62004CO0007_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑7/04 P(R)
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 57. panta otrajai daļai,
ko 2004. gada 9. janvārī iesniedza
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv R. Veinraits [ R. Wainwright ] un C. Ingena-Hausa [ C. Ingen-Housz ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
citi lietas dalībnieki tiesvedībā –
Akzo Nobel Chemicals Ltd, Londona (Apvienotā Karaliste),
Akcros Chemicals Ltd, Sareja [ Surrey ] (Apvienotā Karaliste),
ko pārstāv K. Svāks [ C. Swaak ], advocaat, un M. Mollika [ M. Mollica ], avocate,
prasītājas pirmajā instancē,
kuras atbalsta
European Company Lawyers Association
( ECLA ), ko pārsāv M. Dolmans [ M. Dolmans ], advocaat, un K. Nordlanders [ K. Nordlander ], advokat, kuru pilnvarojis Dž. Templs Langs [ J. Temple-Lang ], solicitor,
Council of the Bars and Law Societies of the European Union
( CCBE ), ko pārstāv Dž. Flinns [ J. Flynn ], QC,
Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten, ko pārstāv O. Brauvers [ O. Brouwer ], avocaat,
personas, kas iestājušās lietā.
TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJS,
noklausījies ģenerāladvokātu A. Ticano [ A. Tizzano ],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
1. Šī apelācija ir iesniegta par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 30. oktobra rīkojumu apvienotajās lietās T‑125/03 R un T‑253/03 R Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals /Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, turpmāk tekstā – „pārsūdzētais rīkojums”.
2. Ar šo rīkojumu Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs, pirmkārt, noraidīja pieteikumu par, no vienas puses, Eiropas Kopienu Komisijas 2003. gada 10. februāra lēmuma, ar kuru groza 2003. gada 30. janvāra lēmumu, ar kuru izdots rīkojums sabiedrībām Akzo Nobel Chemicals Ltd, Akcros Chemicals Ltd
un Akcros Chemicals
un to attiecīgajām filiālēm pakļauties izmeklēšanai saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] pantu piemērošanu 14. panta 3. punkta (OV 13, 1962, 204. lpp.), piemērošanas apturēšanu un par, no otras puses, citu pagaidu pasākumu ar mērķi aizsargāt prasītāju intereses (lieta T‑125/03 R) veikšanu. Otrkārt, viņš arī daļēji noraidīja pieteikumu par, no vienas puses, Komisijas 2003. gada 8. maija lēmuma, ar kuru tika noraidīts pieteikums par piecu dokumentu kopiju profesionālā noslēpuma aizsardzību izmeklēšanas laikā, piemērošanas apturēšanu un par, no otras puses, citu pagaidu pasākumu ar mērķi aizsargāt prasītāju intereses (lieta T‑253/03 R) veikšanu.
3. Ar 2004. gada 16. februāra procesuālo rakstu Akzo Nobel Chemicals Ltd
un Akcros Chemicals Ltd
(turpmāk tekstā – „ Akzo ”) iesniedza pretapelāciju par pārsūdzētā rīkojuma atzīšanu par spēkā neesošu, ciktāl tas pilnībā noraida pieteikumu par pagaidu noregulējumu lietā T‑125/03 R un daļēji noraida pieteikumu par pagaidu noregulējumu lietā T‑253/03 R.
4. Personas, kas iestājušās lietā, ar 2004. gada 16. februāra procesuālajiem rakstiem iesniedza attiecīgi savus apsvērumus Akzo
prasījumu atbalstam.
5. Tā kā Komisijai apsvērumu par pretapelāciju iesniegšanas termiņš tika pagarināts, Komisija tos iesniedza 2004. gada 16. aprīlī.
6. Tā kā lietas dalībnieku rakstiskie apsvērumi ietver visu informāciju, kas nepieciešama, lai lemtu par pieteikumiem, nav vajadzības noklausīties lietas dalībnieku mutiskos apsvērumus.
Fakti un tiesvedība Pirmās instances tiesā
7. Strīda rašanās fakti un tiesvedība Pirmās instances tiesā pārsūdzētā rīkojuma 1. – 20. punktā ir apkopota šādi:
«1 2003. gada 10. februārī Komisija pieņēma lēmumu, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] pantu piemērošanu 14. panta 3. punktu (OV 13, 1962, 204. lpp., turpmāk tekstā – „2003. gada 10. februāra lēmums”), ar kuru groza 2003. gada 30. janvāra lēmumu, ar kuru Komisija izdeva rīkojumu citastarp sabiedrībām Akzo Nobel Chemicals Ltd
un Akcros Chemicals Ltd
(turpmāk tekstā – „prasītājas”) un to attiecīgajām filiālēm pakļauties izmeklēšanai, lai saņemtu iespējamos pierādījumus par konkurenci ierobežojošām darbībām (turpmāk tekstā – „2003. gada 30. janvāra lēmums”).
