ECLI:LV:AT:2022:1128.C30435820.11.L
Lieta 
Nr.
 
C30435820
, 
SKC–159/2022
Civillietu departaments
 
Latvijas Republikas
 Senāts
LĒMUMS
Rīgā 
2022. gada 28. novembrī
 
Senāts šādā sastāvā:
senatore referente 
Kristīne Zīle
,
senatore 
Ināra Garda
,
senators 
Normunds Salenieks
 
izskatīja rakstveida procesā
 prasītāja
 
/pers. B/
 blakus sūdzību
 par Rīgas apgabal
tiesas
 Civillietu
 tiesas
 kolēģijas 
2021. gada 27. aprīļa 
lēmumu
, ar
kuru izbeigta
 tiesved
ība civillietā 
/pers. B/
 prasībā pret ERGO Insurance SE 
Latvijas
 filiāli par apdrošināšanas atlīdzības piedziņu.
Aprakstošā daļa
[1] 
/pers. B/
 
2020. gada 16. martā 
cēlis prasību
 tiesā
 pret ERGO Insurance SE 
Latvijas
 filiāli par apdrošināšanas atlīdzības 2555,53 EUR un
tiesāša
nās izdevumu piedziņu.
Prasības pieteikumā norādīti šādi apstākļi un pamatojums.
[1.1] 
Ēkas /adrese/
, būvdarbu laikā 2017. gada 22. martā
 prasītājam
 piederošā automašīna 
/TL marka/
 
/numurs/
,
 valsts
 reģistrācijas
Nr.
 
/reģistrācijas numurs/
, nolieta ar krāsu.
Būvdarbus veica SIA ,,VB pro”, kuras civil
tiesisk
ā atbildība bija apdrošināta ERGO Insurance SE 
Latvijas
 filiālē.
[1.2]
 Prasītājs
 2017. gada 21. augustā iesniedza
 atbildētājai
 apdrošināšanas atlīdzības pieteikumu. Ar
 atbildētājas
 
2017. gada 27. decembra 
vēstuli
prasītājs
 informēts, ka viņa pretenziju nav iespējams izskatīt, jo SIA ,,VB pro” paskaidrojumus par notikušo negadījumu nav sniegusi.
[1.3]
 Prasītājs
 
2018. gada 29. maijā 
iesniedza
 atbildētājai
 paziņojumu par pievienošanos līgumam, ar kuru, izmantojot
 Civillikuma
 1520.-
1522. pantā noteiktās
 tiesība
s, apstiprinājis un darījis zināmu savu gribu pievienoties 
2016. gada 4. augustā 
starp SIA ,,VB pro” un
 atbildētāju
noslēgtajam apdrošināšanas līgumam. Atbilstoši Komerclikuma 12. panta ceturtajai daļai uzskatāms, ka paziņojumu par
 prasītāja
 vēlmi pievienoties
apdrošināšanas līgumam ir saņēmusi arī SIA ,,VB pro”.
[1.4] Ar Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas
 tiesas
 
2018. gada 16. novembra 
spriedumu
 civillietā 
Nr.
 C30666917 apmierināta
 prasītāja
 prasība
pret SIA ,,VB pro” ar
 trešajām personām
 SIA ,,Aura M” un ERGO Insurance SE 
Latvijas
 filiāli, piedzenot no SIA ,,VB pro”
 prasītāja
 labā zaudējumu
atlīdzību 2464,85 EUR un
 tiesas
 izdevumus 340,68 EUR, kopā 2805,53 EUR. Spriedums stājies likumīgā spēkā 
2018. gada 7. decembrī
.
Pamatojoties uz minēto 
spriedumu
, un
 tiesas
 izdoto izpildu rakstu, zvērināts
 tiesu
 izpildītājs 
2019. gada 25. janvārī 
ievedis izpildu lietu, kura ar
 tiesu
izpildītāja 
2019. gada 24. aprīļa 
lēmumu
, izbeigta, jo SIA ,,VB pro” 
2019. gada 18. martā 
izslēgta no komercreģistra.
Atbildētāja
 
2019. gada 2. jūlijā 
informēja
 prasītāju
, ka apdrošināšanas atlīdzība netiks izmaksāta, jo
 prasītājam
 nav
 tiesību
 prasīt to no
 atbildētājas
.
Sprieduma
 izpilde civillietā 
Nr.
 C30666917 nebija iespējama, līdz ar to
 prasītājs
 nav saņēmis atlīdzību sakarā ar viņam nodarītajiem zaudējumiem.
            
[1.5] Prasījuma
 tiesība
s pret apdrošinātāju
 prasītājs
 ir ieguvis atbilstoši
 Civillikuma
 1520.- 1522. pantam, pievienojoties apdrošināšanas
līgumam, un atbilstoši
 Ministru kabineta
 
2014. gada 19. augusta 
noteikumu 
Nr.
 502 „Noteikumi par būvspeciālistu un būvdarbu veicēju civil
tiesisk
ās
atbildības obligāto apdrošināšanu” (turpmāk – Noteikumi 
Nr.
 502) 34.1., 37. un 40. punktam.
[1.6] Atbilstoši Noteikumu 
Nr.
 502 37. punktam apdrošināšanas atlīdzības pieteikumu sakarā ar nodarītajiem zaudējumiem un tam pievienojamos
dokumentus var iesniegt ne tikai būvnieks, bet arī
 trešā persona
.
 Atbildētājas
 rīcībā savlaicīgi bija nodota visa nepieciešamā dokumentācija, lai pieņemtu
lēmumu
 par apdrošināšanas atlīdzības izmaksu.
Atbildētāja
 bija lietas dalībniece civillietā 
Nr.
 C30666917 un tai bija zināmi gan ēkas krāsošanas darbu veicēja paskaidrojumi, gan policijas
lēmumā
 fiksētie fakti. Līdz ar to
 atbildētājas
 atsaukšanās uz apstākļiem, ka SIA ,,VB pro” nav informējusi
 atbildētāju
 par
 prasītāja
 prasījumu un nav
sniegusi paskaidrojumus par apdrošināšanas gadījumu, ir formāla un nevar būt pamats atteikumam izmaksāt atlīdzību.
[1.7] SIA ,,VB pro” likvidācija neatbrīvo
 atbildētāju
 no saistību izpildes pret
 trešo personu
, jo
 atbildētājai
 ir pienākums izmaksāt apdrošināšanas
atlīdzību.
 Prasītājs
 pievienojies apdrošināšanas līgumam un ir ieguvis no līguma izrietošu prasījumu pret apsolītāju un
 tiesīgā
s personas (kreditora) statusu.
Tādējādi nav nozīmes SIA „VB pro” likvidācijai. Šādu viedokli pamato arī Rīgas apgabal
tiesas
 Civillietu
 tiesas
 kolēģijas 
2013. gada 4. decembra
spriedums
 civillietā 
Nr.
 C30524012 un Ziemeļu rajona
 tiesas
 
