62019CC0282
ĢENERĀLADVOKĀTA JEVGENIJA TANČEVA [EVGENI TANCHEV]
SECINĀJUMI,
sniegti 2021. gada 18. martā (
1
)
Lieta C‑282/19
YT,
ZU,
AW,
BY,
CX,
DZ,
EA,
FB,
GC,
IE,
JF,
KG,
LH,
MI,
NY,
PL,
HD,
OK
pret
Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIUR,
Ufficio Scolastico Regionale per la Campania,
piedaloties –
Federazione GILDA‑UNAMS
(Tribunale di Napoli (Neapoles tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Darbs uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70/EK – Līgumi, kas noslēgti ar publiskā sektora katoļu reliģijas pasniedzējiem – Tādu pasākumu neesamība, kuru mērķis ir novērst darba līgumu uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu – Direktīvas 1999/70/EK pielikumā ietvertā pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkts – Objektīvi iemesli, kuri attaisno darba līgumu uz noteiktu laiku pagarināšanu – Tiesiskās aizsardzības līdzekļi – LESD 17. panta 1. punkts par reliģisko grupu statusu – Pamattiesību hartas 20., 21. un 47. pants – Konstitucionālie šķēršļi ES tiesību piemērošanai
1.
Šis Tribunale di Napoli (Neapoles tiesa, Itālija, turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir vēl viens saistībā ar virkni lietu, kas attiecas uz darba līgumu uz noteiktu laiku izmantošanu publiskajā sektorā Itālijā, kā arī uz valsts tiesisko regulējumu, ar kuru aizliegts pārveidot šos līgumus par līgumiem uz nenoteiktu laiku (
2
). Tas ietilpst minēto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu apakškategorijā, proti, tajā, kas attiecas uz pasniedzēju nodarbinātību valsts skolās (
3
), vienlaikus skarot arī jautājumu par ietekmi uz tā procesa iznākumu, kas minēts LESD 17. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru Savienība respektē un neskar baznīcu un reliģisko organizāciju statusu, kas noteikts valsts tiesību aktos. Šis jautājums rodas tāpēc, ka sūdzību iesniedzēji pamatlietā ir katoļu ticības pasniedzēji Itālijas valsts skolās.
2.
Esmu secinājis, ka pamatlietā notikušie fakti neskar reliģisko organizāciju aizsardzību attiecībā uz to valsts tiesību aktos noteikto statusu, kā to garantē LESD 17. panta 1. punkts. Tādējādi pamatlieta ir izskatāma, pamatojoties uz Tiesas judikatūru par Padomes Direktīvu 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (
4
) (turpmāk tekstā – “Pamatnolīgums”), to interpretējot saistībā ar aizliegumu diskriminēt reliģijas vai ticības dēļ, ko aizsargā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 21. pants, un Hartas 47. panta pirmajā daļā paredzētajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, lai šo aizliegumu izpildītu (
5
).
3.
Iesniedzējtiesai bažas ir galvenokārt par diviem jautājumiem. Pirmkārt, vai pamatlietas apstākļi ir “objektīvi iemesli”, lai attaisnotu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu izmantošanu, kā paredzēts Pamatlīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktā. Otrkārt, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai dalībvalsts tiesību aktos paredzētais un Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) (
6
) apstiprinātais aizliegums pārveidot šādus uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus par līgumiem uz nenoteiktu laiku, ir saderīgs ar Pamatlīguma 5. klauzulu vai citādi nav saderīgs ar Savienības tiesību aktiem, tostarp ar Hartas 21. pantu.
4.
Es esmu secinājis, ka saistībā ar pamatlietas faktiem netiek ietekmēts katoļu baznīcas “statuss” saskaņā ar LESD 17. panta 1. punktu un ka nepastāv nekādi “objektīvi iemesli” saskaņā ar Pamatlīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktu, kas attaisnotu secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu izmantošanu.
5.
Tomēr, ņemot vērā, ka Pamatlīguma 5. klauzulas 1. punktā nav paredzēti tiešās iedarbības priekšnosacījumi (
7
) un ka dalībvalstu tiesību aktos nepārprotami ir izslēgta prasītāju uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu pārveidošana par līgumiem uz nenoteiktu laiku (
8
), Tiesas judikatūrā noteiktais pienākums dalībvalsts tiesām interpretēt attiecīgos valsts tiesību aktus, lai nodrošinātu 5. klauzulas efektivitāti (
9
), nav pamats valsts tiesību aktu contra legem interpretācijai, kas apdraudētu tiesisko drošību un atpakaļejoša spēka aizlieguma principu (
10
).
6.
Tādējādi iesniedzējtiesai pienākums pārveidot prasītāju uz noteiktu laiku noslēgtos darba līgumus par līgumiem uz nenoteiktu laiku būs tikai gadījumā, ja tiek pārkāptas viņu tiesības netikt diskriminētiem reliģijas vai ticības dēļ, kā to aizsargā Hartas 21. pants, un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību šī pārkāpuma labošanai saskaņā ar Hartas 47. panta pirmo daļu, ievērojot principus, kurus Tiesa ir noteikusi nolēmumā lietā Egenberger (
11
). Ja šāds pārkāpums tiek konstatēts, ES tiesību akti noteiks aizlieguma pārveidot attiecīgos uz noteiktu laiku noslēgtos darba līgumus atcelšanu, ja pastāv viens vai vairāki tiesiskās aizsardzības līdzekļi attiecīgajā valsts tiesību sistēmā (
12
), ļaujot pat netieši nodrošināt prasītāja tiesību īstenošanu atbilstoši Hartas 21. un 47. pantam (
13
).
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
7.
LESD 17. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Savienība respektē un neskar baznīcu un reliģisko organizāciju vai apvienību statusu, kas noteikts dalībvalstu tiesību aktos.”
8.
Pamatnolīguma 5. klauzulas nosaukums ir “Pasākumi, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu”. Tās pirmajā punktā ir paredzēts:
“Lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, pielietojot secīgus uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības, dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem atbilstīgi valsts tiesību aktiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksei un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ja nav attiecīgu tiesisku pasākumu, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, tā, lai ņemtu vērā konkrētu sektoru un/vai darba ņēmēju vajadzības, ievieš vienu vai vairākus no šādiem pasākumiem:
a)
objektīvus iemeslus, kas attaisno šādu līgumu vai darba attiecību atjaunošanu;
b)
secīgu uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai darba attiecību kopējo maksimālo ilgumu;
c)
šādu līgumu vai darba attiecību atjaunojumu skaitu.”
B.
Piemērojamie dalībvalsts tiesību akti
9.
Legge del 18 luglio 2003, n. 186 – Norme sullo stato giuridico degli insegnanti di religione cattolica degli istituti e delle scuole di ogni ordine e grado (2003. gada 18. jūlija Likums Nr. 186, ar ko nosaka tiesību normas par katoļu reliģijas pasniedzēju juridisko statusu visu veidu un līmeņu institūtos un skolās; 2003. gada 24. jūlijaGURI Nr. 170; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 186/2003”) 3. panta 3. punktā ir paredzēts, ka kandidātiem uz atklāto konkursu uz katoļu reliģijas pasniedzēju pastāvīgo amata vietu ir jābūt profesionālās piemērotības atzinumam, ko izdevis par teritoriju kompetentais diecēzes ordinārijs. Saskaņā ar 3. panta 8. punktu konkursa uzvarētāju pieņemšanu darbā ar līgumu uz nenoteiktu laiku nosaka reģiona vadītājs pēc vienošanās ar diecēzes teritoriāli kompetento ordināriju. Atbilstoši 3. panta 9. punktam profesionālās piemērotības atzinuma atsaukums no diecēzes kompetentā ordinārija puses ir darba attiecību izbeigšanas pamats.
10.
Decreto legislativo del 6 settembre 2001, n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (2001. gada 6. septembra Leģislatīvais dekrēts Nr. 368, ar ko transponē Padomes Direktīvu 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku) (2001. gada 9. oktobraGURI Nr. 235, turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 368/2001”) 5. panta 4.bis punktā ir paredzēts:
“[..] ja, turpinoties [darba] līgumiem uz noteiktu laiku par līdzvērtīgu uzdevumu izpildi, darba attiecības starp to pašu darba devēju un to pašu darba ņēmēju kopumā pārsniedz 36 mēnešus, ieskaitot pagarinājumus un atjaunošanu, neatkarīgi no pārtraukuma periodiem starp vienu un otru līgumu, darba attiecības uzskata par nodibinātām uz nenoteiktu laiku [..]” (
14
).
11.
Leģislatīvā dekrēta Nr. 368/2001 10. panta 4.bis punkts, kas no šā leģislatīvā dekrēta 5. panta 4.bis punkta piemērošanas jomas izslēdz uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus ar nolūku aizstāt pagaidu mācību personālu un administratīvos, tehniskos darbiniekus, kā arī palīgdarbiniekus, lai nodrošinātu pastāvīgu izglītības iestādes darbību (
15
).
12.
Decreto legislativo del 30 marzo 2001, n. 165 – Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (2001. gada 30. marta Leģislatīvais dekrēts Nr. 165 par vispārīgajiem noteikumiem attiecībā uz darba organizāciju valsts pārvaldes iestādēs) (2001. gada 9. maijaGURI Nr. 106 parastais pielikums; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 165/2001”) 36. panta 1. punktā ir paredzēts, ka valsts pārvaldes iestādes parasti pieņem darbā vienīgi ar darba līgumiem uz nenoteiktu laiku. Tomēr saskaņā ar 36. panta 2. punktu var izmantot elastīgus likumā paredzētos personāla pieņemšanas darbā un nodarbināšanas līgumu veidus, lai izpildītu prasības, kas saistītas vienīgi ar pagaidu vai ārkārtas vajadzībām. 36. panta 5. punktā ir paredzēts, ka “katrā ziņā, ja valsts pārvaldes iestādes pārkāpj saistošās normas darba ņēmēju pieņemšanas darbā un nodarbinātības jomā, tas nevar būt pamats darba attiecību nodibināšanai uz nenoteiktu laiku ar šīm valsts pārvaldes iestādēm, neskarot atbildību un sankcijas, kas tām var rasties. Attiecīgajam darba ņēmējam ir tiesības saņemt atlīdzinājumu par kaitējumu, kas izriet no darba, kurš veikts, pārkāpjot imperatīvās normas. [..]”
13.
Decreto legislativo del 16 aprile 1994, n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (1994. gada 16. aprīļa Leģislatīvais dekrēts Nr. 297, ar ko apstiprina to tiesību normu konsolidēto tekstu, kas ir spēkā izglītības jomā saistībā ar visu veidu un līmeņu skolām) (1994. gada 19. maijaGURI Nr. 115, turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 297/1994”) 309. panta par Katoļu reliģijas mācību 1. punktā ir paredzēts, ka visu veidu un līmeņu valsts skolās, kas nav universitātes, katoļu reliģijas mācīšanu reglamentē vienošanās starp Itālijas Republiku un Svēto Krēslu un tās attiecīgais papildu protokols, kas ir ratificēts ar 1985. gada 25. marta Likumu Nr. 121 un nolīgumiem, kuri paredzēti minētā protokola 5b. punktā. Saskaņā ar 309. panta 2. punktu “katoļu reliģijas mācības nodrošināšanai izglītības iestādes direktors pieņem darbā mācību personālu katru gadu uz noteiktu laiku pēc vienošanās ar diecēzes ordināriju”. Saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 309. panta 3. punktu katoļu reliģijas pasniedzēji ir skolas mācību personāls, kuram ir tādas pašas tiesības un pienākumi kā citiem pasniedzējiem. Tomēr viņi periodiski vai kursa noslēgumā tikai veic to studentu novērtējumu, kuri ir apguvuši kursu par katoļu reliģijas mācību. Saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 309. panta 4. punktu attiecībā uz katoļu ticības mācību tā vietā, lai liktu atzīmes un organizētu eksāmenus, pasniedzējiem sekmju izraksta vai skolas grāmatas pielikuma veidā ir jāsagatavo un jādara zināms ģimenēm īpašs vērtējums par skolēna interesi par šo mācību priekšmetu un viņa ieguvumiem no tā.
