62021CC0750
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 25. maijā (
1
)
Lietas C‑750/21 P un C‑256/22 P
Pilatus Bank plc
pret
Eiropas Centrālo banku (ECB)
Ekonomikas un monetārā politika – Vienots uzraudzības mehānisms – Regula (ES) Nr. 1024/2013 – ECB uzticētie īpašie uzraudzības uzdevumi – Lēmums par kredītiestādes darbības atļaujas anulēšanu – Apsūdzības celšana pret galveno akcionāru trešā valstī – Reputācijas kritērijs – Reputācijas uztvere tirgū – Regula Nr. 2271/96 – Tiesību uz aizstāvību efektīva īstenošana ar juriskonsulta starpniecību – Valsts iestāžu pieņemto sagatavojošo aktu attiecināšana uz ECB – Efektīva tiesību aizsardzība – Hartas 41. un 47. pants
Satura rādītājs
I. Ievads
II. Tiesiskais regulējums
A. Regula (ES) Nr. 1024/2013
B. Regula (ES) Nr. 575/2013
C. Regula (ES) Nr. 468/2014
D. Direktīva 2013/36/ES
E. Eiropas banku, apdrošinātāju un vērtspapīru tirdzniecības uzraudzības iestāžu (EBI, EAAPI un EVTI) Kopīgās pamatnostādnes, veicot piesardzīgu novērtējumu par būtiskas līdzdalības iegūšanu un palielināšanu finanšu nozarē
III. Tiesvedības priekšvēsture
A. Lietas apstākļi
B. Pārsūdzētais rīkojums (lieta C‑750/21 P)
C. Pārsūdzētais spriedums (lieta C‑256/22 P)
IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
V. Vērtējums
A. Tiesību uz aizstāvību efektīva īstenošana vairāku posmu administratīvajā procesā par atļaujas anulēšanu
1. Ievada apsvērumi
2. Atbildība par tiesību uz aizstāvību un efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumiem vairāku posmu administratīvajā procesā
a) Tiesas ekskluzīvā kompetence
b) Valsts sagatavojošo aktu attiecināšana uz ECB
c) Tiesību kļūdas pārsūdzētajā spriedumā un efektīva tiesību aizstāvība ar bankas juriskonsulta starpniecību
3. Starpsecinājumi
a) Lieta C‑256/22 P
b) Lieta C‑750/21 P
B. ECB uzraudzības pilnvaru apjoms
1. Pirmais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑256/22 P: Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punkta pārkāpums
2. Otrais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑256/22 P: Regulas Nr. 1024/2013 23. pantā paredzētā reputācijas jēdziena neievērošana
a) Apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija
b) Vispārējās tiesas noraidījums
c) Reputācijas jēdziens Direktīvas 2013/36 23. panta 1. punkta izpratnē
d) Procedūras un pierādīšanas prasības, lai pamatotu labas reputācijas neesamību un no tā izrietošo risku
e) Regulas Nr. 2271/96 nozīme
3. Trešais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑256/22 P: Vispārējās tiesas pieļautās tiesību kļūdas, it īpaši atļaujas anulēšanas nesamērīgums
4. Pirmais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑750/21 P: citi iebildumi
5. Starpsecinājumi un tiesāšanās izdevumi
a) Lieta C‑750/21 P
b) Lieta C‑256/22 P
VI. Secinājumi
A. Lieta C‑750/21 P
B. Lieta C‑256/22 P
I. Ievads
1.
Lai gan abas izskatāmās lietas formāli nav saistītas, tomēr tās attiecas uz vieniem un tiem pašiem lietas dalībniekiem un vienu un to pašu administratīvo procesu. Tā rezultātā Eiropas Centrālā banka (turpmāk tekstā – “ECB”) ir anulējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas Pilatus Bank plc kredītiestādes darbības atļauju (turpmāk tekstā – “atļauja”).
2.
Turklāt šajās lietās ir izvirzīti vieni un tie paši principiālie jautājumi. Pirmkārt, ir jāprecizē, vai ECB, pamatojoties uz tās augstākajām uzraudzības un lēmumu pieņemšanas pilnvarām, ir atbildīga par kredītiestādes tiesību uz aizstāvību ievērošanu, attiecinot uz to nopietnus procesuālus pārkāpumus, kas pieļauti (vairāku posmu) administratīvā procesa valsts īstenotajā daļā. Otrkārt, šajā kontekstā ir jāpārbauda, vai kredītiestāde, kurai kompetentā valsts iestāde ir noteikusi īpašu uzraudzību vai pārvaldību, šīs tiesības uz aizstāvību un savas tiesības celt prasību saistībā ar šīs atļaujas (varbūtēju) anulēšanu var pilnībā īstenot ar tās valdes iecelta juriskonsulta starpniecību.
3.
Turklāt abas lietas principā attiecas uz ECB uzraudzības pilnvaru apjomu saskaņā ar vienotā uzraudzības mehānisma noteikumiem (
2
). Šajā ziņā ir jāizvērtē, vai un kādā mērā valsts kompetento iestāžu sagatavojošie akti ir attiecināmi uz ECB, vai un kādā mērā tai ir jāpārbauda to tiesiskums un vai tie kopā ar ECB procedūru noslēdzošo lēmumu ir izskatāmi Savienības tiesās.
4.
Lietā C‑256/22 P rodas papildu principiāls jautājums par to, ar kādiem nosacījumiem ir iespējams anulēt atļauju kredītiestādes darbības uzsākšanai, pamatojoties uz kredītiestādes galvenā akcionāra “reputācijas” neesamību vai tās zudumu. Šā nenoteiktā vērtēšanas kritērija interpretācija Tiesas judikatūrā tiek aplūkota pirmo reizi.
II. Tiesiskais regulējums
A.
Regula (ES) Nr. 1024/2013
5.
Regulas Nr. 1024/2013 16., 20. un 21. apsvērumā ir noteikts:
“(16)
Lai nodrošinātu finanšu sistēmas stabilitāti, būtiska nozīme ir lielo kredītiestāžu drošumam un stabilitātei. Tomēr nesenā pieredze liecina, ka arī mazākas kredītiestādes var radīt finanšu stabilitātes apdraudējumu. Tāpēc ECB vajadzētu būt iespējai īstenot uzraudzības uzdevumus attiecībā uz visām kredītiestādēm, kurām iesaistītās dalībvalstis ir izsniegušas atļauju, un filiālēm, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs.
[..]
(20)
Iepriekšēja atļauja kredītiestādes darbības uzsākšanai ir svarīga prudenciālā metode, lai nodrošinātu, ka minēto darbību veic tikai ekonomikas dalībnieki ar stabilu saimniecisko pamatu, organizāciju, kas spēj risināt ar noguldījumu pieņemšanu un kredītu izsniegšanu saistītos riskus, un piemērotiem vadītājiem. Tāpēc ECB vajadzētu būt uzdevumam izsniegt atļauju kredītiestādēm, kam jāveic uzņēmējdarbība iesaistītajās dalībvalstīs, un tai vajadzētu būt atbildīgai par atļauju anulēšanu, ievērojot konkrētus nosacījumus, kuri atspoguļo valstu iestāžu lomu.
(21)
Papildus Savienības tiesību aktos izklāstītajiem nosacījumiem attiecībā uz atļauju izsniegšanu kredītiestādēm un šādu atļauju anulēšanas gadījumiem dalībvalstis pašlaik var izvirzīt papildu nosacījumus attiecībā uz atļauju izsniegšanu un atļaujas anulēšanas gadījumiem. Tāpēc ECB būtu jāveic uzdevums attiecībā uz atļauju izsniegšanu kredītiestādēm un atļauju anulēšanu gadījumos, kad nav izpildītas valsts tiesību aktu prasības, kad to ierosinājusi attiecīgā valsts kompetentā iestāde, kura izvērtē atbilstību piemērojamiem nosacījumiem, kas noteikti valsts tiesību aktos.”
6.
Regulas Nr. 1024/2013 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” ir noteikts:
“Ar šo regulu ECB tiek uzticēti īpaši uzdevumi attiecībā uz politikas nostādnēm, kas saistītas ar kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību, lai veicinātu kredītiestāžu drošumu un stabilitāti un finanšu sistēmas stabilitāti Savienībā un katrā dalībvalstī, pilnībā ņemot vērā iekšējā tirgus vienotību un integritāti un pienākumu tās nodrošināt, pamatojoties uz vienlīdzīgu attieksmi pret kredītiestādēm, lai novērstu regulējuma arbitrāžu.
Uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību [ (
3
)] 2. panta 5. punktā minētajām iestādēm neattiecina uzraudzības uzdevumus, kas ECB uzticēti saskaņā ar šīs regulas 4. pantu. ECB uzraudzības uzdevumi aprobežojas ar kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību saskaņā ar šo regulu. Ar šo regulu ECB netiek uzticēti nekādi citi uzraudzības uzdevumi, piemēram, uzdevumi, kas saistīti ar centrālo darījuma partneru prudenciālu uzraudzību.
Veicot šajā regulā noteiktos uzdevumus un neskarot mērķi nodrošināt kredītiestāžu drošumu un stabilitāti, ECB pilnībā ņem vērā dažādos kredītiestāžu veidus, uzņēmējdarbības modeļus un lielumu.
Nekāda ECB rīcība, priekšlikums vai politika tieši vai netieši nediskriminē citu dalībvalsti vai dalībvalstu grupu kā banku pakalpojumu vai finanšu pakalpojumu sniegšanas vietu jebkurā valūtā.
Šī regula neskar iesaistīto dalībvalstu kompetento iestāžu atbildību un saistītās pilnvaras veikt uzraudzības uzdevumus, kas ECB nav uzticēti ar šo regulu.
Šī regula arī neskar iesaistīto dalībvalstu kompetento vai norīkoto iestāžu atbildību un saistītās pilnvaras piemērot makroprudenciālos instrumentus, kas nav paredzēti attiecīgajos Savienības tiesību aktos.”
7.
Regulas Nr. 1024/2013 2. panta 2., 3. un 9. punktā ir sniegtas šādas definīcijas:
“2)   “valsts kompetentā iestāde” ir valsts kompetentā iestāde, kuru iesaistītā dalībvalsts ir norīkojusi saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām [ (
4
)] un Direktīvu 2013/36/ES;
3)   “kredītiestāde” ir kredītiestāde, kā definēts Regulas (ES) Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 1. apakšpunktā;
[..]
9)   “vienots uzraudzības mehānisms” (VUM) ir finanšu uzraudzības sistēma, ko veido ECB un iesaistīto dalībvalstu kompetentās iestādes, kā aprakstīts šīs regulas 6. pantā.”
8.
Regulas Nr. 1024/2013 4. pantā ir definēti ECB uzticētie uzdevumi, starp tiem arī šie:
“1.   Saskaņā ar 6. pantu ECB atbilstīgi šā panta 3. punktam ir ekskluzīvi kompetenta prudenciālās uzraudzības vajadzībām veikt šādus uzdevumus attiecībā uz visām kredītiestādēm, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs:
a)
izsniegt atļaujas kredītiestādēm un anulēt kredītiestāžu atļaujas, ņemot vērā 14. pantu;
[..]
3.   Lai veiktu ar šo regulu uzticētos uzdevumus un ar mērķi nodrošināt augstus uzraudzības standartus, ECB piemēro visus attiecīgos Savienības tiesību aktus, un gadījumos, kad Savienības tiesību akti ir direktīvas, – valsts tiesību aktus, kas transponē šīs direktīvas. Ja attiecīgie Savienības tiesību akti ir regulas un ja ar šīm regulām šobrīd ir skaidri piešķirtas iespējas dalībvalstīm, ECB piemēro arī tos valsts tiesību aktus, ar kuriem minētās iespējas īsteno.”
9.
Regulas Nr. 1024/2013 6. pantā citstarp ir noteikts:
“1.   ECB veic savus uzdevumus vienotajā uzraudzības mehānismā, ko veido ECB un valstu kompetentās iestādes. ECB atbild par VUM efektīvu un saskaņotu darbību.
[..]
4.   Attiecībā uz 4. pantā minētajiem uzdevumiem, izņemot minētā panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu, ECB ir šā panta 5. punktā minētie pienākumi un valsts kompetentajām iestādēm ir šā panta 6. punktā minētie pienākumi – saskaņā ar šā panta 7. punktu un ievērojot tajā minētās procedūras – uzraudzīt šādas kredītiestādes, finanšu pārvaldītājsabiedrības vai jauktas finanšu pārvaldītājsabiedrības, vai kredītiestāžu, kas veic uzņēmējdarbību neiesaistītajās dalībvalstīs, filiāles, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs:
–
tās, kuras ir mazāk nozīmīgas konsolidētā līmenī, lielākajā konsolidācijas līmenī iesaistītajās dalībvalstīs, vai individuāli kredītiestāžu, kas veic uzņēmējdarbību neiesaistītajās dalībvalstīs, filiāļu, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs, konkrētā gadījumā. Nozīmīgumu nosaka, pamatojoties uz šādiem kritērijiem:
i)
lielums;
ii)
nozīmīgums Savienības vai iesaistītās dalībvalsts ekonomikā;
iii)
pārrobežu darbības nozīmīgums.
Saistībā ar pirmo daļu kredītiestādi, finanšu pārvaldītājsabiedrību vai jauktu finanšu pārvaldītājsabiedrību neuzskata par mazāk nozīmīgu, izņemot gadījumus, kad to pamato īpaši apstākļi, kas jāprecizē metodoloģijā, ja tā atbilst jebkuram no šādiem kritērijiem:
i)
kopējā aktīvu vērtība pārsniedz EUR 30 miljardus;
ii)
kopējo aktīv[u] attiecība pret iesaistītās dalībvalsts, kurā tā veic uzņēmējdarbību, IKP pārsniedz 20 %; ja vien tās aktīvu kopējā vērtība nav mazāka par EUR 5 miljardiem;
iii)
pēc tam, kad attiecīgās valsts kompetentā iestāde ir paziņojusi, ka tā šādu iestādi uzskata par nozīmīgu attiecībā uz iekšzemes ekonomiku, pēc vispusīga ECB veikta minētās kredītiestādes izvērtējuma, tostarp bilances izvērtējuma, ECB pieņem lēmumu, ar ko apstiprina šādu nozīmīgumu.
ECB pēc savas iniciatīvas var uzskatīt iestādi par nozīmīgu arī tad, ja tā ir izveidojusi bankas meitas sabiedrības vairāk nekā vienā iesaistītajā dalībvalstī un tās pārrobežu aktīvi vai saistības veido ievērojamu daļu no tās kopējiem aktīviem vai saistībām, uz kuriem attiecas metodoloģijā noteiktie nosacījumi.
Tās, attiecībā uz kurām ir tieši pieprasīta vai saņemta publiskā sektora finanšu palīdzība no EFSI vai ESM, nav uzskatāmas par mazāk nozīmīgām.
Neatkarīgi no iepriekšējām daļām ECB īsteno tai ar šo regulu noteiktos uzdevumus attiecībā uz trim nozīmīgākajām kredītiestādēm katrā no iesaistītajām dalībvalstīm, izņemot gadījumus, kad to pamato īpaši apstākļi.
5.   Attiecībā uz 4. punktā minētajām kredītiestādēm un saskaņā ar 7. punktā aprakstīto sistēmu:
a)
ECB pieņem priekšrakstus, pamatnostādnes vai vispārējus norādījumus valsts kompetentajām iestādēm, saskaņā ar kuriem tiek veikti 4. pantā, izņemot tā 1. punkta a) un c) apakšpunktu, minētie uzdevumi, un valsts kompetentās iestādes pieņem uzraudzības lēmumus.
Šādi norādījumi var attiekties uz 16. panta 2. punktā minētajām īpašajām pilnvarām kredītiestāžu grupām vai kategorijām, lai nodrošinātu uzraudzības rezultātu saskaņotību VUM;
b)
ja nepieciešams nodrošināt augstu uzraudzības standartu saskaņotu piemērošanu, ECB var jebkurā laikā pēc savas iniciatīvas pēc apspriešanās ar valsts kompetentajām iestādēm vai pēc valsts kompetentās iestādes pieprasījuma nolemt pati tieši izmantot visas attiecīgās pilnvaras attiecībā uz vienu vai vairākām 4. punktā minētām kredītiestādēm, tostarp gadījumos, kad ir pieprasīta vai saņemta netieša publiska finanšu palīdzība no EFSI vai ESM;
[..].”
10.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 9. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Vienīgi nolūkā veikt tai ar šīs regulas 4. panta 1. un 2. punktu un 5. panta 2. punktu uzticētos uzdevumus ECB iesaistītajās dalībvalstīs attiecīgā gadījumā tiek uzskatīta par kompetento iestādi vai norīkoto iestādi, kā noteikts attiecīgajos Savienības tiesību aktos.
Šajā pašā vienīgajā nolūkā ECB ir visas pilnvaras un pienākumi, kas izklāstīti šajā regulā. Tai arī ir visas pilnvaras un pienākumi, kādi saskaņā ar attiecīgajiem Savienības tiesību aktiem ir kompetentajām un norīkotajām iestādēm, ja vien šajā regulā nav paredzēts citādi. Konkrētāk, ECB ir pilnvaras, kas minētas šīs nodaļas 1. un 2. iedaļā.
Tiktāl, ciktāl tas vajadzīgs ar šo regulu uzticēto uzdevumu veikšanai, ECB var norādījumu veidā pieprasīt, lai minētās valsts iestādes izmanto pilnvaras, kas tām piešķirtas saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajiem nosacījumiem, ja ar šo regulu šādas pilnvaras nav uzticētas ECB. Minētās valsts iestādes pilnībā informē ECB par minēto pilnvaru izmantošanu.