2016. gada 19. aprīļa 
spriedums
, kuram Latgales apgabal
tiesa
 
2017. gada 19. janvāra
spriedumā
 lietā 
Nr.
 C32283613 pievienojusies. Lai gan 2019. gada sākumā SIA ,,VB pro” nebija likvidēta,
 atbildētāja
 ir pret
tiesisk
i novilcinājusi
apdrošināšanas atlīdzības izmaksu, neizmaksājot to Noteikumu 
Nr.
 502 40. punktā paredzētajā viena mēneša laikā pēc 
sprieduma
 spēkā stāšanās
civillietā 
Nr.
 C30666917.
[1.8] Prasība pamatota ar
 Civillikuma
 1., 1510., 1520.-1522. un 1587. pantu, likuma „Par apdrošināšanas līgumu” 1. panta 21. punktu, 24. panta
pirmo daļu un 50. pantu, un
 Ministru kabineta
 
2014. gada 19. augusta 
noteikumu 
Nr.
 502 ,,Noteikumi par būvspeciālistu un būvdarbu veicēju
civil
tiesisk
ās atbildības obligāto apdrošināšanu” 34. un 40. punktu.
           
[2] 
Ar Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas
 tiesas
 
2020. gada 12. oktobra 
spriedumu
 prasība noraidīta.
 
            
[3] Izskatījusi lietu sakarā ar
 prasītāja
 apelācijas sūdzību
, Rīgas apgabal
tiesas
 Civillietu
 tiesas
 kolēģija ar 
2021. gada 27. aprīļa 
lēmumu
izbeigusi
 tiesved
ību lietā
.
            
Lēmums
 pamatots ar šādiem argumentiem.
87.246.185.96 24.05.2024. 13:21 Anonīms sistēmas lietotājs
[3.1] Lietā pastāv 
strīds par
 prasītāja
 tiesībā
m celt tiešu prasību pret
 atbildētāju
 par apdrošināšanas atlīdzības izmaksu. Pamatots ir pirmās
instances
 tiesas
 secinājums, ka
 prasītājam
 nav prasības
 tiesību
 pret apdrošināšanas sabiedrību par apdrošināšanas atlīdzības piedziņu.
[3.2] Atbilstoši likuma „Par apdrošināšanas līgumu” (redakcijā, kas bija spēkā apdrošināšanas līguma noslēgšanas brīdī) 1. panta 6. punktam
apdrošināšanas līguma puses ir apdrošinātājs un apdrošinājuma ņēmējs. Gadījumā, ja apdrošinājuma ņēmējs līgumu noslēdz savā labā, viņš vienlīdz ir
apdrošinātais. Savukārt situācijā, kad apdrošināšanas līgums noslēgts citas personas labā, šī persona norādāma apdrošināšanas līgumā.
Nav strīda, ka apdrošināšanas līgumā kā apdrošināšanas atlīdzības saņēmējs nav norādīta persona, kura nav apdrošinājuma ņēmējs.
Ievērojot likuma „Par apdrošināšanas līgumu” 1. panta pirmās daļas 2., 12. un 16. punkta noteikumus un juridiskajā literatūrā atrodamo
skaidrojumu par apdrošināmo interesi,
 atbildētāja
, noslēdzot ar SIA ,,VB pro” profesionālās civil
tiesisk
ās atbildības apdrošināšanas līgumu, apņēmusies
būvdarbu veicējas vietā atlīdzināt
 trešajai personai
 būvdarbu veicējas profesionālās darbības ietvaros nodarītos zaudējumus, izmaksājot apdrošināšanas
atlīdzību atbilstoši apdrošināšanas līguma noteikumiem.
Saskaņā ar
 Civillikuma 1779. pantu 
katram ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, ko viņš ar savu darbību vai bezdarbību nodarījis. Tādējādi,
noslēdzot civil
tiesisk
ās apdrošināšanas līgumu, būvdarbu veicēja kā apdrošinājuma ņēmēja un vienlaikus apdrošinātā interese ir apdrošinātā riska
iestāšanās gadījumā atbrīvoties no pienākuma atlīdzināt
 trešajai personai
 nodarītos zaudējumus, apdrošinātājam izmaksājot apdrošināšanas atlīdzību.
Nepamatots ir
 prasītāja
 uzskats, ka apdrošināšanas līgums ir noslēgts viņa kā
 trešās personas
 interesēs, jo
 trešajai personai
 atbilstoši Noteikumu
Nr.
 502 35. punktam ir pienākums nekavējoties, tiklīdz tas iespējams, rakstiski informēt būvdarbu veicēju par tā darbības vai bezdarbības rezultātā
radītajiem zaudējumiem vai nodarīto kaitējumu. Minētā rīcība ir vērsta uz to, lai apdrošinātais izpildītu apdrošināšanas līgumā paredzētās darbības pēc
apdrošināšanas gadījuma iestāšanās un saņemtu apdrošināšanas atlīdzību, kas tiktu izmaksāta
 cietušajai
 personai (
trešajai personai
).
[3.3] Saskaņā ar likuma „Par apdrošināšanas līgumu” 1. panta 21. punktu civil
tiesisk
ās atbildības apdrošināšanā persona, kurai paredzēta
apdrošināšanas atlīdzības izmaksa, ir
 trešā persona
. Likumā termins „
trešā persona
” izmantots vienīgi civil
tiesisk
ajā apdrošināšanā, lai apzīmētu
apdrošināšanas gadījumā
 cietušo
 personu. Līdz ar to termins „
trešā persona
” civil
tiesisk
ajā apdrošināšanā izmantots izpratnē, kas ir atšķirīga no
 trešās
personas
 izpratnes līgum
tiesībā
s, tostarp
 Civillikuma 1520. panta 
izpratnē.
No likuma „Par apdrošināšanas līgumu” redzams, ka likumdevējs personu, kurai izmaksājama apdrošināšanas atlīdzība personu apdrošināšanā,
apzīmē ar terminu „labuma guvējs” (1. panta pirmās daļas 18. punkts), savukārt personu, kurai tiek izmaksāta atlīdzība civil
tiesisk
ajā apdrošināšanā, - ar
terminu „
trešā persona
” (1. panta pirmās daļas 21. punkts).
Labuma guvējs ir tāda persona personu apdrošināšanā, kurai izmaksājama apdrošināšanas atlīdzība atbilstoši apdrošināšanas līgumam. Labuma
guvējs apdrošināšanas līgumā var būt noteikts tieši vai, iestājoties apdrošināšanas gadījumam, var tikt identificēts pēc apdrošināšanas līgumā norādītiem
kritērijiem. Tādējādi tieši termina „labuma guvējs” izpratne un
 tiesisk
ais statuss atbilst
 Civillikuma 1520. pantā 
paredzētajam, proti, labuma guvējs ir
līgumā norādīta persona, kam ar šo līgumu dots apsolījums. Līdz ar to
 tiesība
 pievienoties apdrošināšanas līgumam ir attiecināma uz labuma guvēju, nevis
uz
 trešo personu
, kas nav pēc konkrētā apdrošināšanas līguma identificējama un kura
 tiesība
s saņemt apdrošināšanas atlīdzību ieguvusi kā
 cietušais
apdrošināšanas gadījumā.
Nav pareizs
 prasītāja
 viedoklis, ka līgums noslēgts par labu
 trešajai personai
, tādēļ viņam ir
 tiesība
s prasīt saistības izpildi. Tas nav attiecināms uz
civil
tiesisk
ās atbildības apdrošināšanas līgumiem. Līdz ar to
 prasītājam
, kas likuma ,,Par apdrošināšanas līgumu” 1. panta 21. punkta izpratnē ir atzīstams
par
 trešo personu
 civil
tiesisk
ajā apdrošināšanā, nav
 Civillikuma 1520. pantā 
noteikto
 tiesību
 pievienoties apdrošināšanas līgumam, jo konkrētajā
gadījumā noslēgts civil
tiesisk
ās apdrošināšanas līgums, kurā
 trešā persona
 nav konkrēti norādīta vai pēc noteiktiem kritērijiem vai atliekošiem
nosacījumiem identificējama.
Šādos apstākļos
 prasītāja
 paziņojumi
 atbildētājai
 un SIA „VB pro” par pievienošanos apdrošināšanas līgumam, nedod
 tiesisk
u pamatu uzskatīt, ka
prasītājs
 ir pievienojies apdrošināšanas līgumam un ieguvis no apdrošinātā neatkarīgas
 tiesība
s prasīt no apdrošinātāja līguma izpildi. Ievērojot minēto,
nepamatots ir
 prasītāja
 arguments, ka prasījuma
 tiesība
s pret apdrošinātāju viņš ir ieguvis atbilstoši
 Civillikuma
 1520.-1522. pantam, pievienojoties
2016. gada 4. augustā 
noslēgtajam apdrošināšanas līgumam.
[3.4]
 Prasītāja
 arguments, ka prasījuma
 tiesība
s viņam piešķir Noteikumu 
Nr.
 502 34.1., 37. un 40. punkts, ir nepamatots.
Likuma „Par apdrošināšanas līgumu” 50. pants noteic
 trešajai personai
 tiesība
s celt prasību tieši pret apdrošinātāju normatīvajos aktos
paredzētajos gadījumos, savukārt apdrošinātājam ir
 tiesība
s apstrīdēt celtās prasības pamatotību. Tāpat
 Eiropas Parlamenta
 un Padomes regulas (ES)
Nr.
 1215/2012 par jurisdikciju un 
spriedumu
 atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 13. pants noteic, ka atbildības apdrošināšanas gadījumos
cietusī
 persona ceļ tiešu prasību pret apdrošinātāju tikai gadījumos, kad to ļauj attiecīgās dalīb
valsts
 tiesību
 akti. Tātad
 Eiropas Savienības
 tiesībā
s atzītas
dalīb
valstu
 tiesība
s noteikt gadījumus, kuros
 cietusī
 persona civil
tiesisk
ās atbildības apdrošināšanā var celt tiešu prasību pret apdrošinātāju.
Atbilstoši likumam „Par apdrošināšanas līgumu” apdrošinātājs par pieņemto 
lēmumu
 informē apdrošināšanas gadījuma iesnieguma iesniedzēju un
zaudējumu pieteikuma iesniedzēju un, ja pieņemts pozitīvs 
lēmums
, izmaksā apdrošināšanas atlīdzību. No minētā izriet, ka Noteikumi 
Nr.
 502 neparedz
trešās personas
 tiesība
s
 tiesā
 apstrīdēt apdrošinātāja 
lēmumu
, ar kuru atteikts izmaksāt apdrošināšanas atlīdzību. Vienīgais civil
tiesisk
ās atbildības
obligātās apdrošināšanas veids, kurā ir paredzētas
 trešās personas
 tiesība
s celt prasību tieši pret apdrošinātāju, ir Sauszemes transportlīdzekļu īpašnieku
civil
tiesisk
ās atbildības obligātā apdrošināšana (turpmāk - OCTA).
OCTA likuma 39. panta sestā daļa noteic, ka
 trešā persona
 