2 2003. gada 12. un 13. februārī Komisijas ierēdņi, kuriem asistēja Office of Fair Trading
(britu konkurences iestāde) pārstāvji, pamatojoties uz minētajiem lēmumiem, veica izmeklēšanu prasītāju telpās Eklā [ Eccles ], Mančestrā [ Manchester ] (Apvienotā Karaliste). Šīs izmeklēšanas laikā Komisijas ierēdņi izgatavoja vairāku svarīgu dokumentu kopijas.
3 Šo darbību laikā prasītāju pārstāvji norādīja Komisijas ierēdņiem, ka atsevišķus dokumentus, kas atrodas zināmā mapē, aptver profesionālais noslēpums, kas aizsargā saraksti ar advokātiem ( ‘legal professional privilege’ ), un ka tātad Komisijai tiem nav pieejas.
4 Tad Komisijas ierēdņi norādīja prasītāju pārstāvjiem, ka viņiem ir nepieciešams virspusēji apskatīt minētos dokumentos, tos neizpētot, lai viņi varētu izveidot paši savu viedokli par minēto dokumentu iespējamo aizsardzību. Pēc garām pārrunām un pēc tam, kad Komisijas un Office of Fair Trading
ierēdņi prasītājām atgādināja par krimināltiesiskajām sekām, kas izriet no izmeklēšanas darbību kavēšanas, tika nolemts, ka par izmeklēšanu atbildīgā persona pārskatīs minētos dokumentus, līdzās esot prasītāju pārstāvim. Tika arī nolemts, ka gadījumā, ja prasītāju pārstāvis apgalvos, ka dokumentu aptver profesionālais noslēpums, viņam būs jāsniedz plašāks pamatojums savam lūgumam.
5 Prasītāju pārstāvju norādītās lietas dokumentu pārbaudes laikā radās domstarpības par pieciem dokumentiem, ar kuriem galu galā rīkojās divos dažādos veidos.
6 Pirmais no šiem dokumentiem ir pieraksti uz divām lapām mašīnrakstā, ko 2000. gada 16. februārī sagatavojis Akcros Chemicals
ģenerāldirektors, kas to adresējis vienam no viņa priekšniekiem. Saskaņā ar prasītāju viedokli šie pieraksti saturēja informāciju, kuru Akcros Chemicals
ģenerāldirektors ieguva pēc iekšējām pārrunām ar citiem darbiniekiem. Šī informācija tika savākta, lai iegūtu ārēju juridisku atzinumu saistībā ar konkurences tiesību ievērošanas programmu, ko jau iepriekš ieviesa Akzo .
7 Otrais no šiem dokumentiem bija iepriekšējā rindkopā aprakstīto pierakstu uz divām lapām otrais eksemplārs, uz kura turklāt bija ar roku rakstītas piezīmes par saziņu ar vienu no prasītāju advokātiem, citastarp minot viņa vārdu.
8 Pēc tam, kad tika saņemti prasītāju paskaidrojumi par šiem diviem pirmajiem dokumentiem, Komisijas ierēdņi vēl nevarēja uz vietas pieņemt galīgu lēmumu attiecībā uz to, vai šiem dokumentiem būtu jābauda aizsardzība. Tādējādi viņi izgatavoja kopijas un ievietoja tās aizzīmogotā aploksnē, kuras viņi paņēma uz izmeklēšanas laiku. Savā pieteikumā prasītājas apzīmēja šos dokumentus kā A grupai piederošus.
9 Trešais dokuments, par kuru starp Komisijas ierēdņiem un prasītājām pastāvēja domstarpības, bija Akcros Chemicals
ģenerāldirektora ar roku rakstītas piezīmes, kuras saskaņā ar prasītāju viedokli tika veiktas pārrunu ar zemāka ranga darbiniekiem laikā un tika izmantotas A grupā iekļauto pierakstu mašīnrakstā sagatavošanai.
10 Visbeidzot, pēdējie minētie dokumenti bija elektroniskā sarakste starp Akcros Chemicals
ģenerāldirektoru un Akzo koordinatoru konkurences tiesībās. Šis pēdējais ir Nīderlandes advokatūras advokāts un tajā pat laikā arī Akzo juridiskā dienesta darbinieks, un attiecīgi šis uzņēmums viņu nodarbināja pastāvīgi.