2.   ECB izmanto šā panta 1. punktā minētās pilnvaras saskaņā ar 4. panta 3. punkta pirmajā daļā minētajiem tiesību aktiem. ECB un valsts kompetentās iestādes, īstenojot attiecīgās uzraudzības un izmeklēšanas pilnvaras, cieši sadarbojas.”
11.
Regulas Nr. 1024/2013 14. pantā “Atļauja” ir noteikts:
“1.   Visus pieteikumus izsniegt atļauju uzsākt tādas kredītiestādes darbību, kura veiks uzņēmējdarbību iesaistītā dalībvalstī, iesniedz tās dalībvalsts valsts kompetentajām iestādēm, kurā kredītiestāde paredz veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar prasībām, kas noteiktas attiecīgajos valsts tiesību aktos.
2.   Ja pieteikuma iesniedzējs atbilst visiem minētās dalībvalsts attiecīgajos tiesību aktos noteiktajiem atļaujas izsniegšanas nosacījumiem, valsts kompetentā iestāde attiecīgajos valsts tiesību aktos noteiktajā termiņā pieņem lēmuma projektu ierosināt ECB izsniegt atļauju. Lēmuma projektu nosūta ECB un atļaujas izsniegšanas pieteikuma iesniedzējam. Citos gadījumos valsts kompetentā iestāde noraida pieteikumu izsniegt atļauju.
3.   Uzskata, ka ECB ir pieņēmusi lēmuma projektu, ja vien ECB neizsaka iebildumus ilgākais desmit darbadienu laikā, ko pienācīgi pamatotos gadījumos var vienreiz pagarināt uz tādu pašu laikposmu. ECB izsaka iebildumus pret lēmuma projektu tikai tad, ja nav izpildīti attiecīgajos Savienības tiesību aktos izklāstītie nosacījumi atļauju izsniegšanai. Noraidījuma iemeslus tā izklāsta rakstiski.
4.   Valsts kompetentā iestāde paziņo par lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar 2. un 3. punktu, atļaujas izsniegšanas pieteikuma iesniedzējam.
5.   Ievērojot 6. punktu, ECB pēc savas iniciatīvas, apspriedusies ar tās iesaistītās dalībvalsts valsts kompetento iestādi, kurā kredītiestāde veic uzņēmējdarbību, vai pēc šādas valsts kompetentās iestādes ierosinājuma, var anulēt atļauju gadījumos, kas paredzēti attiecīgajos Savienības tiesību aktos. Ar šīm apspriedēm jo īpaši nodrošina, lai ECB, pirms tiek pieņemti lēmumi par anulēšanu, dotu valsts iestādēm pietiekamu laiku izlemt par nepieciešamajām korektīvajām darbībām, tostarp iespējamiem noregulējuma pasākumiem, un ņemtu tos vērā.
Ja valsts kompetentā iestāde, kura ir ierosinājusi izsniegt atļauju saskaņā ar 1. punktu, uzskata, ka atļauja ir jāanulē saskaņā ar attiecīgajiem valsts tiesību aktiem, tā iesniedz šādu ierosinājumu ECB. Tādā gadījumā ECB pieņem lēmumu par ierosinājumu anulēt atļauju, pilnībā ņemot vērā anulēšanas pamatojumu, ko iesniegusi valsts kompetentā iestāde.
6.   Tiktāl, ciktāl valsts iestādes ir kompetentas regulēt kredītiestādes, gadījumos, kad valsts iestādes uzskata, ka atļaujas anulēšana kaitētu to darbību pienācīgai īstenošanai, kuras vajadzīgas noregulēšanai vai finanšu stabilitātes saglabāšanai, tās noteiktajā kārtībā informē ECB par iebildumiem, sīkāk izskaidrojot kaitējumu, ko šajā sakarībā izraisītu šāda anulēšana. Minētajos gadījumos ECB uz laiku, par ko tā un valsts iestādes ir savstarpēji vienojušās, atturas no anulēšanas. ECB var pagarināt minēto laikposmu, ja tā uzskata, ka ir panākts pietiekams progress. Ja ECB tomēr ar pamatotu lēmumu konstatē, ka valsts iestādes nav īstenojušas pienācīgas darbības, kas vajadzīgas finanšu stabilitātes saglabāšanai, atļaujas anulēšanu piemēro nekavējoties.”
B.
Regula (ES) Nr. 575/2013
12.
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (
5
), 5. apsvērums ir formulēts šādi:
“Kopā šai regulai un Direktīvai 2013/36/ES [..] būtu jāveido tiesiskais regulējums, kas reglamentē kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību (turpmāk kopā “iestādes”) piekļuvi darbībai, uzraudzības sistēmu un prudenciālos noteikumus. Tādēļ šī regula būtu jālasa kopā ar minēto direktīvu.”
13.
Šīs regulas 4. panta 1. punkta 1. un 42. apakšpunktā ir sniegtas šādas definīcijas:
“Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
1)
“kredītiestāde” ir uzņēmums, kas pieņem noguldījumus un citus atmaksājamus līdzekļus no klientiem un savā vārdā piešķir aizdevumus;
[..]
42)
“atļauja” ir jebkādas formas dokuments, ko izdod valsts iestādes un kas dod tiesības veikt uzņēmējdarbību;
[..].”
C.
Regula (ES) Nr. 468/2014
14.
Eiropas Centrālās bankas Regulas (ES) Nr. 468/2014 (2014. gada 16. aprīlis), ar ko izveido vienotā uzraudzības mehānisma pamatstruktūru Eiropas Centrālās bankas sadarbībai ar nacionālajām kompetentajām un norīkotajām iestādēm (VUM pamatregula) (
6
), 27. panta “Puses pārstāvība” 1. punktā ir paredzēts:
“Pusi var pārstāvēt tās likumiskais pārstāvis vai citāds pārstāvis, kam izsniegta rakstiska pilnvara veikt jebkuras ar ECB uzraudzības procedūru saistītas darbības.”
D.
Direktīva 2013/36/ES
15.
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (
7
), 1. pantā ir noteikts:
“Ar šo direktīvu paredz noteikumus, kas attiecas uz:
a)
piekļuvi kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību (kopā “iestādes”) darbībai;
b)
uzraudzības pilnvarām un instrumentiem iestāžu prudenciālajai uzraudzībai, ko īsteno kompetentās iestādes;
c)
iestāžu prudenciālo uzraudzību, ko īsteno kompetentās iestādes veidā, kas ir saskanīgs ar noteikumiem, kuri paredzēti Regulā (ES) Nr. 575/2013;
d)
kompetento iestāžu publicēšanas prasībām iestāžu prudenciālā regulējuma un uzraudzības jomā.”
16.
Direktīvas 2013/36 8. panta “Atļauja” 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis pieprasa, lai kredītiestādes pirms darbības sākšanas saņemtu atļauju. Neskarot 10. līdz 14. pantu, dalībvalstis nosaka prasības attiecībā uz šādu atļauju piešķiršanu un paziņo tās EBI.”
17.
Šīs direktīvas 9. panta “Aizliegums personām vai uzņēmumiem, kas nav kredītiestādes, no sabiedrības pieņemt noguldījumus vai citus atmaksājamus līdzekļus” 1. punktā ir noteikts:
“Personām vai uzņēmumiem, kas nav kredītiestādes, dalībvalstis liedz pieņemt noguldījumus vai citus atmaksājamus līdzekļus no sabiedrības.”
18.
Direktīvas 2013/36 14. panta “Akcionāri un dalībnieki” 2. punktā ir paredzēts:
“Kompetentās iestādes atsaka piešķirt atļauju kredītiestādes darbības sākšanai, ja ņemot vērā vajadzību nodrošināt kredītiestādes pārdomātu un piesardzīgu vadību, tās nav pārliecinātas par akcionāru vai dalībnieku piemērotību, jo īpaši, ja netiek izpildīti 23. panta 1. punktā noteiktie kritēriji. Piemēro 23. panta 2. un 3. punktu un 24. pantu.”
19.
Direktīvas 2013/36 18. pants “Atļaujas anulēšana” ir formulēts šādi:
“Kompetentās iestādes var anulēt kredītiestādei piešķirtu atļauju vienīgi tad, ja kredītiestāde:
a)
nav izmantojusi atļauju 12 mēnešu laikā, nepārprotami atsakās no tās vai ilgāk par sešiem mēnešiem nav veikusi darījumus, ja vien attiecīgā dalībvalsts nav noteikusi, ka šādos gadījumos atļauja zaudē spēku;
b)
ir saņēmusi atļauju, iesniedzot nepatiesas ziņas vai ar citiem nelikumīgiem līdzekļiem;
c)
vairs neatbilst nosacījumiem, ar kādiem atļauja piešķirta;
d)
vairs neatbilst prudenciālajām prasībām, kas izklāstītas Regulas (ES) Nr. 575/2013 Trešajā, Ceturtajā vai Sestajā daļā, vai kas noteiktas saskaņā ar šīs direktīvas 104. panta 1. punkta a) apakšpunktā vai 105. pantā, vai arī ja vairs nevar paļauties, ka tā pildīs savas saistības pret kreditoriem, un jo īpaši – tā vairs negarantē drošību aktīviem, ko tai uzticējuši noguldītāji;
e)
atbilst kādam no citiem gadījumiem, kuros valsts tiesību akti paredz atļaujas anulēšanu; vai
f)
izdara kādu no 67. panta 1. punktā minētajiem pārkāpumiem.”
20.
Direktīvas 2013/36 23. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Lai nodrošinātu kredītiestādes, kurā plānots iegādāties būtisku līdzdalību, pārdomātu un piesardzīgu vadību un ņemot vērā potenciālā ieguvēja iespējamo ietekmi uz minēto kredītiestādi, kompetentās iestādes, izvērtējot 22. panta 1. punktā paredzēto paziņojumu un 22. panta 3. punktā minēto informāciju, novērtē potenciālā ieguvēja piemērotību un plānotās iegādes finansiālo pamatotību saskaņā ar šādiem kritērijiem:
a)
potenciālā līdzdalības ieguvēja reputācija;
b)
jebkura vadības struktūras locekļa un augstākās vadības locekļa, kurš plānotās iegādes rezultātā vadīs kredītiestādes darbību, reputācija, zināšanas, iemaņas un pieredze, kā izklāstīts 91. panta 1. punktā;
c)
potenciālā ieguvēja finanšu stabilitāte, jo īpaši saistībā ar veiktās un plānotās darījumdarbības veidu kredītiestādē, kurā plānots iegādāties līdzdalību;
d)
vai kredītiestāde spēs pildīt un turpmāk pildīs prudenciālās prasības, pamatojoties uz šo direktīvu un Regulu (ES) Nr. 575/2013, kā arī attiecīgā gadījumā uz citiem Savienības tiesību aktiem, sevišķi Direktīvām 2002/87/EK un 2009/110/EK, tostarp, vai sabiedrību grupas, kuras sastāvā tā iekļausies, struktūra ļauj īstenot efektīvu uzraudzību, nodrošināt efektīvu informācijas apmaiņu starp kompetentajām iestādēm un noteikt kompetento iestāžu pilnvaru sadalījumu;
e)
vai nav pamata aizdomām, ka saistībā ar plānoto iegādi tiek veikta vai ir veikta nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana vai terorisma finansēšana Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/60/EK (2005. gada 26. oktobris) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai un teroristu finansēšanai [ (
8
)] 1. panta nozīmē vai ir mēģināts veikt šādas darbības, vai ka plānotā iegāde varētu palielināt šādu risku.
2.   Kompetentās iestādes var iebilst pret plānoto iegādi tikai tad, ja tām ir pamatots iemesls tā rīkoties, jo nav izpildīti 1. punktā norādītie kritēriji, vai ja ieguvēja iesniegtā informācija ir nepilnīga.”
E.
Eiropas banku, apdrošinātāju un vērtspapīru tirdzniecības uzraudzības iestāžu (EBI, EAAPI un EVTI) Kopīgās pamatnostādnes, veicot piesardzīgu novērtējumu par būtiskas līdzdalības iegūšanu un palielināšanu finanšu nozarē
21.
Eiropas banku, apdrošinātāju un vērtspapīru tirdzniecības uzraudzības iestāžu (EBI, EAAPI un EVTI) Kopīgajās pamatnostādnēs, veicot piesardzīgu novērtējumu par būtiskas līdzdalības iegūšanu un palielināšanu finanšu nozarē (turpmāk tekstā – “Kopīgās pamatnostādnes”), sadaļā “10. Potenciālā līdzdalības ieguvēja reputācija – pirmais vērtējuma kritērijs” citstarp ir noteikts:
“10.1. Potenciālā līdzdalības ieguvēja reputācijas novērtējumam būtu jāietver divi elementi:
(a)
tā godprātība; un
(b)
tā profesionālā kompetence.
[..]
10.9. Būtu jāuzskata, ka potenciālajam līdzdalības ieguvējam ir laba reputācija, ja nav ticamu pierādījumu par pretējo un kompetentajai uzraudzības iestādei nav pietiekama pamata apšaubīt tā labo reputāciju. Novērtējumā būtu jāņem vērā visa pieejamā būtiskā informācija, neskarot iespējamos ierobežojumus, kas izriet no valsts tiesību aktiem, un neatkarīgi no tā, kurā valstī visi attiecīgie notikumi norisinās.
[..]
10.13. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš šādiem faktoriem, kas var likt apšaubīt potenciālā līdzdalības ieguvēja godprātību:
(a)
jebkuram notiesājošam spriedumam vai kriminālvajāšanai par noziedzīgu nodarījumu, it īpaši:
i.
visiem noziedzīgiem nodarījumiem, ar kuriem ir pārkāpti tiesību akti banku, finanšu, vērtspapīru un apdrošināšanas, vērtspapīru tirgu vai vērtspapīru vai maksājumu instrumentu jomā;
ii.
visiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas ietver uzticības ļaunprātīgu izmantošanu, krāpšanu vai finanšu pārkāpumus, tostarp nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un terorisma finansēšanu, tirgus manipulācijas, iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu, augļošanu un korupciju;
iii.
visiem noziedzīgiem nodarījumiem nodokļu jomā;
iv.
visiem citiem tādu tiesību normu pārkāpumiem, kuru mērķis ir uzņēmumu aizsardzība, aizsardzība pret bankrotu, maksātnespēju vai patērētāju aizsardzība;
(b)
visiem būtiskajiem konstatējumiem, kas izriet no pārbaudēm uz vietas un attālināti, no izmeklēšanām vai izpildes pasākumiem, ciktāl tie ir tieši vai netieši saistīti ar potenciālo līdzdalības ieguvēju, ņemot vērā tā kā īpašnieka stāvokli vai tā kontrolējošo stāvokli, kā arī administratīvo sankciju piemērošanai par banku, finanšu, vērtspapīru un apdrošināšanas, vērtspapīru tirgu vai vērtspapīru vai maksājumu instrumentu jomas tiesību normu neievērošanu, vai jebkuru finanšu pakalpojumu jomas tiesību aktu neievērošanu, vai jebkuru citu a) apakšpunktā minēto jautājumu;
(c)
visiem būtiskiem izpildes pasākumiem, ko veic visas citas regulatīvās vai profesionālās iestādes sakarā ar atbilstošo tiesību normu neievērošanu; un
(d)
visai citai informācijai no ticamiem un drošiem avotiem, kas ir būtiska šajā kontekstā. Lemjot par to, vai informācija, kas saņemta no citiem avotiem, ir ticama un uzticama, kompetentajām iestādēm būtu jāņem vērā, cik lielā mērā avots ir publisks un uzticams, cik lielā mērā informācija iegūta no dažādiem neatkarīgiem un atzītiem avotiem un ir konsekventa noteiktā laikposmā, un to, vai ir pietiekams pamats uzskatīt, ka informācija ir nepatiesa.
[..]
10.16. Kompetentajām uzraudzības iestādēm šādu apstākļu nozīmīgums būtu jāizvērtē katrā atsevišķā gadījumā, atzīstot, ka apstākļu pazīmes var būt vairāk vai mazāk nopietnas un ka daži apstākļi var būt nozīmīgi, ja tos aplūko kopumā, pat ja, vērtējot katru atsevišķi, tie var nebūt nozīmīgi.”
III. Tiesvedības priekšvēsture
A.
Lietas apstākļi
22.
Prasītāja pirmajā instancē un apelācijas sūdzības iesniedzēja abās izskatāmajās lietās ir Pilatus Bank plc – Maltā reģistrēta mazāk nozīmīga kredītiestāde, kas ir pakļauta Maltas Financial Services Authority (turpmāk tekstā – “MFSA”, Maltas finanšu pakalpojumu iestāde) tiešai prudenciālai uzraudzībai. Otrā prasītāja pirmajā instancē lietā T‑27/19 – Pilatus Holding Ltd – nav lietas dalībniece apelācijas tiesvedībās.
23.
Saskaņā ar United States Department of Justice (Amerikas Savienoto Valstu Tieslietu ministrija) 2018. gada 19. martā publicēto paziņojumu presei Ali Sadr – apelācijas sūdzības iesniedzējas akcionārs, kuram pieder viss tās kapitāls un balsstiesības (turpmāk tekstā – “galvenais akcionārs”)_– tika aizturēts Amerikas Savienotajās Valstīs sakarā ar sešiem apsūdzības pamatiem. Tie bija izvirzīti saistībā ar viņa iespējamo dalību shēmā, kurā aptuveni 115 miljoni Amerikas Savienoto Valstu dolāru (USD), kas esot tikuši izmaksāti, lai finansētu projektu Venecuēlā, kā tiek apgalvots, tika novirzīti par labu Irānas personām un uzņēmumiem.