lēmumu
 par apdrošināšanas atlīdzības izmaksu vai atteikumu var pārsūdzēt
 tiesā
 triju
gadu laikā pēc tā pieņemšanas. Atšķirībā no OCTA likuma Noteikumi 
Nr.
 502 neparedz
 trešās personas
 tiesība
s celt tiešu prasību pret apdrošinātāju.
Noteikumi 
Nr.
 502 noteic vienlīdzīgas
 tiesība
s apdrošinātajam un
 cietušajam
 iesniegt apdrošinātājam jautājuma par apdrošināšanas atlīdzības izmaksu
izlemšanai nepieciešamos dokumentus, bet nenoteic nedz izņēmuma gadījumus, kad apdrošināšanas atlīdzību neizmaksā, nedz
 tiesība
s pārsūdzēt
apdrošinātāja 
lēmumu
 par atteikšanos izmaksāt apdrošināšanas atlīdzību.
Ņemot vērā OCTA likuma un Noteikumu 
Nr.
 502 normu būtiskas atšķirības, nav pamata uzskatīt, ka likumdevējs, paredzot Noteikumos 
Nr.
 502
trešajai personai
 tiesība
s iesniegt zaudējumu atlīdzības pieteikumu, bet neparedzot detalizētus izņēmuma gadījumus, kad apdrošinātājs ir
 tiesīgs
 atteikt
apdrošināšanas atlīdzības izmaksu, būtu vēlējies piešķirt
 trešajai personai
 tiesību
 celt tiešu prasību pret apdrošinātāju.
[3.5] Apstāklis, ka objektīvu apstākļu dēļ
 prasītājs
 nav saņēmis apdrošināšanas atlīdzību, nerada apdrošinātāja un
 trešās personas
 saistību, kas
dotu
 tiesību
 celt prasību par apdrošināšanas atlīdzības izmaksu.
Apdrošinātājam bija pamats konstatēt apdrošināšanas līguma 10.3. punktā noteikto izņēmumu un atteikt apdrošināšanas atlīdzības izmaksu, jo
apdrošinātais neizrādīja apdrošināšanas interesi un neizpildīja apdrošināšanas līgumu. Šādos apstākļos
 prasītājam
 bija pamats vērsties
 tiesā
 pret
zaudējumus nodarījušu personu, jo, apdrošinātājam neizmaksājot apdrošināšanas atlīdzību, iestājās
 Civillikuma 1779. pantā 
noteiktais SIA „VB pro”
pienākums atlīdzināt
 prasītājam
 zaudējumus.
Lietā nav strīda, ka ar spēkā stājušos Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas
 tiesas
 
