Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ATHANASIOS RANTOS
esitatud 5. juunil 2025(1)
Kohtuasi C‑743/23
A
versus
GKV-Spitzenverband,
menetluses osales:
Moguntia Food Group AG
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landessozialgericht für das Saarland (Saarlandi liidumaa kõrgeim sotsiaalkohus, Saksamaa))
Eelotsusetaotlus – Võõrtöötajad – Sotsiaalkindlustus – Kohaldatavad õigusaktid – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Artikli 13 lõike 1 punkt a ja punkti b alapunkt i – Määrus (EÜ) nr 987/2009 – Artikli 14 lõige 8 – Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vaheline kokkulepe isikute vaba liikumise kohta – II lisa – Artikli 1 lõige 2 – Isik, kes töötab tavaliselt ja samal ajal Saksamaal, Šveitsis ja kvantitatiivselt kõige suuremas osas kolmandates riikides – Seose kriteeriumid – Mõiste „oluline osa tegevusest“ – Kolmandates riikides toimuva tegevuse arvessevõtmine – Selle liikmesriigi õigusaktide kohaldamine, kus on tööandja asukoht
I.      Sissejuhatus
1.        A (edaspidi „kaebaja“), kes elas Saksamaal, kus ta töötas tavaliselt 10,5 päeva kvartalis, võttis tööle äriühing Moguntia Food Group AG, kelle asukoht on Šveitsis. Ta töötas ka tavaliselt 10,5 päeva kvartalis selles riigis, tehes kvantitatiivselt kõige suurema osa oma tööst muudes kolmandates riikides kui Šveitsi Konföderatsioon.
2.        Selles olukorras tekib küsimus, missugused sotsiaalkindlustusalased õigusaktid olid kaebaja suhtes kohaldatavad. Kas sellega seoses tuleb või ei tule arvesse võtta tööd kolmandates riikides, et teha kindlaks, kas tema tööst „oluline osa“ määruse (EÜ) nr 883/2004(2) (muudetud määrusega (EL) nr 465/2012)(3) (edaspidi „määrus nr 883/2004“) artikli 13 lõike 1 ja määruse (EÜ) nr 987/2009(4) (muudetud määrusega nr 465/2012) (edaspidi „määrus nr 987/2009“) artikli 14 lõike 8 tähenduses toimus tema elukohaliikmesriigis? Niisugune on sisuliselt küsimus, mille on esitanud Landessozialgericht für das Saarland (Saarlandi liidumaa kõrgeim sotsiaalkohus, Saksamaa).
3.        Eelotsusetaotlus on esitatud vaidluse raames, mille pooled on kaebaja ja Spitzenverband Bund der Krankenkassen (edaspidi „GKV-Spitzenverband“), kes on Saksamaa määratud asutus, kelle ülesanne on määrata kindlaks kohaldatavad sotsiaalkindlustusalased õigusaktid siis, kui tööd tehakse või tegevusega tegeldakse tavaliselt kahes või enamas liikmesriigis, ning mis puudutab viimase otsust, mille kohaselt olid kaebaja ja Moguntia Food Groupi vahelise töösuhte suhtes kohaldatavad Saksamaa õigusaktid.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Rahvusvaheline õigus
4.        Euroopa Ühendus ja selle liikmesriigid ühelt poolt ning Šveitsi Konföderatsioon teiselt poolt allkirjastasid 21. juunil 1999 seitse kokkulepet, mille hulgas on otsus isikute vaba liikumise kohta(5). Otsusega 2002/309/EÜ(6) kiideti need seitse kokkulepet Euroopa Ühenduse nimel heaks ja need jõustusid 1. juunil 2002.
5.        Selle kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta (muudetud otsusega nr 1/2012(7) preambuli kohaselt „[otsustasid lepinguosalised] oma territooriumide vahel sisse seada isikute vaba liikumise Euroopa Ühenduses kohaldatavate eeskirjade alusel“.
6.        Kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta artikli 8 „Sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamine“ punktis b on sätestatud:
„Kokkuleppeosalised näevad II lisa kohaselt ette sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise eelkõige järgmistel eesmärkidel:
[…]
b)      kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramine.“
7.        Kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta II lisa „Sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimine“ artiklis 1 on ette nähtud:
„1.      Kokkuleppeosalised lepivad kokku, et sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamisel kohaldavad nad omavahel Euroopa Liidu õigusakte, millele on käesoleva lisa A jaos viidatud, vastavalt samas jaos tehtud muudatustele, või kõnealuste õigusaktidega samaväärseid eeskirju.
2.      Käesoleva lisa A jaos esinev mõiste „liikmesriik (liikmesriigid)“ hõlmab lisaks asjaomaste Euroopa Liidu õigusaktide reguleerimisalasse kuuluvatele riikidele ka Šveitsi.“
8.        Kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta II lisa A jaos „Nimetatud õigusaktid“ on mainitud muudetud määrusi nr 883/2004 ja nr 987/2009.
B.      Liidu õigus
1.      Määrus nr 883/2004
9.        Määruse nr 883/2004 artikli 1 „Mõisted“ punktis a on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)      töötamine – tegevus või samaväärne olukord, mida sellena käsitletakse vastavalt selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusalastele õigusaktidele, kus selline tegevus või samaväärne olukord esineb“.
10.      Määruse I jaotises „Üldsätted“ paikneb selle artikkel 2 „Isikud, kelle suhtes määrus on kohaldatav“, mille lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevat määrust kohaldatakse liikmesriigi kodanike, liikmesriigis elavate kodakondsuseta isikute ja pagulaste suhtes, kes on või on olnud sotsiaalkindlustusalaste õigusaktidega hõlmatud ühes või mitmes liikmesriigis, samuti nende pereliikmete ning nende ülalpidamisel olnud isikute suhtes.“
11.      Määruse II jaotis „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine“ hõlmab selle artikleid 11–16. Määruse artikli 11 „Üldeeskirjad“ lõigetes 1 ja 3 on ette nähtud:
„1.      Käesoleva määruse reguleerimisalasse kuuluvate isikute suhtes kohaldatakse üksnes ühe liikmesriigi õigusakte. Sellised õigusaktid määratakse kindlaks kooskõlas käesoleva jaotisega.
[…]
3.      Arvestades artiklites 12–16 sätestatut:
a)      liikmesriigis töötava või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutseva isiku suhtes kohaldatakse selle liikmesriigi õigusakte;
[…]“.
12.      Määruse nr 883/2004 „Tegevus kahes või mitmes liikmesriigis“ artiklis 13 on sätestatud:
„1.      Isiku suhtes, kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis, kohaldatakse õigusakte järgmiselt:
a)      elukohajärgse liikmesriigi õigusakte, kui oluline osa tema tegevusest toimub selles liikmesriigis, või
b)      kui oluline osa tema tegevusest ei toimu elukohajärgses liikmesriigis:
i)      selle liikmesriigi õigusakte, kus asub talle tööd andva ettevõtja või tööandja registrisse kantud asukoht või tegevuskoht, kui talle annab tööd üks ettevõtja või tööandja,
[…]
2.      Isiku suhtes, kes tavaliselt on tegev füüsilisest isikust ettevõtjana kahes või mitmes liikmesriigis, kohaldatakse õigusakte järgmiselt:
a)      elukohajärgse liikmesriigi õigusakte, kui oluline osa tema tegevusest toimub selles liikmesriigis,
või
b)      selle liikmesriigi õigusakte, kus asub tema tegevuse huvikese, kui ta ei ela ühes neist liikmesriikidest, kus toimub oluline osa tema tegevusest.