24.
Saskaņā ar United States Attorney for the Southern District of New York (Amerikas Savienoto Valstu Ņujorkas dienvidu apgabala prokurors) apsūdzības rakstu dažiem līdzekļiem, kas tika izmantoti, lai dibinātu un finansētu apelācijas sūdzības iesniedzēju 2013. gadā, bija nelikumīga izcelsme, kas saistīta ar Venecuēlas projektu.
25.
Pēc apsūdzības celšanas pret galveno akcionāru Amerikas Savienotajās Valstīs apelācijas sūdzības iesniedzēja tostarp saņēma pieprasījumus par noguldījumu izņemšanu par kopējo summu 51,4 miljoni EUR, proti, aptuveni 40 % no tās bilancē norādītajiem noguldījumiem.
26.
2018. gada 21. martāMFSA izdeva rīkojumu par balsstiesību atsaukšanu vai apturēšanu, ar kuru tā citstarp noteica, ka, pirmkārt, galvenais akcionārs nekavējoties tiek atcelts no apelācijas sūdzības iesniedzējas vadītāja amata un viņš tiek atcelts no visu pārējo savu lēmumpieņemšanas funkciju pildīšanas tajā, otrkārt, viņš aptur savu balsstiesību īstenošanu un, treškārt, viņš atturas no apelācijas sūdzības iesniedzējas jebkādas juridiskās pārstāvības vai pārstāvības tiesās.
27.
Tajā pašā dienā MFSA pieņēma noteikumus par moratoriju, ar kuru tā uzlika pienākumu apelācijas sūdzības iesniedzējai neveikt nekādus bankas darījumus, it īpaši naudas līdzekļu izņemšanu un noguldījumus, ko veic apelācijas sūdzības iesniedzējas akcionāri un valdes locekļi.
28.
2018. gada 22. martāMFSA izdeva rīkojumu par kompetentas personas iecelšanu amatā, lai šai personai uzticētu pamatpilnvaras, kuras parasti ir piešķirtas apelācijas sūdzības iesniedzējas vadības struktūrvienībām saistībā ar šīs pēdējās minētās darbībām un aktīviem.
29.
2018. gada 29. jūnijā ECB saņēma MFSA ierosinājumu anulēt apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķirto atļauju saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punktu.
30.
2018. gada 2. augustāMFSA iesniedza ECB pārskatītu ierosinājumu par šīs atļaujas anulēšanu.
31.
Ar 2018. gada 31. augusta vēstuli ECB aicināja apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegt savus apsvērumus par lēmuma par atļaujas anulēšanu projektu piecu darbdienu laikā pēc minētās vēstules saņemšanas datuma.
32.
2018. gada 6. septembrī apelācijas sūdzības iesniedzēja, kuru pārstāvēja tās juriskonsults, lūdza pagarināt uzklausīšanas termiņu par 14 dienām, kā arī lūdza piekļuvi šī procesa lietas materiāliem.
33.
Pēc tam 2018. gada 10. septembra elektroniskā pasta vēstulē ECB lūdza apelācijas sūdzības iesniedzēju jebkādu korespondenci saistībā ar administratīvo procesu par tai piešķirtās atļaujas anulēšanu ECB nosūtīt ar kompetentās personas starpniecību vai ar tās piekrišanu. Par šo elektronisko vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzēja 2018. gada 20. novembrī Vispārējā tiesā cēla atcelšanas prasību, kas ar 2019. gada 10. jūlija rīkojumu to noraidīja kā nepieņemamu (
9
). Apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas rīkojumu par nepieņemamību 2021. gada 4. februārī Tiesa arī noraidīja ar rīkojumu – tomēr aizstājot Vispārējās tiesas argumentāciju– kā acīmredzami nepamatotu (
10
).
34.
Pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas lūguma uzklausīšanas termiņš pirmo reizi tika pagarināts līdz 2018. gada 17. septembrim un pēc tam otro reizi – līdz 2018. gada 21. septembrim.
35.
Ar 2018. gada 13. septembra vēstuli ECB apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķīra piekļuvi administratīvā procesa lietas materiāliem.
36.
2018. gada 21. septembrī apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza savus apsvērumus par lēmuma par atļaujas anulēšanu projektu, paužot savas vadības un akcionāru iebildumus pret to.
37.
2018. gada 2. novembrī ECB saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 14. panta 5. punktu pieņēma lēmumu, ar kuru tā anulēja apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķirto atļauju (turpmāk tekstā – “apstrīdētais ECB lēmums”) (
11
).
38.
Pēc tam, kad kompetentā persona atteicās no apelācijas sūdzības iesniedzējas līdzekļiem samaksāt tās juriskonsulta honorārus, apelācijas sūdzības iesniedzēja ar 2018. gada 13. novembra un 20. decembra elektroniskā pasta vēstulēm vērsās pie ECB un lūdza, lai tā īsteno Regulā Nr. 1024/2013 tai noteiktās uzraudzības pilnvaras un uzdod kompetentajai personai atļaut samaksāt honorārus.
39.
Ar 2019. gada 21. decembra elektroniskā pasta vēstuli (turpmāk tekstā – “apstrīdētā elektroniskā pasta vēstule”) (
12
) ECB būtībā atbildēja, ka tās uzraudzības pilnvaras saskaņā ar Regulu Nr. 1024/2013 aprobežojas ar kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (šīs regulas 1. panta 1. punkts). Kā pamatojumu ECB norādīja, ka tai vairs nebija kompetences veikt pasākumus attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, jo tai tika anulēta licence no 2018. gada 5. novembra.
B.
Pārsūdzētais rīkojums (lieta C‑750/21 P)
40.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 4. martā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla atcelšanas prasību par apstrīdēto elektroniskā pasta vēstuli.
41.
Ar 2021. gada 24. septembra rīkojumu lietā Pilatus Bank/ECB (T‑139/19, nav publicēts, EU:T:2021:623, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”) Vispārējā tiesa, pamatodamās uz sava Reglamenta 126. pantu, prasību noraidīja kā acīmredzami juridiski nepamatotu.
42.
Vispārējā tiesa vispirms izskatīja pirmo pamatu, saskaņā ar kuru ECB esot pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīstot sevi par nekompetentu īstenot savas tiešās uzraudzības pilnvaras attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju un uzdot kompetentajai personai atļaut samaksāt honorāru tās valdes ieceltajam juriskonsultam. Tā secināja, ka ECB šajā ziņā acīmredzami nebija kompetences, un noraidīja šo pamatu kā acīmredzami juridiski nepamatotu. Atsaucoties uz 2021. gada 12. marta rīkojumu lietā PNB Banka/ECB (T‑50/20, EU:T:2021:141) Vispārējā tiesa pēc būtības noraidīja arī pārējos prasības pamatus kā acīmredzami juridiski nepamatotus.
C.
Pārsūdzētais spriedums (lieta C‑256/22 P)
43.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 15. janvārī, apelācijas sūdzības iesniedzēja kopā ar Pilatus Holding cēla atcelšanas prasību par apstrīdēto ECB lēmumu.
44.
Ar 2022. gada 2. februāra spriedumu lietā Pilatus Bank un Pilatus Holding/ECB (T‑27/19, EU:T:2022:46, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) Vispārējā tiesa noraidīja prasību kā nepieņemamu, ciktāl to bija iesniegusi Pilatus Holding, jo nepastāvēja akcionāru tiešs skārums, un pārējā daļā kā nepamatotu.
45.
Pirmais pamats attiecas uz kompetenci procesā par atļaujas anulēšanu, kā tas ir reglamentēts Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punktā. Vispārējā tiesa noliedza šīs tiesību normas un tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumus saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantu (turpmāk tekstā – “Pamattiesību harta”) (
13
). Kā pamatojumu tā tostarp norādīja, ka tas, ka MFSA ar 2018. gada 21. un 22. marta rīkojumiem, kas tika izdoti pirms tās ierosinājuma anulēt apelācijas sūdzības iesniedzējas atļauju, iespējams, ir pārsniegusi kompetenci, nevarēja padarīt apstrīdēto ECB lēmumu par prettiesisku. Proti, šī iespējamā kompetences pārsniegšana salīdzinājumā ar apstrīdēto ECB lēmumu neesot nedz procesa uzsākšanas akts, nedz sagatavojošs akts, nedz “nesaistošs lēmuma priekšlikums”2018. gada 19. decembra sprieduma lietā Berlusconi un Fininvest (
14
) (turpmāk tekstā – “spriedums Berlusconi”) izpratnē.
46.
Vispārējā tiesa noraidīja arī otro pamatu (
15
). Tas bija balstīts uz kļūdainu vērtējumu par atļaujas anulēšanas iemeslu. Tā pamatā bija galvenā akcionāra un apelācijas sūdzības iesniedzējas reputācijas aizskārums un no tā izrietošais risks attiecīgajai kredītiestādei, kā arī Savienības finanšu sistēmai un katrai dalībvalstij.
47.
Vispārējā tiesa noraidīja arī trešo un ceturto pamatu. Saskaņā ar tiem ECB neesot īstenojusi vai neesot pienācīgi īstenojusi savu rīcības brīvību, kā arī neesot nedz pārbaudījusi atbilstošos faktus, nedz izvērtējusi tos taisnīgi un objektīvi (
16
).
48.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa noraidīja 5.–11. pamatu (samērīguma un nemo auditur principu, kā arī nevainīguma prezumpcijas un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpums; Regulas Nr. 1024/2013 19. panta un 75. apsvēruma pārkāpums, kā arī pilnvaru nepareiza izmantošana; tiesību uz aizstāvību pārkāpums, it īpaši tiesību tikt uzklausītam, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums) (
17
).
49.
Pamatojot desmitā pamata noraidīšanu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību, it īpaši tiesību tikt uzklausītam, pārkāpumu, Vispārējā tiesa būtībā norādīja (
18
): apelācijas sūdzības iesniedzēja esot saņēmusi ECB 2018. gada 31. augusta vēstuli, kurā ECB aicināja to iesniegt savus apsvērumus par lēmuma par piešķirtās atļaujas anulēšanu projektu, kā arī 2018. gada 13. septembra vēstuli, ar kuru ECB tai piešķīra piekļuvi administratīvās procesa lietas materiāliem. Tā esot vienīgi atbildējusi, ka tā apstiprina savu iebildumu pret iecerēto lēmumu. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas rīcībā bija triju nedēļu termiņš, lai iesniegtu savus apsvērumus par lēmuma par atļaujas anulēšanu projektu. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējai bija dota iespēja lietderīgi darīt zināmu savu viedokli par pierādījumiem, kas tajā pret to ir izmantoti.
50.
Attiecībā uz apgalvojumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nav bijis iespējams izmaksāt atlīdzību savam juriskonsultam un piekļūt tās resursiem un informācijai, Vispārējā tiesa tostarp nosprieda, ka šie apstākļi izrietēja vienīgi no kompetentās personas, kas administratīvā procesa laikā tika uzskatīta par vienīgo apelācijas sūdzības iesniedzējas pārstāvi, iecelšanas amatā. Tas saskaņā ar Maltas tiesībām ietilpstot vienīgi MFSA kompetencē. Arī lēmums par kompetentās personas iecelšanu salīdzinājumā ar apstrīdēto ECB lēmumu neesot nedz procesa uzsākšanas, nedz sagatavojošs akts, nedz “nesaistošs lēmuma priekšlikums” (skat. iepriekš 45. punktu) un tādēļ nevarot padarīt šo lēmumu par prettiesisku. Tā kā tas esot Maltas tiesību aktos paredzēts lēmums, kas ietilpst MFSA kompetencē un ko var pārskatīt tikai Maltas tiesās, tā radītās sekas nevarot attiecināt uz ECB. Tāpat arī nevarot pārmest ECB, ka tā, pamatojoties uz savām vispārējām pilnvarām sniegt norādījumus vienotā uzraudzības mehānisma ietvaros, nav liegusi MFSA pieņemt lēmumu par kompetentas personas iecelšanu amatā. Proti, papildus pienākumam saņemt savu lēmumu adresātu apsvērumus ECB šajā ziņā neesot citu pienākumu. Tādēļ prasītājām valsts līmenī esot jāapstrīd kompetentās personas iecelšanas amatā un attiecīgā gadījumā – to šīs personas lēmumu tiesiskums, ar kuriem pēdējā minētā ir atteikusies apmierināt [prasītāju] pieteikumus par līdzekļu piešķiršanu, kas paredzēti atlīdzībai to juriskonsultam, vai par piekļuvi resursiem vai informācijai. Nepieciešamības gadījumā tām būtu jālūdz iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, vai šādi lēmumi vai kompetentās personas iecelšana amatā ir pretrunā Savienības tiesībām, it īpaši tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (
19
).
IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
51.
Ar procesuālo dokumentu, kas Tiesas kancelejā saņemts 2021. gada 6. decembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza apelācijas sūdzību lietā C‑750/21 P.
52.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto rīkojumu,
–
atcelt apstrīdēto elektroniskā pasta vēstuli,
–
ciktāl Tiesa nevarēs izspriest lietu pēc būtības, nodot atcelšanas prasības lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā un
–
piespriest ECB atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
53.
ECB prasījumi ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību daļēji kā nepieņemamu un daļēji kā nepamatotu,
–
pakārtoti – noraidīt apelācijas sūdzību pilnībā kā nepamatotu un
–
katrā ziņā piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
54.
Ar procesuālo dokumentu, kas Tiesas kancelejā saņemts 2022. gada 12. aprīlī, apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza apelācijas sūdzību lietā C‑256/22 P.
55.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
atcelt apstrīdēto ECB lēmumu,
–
ciktāl Tiesa nevarēs izspriest lietu pēc būtības, nodot atcelšanas prasības lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā un
–
piespriest ECB atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
56.
ECB prasījumi ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību daļēji kā nepieņemamu un daļēji kā nepamatotu,
–
pakārtoti – noraidīt apelācijas sūdzību pilnībā kā nepamatotu un
–
katrā ziņā piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
57.
2022. gada 13. decembrī Tiesa aicināja lietas dalībniekus rakstveidā atbildēt uz dažiem jautājumiem un noteiktajā termiņā tas arī tika izdarīts. Tiesa nolēma nerīkot tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
V. Vērtējums
58.
Vispirms es kopā aplūkošu lietā C‑750/21 P un lietā C‑256/22 P izteiktos iebildumus par apelācijas sūdzības iesniedzējas efektīvu pārstāvības tiesību un tiesību uz aizstāvību īstenošanu (A sadaļā). Pēc tam es pievērsīšos iebildumiem, kas izvirzīti par ECB pilnvaru apjomu prudenciālās uzraudzības jomā un pārējiem iebildumiem (B sadaļā).
A.
Tiesību uz aizstāvību efektīva īstenošana vairāku posmu administratīvajā procesā par atļaujas anulēšanu
1. Ievada apsvērumi
59.
Abas apelācijas sūdzības attiecas uz diviem principiāliem un savstarpēji cieši saistītiem tiesību jautājumiem.
60.
Pirmkārt, ir jāpārbauda, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja sevi efektīvi aizstāvēt vairāku posmu administratīvajā procesā, kura rezultātā tai tika anulēta atļauja, un vai valsts tiesām vai Savienības tiesām ir kompetence kontrolēt tiesību uz aizstāvību ievērošanu un vai tām šajā ziņā ir jānodrošina efektīva tiesību aizsardzība. Proti, Vispārējā tiesa no sprieduma lietā Berlusconi ir secinājusi, ka atbildība par šo tiesību ievērošanu ir vienīgi MFSA un Maltas tiesu kompetencē, bet apelācijas sūdzības iesniedzēja to apstrīd kā tiesību kļūdu.
61.
Otrkārt, ir jāpārbauda, ar kādiem nosacījumiem ir jānodrošina šāda tiesību aizstāvība, it īpaši, vai ir jābūt iespējai, ka tā tiek nodrošināta vienīgi ar apelācijas sūdzības iesniedzējas iecelta juriskonsulta starpniecību. Proti, saskaņā ar Maltas tiesību aktiem apelācijas sūdzības iesniedzēju visu administratīvā procesa laiku papildus pārstāvēja MFSA iecelta kompetentā persona. Sākotnēji ECB pat tikai šo personu atzina par apelācijas sūdzības iesniedzējas pārstāvi Regulas Nr. 468/2014 27. panta 1. punkta izpratnē un par kontaktpersonu. Tikai vēlāk ECB sazinājās arī ar apelācijas sūdzības iesniedzējas juriskonsultu, nosūtīja viņam apstrīdētā lēmuma projektu un piešķīra viņam piekļuvi lietas materiāliem. Problēmas, kas saistītas ar šo “divkāršo pārstāvību”, izpaudās tādējādi, ka kompetentā persona juriskonsultam liedza piekļuvi apelācijas sūdzības iesniedzējas telpām un tajās esošajai informācijai un pierādījumiem, kā arī atteicās izsniegt finanšu līdzekļus juriskonsulta honorāru apmaksai.
62.
Šīs problēmas vismaz netieši bija arī tiesvedību priekšmets lietās T‑687/18 (
20
) un C‑701/19 P (
21
), kas tika pabeigtas ar galīgo nolēmumu (skat. iepriekš 33. punktu). Tajās apelācijas sūdzības iesniedzēja bija apstrīdējusi ECB 2018. gada 10. septembra elektroniskā pasta vēstuli, kurā tā tika aicināta jebkādu saraksti administratīvajā procesā par tai piešķirtās atļaujas anulēšanu nosūtīt ar kompetentās personas starpniecību vai ar tās piekrišanu. Tomēr gan prasība, gan apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas sūdzība tika noraidīta. Citās lietās ar līdzīgu faktisko situāciju arī ir izvirzīts jautājums par tiesību uz aizstāvību aizskārumu, bet atbilde pēc būtības uz to nav sniegta (
22
), tāpēc šķiet, ka ir būtiski to precizēt.