2018. gada 16. novembra 
spriedumu
 civillietā 
Nr.
 C30666917
zaudējumu atlīdzība sakarā ar būvdarbu procesā nodarīto kaitējumu
 prasītājam
 piederošajai automašīnai ir piedzīta no būvdarbu veicēja SIA ,,VB pro”.
Oficiālajā izdevumā „
Latvijas Vēstnesis
” 
2019. gada 7. februārī 
publicēts paziņojums par SIA ,,VB pro” darbības izbeigšanu, pamatojoties uz
Valsts
 ieņēmumu dienesta 
2018. gada 14. novembra 
lēmumu
, uzaicinot sabiedrības likvidācijā ieinteresētās personas viena mēneša laikā pēc
87.246.185.96 24.05.2024. 13:21 Anonīms sistēmas lietotājs
publicēšanas dienas iesniegt komercreģistra iestādei pieteikumu par likvidatora iecelšanu (Komerclikuma 314.
1 
pants, 317. pants). Apstāklis, ka
 prasītājs
nebija iesniedzis pieteikumu par likvidatora iecelšanu komercreģistra iestādei, un SIA ,,VB pro” 
2019. gada 18. martā 
izslēgta no komercreģistra un
prasītājs
 faktiski zaudēja iespēju saņemt no SIA ,,VB pro” piedzīto zaudējumu atlīdzinājumu, nedod pamatu tiešas prasības celšanai pret apdrošinātāju.
Trešā persona
, kurai ar apdrošināšanas līgumu paredzēts izmaksāt apdrošināšanas atlīdzību, apstākļos, kad apdrošinātājs ir atzinis apdrošināšanas
līgumā paredzēto izņēmuma apstākļu iestāšanos, kuros apdrošināšanas atlīdzību neizmaksā, neiegūst
 tiesību
 prasīt apdrošināšanas līguma izpildi no
apdrošinātāja tā iemesla dēļ, ka apdrošinātais ir beidzis pastāvēt.
[3.6]
 Civilprocesa likuma 223. panta 
2. punkts noteic, ka
 tiesa
 izbeidz
 tiesved
ību lietā, ja prasību cēlusi persona, kurai nav prasības
 tiesība
s.
Prasības
 tiesību
 neesība
 prasītājam
 ir pietiekams un pastāvīgs pamats
 tiesved
ības izbeigšanai lietā, līdz ar to 
lēmumā
 netiek vērtēti citi prasības pieteikumā
un
 apelācijas sūdzībā
 norādītie argumenti, jo tie nerada pamatu prasības apmierināšanai un neietekmē
 tiesas
 secinājumus par prasības
 tiesību
 neesību.
 
            
[4] Par šo 
lēmumu
 prasītājs
 iesniedzis
 blakus sūdzību
, kurā lūdzis 
lēmumu
 atcelt.
Blakus sūdzība
 pamatota ar tālāk norādītajiem argumentiem
            
[4.1]
 Tiesa
, izbeidzot
 tiesved
ību lietā, nav nošķīrusi „
cietušās
 puses” ārpuslīgumisko tiešo prasību pret apdrošinātāju no „apdrošināšanas
atlīdzības saņēmēja” līguma vai likuma izpildes prasības pret apdrošinātāju.
            
[4.2] Piemērojot likuma „Par apdrošināšanas līgumu” normas, nepamatoti izmantotas
 tiesību
 doktrīnas atziņas kā
 tiesību
 palīgavots, kurās
analizēts Apdrošināšanas līguma likuma regulējums.
[4.3]
 Tiesa
 nonākusi pie nepamatota atzinuma, ka
 prasītājs
 kā „
trešā persona
” nav identificējams pēc konkrētā apdrošināšanas līguma
noteikumiem. Lai gan
 prasītājs
 nav norādīts kā apdrošināšanas atlīdzības saņēmējs, viņš viennozīmīgi kā tāds ir identificējams.
[4.4]
 Tiesība
s celt prasību par līguma izpildījumu ir jebkurai personai, kurai atbilstoši apdrošināšanas līgumam vai likumam ir paredzēta
apdrošināšanas atlīdzības izmaksa.
[4.5] Atbilstoši likuma „Par apdrošināšanas līgumu” 50. pantam
 trešā persona
 ir
 tiesīga
 celt prasību pret apdrošinātāju uz dažādiem normatīvajos
aktos paredzētajiem pamatiem. Likumā „Par apdrošināšanas līgumu” nav iekļauts regulējums, kad
 trešajām personām
 ir
 tiesība
s celt prasību, tādējādi
attiecīgās normas ir meklējamas citos normatīvajos aktos, no kuriem viens ir
 Civillikums
.
 
Motīvu daļa
            
[5] 
Pārbaudījis lietas materiālus un apsvēris
 blakus sūdzībā
 norādītos argumentus, Senāts atzīst, ka pārsūdzētais 
lēmums
 atceļams, un lieta
nododama izskatīšanai pēc būtības apelācijas instances
 tiesā
.
 