[…]
4.      Isiku suhtes, kes on riigiteenistuja ühes liikmesriigis ja kes töötab ja/või tegutseb füüsilisest isikust ettevõtjana ühes või mitmes liikmesriigis, kohaldatakse selle liikmesriigi õigusakte, mille subjektiks on talle tööd andev riigiasutus.
[…]“.
2.      Määrus nr 987/2009
13.      Määruse nr 987/2009 II jaotis „Kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramine“ sisaldab selle artikleid 14–21. Määruse artikli 14 „Täpsustused [määruse nr 883/2004] artiklite 12 ja 13 kohta“ lõigetes 8, 9 ja 11 on sätestatud:
„8.      [Määruse nr 883/2004] artikli 13 lõigete 1 ja 2 kohaldamisel tähendab ühes liikmesriigis toimunud „oluline osa palgatööst või ettevõtlusest“ seda, et selles liikmesriigis toimub kvantitatiivselt märkimisväärne osa tema tegevusest töötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana, ilma et see peaks tingimata olema suurem osa sellest tegevusest.
Et määrata kindlaks, kas oluline osa tegevustest toimub ühes liikmesriigis, võetakse arvesse järgmisi soovituslikke kriteeriumeid:
a)      töötamise puhul tööaeg ja/või töötasu ning
b)      füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise puhul käive, tööaeg, osutatud teenuste arv ja/või sissetulek.
Üldise hinnangu raames on vähem kui 25protsendiline osakaal nimetatud kriteeriumide alusel märk sellest, et oluline osa tegevustest ei toimu asjaomases liikmesriigis.
9.      [Määruse nr 883/2004] artikli 13 lõike 2 punkti b kohaldamisel määratakse füüsilisest isikust ettevõtja „tegevuste huvikese“ kindlaks, võttes arvesse kõiki elemente, millest koosneb tema ametialane tegevus, eelkõige asjaomase isiku tegevuse kindlat ja pidevat asukohta, tegevuse tavapärast iseloomu või kestust, osutatud teenuste arvu ning kõigist asjaoludest ilmnevat asjaomase isiku kavatsust.
[…]
11.      Juhul kui isik töötab kahes või enamas liikmesriigis tööandja heaks, kelle asukoht on väljaspool liitu, ja kui kõnealune isik elab ühes liikmesriigis, ilma et ta tegeleks seal olulise tegevusega, kohaldatakse tema suhtes elukohaliikmesriigi õigusakte.“
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
14.      Kaebaja, kes elas Saksamaal, võttis toidutehnoloogina tööle Šveitsis asuv Moguntia Food Group, et rakendada teda eksporditehnoloogina ajavahemikul 1. detsembrist 2015 kuni 31. detsembrini 2020. Tema ülesanne oli külastada kliente ja neid nõustada ning korraldada koolitusi, seminare ja degusteerimisi. Kaebaja töötas tavaliselt 10,5 päeva kvartalis Šveitsis, 10,5 päeva kvartalis Saksamaal, tehes tööd kaugtööna kodus, ja kvantitatiivselt kõige suurema osa oma tööst kolmandates riikides, kus asusid peamiselt tema kliendid, nimelt Valgevenes, Iraanis, Moldovas, Venemaal ja Ukrainas. Tema igakuine töötasu oli kindlasummaline ega sõltunud töötamise kohast.
15.      Kaebaja pöördus 19. novembril 2015 GKV-Spitzenverbandi poole, kes on määruse nr 987/2009 artikli 16 lõike 2(8) alusel tema elukohajärgne määratud asutus, kes määrab kindlaks kohaldatavad õigusaktid, kui asjaomase isiku kutsetegevus toimub tavaliselt kahes või enamas liikmesriigis, ning märkis, et ta töötab Moguntia Food Groupi huvides ja et vähem kui 25% tema tööst toimub Saksamaal. Kaebaja sõlmis 1. detsembril 2015 Šveitsis ravikindlustusasutusega ravikindlustuse. 16. detsembril 2015 anti talle välja piirialatöötaja tööluba Šveitsi jaoks. Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel-Stadt (Basel-Stadti kantoni sotsiaalkindlustusamet, Šveits) teatas kaebajale 22. veebruari 2016. aasta kirjaga, et sai tema ravikindlustust tõendava dokumendi kätte ja võtab teatavaks, et ta on liitunud Šveitsis selle riigi 18. märtsi 1994. aasta föderaalses ravikindlustusseaduses (Bundesgesetz über die Krankenversicherung) ette nähtud ravikindlustusega. Nimetatud amet lisas, et põhimõtteliselt ei ole enam võimalik teha muudatust ja valida seadusjärgset või erakindlustust välisriigis.
16.      GKV-Spitzenverband leidis 18. augusti 2016. aasta otsusega (edaspidi „18. augusti 2016. aasta otsus“) määruse nr 883/2004 artikli 13 alusel, et ajavahemiku osas 1. detsembrist 2015 kuni 30. novembrini 2020 on kaebaja suhtes kohaldatavad Saksamaa sotsiaalkindlustusalased õigusaktid, ja andis talle määruse nr 987/2009 artikli 19 lõike 2(9) kohaselt välja asjaomase tõendi A1. Selles otsuses oli märgitud, et kaebaja töötab tavaliselt kahes või enamas liikmesriigis ja et ta teeb olulise osa oma tööst oma elukohaliikmesriigis, st Saksamaal. See otsus, millega oli samuti kaasas tõend A1, edastati Moguntia Food Groupile ja Bundesamt für Sozialversicherungenile (Bernis asuv föderaalne sotsiaalkindlustusamet, Šveits) ning maksete kontrollimiseks asjaomasele Saksamaa ravikindlustuskassale ja Saksamaa seadusjärgsele õnnetusjuhtumikindlustuse süsteemile.
17.      GKV-Spitzenverband jättis 18. detsembri 2020. aasta vaideotsusega rahuldamata vaide, mille kaebaja 18. augusti 2016. aasta otsuse peale esitas, märkides muu hulgas, et kõnealuse olukorra suhtes on kohaldatavad määruste nr 883/2004 ja nr 987/2009 sätted ning et võttes arvesse nende territoriaalset kohaldamisala, tuleb arvesse võtta üksnes kaebaja Saksamaal ja Šveitsis töötamise aega ning seda arvestades toimub oluline osa kaebaja tööst tema elukohariigis. Kaebaja esitas 18. detsembri 2020. aasta vaideotsuse peale 28. detsembril 2020 Sozialgericht für das Saarlandile (Saarlandi liidumaa sotsiaalkohus, Saksamaa) kaebuse, väites muu hulgas, et selle kindlakstegemisel, kas ta teeb olulise osa oma tööst oma elukohaliikmesriigis, tuleb arvesse võtta tema töötamist tervikuna ja seega ka tema tööd kolmandates riikides. Nimetatud kohus tühistas 4. augusti 2022. aasta kohtuotsusega 18. augusti 2016. aasta otsuse ja kohustas GKV-Spitzenverbandi tuvastama, et kaebaja Moguntia Food Group juures töötamise suhtes on vastavalt määruse nr 883/2004 artiklile 13 koostoimes määruse nr 987/2009 artikliga 16 kohaldatavad Šveitsi sotsiaalkindlustusalased õigusaktid. See kohus märkis muu hulgas, et kaebaja töötab ainult 10,5 päeva kvartalis Saksamaal, s.o napilt kuuendiku vältel oma kvartaalsest tööajast, ja et seda perioodi ei saa pidada oluliseks osaks tema tööst määruse nr 883/2004 artikli 13 lõike 1 ja määruse nr 987/2009 artikli 14 lõike 8 tähenduses. Sama kohtu sõnul on Euroopa Kohus nõnda otsustanud juba kohtuotsuses INAIL ja INPS.(10)
18.      GKV-Spitzenverband esitas 6. septembril 2022 selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Landessozialgericht für das Saarlandile (Saarlandi liidumaa kõrgeim sotsiaalkohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, paludes kohtuotsuse tühistada, eelkõige seepärast, et kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramine puudutab eranditult tegevust määruste nr 883/2004 ja nr 987/2009 kohaldamisala raames ning et kui liidu seadusandja oleks tahtnud selle esimese määruse artikli 13 kontekstis, et arvesse võetakse tööd kolmandates riikides, oleks selleks vastu võetud õigusnormid. Lisaks ei ole kohtuotsus INAIL ja INPS tema väitel käsitletaval juhul asjakohane, sest puudutab lennumeeskonna eriolukorda ega näita, et asjaomased isikud tegid tööd riigis, kus määrus nr 883/2004 ei ole kohaldatav.
19.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et vastus küsimusele, missuguses liikmesriigis oli kaebajal vaidlusalusel perioodil ravikindlustuskohustus, sõltub määruse nr 883/2004 artikli 13 ja määruse nr 987/2009 artikli 14 õigest tõlgendusest. Et kaebaja sai kindlasummalist kuutöötasu, mis ei olnud proportsionaalne tema töökohaga, ei ole see näitaja selle kohta, et ta tegi olulise osa oma tööst Saksamaal. Määrava tähtsusega on seega tema tööaeg ja 65 tööpäevast kvartalis töötas ta 10,5 päeva (umbes 16% oma tööajast) Saksamaal, kus ta elab, veel 10,5 päeva (s.o sama palju) Šveitsis ja ülejäänud päevadel kolmandates riikides (s.o umbes 68% oma tööajast).
20.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kui arvesse tuleks võtta kaebaja kogu tööaega, st ka tema tööd kolmandates riikides, jätaks ta GKV-Spitzenverbandi apellatsionkaebuse rahuldamata. Niisugusel juhul oleks kaebaja Saksamaal tehtud töö osa alla 25% tema tööajast ega moodustaks seega „olulist osa“ tema tööst määruse nr 987/2009 artikli 14 lõike 8 tähenduses, mis toob kaasa selle, et tema suhtes on kohaldatavad Šveitsi õigusaktid. Kaebaja võiks seega ka nõuda, et GKV‑Spitzenverband tuvastab selle määruse artikli 16 lõike 2 esimese lause kohaselt, et kohaldatavad on need õigusaktid. Seevastu juhul, kui arvesse tuleb võtta ainult kaebaja töö liikmesriikides, kasvab tema töö Saksamaal töö osakaal 50%‑ni ja moodustab seega olulise osa tema tööst, mille tagajärg on see, et tema suhtes on kohaldatavad Saksamaa õigusaktid.
21.      Selle kohtu hinnangul ei ole Euroopa Kohus veel selgelt seisukohta võtnud küsimuses, kas selle kindlakstegemiseks, kas oluline osa tegevusest toimus elukohaliikmesriigis, tuleb arvesse võtta kogu tööd, sh tööd, mis tehakse kolmandates riikides. Konkreetselt kohtuotsus INAIL ja INPS ning kaks teist kohtuotsust, millele GKV-Spitzenverband viitab, st kohtuotsused Inspecteur van de Belastingdienst(11) ja Finanzamt Österreich (perehüvitised arenguabitöötajale)(12) puudutasid muid juhtumeid kui see, mida käsitletakse käesolevas kohtuasjas.
22.      Nendel asjaoludel otsustas Landessozialgericht für das Saarland (Saarlandi liidumaa kõrgeim sotsiaalkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [määruse nr 883/2004] artikli 13 lõiget 1 koostoimes [määruse nr 987/2009] artikli 14 lõikega 8 tuleb tõlgendada nii, et selle hindamisel, kas oluline osa tegevusest toimub liikmesriigis, tuleb arvesse võtta töötaja tööd tervikuna, sealhulgas töötamist kolmandates riikides?
2.      Või tuleb määruse nr 883/2004 artikli 13 lõiget 1 koostoimes määruse nr 987/2009 artikli 14 lõikega 8 tõlgendada nii, et selle hindamisel, kas oluline osa tegevusest toimub liikmesriigis, tuleb arvesse võtta vaid töötaja tööd liikmesriikides?“
23.      Kirjalikud seisukohad esitasid Euroopa Kohtule kaebaja, GKV-Spitzenverband, Moguntia Food Group, Saksamaa ja Belgia valitsus ning Euroopa Komisjon. Samad menetlusosalised ja Prantsusmaa valitsus esitasid suulised seisukohad kohtuistungil 5. märtsil 2025.
IV.    Õiguslik analüüs
24.      Oma kahe küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 883/2004 artikli 13 lõiget 1 tuleb koostoimes määruse nr 987/2009 artikli 14 lõikega 8 tõlgendada nii, et tegemaks kindlaks, kas isiku suhtes, kes töötab tavaliselt kahes või enamas liikmesriigis, on kohaldatavad tema elukohaliikmesriigi sotsiaalkindlustusalased õigusaktid, eeldab mõiste „oluline osa tegevusest“ nende õigusnormide tähenduses, et arvesse võetakse selle isiku kogu tööd, sh tööd kolmandates riikides, või ainult tema tööd liikmesriikides.
25.      Kõigepealt meenutan, et määruse nr 883/2004 II jaotise sätted, mille hulka kuulub selle artikli 13 lõige 1, moodustavad Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tervikliku ja ühtse kollisiooninormide süsteemi. Nende sätete eesmärk ei ole üksnes ära hoida mitme riigi õigusaktide samaaegset kohaldamist ja sellest tuleneda võivaid probleeme, vaid ka vältida olukorda, kus selle määruse kohaldamisalasse kuuluvad isikud jäävad ilma sotsiaalkindlustuskaitsest, kuna nende suhtes ei kuulu kohaldamisele ühegi riigi õigusaktid. Järelikult, kui isik kuulub selle määruse isikulisse kohaldamisalasse, mis on määratletud määruse artiklis 2, on määruse artikli 11 lõikes 1 sätestatud ühe liikmesriigi õigusaktide kohaldamise reegel üldjuhul kohaldatav ning see, millise liikmesriigi õigusnormid kohaldamisele kuuluvad, määratakse kindlaks vastavalt määruse II jaotise sätetele. Selleks on määruse nr 883/2004 artikli 11 lõike 3 punktis a ette nähtud põhimõte, et isiku suhtes, kes töötab liikmesriigi territooriumil, kehtivad selle riigi õigusaktid. See põhimõte kehtib siiski, „arvestades [määruse nr 883/2004] artikleid 12–16“. Nimelt võib teatud konkreetsetes olukordades tekkida oht, et selle määruse artikli 11 lõike 3 punktis a sätestatud üldreegli üldine ja piiramatu kohaldamine ei aita vältida, vaid hoopis tekitab nii töötajale, tööandjale kui ka sotsiaalkindlustusasutustele administratiivseid raskusi, mis võivad tõkestada selle määrusega hõlmatud isikute vaba liikumise teostamist.(13)
26.      Nende eriolukordade hulgas on selle määruse artikli 13 lõike 1 punktis a ja punkti b alapunktis i nimetatud olukord, kus isiku suhtes, kes töötab tavaliselt kahes või enamas liikmesriigis, kohaldatakse elukohaliikmesriigi õigusakte, kui oluline osa tema tegevusest toimub selles liikmesriigis või juhul, kui oluline osa tema tegevusest ei toimu seal, selle liikmesriigi õigusakte, kus on ettevõtja või tööandja asukoht või tegevuskoht, kui see isik on ettevõtja või tööandja töötaja. Euroopa Kohus on sellega seoses täpsustanud, et isik saab nimetatud artikli 13 kohaldamisalasse kuuluda ainult tingimusel, et tavaliselt toimub oluline osa tema tegevusest kahe või enama liikmesriigi territooriumil.(14)
27.      Määruse nr 987/2009 artikli 14 lõikes 8 on sätestatud, et määruse nr 883/2004 artikli 13 lõigete 1 ja 2 kohaldamisel tähendab ühes liikmesriigis toimunud „oluline osa palgatööst või ettevõtlusest“ seda, et selles liikmesriigis toimub „kvantitatiivselt märkimisväärne“ osa tema tegevusest töötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana, ilma et see peaks tingimata olema suurem osa sellest tegevusest. Selle artikli 14 lõikes 8 on täpsustatud, et selleks, et määrata kindlaks, kas oluline osa tegevustest toimub ühes liikmesriigis, võetakse töötamise puhul arvesse niisuguseid soovituslikke kriteeriumeid nagu tööaeg ja/või töötasu ning üldise hinnangu raames on vähem kui 25protsendiline osakaal nimetatud kriteeriumide alusel märk sellest, et oluline osa tegevustest ei toimu asjaomases liikmesriigis.
28.      Käsitletaval juhul ilmneb eelotsusetaotlusest, et ajavahemikul 1. detsembrist 2015 kuni 31. detsembrini 2020 elas kaebaja Saksamaal ja töötas tavaliselt 10,5 päeval kvartalis selles liikmesriigis, tehes kaugtööna tööd kodus, 10,5 päeval kvartalis Šveitsis, kus oli tema tööandja asukoht, ja ülejäänud osa ajast kolmandates riikides. Niisuguses olukorras tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus, kas kaebaja suhtes olid kohaldatavad Saksamaa või Šveitsi sotsiaalkindlustusalased õigusaktid.
29.      Sellega seoses märgin, et kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta artikli 8 kohaselt näevad kokkuleppeosalised II lisa kohaselt ette sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise muu hulgas kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramise eesmärgil. Selle II lisa artikli 1 lõikes 2 on ette nähtud, et „lisa A jaos esinev mõiste „liikmesriik (liikmesriigid)“ hõlmab lisaks asjaomaste Euroopa Liidu õigusaktide reguleerimisalasse kuuluvatele riikidele ka Šveitsi“. II lisa A jaos on aga ette nähtud, et lepinguosaliste vahel kohaldatakse määrusi nr 883/2004 ja nr 987/2009. Seega seoses käesoleva kohtuasjaga ei tule Šveitsi Konföderatsiooni pidada kolmandaks riigiks, vaid liikmesriigiks.
30.      Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei piisa lisaks pelgalt asjaolust, et töötaja töötab väljaspool liidu territooriumi, selleks, et välistada töötajate vaba liikumist reguleerivate liidu eeskirjade ja eeskätt määruse nr 883/2004 kohaldamine, kui töösuhtel säilib liidu territooriumiga piisavalt tihe seos. Piisavalt tihe seos tuleneb eeskätt asjaolust, et liidu kodaniku, kes elab ühes liikmesriigis, on tööle võtnud teises liikmesriigis asuv ettevõtja, kelle heaks ta töötab.(15) Lisaks sõltub selle määrusega kehtestatud kollisiooninormide süsteemi kohaldamine üksnes  asjaomase töötaja objektiivsest olukorrast ja tema töötamise kõigist asjaoludest.(16)
31.      Et kaebaja töötas kahes liikmesriigis, st Saksamaal ja Šveitsis ning Šveitsi Konföderatsioon on samastatud liikmesriigiga, määrab tema suhtes kohaldatavad sotsiaalkindlustusalased õigusaktid ära määruse nr 883/2004 artikli 13 lõige 1, tõlgendatuna koostoimes määruse nr 987/2009 artikli 14 lõikega 8.
32.      Nagu ilmneb määruse nr 987/2009 artikli 14 lõikest 8, tuleb kindlasti arvesse võtta tööaega ja/või töötasu.(17) Käsitletaval juhul sai kaebaja – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on täpsustanud – kindlasummalist kuutöötasu, mis ei olnud proportsionaalne tema töökohaga. Et selles kohtupraktikas ei ole mainitud muid kriteeriume, mida võib arvesse võtta, tuleb õigusaktid, mida kaebaja suhtes kohaldatakse, kindlaks määrata tema tööaja põhjal. Selle kohtu arvutuste kohaselt on nii, et eeldusel, et kvartalis on umbes 65 tööpäeva, moodustab kaebaja töö Saksamaal umbes 16% tema tööajast, kui arvesse võtta tema tööd kolmandates riikides, samas kui see viimane välja jätta, möödub 50% tema tööajast Saksamaal, võttes arvesse tema tööd Šveitsis.
33.      Leian, et nii määruse nr 987/2009 sõnastusest kui ka Euroopa Kohtu praktikast ilmneb, et arvesse tuleb võtta töötaja kogu tööd, sh tööd kolmandates riikides.
34.      Mis puudutab määruse nr 987/2009 sõnastust, siis selle artikli 14 lõike 8 esimeses lõigus on sätestatud, et lähtuda tuleb töötaja kogu tegevusest. Järelikult ei ole selles sättes silmas peetud ainult tööd liikmesriikides. Lisaks on selle lõike kolmandas lõigus täpsustatud, et töötamise korral „[on ü]ldise hinnangu raames […] vähem kui 25protsendiline osakaal nimetatud kriteeriumide alusel märk sellest, et oluline osa tegevustest ei toimu asjaomases liikmesriigis“. Selles sättes on seega niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, mil töötasu ei ole asjakohane kriteerium, ette nähtud, et töötaja elukohaliikmesriigi õigusaktid on tema suhtes kohaldatavad üksnes siis, kui 25% tema tööajast möödub selles liikmesriigis. Lisaks tuleb selle õigusnormi kohaselt läbi viia üldine hindamine, et teha kindlaks, kas oluline osa tegevusest toimub selles liikmesriigis. Määruse nr 987/2009 artikli 14 lõikes 8 ei ole tehtud mingit vahet selle põhjal, kas töötatakse liikmesriigis või kolmandas riigis. Järelikult seisneb selles määruses valitud meetod keskendumises töö osale, mis tehakse elukohaliikmesriigis, asjaomase töötaja kogu töö hulgast, ja selle kontrollimises, kas see moodustab vähemalt 25%, ilma et oleks tarvis analüüsida, kas töötamise ülejäänud osad leiavad aset liikmesriigis või kolmandas riigis.
35.      Niisugust tõlgendust kinnitab Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb kohaldatavate sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide kindlaksmääramist määruste nr 883/2004 ja nr 987/2009 raames. See kohtupraktika ei puuduta küll – nagu on märkinud eelotsusetaotluse esitanud kohus – otseselt käesolevas kohtuasjas kerkinud küsimust. See annab siiski juhiseid meetodi kohta, mida tuleb järgida, kui isik töötab tavaliselt ja samal ajal kahes või enamas liikmesriigis ja kolmandates riikides.
36.      Esimesena märgin, et nagu nähtub määruse nr 883/2004 põhjendusest 3, kuigi selle määruse eesmärk ajakohastada ja lihtsustada riigisiseste sotsiaalkindlustusaktide kooskõlastamise eeskirju, on selle määrusega jäädud samade eesmärkide juurde, millest oli kantud määrus (EMÜ) nr 1408/71(18). Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et selle määruse ülesehitusest ja süsteemist ilmneb, et töötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana „tegutsemise koht“ on peamine kriteerium ainsa kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel ning et sellest kriteeriumist võib kõrvale kalduda ainult teatavate konkreetsete olukordade puhul, kasutades kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel täiendavaid kriteeriume, näiteks töötaja elukoha liikmesriik, tööandjaks oleva ettevõtja asukoha, filiaali või alalise esinduse liikmesriik, või asjaomase isiku kutsealase tegevuse peamise toimumise liikmesriik.(19) Euroopa Kohtu hinnangul tuleb aga mõistet teataval kutsealal „tegutsemise koht“ mõista nii, et see tähistab kohta, kus asjaomane isik konkreetselt sooritab selle tegevusega seotud toiminguid.(20) Seepärast on selle kindlakstegemisel, milliseid sotsiaalkindlustusalaseid õigusakte töötaja suhtes kohaldatakse, vaja analüüsida tema tegelikku olukorda ja võtta seega arvesse kogu tema tööd, olenemata selle kohast. Teiste sõnadega tekitaks see, kui arvesse võetakse ainult tööd liikmesriikides, juriidilise fiktsiooni, mis jääb kaugele elukohaliikmesriigis tehtava töö konkreetsest tegelikkusest, milleks on 16% tema tegelikust tööajast.
37.      Teisena analüüsis Euroopa Kohus kohtuotsuses INAIL ja INPS, millele kaebaja oma argumentide põhjendamiseks viitab, selle juhtumi asjaoludel, missugused sotsiaalkindlustusalased õigusaktid olid kohaldatavad lennuettevõtja lennumeeskonna suhtes. Selle kohtuotsuse punktis 64 märkis Euroopa Kohus, et eelotsusetaotlus ei sisaldanud teavet asjaomaste töötajate töötasu kohta ja et nende tööaja kohta märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et asjaomastel ajavahemikel elasid need töötajad Itaalias, töötasid selle liikmesriigi territooriumil, konkreetsemalt lennujaama meeskonnale mõeldud ruumis 45 minutit päevas ja et ülejäänud tööaja veetsid nad lennuettevõtja lennukite pardal. Euroopa Kohus järeldas sellest, et ilma et see piiraks nende töötajate kogu igapäevase tööaja kindlaksmääramist, ei ole nii, et vähemalt 25% nende tööajast möödub nende elukohaliikmesriigis.(21) Järelikult toimis Euroopa Kohus nii, nagu on näidatud käesoleva ettepaneku punktis 34, st keskendus töö osale, mis toimus Itaalias, analüüsimata seda, kas tööaja ülejäänud osad möödusid liikmesriikides või kolmandates riikides. Järeldamaks, et elukohaliikmesriigi õigusaktid ei ole kohaldatavad, piisas selle tuvastamisest, et selles liikmesriigis tehtava töö osakaal on alla 25% kogu tööst. Teiste sõnadega, nagu on märkinud Moguntia Food Group oma kirjalikes seisukohtades, ilmneb kohtuotsusest INAIL ja INPS, et vaja on üksnes teada, missugune osa tööst tehti elukohaliikmesriigis ja missugune väljaspool seda.
38.      Ma leian nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kohtuotsused Inspecteur van de Belastingdienst(22) ia Finanzamt Österreich (perehüvitised arenguabitöötajale)(23) ei ole esitatud küsimustele vastamisel asjakohased, sest erinevalt põhikohtuasjast töötasid asjaomased töötajad ainult kolmandates riikides ega kuulunud määruse nr 883/2004 artikli 13 kohaldamisalasse. Kohtuotsus Sozialversicherungsanstalt(24), millele viitasid kohtuistungil GKV‑Spitzenverband, Prantsusmaa valitsus ja komisjon, puudutas omakorda küsimust, kuidas kohaldada kokkulepet isikute vaba liikumise kohta ja 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingut(25) (muudetud Bulgaaria Vabariigi ja Rumeenia Euroopa Majanduspiirkonnas osalemise lepinguga(26)) olukorras, kus liidu kodanik, kes tegutseb füüsilisest isikust ettevõtjana samal ajal liidu liikmesriigis ja Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni lepingu osalisriigis, hakkab täiendavalt füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsema Šveitsis. See küsimus ei puudutanud seega kolmandates riikides toimuva tegevuse arvessevõtmist selle kindlakstegemisel, kas oluline osa tegevusest toimub liikmesriigis, vaid selle kokkuleppe ja lepingu kohaldamisala piiritlemist.
39.      Määruse nr 883/2004 artikli 13 lõike 1 punkti b alapunkti i kohaselt on nii, et kui oluline osa isiku tegevusest ei toimu elukohajärgses liikmesriigis, kohaldatakse tema suhtes selle liikmesriigi õigusakte, kus on talle tööd andva ettevõtja või tööandja registrisse kantud asukoht või tegevuskoht.
40.      Lisan, et kolmandates riikides tehtud töö arvessevõtmine ei väära kuidagi üldreeglit, mille kohaselt kohaldatakse töötaja suhtes, kes töötab mitmes liikmesriigis, alati liikmesriigi õigusakte. Kui tööandja asukoht on kolmandas riigis, ilmneb määruse nr 987/2009 artikli 14 lõikest 11, et „[j]uhul kui isik töötab kahes või enamas liikmesriigis tööandja heaks, kelle asukoht on väljaspool liitu, ja kui kõnealune isik elab ühes liikmesriigis, ilma et ta tegeleks seal olulise tegevusega, kohaldatakse tema suhtes elukohaliikmesriigi õigusakte“.
41.      Ükski GKV-Spitzenverbandi ning Belgia, Prantsusmaa ja Saksamaa valitsuse esitatud asjaolu ei sea kahtluse alla tõlgendust, mille kohaselt tuleb niisugusel juhtumil nagu kaebaja juhtum kohaldatavad sotsiaalkindlustusalased õigusaktid kindlaks määrata, võttes arvesse kogu tööd, sh tööd kolmandates riikides.
42.      Esiteks väidavad GKV-Spitzenverband ning Belgia, Prantsusmaa ja Saksamaa valitsus, et määruse nr 883/2004 artikli 13 lõige 1 rajaneb sõnaselgelt niisuguse isiku juhtumil, kes töötab tavaliselt kahes või enamas liikmesriigis. Seega eeldab termini „töötamine“ määratlus selle määruse artikli 1 punkti a tähenduses, et see mõiste on alati seotud töötamisega ühes liikmesriigis. Lisaks ei saa olla tavalist töötamist kahes või enamas liikmesriigis, kui isik töötab liikmesriigis ja kolmandas riigis. Järelikult ei hõlma selle määruse artikkel 13 tööd kolmandates riikides ja tööaega, mis on pühendatud töötamisele nendes riikides, ei tuleks arvesse võtta, kui hinnatakse, kas oluline osa tema tegevusest toimus elukohaliikmesriigis. Käsitletaval juhul ei ole siiski vastu vaieldud sellele, et kaebaja „töötab tavaliselt“ ühes liikmesriigis, nimelt Saksamaa Liitvabariigis ja ühes liikmesriigiga samastatud riigis, milleks on un Šveitsi Konföderatsioon. Ei ole ka vaieldud vastu sellele, et kaebaja töötab niisuguse tööandja huvides ja juhtimise all, kelle asukoht on Šveitsis. Sellest tuleneb, et artikli 13 lõige 1 on kohaldatav kaebaja olukorra suhtes, ehkki ta tegi suurema osa tööst kolmandates riikides, nagu kinnitab käesoleva ettepaneku punktis 30 viidatud Euroopa Kohtu praktika, ja selles õigusnormis ei ole nähtud ette, et töö kolmandates riikides tuleb kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramisel kõrvale jätta.
43.      Teiseks väidavad need menetlusosalised, et määruse nr 883/2004 artikliga 13 taotletav eesmärk on kohaldada isiku suhtes selle liikmesriigi õigusakte, millega tal on kõige tihedamad sidemed, kusjuures seda eesmärki võidakse kahjustada, kui arvesse võetakse tööd kolmandates riikides. On õige, et niisugune arvessevõtmine üksnes selleks, et arvutada töötaja asjaomastes liikmesriikides tehtava töö osakaal, viib faktiliselt selleni, et elukohaliikmesriigis tehtava töö kvantitatiivne osa väheneb, mis soodustab tööandja asukoha liikmesriigi õigusaktide kohaldamist. Euroopa Kohtu määruse nr 1408/71 tõlgendamist käsitleva kohtupraktika sõnastuse enda kohaselt on töötaja elukohajärgse liikmesriigi õiguse kohaldamine teisene reegel, mida kohaldatakse vaid juhul, kui need õigusnormid on töösuhte ühendavaks teguriks.(27) Järelikult kujutab see reegel endast erandit üldreeglist, milleks on töökoha liikmesriigi õigusaktide kohaldamine. Samamoodi on Euroopa Kohus erandlikuks tunnistanud seose elukohaliikmesriigiga.(28) Niisugust tõlgendust kohaldatakse analoogia alusel määruse nr 883/2004 suhtes, sest määruse nr 987/2009 artikli 14 lõike 8 kolmandas lõigus on täpsustatud kvantitatiivset osa, mis peab esinema, et teha kindlaks niisugune seos. Ma ei nõustu seega Saksamaa valitsuse argumendiga, et määruse nr 883/2004 artikli 13 lõikes 1 sätestatud kollisiooninormide lähtepunkt on elukohaliikmesriigi õiguse kohaldatavus.
44.      Kolmandaks leiavad GKV-Spitzenverband ning Prantsusmaa ja Saksamaa valitsus, et isegi eeldusel, et määruse nr 883/2004 artikli 13 lõike 1 raames võetakse arvesse tööd kolmandates riikides, ei saa see olla samamoodi selle artikli lõike 2 puhul, mis puudutab tegutsemist füüsilisest isikust ettevõtjana. Kui see oleks nii, võttes arvesse selle määruse artikli 13 lõike 2 punkti b sõnastust ja asjaolu, et füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise puhul ei ole samasugust õigusnormi nagu määruse nr 987/2009 artikli 14 lõige 11, ei oleks selge, milliseid sotsiaalkindlustusalaseid õigusakte kohaldatakse isiku suhtes, kes tegeleb niisuguse tegevusega. Selle argumendi kohta märgin, et töötajate ja füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate isikute suhtes kohaldatavad õigusnormid on erinevad, mistõttu ei saa esimeste puhul valitud lahendust kohaldada analoogia alusel teiste suhtes. Viimaste kohta on määruse nr 883/2004 artikli 13 lõike 2 punktis b sätestatud, et isiku suhtes, kes tavaliselt on tegev füüsilisest isikust ettevõtjana kahes või mitmes liikmesriigis, kohaldatakse selle liikmesriigi õigusakte, kus asub tema huvikese, kui ta ei ela ühes neist liikmesriikidest, kus toimub oluline osa tema tegevusest. Ka siin on selle õigusnormi lõpus sõnaselgelt nimetatud liikmesriigi, mitte kolmanda riigi sotsiaalkindlustusalaseid õigusakte. Lisaks määratakse määruse nr 987/2009 artikli 14 lõike 9 kohaselt füüsilisest isikust ettevõtja tegevuse „huvikese“ määruse nr 883/2004 artikli 13 lõike 2 punkti b tähenduses kindlaks, võttes arvesse kõiki elemente, millest koosneb tema ametialane tegevus, eelkõige asjaomase isiku tegevuse kindlat ja pidevat asukohta, tegevuse tavapärast iseloomu või kestust, osutatud teenuste arvu ning kõigist asjaoludest ilmnevat asjaomase isiku kavatsust. Tegemist on niisiis hinnanguga faktilistele asjaoludele, mis ei saa muutuda olenevalt sellest, kas tegevust kolmandates riikides võetakse elukohaliikmesriigis toimuva tegevuse osakaalu arvutamisel arvesse või mitte.
45.      Neljandaks leiavad samad menetlusosalised, et määrustes nr 883/2004 ja nr 987/2009 on ette nähtud teavitamise ja koostöö süsteemid nende sätete nõuetekohase kohaldamise tagamiseks, eelkõige määruse nr 883/2004 artiklis 76(29). Lojaalse koostöö kohustus eksisteerib nende sõnul siiski ainult liikmesriikide vahel ja teavet näiteks tööaja või tööandja asukoha kohta, mida pädev asutus kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramiseks vajab, ei oleks võimalik saada kolmandatelt riikidelt või kontrollida kolmandate riikidega, mis tekitaks kuritarvituse ohu. Selles küsimuses meenutan, et nende määruste kohaselt kohaldatakse alati liikmesriigi sotsiaalkindlustusalaseid õigusakte. Nendel asjaoludel on nii, et isegi eeldusel, et kolmandates riikides tehtud töö arvessevõtmine viib selle liikmesriigi õigusaktide kohaldamiseni, kus on tööandja asukoht, on selle viimase riigi pädeval asutusel ja elukohaliikmesriigi pädeval asutusel ning asjaomasel töötajal vastastikune teavitamise ja koostöö kohustus.(30) Konkreetselt võib elukohaliikmesriigi pädev asutus – nagu komisjon kohtuistungil rõhutas – kõikehõlmava hindamise raames, mille ta peab läbi viima, pöörduda selle liikmesriigi asutuse poole, kus on tööandja asukoht, selleks et kontrollida viimases, kas töötaja töötab tõesti kolmandates riikides, küsides näiteks niisuguseid tõendeid nagu sõidupiletid või arved. Vastupidi Belgia valitsuse väitele ei vii kolmandas riigis tehtud töö arvessevõtmine selleni, et see töö on määratletud nende kolmandate riikide õigusaktides, kus tööd tehakse.
46.      Viiendaks näitlikustab Belgia valitsus oma seisukohta niisuguse isiku näitega, kes elab liikmesriigis A ning töötab liikmesriikide B ja D territooriumil. Samal ajal kuulub see isik selle kolmanda riigi reservväkke, kus ta täidab nädalavahetusel või puhkepäevadel aktiivseid missioone, ja läbib koolitusi selle kolmanda riigi territooriumil. Nimetatud valitsuse hinnangul leiab see kolmas riik oma riigisisese õiguse alusel tavaliselt, et see tegevus on avalik teenistus, mis viib määruse nr 883/2004 artikli 13 lõike 4 alusel selleni, et isiku suhtes kohaldatakse sama kolmanda riigi sotsiaalkindlustusalaseid õigusakte. Selles küsimuses märgin, et viimati viidatud sätte kohaselt kohaldatakse isiku suhtes, kes on riigiteenistuja „ühes liikmesriigis“ ja kes töötab ja/või tegutseb füüsilisest isikust ettevõtjana ühes või mitmes liikmesriigis, kohaldatakse selle liikmesriigi õigusakte, mille subjektiks on talle tööd andev riigiasutus. Järelikult ei ole see õigusnorm kohaldatav isiku suhtes, kes on riigiteenistuja kolmandas riigis.
47.      Kuuendaks väitsid Belgia ja Prantsusmaa valitsus kohtuistungil, et kolmandas riigis toimuva tegevuse sissearvamine tugevdaks kunstlikult de facto või de jure tööandja asukoha liikmesriiki. Prantsusmaa valitsus tõi näite töötajast, kes elab Prantsusmaal, kelle tööandja asukoht on Saksamaal ja kes töötab lisaks Taanis ning ülejäänud aja kolmandates riikides. Selle töötaja puhul oleksid kohaldatavateks sotsiaalkindlustusalasteks õigusaktideks Saksamaa õigusaktid, kuigi seal veedab ta 0% oma tööajast. Ehkki töötaja tunneb kindlasti paremini oma elukohaliikmesriigi õigusakte, vallates ka pädeva asutusega suhtlemisel kasutatavat keelt, on määruste nr 883/2004 ja nr 987/2009 alus – nagu märgitud – loogika, mille kohaselt kohaldatakse töötaja suhtes, kes töötab mitmes liikmesriigis, selle liikmesriigi õigusakte, kus on tema tööandja asukoht, kui oluline osa tema tegevusest ei toimu tema elukohaliikmesriigis, nagu see on põhikohtuasjas. Selles mõttes oleks see, kui eiratakse täielikult suuremat osa tööajast ainuüksi põhjusel, et see möödub kolmandates riikides, vastuolus nende määruste eesmärgiga. Lisaks on seisukoht, et 16%
elukohaliikmesriigis möödunud tööajast tuleb arvesse võtta 50%‑na kogu tööst, selgelt kunstlik.
48.      Lõpuks tuleb märkida, et komisjon leidis oma seisukohtades, et liidu seadusandja eesmärk ei olnud jätta tegevus kolmandates riikides täielikult kõrvale. See institutsioon tegi seega ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele nii, et selle analüüsimisel, kas oluline osa tegevusest toimub elukohaliikmesriigis, tuleb arvesse võtta asjaomase töötaja kogu tööd, sh tööd kolmandates riikides, kusjuures see tuleb arvestada sellele liikmesriigile, kus on tema tööle võtnud ettevõtja asukoht, kui see töötaja töötab ka ettevõtja asukoha liikmesriigis ning teeb tööd välisriigis ettevõtja nimel ja vastavalt tema juhistele. Nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 34, tuleb kohaldatavad õigusaktid kindlaks määrata, analüüsides kõigepealt, missuguse kvantitatiivselt olulise osa kogu tööst teeb töötaja elukohaliikmesriigis. Olenevalt sellest, kas see osa on üle või alla 25%, on kohaldatavad kas elukohaliikmesriigi või selle liikmesriigi õigusaktid, kus on tööandja asukoht.
49.      Eelneva põhjal olen arvamusel, et selle kindlakstegemisel, kas isiku suhtes, kes töötab tavaliselt kahes või enamas liikmesriigis, kohaldatakse elukohaliikmesriigi õigusakte, eeldab mõiste „oluline osa tegevusest“, et arvesse võetakse selle isiku kogu tööd, sh tööd kolmandates riikides, mitte ainult tööd liikmesriikides.
50.      Sellest järeldub, et käsitletaval juhul olid kaebaja suhtes kohaldatavad selle liikmesriigiga samastatud riigi sotsiaalkindlustusalased õigusaktid, kus oli tema tööandja asukoht, st Šveitsi Konföderatsiooni õigusaktid.
V.      Ettepanek
51.      Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landessozialgericht für das Saarlandi (Saarlandi liidumaa kõrgeim sotsiaalkohus, Saksamaa) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta määrusega (EL) nr 465/2012) artikli 13 lõiget 1 tuleb koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määruse nr 987/2009, milles sätestatakse määruse (EÜ) nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta) rakendamise kord (muudetud määrusega nr 465/2012), artikli 14 lõikega 8
tõlgendada nii, et
selle kindlakstegemisel, kas isiku suhtes, kes töötab tavaliselt kahes või enamas liikmesriigis, kohaldatakse elukohaliikmesriigi sotsiaalkindlustusalaseid õigusakte, eeldab mõiste „oluline osa tegevusest“, et arvesse võetakse selle isiku kogu tööd, sh tööd kolmandates riikides, mitte ainult tööd liikmesriikides.
1      Algkeel: prantsuse.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrus sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (ELT 2004, L 166, lk 1, ja parandus ELT 2004, L 200, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72).
3      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai
2012. aasta määrus (ELT 2012, L 149, lk 4).
4      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrus, milles sätestatakse määruse (EÜ) nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta) rakendamise kord (ELT 2009, L 284, lk 1).
5      EÜT 2002, L 114, lk 6; ELT 2009, L 353, lk 71.
6      Nõukogu ja komisjoni (teadus- ja tehnikakoostöö kokkuleppe osas) 4. aprilli 2002. aasta otsus Euratom seitsme kokkuleppe sõlmimise kohta Šveitsi Konföderatsiooniga (EÜT 2002, L 114, lk 1, ja parandus ELT 2015, L 210, lk 38; ELT eriväljaanne 11/41, lk 89).
7      Ühelt poolt Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning teiselt poolt Šveitsi Konföderatsiooni vahelise isikute vaba liikumist käsitleva kokkuleppe alusel loodud ühiskomitee 31. märtsi 2012. aasta otsus, millega asendatakse kokkuleppe II lisa sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (ELT 2012, L 103, lk 51), ja mis jõustus 1. aprillil 2012.
8      Selle sätte kohaselt „[määrab i]siku elukohajärgne määratud asutus […] viivitamatult kindlaks asjaomase isiku suhtes kohaldatavad õigusaktid, võttes arvesse [määruse nr 883/2004] artiklit 13 ja [määruse
nr 987/2009] artiklit 14. Selline esialgne kindlaksmääramine on ajutine. Asutus teavitab ajutisest kindlaksmääramisest iga liikmesriigi, kus tegevust teostatakse, määratud asutust“.
9      Selle sätte kohaselt „[esitab s]elle liikmesriigi pädev asutus, kelle õigusakte [määruse
nr 883/2004] II jaotise alusel kohaldatakse, […]
asjaomase isiku või tema tööandja taotlusel tõendi kõnealuste õigusaktide kohaldamise kohta ja märgib vajaduse korral, millise kuupäevani ja millistel tingimustel“.
10      19. mai
2022. aasta kohtuotsus (C‑33/21, edaspidi „kohtuotsus
INAIL ja INPS“, EU:C:2022:402).
11      8. mai
2019. aasta kohtuotsus (C‑631/17, EU:C:2019:381).
12      25. novembri
2021. aasta kohtuotsus (C‑372/20, EU:C:2021:962).
13      Vt 3. juuni
2021. aasta kohtuotsus
TEAM POWER EUROPE (C‑784/19, EU:C:2021:427, punktid 32–35 ja seal viidatud kohtupraktika).
14      Vt 16. juuli
2020. aasta kohtuotsus
AFMB jt (C‑610/18, EU:C:2020:565, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
15      Vt 25. novembri 2021. aasta kohtuotsus
Finanzamt Österreich (perehüvitised arenguabitöötajale) (C‑372/20, EU:C:2021:962, punktid 36 ja 37 ning seal viidatud kohtupraktika).
16      Vt selle kohta 16. juuli
2020. aasta kohtuotsus
AFMB jt (C‑610/18, EU:C:2020:565, punktid 54 ja 60
ning seal viidatud kohtupraktika).
17      „Praktiline juhend Euroopa Liidus (EL), Euroopa Majanduspiirkonnas (EMP) ja Šveitsis kohaldatavate õigusaktide kohta“, mille töötas välja ja kiitis heaks
sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjon ning mis avaldati 2013. aasta detsembris, lk 29; selles on märgitud, et „arvestada võib ka muid kriteeriume. Enne kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramist peavad määratud asutused võtma arvesse kõiki asjakohaseid kriteeriume ning andma isiku olukorrale üldise hinnangu“, kuid ei ole siiski kindlaks määratud neid muid kriteeriume. Selle juhendiga, mis on olemas liidu eri keeltes, saab tutvuda järgmisel aadressil: https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_en.
18      Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT 1971, L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35). Vt 5. juuni
2014. aasta kohtuotsus I (C‑255/13, EU:C:2014:1291, punkt 41).
19      Vt 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus
Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, punkt 49).
20      Vt selle kohta 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus
Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, punkt 57).
21      Selle kohtuotsuse punktis 65 lisas Euroopa Kohus, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab eespool nimetatud kriteeriumide alusel siiski kontrollima, kas asjaomastel ajavahemikel toimus oluline osa kõnealuste töötajate tegevusest liikmesriigis, kus nad elavad, st Itaalias, ning et jaatava vastuse korral tuleb asuda seisukohale, et 2009. aastal muudetud määruse nr 883/2004
kohaselt kuuluvad nad alates 1. maist 2010, mil nimetatud määrus jõustus, Itaalia sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide kohaldamisalasse.
22      8. mai
2019. aasta kohtuotsus (C‑631/17, EU:C:2019:381).
23      25. novembri 2021. aasta kohtuotsus (C‑372/20, EU:C:2021:962).
24      26. septembri 2024. aasta kohtuotsus (C‑329/23, EU:C:2024:802).
25      EÜT 1994, L 1, lk 3; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3.
26      ELT 2007, L 221, lk 15.
27      Vt 19. märtsi 2015. aasta kohtuotsus
Kik (C‑266/13, EU:C:2015:188, punkt 58
ja seal viidatud kohtupraktika). Nagu märkis kohtujurist Bot oma ettepanekus kohtuasjas
Chain (C‑189/14, EU:C:2015:345, punkt 62), seisnes töötajate liikuvus esimese määruse koostamise ajal põhiliselt ühekordses rändes teise liikmesriiki ja seepärast tugines seostamine töö tegemise koha riigiga eeldusel, et tegemist on töötajat kõige enam kaitsva lahendusega, kuivõrd viimane sai nimelt tugineda samadele õigustele, mis on selle riigi kodanikest töötajatel.
28      Vt 13. septembri 2017. aasta kohtuotsus X (C‑570/15, EU:C:2017:674, punkt 28).
29      Selle artikli lõikes 4 on ette nähtud, et „[k]äesoleva määrusega hõlmatud asutustel ja isikutel lasub vastastikune teavitamise ja koostöö kohustus käesoleva määruse korrektse rakendamise tagamiseks“.
30      Euroopa Kohtu praktika kohaselt
nõuab määrusega nr 883/2004 loodud süsteemi nõuetekohane toimimine tõhusat ja tihedat koostööd nii eri liikmesriikide pädevate asutuste kui ka nende asutuste ja selle määruse kohaldamisalasse kuuluvate isikute vahel. Euroopa Kohus lisas, et selline koostöö on vajalik, et teha kindlaks asjaomaste isikute õigused ja kohustused ning võimaldada neil kasutada oma õigusi võimalikult kiiresti ja parimatel tingimustel (vt 16. novembri 2023. aasta kohtuotsus Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, punkt 53).