11 Pēc tam, kad bija izskatīti šie trīs pēdējie dokumenti un tika saņemti prasītāju paskaidrojumi, par izmeklēšanu atbildīgā persona pieņēma lēmumu, ka tie noteikti nav aizsargājami kā konfidenciāli dokumenti, kas satur profesionālu noslēpumu. Tad viņa izgatavoja to kopijas un pievienoja tās citiem lietas materiāliem, neieliekot tās aizzīmogotā aploksnē atšķirībā no A grupas dokumentiem. Savā pieteikumā prasītājas šos dokumentus apzīmēja kā B grupai piederošus.
12 2003. gada 17. februārī prasītājas nosūtīja vēstuli Komisijai, kurā viņas izklāstīja iemeslus, kāpēc saskaņā ar viņu viedokli A grupas un B grupas dokumenti ir aizsargājami kā profesionālu noslēpumu saturoši konfidenciāli dokumenti.
13 Ar 2003. gada 1. aprīļa vēstuli Komisija informēja prasītājas, ka 2003. gada 17. februāra vēstulē minētie iemesli neļauj tai secināt, ka minētie dokumenti ietver profesionālo noslēpumu. Tajā pašā vēstulē Komisija tomēr prasītājām norādīja, ka viņām ir iespēja sniegt savus apsvērumus par sākotnējiem secinājumiem divu nedēļu laikā, pēc kurām Komisija pieņems galīgo lēmumu.
14 Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts Pirmās instances kancelejā 2003. gada 11. aprīlī, prasītājas atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai cēla prasību atcelt 2003. gada 10. februāra lēmumu un, ciktāl nepieciešams, arī 2003. gada 30. janvāra lēmumu, „ciktāl Komisija to interpretēja kā Komisijas veikto dokumentu, kas ietver profesionālo noslēpumu, izņemšanas un/vai izskatīšanas un/vai lasīšanas darbību (kas nav atdalāmas no lēmuma) leģitimāciju un/vai pamatojumu.” Šīs lietas numurs ir T‑125/03.
15 2003. gada 17. aprīlī prasītājas informēja Komisiju, ka viņas ir iesniegušas prasību lietā T‑125/03. Viņas arī norādīja Komisijai, ka apsvērumi, kurus tā 2003. gada 1. aprīlī lūdza prasītājām iesniegt, ir ietverti šajā lietas ierosināšanas prasības pieteikumā.
16 Tajā pašā dienā prasītājas, pamatojoties uz EKL 242. un 243. pantu, iesniedza pieteikumu ar lūgumu tiesnesim pagaidu noregulējuma tiesvedībā apturēt 2003. gada 10. februāra lēmumu un, ciktāl nepieciešams, arī 2003. gada 30. janvāra lēmumu. Šī lieta kancelejā tika reģistrēta ar numuru T‑125/03 R.
17 2003. gada 8. maijā Komisija pieņēma lēmumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu (turpmāk tekstā – „2003. gada 8. maija lēmums”). Šī lēmuma 1. pantā Komisija noraidīja prasītāju lūgumu atdot A un B grupas dokumentus un apstiprināt visu tās valdījumā esošo šo dokumentu kopiju iznīcināšanu. Turklāt 2003. gada 8. maija lēmuma 2. punktā Komisija norādīja uz tās nodomu atvērt aizzīmogoto vēstuli, kas satur A grupas dokumentus. Komisija tomēr precizēja prasītājām, ka tā to nedarīs līdz prasības attiecībā uz 2003. gada 8. maija lēmumu iesniegšanas termiņa beigām.
18 2003. gada 14. maijā Komisija iesniedza savus rakstiskos apsvērumus par pieteikumu pagaidu noregulējuma tiesvedībā lietā T‑125/03 R.
19 2003. gada 22. maijā Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs aicināja prasītājas iesniegt savus apsvērumus par secinājumiem, kuriem saskaņā ar viņu viedokli jāizriet no 2003. gada 8. maija lēmuma lietā T‑125/03 R. 2003. gada 9. jūnijā prasītājas iesniedza minētos apsvērumus, uz kuriem Komisija atbildēja 2003. gada 3. jūlijā.
20 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 4. jūlijā, atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai prasītājas cēla prasību par to, lai tiktu atcelts 2003. gada 8. maija lēmums un Komisija segtu ar šo prasību saistītos tiesāšanās izdevumus. Ar atsevišķu dokumentu, kas iesniegts 2003. gada 11. jūlijā, prasītājas iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu ar lūgumu tiesnesim pagaidu noregulējuma tiesvedībā apturēt 2003. gada 8. maija lēmuma piemērošanu. Šīs lietas numurs ir T‑253/03 R.»