63.
Lietā C‑750/21 P apelācijas sūdzības iesniedzēja citstarp pārmet, ka tā nesekmīgi vispirms MFSA un pēc tam ECB esot lūgusi uzdot kompetentajai personai no bankas līdzekļiem apmaksāt tās juriskonsulta honorāru rēķinus. Turklāt ar pirmā apelācijas sūdzības pamata sesto iebildumu tā Vispārējai tiesai būtībā pārmet, ka tā neesot ņēmusi vērā, ka ECB sākotnēji nav akceptējusi to, kas šis juriskonsults veic apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību pārstāvību. Gluži pretēji, ECB esot uzstājusi, lai to pārstāvētu tikai kompetentā persona, un pēc tam neesot ņēmusi vērā, ka bez piekļuves bankas telpām tās juriskonsults nevarēja nodrošināt efektīvu tiesību aizstāvību. Ar otro apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja citstarp apgalvo, ka Vispārējā tiesa tai esot liegusi tiešu piekļuvi Savienības tiesām. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot ievērojusi tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kā tas esot atzīts 2019. gada 5. novembra spriedumā lietā ECB u.c./Trasta Komercbanka u.c. (
23
) (turpmāk tekstā – “spriedums lietā Trasta Komercbanka”).
64.
Lietā C‑256/22 P apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmā un ceturtā apelācijas sūdzības pamata ietvaros Vispārējai tiesai būtībā pārmet, ka tā neesot ņēmusi vērā nedz spriedumā lietā Trasta Komercbanka izvirzītās prasības, nedz to, ka tai bija liegta efektīva tiesību pārstāvība un aizstāvība gan administratīvā procesa par tai piešķirtās atļaujas anulēšanu laikā, gan pēc tā pabeigšanas. It īpaši tās juriskonsultam nebija piekļuves šajā ziņā būtiskajiem dokumentiem, informācijai un pierādījumiem, tostarp tās IT sistēmā un bankas telpās (
24
). Turklāt apstrīdētais ECB lēmums tika pienācīgi paziņots tikai kompetentajai personai, nevis apelācijas sūdzības iesniedzējai.
65.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāpārbauda, vai Vispārējā tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 242.–252. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
66.
Pirmkārt, rodas jautājums, vai Vispārējā tiesa drīkstēja nospriest, ka iespējamais apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību uz aizstāvību pārkāpums vairāku posmu administratīvajā procesā, kura rezultātā tika pieņemts apstrīdētais ECB lēmums, nebija attiecināms uz ECB un ka netika pārkāptas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, jo strīdīgie akti neietilpa ECB, bet gan MFSA un Maltas tiesu atbildības jomā (skat. šo secinājumu 69.–76. punktu).
67.
Otrkārt, ir jāizskata ar to cieši saistītais jautājums par to, vai Vispārējā tiesa nav ievērojusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas efektīvai tiesību aizstāvībai administratīvajā procesā un tiesā ir jānotiek vienīgi ar tās ieceltā juriskonsulta starpniecību. Tas tā ir tad, ja paralēla kompetentās personas pārstāvības pilnvaru īstenošana interešu konflikta dēļ varēja traucēt aizstāvību (skat. šo secinājumu 77.–85. punktu).
2. Atbildība par tiesību uz aizstāvību un efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumiem vairāku posmu administratīvajā procesā
68.
Vispārējās tiesas argumentācija, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 242.–252. punktā, manuprāt, nav saderīga ar judikatūrā atzīto tiesu kompetenču sadalījumu attiecībā uz valsts iestāžu un ECB kontroli, īstenojot vienoto uzraudzības mehānismu. Saskaņā ar spriedumu lietā Berlusconi (
25
) tas izriet no LESD 263. panta, saskaņā ar kuru tikai Savienības tiesām ir kompetence kontrolēt Savienības iestāžu, tostarp ECB, pieņemto aktu tiesiskumu (a) apakšpunkts). Šāds tiesu kompetenču sadalījums paredz, ka iespējamos valsts iestāžu pieļautos tiesību uz aizstāvību pārkāpumus var attiecināt uz ECB un izskatīt tikai kopā ar tās apstrīdēto lēmumu Savienības tiesās (b) apakšpunkts). Visbeidzot, es izskatīšu dažu Vispārējās tiesas konstatējumu, kas izdarīti pārsūdzētajā spriedumā lietā C‑256/22 P un pārsūdzētajā rīkojumā lietā C‑750/21 P, tiesiskumu (c) apakšpunkts).
a) Tiesas ekskluzīvā kompetence
69.
Efektīvu tiesību aizsardzību pret aktiem, kas paredzēti vienotā uzraudzības mehānisma īstenošanai, iesaistoties valsts iestādēm un ECB, var piešķirt tikai Savienības tiesu iestādes (
26
). Savienības tiesu ekskluzīvā kompetence ietver arī iesaistīto valsts iestāžu noteiktu lēmumu sagatavojošo aktu vai lēmuma priekšlikumu, kas var ietekmēt ECB galīgā lēmuma saturu, (pakārtotu) tiesiskuma kontroli (
27
). No tā neizbēgami izriet, ka jebkurš tiesību uz aizstāvību pārkāpums, ko šīs iestādes vai ECB ir pieļāvušas šādos administratīvajos procesos, arī ietilpst Savienības tiesu ekskluzīvajā kontroles kompetencē. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka saskaņā ar Hartas 51. panta 1. punktu arī valsts iestādēm, īstenojot Regulu Nr. 1024/2013, ir pienākums ievērot Hartā noteiktās procesuālās pamattiesības (
28
).
70.
Tāpēc vairāku posmu administratīvā procesa, kurā iesaistītas valsts iestādes un ECB, tiesiskums paredz tikai vienu tiesas kontroli, kuru īsteno Savienības tiesas, turklāt tikai pēc tam, kad ECB ir pieņēmusi lēmumu, ar ko pabeidz administratīvo procesu. Šis lēmums vien rada saistošas tiesiskās sekas, konkrētā veidā grozot prasītāja juridisko situāciju (
29
).
b) Valsts sagatavojošo aktu attiecināšana uz ECB
71.
Tā kā ECB administratīvo procesu pabeidz ar kredītiestādei apgrūtinošu aktu, kuru var apstrīdēt tikai Savienības tiesās, tai ir īpaša atbildība par šī procesa pareizu norisi. Pirmkārt, tai pašai ir jāievēro procesuālās garantijas. Otrkārt, tai ir jānodrošina, ka valsts iestādes, kas izdod sagatavojošos aktus galīgā akta pieņemšanai, arī ievēro šīs garantijas.
72.
Tādēļ valsts iestāžu (sagatavojošo) aktu iespējamais prettiesiskums, piemēram, tiesību uz aizstāvību pārkāpums, “sabojā” apstrīdēto ECB lēmumu un ir uz to attiecināms (
30
). Šī sabojāšana ir atbilstīga principam, saskaņā ar kuru īstenošanas vai sagatavojošo aktu, kuri nav autonomi apstrīdami, tiesiskums ir pārbaudāms vismaz kopā ar lēmumu, ar kuru tiek pabeigts administratīvais process, un var novest pie tā atcelšanas (
31
). Vairāku posmu administratīvajā procesā par atļaujas anulēšanu ar šo principu tiek ņemts vērā arī tas, ka attiecībā uz lēmumu, ar kuru pabeidz procesu, ECB ir vienīgā atbildīgā iestāde par tiesību tikt uzklausītam nodrošināšanu.
73.
Agrāk Vispārējā tiesa šo principu ir ievērojusi (
32
), bet pārsūdzētajā spriedumā ir atkāpusies no tā.
c) Tiesību kļūdas pārsūdzētajā spriedumā un efektīva tiesību aizstāvība ar bankas juriskonsulta starpniecību
74.
Pamatojoties uz 69.–73. punktā izklāstītajiem pieņēmumiem, Vispārējās tiesas apsvērumos pārsūdzētā sprieduma 242.–252. punktā ir pieļautas vairākas tiesību kļūdas.
75.
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 242.–244. un 249. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini konstatējusi, ka daži apstākļi vai akti, piemēram, tie, kuri balstīti uz rīkojumu par kompetentas personas iecelšanu, kas pieņemts saskaņā ar Maltas tiesību aktiem, salīdzinājumā ar apstrīdēto ECB lēmumu nav sagatavojoši akti sprieduma lietā Berlusconi (
33
) izpratnē, kas šo lēmumu varētu padarīt par prettiesisku. Proti, kā izklāstīts šo secinājumu 69.–73. punktā, kā arī norādīts iepriekš minētajā spriedumā un spriedumā lietā Trasta Komercbanka (
34
), šādi apstākļi vai akti var ietekmēt attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību un tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (
35
). Kā norādīšu šo secinājumu 102. un nākamajos punktos, šādi akti nav nedz juridiski saistoši ECB, nedz arī apstrīdami dalībvalstu tiesās saskaņā ar 1992. gada 3. decembra spriedumā lietā Oleificio
Borelli/Komisija (
36
) atzītajiem principiem. Tādēļ tie ir attiecināmi uz ECB. Tikai šādi tiek nodrošināta nepieciešamā procesuālo pamattiesību ievērošana saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un prasītā vienotā un efektīvā tiesību aizsardzība Savienības tiesās.
76.
Otrkārt, pretēji pārsūdzētā sprieduma 245.–248. punktā paustajām atziņām ECB bija jānodrošina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja var efektīvi īstenot savas tiesības tikt uzklausītai (skat. iepriekš 69.–73. punktu). Regulas Nr. 468/2014 31. un 32. pantā tiek garantētas šīs tiesības un tiesības piekļūt lietas materiāliem procedūrā ECB. Kā it īpaši izriet no Regulas Nr. 1024/2013 6. panta 1. punkta un 9. panta 1. punkta otrās un trešās daļas, ECB, pamatojoties uz savām vispārējām uzraudzības pilnvarām un pilnvarām sniegt norādījumus valsts iestādēm, varēja ietekmēt arī MFSA. Līdz ar to tā varēja mudināt šo iestādi apelācijas sūdzības iesniedzējai efektīvas tiesību uz aizstāvību īstenošanas nolūkā atļaut rīkoties ar tās finanšu līdzekļiem un piekļūt būtiskajiem dokumentiem un informācijai. Tomēr tas nenozīmē, ka ECB bija arī pienākums to darīt, kas autonomi apstrīdams tiesā. Sīkāk to aplūkošu 88.–93. punktā.
77.
Treškārt, arī pārsūdzētā sprieduma 250. punktā apgalvotais apelācijas sūdzības iesniedzējas pienākums valsts procesuālo tiesību aktu prettiesiskumu apstrīdēt dalībvalsts tiesās un panākt, lai to atbilstība Savienības tiesību aktos noteiktajai garantijai par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā tiktu noskaidrota prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesā, ir juridiski kļūdains. Proti, tas ir pretrunā šo secinājumu 69.–73. punktā izklāstītajam tiesu kompetenču sadalījumam.
78.
Visbeidzot, izvērtējot desmito pamatu pārsūdzētā sprieduma 242. un nākamajos punktos, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atturēdamās apstrīdēt ECB juridisko viedokli par apelācijas sūdzības iesniedzējas “divkāršo pārstāvību”. Saskaņā ar to Maltas tiesību aktos un Regulas Nr. 468/2014 27. panta 1. punktā šķietami esot atļauts, ka procesā par atļaujas anulēšanu banku pārstāv gan kompetentā persona, gan tās struktūru iecelts juriskonsults; pirmās minētās personas īstenotā pārstāvība pat esot prioritāra. Tā rezultātā juriskonsults apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību dažkārt varēja īstenot tikai ierobežotā apmērā vai novēloti (skat. arī 61. punktu).
79.
Tomēr šāda situācija var radīt interešu konfliktu, kas var ietekmēt attiecīgās bankas tiesības uz efektīvu tiesību aizstāvību un efektīvu tiesību aizsardzību (
37
). Tas tādēļ, ka kompetentā persona pārstāv ne tik daudz šīs bankas intereses, cik sabiedrības intereses tās pārvaldībā līdz pat iespējamai tai piešķirtās atļaujas anulēšanai. Turklāt tā ir cieši saistīta ar kompetentajām valsts uzraudzības iestādēm, kas izdevušas rīkojumu par tās iecelšanu un sagatavojušas procedūru atļaujas anulēšanai. Apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību uz aizstāvību aizskārums, kas tiek pārmests ceturtajā apelācijas sūdzības pamatā lietā C‑256/22 P, ir šāda interešu konflikta rezultāts. Proti, saskaņā ar Maltas tiesību aktiem un kompetentās personas atteikuma dēļ tās juriskonsults nevarēja piekļūt bankas telpām un datu nesējiem ar būtisko informāciju un pierādījumiem, kā arī finanšu līdzekļiem, kas viņam bija nepieciešami, lai efektīvi īstenotu apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību.
80.
Tādējādi Maltas tiesību akti un Regulas Nr. 468/2014 27. panta 1. punkts, ņemot vērā Hartas 41., 47. un 48. pantu (
38
), ir jāinterpretē tādējādi, ka bankas ieceltajam juriskonsultam ir jāspēj efektīvi aizstāvēt tās tiesības un intereses atļaujas anulēšanas procedūrā un Savienības tiesās. Turklāt tas atbilst šobrīd vienprātīgajam lietas dalībnieku viedoklim, kuru tie pauda, atbildot uz Tiesas rakstveida jautājumiem, atsaucoties arī uz Maltas tiesisko situāciju un judikatūru.
81.
Līdz ar to ECB attiecīgās bankas juriskonsultu ir jāatzīst par pilntiesīgu likumisko pārstāvi Regulas Nr. 468/2014 27. panta 1. punkta izpratnē. Tas it īpaši attiecas uz izšķirošo posmu tās veiktajā procedūrā. Šajā gadījumā tā gan to izdarīja īsi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas (
39
), taču sākotnēji tā tas nebija.
82.
Šāds secinājums atbilst Maltas apelācijas tiesas 2018. gada 5. novembra spriedumam (
40
). Saskaņā ar šo spriedumu kompetentajai personai ir paredzēta tikai bankas darījumdarbības pārvaldība un ar to saistītās pārstāvības pilnvaras tiesiskos darījumos vai tiesā, piemēram, līgumtiesisku strīdu vadīšanā. Kompetentajai personai turpretim nav kompetences juridiski pārstāvēt banku procedūrā, kuras rezultātā ECB var anulēt tai izsniegto atļauju, vai celt prasību par konkrētiem MFSA veiktajiem pagaidu pasākumiem.
83.
Šāda interpretācija ir saderīga ar Hartas 47. pantā noteiktajām prasībām un nepieciešamību nodrošināt efektīvu tiesību uz aizstāvību aizsardzību. Šajā ziņā aizstāvības tiesības tajā ir paredzētas vienīgi pašas bankas ieceltajam juriskonsultam. Tas ietver prasības celšanu par atļaujas anulēšanu Savienības tiesās.
84.
Proti, lai izvairītos no interešu konflikta un tādējādi no šīs bankas tiesību uz aizstāvību un tās tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību saskaņā ar Hartas 47. panta pirmo daļu aizskāruma, ir piemērotas tikai šādas skaidri noteiktas, papildinošas kompetentās personas, no vienas puses, un attiecīgās bankas ieceltā juriskonsulta, no otras puses, pārstāvības pilnvaras. Pretējā gadījumā būtu sagaidāmi pat pretrunīgi procesuāli akti bankas vārdā.
85.
Līdz ar to bankas kompetento struktūru saskaņā ar Regulas Nr. 468/2014 27. panta 1. punktu ieceltais juriskonsults vienīgais ir kompetents pārstāvēt tās intereses un tiesības atļaujas anulēšanas procedūrā ECB. Tādēļ viņam ir jābūt iespējai efektīvi īstenot tās tiesības uz aizstāvību.
3. Starpsecinājumi
a) Lieta C‑256/22 P
86.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ceturtais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑256/22 P ir jāapmierina. Pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, izvērtējot un noraidot desmitā pamata otro daļu. Šī daļa attiecās uz tiesību uz aizstāvību un it īpaši tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu. Iemesls tam bija tas, ka administratīvā procesa laikā apelācijas sūdzības iesniedzējai nebija piekļuves dokumentiem un informācijai tās IT sistēmā, kā arī tās finanšu līdzekļiem, lai samaksātu advokāta honorārus.
87.
Tomēr, ciktāl arī pirmajā apelācijas sūdzības pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz tās procesuālo pamattiesību pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka tai par apstrīdēto ECB lēmumu netika pienācīgi paziņots, es uzskatu, ka šis iebildums ir nepamatots. Sīkāk to izskaidrošu 100. un 101. punktā.
b) Lieta C‑750/21 P
88.
Tomēr lietā C‑750/21 P ne pirmā apelācijas sūdzības pamata sesto iebildumu (apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību uz aizstāvību ar juriskonsulta starpniecību efektīvas īstenošanas aizskārums), ne otro apelācijas sūdzības pamatu (tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību neievērošana) (skat. iepriekš 63. punktu) es neuzskatu par pamatotu.
89.