14.
2015. gada 13. jūlijaLegge n. 107 – Riforma del sistema nazionale di istruzione e formazione e delega per il riordino delle disposizioni legislative vigenti (Likums Nr. 107 par Valsts izglītības un apmācības, un ārštata pasniedzēju sistēmas reformu un atlikušo spēkā esošo tiesību normu deleģēšanu; 2015. gada 15. jūlijaGURI Nr. 162, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 107/2015”) 1. panta 95. punktā ir paredzēts, ka 2015./2016. mācību gadam Ministero dell’Istruzione dell’università e della ricerca (Izglītības, universitāšu un pētniecības ministrija, Itālija) ir atļauts īstenot ārkārtas plānu mācībspēku pieņemšanai darbā uz nenoteiktu laiku visa veida un līmeņu valsts mācību iestādēs. [..]”
15.
Saskaņā ar 2007. gada 27. novembraCCNL
(Contratto collettivo nazionale di lavoro) Scuola (Skolu sektora valsts darba koplīgums; turpmāk tekstā – “2007. gada 27. novembraCCNL”)) 40. panta 5. punktu “katoļu reliģijas pasniedzējus pieņem darbā saskaņā ar [Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994] 309. pantā minēto tiesisko regulējumu, noslēdzot ar viņiem ikgadēju darba līgumu, ko uzskata par apstiprinātu, ja turpina pastāvēt nosacījumi un prasības, kas noteikti spēkā esošajos tiesību aktos”.
16.
1984. gada 18. februāra Nolīguma starp Itālijas valsti un Svēto Krēslu (turpmāk tekstā – “1984. gada 18. februāra nolīgums”) 1. pantā ir paredzēts:
“Itālijas Republika un Svētais Krēsls atkārtoti apstiprina, ka valsts un katoļu baznīca katra ar savu iekārtu ir neatkarīga un suverēna un pilnībā ievēro šos principus savās attiecībās un savstarpējā sadarbībā, lai veicinātu cilvēku un valsts labklājību.”
17.
1984. gada 18. februāra nolīguma 9. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Itālijas Republika, atzīstot reliģiskās kultūras vērtību un ņemot vērā to, ka katolicisma principi ir daļa no Itālijas tautas vēsturiskā mantojuma, skolu mērķu ietvaros turpinās nodrošināt katoļu reliģijas mācību visu veidu un līmeņu valsts skolās, kas nav universitātes.
Ievērojot pārliecības brīvību un vecāku pienākumu attiecībā uz izglītību, ikvienam tiek garantētas tiesības izvēlēties apgūt vai neapgūt katoļu reliģijas mācību.
Brīdī, kad tiek uzņemti izglītības iestādē, skolēni vai viņu vecāki izmanto šīs tiesības attiecībā uz skolas vadību, un konkrētā izvēle nedrīkst radīt nekādu diskrimināciju.”
18.
1985. gada 16. decembrī parakstītā Intesa tra Autorità scolastica e la Conferenza Episcopale Italiana per l’insegnamento della religione cattolica nelle scuole pubbliche (Nolīgums starp Itālijas Skolu pārvaldi un Itālijas Bīskapu Konferenci par katoļu reliģijas mācības nodrošināšanu valsts skolās) 2. panta 5. punktā ir paredzēts, ka “katoļu reliģiju māca pasniedzēji, kuriem ir diecēzes ordinārija izdots un viņa paša neatsaukts profesionālās piemērotības atzinums un kurus pēc vienošanās ar diecēzes ordināriju iecēlušas kompetentās izglītības iestādes saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu. [..]” (
16
)
19.
Saskaņā ar Kanonisko tiesību kodeksa (
17
) 804. kanona 2. punktu diecēzes ordinārijs nodrošina, ka skolā reliģijas mācības pasniedzēji, tostarp tie, kuri nav katoļi, izceļas ar doktrīnas pareizu ievērošanu, kristīgas dzīves liecību, kā arī pedagoģisko kompetenci.
II. Lietas fakti un prejudiciālie jautājumi
20.
YT un 18 citas personas (turpmāk tekstā – “prasītāji”) ir katoļu reliģijas pasniedzēji, kurus ministrija ir pieņēmusi darbā, noslēdzot darba līgumus uz noteiktu laiku. Darba attiecības balstās uz ik gadu veiktu iecelšanu amatā, to automātiski atkārtoti apstiprinot saskaņā ar 2007. gada 27. novembraCCNL 40. panta 5. punktu (šo secinājumu 15. punkts). Visiem prasītājiem ir diecēzes ordinārija izdots profesionālās piemērotības atzinums.
21.
Prasītājus iecēla amatā Skolu pārvalde pēc diecēzes ordinārija priekšlikuma. Katra attiecīgo uz noteiktu laiku noslēgto darba līguma kopējais ilgums pārsniedz 36 mēnešus (skat. šo secinājumu 10. punktu). Dažos gadījumos šis ilgums pārsniedz 20 gadus (
18
).
22.
2015. gada 31. jūlijā prasītāji cēla prasību iesniedzējtiesā, prasot (i) pārveidot viņu uz noteiktu laiku noslēgtos darba līgumus par līgumiem uz nenoteiktu laiku un, pakārtoti, (ii) atlīdzināt kaitējumu. Tiesvedībā iestājās arī Federazione GILDA‑UNAMS – arodbiedrība, kas ir parakstījusi 2007. gada 27. novembraCCNL.
23.
Ministrija – atbildētāja izvirzīja iebildumus pret šo prasību.
24.
Iesniedzējtiesa norāda, ka Direktīva 1999/70 Itālijas tiesībās tika transponēta ar Leģislatīvo dekrētu Nr. 368/2001 (šo secinājumu 10. un 11. punkts). Minētā dekrēta 5. panta 4.bis punkts redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktu norises laikā, konkrēti paredz pārveidot uz noteiktu laiku noslēgtas darba attiecības par darba attiecībām uz nenoteiktu laiku, ja tās secīgu starp to pašu darba devēju un to pašu darba ņēmēju uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu rezultātā kopumā ir pārsniegušas 36 mēnešus (
19
).
25.
Tomēr šīs normas, it īpaši noteikums par līguma pārveidošanu par līgumu uz nenoteiktu laiku, nav piemērojamas publiskā sektora darba ņēmējiem. Kā minēts iepriekš (šo secinājumu 12. punkts), attiecībā uz šiem darba ņēmējiem Leģislatīvā dekrēta Nr. 165/2001 36. pantā ir konkrēti paredzēts, ka valsts iestādes var īstenot personāla pieņemšanu darbā, noslēdzot līgumus uz noteiktu laiku, lai izpildītu prasības, kas saistītas vienīgi ar pagaidu vai ārkārtas vajadzībām, un ka šīs jomas saistošo tiesību normu pārkāpums katrā ziņā nevar izraisīt darba attiecību uz nenoteiktu laiku nodibināšanu. Šādos gadījumos darba ņēmējam ir tiesības saņemt atlīdzinājumu par kaitējumu no valsts iestādēm.
26.
Tomēr no Leģislatīvā dekrēta Nr. 165/2001 piemērošanas ir izslēgti līgumi, kas skolu nozarē noslēgti uz noteiktu laiku, lai aizstātu mācību personālu un valsts administratīvos, tehniskos darbiniekus un palīgdarbiniekus (personale amministrativo, tecnico ed ausiliario, ATA) (šo secinājumu 11. punkts).
27.
Tādējādi Itālijas tiesību aktos paredzētie aizliegumi atkārtoti noslēgt līgumus uz noteiktu laiku, kā arī sodi par to nav piemērojami skolu nozarei.
28.
Iesniedzējtiesa norāda, ka prasītāju darba attiecības ir absolūti nestabilas un neaizsargātas. Patiešām, Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 309. pantā ir paredzēts, ka katoļu reliģijas mācības nodrošināšanai izglītības iestādes direktors pieņem darbā mācību personālu katru gadu uz noteiktu laiku pēc vienošanās ar diecēzes ordināriju saskaņā ar noteikumiem, par kuriem vienojusies Itālijas Republika un Svētais Krēsls, kā arī saskaņā ar nolīgumu starp Itālijas Skolu pārvaldi un Itālijas Bīskapu Konferenci par katoļu reliģijas mācības nodrošināšanu valsts skolās (šo secinājumu 13. punkts). Šajos nolīgumos ir noteikts, ka katoļu reliģijas pasniedzējiem ir jābūt profesionālās piemērotības atzinumam, ko izdevis un nav atsaucis diecēzes ordinārijs, un viņus pēc vienošanās ar šo ordināriju ieceļ kompetentās izglītības iestādes (šo secinājumu 18. punkts).
29.
Tas, ka kompetentais diecēzes ordinārijs atsauc profesionālās piemērotības atzinumu, kas izsniegts katoļu reliģijas pasniedzējiem, kuri pieņemti darbā pēc vienīgā atklātā konkursa pabeigšanas, ir darba attiecību izbeigšanas pamats saskaņā ar Likuma Nr. 186/2003 3. panta 9. punktu (šo secinājumu 9. punkts).
30.
Iesniedzējtiesa norāda arī uz pretrunu starp judikatūru, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas sprieduma lietā Sciotto (
20
), saistībā ar Pamatnolīguma 5. klauzulas interpretāciju, un Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) judikatūru, kura spriedumā Nr. 248/18 (
21
) noteica, ka “var tikai apstiprināties neiespējamība visam publiskajam sektoram pārveidot noteikta laika darba attiecības par nenoteikta laika darba attiecībām – saskaņā ar iedibināto Eiropas Savienības un Itālijas judikatūru”. No tā izrietēja, ka valsts tiesa nekad nevar nodibināt darba attiecības uz nenoteiktu laiku dažādās valsts pārvaldes nozarēs arī tad, ja iesniedzējtiesas ieskatā nav neviena ierobežojoša pasākuma Pamatnolīguma 5. klauzulas izpratnē.
31.
Spriedums Nr. 248/2018 bija par Dekrēta Nr. 368/2001 10. panta 4. bis punkta (šo secinājumu 11. punkts) un Leģislatīvā dekrēta Nr. 165/2001 36. panta 5. punkta (5. ter un 5. quater punkts) (šo secinājumu 12. punkts) atbilstību konstitūcijai, atsaucoties, inter alia, uz 2018. gada 7. marta spriedumu lietā Santoro (
22
) un 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā Marrosu un Sardino (
23
).
32.
Iesniedzējtiesai ir šaubas par Itālijas tiesību aktu, ar kuriem īsteno Direktīvu 1999/70 un it īpaši Pamatnolīguma 5. klauzulu, saderību ar Hartas 21. pantu un Padomes Direktīvu 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (
24
), jautājumā par atšķirīgo attieksmi pret katoļu reliģijas pasniedzējiem salīdzinājumā ar citiem mācībspēkiem.
33.