[6] Notikums, kura rezultātā iestājās apdrošināšanas gadījums, notika 2017. gada 22. martā, līdz ar to lietā ir piemērojamas
 tiesību
 normas, kas
bija spēkā šī notikuma iestāšanās brīdī, proti, likums „Par apdrošināšanas līgumu”, nevis „Apdrošināšanas līguma likums”, tādējādi gadījumā, ja
 tiesa
izmantoja
 tiesību
 zinātnes atziņas, kas pamatotas ar ,,Apdrošināšanas līguma likumu”, tai bija pienākums analizēt, kādēļ minētās atziņas attiecināmas arī uz
izskatāmo lietu (sk. 
šī 
lēmuma
 3.3. punktu
).
[6.1] Saskaņā ar Būvniecības likuma 20. panta pirmo daļu būvdarbu veicējam ir pienākums apdrošināt savu civil
tiesisk
o atbildību par tā darbības
vai bezdarbības rezultātā nodarīto kaitējumu
 trešo personu
 dzīvībai un veselībai vai mantai nodarītajiem zaudējumiem. Noteikumu 
Nr.
 502 34.1. punktā
noteikts, ka būvdarbu veicēja apdrošināšanas līgumā paredz, ka apdrošinātājs sedz
 trešajām personām
 zaudējumus, kurus būvdarbu veicējs nodarījis ar
savu darbību vai bezdarbību un mantas bojājuma gadījumā ir sedzami atlīdzināšanas izdevumi mantas atjaunošanai tādā stāvoklī, kādā tā bija tieši pirms
apdrošināšanas gadījuma. Savukārt likuma ,,Par apdrošināšanas līgumu” 1. panta 21. punkts paredz, ka
 trešā persona
 ir persona civil
tiesisk
ās atbildības
apdrošināšanā, kurai paredzēta apdrošināšanas atlīdzības izmaksa, bet 49. panta pirmā daļa noteic, ka apdrošinātājs saskaņā ar apdrošināšanas līguma
noteikumiem izmaksā apdrošināšanas atlīdzību tikai
 trešajai personai
. Apdrošinātājam nav
 tiesību
 atteikties izmaksāt apdrošināšanas atlīdzību
apdrošināšanas līgumā noteiktajā termiņā, ja saņemti pierādījumi par apdrošināšanas gadījuma iestāšanos (
likuma ,,Par apdrošināšanas līgumu”
24. panta otrās daļas 3. punkts
). Savukārt zaudējumu pieteikumu apdrošinātājam var iesniegt gan būvdarbu veicējs, gan
 trešā persona
 (
Noteikumu
Nr.
 502 37. punkts
).
[6.2] Lietā nepastāv strīds, ka būvdarbu veicējs SIA ,,VB pro” bija apdrošinājis savu civil
tiesisk
o atbildību ERGO Insurance SE 
Latvijas
 filiālē, un
šāda apdrošināšanas līguma esība bija obligāts priekšnoteikums tam, lai SIA ,,VB pro” vispār būtu
 tiesība
s veikt būvdarbus. Turklāt civil
tiesisk
ās
atbildības obligātā apdrošināšana tieši kalpo
 cietušo
 aizsardzībai. Savukārt, iestājoties apdrošināšanas gadījumam, atlīdzība izmaksājama tikai
 trešajai
personai
.
 
[7] Likuma „Par apdrošināšanu un pārapdrošināšanu” 1. panta 1. punktā (redakcijā, kas bija spēkā notikuma brīdī) apdrošināšana ir skaidrota kā
iespējamā zaudējuma riska pieņemšana no apdrošinātā.
Juridiskajā literatūrā ir atzīts – „apdrošināšanu iespējams saprast kā „risku nodošanu” vai kā „risku pāreju”, ar to saprotot, ka tiek nodots
pienākums atlīdzināt riska iestāšanās rezultātā nodarītā kaitējuma mantiskās sekas jeb – apdrošināšanas seku terminoloģijā – segt zaudējumus” (sk.
Mantrovs V. Apdrošināšanas
 tiesība
s. LU Akadēmiskais apgāds, 2018., 35. lp.
).
„Apdrošināšanu var iedalīt atkarībā no tā, vai apdrošinājuma ņēmējs slēdz apdrošināšanas līgumu par sev vai
 trešām personām
 nodarītā kaitējuma
atlīdzināšanu. Šis iedalījums palīdz saprast, kurai personai nodarīts kaitējums, kas ietekmē jautājumu, kura persona varēs izvirzīt prasījumu par
apdrošināšanas atlīdzības izmaksu apdrošinātā riska iestāšanās gadījumā” (sk. 
Mantrovs V. Apdrošināšanas
 tiesība
s. LU Akadēmiskais apgāds,
2018., 40. lp.
).
„Apdrošināšana
 trešo personu
 labā vienmēr pastāv CTA (
civil
tiesisk
ās atbildības apdrošināšana
) apdrošināšanā, jo CTA apdrošināšanā tiek
apdrošināts apdrošinātā nodarītais kaitējums
 trešajām personām
, un rezultātā apdrošinātais un
 cietušais
 visos gadījumos ir atšķirīgas personas. [..]
 Trešo
personu
 apdrošināšanā nošķirama persona, kuras mantiskās vērtības vai intereses ir apdrošinātas, proti, apdrošinātais, no personas, kura var izvirzīt
prasījumu par apdrošināšanas atlīdzības izmaksu”, bet „
cietušais
 ir persona, kurai nodarītais kaitējums ir apdrošināts un kurai izmaksājama
apdrošināšanas atlīdzība saskaņā ar CTA apdrošināšanas līgumu” (sk. 
Mantrovs V. Apdrošināšanas
 tiesība
s. LU Akadēmiskais apgāds, 2018., 41.,
190. lp.
).
Saistībā ar notikumu
 prasītājs
 cēla
 tiesā
 prasību par zaudējumu atlīdzināšanu, lietā kā
 trešo personu
 pieaicinot ERGO Insurance SE 
Latvijas
 filiāli.
Ar Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas
 tiesas
 
2018. gada 16. novembra 
spriedumu
 prasība tika apmierināta, piedzenot no SIA ,,VB pro”
 prasītāja
labā notikuma rezultātā radušos zaudējumu atlīdzību 2464,85 EUR. Spriedums stājies likumīgā spēkā 
2018. gada 7. decembrī 
un ir saistošs visām
personām, tostarp, ERGO Insurance SE 
Latvijas
 filiālei (sk. 
Civilprocesa likuma 203. panta 
piekto daļu
).
Tādējādi ar likumīgā spēkā stājušos 
spriedumu
 tika atzīts, ka SIA „VB pro”, kuras civil
tiesisk
ā atbildība ir apdrošināta 
ERGO Insurance SE
Latvijas
 filiālē, rīcības rezultātā 
ir iestājies apdrošināšanas gadījums, nodarīts kaitējums
 trešās personas
 –
 prasītāja
 – mantai, un nodibināts tā apmērs, kas
87.246.185.96 24.05.2024. 13:21 Anonīms sistēmas lietotājs
nozīmē, ka
 prasītājs
 atzīstams par
 trešo personu
 jeb
 cietušo
, kuram ir
 tiesība
s saņemt apdrošināšanas atlīdzību.
 