Proti, šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēja nespēja pierādīt, ka ECB būtu pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, sākotnēji par tās likumīgo pārstāvi atzīstot tikai kompetento personu un pēc tam (
41
) neuzdodot šai personai apmaksāt tās juriskonsulta pieprasītos honorārus.
90.
Pirmkārt, šobrīd starp lietas dalībniekiem nav strīda (skat. iepriekš 78. un 80. punktu), ka ECB bija atzinusi apelācijas sūdzības iesniedzējas juriskonsultu par pārstāvi, kas aizstāv tās tiesības atļaujas anulēšanas procedūrā. Kā Vispārējā tiesa ir pamatoti konstatējusi sprieduma, kas tiek pārsūdzēts lietā C‑256/22 P, 239.–241. punktā, un apelācijas sūdzības iesniedzēja to vairs neapstrīd, ECB apelācijas sūdzības iesniedzējai bija devusi piekļuvi lietas materiāliem un pietiekamu iespēju izteikt savus apsvērumus par tai piešķirtās atļaujas anulēšanas lēmuma priekšlikumu.
91.
Otrkārt, nav nekāda juridiska pamata, kas pilnvarotu ECB vai noteiktu par pienākumu tai pat pēc atļaujas anulēšanas procedūras pabeigšanas uzdot kompetentajai personai apmaksāt apelācijas sūdzības iesniedzējas juriskonsulta honorāru rēķinus. Regulas Nr. 1024/2013 darbības jomā uz ECB neattiecas vispārējs pienākums veikt uzraudzību vai pārraudzību attiecībā uz Savienības tiesību aktos noteikto procesuālo pamattiesību ievērošanu, kā Tiesa ir secinājusi šo pienākumu no LES 17. panta 1. punkta attiecībā uz Eiropas Komisiju ekonomikas un monetārās politikas jomā (
42
). Līdz ar to šajā regulā nav ietverts tāds ECB juridisks pienākums valsts iestādēm sniegt šāda veida norādījumus, par kuru var celt autonomu prasību (
43
).
92.
Šāds secinājums nav pretrunā tam, ka attiecīgās bankas tiesību uz aizstāvību ierobežojums, ko atļaujas anulēšanas procedūrā ir pieļāvušas valsts kompetentās iestādes, var būt attiecināms uz ECB un var sabojāt tās galīgo lēmumu un padarīt to prettiesisku (skat. iepriekš 69.–73. punktu). Proti, sagatavojoši procesuālie akti, tostarp tie, kuru mērķis ir garantēt tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu, principā nav autonomi apstrīdami Savienības tiesās (
44
). To prettiesiskumu drīzāk var apstrīdēt tikai kopā ar tā lēmuma prettiesiskumu, ar kuru tiek pabeigta administratīvais process (
45
). Turklāt pēc apstrīdētā ECB lēmuma pieņemšanas apstrīdēto ECB atteikumu iejaukties vairs nevar uzskatīt par sagatavojošu aktu.
93.
Līdz ar to pirmā apelācijas sūdzības pamata sestais iebildums un otrais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑750/21 P ir jānoraida kā nepamatoti.
B.
ECB uzraudzības pilnvaru apjoms
94.
Turpmāk tiks aplūkoti dažādie apelācijas sūdzību pamati un iebildumi abās apelācijas sūdzībās, kas attiecas uz ECB uzraudzības pilnvaru apjomu. Vispirms es izskatīšu pirmo apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑256/22 P, it īpaši jautājumu, vai Vispārējai tiesai bija jākonstatē, ka ECB ir pārkāpusi Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punktu (1. punkts). Pēc tam es izskatīšu otro apelācijas sūdzības pamatu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa nav ievērojusi reputācijas jēdzienu atbilstoši Direktīvas 2013/36 23. panta 1. punktam (2. punkts). Pēc tam, kad īsumā būšu pievērsusies trešajam apelācijas sūdzības pamatam (3. punkts), izskatīšu pirmo apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑750/21 P, kas attiecas uz ECB kompetences apjomu saskaņā ar vienoto uzraudzības mehānismu (4. punkts).
1. Pirmais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑256/22 P: Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punkta pārkāpums
95.
Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑256/22 P apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pirmā pamata noraidīšanu. Tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punktā paredzēto kompetenču sadalījumu attiecībā uz atļaujas anulēšanu, kā arī tiesības uz labu pārvaldību saskaņā ar Hartas 41. pantu. Pirmajā pamatā tā apgalvoja, ka ECB, no vienas puses, pārkāpjot tai Regulas Nr. 1024/2013 6. panta 5. punkta c) apakšpunktā paredzēto vispārējo uzraudzības pienākumu, nebija novērsusi to, ka MFSA bez jebkādas pienācīgas procedūras apelācijas sūdzības iesniedzējai de facto jau ar 2018. gada 21. un 22. marta rīkojumiem bija anulējusi atļauju. To sekas bija, pirmkārt, balsstiesību atsaukšana vai apturēšana, otrkārt, moratorija ieviešana bankas darījumu veikšanai un, treškārt, kompetentās personas iecelšana. No otras puses, apstrīdētajā lēmumā ECB esot vienīgi to apstiprinājusi.
96.
Kā pamatojumu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā vienotā uzraudzības mehānisma juridisko būtību un juridiskās sekas, atsakoties ECB piešķirt vispārēju atbildību par tā darbību, tostarp par valsts kompetento iestāžu aktiem. Tas attiecoties arī uz mazāk nozīmīgu kredītiestāžu uzraudzību. Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vairākus atsevišķus iebildumus, tostarp Regulas Nr. 1024/2013 4. panta 5. punkta un 6. panta 5. punkta c) apakšpunkta nepareizu interpretāciju, kā arī sagatavojošā akta jēdziena un sprieduma lietā Berlusconi neievērošanu.
97.
Turklāt šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja arī pārmet, ka administratīvajā procesā tai tika liegta efektīva tiesību aizstāvība, jo sākotnēji ECB par tās likumīgo pārstāvi atzina tikai kompetento personu. It īpaši tai neesot ticis pienācīgi paziņots apstrīdētais ECB lēmums. Sākotnēji ECB šo lēmumu esot izsniegusi tikai kompetentajai personai, pieņemot, ka tikai šī persona ir pilnvarota pārstāvēt apelācijas sūdzības iesniedzēju. Pēdējā minētā lēmumu esot saņēmusi tikai pēc kompetentās personas tieši izteiktas piekrišanas. Tādēļ šīs formālās nepilnības dēļ vien tas esot prettiesisks vai pat spēkā neesošs kopš pieņemšanas brīža.
98.
Pārsūdzētā sprieduma 41.–57. punktā Vispārējā tiesa noliedza Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punkta un Hartas 41. pantā paredzēto tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu un noraidīja pirmo pamatu (
46
).
99.
Vispirms pievērsīšos apgalvotajam tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumam.
100.
Pretēji iespaidam, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja bija radījusi, tā ar Vispārējā tiesā izvirzīto pirmo pamatu nebija apgalvojusi, ka tai būtu bijusi liegta efektīva tiesību aizstāvība ar tās juriskonsulta starpniecību. Tas bija tikai desmitā pamata priekšmets. Savukārt pirmajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja tikai ļoti vispārīgi pārmeta Hartas 41. panta pārkāpumu. Kā pamatoti norāda ECB, tajā tā nebija arī apgalvojusi, ka apstrīdētais ECB lēmums tai nebija pienācīgi paziņots (
47
).
101.
Tādējādi šie iebildumi, kas pirmo reizi izvirzīti apelācijas sūdzībā, a posteriori groza strīda priekšmetu un ir nepieņemami (
48
); katrā ziņā tie nav tādi, kas ļautu apšaubīt pirmā pamata vērtējuma tiesiskumu pārsūdzētajā spriedumā. Ciktāl Vispārējā tiesa iebildumu par tiesību, kas izriet no Hartas 41. panta, pārkāpumu, nepastāvot konkrētai argumentācijai, ir noraidījusi kā nesaderīgu ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta pirmo daļu, skatot to kopsakarā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 76. panta d) punktu, un nepieņemamu, pret to nekas nav iebilstams, jo šīs tiesības prasības pieteikumā patiešām ir tikai pieminētas.
102.
Tomēr es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot, ka iespējamais prettiesiskums, kas izrietēja no MFSA 2018. gada 21. un 22. marta rīkojumiem, ar kuriem tā apelācijas sūdzības iesniedzējai de facto jau bija atņēmusi atļauju un tādējādi pārsniegusi savas pilnvaras, nevarēja novest pie apstrīdētā ECB lēmuma prettiesiskuma.
103.
Manuprāt, pārsūdzētā sprieduma 42. un nākamajos punktos Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka strīdīgie rīkojumi nebija sagatavojošie akti salīdzinājumā ar MFSA priekšlikumu ECB anulēt atļauju. Šis priekšlikums pats par sevi bija apstrīdētā ECB lēmuma sagatavojošs akts. Citiem vārdiem sakot, gan šie rīkojumi, gan MFSA priekšlikums attiecīgi bija sagatavojošie akti vairāku posmu administratīvajā procesā, kuru mērķis galu galā bija anulēt apelācijas sūdzības iesniedzējas atļauju. Ciktāl tie nav juridiski saistoši Savienības iestādei, kas pieņem lēmumu, šādi akti ir Savienības tiesībās noteiktas procedūras nepatstāvīga sastāvdaļa, kuras iespējamās nepilnības ir attiecināmas uz šo iestādi un kuras var apstrīdēt tikai Savienības tiesās (
49
) (skat. šo secinājumu 69.–73. punktu).
104.
It īpaši Vispārējās tiesas pieņēmums pārsūdzētā sprieduma 45. un 46. punktā, ka šāds MFSA rīkojums “nav nesaistošs lēmuma priekšlikums” sprieduma lietā Berlusconi izpratnē, ir juridiski kļūdains un grūti saprotams. Ar šādu divkāršu noliegumu Vispārējā tiesa varēja domāt tikai to, ka šādi (sagatavojoši) MFSA rīkojumi ECB ir juridiski saistoši. Vispārējā tiesa no tā ir secinājusi, ka šajā gadījumā nepastāv spriedumā lietā Berlusconi atzītais nosacījums par saistoša spēka neesamību, lai Savienības tiesām būtu ekskluzīva kompetence pārbaudīt šādus rīkojumus (skat. šo secinājumu 70. punktu) (
50
).
105.
Tomēr strīdīgie MFSA rīkojumi ECB nav juridiski saistoši un ECB ir pat jāpārbauda to tiesiskums, īstenojot tai piešķirtās vispārējās uzraudzības un lēmumu pieņemšanas pilnvaras. Šajā ziņā tie arī ietilpst Savienības tiesu kontroles kompetencē (skat. šo secinājumu 69. un 70. punktu).
106.
Par to, ka tiem nav juridiski saistoša rakstura, liecina arī plašā rīcības brīvība, kas saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punkta pirmo daļu ECB principā ir piešķirta attiecībā uz atļaujas anulēšanu pēc savas iniciatīvas (“var [..] anulēt”). Tā ir pilnībā neatkarīga no jebkādiem valsts uzraudzības iestāžu aktiem vai priekšlikuma. Tāpat no šīs regulas 14. panta 5. punkta otrās daļas neizriet, ka ECB būtu saistošs valsts iestādes priekšlikums vai viedoklis, lai kāds tas arī būtu pausts tās iepriekšējos rīkojumos. ECB ir tikai jāveic atļaujas anulēšanas procedūra un, pilnībā ņemot vērā šīs iestādes iesniegto pamatojumu, jāpārbauda, vai anulēšana ir likumīga un it īpaši – vai tā ir samērīga. Tas atbilst ECB pieejai tās pieņemtajā apstrīdētajā lēmumā (
51
). Šī prasība pārbaudīt un ņemt vērā nozīmē, ka ECB var ne tikai noraidīt priekšlikumu par atļaujas anulēšanu, ja tam nav pietiekama pamatojuma vai nav juridiskā pamata, bet tai tas pat ir jādara. Turklāt ECB ir jāpārbauda un jānodrošina, ka valsts kompetentā iestāde neveic vai iepriekš nav veikusi pasākumus, kas skartu tās pašas ekskluzīvo kompetenci anulēt atļauju vai tās diskrecionāro lēmumu šajā ziņā, noteiktu tā juridiskās sekas vai citādi to ietekmētu.
107.
Tas atbilst ECB vispārējai brīvībai uzsākt rīcību un pieņemt lēmumu (
52
), kā arī tās pilnvarām ar pamatotu lēmumu konstatēt, ka valsts iestādes nav veikušas pienācīgas darbības, kas vajadzīgas finanšu stabilitātes saglabāšanai (
53
).
108.
Pamatojoties uz tās vispārējām uzraudzības pilnvarām (
54
), ECB ir jāuzrauga, vai valsts iestādes ievēro vienotā uzraudzības mehānisma noteikumus saskaņā ar VUM pamatregulu, tostarp saistītos valsts tiesību aktus. Šajā ziņā ECB ir jāveic valsts iestāžu iesniegto priekšlikumu par atļaujas anulēšanu un to sagatavojošo aktu pilnīga juridiska pārskatīšana, tostarp, ievērojot samērīguma principu un Savienības tiesībās noteiktās procesuālās pamatgarantijas (skat. šo secinājumu 69.–77. punktu) (
55
).
109.
Turklāt Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi, vai ECB ir “pilnībā ņēm[usi] vērā”MFSA iesniegto pamatojumu Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punkta otrās daļas izpratnē. It īpaši tā nav pārbaudījusi, vai ECB ir īstenojusi savas kontroles pilnvaras un pienākumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītajiem pārkāpumiem saistībā ar apgalvoto atļaujas anulēšanu de facto vēl pirms apstrīdētā ECB lēmuma pieņemšanas. Ir taisnība, ka apstrīdētajā ECB lēmumā ir īsa atsauce uz strīdīgajiem 2018. gada 21. un 22. marta rīkojumiem, kas tika izdoti pirms MFSA priekšlikuma, tomēr ECB nedz izskata, nedz noraida iespējamos apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumus par to (
56
).
110.
Vispārējai tiesai ir jāpiekrīt tikai tiktāl, ciktāl šīs ECB pilnvaras un pienākumi neizriet no Regulas Nr. 1024/2013 6. panta 5. punkta b) apakšpunkta, saskaņā ar kuru, lai nodrošinātu augstu uzraudzības standartu saskaņotu piemērošanu, tā var uzņemties mazāk nozīmīgu kredītiestāžu uzraudzību (
57
). Tomēr tie izriet no tās vispārējā uzraudzības pienākuma saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 4. panta 3. punktu, 6. panta 1. punktu un 9. panta 1. punkta trešo daļu, kā arī no tās īpašajām pilnvarām anulēt atļauju saskaņā ar šīs regulas 14. panta 5. punkta otro daļu (skat. iepriekš 106.–108. punktu).
111.
Attiecīgi pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa ir jāapmierina.
2. Otrais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑256/22 P: Direktīvas 2013/36 23. panta 1. punktā paredzētā reputācijas jēdziena neievērošana
a) Apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija
112.
Ar otro apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑256/22 P apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, izvērtējot un noraidot otro pamatu, esot pieļāvusi tiesību kļūdu. Tā pamatā esot juridiski kļūdains vērtējums par to, vai pastāv iemesls atļaujas anulēšanai, it īpaši reputācijas jēdziena neievērošana (
58
).
113.
Kā pamatojumu apelācijas sūdzības iesniedzēja pēc būtības un mutatis mutandis norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka reputācijas jēdziens nav obligāti jāinterpretē, ņemot vērā Savienības tiesības, un ka apsūdzības celšana trešā valstī, šajā gadījumā Amerikas Savienotajās Valstīs, par iespējami prettiesisku rīcību ir pietiekama atļaujas anulēšanai. Tas tā esot vēl jo vairāk tādēļ, ka šī rīcība ir saistīta ar sankciju režīma pārkāpumu, kas saskaņā ar Savienības tiesību aktiem nav sodāms un par ko Savienībā netiek veikta kriminālvajāšana. Tas izrietot no Padomes Regulas (EK) Nr. 2271/96 (1996. gada 22. novembris), ar ko paredz aizsardzību pret trešās valsts pieņemtu tiesību aktu eksteritoriālas piemērošanas sekām un no tiem izrietošām vai ar tiem pamatotām darbībām (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2271/96”) (
59
), kā tā ir interpretēta 2021. gada 21. decembra spriedumā lietā Bank Melli Iran (
60
).
114.
Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai arī pārmet vairākas tiesību kļūdas, interpretējot un vērtējot “ar saturu piepildāmo” reputācijas jēdzienu. Tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārsniegusi savas pilnvaras, ar savu (spekulatīvo) pamatojumu aizstājusi ECB pamatojumu un sagrozījusi pierādījumus. Turklāt savā vērtējumā Vispārējā tiesa esot pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzējas procesuālās garantijas, kas paredzētas Hartā, kā arī pienākumu norādīt pamatojumu. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, ka akcionāra reputācija pati par sevi nav būtiska, tā katrā ziņā nevar negatīvi ietekmēt kredītiestādes reputāciju, ir pakļauta tikai ierobežotai pārbaudei un ka sekas tam labākajā gadījumā var būt balsstiesību apturēšana tās vadībai.
115.