Iesniedzējtiesa norāda, ka visi pasniedzēji, kuri nav katoļu reliģijas pasniedzēji, ir tikuši pieņemti pastāvīgā darbā, attiecīgi noslēdzot darba līgumu uz nenoteiktu laiku, saskaņā ar darbā pieņemšanas īpašo plānu, kas ieviests ar Likumu Nr. 107/2015 (šo secinājumu 14. punkts), un vēlas precizēt, vai ir iespējams uz Hartas 21. panta, Pamatnolīguma 4. klauzulas un Direktīvas 2000/78 1. panta pamata pārtraukt piemērot valsts tiesību normas, kas neļauj uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu automātiski pārveidot par līgumu uz nenoteiktu laiku, ja darba attiecību ilgums pārsniedz noteiktu laikposmu.
34.
Minēto iemeslu dēļ iesniedzējtiesa uzdod šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai atšķirīga attieksme tikai pret katoļu reliģijas pasniedzējiem, kādi ir prasītāji, ir diskriminācija reliģijas dēļ Nicas [Pamattiesību] hartas 21. panta un Direktīvas 2000/78/EK izpratnē vai tomēr apstāklis, ka darba ņēmēja rīcībā jau esošo profesionālās piemērotības atzinumu var atsaukt, ir atbilstošs attaisnojošs iemesls, lai attieksme tikai pret katoļu reliģijas pasniedzējiem, kādi ir prasītāji, atšķirtos no tās, kāda pastāv pret pārējiem mācībspēkiem, nedodot viņiem iespēju izmantot nevienu ierobežojošu pasākumu, kas paredzēts 5. klauzulā 1999. gada 18. martā noslēgtajā Pamatnolīgumā par darbu uz noteiktu laiku, kas pievienots pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku?
2)
Vai gadījumā, ja uzskata, ka pastāv tieša diskriminācija reliģijas dēļ Direktīvas 2000/78/EK 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē (1. pants), kā arī Nicas [Pamattiesību] hartas izpratnē, ir jāuzdod Tiesai jautājums par instrumentiem, kurus šī tiesa var izmantot, lai novērstu diskriminācijas sekas, ņemot vērā, ka visiem pasniedzējiem, kuri nav katoļu reliģijas pasniedzēji, tika piemērots Likumā Nr. 107/2015 minētais darbā pieņemšanas ārkārtas plāns, un viņi tika pieņemti pastāvīgā darbā, attiecīgi noslēdzot nenoteikta laika darba līgumu, un, tātad, vai šai tiesai ir jādibina ar valsts pārvaldes iestādi darba attiecības uz nenoteiktu laiku?
3)
Vai Direktīvā 1999/70/EK minētā pamatnolīguma 5. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā aplūkojamais, atbilstoši kuram vispārējas tiesību normas, kas regulē darba attiecības un kuru mērķis ir sodīt secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, uz noteiktu laiku noslēgtus līgumu automātiski pārveidojot par nenoteikta laika līgumu, ja darba attiecības turpinās pēc noteikta datuma, nav piemērojamas skolu nozarei, ar īpašu atsauci uz katoļu reliģijas pasniedzējiem, tādējādi, ka secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi tiek pieļauti uz nenoteiktu laikposmu? It īpaši, vai pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē objektīvs iemesls var būt nepieciešamība panākt vienošanos ar diecēzes ordināriju vai, gluži pretēji, tā ir jāuzskata par diskrimināciju, kas aizliegta saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. pantu?
4)
Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša, vai Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. pants, Direktīvā 1999/70/EK minētā pamatnolīguma 4. klauzula un/vai Direktīvas 2000/78/EK 1. pants ļauj pārtraukt piemērot tiesību normas, kuras liedz uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu automātiski pārveidot par nenoteikta laika līgumu, ja darba attiecības turpinās pēc noteikta datuma?”
35.
Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza GILDA‑UNAMS arodbiedrība (ko atbalsta visi 18 prasītāji), Itālijas Republika, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēde netika rīkota.
III. Analīze
A.
Sākotnējās piezīmes
1. Par LESD 17. panta 1. punkta nozīmi strīda risinājumā
36.
Pretēji Itālijas Republikas rakstveida apsvērumos izvirzītajiem argumentiem, pamatlietas apstākļi neietekmē valsts tiesību aktos noteiktas reliģiskas organizācijas “statusu” saskaņā ar LESD 17. panta 1. punktu. Tādēļ Itālijas Republikas apsvērums par pieņemamību ir jānoraida.
37.
Vispirms, kā to Komisija ir norādījusi rakstveida apsvērumos, profesionālās piemērotības atzinuma izsniegšana katoļu reliģijas pasniedzējiem neietekmē līguma termiņu. Tas tā ir tāpēc, ka minētais atzinums ir vajadzīgs gan tiem katoļu reliģijas pasniedzējiem, kuru darba līgums noslēgts uz noteiktu laiku, gan tiem katoļu reliģijas pasniedzējiem, kuru darba tiesiskās attiecības ir uz nenoteiktu laiku (skat. šo secinājumu 9. un 18. punktu). Turklāt, ja diecēzes ordinārijs atsauc šo atzinumu, sekas skolotājiem ir vienādas abu līguma veidu gadījumā.
38.
Turklāt divos agrākajos nolēmumos, kuros tika interpretēts LESD 17. panta 1. punkts, bija skaidri formulēts reliģiskās organizācijas “statusa” zaudēšanas fakts saskaņā ar LESD 17. panta 1. punktu, ja tām tiktu piemēroti attiecīgie ES tiesību akti (
25
), jo LESD 17. panta 1. punktā ir noteikts “atbrīvojums” no šādas piemērošanas. Tomēr tas tā nav pamatlietas gadījumā. Diecēzes ordinārija pilnvaras izsniegt profesionālās piemērotības atzinumu ne tikai netiek apstrīdētas, bet šīs pilnvaras paliks spēkā neatkarīgi no tā, vai prasītāju uz noteiktu laiku noslēgtie darba līgumi tiks pārveidoti par līgumiem uz nenoteiktu laiku.
39.
Vispārējas bažas par baznīcu neatkarību saskaņā ar dalībvalsts konstitūciju (skat. šo secinājumu 16. punktu) un baznīcas lomu katoļu ticības mācības pasniedzēju pieņemšanā darbā (skat. šo secinājumu 9., 13. un 18. punktu), kā Itālijas Republika tās ir izvirzījusi rakstveida apsvērumos, nav pietiekamas, lai piemērotu LESD 17. panta 1. punktu.
40.
Itālijas Republikas procesuālajos rakstos tiek arī ierosināts, ka, ja ar 30 % katoļu ticības mācības pasniedzēju nav noslēgts pagaidu darba līgums, kas ir šo secinājumu I daļas B sadaļā minētās likumdošanas sistēmas praktiskās sekas, attiecīgās ticības mācības nodrošināšana Itālijas valsts skolās būs apdraudēta vajadzības pēc elastības dēļ. Tomēr visi prasītāji ir atbildētājas stabili darbinieki jau ilgāku laiku (
26
), turklāt dažiem no viņiem darba tiesisko attiecību ilgums pārsniedz 20 gadus. Arī šajā gadījumā nav pašsaprotami, kas ir apdraudēts “statusa” ziņā LESD 17. panta 1. punkta izpratnē, ņemot vērā, ka praksē pieprasījums ir bijis nemainīgs.
41.
Pamatnolīguma piemērošana pamatlietas apstākļiem neskar katoļu ticības mācības Itālijas valsts skolās fakultatīvo raksturu, kā ierosina Itālijas Republika savos rakstveida apsvērumos. Tā drīzāk attiecas uz to personu nodarbinātības nosacījumiem, kuras pasniedz fakultatīvu priekšmetu.
42.
Tādējādi, lai gan Tiesa ir atzinusi, ka LESD 17. panta 1. punktā patiešām ir pausta Savienības neitralitāte attiecībā uz to, kā dalībvalstis organizē savas attiecības ar baznīcām un reliģiskajām organizācijām vai apvienībām (
27
), tā arī nosprieda, ka ar valsts tiesību normām, kuru mērķis ir piešķirt darba ņēmējiem, kas ir noteiktu baznīcu draudžu locekļi, papildu svētku dienu, kas sakrīt ar šīm baznīcām nozīmīgiem reliģiskiem svētkiem, neorganizē attiecības starp dalībvalsti un šīm baznīcām (
28
). Tāpat valsts tiesību akti, kuri ļauj dalībvalstij ar 30 % konkrētās reliģijas pasniedzēju secīgi uz noteiktu laiku noslēgt darba līgumus un pat ļaunprātīgas izmantošanas gadījumā liedz šādus līgumus pārveidot par līgumiem uz nenoteiktu laiku saskaņā ar Pamatnolīguma 5. klauzulu, neorganizē attiecības starp dalībvalsti un katoļu baznīcu.
2. Par to, ka LESD 351. pants nepadara lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par nepieņemamu
43.
Pretēji Itālijas Republikas rakstveida apsvērumos izvirzītajiem argumentiem, lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību nevar apšaubīt, pamatojoties uz LESD 351. panta 1. punktu. Saskaņā ar šo tiesību normu ES tiesības neietekmē tiesības un pienākumus, kuri izriet no publisko starptautisko tiesību nolīgumiem, ko dalībvalsts ir noslēgusi ar trešo valsti pirms pievienošanās ES. Tomēr strīds pamatlietā neskar nolīgumus ar Svēto Krēslu vai saistībā ar to, ņemot vērā, ka tie attiecas uz diecēzes ordināriju pilnvarām izdot un atsaukt profesionālās piemērotības atzinumu (skat. šo secinājumu 9. un 18. punktu), kas ir pilnvaras, kuras neietekmē Pamatnolīguma 5. klauzula. LESD 351. pants sniedz dalībvalstīm iespēju ievērot starptautiskās saistības, kuras tās ir uzņēmušās pirms pievienošanās ES (
29
). Tomēr LESD 351. pants attiecas vienīgi uz starptautiskajiem nolīgumiem, kuri var ietekmēt Savienības tiesību piemērošanu (
30
). Tas tā nav pamatlietas gadījumā.
3. Par to, ka Direktīvas 2000/78 normām ir pakārtota nozīme pamatlietas atrisinājumā
44.
Pamata tiesvedību reglamentējošās dominējošās ES tiesības ir Pamatnolīgums, nevis Direktīva 2000/78. Pamatlietas apstākļos gan apgalvotā diskriminācija, gan tiesību aizsardzības līdzekļu problēmas, kas rodas, jārisina, atsaucoties uz ES primārajām tiesībām, proti, attiecīgi uz Hartas 21. un 47. pantu.
45.
Pamatnolīguma 5. klauzula ir pamatlietas atrisinājumam atbilstošās judikatūras avots. Turklāt iesniedzējtiesa faktiski jautā, vai aizliegums diskriminācijas reliģijas dēļ Hartas 21. pantā, kas ir norma, kurai ir jāatbilst Pamatnolīguma 5. klauzulai, prasa, lai iesniedzējtiesa noņemtu leģislatīvo ierobežojumu Itālijas tiesībās, kas neļauj pārveidot prasītāju noslēgtos darba līgumus uz noteiktu laiku par pastāvīgiem līgumiem. Tālāk, ņemot vērā, ka Pamatnolīguma 5. klauzulai nav tiešas iedarbības priekšnosacījuma (
31
), pamatlietas tiesvedībā ir jāveic analīze, atsaucoties uz Tiesas spriedumu lietā Egenberger (
32
). Šajā gadījumā tieša iedarbība arī tika izslēgta, ievērojot to, ka tas bija horizontāla rakstura strīds starp divām privātpersonām, tāpēc puses atsaucās uz Hartas 21. pantu un patiešām uz Hartas 47. pantu, lūdzot noņemt likumdošanas ierobežojumu tiesību aizsardzības līdzeklim (
33
).