Pārsūdzētais rīkojums
Lieta T‑125/03 R
8. Lietā T‑125/03 R tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā pārsūdzētā rīkojuma 67. punktā atzina, ka visi prasītāju izvirzītie pamati attiecībā uz 2003. gada 10. februāra lēmumu un, ciktāl nepieciešams, attiecībā uz 2003. gada 30. janvāra lēmumu faktiski bija saistīti ar pasākumiem, kas tika veikti pēc tiem un kas ir turklāt nodalāmi no lēmumiem.
9. Atsaucoties uz Kopienu tiesu pastāvīgo judikatūru, tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā pārsūdzētā rīkojuma 68. punktā atgādināja, ka uz Regulas Nr. 17 14. pantu balstītas izmeklēšanas ietvaros uzņēmums nevar atsaukties uz izmeklēšanas darbību nelikumību, lai pamatotu prasījumu atcelt aktu, uz kura pamata Komisija veica šīs izmeklēšanas darbības.
10. Uzskatīdams, ka prasītājas tādējādi nav pierādījušas fumus boni juris, tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā lietā T‑125/03 R noraidīja pieteikumu par piemērošanas apturēšanu.
Lieta T‑253/03 R
11. Attiecībā uz lietu T‑253/03 R tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā vispirms pieņēma lēmumu par otro pamatu par profesionālā noslēpuma pārkāpumu.
12. Viņš sākumā atzīmēja, ka Akzo
neapgalvoja, ka A grupas dokumenti paši par sevi veido saraksti ar ārēju advokātu vai ir dokumenti, kurā būtu atveidots šādas sarakstes teksts vai saturs. Akzo, tieši pretēji, apgalvoja, ka abi šie A grupas dokumenti bija pieraksti, kas bija veikti, [gatavojoties] telefona sarunai ar advokātu.
13. Tā kā viņš uzskatīja, ka lieta skar ļoti svarīgus un sarežģītus jautājumus attiecībā uz iespējamu nepieciešamību zināmā mērā paplašināt profesionālā noslēpuma piemērojamību, kādu to tagad iezīmējusi judikatūra, to attiecinot uz darba dokumentiem vai apkopojumiem, kas veikti tikai ar mērķi saņemt advokāta palīdzību, tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā secināja, ka šie jautājumi ir detalizēti jāizskata pamata lietā un ka prasība šajā stadijā tādējādi nešķiet acīmredzami nepamatota.
14. Attiecībā uz B grupas ar roku rakstītām piezīmēm tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā veica tādu pašu vērtējumu kā par A grupas pierakstiem, ņemot vērā līdzības šo divu dokumentu grupu starpā.
15. Attiecībā uz B grupas elektronisko saraksti starp Akcros Chemicals
ģenerāldirektoru un Akzo konkurences tiesību koordinatoru tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā atzīmēja, ka tā nebija sarakste starp advokātu un viņa klientu un tātad, piemērojot principus no 1982. gada 18. maija sprieduma lietā 155/79 AM & S /Komisija, Recueil 1982, 1575. lpp., tā principā neietver profesionālo noslēpumu.
16. Tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā tad piezīmēja, ka prasītāju un personu, kas iestājušās lietā, izvirzītie argumenti sākotnēji, šķiet, var pamatot plašāku profesionālā noslēpuma interpretāciju.
17. Ņemot vērā jautājuma sarežģītību par apstākļiem, kuros sarakste ar advokātu, kas tiek pastāvīgi nodarbināts uzņēmumā, var, iespējams, būt aizsargāta kā profesionālu noslēpumu saturoša, tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā uzskatīja, ka šis jautājums ir jāatstāj Pirmās instances tiesai, kas pieņem lēmumu pamata lietā.
18. Attiecībā uz pirmo pamatu par procesuālo principu, kas noteikti iepriekšminētajā spriedumā AM & S /Komisija, un EKL 242. panta pārkāpumu, tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā vispirms atgādināja šos principus, lai pēc tam veiktu Komisijas veiktās izmeklēšanas faktiskās norises analīzi.
19. Pārsūdzētā rīkojuma 137. punktā viņš minēja vēl vienu delikātu jautājumu, kuru izvirzīja šis pamats. Bija nepieciešams izvērtēt, vai, ievērojot izmeklēšanai pakļauta uzņēmuma pienākumu iesniegt izmeklēšanai tādus materiālus, kas norādītu uz dokumenta nepieciešamību to aizsargāt, Komisijas ierēdņiem sākotnēji ir tiesības, kā viņi to ir darījuši šajā lietā, īsumā apskatīt dokumentu, lai viņi varētu izveidot savu viedokli par to, vai dokuments bauda iespējamu aizsardzību.