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd, ka Direktīvas 2013/36 14. panta 2. punktā kompetentajām iestādēm ir atļauts atteikties piešķirt atļauju kredītiestādes darbības sākšanai, ja, ņemot vērā vajadzību nodrošināt kredītiestādes pārdomātu un piesardzīgu vadību, tās nav pārliecinātas arī par akcionāru piemērotību. Tas tā ir it īpaši tad, ja nav izpildīti šīs direktīvas 23. panta 1. punktā paredzētie vērtēšanas kritēriji, tostarp reputācijas kritērijs. Tā kā Direktīvas 2013/36 18. panta c) punktā šīm iestādēm attiecīgi ir atļauts anulēt atļauju, ja šie nosacījumi vairs netiek izpildīti, ECB saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punkta otro daļu neapšaubāmi bija pilnvarota pēc attiecīga MFSA priekšlikuma anulēt apelācijas sūdzības iesniedzējas atļauju, ja tās galvenais akcionārs atbilstoši MFSA vai ECB pārliecībai (vairs) nevarēja apliecināt vajadzīgo reputāciju šīs direktīvas 23. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta izpratnē. Vispārējā tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdas, to ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 67.–72. punktā.
116.
Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija, saskaņā ar kuru galvenā akcionāra reputācijai neesot nozīmes attiecībā uz atļaujas anulēšanu, ir nebūtiska un ir noraidāma.
b) Vispārējās tiesas noraidījums
117.
Turklāt otrā pamata, kas prasības pieteikumā ir formulēts samērā īsi, noraidīšanu Vispārējā tiesa būtība ir pamatojusi šādi.
118.
Pirmkārt, atļaujas anulēšanu saskaņā ar Direktīvas 2013/36 14. panta 2. punktu un 23. panta 1. punktu var pamatot ar to, ka akcionāriem vai dalībniekiem (vairs) nav nepieciešamās piemērotības, piemēram, tāpēc, ka viņiem nav labas reputācijas.
119.
Otrkārt, (labas) reputācijas jēdziens ir nenoteikts tiesību jēdziens, kas attiecas uz tādas personas īpašību, kuras rīcība atbilst normām un uzvedības noteikumiem, kā arī uz novērtējumu, kāds šai personai ir sabiedrībā saistībā ar šo atbilstību un tās rīcību, un tādējādi nozīme ir arī trešo personu uztverei. Tā kā izvirzīto mērķu sasniegšana lielā mērā ir atkarīga no sabiedrības un banku tirgus dalībnieku uzticības kredītiestādēm, šādas uzticības zaudēšana var izraisīt finansējuma zaudēšanu šīm iestādēm un tādējādi radīt risku ne tikai attiecīgajai kredītiestādei, bet arī finanšu sistēmai Savienībā un katrā dalībvalstī (
61
).
120.
Treškārt, apstrīdētajā ECB lēmumā paustās šaubas par galvenā akcionāra reputāciju un piemērotību, kas izriet no viņam izvirzītajām apsūdzībām, ir tādas, kas var radīt šaubas arī par apelācijas sūdzības iesniedzējas pārdomātu un piesardzīgu vadību. Ar to saistītā sabiedrības, kā arī attiecīgās kredītiestādes klientu un partneru šīs reputācijas negatīva uztvere – ar nosacījumu, ka tā ir pierādīta ar konkrētiem pierādījumiem, – var pamatot tai piešķirtās atļaujas anulēšanu, ciktāl tā var radīt iepriekš minētos riskus (
62
).
121.
Ceturtkārt, Vispārējās tiesas ieskatā ir pierādīts vai neapstrīdams, ka apsūdzības celšanai ir bijusi negatīva ietekme arī uz Maltas banku sektora kredītreitinga aģentūras noteiktā riska rādītāja novērtējumu kopumā. Turklāt tā ir izraisījusi noguldījumu izņemšanu un attiecīgo banku attiecību pārtraukšanu, kā arī apelācijas sūdzības iesniedzējas galveno aizņēmēju līgumu laušanu un līdz ar to būtiski pasliktinājusi tās situāciju. ECB ir balstījusies uz negatīvo faktoru un seku kopumu, kas radās pēc attiecīgās apsūdzības celšanas un objektīvi atklāja klientu negatīvo apelācijas sūdzības iesniedzējas un galvenā akcionāra reputācijas uztveri un uzticības trūkumu tai. Tas ir radījis risku apelācijas sūdzības iesniedzējai, kā arī finanšu sistēmai Savienībā un katrā atsevišķā dalībvalstī (
63
).
122.
Piektkārt, ņemot vērā konkrētu negatīvo ietekmi apelācijas sūdzības iesniedzējai un Maltas banku sektoram, kas jau bija radusies, nav nozīmes tam, ka ECB nav ņēmusi vērā faktu, ka apsūdzība attiecās uz noteikumu par Amerikas Savienoto Valstu noteiktām sankcijām pret Irānas Islāma Republiku pārkāpumiem, lai gan inkriminētā rīcība varētu nebūt prettiesiska Savienības tiesību aspektā vai arī varētu būt “tikai tehniska rakstura”. ECB nebija jāņem vērā apsūdzībā atspoguļotās vajāšanas pamatotība, bet gan tikai attiecīgās kriminālvajāšanas sekas attiecībā uz galvenā akcionāra reputāciju, apelācijas sūdzības iesniedzējas situāciju un banku tirgu kopumā (
64
).
123.
Vispirms es pievērsīšos Direktīvas 2013/36 23. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta, kā arī nenoteiktā tiesību jēdziena “reputācija” interpretācijai, kas pirmo reizi tiek aplūkots Tiesas judikatūrā (c) apakšpunkts). Pēc tam es pārbaudīšu, vai Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka ir izpildīti šī tiesību jēdziena nosacījumi atbilstoši apstrīdētā ECB lēmuma pamatojumam (d) apakšpunkts). Visbeidzot, es pievērsīšos apelācijas sūdzības iesniedzējas galvenajam iebildumam, saskaņā ar kuru ar Regulu Nr. 2271/96 nedz ECB, nedz Vispārējai tiesai netiek ļauts izmantot tās galvenajam akcionāram Amerikas Savienotajās Valstīs izvirzīto apsūdzību, lai pamatotu reputācijas neesamību un tās atļaujas anulēšanu (e) apakšpunkts).
c) Reputācijas jēdziens Direktīvas 2013/36 23. panta 1. punkta izpratnē
124.
Kā konstatēts pārsūdzētā sprieduma 73. punktā, Direktīvas 2013/36 23. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētais reputācijas jēdziens ir nenoteikts tiesību jēdziens, kas šajā direktīvā sīkāk nav definēts.
125.
Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 74. punktā minēto principu, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, mērķi (
65
).
126.
Pēc dažādu valodu versiju analīzes (
66
) var secināt, ka reputācijas jēdziens burtiskā nozīmē attiecīgās personas cienījamību apzīmē tikai franču un itāļu valodas versijās (
67
), kā arī portugāļu valodas versijā – piemērotību (
68
), proti, faktisku īpašību, kas var izpausties arī tās (normām atbilstošā vai neatbilstošā) rīcībā. Tomēr pārējās valodu versijās, kā Vispārējā tiesa ir pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 76. un 77. punktā, šis jēdziens aptver šīs personas reputāciju vai atpazīstamību (
69
), proti, to, kā tās īpašības vai rīcību uztver sabiedrība vai trešās personas.
127.
Ņemot vērā arī vienotā uzraudzības mehānisma mērķus un leģislatīvo kontekstu, kā arī attiecīgo finanšu un banku tirgu darbību, attiecīgās personas faktiskajām (objektīvajām) īpašībām nav tik liela nozīme. Drīzāk uzsvars tiek likts uz sabiedrības, it īpaši tirgus dalībnieku, šo īpašību un šīs personas rīcības (subjektīvo) uztveri. Vispārēja uzticēšanās kredītiestāžu, kuru maksātspēju pastāvīgi uzrauga kredītreitingu aģentūras, un personu, kas nosaka to rīcību, piemērotībai, zināšanām, iemaņām, pieredzei, integritātei, uzticamībai un finanšu stabilitātei (
70
) ir būtisks finanšu un kapitāla tirgu pienācīgas darbības, aizsardzības un stabilitātes priekšnosacījums. Proti, šie tirgi, kā to skaidri parāda akciju un obligāciju tirgi, ir ļoti nestabili. Tos ietekmē pat publiski izskanējuši paziņojumi vai baumas.
128.
Tādējādi reputācijas jēdziens attiecas uz kredītiestādes un tās akcionāru un dalībnieku (labo) reputāciju trešo personu, kā, piemēram, citu tirgus dalībnieku, it īpaši kreditoru un klientu, acīs. Ja viņu uzticība šai kredītiestādei vai personām, kas rīkojas tās vārdā, zūd vai ja šī uzticība tiek būtiski iedragāta, tas nekavējoties izraisa tirgus dalībnieku reakciju. Tā negatīvi ietekmē finanšu darījumus ar šo kredītiestādi, rada finanšu zaudējumus un var ietekmēt finanšu tirgus darbību un stabilitāti kopumā (
71
).
129.
Kā vairākkārt pareizi konstatēts pārsūdzētā sprieduma 67. un nākamajos punktos, vienotā uzraudzības mehānisma noteikumu, it īpaši Direktīvas 2013/36 14. panta 2. punkta, mērķis ir aizsargāt finanšu tirgus tieši pret šādiem riskiem, nodrošinot “akcionāru vai dalībnieku piemērotību [..], ņemot vērā vajadzību nodrošināt kredītiestādes pārdomātu un piesardzīgu vadību”, un šīs direktīvas 23. panta 1. punktā noteikto novērtēšanas kritēriju izpildi.
130.
Tāpēc reputācijas jēdziens nenozīmē, ka tirgus dalībnieku uztverei ir jāsakrīt ar attiecīgās personas faktiskajām īpašībām, nemaz nerunājot par to, ka ir pierādīta konkrēta šīs personas rīcība. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas viedoklim ECB vai Vispārējai tiesai it īpaši nebija jāpierāda, ka attiecīgā persona ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu un varēja tikt kriminālvajāta Savienībā (par to sīkāk skat. 135. un nākamos punktus un 142. un nākamos punktus). Arī saskaņā ar Direktīvas 2013/36 23. panta 1. punkta e) apakšpunktu ir pietiekami konstatēt pamatotas aizdomas par tāda noziedzīga nodarījuma esamību, izdarīšanas mēģinājumu vai paaugstinātu izdarīšanas risku, kas ir saistīts ar nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu vai terorisma finansēšanu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/60/EK (2005. gada 26. oktobris) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai un teroristu finansēšanai, 1. panta izpratnē (
72
).
131.
Tādējādi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot (
73
), ka apsūdzības celšana pret galveno akcionāru ļauj apšaubīt tā reputāciju sabiedrības acīs pat tad, ja nav pieņemts galīgs notiesājošs spriedums.
132.
Tomēr, kā sīkāk izklāstīts 135. un nākamajos punktos, ECB un Vispārējai tiesai šajā ziņā ir jāpārliecinās, ka apgalvojumi nav pilnībā izdomāti vai nav ļaunprātīgi.
133.
Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 71.–119. punktā Vispārējā tiesa attiecīgos apsvērumus apstrīdētajā ECB lēmumā varēja novērtēt kā likumīgus (
74
). Tā nav pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka risks Savienības un dalībvalstu finanšu sistēmas stabilitātei, ko radīja galvenā akcionāra reputācijas pasliktināšanās, bija pietiekams, lai pamatotu apelācijas sūdzības iesniedzējas atļaujas anulēšanu.
134.
Vēl tikai jāpārbauda, kādas procesuālās prasības un kāds pierādīšanas apjoms ir jāpiemēro, lai pamatotu labas reputācijas neesamību un no tā izrietošo risku, un vai tie šajā gadījumā ir izpildīti. Kā izklāstīšu turpmāk, tas ne tikai tā ir, bet ECB ir pat pierādījusi – un Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, to apstiprinādama –, ka attiecīgais risks faktiski ir īstenojies.
d) Procedūras un pierādīšanas prasības, lai pamatotu labas reputācijas neesamību un no tā izrietošo risku
135.
Saskaņā ar vispārējo rūpības un izmeklēšanas pienākumu, kas ir arī Hartas 41. pantā paredzēto tiesību uz labu pārvaldību pamatā (
75
), ECB, piemērojot nenoteiktus tiesību jēdzienus, kas tai piešķir plašu rīcības brīvību, pieņemot lēmumu, kas nelabvēlīgi ietekmē attiecīgo personu, rūpīgi un objektīvi jāizvērtē visus konkrētās situācijas apstākļus, kas ir būtiski šim lēmumam (
76
).
136.
Pārsūdzētā sprieduma 73. punktā Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pieņemot, ka kompetentajām iestādēm un ECB, izvērtējot, vai ir izpildīts Direktīvas 2013/36 23. panta 1. punktā paredzētais nenoteiktais reputācijas jēdziens, ir jāņem vērā visi būtiskie fakti, šā jēdziena pamatojums un ar to sasniedzamie mērķi. Tas atbilst arī Kopīgo pamatnostādņu prasībām, kas ECB labākajā gadījumā var būt netieši saistošas (
77
). To 10.9., 10.13. un 10.16. punktā ir noteikts, ka šajā novērtējumā ir jāņem vērā visa būtiskā pieejamā informācija, kas nāk no ticamiem un uzticamiem avotiem, un ka ir jāizvērtē katrs konkrētais gadījums (
78
). Turklāt minētā sprieduma 119. punktā Vispārējā tiesa pamatoti prasa ECB ņemt vērā visus pierādījumus, kas iesniegti, lai pierādītu, ka iespējamā vajāšana neietekmē attiecīgās kredītiestādes reputāciju vai pārvaldību, un kuri, iespējams, varētu izrietēt no šādas vajāšanas ļaunprātīga vai acīmredzami nepamatota rakstura.
137.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 81.–85. punktā ir ņēmusi vērā, ka apstrīdētajā lēmumā ECB ir balstījusies uz ASV Tieslietu ministrijas 2018. gada 19. martā publicēto paziņojumu presei. Saskaņā ar to galvenais akcionārs tika aizturēts saistībā ar viņa iespējamo dalību shēmā, kurā aptuveni 115 miljoni USD, kas tika izmaksāti, lai finansētu mājokļu kompleksu Venecuēlā, tika novirzīti par labu Irānas personām un uzņēmumiem. Amerikas Savienoto Valstu Ņujorkas dienvidu apgabala prokuratūras apsūdzība bija izraisījusi spēcīgu starptautisku plašsaziņas līdzekļu uzmanību, kā arī radījusi negatīvus preses rakstus par apelācijas sūdzības iesniedzēju, un tāpēc radās nopietnas šaubas par tās galvenā akcionāra integritāti un būtiski tika grauta tās reputācija (
79
). Nekas neliecina par to, ka šie apgalvojumi būtu bijuši ļaunprātīgi vai acīmredzami nepamatoti.
138.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 91.–94. un 100.–115. punktā ir izvērtējusi ECB norādītos un apelācijas sūdzības iesniedzējas neapstrīdētos faktus un pierādījumus, kas pierāda, ka šī vajāšana ir ietekmējusi pašas apelācijas sūdzības iesniedzējas reputāciju un tas ir izraisījis negatīvu tirgus uztveri. To apliecina, pirmkārt, ievērojamais noguldījumu izņemšanas pieteikumu skaits, kuri tika iesniegti pēc vajāšanas sākšanas un kuri veido vairāk nekā 40 % no apelācijas sūdzības iesniedzējas bilancē norādītā kopējā noguldījumu apjoma, otrkārt, korespondentbanku attiecību pārtraukšana, treškārt, kredītreitinga aģentūras noteiktā risku rādītāja samazināšanās Maltas banku sektoram kopumā, kā tas izriet no šīs aģentūras novērtējuma ziņojumā norādītajām atsaucēm tostarp uz šo vajāšanu, ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas galvenā aizņēmēja vēstule, kurā tika lūgta aizdevuma līguma priekšlaicīga izbeigšana, kas būtu 90 % no tās aizdevuma līgumiem un līdz ar to tās ienākumu galvenais avots, un, piektkārt, tas, ka no pieciem aizņēmējiem, kuru aizņēmumi veidoja atlikušos 10 % aizdevuma līgumu, trīs aizņēmēji vairs nemaksāja pamatsummas un procentu maksājumus, savukārt pārējie divi bija pieprasījuši sava aizdevuma līguma priekšlaicīgu izbeigšanu (
80
).
139.
No šiem apstākļiem Vispārējā tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdas, varēja secināt, ka apsūdzība ir negatīvi ietekmējusi galvenā akcionāra un apelācijas sūdzības iesniedzējas reputāciju un izraisījusi virkni negatīvu seku ne tikai tai pašai, it īpaši kapitalizācijas un likviditātes grūtību veidā, bet arī Maltas banku nozarei un finanšu sistēmas stabilitātei Savienībā kopumā. Tātad šo secinājumu 128.–134. punktā minētais risks bija faktiski īstenojies.
140.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 112. punktā Vispārējā tiesa ir pamatoti konstatējusi, ka ECB ir balstījusies uz negatīvo faktoru un seku kopumu. Tie ir radušies attiecīgās apsūdzības celšanas rezultātā un objektīvi atklājuši, ka galvenā akcionāra un apelācijas sūdzības iesniedzējas reputāciju klienti ir uztvēruši negatīvi un to uzticība ir iedragāta. Tas ir radījis risku apelācijas sūdzības iesniedzējai, kā arī finanšu sistēmai Savienībā un katrā konkrētajā dalībvalstī.
141.