46.
Lietas materiāli norāda, ka atšķirīgo attieksmi, par kuru ir sūdzība, rada fakts, ka ar 30 % katoļu reliģijas pasniedzēju darba līgumi ir noslēgti uz noteiktu laiku un saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem tos nevar pārveidot par līgumiem uz nenoteiktu laiku, tādējādi radot diskriminējošu piekļuvi tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, ja šos pasniedzējus salīdzina ar citiem publiskā sektora pasniedzējiem. Pastāv arī domstarpības par objektīvu iemeslu, kas attaisnotu secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu izmantošanu saskaņā ar Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktu.
47.
Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru šos jautājumus reglamentē Pamatnolīguma 5. klauzula (skat. tālāk šo secinājumu 59.– 62. punktu). Ievērojot to, ka strīda būtība ir tajā, vai dalībvalsts tiesību akti, kas neļauj pārveidot prasītāju uz noteiktu laiku noslēgtos līgumus par pastāvīgiem līgumiem, ir jāatceļ kā ES tiesību jautājums un kāda ir Pamatnolīguma 5. klauzulas loma šādā lēmumā, prasītāja argumenti par diskrimināciju reliģijas dēļ ir jāizskata, atsaucoties uz ES primārajām tiesībām, proti, Hartas 21. pantu (
34
) un vienlīdzīgas attieksmes principu, kas aizsargāts ar Hartas 20. pantu (
35
). Iesniedzējtiesas iebildumi 1. un 2. jautājumā par Direktīvu 2000/78 attiecas tikai uz tiesību aizsardzības līdzekļiem diskriminācijas kontekstā (
36
). ES primārajās tiesībās, konkrētāk, Hartas 20. un 21. pantā, nodrošinātā aizsardzība katrā ziņā ietver netiešu diskrimināciju (skat. šo secinājumu 71.–75. punktu). ES pastāvīgajā judikatūrā jau sen ir nolemts, ka visi ES tiesību akti, kā arī ES pasākumus īstenojošie dalībvalstu tiesību akti (
37
), ir jāinterpretē atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam, kurš pašreiz ir atspoguļots Hartas 20. pantā (
38
).
48.
Šeit pārstāvētā pieeja ir pamatota ar Tiesas iedibināto praksi, ja tiek apgalvots, ka Hartas 20. un 21. panta pārkāpums ir noticis ārpus Direktīvas 2000/78 konteksta. Spriedumā lietā Léger (
39
), vērtējot to, vai prasītājs ir ticis diskriminēts dzimumorientācijas dēļ, ņemot vērā dalībvalsts veikto Komisijas Direktīvas 2004/33/EK (2004. gada 22. marts) par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/98/EK piemērošanu attiecībā uz dažām tehniskajām prasībām asinīm un asins komponentiem (
40
) III pielikuma 2.1. punkta īstenošanu, Tiesa pamatojās vienīgi uz Hartas 20. un 21. pantu, izslēdzot Direktīvu 2000/78.
49.
Līdzīgi Tiesas nolēmumā lietā Glatzel (
41
), runājot par iespējamo Hartas 20., 21. un 26. panta pārkāpumu saistībā ar diskrimināciju invaliditātes dēļ, Direktīva 2000/78 ir apspriesta tikai, ciktāl ir nepieciešams noteikt jēdziena “invaliditāte” nozīmi (
42
). Tas tā bija tāpēc, ka apgalvotā nevienlīdzīgā attieksme radās saistībā ar dalībvalsts veikto Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/126/EK (2006. gada 20. decembris) par vadītāju apliecībām (
43
) III pielikuma 6.4. punkta (normas, kas apgalvoti esot bijušas prettiesiskas) īstenošanu, tādējādi diskriminācija tika izvērtēta, ņemot vērā Hartas 20. un 21. pantu.
50.
Tādēļ jāuzsver, ka Direktīva 2000/78 nav vienīgais Savienības tiesību akts, kas aizsargā pret prettiesisku diskrimināciju, neatkarīgi no tā, vai tā ir reliģijas, dzimumorientācijas vai cita Hartas 21. pantā minētā pamata dēļ. Pamatlietā nolēmuma lietā Léger nozīme ir tāda, ka visas Pamatnolīguma normas, tostarp 5. klauzula un ar to saistītās normas par tiesiskās aizsardzības līdzekļiem (skat. tālāk šo secinājumu 63.–77. punktu), ir jāinterpretē atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam Hartas 20. pantā un Hartas 21. panta 1. punktā minētā diskriminācijas aizliegumam reliģijas dēļ, tostarp diskriminācijas reliģijas vai ticības dēļ, ņemot vērā, ka to aizsargā ES tiesību primāra norma, proti, Hartas 21. pants (
44
). Tas pats attiecas uz Hartas 47. pantu, ņemot vērā iedibinātās judikatūras par noteikumiem par tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kuri saistīti ar Pamatnolīguma 5. klauzulu un uz kuriem attiecas 47. pants, nozīmīgumu strīda atrisināšanā (
45
).
51.
Turklāt saskaņā ar Hartas 51. pantu dalībvalstīm ir pienākums ievērot Hartu, tostarp tās 20., 21. un 47. pantu, ja tās “īsteno” Pamatnolīguma 5. klauzulu (
46
), proti, pienākumu, kas ietver arī tiesiskās aizsardzības līdzekļu noteikšanu (
47
). Tāpēc Itālijas Republikai, paredzot tiesiskās aizsardzības līdzekļus, lai aizsargātu pret uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, ir pienākums to darīt tādā veidā, kas ievēro prasītāju tiesības netikt diskriminētiem viņu reliģijas vai pārliecības dēļ, kā tas ir garantēts Hartas 21. pantā, un nodrošināt, ka ir pieejami efektīvi tiesiskās aizsardzības līdzekļi, kā paredzēts Hartas 47. panta pirmajā daļā.
52.
Šo secinājumu turpinājumā tiks izklāstīta Hartas 21. un 47. panta nozīme šā strīda atrisināšanā (63.–77. punkts).
53.
Tādējādi atbilde tiks sniegta tikai uz 3. un 4. prejudiciālo jautājumu.
4. Par izmantoto pieeju, lai atbildētu uz trešo un ceturto jautājumu
54.
Trešajā jautājumā tiek jautāts, vai pastāv jebkāds objektīvs iemesls, lai attaisnotu secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu izmantošanu (
48
). Tad tiek arī jautāts, kādas sekas rodas tiesiskās aizsardzības līdzekļu ziņā, ja netiek konstatēts nekāds objektīvs iemesls? Ceturtajā jautājumā tiek lūgts precizēt, kas būtu jādara attiecībā uz dalībvalsts tiesību aktiem, tostarp konstitucionālas nozīmes normām, kas kavē ES tiesību aktos paredzētā tiesiskās aizsardzības līdzekļa piemērošanu. Tāpēc uz trešo un ceturto jautājumu tiks sniegta vienota atbilde.
55.
Kā norādījusi iesniedzējtiesa, prasītāju galvenā sūdzība ir par to, ka viņi esot tikuši diskriminēti salīdzinājumā ar pasniedzējiem, kuri ir guvuši priekšrocības no reformas, kas tika ieviesta ar Likumu 107/2015 (šo secinājumu 14. punkts) un kas paredzēja pasniedzēju uz noteiktu laiku noslēgtos darba līgumus pārveidot par līgumiem uz nenoteiktu laiku.
56.
Tomēr jānorāda, ka Tiesa ir noteikusi, ka konkrētajā Likuma Nr. 107/2015 (minēts iepriekš 14. punktā) kontekstā “atšķirīgā attieksme starp abu darba ņēmēju uz noteiktu laiku kategorijām, kas izriet no piemērojamo tiesību aktu reformas, neietilpst Pamatnolīguma 4. klauzulā noteiktā nediskriminācijas principa piemērošanas jomā” (
49
). To ņemot vērā, 4. klauzulai nav nozīmes pamatlietā un tā netiks atspoguļota atbildē uz ceturto jautājumu.
57.
Tomēr Tiesas konstatējums šajā ziņā nekādā veidā neatvieglo plašāko iesniedzējtiesas pienākumu ievērot prasītāja tiesības netikt diskriminētam reliģijas dēļ, kas ir aizsargātas ar Hartas 20. un 21. pantu, no kuriem pirmais ir Savienības tiesību aktos paredzētā vispārējā vienlīdzīgas attieksmes principa izpausme (skat. šo secinājumu 63.–77. punktu).
B.
Atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem
58.
Uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka prasība katoļu reliģiskās mācības pasniedzējiem panākt vienošanos ar diecēzes ordināriju, lai varētu strādāt valsts skolās, nav objektīvs iemesls, kas attaisnotu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu atjaunošanu, Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Pamatlietas apstākļos un tādēļ, ka Pamatnolīguma 5. klauzulā nav paredzēti tiešās iedarbības priekšnosacījumi, iesniedzējtiesai ir pienākums nepiemērot valsts tiesību aktos paredzētu absolūtu aizliegumu, kas liedz uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus pārveidot par līgumiem uz nenoteiktu laiku, tikai gadījumā, ja nepārveidošana rada diskrimināciju reliģijas vai ticības dēļ, pārkāpjot Hartas 21. pantu, un efektīva tiesiskās aizsardzības līdzekļa trūkumu šī pārkāpuma labošanai, neievērojot Hartas 47. panta pirmo daļu, tomēr tas ir jānosaka iesniedzējtiesai. Šādā gadījumā visi dalībvalsts tiesību akti, tostarp konstitucionāla rakstura noteikumi, kuri nevar tikt interpretēti atbilstoši diskriminācijas reliģijas vai ticības dēļ aizliegumam, ko aizsargā ar Hartas 21. pantu, un tiesību aizsardzības līdzekļi par tā pārkāpumu, kas ir garantēti Hartas 47. pantā, ir jāatstāj nepiemēroti.
1. Ievads
59.
Pamatnolīgums ir piemērojams personālam, kas ir pieņemts darbā izglītības nozarē (
50
). Itālijas Republika nav paredzējusi pasākumus, kuros būtu noteikts šo līgumu kopējais maksimālais termiņš vai to atjaunošanas skaits Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta b) un c) apakšpunkta izpratnē. Tāpat šķiet, ka Itālijas tiesiskajā regulējumā nav tādu pasākumu, kas būtu līdzvērtīgi Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā norādītajiem pasākumiem (
51
). Tomēr Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā, lai novērstu secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vai nodibinātu darba tiesisko attiecību ļaunprātīgu izmantošanu, dalībvalstīm ir paredzēts pienākums efektīvi un saistoši ieviest vismaz vienu no šajā normā uzskaitītajiem pasākumiem, ja šo valstu tiesībās nav paredzēti līdzvērtīgi tiesiski pasākumi (
52
). Tādējādi “objektīvi iemesli, kas attaisno šādu līgumu vai darba tiesisko attiecību atjaunošanu” saskaņā ar 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktu ir veids, kā novērst ļaunprātīgu izmantošanu (
53
).
2. Par to, ka nav objektīvu iemeslu [darba līgumu] atjaunošanai
60.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru jēdziens “objektīvi iemesli” ir jāsaprot kā tāds, kas ir saistīts ar precīziem un konkrētiem apstākļiem, kuri raksturo noteiktu darbību un līdz ar to konkrētajā kontekstā var attaisnot secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu izmantošanu. Šos apstākļus it īpaši var izraisīt to uzdevumu īpašais raksturs, kuru izpildei šādi līgumi ir noslēgti, un to raksturīgās pazīmes vai attiecīgos gadījumos dalībvalsts sociālās politikas jomā sasniedzamais likumīgais mērķis” (
54
).