20. Šajā sakarā tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā pārsūdzētā rīkojuma 139. punktā uzskatīja, ka nav izslēgts, ka uz Regulas Nr. 17 14. panta 3. punkta balstītas izmeklēšanas ietvaros Komisijas ierēdņiem ir jāatturas pat no īsas tādu dokumentu apskatīšanas, kurus uzņēmums uzskata par aizsargātiem ar profesionālo noslēpumu, vismaz gadījumā, ja šis uzņēmums tam nav devis piekrišanu.
21. Tā kā viņš uzskatīja, ka viņam ir jāskata sarežģīts jautājums par iepriekšminētajā spriedumā lietā AM & S /Komisija definētās kārtības interpretāciju un ka nevar izslēgt, ka Komisija nav ievērojusi procesuālos principus, kas noteikti minētajā spriedumā, tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā atzina, ka fumus boni juris
nosacījums ir izpildīts gan attiecībā uz A grupas dokumentiem, gan attiecībā uz B grupas dokumentiem.
22. Viņš pēc tam arī atzina, ka pastāv steidzamība izdot rīkojumu par lūgtajiem pagaidu pasākumiem. Tā rezultātā attiecībā uz A grupas dokumentiem, kuriem Komisijai vēl nebija pieejas, lai izvairītos no smagiem un nelabojamiem zaudējumiem, bija nepieciešams izdot rīkojumu Komisijai neiepazīties ar šiem dokumentiem un attiecīgi apturēt 2003. gada 8. maija lēmuma 2. panta piemērošanu.
23. Savukārt attiecībā uz B grupas dokumentiem, ar kuriem Komisija jau bija iepazinusies un kuri nebija tikuši ievietoti aizzīmogotā aploksnē, tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā nonāca pie secinājuma, ka steidzamības nosacījums nav izpildīts.
24. Visbeidzot, attiecībā uz A grupas dokumentiem viņš veica esošo interešu izsvēršanu. Viņš secināja, ka šī interešu izsvēršana sliecas par labu 2003. gada 8. maija lēmuma 2. panta piemērošanas apturēšanai.
25. Pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvā daļa ir šāda:
«1) Apvienotās lietas T‑125/03 R un T‑253/03 R šī rīkojuma mērķiem.
2) Atļaut Council of the Bars and Law Societies of the European Union, Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten
un European Company Lawyers Association
iestāties lietās T‑125/03 R un T‑253/03 R.
3) Pagaidu noregulējuma tiesvedības stadijā apmierināt prasītāju iesniegtos pieteikumus par konfidencialitātes noteikšanu atsevišķiem jautājumiem procesuālajos dokumentos lietās T‑125/03 R un T‑253/03 R, uz kuriem ir tāda atsauce kancelejas 2003. gada 16. septembra vēstulē prasītājām.
4) Noraidīt pieteikumu par pagaidu noregulējumu lietā T‑125/03 R.
5) Ņemt vērā Komisijas paziņojumu, saskaņā ar kuru tā neļaus trešajām personām piekļūt B grupas dokumentiem līdz spriedumam pamata lietā T‑253/03.
6) Lietā T‑253/03 R apturēt 2003. gada 8. maija lēmuma 2. panta piemērošanu attiecībā uz profesionālā noslēpuma aizsardzību (lieta COMP/E‑1/38.589) līdz Pirmās instances tiesas spriedumam pamata lietā.
7) Aizzīmogotā aploksne, kas satur A grupas dokumentus, tiks glabāta Pirmās instances tiesas kancelejā līdz Pirmās instances tiesas lēmumam pamata lietā.
8) Noraidīt atlikušo pieteikuma par pagaidu noregulējumu daļu lietā T‑253/03 R.
9) Atlikt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem lietās T‑125/03 R un T‑253/03 R.»
Apelācija un pretapelācija
26. Ar savu apelāciju Komisija lūdz atcelt pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvās daļas 6. un 7. punktu. Tā uzsver trīs pamatus, kas attiecīgi izriet no tiesiskas kļūdas fumus boni juris
nosacījuma vērtējumā un konstatēšanā, tiesiskas kļūdas steidzamības nosacījuma vērtējumā un konstatēšanā un procesuālo noteikumu attiecībā uz pierādījumu iesniegšanu, kas ietekmē Komisijas intereses, pārkāpuma.