Tādēļ iebildumi, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi vai esot nepareizi piemērojusi reputācijas jēdzienu, pārsniegusi savas pilnvaras, nepareizi stājusies ECB vietā, sagrozījusi pierādījumus vai nav pienācīgi pamatojusi savu spriedumu, ir jānoraida kā nepamatoti.
e) Regulas Nr. 2271/96 nozīme
142.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā uzskata, ka Vispārējai tiesai nevajadzēja izdarīt secinājumu par reputācijas pasliktināšanos un no tā izrietošā riska konstatēšanu. Apsūdzība, kas celta pret tās galveno akcionāru, esot balstīta uz pārkāpumiem, kas nav sodāmi ES. Turklāt ar Regulu Nr. 2271/96, it īpaši ar tās 4. pantu (
81
), attiecīgā persona esot aizsargāta arī no kriminālvajāšanas Savienībā.
143.
Pārsūdzētā sprieduma 116.–119. punktā Vispārējā tiesa, ņemot vērā konkrēto negatīvo ietekmi, kas jau bija radusies apelācijas sūdzības iesniedzējai un Maltas banku nozarei, neiebilda pret to, ka ECB nav ņēmusi vērā arī Regulas Nr. 2271/96 nozīmi. Tas, ka apsūdzība attiecās uz noteikumu par Amerikas Savienoto Valstu noteiktām sankcijām pret Irānas Islāma Republiku pārkāpumiem, lai gan inkriminētā rīcība Savienības tiesību aspektā varētu nebūt prettiesiska, vai arī runa varētu būt “vienīgi par tehniskiem pārkāpumiem,” par kuru prettiesiskumu var būt šaubas, Vispārējās tiesas ieskatā nebija būtiski. Tas tādēļ, ka, pat ja šī rīcība nebūtu prettiesiska saskaņā ar ASV vai Savienības tiesību aktiem, ECB nebija jāņem vērā apsūdzībā atspoguļotās vajāšanas pamatotība, bet tikai – kā vissvarīgākais faktors – šīs vajāšanas sekas attiecībā uz galvenā akcionāra reputāciju, apelācijas sūdzības iesniedzējas situāciju un banku tirgu kopumā.
144.
Šajā Vispārējās tiesas atbildē uz apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā instancē iesniegto iebildumu es nesaskatu kļūdu tiesību piemērošanā.
145.
Tas, ka ECB nebija ņēmusi vērā, ka par izvirzītajām apsūdzībām saistībā ar prettiesisko rīcību saskaņā ar Regulu Nr. 2271/96, iespējams, Savienībā nebūtu piemērojams sods vai katrā ziņā par tām nevarētu tikt uzsākta kriminālvajāšana (
82
), nevarētu ļaut apšaubīt 135.–141. punktā izdarīto secinājumu. Proti, saskaņā ar to faktiski ir īstenojies risks, kas izrietēja no apelācijas sūdzības iesniedzējas reputācijas pasliktināšanās. Tas ir pilnīgi neatkarīgi no tā, vai rīcība, par kuru tiek apsūdzēts tās galvenais akcionārs, faktiski bija vai nebija sodāma Savienībā. Kā norādījusi Vispārējā tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdu, un kā to apgalvo arī Komisija, ECB bija tikai jāizvērtē, vai šīs apsūdzības varēja radīt negatīvas sekas apelācijas sūdzības iesniedzējai un finanšu tirgiem, bet ne tas, vai tās bija faktiski pierādītas vai arī par tām Savienībā varēja veikt kriminālvajāšanu.
146.
Par to liecina arī pretējs pieņēmums: MFSA un ECB nedrīkstēja ignorēt jau īstenojušos risku un saglabāt apelācijas sūdzības iesniedzējas atļauju turpināt darboties kā kredītiestādei tikai tāpēc vien, ka rīcība, par kuru apsūdzēts tās galvenais akcionārs, Savienībā, iespējams, nebija sodāma vai par to nevarēja uzsākt vajāšanu. Tas nozīmētu, ka šīm iestādēm būtu bijis apzināti un pretēji to uzraudzības pienākumam veikt preventīvu iejaukšanos jāpieļauj būtiski traucējumi finanšu tirgos vai to pasliktināšanās.
147.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka kredītiestādes atļaujas anulēšanas procedūrā netiek skarta ne Regulas Nr. 2271/96 piemērošanas joma, ne arī tās aizsardzības mērķis. Tās mērķis ir aizsargāt tirgus dalībniekus tikai no trešo valstu tiesu vai iestāžu veiktas kriminālvajāšanas vai no prasībām par zaudējumu atlīdzību, ja ir pārkāptas konkrētas ārvalstu, eksteritoriāli piemērojamas sankciju normas attiecībā uz starptautisko tirdzniecību vai kapitāla apriti (
83
), bet ne no attiecīgās rīcības un tās seku ņemšanas vērā, vērtējot to piemērotību, integritāti, uzticamību un to reputāciju kredītiestādes darbības veikšanai.
148.
Tādēļ arī šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
149.
Tādējādi otrais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑256/22 P ir pilnībā nepamatots.
3. Trešais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑256/22 P: Vispārējās tiesas pieļautās tiesību kļūdas, it īpaši atļaujas anulēšanas nesamērīgums
150.
Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑256/22 P apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz vairākām Vispārējās tiesas pieļautām tiesību kļūdām, tostarp novērtējot ECB rīcības samērīgumu, kas daļēji atkārto vai groza iebildumus, kuri formulēti pārējos divos apelācijas sūdzības pamatos. Tas, ka ECB nebija pieņēmusi pirmo MFSA priekšlikumu par atļaujas anulēšanu, liecinot, ka tās iepriekšējie rīkojumi par bankas slēgšanu nebija pamatoti. Šī atļaujas anulēšana esot bijusi nesamērīga, jo banka jau bija pārtraukusi savu darbību un tā notika pirms Amerikas Savienotajās Valstīs īstenotā kriminālprocesa pabeigšanas. Turklāt otrajā priekšlikumā MFSA bija atteikusies no (nepatiesiem) apgalvojumiem par finanšu grūtībām, bet neveica jaunu samērīguma novērtējumu.
151.
No šīs argumentācijas es nevaru ar nepieciešamo skaidrību un precizitāti noskaidrot ne šo iebildumu saturu, ne arī pārsūdzētajā spriedumā ietverto, iespējams, juridiski kļūdaino pamatojumu, uz kuru tie attiecas. Tāpēc es uzskatu, ka šis apelācijas sūdzības pamats ir nepieņemams (
84
) un jebkurā gadījumā nav piemērots, lai pamatotu, ka šajā spriedumā ir pieļautas tiesību kļūdas.
152.
Līdz ar to trešais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑256/22 P ir jānoraida.
4. Pirmais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑750/21 P: citi iebildumi
153.
Ar pārējiem pirmā apelācijas sūdzības pamata iebildumiem lietā C‑750/21 P apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Vispārējās tiesas konstatējumus, kas ietverti pārsūdzētā rīkojuma 33.–51. punktā, atbildot uz pirmajā instancē celtās prasības pirmo pamatu. Attiecīgi tā apgalvoja, ka ECB esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka tā neesot kompetenta dot norādījumus MFSA vai uzņemties tiešu prudenciālo uzraudzību sakarā ar atļaujas anulēšanu un no tās izrietošo kredītiestādes statusa neesamību apelācijas sūdzības iesniedzējai.
154.
Kā pamatojumu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa, piemērojot Regulas Nr. 1024/2013 un Nr. 575/2013, kā arī Direktīvu 2013/36, esot pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas. Proti, tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka “kredītiestādes” statuss paredz, ka tai ir (pienācīga) atļauja darboties kā tādai.
155.
Pārsūdzētajā rīkojumā Vispārējā tiesa šajā ziņā, pirmkārt, ir konstatējusi, ka ECB kompetence attiecas tikai uz “kredītiestādēm” un to darbību Regulas Nr. 1024/2013 2. panta 3. punkta, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 1. apakšpunktu, izpratnē (
85
). Otrkārt, tā ir nospriedusi, ka attiecībā uz piekļuvi kredītiestādes darbībai saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 1. punktu, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 42. apakšpunktu, ir nepieciešama attiecīga atļauja un ka saskaņā ar Direktīvas 2013/36 9. panta 1. punktu dalībvalstis liedz personām vai uzņēmumiem, kas nav kredītiestādes, veikt šādu darbību (
86
). Treškārt, Vispārējā tiesa no tā ir secinājusi, ka agrākais atļaujas turētājs, kura atļauja tika anulēta saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punktu, nedz vairs veic šādu darbību, nedz to vairs var uzskatīt par “kredītiestādi”, tādējādi šīs regulas 4. panta 1. punkta noteikumi vairs nav piemērojami, lai pamatotu ECB kompetenci attiecībā uz šādām iestādēm (
87
). Tādēļ 2018. gada 13. novembrī un 20. decembrī, pamatojoties uz to, ka 2018. gada 2. novembrī jau bija anulēta atļauja, ECB acīmredzami neesot bijusi kompetence attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju. Tā to esot pareizi norādījusi apstrīdētajā elektroniskā pasta vēstulē (
88
).
156.
Es uzskatu, ka šī Vispārējās tiesas argumentācija ir formālistiska un juridiski kļūdaina.
157.
Proti, no Regulas Nr. 1024/2013 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta skaidri izriet, ka ECB ir kompetenta gan “izsniegt atļaujas kredītiestādēm”, gan “anulēt kredītiestāžu atļaujas”. Tomēr kompetence izsniegt atļauju noteikti nozīmē, ka ECB ir jāizskata tādas fiziskas vai juridiskas personas pieteikums, kura vēl nav kredītiestāde, bet kura par tādu kļūs, tiklīdz saņems atļauju. Turklāt attiecībā uz ECB kompetenci ratione temporis saistībā ar atļaujas anulēšanu ir jāņem vērā, ka šādu anulēšanu, ja tā izrādās juridiski kļūdaina, vai nu ECB pēc tam ir jāvar pēc savas iniciatīvas atkal atsaukt kā actus contrarius, vai arī, pamatojoties uz attiecīgās bankas celtu atcelšanas prasību saskaņā ar LESD 263. pantu, iespējams, ar atceļošu spriedumu atbilstoši LESD 264. panta pirmajai daļai ar atpakaļejošu spēku to izslēdz no Savienības tiesību sistēmas. Tad ECB kompetence (arī ar atpakaļejošu spēku) atkal atjaunojas un tai ir jāveic LESD 266. panta pirmajā daļā noteiktie īstenošanas pasākumi.
158.
Ar tiesību normām, uz kurām atsaucas Vispārējā tiesa, nevar pamatot atšķirīgu vērtējumu, jo tās attiecas tikai uz jēdziena “kredītiestāde” un tās darbības definēšanu. Turklāt šķiet patvaļīgi uzskatīt, ka ECB kompetence tiek izbeigta, tiklīdz ir pieņemts lēmums par atļaujas anulēšanu, vismaz nenogaidot līdz tam, ka lēmums kļūst galīgs vai juridiski saistošs pēc LESD 263. panta sestajā daļā noteiktā prasības celšanas termiņa beigām. Katrā ziņā ne 2018. gada 13. novembrī, ne 20. decembrī, kad ECB ar elektroniskā pasta vēstuli atbildēja uz apelācijas sūdzības iesniedzējas pieprasījumu, šis termiņš vēl nebija beidzies.
159.
Līdz ar to 2018. gada 20. decembrī ECB joprojām bija kompetence attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju Regulas Nr. 1024/2013 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Tādēļ Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka ECB acīmredzami nebija kompetences un ka tādējādi pirmais pamats ir jānoraida kā acīmredzami juridiski nepamatots.
160.
Līdz ar to pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jāapmierina, neizskatot katru apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumu.
161.
Neraugoties uz to, pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvā daļa, saskaņā ar kuru prasība tiek noraidīta, nav apstrīdama. Tas tādēļ, ka apstrīdētā elektroniskā pasta vēstule nav nedz autonomi apstrīdams akts, nedz ir redzams (
89
), ka ECB saskaņā ar Regulu Nr. 1024/2013 būtu kāda īpaša kompetence vai pienākums pirms vai pēc atļaujas anulēšanas sniegt apelācijas sūdzības iesniedzējas pieprasītos norādījumus (skat. šo secinājumu 88.–93. punktu).
162.
Tāpēc es ierosinu Tiesai pēc analoģijas ar tās pieeju 2021. gada 4. februāra rīkojumā lietā Pilatus Bank/ECB (
90
) šajā ziņā aizstāt pārsūdzētā rīkojuma pamatojumu un noraidīt pirmo apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑750/21 P.
5. Starpsecinājumi un tiesāšanās izdevumi
a) Lieta C‑750/21 P
163.
Lietā C‑750/21 P apelācijas sūdzība ir jānoraida.
164.
Līdz ar to par tiesāšanās izdevumiem ir jālemj saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu.
165.
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu, kas, pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 184. panta 1. punktu, ir piemērojams arī apelācijas tiesvedībā, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ECB ir lūgusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, apelācijas sūdzības iesniedzējai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar apelācijas tiesvedību.
b) Lieta C‑256/22 P
166.
Lietā C‑256/22 P ir jāapmierina pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa.
167.
Tas pats attiecas uz ceturto apelācijas sūdzības pamatu, ciktāl Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, novērtējot un noraidot desmitā prasības pamata otro daļu, kas attiecās uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai administratīvā procesa laikā nebija piekļuves dokumentiem un informācijai tās IT sistēmā, kā arī tās finanšu līdzekļiem, lai samaksātu advokāta honorārus.
168.
Šajā daļā apelācijas sūdzība ir pamatota, un pārsūdzētais spriedums, ar kuru pilnībā noraidīta prasība, ir jāatceļ.
169.
Tomēr šis strīds vēl nav izskatāmā stāvoklī, tāpēc saskaņā ar Tiesas statūtu 61. pantu lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai. Tātad lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana ir jāatliek.
170.
Ceturtais apelācijas sūdzības pamats izriet no tā, ka Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi, vai strīdīgie MFSA rīkojumi faktiski varēja izraisīt apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvoto tās atļaujas de facto anulēšanu un ar to saistīto ECB galīgā diskrecionārā vērtējuma tās apstrīdētajā lēmumā paredzēšanu vai ietekmēšanu. Tāpat tā nav pārbaudījusi, vai ECB no savas puses bija pārbaudījusi vai tai bija jāpārbauda atbilstoša apelācijas sūdzības iesniedzējas administratīvā procesa laikā paustā argumentācija, ciktāl tā faktiski tika pausta.
171.
Attiecībā uz pirmo apelācijas sūdzības pamatu Vispārējā tiesa arī nav pārbaudījusi, vai ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai vai tās juriskonsultam nebija piekļuves vai bija ierobežota piekļuve dokumentiem un informācijai tās IT sistēmā, kā arī tās finanšu līdzekļiem, lai samaksātu advokāta honorārus, faktiski varēja tikt pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību, jo pretējā gadījumā tā būtu varējusi aizstāvēties efektīvāk un tādējādi administratīvais process būtu varējis noslēgties ar atšķirīgu rezultātu (
91
).
VI. Secinājumi
A.
Lieta C‑750/21 P
172.
Lietā C‑750/21 P es ierosinu Tiesai lemt šādi:
1.
Noraidīt apelācijas sūdzību.
2.
Pilatus Bank plc atlīdzina tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību.
B.
Lieta C‑256/22 P
173.
Lietā C‑256/22 P ierosinu Tiesai lemt šādi:
1.
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 2. februāra spriedumu lietā Pilatus Bank un Pilatus Holding/ECB (T‑27/19, EU:T:2022:46).
2.
Nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai.
3.
Atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	2. panta 9. punkts Padomes Regulā (ES) Nr. 1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (OV 2013, L 287, 63. lpp.).
(
3
)	OV 2013, L 176, 338. lpp.
(
4
)	OV 2013, L 176, 1. lpp.
(
5
)	OV 2013, L 176, 1. lpp.
(
6
)	OV 2014, L 141, 1. lpp.
(
7
)	OV 2013, L 176, 338. lpp.
(
8
)	OV 2005, L 309, 15. lpp.
(
9
)	Rīkojums, 2019. gada 10. jūlijs, Pilatus Bank/ECB (T‑687/18, nav publicēts, EU:T:2019:542).
(
10
)	Rīkojums, 2021. gada 4. februāris, Pilatus Bank/ECB (C‑701/19 P, nav publicēts, EU:C:2021:99).
(
11
)	Par šo rīkojumu ir iesniegta apelācijas sūdzība lietā C‑256/22 P.
(
12
)	Par šo elektroniskā pasta vēstuli ir iesniegta apelācijas sūdzība C‑750/21 P.
(
13
)	Pārsūdzētā sprieduma 41.–56. punkts.
(
14
)	Lieta C‑219/17, EU:C:2018:1023, 44. punkts.
(
15
)	Pārsūdzētā sprieduma 67.–134. punkts.
(
16
)	Pārsūdzētā sprieduma 135.–148. punkts.
(
17
)	Pārsūdzētā sprieduma 149.–269. punkts.
(
18
)	Pārsūdzētā sprieduma 239.–241. punkts.
(
19
)	Pārsūdzētā sprieduma 242.–252. punkts.
(
20
)	Rīkojums, 2019. gada 10. jūlijs, Pilatus Bank/ECB (T‑687/18, nav publicēts, EU:T:2019:542).
(
21
)	Rīkojums, 2021. gada 4. februāris, Pilatus Bank/ECB (C‑701/19 P, nav publicēts, EU:C:2021:99).
(
22
)	Skat. līdzīgus faktiskos apstākļus, kas bija 2022. gada 15. septembra sprieduma lietā PNB Banka/ECB (C‑326/21 P, nav publicēts, EU:C:2022:693), un 2021. gada 8. novembra galīgā rīkojuma lietā Satabank/ECB (T‑494/20, nav publicēts, EU:T:2021:797) pamatā.
