrišanu un tādējādi to var uzskatīt par īpašnieka veiktu preču zīmes izmantošanu atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 15. panta 2. punktam (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 17. februāris, J & F Participações/ITSB – Plusfood Wrexham (Friboi), T‑324/09, nav publicēts, EU:T:2011:47, 32. punkts, 2019. gada 5. marts, Meblo Trade/EUIPO – Meblo Int (MEBLO), T‑263/18, nav publicēts, EU:T:2019:134, 80. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2024. gada 16. oktobris, Fractal Analytics/EUIPO – Fractalia Remote Systems (FRACTALIA), T‑194/23, nav publicēts, EU:T:2024:696, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
Šie apsvērumi mutatis mutandis ir piemērojami, ja tādu ražotājuzņēmuma preču zīmi kā strīdus preču zīme izmanto izplatīšanas uzņēmums, kuru apstiprinājis šīs preču zīmes īpašnieks, jo ar šādu apstiprinājumu tiek radīta saikne starp šiem abiem uzņēmumiem, un tas, nepastāvot norādei par pretējo, nozīmē, ka preču zīmes īpašnieks kaut vai netieši ir atļāvis minētajam koncesionāram vai pilnvarotajam izplatītājam izmantot tā preču zīmes, veicot saimniecisko darbību tirgū.
44
Šajā lietā šo vērtējumu apstiprina izmantošana, ko attiecīgajā ekonomikas nozarē uzskata par pamatotu, un konkrētā tirgus iezīmes. Automobiļu tirgū ir ierasta prakse, ka automobiļi tiek tirgoti gan ar preču zīmi, kas apzīmē to ražotāju, kā, piemēram, izskatāmajā lietā ar vārdisko preču zīmi “Ferrari” vai prasītājas grafisko preču zīmi, kurā attēlots pakaļkājās saslējies zirgs, gan ar citu preču zīmi, kas apzīmē attiecīgo automobiļu modeli, kā, piemēram, strīdus preču zīme, jo abas preču zīmes ir cieši saistītas. Tādējādi saskaņā ar izmantošanu, ko minētajā nozarē uzskata par pamatotu, tiek pieņemts, ka Ferrari licencētam izplatītājam vai koncesionāram ir atļauts tirgot visus šī ražotāja automobiļu modeļus. Turklāt atkarībā no izmantošanas, ko lietotu automobiļu nozarē uzskata par pamatotu, jānošķir lietotu automobiļu pārdošana, ko veic neatkarīga trešā persona, kurai nav nekādas saiknes ar šo automobiļu ražotāju, un pārdošana, ko veic minētā ražotāja pilnvarots koncesionārs vai izplatītājs. Tas tā vēl jo vairāk ir tad, ja, kā šajā lietā, runa ir par lietotiem senatnīgiem kolekcijas, luksusa un augstākās klases automobiļiem, kas ir īpaši pazīstami un kolekcionāru novērtēti. Ir vispārzināms, ka šajā konkrētajā tirgū tas, ka šādu automobili pārdod preču zīmes īpašnieka pilnvarots izplatītājs vai izplatītājs, var norādīt uz šī automobiļa komerciālo izcelsmi un pārliecināt klientus, ka tā apkope, kā arī attiecīgā gadījumā rezerves daļu un piederumu nomaiņa ir veikta, neietekmējot automobiļa komerciālo izcelsmi.
45
Tādēļ – pretēji Apelācijas padomes viedoklim – jāsecina, ka lietota “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļa pārdošana, ko veic strīdus preču zīmes īpašnieka pilnvarotais koncesionārs vai izplatītājs, ir norāde, ka pārdošana ir veikta ar īpašnieka piekrišanu, pat ja tā ir tikai netieša.
46
Otrkārt, prasītāja ir iesniegusi arī rēķinus, kurus tā pati izsniegusi klientiem Itālijā, Šveicē, Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē saistībā ar šī sprieduma 24. un 25. punktā minēto sertifikācijas pakalpojumu.
47
Saskaņā ar judikatūru tas, ka tās īpašnieks faktiski izmanto preču zīmi, kas reģistrēta attiecībā uz noteiktām precēm, saistībā ar pakalpojumiem, kuriem ir tieša saikne ar jau pārdotajām precēm un kuru mērķis ir apmierināt šo preču klientu vajadzības, var būt šīs preču zīmes “faktiska izmantošana” Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari, C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854, 62. punkts).
48
Tomēr šādas izmantošanas priekšnosacījums ir strīdus preču zīmes faktiska izmantošana, sniedzot attiecīgos pakalpojumus. Proti, ja šī preču zīme netiek izmantota, acīmredzami nevar būt runa par tās “faktisku izmantošanu” Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari, C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854, 63. punkts).