27. Akzo
pretapelācija lūdz atcelt pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvās daļas 4. un 8. punktu. Akzo
uzsver divus pamatus, pirmkārt, lietā T‑125/03 R – par tiesību uz efektīvu tiesas aizsardzību pārkāpumu, otrkārt, lietā T‑253/03 R – par šo pašu tiesību pārkāpumu, kā arī pārkāpumu, kas izriet no nepareiza nelabojamu zaudējumu jēdziena piemērošanas.
Par apelāciju
28. Sākotnēji ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā var izdot rīkojumu par pagaidu pasākumu noteikšanu tikai tad, ja tiek nodibināts, ka pastāv faktiskie un tiesību pamati, kas no pirmā acu uzmetiena pamato tā izdošanu ( fumus boni juris ), un ka tie ir steidzami tādā nozīmē, ka, lai izvairītos no nopietniem un nelabojamiem zaudējumiem prasītāja interesēm, tie ir jānosaka un to sekām jāiestājas, pirms tiek pieņemts lēmums pamata lietā. Šie nosacījumi ir kumulatīvi, un tādējādi pieteikums par pagaidu noregulējuma noteikšanu ir jānoraida, ja kāds no tiem nav izpildīts [skat. jo īpaši Tiesas priekšsēdētāja 1996. gada 14. oktobra rīkojumu lietā C‑268/96 P(R) SCK
un FNK /Komisija, Recueil 1996, I‑4971. lpp., 30. punkts].
29. Ja šķiet, ka steidzamības nosacījums nav izpildīts, attiecīgi ir jānoraida pieteikums par pagaidu noregulējuma noteikšanu un nav nepieciešams izvērtēt citus nosacījumus, tajā skaitā attiecībā uz fumus boni juris, kas saskaņā ar pārsūdzētā rīkojuma 98. un 127. punktu iespējami jāskata, pamatojoties uz profesionālās konfidencialitātes jēdzienu, kas ir saistīts ar Kopienu tiesību principu, kas nosaka profesionālo konfidencialitāti un citastarp pausts iepriekšminētajā spriedumā AM & S /Komisija, pārskatīšanu.
Par otro pamatu par steidzamības nosacījumu
Lietas dalībnieku argumenti
30. Komisija uzskata, ka steidzamības nosacījuma vērtējumu izkropļo vairākas tiesiskas kļūdas. Šīs kļūdas izriet no nepareizas steidzamības noteikšanas metodes, atbilstoša pamatojuma neminēšanas un steidzamības noteikšanai nepieciešamo kritēriju izpildes nekonstatēšanas, kā arī vājās fumus boni juris
izpildes neņemšanas vērā, nosakot steidzamības nosacījuma izpildi.
31. Komisija uzskata, ka, lai atzītu, ka steidzamības kritērijs ir izpildīts, tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā pamatojās uz pamatojumu, saskaņā ar kuru informācijas, kuru pie atbildības saucamā persona ir uzticējusi savam advokātam, izpaušana, pat tikai pagaidu, var nelabojami aizskārt šīs personas uzticēšanos savam advokātam par to, ka šī informācija nekad netiks izpausta. Pārsūdzētā rīkojuma 167. pantā tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā pats atzina, ka kaitējums, kas rodas no vienkāršas iepazīšanās ar A grupas dokumentiem, nav saistīts ar nepieciešamību aizsargāt prasītāju tiesības uz aizstāvību, bet tas izriet no „profesionālā noslēpuma īpašā rakstura”.
32. Tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā tādējādi piemēroja profesionālā noslēpuma jēdzienu, kas nav ne atzīts, ne arī atbilst esošajai judikatūrai, jo īpaši iepriekš minētajam spriedumam lietā AM & S /Komisija. Tā rezultātā pārsūdzētajā rīkojumā profesionālais noslēpums ir definēts kā uzņēmumu tiesības, kuru būtību pats par sevi un nelabojami ietekmē jebkāds to realizēšanas ierobežojums. Tieši pretēji tam, iepriekš minētajā spriedumā lietā AM & S /Komisija klienta sarakstes ar advokātu aizsardzība tiek analizēta procedūras ietvaros, kas var būt par pamatu lēmumiem, ar kuriem tiek piemērots EKL 81. un 82. pants, vai lēmumiem par naudas sodu noteikšanu.
33. Komisija turklāt uzskata, ka ne nopietnība, ne nelabojamība, ne arī zaudējumu noteiktība netika pierādītas.
34. Komisija arī atgādina, ka tā ir apņēmusies, kas ir minēts arī pārsūdzētā rīkojuma 157. punktā, trešajām personām nedot piekļuvi minētajiem dokumentiem, pirms Pirmās instances tiesa nav pieņēmusi lēmumu par prasības būtību, kas novērš jebkādu izpaušanas risku attiecībā uz trešajām personām.