[8] Apgabal
tiesa
 atzina, ka
 prasītājs
 nav tāda
 trešā persona
, kurai būtu
 tiesība
s pievienoties apdrošināšanas līgumam saskaņā ar
 Civillikuma
1520. pantu
, pamatojot to ar apsvērumu, ka konkrētajā gadījumā noslēgts civil
tiesisk
ās apdrošināšanas līgums, kurā
 trešā persona
 nav konkrēti norādīta
vai pēc noteiktiem kritērijiem, vai atliekošiem nosacījumiem identificējama (sk. 
šī 
lēmuma
 3.3. punktu
) un attiecīgi uzskatot, ka identificējama var būt
vienīgi tāda
 trešā persona
, kas tieši norādīta līgumā.
Senāts atzīst, ka šāds secinājums neatbilst pierādījumiem lietā.
[8.1] Apstāklis, ka
 trešā persona
 nav tieši norādīta līgumā, nenozīmē, ka viņa nav identificējama. Nenoliedzami, noslēdzot civil
tiesisk
ās atbildības
apdrošināšanas līgumu,
 trešā persona
 būs abstrakts personu loks, jo līguma noslēgšanas brīdī pieņēmums par potenciālo
 cietušo
 ir tikai hipotētisks, taču
tas nenozīmē, ka
 trešā persona
 nekļūst identificējama vēlāk, pēc apdrošināšanas gadījuma iestāšanās. Konkrētās lietas apstākļi
 liecina
, ka
 prasītājs
 kā
cietušais
 ir identificēts gan pēc viņa paša iesniegtā apdrošināšanas atlīdzības pieteikuma, gan arī vēlāk, kad tika celta prasība pret SIA „VB pro” par
zaudējumu piedziņu. Lietas izskatīšanas gaitā tika konstatēti visi ar apdrošināšanas gadījumu saistītie apstākļi.
[8.2] Likumā „Par apdrošināšanas līgumu” ir noteikti vairāki kritēriji, kas kopumā ir vērsti uz
 trešās personas
 identifikāciju. Atbilstoši šiem
kritērijiem
 trešā persona
 ir, piemēram, cita persona, kurai solīts labums (
likuma „Par apdrošināšanas līgumu” 1. panta 5. punkts: apdrošinātājs
uzņemas saistības, (..) izmaksāt līgumā norādītajai personai apdrošināšanas atlīdzību; 1. panta 6. punkts: noslēdz apdrošināšanas līgumu (..)
citas personas labā
), vai persona, kurai radīti zaudējumi (
likuma „Par apdrošināšanas līgumu” 1. panta 16. punkts
).
Pēc apdrošināšanas gadījuma iestāšanās, balstoties uz apdrošināšanas līgumā ietvertajiem kritērijiem, tiek identificēta
 trešā persona
 civil
tiesisk
ās
atbildības apdrošināšanā, kurai tiek izmaksāta apdrošināšanas atlīdzība, jo likuma „Par apdrošināšanas līgumu” 1. panta 5. punkts paredz, ka
apdrošinātājs uzņemas saistību, iestājoties apdrošināšanas gadījumam, izmaksāt apdrošināšanas līgumā norādītajai personai apdrošināšanas atlīdzību.
Kā norādīts šī 
lēmuma
 7. punktā, konkrētajā gadījumā
 trešā persona
 ir identificēta ar likumīgā spēkā nākušu 
spriedumu
 un tā ir zināma
apdrošinātājam.
[8.3] Tomēr šādā aspektā jautājumu par
 trešās personas
 –
 cietušā
 – identifikāciju un secīgi no tā izrietošās
 tiesība
s pievienoties līgumam saskaņā ar
Civillikuma 1520. pantu
, apgabal
tiesa
 nav apsvērusi.
 Tiesa
 jautājumu saistīja vienīgi ar
 trešās personas
 – labuma guvēja personu apdrošināšanā – kā
līgumā tieši norādītu personu, un tādējādi nonāca pie konkrētās lietas apstākļiem neatbilstoša secinājuma, ka
 prasītājam
, kas likuma „Par apdrošināšanas
līgumu” 1. panta 21. punkta izpratnē ir atzīstams par
 trešo personu
 civil
tiesisk
ajā apdrošināšanā, nav
 Civillikuma 1520. pantā 
noteikto
 tiesību
 pievienoties
apdrošināšanas līgumam. 
 
Tiesa
 nav ņēmusi vērā konkrētajā gadījumā noslēgtā apdrošināšanas līguma jēgu un mērķi situācijā, kad
 cietušajam
 nodarīto
zaudējumu atlīdzināšana nav iespējama sakarā ar vainīgās personas (apdrošinājuma ņēmējas jeb apdrošinātā) likvidēšanu un izslēgšanu no
Komercreģistra.
 
[9]
 Tiesa
, analizējot likuma „Par apdrošināšanas līgumu” 50. pantu (
trešajai personai
 ir
 tiesība
s celt prasību tieši pret apdrošinātāju normatīvajos
aktos noteiktajos gadījumos, un apdrošinātājam ir
 tiesība
s apstrīdēt celtās prasības pamatotību), un piemērojot
 tiesību
 normas, kas neattiecas uz
konkrēto strīdu, ir izslēgusi jebkāda cita veida prasību celšanu. Taču
 tiesai
 bija analizējams tieši likuma „Par apdrošināšanas līgumu” 50. pants pats par
sevi, ko
 tiesa
 netika darījusi un piemērojot normas, kas neattiecas uz izskatāmo gadījumu, izslēgusi
 prasītāja
 tiesība
s celt prasību pret apdrošinātāju.
Prasītājs
 blakus sūdzībā
 ir norādījis, ka apdrošinātājs ir pieļāvis nokavējumu, kurš savukārt uzliek apdrošinātājam pienākumu pilnā mērā atlīdzināt
trešajai personai
 visus zaudējumus. Izskatāmajā lietā
 prasītājam
 nodarītie zaudējumi ir nesaņemtā apdrošināšanas atlīdzība, kuru viņš lūdzis piedzīt (sk.
blakus sūdzības
 63. punktu
). Senāts atzīst, ka minētais ir pārbaudāms, izskatot lietu pēc būtības apelācijas instances
 tiesā
.
Apelācijas instances
 tiesa
 par nozīmīgu uzskatījusi apstākli, ka
 prasītājs
 nebija iesniedzis pieteikumu par likvidatora iecelšanu komercreģistra
iestādei, tādēļ
 prasītājs
 esot zaudējis iespēju saņemt no būvdarbu veicēja
 tiesas
 piedzīto zaudējumu atlīdzinājumu. Tomēr, ņemot vērā, ka būvdarbu
veicēja atbildība bija apdrošināta,
 prasītājam
 bija
 tiesība
s izmantot Noteikumos 
Nr.
 502 noteikto kārtību zaudējumu pieteikšanai apdrošinātājam. Pretējs
secinājums nozīmētu, ka tad, ja būvdarbu veicējs nebūtu likvidēts,
 prasītājam
 zaudējumi būtu jāpiedzen vispirms no būvdarbu veicēja. Taču tad zustu
atbildības apdrošināšanas jēga (jo īpaši civil
tiesisk
ās atbildības apdrošināšanas, kā tas ir būvdarbu veicēju, gadījumā).
 