61.
Ir jāpārbauda, vai tiešām šādu līgumu atjaunošana atbilst patiesai vajadzībai un ir piemērota un vajadzīga attiecīgā mērķa sasniegšanai (
55
). Tomēr kritēriji nevar būt “objektīvi”, ja tie nekādā ziņā būtiski neatšķiras no kritērijiem, kuri tiek piemēroti darbiniekiem, kuru darba līgumi ir noslēgti uz nenoteiktu laiku un kuri veic tādus pašus uzdevumus kā darbinieki ar darba līgumiem uz noteiktu laiku. Šeit es runāju par prasību katoļu ticības mācības pasniedzējiem saņemt diecēzes ordinārija profesionālās piemērotības atzinumu, kas ir attiecināma gan uz katoļu ticības pasniedzējiem, kuru darba līgums ir noslēgs uz noteiktu laiku, gan tiem, kuru līgumi ir uz nenoteiktu laiku (skat. iepriekš šo secinājumu 9. un 18. punktu). Tādi faktori kā īpaši katoļu ticības mācības studentu vērtēšanas noteikumi (skat. šo secinājumu 13. punktu) un apstāklis, ka tas ir fakultatīvs priekšmets (skat. iepriekš šo secinājumu 17. punktu), nav pietiekami, lai šī mācību priekšmeta pasniedzējus nošķirtu no pārējiem pasniedzējiem attiecībā uz pamatuzdevumu veikšanu (skat. šo secinājumu 13. punktu).
62.
Lai gan trešajā jautājumā tas nav minēts, Itālijas Republikas argumenti attiecas uz vajadzību pēc elastības (
56
) fakultatīva priekšmeta pasniegšanā. Tomēr vajadzību pēc elastības praksē (
57
) ir sarežģīti pieņemt kā “patiesu” vajadzību, ņemot vērā to, ka ar daudziem prasītājiem darba līgumi ir slēgti uz noteiktu laiku ilgāk nekā 20 gadu garumā. Nav izpildīts nosacījums par pagaidu rakstura vajadzību (
58
), ko apliecina “secīgo līgumu, kas ir noslēgti ar vienu un to pašu personu vai viena un tā paša darba izpildei, skaits” (
59
). Tiesa ir noteikusi, ka uz noteiktu laiku noslēgti darba līgumi nevar tikt atjaunoti, lai pastāvīgi un ilgstoši pildītu tādus uzdevumus, kas ir ierasti attiecīgajā nozarē (
60
). Pamatlietā darba attiecību ilgums liecina, ka secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu izmantošana ir paredzēta, lai apmierinātu “pastāvīgas un ilgstošas” darba devēja atbildētāja “vajadzības pēc personāla”, neskatoties uz katoļu reliģijas kā mācību priekšmeta fakultatīvo raksturu (
61
). Visbeidzot, attiecīgais tiesiskais regulējums neparedz tādus nosacījumus, lai konkrēti pārbaudītu, vai secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu atjaunošanas mērķis ir nodrošināt pagaidu vajadzības (
62
), nevis sasniegt mērķus sociālās politikas jomā (
63
).
3. Tiesiskās aizsardzības līdzekļu sekas
63.
Saistībā ar pamatlietu ir jāmin šādi trīs sarežģīti aspekti. Pirmkārt, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu var saprast, ka saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem prasītājiem vispār nav pieejami nekādi tiesiskās aizsardzības līdzekļi, lai īstenotu savas tiesības atbilstoši Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktam, ņemot vērā, ka tas liek domāt, ka viņiem nav nedz tiesību uz viņu līgumu pārveidošanu par līgumiem uz nenoteiktu laiku, nedz atlīdzinājumu [par kaitējumu] (skat. šo secinājumu 27. punktu) (
64
). Tādējādi un, otrkārt, tas skar Hartas 47. panta pirmo daļu. Treškārt, tiek skarts ar Hartas 21. panta 1. punktu aizsargātais aizliegums diskriminēt reliģijas dēļ, tāpat kā tiek skarta arī vienlīdzīgas attieksmes garantija Hartas 20. pantā, jo Pamatnolīguma 5. klauzula ir jāinterpretē atbilstoši Hartas noteikumiem (
65
) un dalībvalstīm ir pienākums ievērot [Hartas] 20. pantu un 21. panta 1. punktu saistībā ar jebkuru dalībvalsts pasākumu, ar kuru tiek veikta 5. klauzulas īstenošana (
66
), tostarp tiesiskās aizsardzības līdzekļu pasākumiem (
67
). Pasākumi, “kurus valsts likumdevējs ir noteicis, lai sodītu darba devējus publiskajā sektorā par līgumu, kas noslēgti uz noteiktu laiku, ļaunprātīgu izmantošanu, īsteno ES tiesības” (
68
). Prasītāji norāda uz saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem viņiem pieejamo nelabvēlīgo tiesiskās aizsardzības sistēmu salīdzinājumā ar tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kurus var izmantot citi publiskā sektora pasniedzēji, kuru uz noteiktu laiku noslēgto darba līgumu ilgums pārsniedz 36 mēnešus. Prasītāji apgalvo, ka šī atšķirīgā attieksme ir saistīta ar viņu reliģisko piederību.
64.
Ja nepastāvētu šie trīs faktori, Pamatnolīgums nekādā ziņā neparedzētu iesniedzējtiesai pienākumu atcelt nepārprotamu likumā noteiktu aizliegumu pārveidot prasītāju uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus par līgumiem uz nenoteiktu laiku. Jāatgādina, ka Leģislatīvā dekrēta Nr. 165/2001 36. panta 5. punktā ir paredzēts, ka, “ja valsts pārvaldes iestādes pārkāpj saistošās normas darba ņēmēju pieņemšanas darbā un nodarbinātības jomā, tas nevar būt pamats darba attiecību nodibināšanai uz nenoteiktu laiku ar šīm valsts pārvaldes iestādēm, neskarot atbildību un sankcijas, kas tām var rasties” (skat. šo secinājumu 12. punktu, mans izcēlums). Šķiet, ka arī 2015./2016. mācību gadam īpaši paredzētās reformas (šo secinājumu 14. punkts) neietekmē interpretāciju attiecībā uz prasītājiem.
65.
Principi, kuri attiecas uz sankcijām par uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, ir labi iedibināti judikatūrā. Valsts iestādēm ir jānosaka tādas sankcijas, kuras ir samērīgas, pietiekami efektīvas un preventīvas pret pārkāpumu (
69
), lai novērstu Savienības tiesību pārkāpuma sekas (
70
). Pamatnolīgumā nav noteikts dalībvalstu vispārējs pienākums veikt uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu pārveidi par līgumiem uz nenoteiktu laiku. Attiecīgajiem dalībvalstu tiesību aktiem tomēr ir jāietver cits pasākums, kas ir efektīvs nolūkā novērst un, ja nepieciešams, sodīt par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu izmantošanu (
71
). Tas ir valsts procesuālās autonomijas jautājums, ievērojot līdzvērtības (
72
) un efektivitātes principus (
73
). Šajā ziņā dalībvalstu tiesību aktu interpretācija ir jāveic vienīgi iesniedzējtiesai, kurai ir jānosaka, vai dalībvalsts atbilstīgi novērš un soda par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu izmantošanu, kas ir aizliegta ar Pamatnolīguma 5. klauzulu (
74
). Tomēr Tiesa var sniegt norādes (
75
).
66.
Tomēr, nepastāvot nekādam aspektam saistībā ar Hartā paredzētajām tiesībām, judikatūrā ir ierobežoti iesniedzējtiesas interpretēšanas pienākumi – tas izriet no tā, ka [Pamatnolīguma] 5. klauzulā nav tiešās iedarbības priekšnosacījumu (
76
). Iesniedzējtiesai ir pienākums, “veicot visas” tās kompetencē ietilpstošās “darbības”, “ņemt vērā valsts tiesības kopumā un piemērot valsts tiesībās atzītās interpretācijas metodes, lai nodrošinātu” Pamatnolīguma pilnīgu efektivitāti (
77
). Tomēr iesniedzējtiesai nav pienākuma nepiemērot tādu contra legem dalībvalsts tiesību normu, kāda ir iepriekš šo secinājumu 64. punktā minētā norma, kura tieši liedz prasītājiem tiesības pārveidot viņu darba līgumus par līgumiem uz nenoteiktu laiku, jo šāds pienākums nebūtu saderīgs ar tiesisko drošību un principu par Savienības tiesību aktu nepiemērošanu ar atpakaļejošu spēku (
78
). Šķiet, vārdu nevar (skat. šo secinājumu 64. punktu) būtu neiespējami interpretēt atbilstoši ar tiesību aizsardzības līdzekļu sekām, kas pavada nespēju izpildīt pienākumus, kas norādīti Pamatnolīguma 5. klauzulā. Nesen Tiesa apstiprināja, ka “gadījumā, ja valsts tiesai būtu jāsecina, ka uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu pārveidošana par līgumiem uz nenoteiktu laiku [..] nebija iespējama, jo tā liktu interpretēt Grieķijas Konstitūcijas 103. panta 7. un 8. punkta contra legem, šai tiesai būtu jāpārbauda, vai Grieķijas tiesībās šajā ziņā pastāv citi efektīvi pasākumi” (
79
). Tomēr, ja tas būtu pilnīgs atspoguļojums, es piekristu Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) apgalvojumam, ka “var tikai apstiprināties neiespējamība visam publiskajam sektoram pārveidot noteikta laika darba attiecības par nenoteikta laika darba attiecībām – saskaņā ar iedibināto Eiropas Savienības un Itālijas judikatūru” (
80
).
67.
Tomēr, tiklīdz tiek skarts Hartas 21. un 47. pants, dalībvalstu tiesām ir jādara vairāk. Tiesas nolēmumā lietā Egenberger (
81
) tika noteikts, ka gan Hartas 21. pants, gan tās 47. pants ir pietiekams pats par sevi un nav jāprecizē ar ES vai valsts tiesību normām, lai privātpersonām radītu tiesības, uz kurām pašām par sevi var atsaukties (
82
). Tādējādi spriedumā lietā Egenberger tika noteikts, ka iesniedzējtiesai ir pienākums nepiemērot valsts tiesību normu, ja tas ir tas, kas vajadzīgs, lai nodrošinātu to tiesību efektivitāti, ko aizsargā Hartas 21. un 47. pants (
83
). Šie principi ir piemērojami pamatlietā neatkarīgi no tā, ka Pamatnolīguma 5. klauzulai nav tiešas iedarbības (
84
), ņemot vērā to, ka lieta Egenberger attiecās uz horizontālu strīdu starp privātpersonām, kurā tiešā iedarbība bija tikpat mazsvarīga (
85
).
68.
Tādēļ, ja pēc tam, kad iesniedzējtiesa ir izpildījusi pienākumu “veikt visas” tās kompetencē ietilpstošās “darbības”, “ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot valsts tiesībās atzītās interpretācijas metodes, lai nodrošinātu” Pamatnolīguma pilnīgu efektivitāti (
86
), taču valsts tiesību akti joprojām liedz tai īstenot prasītāja tiesības, kas izriet no Hartas 21. panta vai no tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kas izriet atbilstoši Hartas 47. pantam, attiecīgās dalībvalsts tiesību normas nebūtu jāpiemēro. Ja saskaņā ar valsts tiesību aktiem vienīgais tiesiskās aizsardzības līdzeklis, lai varētu ievērot Hartas 21. panta 1. punktā nostiprināto diskriminācijas aizliegumu reliģijas dēļ un tam pievienotajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību atbilstoši Hartas 47. panta pirmajai daļai, ir viņu uz noteiktu laiku noslēgto darba līgumu pārveidošana par līgumiem uz nenoteiktu laiku, tad šim tiesiskās aizsardzības līdzeklim ir jābūt pieejamam.