49
Šajā lietā no lietas materiāliem un it īpaši no rēķinu satura izriet, ka sertifikācijas pakalpojuma mērķis ir apliecināt lietoto “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu autentiskumu (itāļu valodā – “certificazione autenticita vettura Testarossa”). Kā prasītāja paskaidroja tiesas sēdē, šāds “autentiskuma sertifikāts”, ko tā tostarp izsniedz saviem pilnvarotajiem koncesionāriem saistībā ar lietotu “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu pārdošanu par samaksu un pēc nepieciešamajām pārbaudēm, apliecina, ka attiecīgais automobilis ir oriģinālais “Testarossa” modelis.
50
Prasītāja ir iesniegusi arī dokumentu ar nosaukumu “Tehniskā lapa”, kas ir lietota “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļa sertifikācijas pieteikuma paraugs. No tā izriet, ka, lai saņemtu autentiskuma apliecību, pieteikuma iesniedzējam jāiesniedz precīza informācija par visu automobiļa galveno daļu izcelsmi, kā, piemēram, par dzinēju, pārnesumkārbu, degvielas tvertni vai degvielas sūkni, kā arī par visu nomainīto daļu vēsturi, pievienojot automobiļa un tā daļu fotogrāfijas.
51
Atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, kā arī tiesas sēdē prasītāja turklāt paskaidroja, ka šādām apliecībām ir nozīmīga loma, pārdodot lietotos “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļus, jo tie pārliecina pircējus par automobiļa komerciālo izcelsmi un palielina tā vērtību salīdzinājumā ar lietotu automobili, kuram nav šādas apliecības.
52
No tā izriet, ka sertifikācijas pakalpojums ir tieši saistīts ar lietotu “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu pārdošanu, ko veic pilnvarotie koncesionāri, un tā mērķis ir apmierināt šo automobiļu klientu vajadzības, tādēļ šāda izmantošana saskaņā ar šī sprieduma 47. punktā atgādināto judikatūru var būt šīs preču zīmes “faktiska izmantošana” Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
53
Par Apelācijas padomes norādīto apstākli, ka minētā sertifikācija tiek sniegta nevis ar strīdus preču zīmi, bet gan ar “Ferrari” preču zīmi, pietiek ar konstatējumu, ka strīdus preču zīme arī ir skaidri redzama un identificējama šo rēķinu priekšmetā.
54
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka nepastāv tāds Savienības preču zīmes regulējošs noteikums, kas preču zīmes īpašniekam noteiktu pienākumu pierādīt tā preču zīmes izmantošanu izolētā veidā neatkarīgi no visām pārējām preču zīmēm vai apzīmējumiem. Tādējādi ir iespējams, ka divas vai vairākas preču zīmes tiek izmantotas kopā un autonomā veidā – ar ražotājuzņēmuma nosaukumu vai bez tā. Tādēļ citas preču zīmes izmantošana kopā ar strīdus preču zīmi pati par sevi neietekmē identificēšanas funkciju, ko šī cita preču zīme pilda attiecībā uz konkrētajām precēm (skat. spriedumu, 2022. gada 8. jūnijs, Apple/EUIPO – Swatch (THINK DIFFERENT), no T‑26/21 līdz T‑28/21, nav publicēts, EU:T:2022:350, 87. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt nosacījums par preču zīmes faktisku izmantošanu var tikt izpildīts arī tad, ja preču zīme ir izmantota kopā ar citu preču zīmi un ja vien minētā preču zīme joprojām tiek uztverta kā attiecīgās preces izcelsmes norāde (skat. spriedumu, 2020. gada 23. septembris, CEDC International/EUIPO – Underberg (Zāles stiebra pudelē forma), T‑796/16, EU:T:2020:439, 142. punkts un tajā minētā judikatūra).
55
Šajā lietā, kā norādīts šī sprieduma 44. punktā, ir vispārzināms, ka automobiļus parasti tirgo gan ar preču zīmi, kas apzīmē to ražotāju, gan ar citu preču zīmi, kas apzīmē to modeli, tādēļ “Ferrari” preču zīmes un strīdus preču zīmes, kas apzīmē īpašu “Ferrari” automobiļu modeli, vienlaikus izmantošana rēķinos par sniegto sertifikācijas pakalpojumu atbilst konkrētā tirgus ieradumiem.
56
Tamdēļ Apelācijas padome kļūdaini kā nebūtiskus ir noraidījusi pierādījumus par lietotu “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu sertifikāciju.
57
Šo secinājumu neatspēko arī EUIPO arguments, ka prasītāja aplūkotajā laikposmā ir bijusi pasīva, jo no iepriekš minētajiem apsvērumiem, it īpaši apsvērumiem, kas saistīti ar sertifikācijas pakalpojumu, izriet, ka prasītāja bija iesaistīta dažos lietoto “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu pārdevumos, ko veica tās pilnvarotie koncesionāri un izplatītāji, gūdama ekonomisku labumu no ienākumiem, kurus tā nodrošināja, sniedzot šo pakalpojumu.