[10] Iepriekš izklāstīto argumentu kopums ļauj secināt, ka apelācijas instances
 tiesas
 
lēmumu
 nevar atzīt par pamatotu, tādēļ tas atceļams, un lieta
nododama izskatīšanai pēc būtības apelācijas instances
 tiesā
.
I
evērojot apstākli, ka 
lēmums
 tiek atcelts un lieta tiek nodota jaunai izskatīšanai pēc būtības, pārējie
 blakus sūdzībā
 ietvertie argumenti netiek
analizēti, bet tie izvērtējami, izskatot lietu pēc būtības.
 
[11] Papildu Senāts norāda, ka „
tiesību
 piemērošanas vispārējā norise neaprobežojas vienīgi ar formālloģiska juridiskā siloģisma formu, bet tās
neatņemama sastāvdaļa ir
 tiesisk
o seku konkretizēšana. Šajā posmā
 tiesību
 piemērotājam vajag apsvērt
 tiesisk
ās sekas un izvēlēties tās, kuras sasniedz
tiesību
 mērķi – taisnīgumu” (sk. 
Satversmes tiesas
 
2007. gada 28. februāra 
lēmuma
 par
 tiesved
ības izbeigšanu lietā 
Nr.
 2006-41-01
konstatējošās daļas 7. punktu
).
Nav strīda, ka notikuma rezultātā
 prasītājam
 ir nodarīti zaudējumi, kas netika atlīdzināti. Skatot kopsakarībā
 prasītāja
 paskaidrojumus un
argumentus, kas pamatoti ar lietā esošajiem pierādījumiem, secināms, ka šajā procesā pieteiktais prasījums būtībā ir prasījums par zaudējumu
atlīdzināšanu, savukārt
 tiesa
 šādā aspektā celtās prasības būtību nav apsvērusi.
Senāts, atsaucoties uz
 tiesību
 doktrīnu, ir norādījis, ka
 tiesību
 un likumu jautājumos
 tiesa
 ir lietpratējs (
iura novit curia
).
 Tiesai
 pašai jāpiemēro
konkrētam gadījumam atbilstoši likumi pat tad, ja puses uz tiem nav atsaukušās vai atsaukušās nepareizi (sk. 
Senāta 
2020. gada 24. februāra
sprieduma
 lietā 
Nr.
 SKC-50/2020, 
ECLI:LV:AT:2020:0224.C30713616.51.S,
 8.1. punktu ar atsauci uz: Bukovskis V. Civīlprocesa mācības
grāmata. Rīga: Autora izdevums, 1933., 336. lp.
). Tādējādi arī tad, ja
 prasītājs
 prasības pamatošanai būtu atsaucies uz
 tiesību
 normu, kas
konkrētajiem faktiskajiem apstākļiem nav piemērojama,
 tiesai
 būtu jāpiemēro
 tiesību
 norma, kas būtu piemērojama.
Princips 
iura novit curia
 ir vispārīgs un ir jāievēro ikvienā lieta. Taču tas ir īpaši svarīgi konkrētajā lietā, kur jānodrošina
 cietušā
 kā vājākās puses
aizsardzība.
Eiropas Savienības
 Tiesas
 judikatūrā attiecībā uz noteikumiem par jurisdikciju strīdos, kas izriet no apdrošināšanas līgumiem, ir nostiprinājusies
atziņa, ka apdrošinātais ir ekonomiskā ziņā vājākā puse. Proti,
 Eiropas Savienības
 Tiesa
 ir norādījusi, ka 
1968. gada 27. septembra 
Briseles
Konvencijas par jurisdikciju un 
spriedumu
 atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās [un attiecīgi
 Eiropas Parlamenta
 un Padomes 
2012. gada
12. decembra 
Regulas (ES) 
Nr.
 1215/2012] II sadaļas 3. iedaļā paredzētie noteikumi par jurisdikciju, piedāvājot apdrošinātajam plašākas jurisdikcijas
izvēles iespējas nekā tās, kas ir apdrošinātāja rīcībā, un izslēdzot visas iespējas paredzēt jurisdikcijas noteikšanas klauzulu par labu apdrošinātājam, ir
vērsti uz apdrošinātā aizsardzību, kam visbiežāk piedāvā iepriekš sagatavotu līgumu, kura noteikumi vairs nav apspriežami, un ir ekonomiskā ziņā vājākā
puse (sk. 
Eiropas Savienības
 Tiesas
 
2000. gada 13. jūlija 
sprieduma
 lietā „Group Josi”, C-412/98, 
ECLI:EU:C:2000:399,
 64. punktu;
87.246.185.96 24.05.2024. 13:21 Anonīms sistēmas lietotājs
2020. gada 27. februāra 
sprieduma
 lietā „BALTA”, C-803/18, 
ECLI:EU:C:2020:123,
 27. punktu
).
Lietā „MMA IARD”
 Eiropas Savienības
 Tiesai
 bija jāatbild uz jautājumu, vai tad, ja darbinieks cietis ceļu satiksmes negadījumā citā
 valstī
, darba
devēja prasība pret satiksmes negadījumu izraisījušā transportlīdzekļa apdrošinātāju par zaudējumiem, kas darba devējam radušies sakarā ar darba
samaksas izmaksu
 cietušajam
 darbiniekam darbnespējas laikā, ir uzskatāma par „lietu, kas saistīta ar apdrošināšanu” Padomes 
2000. gada
22. decembra 
Regulas (EK) 
Nr.
 44/2001 par jurisdikciju un 
spriedumu
 atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (turpmāk – Regula 
Nr.
 44/2001)
9. panta 1. punkta „b” apakšpunktu. Ņemot vērā, ka atbilstoši Regulai 
Nr.
 44/2001 jēdziens „vājākā puse” lietās, kas attiecas uz apdrošināšanu, ir
plašāks nekā lietās, kas saistītas ar līgumiem, kuri noslēgti ar patērētājiem, vai individuālo darba līgumu jomā,
 Eiropas Savienības
 Tiesa
 atzina, ka darba
devējs šādā situācijā var tikt uzskatīts par vājāku nekā apdrošinātājs, ko tas iesūdz, un tātad kā tāds, kam ir jābūt iespējai celt šo prasību tās dalīb
valsts
tiesās
, kurā tas ir reģistrēts (sk. 
Eiropas Savienības
 Tiesas
 