69.
Atkārtojot – līdzšinējās judikatūras par tiesiskās aizsardzības līdzekļu iedarbību saistībā ar darba līgumu uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu, pārkāpjot Pamatnolīguma 5. klauzulu, ja nekādā ziņā netiek skarta Hartā paredzēto tiesību īstenošana, būtība ir acīmredzama. Tā neietver tiesības uz darba līgumu uz noteiktu laiku pārveidošanu par līgumiem uz nenoteiktu laiku (
87
). Kā ģenerāladvokāte J. Kokote nesen ir norādījusi, nododot valsts tiesu ziņā iespēju individuālā gadījumā atzīt pastāvīgā darbinieka statusu uz noteiktu laiku nodarbinātam darbiniekam, lai sodītu par ļaunprātīgu izmantošanu, tiktu būtiski ietekmēta piekļuve visam publiskajam sektoram un apdraudēta atlases procedūru funkcija (
88
). Tomēr attiecīgās dalībvalsts tiesībās ir tomēr jābūt ietvertam citam pasākumam, kas ir efektīvs, lai novērstu un, ja nepieciešams, sodītu par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu izmantošanu (
89
).
70.
Tādējādi šeit ierosinātais attiecībā uz darba līgumu uz noteiktu laiku pārveidošanu par līgumiem uz nenoteiktu laiku gadījumā, ja notiek uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu ļaunprātīga izmantošana pretēji Pamatnolīguma 5. klauzulai, ir attiecināms tikai uz neparastajiem apstākļiem, kādos [līgumu] nepārveidošana var būt Hartas 21. panta 1. punkta pārkāpums un izrietošās prasības par tiesiskās aizsardzības līdzekli atbilstoši Hartas 47. panta 1. punktam pārkāpums.
71.
Attiecībā uz Hartas 21. panta 1. punktu iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai neparastajos pamatlietas faktiskajos apstākļos prasītāju tiesības netikt diskriminētiem reliģiskās pārliecības dēļ apdraud tiesiskās aizsardzības līdzekļu režīms, kas ir spēkā Itālijā un kas tiek pārskatīts šajā lietā. Aizliegums diskriminēt reliģiskās piederības dēļ ir obligātais vispārējais ES tiesību princips (
90
), kurš dalībvalstīm ir jāievēro, īstenojot ES tiesības atbilstoši Hartas 51. panta 1. punktam (
91
).
72.
Kā Tiesa nesen atkārtoja attiecībā uz Hartas 21. pantu – “diskriminācijas aizliegums nav nekas cits kā vispārējā vienlīdzīgas attieksmes principa, kas ir viens no Savienības tiesību pamatprincipiem, konkrēta izpausme un šis princips noteic, ka līdzīgās situācijās nedrīkst būt atšķirīga attieksme un atšķirīgās situācijās nedrīkst būt vienāda attieksme, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma” (
92
). Vispārējais nediskriminācijas princips ir nostiprināts Hartas 21. panta 1. punktā (
93
). Direktīva 2000/78 ir vienkāršs tā atspoguļojums (
94
).
73.
Šī analīze ir jāveic iesniedzējtiesai, kam ir zināmi visu 18 prasītāju visi attiecīgie faktiskie apstākļi un kas var novērtēt attiecīgā tiesisko aizsardzības līdzekļu režīma praktisko ietekmi uz prasītāju situāciju saistībā ar viņu reliģisko pārliecību. Tomēr tiek sniegti šādi norādījumi.
74.
Iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai dalībvalsts noteiktie ierobežojumi attiecībā uz prasītājiem pieejamajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem saistībā ar darba līgumu uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu, faktiski vai tiesiski rada pret viņiem atšķirīgu attieksmi reliģijas dēļ pret salīdzināmu personu grupu, ja nepastāv objektīvs attaisnojums (
95
). Iesniedzējtiesai ir jāizskata, vai ir bijusi atšķirīga attieksme, kas tieši vai netieši balstījusies uz reliģiju (
96
). Atšķirīga attieksme ir pamatota tad, ja “tā ir balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, ja tā atbilst leģitīmi pieņemamam mērķim, kas ir izvirzīts attiecīgajā tiesiskajā regulējumā, un ja šī atšķirība ir samērīga ar mērķi, ko ar attiecīgo attieksmi tiecas sasniegt” (
97
). Tomēr, kā iepriekš norādīts, no “objektīviem iemesliem” saskaņā ar Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktu esmu jau izslēdzis jautājumu par diecēzes ordinārija profesionālās piemērotības atzinuma izdošanu (šo secinājumu 61. punkts), katoļu reliģijas kā mācību priekšmeta fakultatīvo raksturu (šo secinājumu 61. punkts), kā arī apgalvoto vajadzību pēc elastības, lai ar 30 % katoļu reliģijas pasniedzēju, tostarp prasītājiem, darba līgumi būtu jānoslēdz uz noteiktu laiku (šo secinājumu 62. punkts). Šķiet, tas pats ir piemērojams attiecībā uz objektīvu attaisnojumu, kaut gan šis jautājums ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
75.
Lai gan ir jāatzīst katoļu ticības mācības īpašās iezīmes, piemēram, apstāklis, ka tas ir fakultatīvs priekšmets (šo secinājumu 17. punkts), ka tam ir sava atsevišķa un atšķirīga vērtēšanas sistēma (šo secinājumu 13. punkts) un ka [pasniedzēju] iecelšana darbā notiek sadarbībā ar katoļu baznīcas iestādēm (šo secinājumu 9., 18. un 19. punkts), izšķiroša nozīme ir tam, ka katoļu reliģijas pasniedzēji ir daļa no skolas mācību personāla un viņiem ir tādas pašas tiesības un pienākumi kā pārējiem pasniedzējiem (šo secinājumu 13. punkts). Prasītājus var salīdzināt ar valsts skolu pasniedzējiem, kuru darba tiesiskās attiecības uz noteiktu laiku pārsniedz 36 mēnešus.
76.
Visbeidzot, šķiet, ka pamatlieta ir neparasta ar to, ka Harta, proti, Hartas 21. panta 1. punktā minētais aizliegums diskriminēt reliģisko uzskatu vai ticības dēļ, pareizi tiek izmantota kā atsauces kritērijs, lai izvērtētu dalībvalsts līmenī pieejamo tiesiskās aizsardzības līdzekļu saderību ar Savienības tiesību aktiem, lai īstenotu materiālu Savienības tiesību normu, proti, Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktu. Parasti novērtējums par tiesiskās aizsardzības līdzekļu saderību ar Hartu tiek veikts saistībā ar tās 47. pantu. Pilnības labad uzskatu, ka pienākums dalībvalstīm ievērot aizliegumus, kas noteikti Hartas 21. pantā, kurā paredzēti tiesiskās aizsardzības līdzekļi Savienības tiesību īstenošanai, nav Savienības kompetences paplašināšana, atsaucoties uz Hartu un pretēji LES 6. pantam un Hartas 51. panta 2. punktu (
98
). Tas tā ir tāpēc, ka ES tiesību aktos parametri dalībvalsts rīcības brīvībai attiecībā uz procesuālajiem noteikumiem un tiesiskās aizsardzības līdzekļiem Savienības tiesību piemērošanā tika noteikti krietni pirms Hartas stāšanās spēkā 2009. gadā, proti, jau 1976. gadā (
99
). Tādēļ šeit izteiktais priekšlikums, šķiet, nepaplašina ES kompetenci neatbilstoši Hartas 51. panta 2. punktam (
100
).
77.
Attiecībā uz Hartas 47. pantā paredzētajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību spriedumā lietā Sciotto Tiesa noteica, ka gadījumā, ja darbinieki, kuri ir tikuši pakļauti secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgai izmantošanai, saskaņā ar valsts tiesību aktiem nevar nedz panākt savu līgumu pārveidošanu par līgumiem uz nenoteiktu laiku, nedz saņemt atlīdzinājumu [par kaitējumu], iesniedzējtiesai tās pilnvaru robežās ir jānosaka kāds cits tiesiskās aizsardzības līdzeklis, kas ir pietiekami efektīvs un atturošs, lai nodrošinātu saskaņā ar Pamatnolīgumu pieņemto normu pilnīgu efektivitāti (
101
). Apstāklis, ka dalībvalsts tiesību aktos vispār nav paredzēts nekāds tiesiskās aizsardzības līdzeklis, apdraudētu Pamatnolīguma 5. klauzulas mērķi un lietderīgo iedarbību (
102
). Šādos apstākļos, ievērojot lietā Egenberger (
103
) izstrādātos principus, nebūtu jāpiemēro nekādi dalībvalsts tiesību noteikumi, kas liedz uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus pārveidot par līgumiem uz nenoteiktu laiku.
IV. Secinājumi
78.
Tādējādi es secinu, ka uz Tribunale di Napoli (Neapoles tiesa, Itālija) trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild šādi.
Prasība katoļu ticības pasniedzējiem panākt vienošanos ar diecēzes ordināriju, lai varētu strādāt valsts skolās, nav objektīvs iemesls, kas attaisnotu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu atjaunošanu, Pamatnolīguma, kurš pievienots Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Pamatlietas apstākļos un, tā kā Pamatnolīguma 5. klauzulā nav paredzēti tiešās iedarbības priekšnosacījumi, iesniedzējtiesai ir pienākums nepiemērot dalībvalsts tiesību aktos paredzētu absolūtu aizliegumu, kas liedz uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus pārveidot par līgumiem uz nenoteiktu laiku, tikai gadījumā, ja nepārveidošana rada diskrimināciju reliģijas vai ticības dēļ, pārkāpjot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. pantu, un efektīva tiesiskās aizsardzības līdzekļa trūkumu šī pārkāpuma labošanai, neievērojot Hartas 47. panta pirmo daļu, tomēr tas ir jānosaka iesniedzējtiesai. Šādā gadījumā visi dalībvalsts tiesību akti, tostarp konstitucionāla rakstura noteikumi, kuri nevar tikt interpretēti atbilstoši aizliegumam diskriminēt reliģijas dēļ, kas ir aizsargāti ar Hartas 21. pantu, un tiesību aizsardzības līdzekļiem, kas ir garantēti Hartas 47. panta 1. punktā, ir jāatstāj nepiemēroti.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2006. gada 7. septembris, Marrosu un Sardino (C‑53/04, EU:C:2006:517); 2006. gada 7. septembris, Vassallo (C‑180/04, EU:C:2006:518), un 2018. gada 7. marts, Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166). Skat. arī rīkojumu, 2010. gada 1. oktobris, Affatato (C‑3/10, nav publicēts, EU:C:2010:574) un 3. zemsvītras piezīmē minētos nolēmumus. Saistībā ar nodarbinātību privātajā sektorā skat. spriedumus, 2014. gada 3. jūlijs, Fiamingo u.c. (C‑362/13, C‑363/13 un C‑407/13, EU:C:2014:2044), un 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859). Jānorāda, ka pēdējā sprieduma 43. punktā Tiesa noteica, ka darba devēja privātais vai publiskais raksturs “neietekmē aizsardzību, kas darba ņēmējam pienākas atbilstoši Pamatnolīguma 5. klauzulai”.