(
23
)	Lietas C‑663/17 P, C‑665/17 P un C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 54. un nākamie punkti.
(
24
)	Skat. arī līdzīgos faktiskos apstākļus, kas bija 2022. gada 15. septembra sprieduma lietā PNB Banka/ECB (C‑326/21 P, nav publicēts, EU:C:2022:693) un 2021. gada 8. novembra galīgā rīkojuma Satabank/ECB (T‑494/20, nav publicēts, EU:T:2021:797) pamatā.
(
25
)	Spriedums, 2018. gada 19. decembris, Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, 42. un nākamie punkti).
(
26
)	Spriedums, 2018. gada 19. decembris, Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, 42. un nākamie punkti). Detalizēts problēmas izklāsts ir atrodams ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa–Bordonas [M. Campos Sánchez–Bordona] secinājumos lietā Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:502, 57. un nākamie punkti un tajos minētā judikatūra).
(
27
)	Spriedums, 2018. gada 19. decembris, Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, 42.–44. punkts, 49. un 50. punkts).
(
28
)	Skat. spriedumus, 2013. gada 10. septembris, G. un R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, 35. punkts); 2015. gada 17. decembris, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, 66. un nākamie punkti); 2017. gada 26. jūlijs, Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, 33. punkts); 2017. gada 9. novembris, Ispas (C‑298/16, EU:C:2017:843, 26. un nākamie punkti), un 2018. gada 13. septembris, UBS Europe u.c. (C‑358/16, EU:C:2018:715, 59. un nākamie punkti). Turklāt no 2015. gada 17. decembra sprieduma lietā WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, 83. un 84. punkts) izriet, ka valsts iestādēm, uz kurām neattiecas Hartas 41. pants, tiesības uz aizstāvību ir jāievēro kā vispārējs Savienības tiesību princips.
(
29
)	Spriedums, 2018. gada 19. decembris, Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, 47. un nākamie punkti, it īpaši 49. punkts).
(
30
)	Ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess–Bordona savos secinājumos lietā Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:502, 112. punkts) attiecīgi norādīja – lai nodrošinātu skarto personu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, Savienības tiesām ir jāvērtē, vai valsts iestādes sagatavojošos aktos, kuros paustos atzinumus pēc tam ir pārņēmusi ECB, ir konstatējami tādi spēkā neesamības iemesli, kas ir neatgriezeniski sabojājuši visu procedūru.
(
31
)	Pastāvīgā judikatūra kopš 1981. gada 11. novembra sprieduma lietā IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, 12. punkts);, sal., ar spriedumu, 2021. gada 22. aprīlis, thyssenkrupp Electrical Steel un thyssenkrupp Electrical Steel Ugo/Komisija (C‑572/18 P, EU:C:2021:317, 50. punkts).
(
32
)	Skat. spriedumus, 1994. gada 6. decembris, Lisrestal u.c./Komisija (T‑450/93, EU:T:1994:290, 49.–51. punkts), un 1997. gada 19. jūnijs, Air Inter/Komisija (T‑260/94, EU:T:1997:89; 65. punkts). Skat. arī spriedumu, 1996. gada 24. oktobris, Komisija/Lisrestal u.c. (C‑32/95 P, EU:C:1996:402, 28. un nākamie punkti). Īpaši skaidri attiecībā uz vairāku posmu procedūru Muitas kodeksa īstenošanai 1995. gada 9. novembra spriedums lietā France–Aviation/Komisija (T‑346/94, EU:T:1995:187, 30. punkts): “[..], ka prasītāja tiesības tikt uzklausītam [šādā] procesā [..] jānodrošina attiecībās starp ieinteresēto personu un valsts administrāciju. Regula Nr. 2454/93 paredz, ka attiecības veidojas vienīgi starp ieinteresēto personu un administrāciju, no vienas puses, un starp administrāciju un Komisiju, no otras puses. Lai gan tiesību akti neparedz tiešas attiecības starp Komisiju un ieinteresēto personu, tas nebūt nenozīmē, ka visos gadījumos, kad Komisijai ir nodots atmaksas pieteikums, tai pietiek ar informāciju, ko sniegusi valsts pārvaldes iestāde. Šajā ziņā Regulas Nr. 2454/93 905. panta 2. punkts noteic, ka Komisija var pieprasīt ieinteresētajai dalībvalstij nodrošināt papildu informāciju. Tātad ir jāpārbauda, vai konkrētajā lietā Komisijai būtu bijis jāpieprasa šāda informācija, lai nodrošinātu, ka prasītāja tiesības tikt uzklausītam tiktu ievērotas, ļaujot viņam sniegt papildu paskaidrojumus vispirms Francijas administrācijai un pēc tam nododot tos Komisijai.” Šajā ziņā skat. H.P. Nehl, Principles of Administrative Procedure in EC Law, Hart Publishing, Oksforda, 1999, 88.–91. lpp.; C. Eckes/J. Mendes, “The Right to be Heard in Composite Administrative Procedure: Lost in Between Protection?”, European Law Review 36 (2011), 651. un nākamās lpp.
(
33
)	Spriedums, 2018. gada 19. decembris, Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, 44. punkts).
(
34
)	Spriedums, 2019. gada 5. novembris, ECB u.c./Trasta Komercbanka u.c. (C‑663/17 P, C‑665/17 P un C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 70. un nākamie punkti).
(
35
)	Skat. arī manus secinājumus apvienotajās lietās ECB u.c./Trasta Komercbanka u.c. (C‑663/17 P, C‑665/17 P un C‑669/17 P, EU:C:2019:323, 48., 52. un 99. punkts).
(
36
)	Lieta C‑97/91, EU:C:1992:491, 9.–13. punkts.
(
37
)	Attiecībā uz līdzīgiem interešu konfliktiem tādas likvidatora rīcības gadījumā, kurš ir atsaucis padomdevēja pilnvaras, un tiesas noteikta maksātnespējas procesa administratora gadījumā skat. spriedumus, 2019. gada 5. novembris, ECB u.c./Trasta Komercbanka u.c. (C‑663/17 P, C‑665/17 P un C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 54. un nākamie punkti), un 2022. gada 15. septembris, PNB Banka/ECB (C‑326/21 P, nav publicēts, EU:C:2022:693, 39.–43. punkts un 56.–58. punkts).
(
38
)	Skat. atsauces uz judikatūru 28. zemsvītras piezīmē.
(
39
)	Tādējādi sprieduma, kas ticis pārsūdzēts lietā C‑256/22 P, 239.–241. punktā Vispārējā tiesa, manuprāt, ir pareizi secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai tika dota pietiekama iespēja sniegt apsvērumus par atļaujas anulēšanas lēmuma priekšlikumu un iepazīties ar lietas materiāliem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja lietā C‑256/22 P to nav apstrīdējusi.
(
40
)	Skat. arī apstrīdētā lēmuma 3. punktu.
(
41
)	Proti, pēc lietā C‑256/22 P apstrīdētā ECB lēmuma pieņemšanas.
(
42
)	Spriedumi, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no C‑8/15 P līdz C‑10/15 P, EU:C:2016:701, 57.–59. punkts), un 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c. (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, 96. punkts).
(
43
)	Spriedums, 2022. gada 15. septembris, PNB Banka/ECB (C‑326/21 P, nav publicēts, EU:C:2022:693, 56.–58. punkts) par prasības atcelt ECB vēstuli, ar kuru tā atteicās dot attiecīgu norādījumu, nepieņemamību.
(
44
)	Noraidošs ir arī rīkojums, 2021. gada 4. februāris, Pilatus Bank/ECB (C‑701/19 P, nav publicēts, EU:C:2021:99, 33.–38. punkts).
(
45
)	Skat. spriedumus, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, 12. punkts); 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija (C‑463/10 P un C‑475/10 P, EU:C:2011:656, 50.–53. punkts), un spriedumu, 2021. gada 6. maijs, ABLV Bank u.c./ECB (C‑551/19 P un C‑552/19 P, EU:C:2021:369, 39. punkts).
(
46
)	Skat. šo secinājumu 45. punktu.
(
47
)	Atsauce uz apstrīdētā lēmuma izsniegšanu kompetentajai personai 2018. gada 5. novembrī ir atrodama tikai prasības pieteikuma ievada 12. punktā.
(
48
)	Skat. arī spriedumu, 2011. gada 29. septembris, Elf Aquitaine/Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 35., 51. un 78. punkts).
(
49
)	Līdzīgi pasākumi tiem, kurus Banca d’Italia veica ECB lēmuma sagatavošanas procesā, tika aplūkoti 2018. gada 19. decembra spriedumā lietā Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023 36. un 37. punkts). Šajā ziņā skat. arī spriedumu, 2022. gada 11. maijs, Fininvest un Berlusconi/ECB (T‑913/16, EU:T:2022:279, 237. un nākamie punkti); šajā spriedumā Vispārējā tiesa kā nepieņemamu noraidīja pamatu, saskaņā ar kuru Banca d’Italia sagatavojošajos aktos, it īpaši lēmumā par procedūras uzsākšanu un ECB iesniegtajā lēmuma priekšlikumā, esot pieļautas nepilnības, kas ECB lēmumu esot padarījušas prettiesisku. Apelācijas sūdzībās izskatāmajās lietās C‑512/22 P un C‑513/22 P apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd šī pamata noraidīšanu kā juridiski kļūdainu un arī kā neatbilstošu 2018. gada 19. decembra spriedumā lietā Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023) atzītajiem principiem.
(
50
)	Skat. arī spriedumu, 2018. gada 19. decembris, Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, 45. un 46. punkts). To apstiprina arī pārsūdzētā sprieduma 250. punktā ietvertās atziņas, atbildot uz desmito pamatu par tiesību uz aizstāvību aizskārumu, kurā Vispārējā tiesa apelācijas sūdzības iesniedzējai norāda uz valsts tiesību aizsardzības līdzekļiem un prejudiciālā nolēmuma tiesvedību.
(
51
)	Apstrīdētā lēmuma 3.3. iedaļā ECB pārbauda atbilstību Regulas Nr. 1024/2013 un Direktīvas 2013/36 attiecīgo noteikumu juridiskajiem nosacījumiem, kā arī attiecīgajiem Maltas tiesību aktiem, ar kuriem transponēta minētā direktīva (3.3.1. punkts), atļaujas anulēšanas samērīgumu, tostarp tās piemērotību, nepieciešamību un atbilstību (3.3.2. punkts), un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu (3.3.3. punkts).
(
52
)	Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 5. punkta pirmā daļa.
(
53
)	Regulas Nr. 1024/2013 14. panta 6. punkts.
(
54
)	Skat. Regulas Nr. 1024/2013 4. panta 3. punktu, 6. panta 1. punktu un 9. panta 1. punkta trešo daļu.
(
55
)	To atspoguļo Regulas Nr. 1024/2013 21. apsvērums, nosakot, ka “ECB būtu jāveic uzdevums attiecībā uz atļauju izsniegšanu kredītiestādēm un atļauju anulēšanu gadījumos, kad nav izpildītas valsts tiesību aktu prasības, kad to ierosinājusi attiecīgā valsts kompetentā iestāde, kura izvērtē atbilstību piemērojamiem nosacījumiem, kas noteikti valsts tiesību aktos”.
(
56
)	Apstrīdētā ECB lēmuma 3.1. iedaļā ir ietverts tikai procedūras izklāsts, sākot no 2018. gada 29. jūnija, un strīdīgie rīkojumi ir minēti tikai 3.3.1. iedaļā 6. lappusē. Tomēr nevar izslēgt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savus iebildumus par to pirmo reizi ir izvirzījusi tiesvedībā Vispārējā tiesā, bet apelācijas tiesvedībā to nevar pārbaudīt.
(
57
)	Pārsūdzētā sprieduma 49.–52. punkts.
(
58
)	Direktīvas 2013/36 23. panta 1. punkts.
(
59
)	OV 1996, L 309, 1. lpp.
(
60
)	Lieta C‑124/20, EU:C:2021:1035.
(
61
)	Pārsūdzētā sprieduma 67.–69. un 73.–80. punkts.
(
62
)	Pārsūdzētā sprieduma 96.–102. punkts.
(
63
)	Pārsūdzētā sprieduma 104.–106., 111. un 112. punkts.
(
64
)	Pārsūdzētā sprieduma 116.–119. punkts.
(
65
)	Spriedumi, 2022. gada 15. marts, Autorité des marchés financiers (C‑302/20, EU:C:2022:190, 63. punkts), un 2023. gada 12. janvāris, Österreichische Post (Informācija par personas datu saņēmējiem) (C‑154/21, EU:C:2023:3, 29. punkts).
(
66
)	Tās ir vienlīdz saistošas, tāpēc neviena no tām nav piemērojama prioritāri; skat. spriedumus, 2021. gada 26. janvāris, Hessischer Rundfunk (C‑422/19 un C‑423/19, EU:C:2021:63, 65. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2023. gada 17. janvāris, Spānija/Komisija (C‑632/20 P, EU:C:2023:28, 40.–42. punkts).
(
67
)	FR – “honorabilité” un IT – “onorabilità”.
(
68
)	PT – “idoneidade”.
(
69
)	BG – “репутацията”; CZ – “pověst”; DA – “omdømme”; DE – “Leumund”; FI – “maine”; EL – “τη φήμη”; EN – “reputation”; ES – “reputación”; ET – “maine”; HR – “ugled”; HU – “jó hírneve”; LT – “reputacija”; LV – “reputācija”; MT – “ir‑reputazzjoni”; NL – “reputatie”; PL – “reputacja”; RO – “reputația”; SK – “dobrá povesť”; SL – “ugled” un SV – “anseende”.
(
70
)	Skat. arī Direktīvas 2013/36 23. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu.
(
71
)	Turklāt tas tā ir ne tikai uzticības zuduma gadījumā, tātad negatīvā nozīmē, kā tas bija slavenajā gadījumā ar Grieķijas valsts parāda krīzi (skat. rīkojumu, 2020. gada 12. marts, EMB Consulting u.c./ECB, C‑571/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:208, un spriedumu, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB, T‑79/13, EU:T:2015:756), bet arī pozitīvā nozīmē, kā to parāda France Télécom vai Orange finanšu krīzes gadījums; pašas spēkiem kapitāla tirgū tā spēja refinansēties tikai pēc Francijas ekonomikas ministra publiskiem uzticību veicinošiem paziņojumiem (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 19. marts, Bouygues un Bouygues Télécom/Komisija, C‑399/10 P un C‑401/10 P, EU:C:2013:175, un 2016. gada 30. novembris, Komisija/Francija un Orange, C‑486/15 P, EU:C:2016:912).
(
72
)	OV 2005, L 309, 15. lpp.
(
73
)	Pārsūdzētā sprieduma 90. punkts.
(
74
)	Skat. apstrīdētā ECB lēmuma 4. un nākamās lpp., it īpaši 8. lpp.
(
75
)	Skat. Paskaidrojumus attiecībā uz Pamattiesību hartu, 41. panta paskaidrojumi – Tiesības uz labu pārvaldību (OV 2007, C 303, 17. lpp.).
(
76
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 11. decembris, Weiss u.c. (C‑493/17, EU:C:2018:1000, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
77
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c. (C‑526/14, EU:C:2016:570, 40. un 41. punkts). Saskaņā ar Kopīgo pamatnostādņu ievadā noteikto statusu šāds saistošs spēks sākotnēji attiecas tikai uz EBI, EAAPI un EVTI. Tomēr pēc analoģijas tas attiecas arī uz ECB, ciktāl tā kā uzraudzības iestāde ir ievērojusi šīs pamatnostādnes.
(
78
)	Skat. arī pārsūdzētā sprieduma 75. un 86. punktu.
(
79
)	Skat. apstrīdētā ECB lēmuma 5. un 6. lpp.
(
80
)	Apstrīdētā ECB lēmuma 8. lpp. (it īpaši 21. un 22. zemsvītras piezīme).
(
81
)	Šajā tiesību normā ir noteikts: “Neviens tiesas spriedums un neviens ārpus Kopienas esošas administratīvas iestādes lēmums, ar ko tieši vai netieši piemēro pielikumā precizētos tiesību aktus vai uz tiem pamatotas vai no tiem izrietošas darbības, nekādā veidā netiek atzīts vai izpildīts.”
(
82
)	Attiecībā uz civiltiesiskajām sekām un Regulas Nr. 2271/96 5. pantu skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Bank Melli Iran (C‑124/20, EU:C:2021:1035, 35. un nākamie punkti).
(
83
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Bank Melli Iran (C‑124/20, EU:C:2021:1035, 35.–37. punkts).
(
84
)	Skat. spriedumus, 2010. gada 14. oktobris, Nuova Agricast un Cofra/Komisija (C‑67/09 P, EU:C:2010:607, 48. un 49. punkts), un 2020. gada 3. septembris, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland u.c./Komisija (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, 115. punkts).
(
85
)	Pārsūdzētā rīkojuma 35.–39. punkts.
(
86
)	Pārsūdzētā rīkojuma 40. punkts.
(
87
)	Pārsūdzētā rīkojuma 41. punkts.
(
88
)	Pārsūdzētā rīkojuma 42.–44. punkts.
(
89
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 15. septembris, PNB Banka/ECB (C‑326/21 P, nav publicēts, EU:C:2022:693, 56.–58. punkts).
(
90
)	C‑701/19 P, nav publicēts, EU:C:2021:99, 38. punkts.
(
91
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 1. oktobris, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Padome (C‑141/08 P, EU:C:2009:598, 81. punkts), un 2019. gada 16. janvāris, Komisija/United Parcel Service (C‑265/17 P, EU:C:2019:23, 56. punkts).