2017. gada 20. jūlija 
sprieduma
 lietā „MMA IARD”, C-340/16,
ECLI:EU:C:2017:576,
 32., 36. punktu
).
Lai gan izskatāmajā lietā
 prasītājs
 prasības
 tiesība
s saistījis ar nacionālajām
 tiesību
 normām, nevis
 Eiropas Savienības
 tiesībā
m, iepriekš minētā
Eiropas Savienības
 Tiesas
 judikatūra attiecībā uz jurisdikcijas noteikšanu lietās, kas saistītas ar apdrošināšanu, salīdzinoši ilustrē, ka strīdā starp
 cietušo
un kaitējuma nodarītāja apdrošinātāju
 cietušais
 katrā ziņā būtu uzskatāms par vājāko pusi.
Ņemot vērā, ka ar
 tiesas
 
spriedumu
 ir atzīts
 prasītājam
 nodarītais mantiskais zaudējums, un
 prasītājs
 cenšas panākt šī 
sprieduma
 izpildi,
 prasītāja
tiesību
 aizskārums aplūkojams arī kontekstā ar
 tiesībā
m uz īpašumu.
Tiesība
s uz īpašumu aizsargā
 Latvijas Republikas Satversmes 105. pants
, kura tvērumam principā atbilst Eiropas Cilvēka
 tiesību
 un pamatbrīvību
aizsardzības konvencijas 1. protokola 1. pants. Tāpēc konkrētajā lietā iespējamu
 tiesību
 uz īpašumu aizsardzību kontekstā izmantojama gan
 Satversmes
tiesas
 veiktā Satversmes normas interpretācija, gan attiecīgi arī Eiropas Cilvēk
tiesību
 tiesas
 atziņas.
Parāds, kas apstiprināts ar saistošu un izpildāmu
 tiesas
 
spriedumu
, rada personai, kurai par labu šis 
spriedums
 taisīts, „leģitīmu cerību”, ka parāds
tiks samaksāts, un ir atzīstams par „īpašumu” 1. protokola 1. panta nozīmē (sk. 
Eiropas Cilvēk
tiesību
 tiesas
 
2011. gada 21. jūnija 
sprieduma
 lietā
„Giuran v. Romania”, iesnieguma 
Nr.
 24360/04, 46. punktu
).
Eiropas Cilvēka
 tiesību
 un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 1. protokola 1. pants, kura pamatuzdevums ir aizsargāt privātpersonu no
 valsts
nepamatotas iejaukšanās īpašuma
 tiesību
 izmantošanā, ietver arī pozitīvo pienākumu un pieprasa
 valstij
 veikt noteiktus pasākumus, kas nepieciešami, lai
īpašuma
 tiesība
s aizsargātu, jo īpaši, ja pastāv tieša saikne starp pasākumiem, kādus iesniedzējs var no
 valsts
 varas iestādēm leģitīmi sagaidīt, un
 tiesību
uz viņa īpašumu efektīvu izmantošanu (sk. 
Eiropas Cilvēk
tiesību
 tiesas
 
2013. gada 29. janvāra 
sprieduma
 lietā „Zolotas v. Greece (No. 2)”,
iesnieguma 
Nr.
 66610/09, 39. punktu
).
Ja iesniedzējs sūdzas par to, ka nespēj panākt, lai tiktu izpildīts
 tiesas
 
spriedums
, ar kuru viņam par labu piedzīta naudas summa,
 valsts
 pienākumi,
kas izriet no Eiropas Cilvēka
 tiesību
 un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta un 1. protokola 1. panta atšķiras atkarībā no tā, vai parādnieks ir
valsts
 vai privātpersona. Pirmajā gadījumā Eiropas Cilvēk
tiesību
 tiesas
 judikatūra parasti pieprasa, lai
 valsts
 attiecīgo
 tiesas
 no
lēmumu
 izpildītu pilnībā un
savlaicīgi. Ja parādnieks ir privātpersona, situācija ir atšķirīga, jo
 valsts
 pēc vispārīgā principa nav tieši atbildīga par privātpersonu parādiem un tās
pienākumi, kas izriet no konvencijas, aprobežojas ar nepieciešamās palīdzības sniegšanu kreditoram attiecīgā
 tiesas
 
sprieduma
 izpildē, piemēram, ar
 tiesu
izpildītāju dienesta vai bankrota procedūras palīdzību. Tādējādi, ja
 valsts
 varas iestādēm ir pienākums rīkoties, lai izpildītu
 tiesas
 
spriedumu
, bet tās nav
rīkojušās, to bezdarbība noteiktos gadījumos var radīt
 valsts
 atbildību, pamatojoties uz konvencijas 6. panta 1. punkta un 1. protokola 1. panta pamata.
Eiropas Cilvēk
tiesību
 tiesas
 uzdevums šādos gadījumos ir pārbaudīt, vai
 valsts
 varas iestāžu veiktie pasākumi bija adekvāti un pietiekami un vai, palīdzot
kreditoram izpildīt
 tiesas
 
spriedumu
, tās rīkojās ar pienācīgu rūpību (sk. 
Eiropas Cilvēk
tiesību
 tiesas
 
2007. gada 31. maija 
lēmumu
 lietā „Anokhin
v. Russia”, iesnieguma 
Nr.
 25867/02
).
Izskatāmajā lietā prasību pret zaudējumu nodarītāja civil
tiesisk
ās atbildības apdrošinātāju cēlusi persona, kuras labā
 tiesa
 jau iepriekš lēmusi par
zaudējumu atlīdzības piedziņu no zaudējumu nodarītāja. Lai varētu atzīt, ka
 tiesa
, lemjot par prasības pieteikuma pieņemšanu un prasības pamatotības
izvērtēšanu, ir ievērojusi pienācīgu rūpību, būtu jāpār
liecinās
, vai
 tiesa
 ir piemērojusi lietas faktiskajiem apstākļiem atbilstošās
 tiesību
 normas (arī tad, ja
prasītājs
 tās nav norādījis) un vai ir nodrošinājusi pušu procesuālo līdz
tiesību
, it īpaši ņemot vērā, ka
 prasītājs
 attiecībā pret
 atbildētāju
 ir vājākā puse.
 
[12] Atceļot pārsūdzēto 
lēmumu
, atbilstoši
 Civilprocesa likuma
 444.
1 
panta otrajai daļai 
/pers. B/
 atmaksājama iemaksātā drošības nauda 70 EUR
(
lietas 161. lp.
).
 
Rezolutīvā daļa
Pamatojoties uz
 Civilprocesa likuma 448. panta 
pirmās daļas 2. punktu, Senāts
 
nolēma:
Rīgas apgabal
tiesas
 Civillietu
 tiesas
 kolēģijas 
2021. gada 27. aprīļa 
lēmumu
 atcelt un nodot lietu izskatīšanai pēc būtības Rīgas apgabal
tiesā
.
Atmaksāt /pers. B/
 drošības naudu 70 EUR (septiņdesmit 
euro
).
Lēmums
 nav pārsūdzams.
 
Senatore 
                                                                                 
K. Zīle
 
 
Senatore
                                                                                  
I. Garda
 
 
Senators
                                                                                  
N. Salenieks
87.246.185.96 24.05.2024. 13:21 Anonīms sistēmas lietotājs