(
3
)	Spriedumi, 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401), un 2019. gada 8. maijs, Rossato un Conservatorio di Musica F.A. Bonporti (C‑494/17, EU:C:2019:387).
(
4
)	OV 1999, L 175, 43. lpp.
(
5
)	Starp daudziem spriedumiem par noteikumu, ka Savienības sekundārās tiesības ir jāinterpretē saskaņā ar Hartu, skat. spriedumus, 2019. gada 19. marts, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 78. punkts), un 2021. gada 14. janvāris, Okrazhna prokuratura ‑ Haskovo and Apelativna prokuratura ‑ Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, 52. punkts).
(
6
)	2018. gada 23. oktobra spriedums 248/18.
(
7
)	Spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 119. punkts un tajos minētā judikatūra). Līdzīgi skat. spriedumu, 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 79. punkts). Skat. neseno spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 64. punkts).
(
8
)	Skat. šo secinājumu 12. un 14. punktā atspoguļoto tiesību normu.
(
9
)	Spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 121., 122. un 124. punkts un tajos minētā judikatūra). Skat. neseno spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 65., 66. un 68. punkts).
(
10
)	Spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 123. punkts). Skat. neseno spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 67. punkts).
(
11
)	Spriedums, 2018. gada 17. aprīlis (C‑414/16, EU:C:2018:257).
(
12
)	Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 104. punkts), kurā ir atsauce uz spriedumu, 2007. gada 13. marts, Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, 40. punkts). Skat. arī spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 70. punkts), kurš ir citēts šo secinājumu 66. punktā.
(
13
)	Runa ir par autonomu prasību, kuras galvenais mērķis ir apstrīdēt valsts tiesību normu saderību ar ES tiesību normām. Skat. neseno spriedumu, 2020. gada 24. septembris, YS (Vadošu darba ņēmēju arodpensijas) (C‑223/19, EU:C:2020:753, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
14
)	Decreto legislativo del 15 giugno 2015, n. 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro [..] (2015. gada 15. jūnija Leģislatīvais dekrēts Nr. 81 par darba līgumu sistemātisku noregulējumu; 2015. gada 24. jūnijaGURI Nr. 144; turpmāk tekstā – Leģislatīvais dekrēts Nr. 81/2015) 19. pants atcēla un aizstāja Leģislatīvo dekrētu Nr. 368/2001 un būtībā atveidoja Leģislatīvā dekrēta Nr. 368/2001 5. panta 4.bis punktu.
(
15
)	Leģislatīvā dekrēta Nr. 368/2001 10. panta 4.bis punkts tika atcelts ar Leģislatīvo dekrētu Nr. 81/2015, un būtībā tas ir atspoguļots Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 29. panta 2. punktā.
(
16
)	Skat. arī 1984. gada 18. februāra nolīguma papildu protokola 5. punktu.
(
17
)	Tā ir katoļu baznīcas tiesību, nevis dalībvalsts tiesību norma.
(
18
)	Prasītāju rakstveida apsvērumos ir norādīts, ka viņu darba stāžs ir no 8 līdz 30 gadiem.
(
19
)	Kā minēts iepriekš 14. zemsvītras piezīmē, būtībā minētā tiesību norma ir atveidota nākamā Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 19. pantā.
(
20
)	Spriedums, 2018. gada 25. oktobris (C‑331/17, EU:C:2018:859).
(
21
)	6. zemsvītras piezīme iepriekš.
(
22
)	C‑494/16, EU:C:2018:166.
(
23
)	C‑53/04, EU:C:2006:517.
(
24
)	OV 2000, L 303, 16. lpp.
(
25
)	Spriedumā, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257) atbildētājas mērķis bija aizsargāt Vācijas tiesību aktos paredzēto ierobežoto pārbaudi tiesā saistībā ar Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punktu par to, ka baznīcas var noteikt, ka tāds darba devējs kā Evangelisches Werk für Diakonie und Entwicklung eV vai baznīca tā vārdā galīgi var noteikt, vai uz personu, kura piesakās darbā, attiecinātā prasība piederēt konkrētai kristīgai denominācijai, ņemot vērā attiecīgo darbību raksturu vai kontekstu, kurā tās tiek veiktas, ir “īsta, likumīga un attaisnota prasība attiecībā uz profesiju, ņemot vērā Evangelisches Werk für Diakonie und Entwicklung eV ētikas kodeksu”. Skat. arī spriedumu, 2018. gada 11. septembris, IR (C‑68/17, EU:C:2018:696), kurā iesniedzējtiesai bija šaubas par to, vai baznīcas un citas valsts vai privātās organizācijas, kuru ētikas kodekss balstās uz reliģiju vai pārliecību, var pašas galīgi izlemt, kas ir godprātīga un lojāla izturēšanās “pret organizācijas ētikas kodeksu” Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē, un vai tās šajā ziņā var patstāvīgi paredzēt – kā to darīt tām ir ļauts saskaņā ar Vācijas konstitucionālajām tiesībām – lojalitātes pienākumu gradāciju vienādu vadošā amata funkciju gadījumā, ņemot vērā vienīgi konfesiju, kurai piederīgi attiecīgie darbinieki.
(
26
)	Skat. iepriekš 18. zemsvītras piezīmi.
(
27
)	Spriedums, 2019. gada 22. janvāris, Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, 33. punkts), kurā veikta atsauce uz spriedumiem, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, 58. punkts), un 2018. gada 11. septembris, IR (C‑68/17, EU:C:2018:696, 48. punkts).
(
28
)	Turpat.
(
29
)	Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:135, 97. punkts), kuros veikta atsauce uz spriedumiem, 1995. gada 28. marts, Evans Medical un Macfarlan Smith (C‑324/93, EU:C:1995:84, 27. punkts); 1997. gada 14. janvāris, Centro‑Com (C‑124/95, EU:C:1997:8, 56. punkts), un 2011. gada 21. decembris, Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864, 61. punkts).
(
30
)	Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:135, 96. punkts). Skat. arī Atzinumu 2/15, 2017. gada 16. maijs (ES–Singapūras Brīvās tirdzniecības nolīgums) (EU:C:2017:376, 253.–256. punkts).
(
31
)	Spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 118. un 119. punkts un tajos minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu, 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 80. punkts). Skat. neseno spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 64. punkts).
(
32
)	Spriedums, 2018. gada 17. aprīlis (C‑414/16, EU:C:2018:257).
(
33
)	Tādējādi pamatlietā radusies situācija atšķiras no nolēmumiem, kuros Tiesa ir aplūkojusi kopā Pamatnolīgumu un Direktīvu 2000/78 un kuros nebija radies jautājums par ES primārajām tiesībām, tādām kā Hartas noteikumi, ne arī lūgums nepiemērot dalībvalsts tiesību normu, kas ir contra legem Direktīvai. Skat., piemēram, spriedumus, 2020. gada 8. oktobris, Universitatea Lucian Blaga Sibiu u.c. (C‑644/19, EU:C:2020:810), un 2018. gada 28. februāris, John (C‑46/17, EU:C:2018:131).
(
34
)	Spriedumi, 2020. gada 29. oktobris, Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872), un 2020. gada 17. decembris, Centraal Israëlitisch Consistorie van België u.c. (C‑336/19, EU:C:2020:1031).
(
35
)	Skat., piemēram, spriedumus, 2020. gada 17. decembris, Centraal Israëlitisch Consistorie van België u.c. (C‑336/19, EU:C:2020:1031); 2020. gada 29. oktobris, Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872), un 2021. gada 3. februāris, Fussl Modestraße Mayr (C‑555/19, EU:C:2021:89).
(
36
)	Par tiešo diskrimināciju atbilstoši Direktīvai 2000/78 skat. spriedumu, 2019. gada 22. janvāris, Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43).
(
37
)	Skat., piemēram, neseno spriedumu, 2021. gada 3. februāris, Fussl Modestraße Mayr (C‑555/19, EU:C:2021:89, 95. punkts). Konkrēti par diskrimināciju reliģiskās piederības dēļ skat. spriedumu, 2020. gada 29. oktobris, Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 34. un 35. punkts).
(
38
)	Skat. klasisko spriedumu, 2011. gada 1. marts, Association Belge des Consommateurs Test‑Achats u.c. (C‑236/09, EU:C:2011:100).
(
39
)	Spriedums, 2015. gada 29. aprīlis (C‑528/13, EU:C:2015:288).
(
40
)	OV 2004, L 91, 25. lpp.
(
41
)	Spriedums, 2014. gada 22. maijs (C‑356/12, EU:C:2014:350).
(
42
)	Turpat, 45. punkts.
(
43
)	OV 2006, L 403, 18. lpp. Skat. arī Tiesas spriedumu, 2017. gada 5. jūlijs, Fries (C‑190/16, EU:C:2017:513) saistībā ar Komisijas Regulas (ES) Nr. 1178/2011 (2011. gada 3. novembris), ar ko nosaka tehniskās prasības un administratīvās procedūras attiecībā uz civilās aviācijas gaisa kuģa apkalpi atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 216/2008 (OV 2011, L 311, 1. lpp.), I pielikuma FCL.065 punkta b) apakšpunkta spēkā esamības apstrīdēšanu. Pārsūdzības pamats bija Hartas 21. pantā aizsargātā diskriminācijas aizlieguma vecuma dēļ pārkāpums. Sprieduma 42. punktā Tiesa atsaucās uz Direktīvas 2000/78 2. panta 5. punktu un 4. panta 1. punktu, bet tikai, lai atgādinātu, ka tā ir atzinusi, ka mērķis nodrošināt gaisa satiksmes drošību ir leģitīms mērķis minēto tiesību normu izpratnē. Tiesa atsaucās uz spriedumu, 2011. gada 13. septembris, Prigge u.c. (C‑447/09, EU:C:2011:573, 58. un 69. punkts).
(
44
)	Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ES sekundāro tiesību normas ir jāinterpretē atbilstoši Hartai. Skat., piemēram, spriedumus, 2021. gada 14. janvāris, Okrazhna prokuratura ‑ Haskovo and Apelativna prokuratura ‑ Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, 52. punkts), un 2019. gada 19. marts, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 78. punkts).
(
45
)	Skat., piemēram, ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Santoro (C‑494/16, EU:C:2017:822, 53. punkts), kuros viņš norāda uz trīs lietām, kurās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā bija būtiskas saistībā ar Pamatnolīguma 5. klauzulu. Runa ir par spriedumu, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c. (no C‑378/07 līdz C‑380/07, EU:C:2009:250, 176. punkts); un rīkojumiem, 2008. gada 12. jūnijs, Vassilakis u.c. (C‑364/07, nav publicēts, EU:C:2008:346, 149. punkts), un 2009. gada 24. aprīlis, Koukou (C‑519/08, nav publicēts, EU:C:2009:269, 101. punkts).
(
46
)	Spriedums, 2015. gada 29. aprīlis, Léger (C‑528/13, EU:C:2015:288, 40. punkts). Skat. arī lietas, uz kurām ir atsauces iepriekš 38. zemsvītras piezīmē. Par ES tiesību īstenošanas jēdzienu skat., piemēram, neseno spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, État luxembourgeois (Tiesību aizsardzība tiesā pret informācijas pieprasījumiem nodokļu likumdošanā) (C‑245/19 un C‑246/19, EU:C:2020:795, 45.–46. punkts).