35. Akzo
uzsver, ka pārsūdzētajā rīkojumā ir pareizi piemērota judikatūra attiecībā uz profesionālo noslēpumu un jo īpaši principi, kas minēti iepriekšminētajā spriedumā lietā AM & S /Komisija.
Vērtējums
36. Ir jāatceras, ka pagaidu noregulējuma procesa mērķis ir nodrošināt pilnīgu galīgā nākotnes lēmuma efektivitāti, lai izvairītos no nepilnībām Tiesas nodrošinātajā tiesiskajā aizsardzībā. Lai sasniegtu šo mērķi, steidzamība ir jāizvērtē attiecībā pret nepieciešamību pieņemt pagaidu lēmumu, lai izvairītos no tā, ka lietas dalībnieks, kas lūdz pagaidu noregulējumu, cieš smagus un nelabojamus zaudējumus (Tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 17. jūlija rīkojums lietā C‑180/01 P-R Komisija/ NALOO, Recueil 2001, I-5737. lpp., 52. punkts).
37. Ir arī jāatgādina, ka Tiesa attiecībā uz lēmumu, ar kuru Komisija noteica izmeklēšanu, ir spriedusi, ka gadījumā, ja minēto lēmumu atceļ Kopienu tiesa, Komisijai ar to tiek liegts konkurences tiesību noteikumu pārkāpuma procedūras mērķiem izmantot visus dokumentus vai pierādījumus, kurus tā varēja iegūt šīs izmeklēšanas ietvaros, pretējā gadījumā Kopienu tiesa var atcelt lēmumu par pārkāpumu tiktāl, ciktāl tas ir pamatots uz šādiem pierādījumu pamatiem (2002. gada 22. oktobra spriedums lietā C‑94/00 Roquette Frères, Recueil 2002, I‑9011. lpp., 49. punkts).
38. Šie paši principi ir piemērojami gadījumos, kad Komisijas lēmums nepiešķir profesionālā noslēpuma aizsardzību vienam vai vairākiem dokumentiem un šo lēmumu Kopienu tiesa atceļ.
39. Komisija turklāt atzīst, ka, ja 2003. gada 8. maija lēmums tiks pēc tam atzīts par prettiesisku, tai būs jāizņem no savas lietas dokumenti, kurus ietekmē šī nelikumība, un nebūs iespējams tos izmantot kā pierādījumus.
40. Šādos apstākļos A grupas dokumenta prettiesiska izmantošana Kopienu konkurences tiesību pārkāpuma procedūrā, kuru ierosināja Komisija, ir tikai teorētiska un jebkurā gadījumā maz iespējama.
41. Ir jāpapildina, ka, ja arī tas, ka Komisija tikai iepazinās ar A grupas dokumentos iekļauto informāciju, neizmantojot šo informāciju Kopienu konkurences tiesību pārkāpuma procedūrā, var, iespējams, ietekmēt profesionālo noslēpumu, tomēr šis apstāklis nav pietiekams, lai šajā lietā pamatotu steidzamības nosacījuma izpildi.
42. Ievērojot Komisijas saistību nedot piekļuvi trešajām personām A grupas dokumentiem līdz spriedumam pamata lietā T‑253/03 un to, ka Komisija nevar izmantot šos dokumentus kā pierādījumus Kopienas konkurences tiesību pārkāpuma procedūrā, ja 2003. gada 8. maija lēmums tiek atzīts par pretlikumīgu, tikai minēto dokumentu izpaušana var radīt steidzamības nosacījuma izpildi šajā gadījumā. Šajā ziņā jāatgādina, ka Komisijas ierēdņi, lai gan tikai īsumā, jau ir izvērtējuši A grupas dokumentus izmeklēšanas laikā.
43. Tomēr zaudējumi, kas iespējami var rasties no detalizētākas iepazīšanās ar šiem dokumentiem, nav pietiekami, lai pierādītu smagu un nelabojamu zaudējumu pastāvēšanu, jo Komisijai ir liegts izmantot šādi iegūtu informāciju.
44. Tā kā nosacījums attiecībā uz steidzamību nav izpildīts, otrais apelācijas tiesiskais pamats ir jāpieņem un jāatceļ pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvās daļas 6. un 7. punkts.