58
Turklāt, tā kā prasītāja ir atsaukusies uz strīdus preču zīmes reputāciju Savienībā aplūkotajā laikposmā, jāatgādina, ka strīdus preču zīmes īpašnieka pienākumu pierādīt preču zīmes izmantošanu nevar izpildīt vai atvieglot tādēļ, ka šai preču zīmei aplūkotajā laikposmā Savienībā bija reputācija (spriedums, 2016. gada 8. aprīlis, Frinsa del Noroeste/EUIPO – Frisa Frigorífico Rio Doce (FRISA), T‑638/14, nav publicēts EU:T:2016:199, 35. punkts), un šis pierādījums ir jāsniedz neatkarīgi no reputācijas.
59
Tomēr nevar izslēgt, ka atkarībā no apstākļiem, kā tas ir šajā lietā, strīdus preču zīmes reputācija var būt viens no elementiem, kuri var sniegt informāciju par izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomikas nozarē uzskata par pamatotu, lai saglabātu vai radītu tirgus daļas par labu ar preču zīmi aizsargātajām precēm šī sprieduma 22. punktā minētās judikatūras izpratnē. It īpaši, kā norādīts šī sprieduma 44. punktā, tas, ka īpaši iecienītu automobili pārdod preču zīmes īpašnieka pilnvarots koncesionārs vai izplatītājs, var pārliecināt klientus, ka tā apkope, kā arī attiecīgā gadījumā tā rezerves daļu un piederumu nomaiņa ir veikta, neietekmējot automobiļa komerciālo izcelsmi.
60
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jānorāda, ka Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, secinot, ka prasītāja nav pierādījusi, ka tā netieši ir piekritusi tam, ka trešās personas izmanto strīdus preču zīmi attiecībā uz 12. klasē ietilpstošajiem “automobiļiem”.
61
Tādēļ otrais un trešais pamats ir jāapmierina.
Par ceturto pamatu – pierādījumi par strīdus preču zīmes faktisku izmantošanu attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem
62
Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā, izskatot prasītājas iesniegto apelācijas sūdzību, kā nepieņemamus noraidīja pierādījumus par strīdus preču zīmes izmantošanu attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem, kas ietilpst 12. klasē – šos pierādījumus prasītāja pirmo reizi bija iesniegusi Apelācijas padomē – un vēlāk noraidīja tos arī pēc būtības. Savukārt, izskatot personas, kas iestājusies lietā, apelācijas sūdzību, tā šos pierādījumus izvērtēja pēc būtības, nelemjot par to pieņemamību. Šīs pārbaudes noslēgumā tā atzina, ka šie pierādījumi neapliecina strīdus preču zīmes faktisku izmantošanu attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem.
63
Vispirms jāizvērtē apstrīdētā lēmuma pamatojums saistībā ar to pierādījumu pieņemamību, kas pirmo reizi iesniegti procesā Apelācijas padomē, un pēc tam – prasītājas argumenti pēc būtības.
– Par apstrīdētā lēmuma pamatojumu
64
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojuma neesība vai nepietiekamība ir uzskatāma par būtisku procedūras noteikumu pārkāpumu LESD 263. panta izpratnē un ir absolūts pamats, ko Savienības tiesa var izvirzīt un kas tai pat ir jāizvirza pēc savas ierosmes (spriedumi, 2009. gada 2. decembris, Komisija/Īrija u.c., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 34. punkts, un 2023. gada 9. marts, Les Mousquetaires un ITM Entreprises/Komisija, C‑682/20 P, EU:C:2023:170, 39. punkts). Šajā ziņā jāpiebilst, ka sacīkstes princips ir daļa no tiesībām uz aizstāvību un tas ir piemērojams ikvienā procedūrā, kurā Savienības iestāde var pieņemt lēmumu, kas var būtiski ietekmēt personas intereses (spriedums, 2009. gada 2. decembris, Komisija/Īrija u.c., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 50. punkts). Tādēļ tiesai ir jāievēro sacīkstes princips, it īpaši gadījumā, kad tā izskata lietu, balstoties uz pamatu, kuru tā izvirzījusi pēc savas ierosmes (spriedums, 2009. gada 2. decembris, Komisija/Īrija u.c., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 54. punkts).
65
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktu EUIPO var neņemt vērā faktus vai pierādījumus, ko attiecīgās puses nav iesniegušas laikus.
66
No Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka parasti, ja vien nav noteikts citādi, lietas dalībnieki var iesniegt faktus un pierādījumus arī pēc tam, kad beigušies saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 normām šādai iesniegšanai noteiktie termiņi, un ka EUIPO nekādā ziņā nav aizliegts ņemt vērā šādi novēloti norādītos vai iesniegtos faktus un pierādījumus (spriedumi, 2007. gada 13. marts, ITSB/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 42. punkts, un 2018. gada 24. janvāris, EUIPO/European Food, C‑634/16 P, EU:C:2018:30, 55. punkts).
67
Precizējot, ka EUIPO šādā gadījumā “var” izlemt neņemt vērā šādus pierādījumus, Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktā tam ir piešķirta plaša rīcības brīvība izlemt ņemt vērā šādus pierādījumus vai ne, šajā ziņā attiecīgi pamatojot savu lēmumu (spriedumi, 2007. gada 13. marts, ITSB/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 43. punkts, un 2018. gada 28. februāris, mobile.de/EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, 49. punkts).
68
Saistībā ar šīs rīcības brīvības īstenošanu jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru šāda ņemšana vērā var būt pamatota it īpaši tad, ja EUIPO ieskatā, pirmkārt, novēloti iesniegtajiem pierādījumiem pirmšķietami varētu būt patiesa nozīme lietā, un, otrkārt, ja procesa stadija, kurā notikusi šī novēlotā iesniegšana, un ar to saistītie apstākļi atļauj tos ņemt vērā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 13. marts, ITSB/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 44. punkts, 2018. gada 28. februāris, mobile.de/EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, 63. punkts, un 2018. gada 4. oktobris, Blackmore/EUIPO – Paice (DEEP PURPLE), T‑344/16, nav publicēts, EU:T:2018:648, 54. punkts).
69
Šajā lietā, kā atgādināts šī sprieduma 62. punktā, izskatot prasītājas iesniegto apelācijas sūdzību, Apelācijas padome, pirmām kārtām, atzina par nepieņemamiem pierādījumus, ko prasītāja pirmo reizi bija iesniegusi Apelācijas padomē un kas attiecās uz rezerves daļām un piederumiem, jo tie bija iesniegti novēloti. Šajā nolūkā apstrīdētā lēmuma 168. un 169. punktā tā vienīgi norādīja, ka Anulēšanas nodaļā iesniegtie pierādījumi nav “pietiekami” un, “ņemot vērā vājos pierādījumus, rīcības brīvību [nevar] izmantot par labu [prasītājai]”.
70
Šis pamatojums neļauj pārliecināties, vai Apelācijas padome ir izvērtējusi šo pierādījumu pieņemamību, ievērojot šī sprieduma 68. punktā atgādinātos judikatūras kritērijus. It īpaši – tas neļauj pārbaudīt, vai Apelācijas padome ir izvērtējusi, vai šiem pierādījumiem pirmšķietami patiešām varēja būt patiesa nozīme tajā iesniegtās apelācijas sūdzības iznākumam un vai procesa stadija, kurā notika šī novēlotā iesniegšana, un ar minēto iesniegšanu saistītie apstākļi liedza ņemt tos vērā. Šajā ziņā tikai apgalvojums vien, ka Anulēšanas nodaļā iesniegtie pierādījumi “nebija pietiekami”, nav pietiekams pamatojums, jo tas neļauj saprast, kādēļ izskatāmajā lietā nebija izpildīti judikatūrā noteiktie kritēriji, kuri Apelācijas padomēm ļauj ņemt vērā novēloti iesniegtus pierādījumus.
71
Tiesas sēdē atbildot uz jautājumu, vai apstrīdētajā lēmumā nebija norādīts pietiekams pamatojums attiecībā uz to pierādījumu pieņemamību, kas pirmo reizi tika iesniegti procesā Apelācijas padomē, EUIPO būtībā norādīja, ka šo kritēriju analīze nebija nepieciešama, jo šie pierādījumi apstrīdētajā lēmumā vēlāk katrā ziņā tika izvērtēti pēc būtības.
72
Tomēr tas, ka šie pierādījumi katrā ziņā tika izvērtēti pēc būtības, nenovērš to, ka apstrīdētajā lēmumā nebija norādīts pietiekams pamatojums attiecībā uz šo pierādījumu nepieņemamību, bet drīzāk skar šī nepietiekamā pamatojuma sekas uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu – tās tiks aplūkotas turpmāk.
73
Šādos apstākļos jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums nav pietiekami pamatots, uz ko Vispārējai tiesai jānorāda pēc savas ierosmes.
74
Otrām kārtām, kā uzsvērts šī sprieduma 62. punktā, jākonstatē, ka Apelācijas padome, no vienas puses, izskatot prasītājas apelācijas sūdzību, noraidīja minētos pierādījumus kā nepieņemamus, bet, no otras puses, izskatot personas, kas iestājusies lietā, iesniegto apelācijas sūdzību, tā nenorādīja uz šo pierādījumu iespējamo nepieņemamību, tos tieši izvērtējot pēc būtības.
75
Ar rakstveida jautājumu Vispārējā tiesa aicināja lietas dalībniekus iesniegt apsvērumus par apstrīdētā lēmuma pamatojuma iespējamo nekonsekvenci šajā ziņā, ja Vispārējā tiesa uzskatītu par atbilstošu izvirzīt šo jautājumu pēc savas ierosmes. Atbildot uz šo jautājumu, prasītāja norādīja, ka apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā ir pretrunīgs pamatojums, kā dēļ apstrīdētais lēmums ir jāatceļ. EUIPO savukārt uzsvēra, ka Apelācijas padomes pieeja nebija pretrunīga, jo, izskatot abas apelācijas sūdzības, attiecīgie pierādījumi katrā ziņā tika izvērtēti un tika noraidīti pēc būtības, tādēļ aplūkotais pretrunīgais pamatojums neietekmē apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Persona, kas iestājusies lietā, ir izvirzījusi līdzīgu argumentāciju.
76
Šajā ziņā jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā pieļauts pretrunīgs pamatojums, uz ko Vispārējai tiesai ir pienākums norādīt pēc savas ierosmes, jo tie paši pierādījumi, izskatot prasītājas iesniegto apelācijas sūdzību, galvenokārt tika noraidīti kā nepieņemami, bet, izskatot personas, kas iestājusies lietā, apelācijas sūdzību, tie netieši, bet noteikti tika atzīti par pieņemamiem.
77
Kā jau konstatēts šī sprieduma 72. punktā, par šī sprieduma 75. punktā izklāstīto EUIPO argumentu jāsecina, ka tas nekādi neietekmē to, ka apstrīdētajā lēmumā ir ietverts pretrunīgs pamatojums saistībā ar to pierādījumu pieņemamību, kuri pirmo reizi tika iesniegti Apelācijas padomē, bet drīzāk skar šī pretrunīgā pamatojuma ietekmi uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu – tas tiks aplūkots turpmāk.
78
Ņemot vērā iepriekš minēto, Vispārējā tiesa nevar noteikt, vai Apelācijas padome, nepieļaujot kļūdu, attiecīgos pierādījumus varēja noraidīt kā nepieņemamus. Kā konstatēts šī sprieduma 72. un 76. punktā, apstrīdētajā lēmumā, pirmkārt, nav norādīts pietiekams pamatojums un, otrkārt, tajā ir pretrunīgs pamatojums.
79
Šādos apstākļos jāizvērtē EUIPO arguments, ka iepriekš norādītās pamatojumā pieļautās nepilnības neietekmē apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, jo Apelācijas padome šos pierādījumus katrā ziņā ir noraidījusi pēc būtības.
– Par lietas būtību
80
Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā, pirmkārt, atzina, ka strīdus preču zīmi attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem izmantoja nevis prasītāja, bet gan neatkarīgi tirgotāji un ka no pierādījumiem nebija redzams, ka šī izmantošana notika ar prasītājas piekrišanu. Otrkārt, tā norādīja, ka strīdus preču zīme attiecībā uz minētajām precēm tika izmantota “aprakstošiem” mērķiem, nevis lai norādītu to komerciālo izcelsmi. Apelācijas padomes ieskatā prasītājas iesniegtajos pierādījumos nav nošķirtas rezerves daļas un piederumi, kas tiek pārdoti ar strīdus preču zīmi, un ģenēriskās rezerves daļas un piederumi, kas ir saderīgi ar “Testarossa” modeļa automobiļiem. Treškārt, attiecībā uz pierādījumiem, kuros atspoguļotas rezerves daļas un piederumi ar strīdus preču zīmi, Apelācijas padome norādīja, ka tie ir atsevišķi gadījumi un ar tiem nepietiek, lai pierādītu strīdus preču zīmes faktisku izmantošanu attiecībā uz šādām rezerves daļām un piederumiem.
81
Pirmām kārtām, prasītāja apgalvo, ka Apelācijas padome kļūdaini atteicās atzīt strīdus preču zīmes faktisku izmantošanu attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem. Šajā ziņā tā pārmet padomei, ka tā kļūdaini atzina, ka trešās personas, kas bija iesaistītas šo rezerves daļu un piederumu pārdošanā, ir “neatkarīgi tirgotāji” un ka strīdus preču zīmes izmantošanu attiecībā uz šīm precēm nevar uzskatīt par pierādījumu faktiskai izmantošanai attiecībā uz automobiļiem “to vērtības nesamērīguma dēļ”. Tā arī uzsver, ka Apelācijas padome, veicot pārbaudi, nav ņēmusi vērā atbilstošos faktiskās izmantošanas vērtējuma kritērijus, proti, attiecīgo preču raksturu, tirgus īpatnības un izmantošanas biežumu. Turklāt Apelācijas padome esot pieļāvusi kļūdu, interpretējot jēdzienu “faktiska izmantošana” un novērtējot šādu izmantošanu, ko veikušas trešās personas, un kļūdaini secinājusi, ka iesniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai pierādītu, ka preču zīmes pamatfunkcija ir izpildīta.
82
Otrām kārtām, prasītāja norāda, ka Apelācijas padome nav ņēmusi vērā judikatūru, saskaņā ar kuru reģistrētas preču zīmes izmantošana attiecībā uz rezerves daļām, kas ir ar šo preču zīmi aptverto preču neatņemama sastāvdaļa, var būt faktiska izmantošana ne tikai attiecībā uz pašām rezerves daļām, bet arī attiecībā uz precēm, kas aptvertas ar šo preču zīmi.
83
EUIPO un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentus un apgalvo, ka strīdus preču zīmes faktiskā izmantošana attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem nav pierādīta un ar to katrā ziņā nevar pierādīt izmantošanu attiecībā uz “automobiļiem”. Tie uzskata, ka no 2020. gada 22. oktobra sprieduma Ferrari (C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854) nevar automātiski secināt, ka preču zīmes izmantošana attiecībā uz rezerves daļām ir faktiska izmantošana attiecībā uz automobiļiem. Persona, kas iestājusies lietā, uzsver, ka rezerves daļas un piederumi ir sekundāras preces, ko parasti pārdod neatkarīgi tālākpārdevēji, kuri preču zīmi izmanto “aprakstošā” nolūkā, neradot tiešu saikni ar tās īpašnieku. Tā arī apgalvo, ka prasītāja nav iesniegusi licences līgumus par strīdus preču zīmes izmantošanu attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem.
84
Šajā lietā prasītāja neapstrīd Apelācijas padomes konstatējumu, ka rezerves daļas un piederumi, kas aplūkotajā laikposmā tika pārdoti ar strīdus preču zīmi, “galvenokārt” bija lietotas rezerves daļas.
85
Tāpat starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka strīdus preču zīmi attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem, uz ko atsaucas prasītāja, izmantoja nevis pati prasītāja, bet gan trešās personas.
86
Šajā ziņā prasītāja nav apgalvojusi, ka būtu tieši piekritusi šādai izmantošanai. Tomēr tā norāda, ka pierādījumi, kurus tā iesniegusi EUIPO, kopumā var pierādīt, ka tā ir netieši piekritusi šādai preču zīmes izmantošanai.
87
Tiesas sēdē prasītāja arī norādīja, ka viens no tās koncesionāriem, kas aplūkotajā laikposmā pārdeva rezerves daļas un piederumus ar strīdus preču zīmi, proti, Maranello, faktiski piederēja tai pašai uzņēmumu grupai, kurai piederēja arī prasītāja. Tomēr, tā kā šis apstāklis neizriet no lietas materiāliem un nav pamatots ar pierādījumiem, Vispārējā tiesa to nevar ņemt vērā.
88
Pirmkārt, jākonstatē – tāpat kā uzsvērusi prasītāja un pretēji tam, ko norādījusi Apelācijas padome –, ka strīdus preču zīmi attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem, kā redzams no prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem, aplūkotajā laikposmā izmantoja nevis neatkarīgi tirgotāji, kuriem nav nekādas saistības ar prasītāju, bet gan pilnvaroti koncesionāri un izplatītāji, ar kuriem prasītājai bija ekonomiskas un līgumiskas saiknes.
89
Prasītājas iesniegtajos pierādījumos ir vairāki ekrānuzņēmumi un izvilkumi no Maranello tīmekļvietnes, no kuriem izriet, ka šim uzņēmumam ir “ekskluzīvas tiesības pasaules mērogā izplatīt visas līdz 1995. gadam ražotajiem “Ferrari” automobiļiem paredzētās rūpnīcā ražotās rezerves daļas” un ka tas pārdod “Ferrari” rezerves daļas un piederumus, kas tiek dēvēti par “oriģinālām rezerves daļām” (“genuine parts”), kuras atbilst apstiprinātajiem standartiem un kuru kvalitāte, drošība un uzticamība ir tikusi pārbaudīta. Prasītāja iesniedza arī Maranello, kā arī citu pilnvaroto koncesionāru izsniegtos rēķinus, kuros bija redzami šādu rezerves daļu un piederumu pārdevumi privātpersonām Vācijā, Šveicē un Čehijas Republikā, kā arī “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļu remonta pakalpojumi.
90
Turklāt, kā konstatēts šī sprieduma 49. un 50. punktā, prasītāja it īpaši pilnvarotajiem koncesionāriem un izplatītājiem piedāvā sertifikācijas pakalpojumu, kura mērķis ir apliecināt lietota “TESTAROSSA” preču zīmes automobiļa autentiskumu un kurš ietver automobiļa galveno rezerves daļu komerciālās izcelsmes pārbaudi.
91
Tādēļ šī sprieduma 34.–56. punktā izklāstītajiem iemesliem analoģisku iemeslu dēļ jānorāda – prasītāja ir pierādījusi, ka tā ir netieši piekritusi, ka trešās personas izmanto strīdus preču zīmi attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem.
92
Otrkārt, Apelācijas padome konstatēja, ka prasītājas iesniegtie pierādījumi liecina par strīdus preču zīmes “aprakstošu” izmantošanu attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem tikai ar mērķi norādīt, ka šīs preces ir saderīgas ar “TESTAROSSA” preču zīmes automobili.
93
Šajā ziņā jākonstatē, ka Apelācijas padome nav pietiekami ņēmusi vērā faktu, ka rezerves daļu un piederumu pārdošana, ko veica pilnvarotie koncesionāri, it īpaši Maranello, tostarp attiecās uz “TESTAROSSA” preču zīmes oriģinālajām rezerves daļām (“genuine parts”), kā prasītāja jau norādījusi Apelācijas padomē un Anulēšanas nodaļā un kā izriet no šī sprieduma 89. punkta. Šajā ziņā arī jāuzsver, ka daži pierādījumi, piemēram, Maranello izsniegtie rēķini, ietver vairākas atsauces uz rezerves daļām un piederumiem, kas konkrēti apzīmēti ar strīdus preču zīmi.
94
Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 197. punktā katrā ziņā pati atzina, ka uz dažām rezerves daļām un piederumiem bija izvietota strīdus preču zīme, vienlaikus uzskatot, ka tie bija “atsevišķi gadījumi”. Tomēr jautājums, vai tie ir “atsevišķi gadījumi”, ir atkarīgs no preču zīmes izmantošanas apjoma attiecībā uz šādām rezerves daļām un piederumiem, nevis no šīs preču zīmes izmantošanas rakstura, kas, kā atgādināts šī sprieduma 27. punktā, ir vienīgais šī strīda priekšmets.
95
No tā izriet, ka Apelācijas padomes vērtējumā par strīdus preču zīmes izmantošanu attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem ir pieļautas kļūdas.
96
Tāpat jānorāda, kā uzsvērusi arī prasītāja, ka strīdus preču zīmes izmantošana attiecībā uz rezerves daļām un piederumiem var būt arī šīs preču zīmes izmantošana attiecībā uz “automobiļiem” – to Apelācijas padome ir noraidījusi kļūdaini.
97
Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka preču zīmes īpašnieka vai ar viņa piekrišanu reģistrētas preču zīmes izmantošana attiecībā uz rezerves daļām, kas ir ar šo preču zīmi aptverto preču neatņemama sastāvdaļa, var būt “faktiska izmantošana” Regulas 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē ne tikai attiecībā uz pašām rezerves daļām, bet arī attiecībā uz precēm, kas aptvertas ar minēto preču zīmi. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka minētās preču zīmes reģistrācija attiecas ne tikai uz veselām precēm, bet arī uz to rezerves daļām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari, C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854, 35. punkts).
98
Tādēļ preču zīme, kas reģistrēta attiecībā uz preču un to veidojošo rezerves daļu kategoriju, jāuzskata par tādu, kas ir “faktiski izmantota” Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē attiecībā uz visām šajā kategorijā ietilpstošajām precēm un to rezerves daļām, ja tā šādi tiek izmantota vienīgi saistībā ar dažām no šīm precēm, piemēram, dārgiem luksusa sporta automobiļiem, vai vienīgi saistībā ar dažu minēto preču rezerves daļām un piederumiem, kas veido dažas minētās preces, ja vien no atbilstošajiem faktiem un pierādījumiem neizriet, ka patērētājs, kurš vēlas iegādāties šīs pašas preces, tās uztvers kā tādas, kas ir autonoma to preču kategorijas apakškategorija, saistībā ar kurām attiecīgā preču zīme ir reģistrēta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari, C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854, 53. punkts).
99
Attiecīgi Apelācijas padomei – galvenokārt saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem preču zīmes īpašnieks ir sniedzis pierādījumus par tā preču zīmes izmantošanu – konkrēti jāizvērtē, vai šīs preces un pakalpojumi veido autonomu apakškategoriju attiecībā pret precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst attiecīgajā preču vai pakalpojumu klasē, tādējādi, lai sasaistītu preces vai pakalpojumus, attiecībā uz kuriem ir pierādīta preču zīmes faktiskā izmantošana, ar to preču vai pakalpojumu kategoriju, kas aptvertas ar šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikumu (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari, C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
100
Taču Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā šādu pārbaudi nav veikusi. Proti, tā nav konstatējusi, ka rezerves daļas un piederumi veido autonomu apakškategoriju attiecībā pret automobiļiem, tādēļ pierādījumam par rezerves daļu un piederumu izmantošanu nebija nozīmes attiecībā uz automobiļiem.
101
Apelācijas padome vienīgi norādīja, pirmkārt, ka starp rezerves daļām un piederumiem, no vienas puses, un automobiļiem, no otras puses, pastāv nesamērība ekonomiskās vērtības ziņā. Tomēr jānorāda, tāpat kā uzsvērusi prasītāja, ka, balstoties uz rezerves daļu un piederumu ekonomisko vērtību, Apelācijas padome nav ņēmusi vērā pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru, tā kā patērētājs vispirms meklē preci vai pakalpojumu, kas atbilstu viņa specifiskām vajadzībām, viņa izvēles orientācijā būtiska nozīme ir attiecīgās preces vai pakalpojuma mērķim vai nolūkam. Tādējādi, tā kā mērķa vai nolūka kritēriju patērētājs piemēro, veicot katru pirkumu, tam ir vissvarīgākā nozīme preču vai pakalpojumu apakškategorijas noteikšanā (spriedumi, 2007. gada 13. februāris, Mundipharma/ITSB – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, EU:T:2007:46, 29. punkts; 2013. gada 16. maijs, Aleris/ITSB – Carefusion 303 (ALARIS), T‑353/12, nav publicēts, EU:T:2013:257, 22. punkts, un 2024. gada 24. janvāris, Agus/EUIPO – Alpen Food Group (ROYAL MILK), T‑603/22, nav publicēts, EU:T:2024:29, 32. punkts).
102
Otrkārt, Apelācijas padome ir norādījusi, ka konkrētā sabiedrības daļa neuzskatīs, ka rezerves daļu un piederumu ražotājam ir tehniska spēja ražot automobiļus, jo ir vispārzināms, ka automobiļu ražotāji neražo visas to automobiļu rezerves daļas un piederumus. Tomēr, lai gan ir taisnība, ka paši automobiļu ražotāji parasti neražo visas rezerves daļas un piederumus un, gluži pretēji, šādu rezerves daļu un piederumu ražotāji ne vienmēr ražo automobiļus, tāpat ir vispārzināms, ka daudzas rezerves daļas un piederumus patiešām ražo paši automobiļu ražotāji vai trešās personas, kas saņēmušas attiecīgu licenci. Tādēļ nav vispārīga noteikuma, ka konkrētās sabiedrības daļas ieskatā automobiļus noteikti ražo citi ražotāji, nevis tie, kas ražo šo automobiļu rezerves daļas un piederumus.
103
Ievērojot iepriekš minēto, apstrīdētajā lēmumā ir pieļautas kļūdas vērtējumā arī attiecībā uz pierādījumu par rezerves daļām un piederumiem nozīmību, pierādot strīdus preču zīmes izmantošanu attiecībā uz automobiļiem. Šīs kļūdas papildina šī sprieduma 60. punktā norādītās kļūdas.
104
Tādēļ ceturtais pamats ir jāapmierina.
105
Ņemot vērā iepriekš minēto un pretēji tam, ko apgalvo EUIPO, šī sprieduma 72. un 78. punktā norādītajām pamatojumā pieļautajām nepilnībām ir ietekme uz strīda iznākumu. Apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums attiecībā uz pierādījumu par rezerves daļām un piederumiem pieņemamību un ir pieļautas kļūdas vērtējumā attiecībā uz šo pierādījumu pārbaudi pēc būtības, tādēļ arī šajā aspektā tas ir jāatceļ.
106
Tādējādi apstrīdētais lēmums jāatceļ pilnībā un pirmais pamats nav jāizvērtē.
Par tiesāšanās izdevumiem
107
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā EUIPO un personai, kas iestājusies lietā, spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.
108
Prasītāja ir arī lūgusi piespriest EUIPO un personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt izdevumus, kuri prasītājai radušies procesā Apelācijas padomē. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 190. panta 2. punktu nepieciešamos izdevumus, kas lietas dalībniekiem radušies, izskatot lietu apelācijas padomē, uzskata par atlīdzināmiem tiesāšanās izdevumiem. Tāpēc EUIPO un personai, kas iestājusies lietā, jāpiespriež atlīdzināt arī nepieciešamos izdevumus, kuri prasītājai radušies procesā Apelācijas padomē.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas piekās padomes 2023. gada 29. augusta lēmumu apvienotajās lietās R 334/2017‑5 un R 343/2017‑5.
2)
EUIPO
un Kurt Hesse
sedz savus, kā arī atlīdzina Ferrari SpA tiesāšanās izdevumus, ieskaitot nepieciešamos izdevumus, kas Ferrari SpA radušies procesā Apelācijas padomē.
Kornezov
De Baere
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 2. jūlijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.