(
47
)	Spriedums, 2010. gada 22. decembris, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811). Skat., piemēram, ģenerāladvokāta P. Pikamēes [P. Pikamäe] jaunākos secinājumus apvienotajās lietās R.N.N.S. un K.A. (C‑225/19 un C‑226/19, EU:C:2020:679, 119. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
48
)	Itālijas Republikas rakstveida apsvērumi ietver ierosinājumu par to, ka secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu izmantošana pamata tiesvedībā neesot bijusi ļaunprātīga. Ņemot vērā, ka par to prejudiciāls jautājums netika uzdots, mans priekšlikums ir atstāt šaubas par šo jautājumu iesniedzējtiesas izskatīšanai, kurai ir zināmi visi atbilstošie faktiskie apstākļi.
(
49
)	Spriedums, 2019. gada 8. maijs, Rossato un Conservatorio di Musica F.A. Bonporti (C‑494/17, EU:C:2019:387, 44. punkts), kurā ir atsauce uz spriedumu, 2018. gada 21. novembris, Viejobueno Ibáñez un de la Vara González (C‑245/17, EU:C:2018:934, 50. un 51. punkts). Sal. ar spriedumu, 2020. gada 8. oktobris, Universitatea Lucian Blaga Sibiu u.c. (C‑644/19, EU:C:2020:810).
(
50
)	Spriedums, 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
51
)	Turpat, 84. un 85. punkts.
(
52
)	Spriedums, 2016. gada 14. septembris, Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, 28. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī, piemēram, spriedumu, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 55. punkts). Skat. neseno spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 54. punkts).
(
53
)	Spriedums, 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 86. punkts), kurā ir atsauce uz spriedumiem, 2006. gada 4. jūlijs, Adeneler u.c. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 67. punkts), un 2014. gada 3. jūlijs, Fiamingo u.c. (C‑362/13, C‑363/13 un C‑407/13, EU:C:2014:2044, 58. punkts). Skat. arī, piemēram, spriedumu, 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 38. punkts).
(
54
)	Spriedums, 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
55
)	Skat., piemēram, spriedumus, 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 40. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. neseno spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 28. punkts).
(
56
)	Tiesa to ir atzinusi par likumīgu izglītības nozarē. Spriedums, 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 95. punkts).
(
57
)	Turpat, 97., 99., 104. un 108. punkts; spriedums, 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 57. punkts).
(
58
)	Spriedums, 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 91. un 100. punkts).
(
59
)	Turpat, 102. punkts. Skat. arī spriedumu, 2012. gada 26. janvāris, Kücük (C‑586/10, EU:C:2012:39, 40. punkts).
(
60
)	Spriedums, 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 49. punkts).
(
61
)	Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus apvienotajās lietās Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2019:874, 50. punkts), kurā ir atsauce uz spriedumu, 2016. gada 14. septembris, Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, 49. punkts).
(
62
)	Spriedums, 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 50. un 51. punkts).
(
63
)	Pastāvīgajā judikatūrā tas nozīmē aizsargāt grūtnieces un mātes, kā arī dot iespēju vīriešiem un sievietēm saskaņot viņu profesionālos un ģimenes pienākumus. Piemēram, spriedums, 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 93. punkts).
(
64
)	Piemēram, salīdzināt ar situāciju, ar kuru Tiesa saskārās spriedumā, 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 63. punkts), kurā Itālijas Republika ierosināja, ka vadītāju atbildība varētu būt efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis.
(
65
)	Skat., piemēram, spriedumus, 2021. gada 14. janvāris, Okrazhna prokuratura ‑ Haskovo and Apelativna prokuratura ‑ Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, 52. punkts), un 2019. gada 19. marts, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 78. punkts).
(
66
)	Spriedumi, 2015. gada 29. aprīlis, Léger (C‑528/13, EU:C:2015:288, 40. punkts); 2020. gada 29. oktobris, Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 34. un 35. punkts), un 2021. gada 3. februāris, Fussl Modestraße Mayr (C‑555/19, EU:C:2021:89). Par Savienības tiesību īstenošanas jēdzienu skat., piemēram, nesenāku spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, État luxembourgeois (Tiesību aizsardzība tiesā pret informācijas pieprasījumiem nodokļu likumdošanā) (C‑245/19 un C‑246/19, EU:C:2020:795, 45.–46. punkts).
(
67
)	Spriedums, 2010. gada 22. decembris, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811). Skat., piemēram, ģenerāladvokāta P. Pikamēes jaunākos secinājumus apvienotajās lietās R.N.N.S. un K.A. (C‑225/19 un C‑226/19, EU:C:2020:679, 119. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
68
)	Spriedums, 2018. gada 7. marts, Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166, 40. punkts).
(
69
)	Spriedums, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
70
)	Piemēram, spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 88. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
71
)	Spriedums, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
72
)	Līdzvērtības princips neliek izdarīt secinājumu, ka prasītāja situācija ir “analoģiska” to publiskā sektora pasniedzēju situācijai, kuru darba līgumi uz noteiktu laiku ir jau pārveidoti par līgumiem uz nenoteiktu laiku. Tas tā ir tāpēc, ka līdzvērtības princips attiecas uz prasībām, kas celtas vienīgi uz valsts tiesību pamata, nevis uz pasākumiem, ko dalībvalsts ir veikusi, lai īstenotu ES tiesību aktos paredzētās tiesības. Skat. spriedumu, 2018. gada 7. marts, Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
73
)	Turpat, 30. punkts un tajā minētā judikatūra. Skat arī spriedumu, 2016. gada 14. septembris, Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
74
)	Spriedums, 2016. gada 14. septembris, Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, 34. un 35. punkts un tajos minētā judikatūra). Skat. arī, piemēram, spriedumu, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 89. un 90. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
75
)	Spriedums, 2016. gada 14. septembris, Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, 36. punkts). Skat. arī, piemēram, spriedumu, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 91. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
76
)	Spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 119. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdzīgi skat. spriedumu, 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 79. punkts). Skat. neseno spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 64. punkts).
(
77
)	Spriedums, 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 101. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī, piemēram, spriedumus, 2011. gada 10. marts, Deutsche Lufthansa (C‑109/09, EU:C:2011:129, 56. punkts); 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 69. punkts un tajā minētā judikatūra); 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 121.–124. punkts un tajos minētā judikatūra); skat. neseno spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 65. un 66. punkts).
(
78
)	Spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 123. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. neseno spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 67. punkts).
(
79
)	Spriedums, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 70. punkts).
(
80
)	Šo secinājumu 30. punkts.
(
81
)	Spriedums, 2018. gada 17. aprīlis (C‑414/16, EU:C:2018:257).
(
82
)	Turpat, 78. punkts. Attiecībā uz diskriminācijas aizliegumu reliģijas vai ticības dēļ, ko aizsargā Hartas 21. panta 1. punkts, skat. arī spriedumu, 2020. gada 29. oktobris, Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
83
)	Turpat, 79. punkts.
(
84
)	Spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 119. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdzīgi skat. spriedumu, 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 79. punkts). Skat. neseno spriedumu, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 64. punkts).
(
85
)	Par direktīvas horizontālās tiešās iedarbības nepārtrauktu aizliegumu skat. it īpaši spriedumus, 2017. gada 10. oktobris, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745), un 2018. gada 7. augusts, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631).
(
86
)	Spriedums, 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 101. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī, piemēram, spriedumus, 2011. gada 10. marts, Deutsche Lufthansa (C‑109/09, EU:C:2011:129, 56. punkts); 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 69. punkts), un 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2020:219, 121.–124. punkts).
(
87
)	Spriedums, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
88
)	Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus apvienotajās lietās Sánchez Ruiz u.c. (C‑103/18 un C‑429/18, EU:C:2019:874, 84. punkts).
(
89
)	Spriedums, 2021. gada 11. februāris, M.V. u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi publiskajā sektorā) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
90
)	Spriedums, 2020. gada 29. oktobris, Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 36. punkts).
(
91
)	Turpat, 34. punkts.
(
92
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 17. decembris, Centraal Israëlitisch Consistorie van België u.c. (C‑336/19, EU:C:2020:1031, 85. punkts), kurā veikta atsauce uz spriedumiem, 1977. gada 19. oktobris, Ruckdeschel u.c. (117/76 un 16/77, EU:C:1977:160, 7. punkts), un 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique et Lorraine u.c. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 23. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta P. Maduru [P. Maduro] secinājumus lietā Marrosu un Sardino (C‑53/04, EU:C:2005:569, 37. punkts). Ģenerāladvokāts atsaucās uz spriedumiem, 1989. gada 13. jūlijs, Wachauf (5/88, EU:C:1989:321, 19. punkts), un 2004. gada 14. decembris, Arnold André (C‑434/02, EU:C:2004:800, 68. punkts). Skat. arī spriedumu, 2018. gada 21. novembris, Diego Porras (C‑619/17, EU:C:2018:936, 60. punkts).
(
93
)	Spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, 47. punkts).
(
94
)	Turpat. Mans izcēlums.
(
95
)	Skat. Tiesas pieeju diskriminācijas jautājumiem, piemēram, spriedumos, 2014. gada 22. maijs, Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350); 2014. gada 5. jūlijs, Fries (C‑190/16, EU:C:2017:513), un 2015. gada 29. aprīlis, Léger (C‑528/13, EU:C:2015:288).
(
96
)	Spriedums, 2020. gada 29. oktobris, Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 40. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta Dž. Hogana [G. Hogan] secinājumus (EU:C:2020:325, 75. punkts). Lai gan iesniedzējtiesas rīkojumā ir pieminēta tikai tieša diskriminācija reliģijas vai ticības dēļ atbilstoši Direktīvai 2000/78, kuru nesen Tiesa izvērtēja savā 2019. gada 22. janvāra spriedumā Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43), judikatūra par netiešo diskrimināciju reliģijas dēļ atbilstoši Direktīvai 2004/78 joprojām ir atbilstīga, ņemot vērā, ka pret to tāpat tiek sniegta aizsardzība ar Hartas 21. pantu. Piemēram, skat. spriedumu, 2017. gada 14. marts, Bougnaoui un ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, 32. punkts), kurā Tiesa nosprieda, ka iesniedzējtiesai bija jāpārliecinās, vai Bougnaoui k‑ga atlaišana no darba bija balstīta uz neatbilstību šajā uzņēmumā spēkā esošajām normām, kas aizliedz valkāt jebkādas redzamas politiskas, filozofiskas vai reliģiskas ticības piederības zīmes, un vai šķiet, ka acīmredzami neitrāla norma faktiski izraisīja to, ka personas piederība konkrētai reliģijai vai ticībai, kā tas bija Bougnaoui k‑ga gadījumā, nostāda viņu konkrētā nelabvēlīgā situācijā, tā būtu secinājusi, ka nepastāv atšķirīga attieksme, kas būtu netieši balstīta uz reliģiju vai ticību, kā tas norādīts Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā (šajā ziņā skat. šodienas spriedumu G4S Secure Solutions, C‑157/15, 30. un 34. punkts).”
(
97
)	Spriedums, 2020. gada 29. oktobris, Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
98
)	Par šo jautājumu skat. visaptverošo ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] analīzi secinājumos lietā Komisija/Ungārija (Lauksaimniecības zemes lietojuma tiesības) (C‑235/17, EU:C:2018:971, 64.–112. punkts).
(
99
)	Spriedums, 1976. gada 16. decembris, Comet (45/76, EU:C:1976:191).
(
100
)	Noteicošais ir tas, vai Hartas problēmjautājumi rodas ES tiesību īstenošanas kontekstā. Skat. piemēram, spriedumu, 2018. gada 25. oktobris, Anodiki Services EPE (C‑260/17, EU:C:2018:864, 38. un 39. punkts).
(
101
)	Spriedums, 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 63.–70. punkts).
(
102
)	Spriedums, 2018. gada 25. oktobris, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 66. punkts).
(
103
)	Spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257).