Par pretapelāciju
Par pirmo pamatu
45. Akzo
uzskata, ka pieteikums par pagaidu noregulējumu lietā T‑125/03 R pārkāpj tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību. Saskaņā ar šī lietas dalībnieka viedokli, apstrīdētais akts var būt tikai lēmums, kas pieņemts, piemērojot Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, kas bija apgalvotā procesuālā pārkāpuma pamatā. Visi vēlākie lēmumi ir mazāk tieši saistīti ar šo pārkāpumu un nevar veidot aktu, kas nekavējoties un nelabojamā veidā ietekmē uzņēmuma, kas ir izmeklēšanas priekšmets, tiesisko situāciju. Turklāt neviens Kopienu tiesību noteikums neliek Komisijai pēc izmeklēšanas pieņemt lēmumu, kas var būt par prasības priekšmetu. Tādējādi attiecīgā uzņēmuma tiesas aizsardzība ir atkarīga no Komisijas diskrecionārā lēmuma.
46. Šajā sakarā ir pietiekami konstatēt, ka tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā ir pareizi piemērojis pastāvīgo judikatūru, kuru Akzo
turklāt neapstrīd, saskaņā ar kuru darbības, kas seko lēmuma pieņemšanai, nevar ietekmēt to likumību. Šīs judikatūras piemērošana izmeklēšanas norisei šajā gadījumā neliedz Akzo
tiesas aizsardzību. Komisija pieņēma atteikuma lēmumu drīz pēc izmeklēšanas un, ja tā nebūtu to izdarījusi, Akzo
varētu vērsties tiesā, lai Komisija tai atdotu dokumentus, kas ielikti aizzīmogotā aploksnē un paņemti līdz uz Briseli.
Par otro pamatu
47. Ar savu otro pamatu Akzo
uzsver, ka, nospriežot, ka pieteikums lietā T‑253/03 R attiecībā uz B grupas dokumentiem neizpilda steidzamības nosacījumu, tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā ir pārkāpis tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību un pamatojies uz nelabojamu zaudējumu jēdziena pārmērīgi striktu interpretāciju.
48. Tā rezultātā, liedzot lūgtos pagaidu pasākumus lietā T‑253/03 R attiecībā uz minētajiem dokumentiem, tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā ir iedrošinājis Komisiju iekļaut šos dokumentus lietā, nevis aizzīmogotā aploksnē. Ņemot vērā pārsūdzētā rīkojuma pamatojumu, Komisija tādējādi var nodrošināt, ka visi pieteikumi par pagaidu noregulējuma noteikšanu, lai saglabātu šo dokumentu statusu līdz galīgajam lēmumam, tiek noraidīti.
49. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar pārsūdzēto rīkojumu tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā ir atzinis, ka, lai gan Komisija jau ir iepazinusies ar trīs B grupas dokumentiem, kas nebija ielikti aizzīmogotā aploksnē, ja 2003. gada 8. maija lēmums tiktu atcelts pēc būtības, Komisija nevarētu izmantot šo minēto informāciju kā pierādījumu.
50. Saskaņā ar tiesneša pagaidu noregulējuma tiesvedībā viedokli praksē zaudējumi var tikt konstatēti tikai tad, ja Komisija veiktu pasākumus, pamatojoties uz informāciju, kas ietverti B grupas dokumentos, un Akzo
pēc tam ar pietiekamu noteiktību nevarētu pierādīt cēloņsakarību starp, no vienas puses, informāciju un, no otras puses, veiktajiem pasākumiem. Tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā tomēr uzskatīja šādu risku par hipotētisku.
51. Viņš papildināja, ka Komisija savos apsvērumos ir paziņojusi, ka tā trešajām personām neļaus piekļūt A grupas un B grupas dokumentiem, līdz nav taisīts spriedums pamata lietā, un viņš ņēma vērā šo apņemšanos.
52. Ja tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā šādos apstākļos ir izslēdzis reālu nelabojamu zaudējumu iespējamību un sekojoši nospriedis, ka steidzamības nosacījums nav izpildīts, viņš nav pieļāvis tiesisku kļūdu.
53. Tātad pretapelācija ir jānoraida pilnībā.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesas priekšsēdētājs izdod šādu rīkojumu:
1) atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 30. oktobra rīkojuma apvienotajās lietās T‑125/03 R un T‑253/03 R Akzo Nobel Chemicals
un Akcros Chemicals /Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, rezolutīvās daļas 6. un 7. punktu;
2) ņemt vērā Eiropas Kopienu Komisijas paziņojumu, saskaņā ar kuru tā neļaus trešajām personām piekļūt A grupas dokumentiem līdz spriedumam pamata lietā T‑253/03;
3) noraidīt pieteikumu par pagaidu noregulējumu lietā T‑253/03 R;
4) noraidīt pretapelāciju;
5) atlikt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem.