ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS18. september 1992(*)Konkurents – Komisjoni kohustused, kui talle on esitatud kaebusKohtuasjas T-24/90_Automec Srl,
Itaalia õiguse alusel asutatud äriühing, asukoht Lancenigo di Villorba
(Itaalia), esindajad: advokaat Giuseppe Celona, Milano, ja advokaat
Piero A. M. Ferrari, Rooma, kohtudokumentide kättetoimetamise
aadress: Georges Margue’i advokaadibüroo, rue Philippe II 20,
Luxembourg_hageja_versusEuroopa Ühenduste Komisjon,
esindaja: õigustalituse ametnik Enrico Traversa, kohtudokumentide
kättetoimetamise aadress: õigustalituse ametnik Roberto Hayder, Centre
Wagner, Kirchberg, Luxembourg_kostja_mille
esemeks on komisjoni 28. veebruari 1990. aasta selle otsuse
tühistamine, millega lükatakse tagasi hageja taotlus, mis esitati
nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene
määrus asutamislepingu artiklite 85 ja 86 rakendamise kohta (EÜT 1962,
13, lk 204) artikli 3 lõike 2 alusel ja mis käsitles äriühingute BMW AG
ja BMW Italia SpA käitumist_EUROOPA ÜHENDUSTEESIMESE ASTME KOHUS_koosseisus:
president J. L. Cruz Vilaça, kodade esimehed
H. Kirschner, B. Vesterdorf, R. García-Valdecasas ja K.
Lenaerts, kohtunikud D. Barrington, A. Saggio,
C. Yeraris, R. Schintgen, C. P. Briët ja
J. Biancarelli_kohtujurist: D. A. O. Edward_kohtusekretär: H. Jung_arvestades kirjalikus menetluses ja 22. oktoobri 1991. aasta kohtuistungil esitatut, olles 10. märtsil 1992 saanud kohtujuristi kirjaliku ettepaneku_on teinud järgmiseotsuse Hagi aluseks olevad asjaolud1        Hageja
on Itaalia õiguse alusel asutatud osaühing, mille registrijärgne
asukoht on Lancenigo di Villorba’s (Treviso provints). 1960. aastal
sõlmis ta edasimüügilepingu BMW Italia SpA-ga (edaspidi „BMW Italia”)
BMW mootorsõidukite turustamiseks Treviso linnas ja provintsis.2        Oma
20. mai 1983. aasta kirjas teavitas BMW Italia hagejat oma
kavatsusest jätta pikendamata leping, mis pidi lõppema
31. detsembril 1984.3        Hageja
kaebas BMW Italia Tribunale di Milano’sse, et teda kohustataks seda
lepingulist suhet jätkama. Kuna hagi jäeti rahuldamata, esitas hageja
selle otsuse peale apellatsioonkaebuse Corte d’appello di Milano’le. BMW
Italia palus Tribunale di Treviso esimehel omakorda arestida kõik
Automecile kuuluvad tooted, mis kannavad BMW kaubamärki. See taotlus
jäeti rahuldamata.4        Kui
kohtuasi oli Corte d’appello di Milano menetluses, esitas hageja
25. jaanuaril 1988 komisjonile taotluse nõukogu 6. veebruari
1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite
85 ja 86 rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; edaspidi „määrus nr
17”) artikli 3 lõike 2 alusel.5        Nimetatud
taotluses kirjeldas hageja enda ja BMW Italia lepinguliste suhete kulgu
ja sisu, esitas enda ja BMW Italia vaheliste siseriiklikus kohtus
menetletavate vaidluste sisu ning väitis, et BMW Italia ja selle Saksa
emaettevõtja BMW AG käitumine kujutab endast EMÜ asutamislepingu artikli
85 rikkumist. Pidades BMW turustussüsteemi, mis kiideti Saksamaa
Liitvabariigi osas heaks komisjoni 13. detsembri 1974. aasta
otsusega 75/73/EMÜ, mis puudutas EMÜ asutamislepingu artikli 85
kohaldamise menetlust (EÜT 1975, L 29, lk 1; edaspidi „13. detsembri
1974. aasta otsus”), valikuliseks turustussüsteemiks, ning leides, et ta
vastab nõutavatele kvalitatiivsetele kriteeriumidele, väitis hageja, et
BMW Italial ei ole õigust keelduda teda varustamast BMW sõidukite ja
tagavaraosadega ega takistada teda kasutamast BMW kaubamärke. Tuginedes
Euroopa Kohtu 22. oktoobri 1986. aasta otsusele kohtuasjas
75/84: Metro v. komisjon (EKL 1986, lk 3021, 3091), leidis hageja, et BMW Italia on kohustatud teda turustajana tunnustama.6        Hageja leidis, et järelikult on BMW kohustatud:–        täitma
edasimüüjate puhul kehtivate hindade ja tingimustega sõidukite ja
tagavaraosade tellimusi, mis hageja on talle esitanud;–        lubama
hagejal kasutada BMW kaubamärke avalikkuse tavapäraseks teavitamiseks
vajalikus ulatuses ja autosektoris kasutusel oleval viisil.7        Hageja
taotles seega, et komisjon teeks otsuse, millega ta kohustaks BMW
Italiat ja BMW AG-d lõpetama teatatud rikkumine ning järgima eespool
kirjeldatud meetmeid ja kõiki muid meetmeid, mida komisjon vajalikuks
või kasulikuks peab.8        Oma
1. septembri 1988. aasta kirjas kaebas hageja, et BMW sekkus hiljuti
oma Itaalia edasimüüjate tegevusse eesmärgiga takistada neid müümast
sõidukeid võimalikele edasimüüjatele ning vastasel juhul ähvardas ta nad
ilma jätta komisjonitasust. Ta lisas, et BMW boikoteerib teda ning et
tal on muutunud võimatuks osta seda kaubamärki esindavatelt Itaalia ja
välismaistelt edasimüüjatelt sõidukeid, kuigi neil on need sõidukid
olemas. Nii olevat tal hiljuti olnud võimatu täita mitut talle esitatud
tellimust.9        Komisjon
saatis 30. novembril 1988 hagejale tähitud kirja, millele oli alla
kirjutanud konkurentsi peadirektoraadi (edaspidi „PD IV”) üks
direktoritest. Selles teatati hagejale esiteks, et komisjon leiab, et ta
ei ole pädev rahuldama hageja taotlust nende andmete põhjal, mis ta oli
komisjonile andnud. Kirjas täpsustati, et isegi kui siseriiklik kohus
võib neid andmeid arvesse võtta vaidluses, mille eemärk on kohustada
kostjat hüvitama kahju, mida hageja arvab olevat kandnud, ei saa
komisjon neid andmeid kasutada selleks, et kohustada BMW-d kaupa
hagejale uuesti tarnima asuma. Teiseks juhiti kirjas hageja tähelepanu
12. detsembri 1984. aasta määrusele (EMÜ) nr 123/85 EMÜ
asutamislepingu artikli 85 lõike 3 kohaldamise kohta mootorsõidukite
turustus- ja teeninduskokkuleppe teatavate liikide suhtes (EÜT 1985, L
15, lk 16; edaspidi „määrus nr 123/85”), mis jõustus 1. juulil
1985. Komisjon lisas, et „erinevad Euroopa autotootjad on nähtavasti
oma vastavaid turustuslepinguid muutnud selliselt, et need viia
kooskõlla määrusega. Olemasolev teave ei võimalda oletada, et BMW Italia
ei ole võtnud meetmeid selleks, et viia omaenda turustusvõrk vastavusse
eespool viidatud ühenduse õigusnormidega konkurentsi valdkonnas”.10      Hageja esitas 17. veebruaril 1989 selle kirja peale tühistamishagi (kohtuasi T‑64/89).11      Komisjon
saatis 26. juulil 1989 hagejale teise tähitud kirja, millele oli
seekord alla kirjutanud konkurentsi peadirektoraadi peadirektor. Olles
selgitanud, et 30. novembri 1988. aasta kiri ei kujutanud endast
tema lõpliku seisukohavõttu, teavitas komisjon hagejat ametlikult
sellest, et ta ei kavatse rahuldada tema 25. jaanuari 1988. aasta
taotlust. Komisjon põhjendas oma seisukohta, märkides, et vastavalt EMÜ
asutamislepingu artiklile 85 ei ole tal vajalikku pädevust selleks, et
tuvastada, et edasimüügilepingu ülesütlemisel puudusid õiguslikud
tagajärjed, ega ka selleks, et kohustada pooli taastama lepingulised
suhted tüüplepingu alusel, mida BMW Italia hetkel oma suhetes
edasimüüjatega kasutab. Ta lisas, et juhul, kui BMW kasutatud
edasimüügileping oleks tõesti vastuolus asutamislepingu artikli 85
lõikega 1, siis kõik, mida ta teha võib, on tuvastada rikkumine ja
sellest lähtuv lepingu tühisus. Lisaks märkis ta, et lepingupoolel ei
ole õigust takistada teist lepingupoolt lepingut korraliselt üles
ütlemast, kui teine pool järgib lepingus sätestatud
etteteatamistähtaega, nagu see toimus käesoleval juhul. Kuna see teave
edastati komisjoni 25. juuli 1963. aasta määruse nr 99/63/EMÜ
nõukogu määruse nr 17 artikli 19 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud
ärakuulamiste kohta (EÜT 1963, 127, lk 2268; edaspidi „määrus
nr 99/63”) artikli 6 „alusel ja rakendamiseks”, siis palus
komisjon hagejal esitada selles küsimuses oma seisukohad kahe kuu
jooksul.12      Oma
4. oktoobri 1989. aasta kirjas vastas hageja sellele palvele,
kinnitades, et kaebuses oli ta vaid nõudnud õigust kuuluda valikulisse
turustussüsteemi, mille tema sõnutsi oli rakendanud BMW, mitte aga
varasema edasimüügilepingu säilitamist. Ta tuletas meelde, et tema
esindajad olid maininud Itaalia kohtute menetluses olevat asja, milles
käsitletakse selle lepinguga seonduvaid küsimusi. Mis puudutas aga tema
õigust kuuluda turustussüsteemi, siis olid nad märkinud, et see ei
tulene mitte nimetatud lepingust, vaid „loendamatutest põhimõtetest,
mida komisjon ja Euroopa Kohus valikulise turustuse puhul sageli on
kinnitanud”, kuna hageja oli 25 aasta jooksul tõestanud, et ta vastab
BMW nõuetele. Hageja väitis veel, et kuna komisjon viitas oma
30. novembri 1988. aasta kirjas selliste andmete puudumisele,
mis võimaldaksid oletada, et BMW turustussüsteem on vastuolus
grupierandi määrusega nr 123/85, tagas ta BMW-le põhjendamatult
süütuse presumptsiooni, arvestades tõendeid, mis hageja oli BMW
käitumise kohta esitanud. Ta imestas ka, et komisjon väitis endal
puuduvat pädevuse kohustada BMW-d taastama oma lepingulised suhted
hagejaga, samas kui ta ei olnud kunagi midagi sellist taotlenudki.
Hageja nõudis „oma õigust sellele, et talle tarnitaks taas BMW tooteid
mitte edasimüügi ainuõiguse alusel, vaid kui turustajale, kes vastab
kõigile nõutavatele tingimustele, et teda valitaks võrgu liikmeks”.
Seega ei olnud ta nõus sellega, et komisjon omistab tema taotlusele
sisu, mida sellel ei ole.13      Komisjoni
konkurentsiküsimustega tegelev ametnik saatis 28. veebruaril 1990
hagejale komisjoni nimel järgmise kirja.„Käesolev
kiri puudutab taotlust, mille esitasite 25. jaanuaril 1988 komisjonile
nõukogu määruse nr 17/62 artikli 3 lõike 2 alusel BMW Italia vastu,
viidates sellele, et Teie arvates rikub nimetatud äriühing EMÜ
asutamislepingu artikli 85 lõiget 1.Komisjon
arutas Teie kaebuses esitatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid ning
andis Teile võimaluse esitada oma seisukohad komisjoni kavatsuse kohta
Teie kaebus rahuldamata jätta. Sellest kavatsusest teavitati Teid 30.
novembri 1988. aasta esialgses kirjas ning seejärel 26. juulil 1989
„artikli 6 alusel saadetud kirjas”.Oma 4.
oktoobri 1989. aasta vastuses ei esitanud Te oma taotluse toetuseks
uusi asjaolusid, argumente ega õiguslikke viiteid. Seetõttu ei näe
komisjon põhjust muuta oma kavatsust Teie sekkumistaotlus rahuldamata
jätta, ja seda järgmistel põhjustel.1. Mis
puudutab esiteks Teie kaebuse esimest taotlust (lk 7, punkt 2,
esimene ja teine taane: kohustada BMW-d tarnima Automecile autosid ja
tagavaraosi ning lubada Automecil kasutada kaubamärki BMW), siis
komisjon leiab, et asutamislepingu artikli 85 lõike 1 kohaselt ei ole
tal korralduse andmise õigust, mis võimaldaks tal kohustada tootjat
tarnima oma tooteid käesolevas olukorras ning seda isegi juhul, kui
komisjon oleks tuvastanud sellise tootja – nagu BMW Italia –
turustussüsteemi vastuolu artikli 85 lõikega 1. Automec ei ole pealegi
esitanud ühtki viidet sellele, et BMW Italial on turgu valitsev seisund
ja et ta on seda kuritarvitanud, rikkudes nii asutamislepingu artiklit
86: üksnes asutamislepingu selle artikli alusel võiks komisjon kohustada
BMW Italiat Automeciga lepingut sõlmima.2.
Automeci teise taotluse osas (kaebuse lk 7, punkt 3: lõpetada
rikkumine, milles Automec BMW Italiat süüdistab) tõdeb komisjon, et
Automec on oma vaidluses BMW Italiaga juba pöördunud Itaalia kohtute
poole, nii esimeses kui apellatsiooniastmes, ja seda varem kaht
äriühingut sidunud edasimüügilepingu ülesütlemise küsimuses. Komisjoni
arvates ei takista miski Automeci esitamast samale siseriiklikule
kohtule küsimust, kas BMW praegune turustussüsteem on kooskõlas
artikliga 85; selline siseriikliku kohtu poole pöördumine tundub olevat
seda lihtsam, et see kohus teab juba väga hästi, millised on BMW Italia
lepingulised suhted oma turustajatega.Siinkohal
tuletab komisjon Teile meelde, et Itaalia kohus ei ole mitte ainult
sama pädev kui komisjon, selleks et kohaldada käesoleva juhtumi suhtes
asutamislepingu artiklit 85 ja eriti selle lõiget 2, vaid tal on ka
õigus, mida komisjonil ei ole: nimelt õigus kohustada BMW Italiat
vajadusel maksma Automecile kahjuhüvitist, kui Automec on võimeline
tõendama, et nimetatud tootja müümisest keeldumine on talle kahju
tekitanud. Määruse nr 99/63/EMÜ artikkel 6 annab komisjonile
kaebuse läbivaatamise käigus „kogutud materjali” hindamisel avatud
kaalutlusõiguse, kusjuures see õigus võimaldab tal omistada juhtumitele,
millega tema poole on pöördutud, nende menetlemisel tähtsusastme.Käesoleva
kirja punktis 2 esitatud kaalutlustel jõudis komisjon järeldusele, et
käesoleval juhul ei ole piisavat ühenduse huvi selleks, et uurida
taotluses esitatud asjaolusid põhjalikumalt.3.
Sellest tulenevalt teatan Teile, et punktides 1 ja 2 märgitud põhjustel
otsustas komisjon Teie 25. jaanuaril 1988 nõukogu määruse
nr 17/62 artikli 3 lõike 2 alusel esitatud taotluse rahuldamata
jätta.”14      10.
juulil 1990 jättis Esimese Astme Kohus hageja poolt komisjoni
30. novembri 1988. aasta kirja peale esitatud tühistamishagi
vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata (10. juuli 1990. aasta
otsus kohtuasjas T‑64/89: Automec v. komisjon, EKL 1990,
lk II‑367) põhjendusel, et see kiri ei kujuta endast hageja kaebuse
kohta tehtud otsust, vaid see saadeti mitteametliku arvamustevahetamise
käigus menetluse etapis, mis on esimene neist kolmest järjestikusest
etapist, mida nõuab määruse nr 17 artikli 3 lõikega 2 ja määruse nr
99/63 artikliga 6 reguleeritava menetluse kulgemine. Kohtuotsus on
jõustunud.15      Mis
puudutab hageja ja BMW Italia vaheliste vaidluste edasist kulgu Itaalia
kohtutes, siis teatas hageja kohtuistungil, et esiteks nii Tribunale di
Milano kui ka Corte d’appello di Milano jätsid rahuldamata tema hagi,
mille eesmärk oli kohustada BMW Italiat jätkama lepingulisi suhteid
hagejaga, ning et ta esitas selle otsuse peale kassatsioonkaebuse Corte
suprema di cassazione’le. Ta lisas teiseks, et Tribunale di Milano
rahuldas BMW Italia hagi, mille eesmärk oli takistada hagejat kasutamast
BMW registreeritud kaubamärke paralleelselt imporditud sõidukite
reklaamimiseks, pärast seda, kui Pretore ja Tribunale de Treviso esimees
olid selle rahuldamata jätnud. Hageja esitas selle otsuse peale
apellatsioonkaebuse Corte d’appello di Milano’le.  Menetlus16      Sellistel
asjaoludel algataski hageja Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu
kantseleile 3. mail 1990 esitatud hagiga käesoleva menetluse.17      Kirjalik
menetlus kulges tavapärasel viisil. Olles pooled ära kuulanud, suunas
Esimese Astme Kohus esimese koja ettepanekul kohtuasja täiskogule.
Esimese Astme Kohtu president määras kohtujuristi.18      Kuulanud
ära ettekandja-kohtuniku ettekande ja kohtujuristi ettepaneku, otsustas
Esimese Astme Kohus alustada suulist menetlust ilma esialgsete
menetlustoiminguteta. Ta otsustas siiski omal algatusel arvesse võtta
kohtuasjas T-64/89 poolte esitatud järgmisi toimikusse kuuluvaid
dokumente (Automec I): –        taotlus,
mille hageja esitas komisjonile 25. jaanuaril 1988 määruse nr 17
artikli 3 lõike 2 alusel (hagiavalduse lisa 5 kohtuasjas T-64/89);–        kiri,
mille hageja saatis komisjonile 1. septembril 1988 (hagiavalduse lisa
18 kohtuasjas T-64/89);–        kiri,
mille hageja saatis komisjonile 4. oktoobril 1989 (hageja poolt
komisjoni lisataotlusel esitatud seisukohtade lisa kohtuasjas T-64/89).19      Poolte
kohtukõned ja nende vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati
ära 22. oktoobril 1991. Kohtujurist esitas oma ettepaneku kirjalikult
10. märtsil 1992 ja president kuulutas suulise menetluse sel kuupäeval
lõppenuks.20      Oma hagiavalduses palus hageja Esimese Astme Kohtul:–        määrata,
et käesolev kohtuasi liidetakse juba menetluses oleva kohtuasjaga
T-64/89;–        tunnistada
vastuvõetavaks hagi, mille puhul ta jättis endale õiguse sellest
loobuda juhul, kui 30. novembri 1988. aasta väidetava
üksikotsuse tühistav kohtuotsus jõustub;–        tühistada
konkurentsi direktoraadi üksikotsus ja määrus nr 123/85 osas,
milles see on nimetatud otsuse vältimatu eeldus;–        otsustada,
et asutamislepingu artikli 176 kohaselt on komisjon kohustatud võtma
tehtavast kohtuotsusest tulenevad meetmed;–        mõista komisjonilt välja kahjuhüvitis;–        mõista komisjonilt välja kohtukulud.Oma repliigis, mille ta esitas pärast otsuse väljakuulutamist kohtuasjas T‑64/89, palus ta Esimese Astme Kohtul:–        tühistada
komisjoni konkurentsi peadirektoraadi 28. veebruari
1990. aasta otsus, olles vajadusel otsustanud, et määrus
nr 123/85 ei ole kohaldatav valikuliste turustussüsteemide suhtes;
või teise võimalusena: kui seda määrust tuleb pidada kohaldatavaks nii
ainuõiguslike kui ka valikuliste turustussüsteemide suhtes, tühistada
see määrus, kuna see on vastuolus selle õiguslikuks aluseks oleva
nõukogu määrusega nr 19/65/EMÜ ning igal juhul seetõttu, et see on
ilmselgelt ebaõiglane, kuna see reguleerib kahte täiesti erinevat
nähtust ühtemoodi;–        otsustada,
et asutamislepingu artikli 176 kohaselt on komisjon kohustatud võtma
tehtavast kohtuotsusest tulenevad meetmed;–        mõista komisjonilt välja kahjuhüvitis;–        mõista komisjonilt välja kohtukulud.21      Komisjon palus Esimese Astme Kohtul:–        jätta
rahuldamata hageja taotlus, millega palutakse määrata, et käesolev
kohtuasi liidetakse menetluses oleva kohtuasjaga T-64/89;–        jätta
rahuldamata Automeci hagi, mille esemeks on komisjoni
28. veebruari 1990. aasta otsuse (SG(90) D/2816) tühistamine;–        jätta rahuldamata nõue, et komisjoni kohustataks maksma kahjuhüvitist;–        mõista hagejalt välja kohtukulud. Tühistamisnõue 1.         Kaebuse ese Poolte argumendid22      Hageja
heidab komisjonile ette, et viimane mõistis tema taotluse eset valesti,
arvates, et ta taotleb üksnes seda, et komisjon kohustaks BMW-d täitma
tema tellimusi ja lubama kasutada BMW kaubamärke, kuigi taotletud
uurimise eesmärk oli teha kindlaks, kas talle osaks saanud
boikoteerimine tuleneb BMW turustussüsteemist või kujutab endast selle
süsteemi diskrimineerivat rakendamist.23      Ta
väidab, et ta mitte ainult ei palunud komisjonil tuvastada, et BMW
rikub artikli 85 lõiget 1, ning võtta vastu otsus, mis
kohustaks BMW-d toimepandud rikkumisi lõpetama, vaid palus komisjonil ka
tühistada erandi, mille ta oma eespool mainitud 13. detsembri 1974.
aasta otsusega oli BMW valikulisele turustussüsteemile andnud, ja/või
määruses nr 123/85 ette nähtud erandi.24      Hageja
rõhutab, et komisjon ei ole seotud kaebuse esitaja spetsiifiliste
taotlustega, vaid ta võib ise kindlaks määrata selle korralduse sisu,
mille eesmärk on lõpetada rikkumine, tingimusel et see korraldus on
selle eesmärgi saavutamiseks sobiv ning järgib proportsionaalsuse
põhimõtet.25      Komisjon
vastab, et Automeci taotluse põhieesmärk oli see, et komisjon kohustaks
BMW-d Automecile taas sõidukeid tarnima ja lubama kasutada oma
kaubamärke, ning et BMW keeldumine tema varustamisest autodega on hageja
kaebuse ja hagi peamine põhjus. Komisjoni arvates on see taotlus sama
kui taotlus selle kohta, et komisjon annaks korralduse võtta hageja
vastu BMW turustussüsteemi.26      Oma
vasturepliigis eitab komisjon seda, et hageja taotles temalt BMW
valikulisele turustussüsteemile vastavalt määrusele nr 123/85 antud
erandi tühistamist ja seega sellise otsuse tegemist, mis kuulub
komisjoni ainupädevusse. Esimese Astme Kohtu hinnang27      Esimese
Astme Kohus tõdeb, et esiteks sisaldas hageja kaebus taotlust võtta BMW
suhtes kaks spetsiifilist meedet, st korraldus täita hageja tellimused
ja korraldus lubada hagejal kasutada oma teatavaid kaubamärke. Teiseks
sisaldas kaebus üldisemat taotlust, et tehtaks otsus, millega
kohustataks BMW-d lõpetama teatatud rikkumine ning kohaldataks tema
suhtes mis tahes muud meedet, mida komisjon vajalikuks või kasulikuks
peab.28      Nendest
taotlustest lähtudes jaguneb vaidlustatud otsus kahte ossa. Esimeses
osas keeldub komisjon oma pädevuse puudumisele viidates kohustamast
BMW-d tarnima oma tooteid hagejale ja lubama tal kasutada BMW
kaubamärki. Teises osas keeldub komisjon – viidates Itaalia kohtute
menetluses olevatele hageja ja BMW vaidlustele, oma avatud
kaalutlusõigusele, mis tal on kaebustele tähtsusastmete omistamisel,
ning piisava ühenduse huvi puudumisele – juhtumit põhjalikumalt uurimast
osas, milles kaebusega taotleti otsust, mis kohustaks BMW-d rikkumist
lõpetama. Vaidlustatud otsuse kaks osa vastavad seega hageja kaebuses
sisaldunud kahele aspektile.29      Hagejale
26. juulil 1989 määruse nr 99/63 artikli 6 alusel saadetud teatis
puudutas hageja taotlust, et BMW-d kohustataks „taastama” temaga
lepingulised suhted. Oma 4. oktoobri 1989. aasta vastuses
vaidles hageja vastu tema taotluse sellisele tõlgendamisele,
täpsustades, et ta taotles õigust kuuluda, sõltumata varasematest
lepingulistest suhetest, BMW turustussüsteemi, mida ta nimetas
valikuliseks turustussüsteemiks. Komisjon arvestas seda täpsustust ja
kustutas vaidlustatud otsusest kõik viited hageja väidetavale taotlusele
taastada varasemad lepingulised suhted.30      Lisaks
ei võimalda miski vaidlustatud otsuses oletada, et komisjon pidas
sellist hageja spetsiifiliste korralduste taotlust enda jaoks siduvaks
ning jättis tähelepanuta võimaluse võtta taotletud korralduste andmise
asemel muid võimaliku rikkumise lõpetamiseks sobivaid meetmeid.
Vaidlustatud otsuse esimeses osas piirdutakse nimelt sellega, et
vastatakse hageja spetsiifiliste korralduste taotlusele, otsustamata,
kas komisjon oleks võinud võtta muid meetmeid.31      Vaidlustatud
otsuse teises osas vastas komisjon üldisemale taotlusele, et võetaks
vastu otsus, millega kohustataks BMW-d väidetavat rikkumist lõpetama ja
määrataks kõik selleks vajalikud meetmed.32      Lõpuks
tõdeb Esimese Astme Kohus, et hageja esitatud kaebuse eesmärk ei olnud
see, et tühistataks grupierand, mille näeb ette määrus nr 123/85.
Kohtuasja T‑64/89 aluseks olevas hagiavalduses (lk 15 ja 17) heitis
hageja tõepoolest komisjonile ette, et viimane on rikkunud määruse
nr 123/85 artikli 10 lõiget 1, mis annab talle õiguse tühistada
nimetatud määruse kohaldamisest saadav kasu osas, milles see määrus oli
kohaldatav. Siiski ei saa see märkus, mis sisaldub ühes Esimese Astme
Kohtule, mitte komisjonile adresseeritud dokumendis, laiendada varem
esitatud kaebuse eset. Selles suhtes tuleb märkida, et hagejal oli
võimalus täpsustada kaebuse sisu oma vastuses talle 4. oktoobril
1989 määruse nr 99/63 artikli 6 alusel saadetud kirjale. Selles
vastuses, mis on hilisem kui kohtuasjas T‑64/89 esitatud hagi, ei
viidata mingil viisil erandi võimalikule tühistamisele. Neil asjaoludel
ei saanud komisjon mõista kaebust nii, nagu taotletaks sellega määruses
nr 123/85 ette nähtud grupierandi tühistamist.33      Sellest järeldub, et komisjon ei mõistnud hageja esitatud kaebuse eset valesti. 2.         Vaidlustatud otsuse esimene osa  Poolte argumendid34      Vaidlustatud
otsuse esimese osa suhtes, milles komisjon tunnistab, et tal puudub
pädevus anda hageja taotletud spetsiifilisi korraldusi, esitab hageja
üheainsa väite, mis tuleneb ühenduse õiguse, täpsemalt määruse nr 17
artikli 3 rikkumisest.35      Oma
hagiavalduses vaidleb hageja vastu sellele, et komisjon teeb vahet
volituste vahel, mis on tal nimetatud artikli kohaselt ühelt poolt
asutamislepingu artikli 85 lõike 1 ja teiselt poolt artikli 86 rikkumise
puhul. Ta rõhutab, et määruse nr 17 artikli 3 sõnastus niisugust vahet
ei tee ja annab seega komisjonile mõlemal juhul volituse „otsusega nõuda
[…] ettevõtjatelt […] selliste rikkumiste lõpetamist”. Antud juhul
oleks aga ainus võimalus lõpetada varustamisest keeldumises seisnev
artikli 85 rikkumine korraldusega tarnida tellitud kaupa.36      Oma
repliigis väidab hageja esiteks, et BMW ja tema vahelise kokkuleppe
puudumine ei takista asutamislepingu artikli 85 lõike 1 kohaldamist.
Tema arvates võib pealtnäha ühepoolne käitumine olla hõlmatud artikli 85
lõikega 1, eriti kui see leiab aset turustussüsteemi raames.37      Hageja
väidab, et BMW turustussüsteem on valikuline turustussüsteem. Euroopa
Kohtu praktikast (11. oktoobri 1983. aasta otsus kohtuasjas
210/81: Demo-Studio Schmidt v. komisjon, EKL 1983,
lk 3045) nähtub aga, et edasimüüja, kes arvati valikulisest
turustussüsteemist põhjuseta välja, võib taotleda komisjoni sekkumist
määruse nr 17 artikli 3 lõike 2 punkti b alusel, ning et vajadusel võib
ta komisjoni keeldumise asjus pöörduda ühenduse kohtu poole. Hageja
leiab, et antud juhul on olemas kõik rikkumise elemendid, mida on
mainitud eespool viidatud kohtuotsuses.38      Lisaks
leiab hageja, et on ebaloogiline arvata, et komisjon võib – juhul, kui
see nii on – tuvastada kogu turustussüsteemi ebaseaduslikkuse ja BMW-l
selle rakendamise tulevikus ära keelata, kui ta ei saa midagi ette võtta
tootja erinevaid edasimüüjaid puudutava käitumise vastu. Kui see nii
oleks, võiks kergesti koostada „paberil” lepingulisi süsteeme, mis
oleksid konkurentsi seisukohast väga soodsad, ning neid seejärel mitte
rakendada, teades kindlalt, et konkreetselt komisjonil ei ole mingit
sekkumisõigust. Oma väite toetuseks viitab ta Euroopa Kohtu
17. septembri 1985. aasta otsusele liidetud kohtuasjades 25/84
ja 26/84: Ford v. komisjon (EKL 1985, lk 2725),
millest järeldub, et kui komisjon uurib edasimüügilepingut võimaliku
erandi andmise eesmärgil, võib ta arvestada kõiki asjaolusid, millega
selle täitmine on seotud, sealhulgas varustamisest keeldumist. Komisjon
ei pea seega mitte ainult hindama „süsteeme tervikuna”, vaid ka nende
konkreetset rakendamist või isegi rakendamata jätmist.39      Hageja
leiab, et erandi võimalik olemasolu ei välistaks turustussüsteemi
konkreetsete rakendusviiside sellist uurimist. Kuigi hageja tunnistab,
et komisjon ei saa sunnivahenditega läbi suruda otsust, mis kohustab
BMW-d taas tarnima asuma, väidab ta, et kostjaks oleval institutsioonil
on siiski hoiatamise õigus – eriti trahvide kaudu –, mis võimaldab
tagada sellise otsuse täitmise.40      Komisjon
omalt poolt rõhutab, et selge loogika, mis on asutamislepingu
artiklite 85 ja 86 aluseks ja mida tema arvates rõhutab Esimese
Astme Kohtu 10. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas T‑51/89:
Tetra Pak v. komisjon (EKL 1990, lk II-309), annab tema
määruse nr 17 artiklist 3 tulenevatele volitustele erineva
ulatuse, sõltuvalt sellest, kas tegemist on asutamislepingu ühe või
teise sätte rikkumisega. Ta tuletab meelde, et artikkel 86 keelab turgu
valitseva ettevõtja sellise ühepoolse käitumise, mis piirab konkurentsi
ning mis võib seisneda kas tahtlikus tegevuses või tegevusetuses. Sel
põhjusel kinnitaski Euroopa Kohus oma 6. märtsi 1974. aasta otsuses
liidetud kohtuasjades 6/73 ja 7/73: Commercial Solvents v.
komisjon (EKL 1974, lk 223), et määruse nr 17 artiklit 3 peab
kohaldama lähtuvalt tuvastatud rikkumise laadist ning see võib sama
hästi tähendada korraldust teostada ebaseaduslikult teostamata jäetud
tegevus või osutada ebaseaduslikult osutamata jäetud teenuseid, kui ka
keeldu jätkata teatud tegevust või säilitada teatud olukorda, mis on
asutamislepinguga vastuolus.41      Asutamislepingu
artikli 85 lõike 1 rikkumise puhul leiab komisjon seevastu, et nii tema
sekkumispädevuse ese kui ka ulatus on erinevad. Mis puudutab eset, st
rikkumist, mille ta võiks lõpetada, siis komisjon rõhutab, et artikkel
85 keelab kahe või enama ettevõtja kokkulepped, mille eesmärk või
tagajärg on konkurentsi kahjustamine. Komisjon leiab, et ainus
kokkulepe, mille suhtes võib antud juhul kohaldada asutamislepingu
artiklit 85, on see, mis eksisteerib BMW Italia ja tema praeguste
turustajate vahel, ning vaid selle kokkuleppe puhul võib ta rakendada
oma sekkumispädevust, mille annab talle määruse nr 17 artikli 3
lõige 1. Komisjoni arvates kinnitab Euroopa Kohtu 28. veebruari
1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 228/82 ja 229/82: Ford v.
komisjon (EKL 1984, lk 1129; edaspidi „Ford II”), et
turustussüsteemi raames võib ainult edasimüügilepingu vormis kokkulepe
endast asutamislepingu artikli 85 rikkumist kujutada.42      Mis
puudutab tema pädevuse ulatust asutamislepingu artikli 85 lõike 1
rikkumise puhul, siis komisjon tugineb samale kohtuotsusele, selleks et
kinnitada, et ainus otsus, mille ta määruse nr 17 artikli 3 lõike 1
alusel teha saab, on tuvastada kõnealuse turustussüsteemi vastuolu
asutamislepingu artikli 85 lõike 1 normidega ning kohustada tarnijat
lõpetama edasimüügilepingu täitmine tervikuna. Ikka otsusele Ford II
tuginedes lisab ta, et siiski ei ole ta täielikult võimetu reageerima
niisugusele konkurentsi kahjustavale käitumisele, mis leiab aset
turustussüsteemi raames, kuna ta võib näiteks määrata trahvi, kui
edasimüügilepingut edaspidigi täidetakse.43      Komisjon
märgib, et Automec ei soovi turustussüsteemi tühistamist, vaid
vastupidi, nõuab õigust kuuluda sellesse süsteemi. See õigus oleks aga
spetsiifiline üksikisiku õigus, mille teostamise saab komisjon
kohustuslikuks teha üksnes asutamislepingu artikli 86 kohaldamise
raames. 44      Oma
vasturepliigis lisab komisjon, et eespool viidatud Euroopa Kohtu
11. oktoobri 1983. aasta otsus kohtuasjas 210/81, millele
hageja tugineb, viitab nii asutamislepingu artikli 85 kui artikli 86
rikkumisele, ning selles kohtuotsuses mainitud kaks varasemat otsust,
nimelt eespool viidatud 6. märtsi 1974. aasta otsus liidetud
kohtuasjades 6/73 ja 7/73 ning 17. jaanuari 1980. aasta määrus
kohtuasjas 792/79 R: Camera Care v. komisjon
(EKL 1980, lk 119), puudutasid kas artikli 86 rikkumist
(Commercial Solvents) või nii artikli 85 kui artikli 86 rikkumist
(Camera Care).45      Komisjon
väidab, et teatavate kokkulepete keeld ja pädevus, mis talle on antud
selleks, et tagada nimetatud keelu järgimine, ei võimalda tal piirata
ettevõtjate lepinguvabadust nii kaugele, et kohustada mõnda tootjat
konkreetset edasimüüjat oma turustussüsteemi võtma. Selles küsimuses
viitab ta kohtujurist Rozèsi ettepanekule kohtuasjas 210/81 (eespool
viidatud, lk 3067).46      Viimaks
rõhutab komisjon, et vaidlustatud otsus ei lahenda küsimust, kas BMW
Italia turustussüsteem on määruses nr 123/85 mainitud valikuline
turustussüsteem või ainuõiguslik ja valikuline turustussüsteem, ega ka
küsimust, kas see süsteem on asutamislepingu artikli 85 lõikega 1
kooskõlas või mitte. Komisjoni arvates ei anna ei artikkel 85 ega
määruse nr 17 artikli 3 lõige 1 talle õigust kohustada BMW Italiat
Automeciga lepingut sõlmima, isegi kui ta tuvastab, et BMW Italia
rakendatud turustussüsteem rikub artikli 85 lõiget 1. Esimese Astme Kohtu hinnang47      Esimese
Astme Kohus leiab, et tuleb kindlaks teha, kas komisjon rikkus ühenduse
õigust, eriti määruse nr 17 artiklit 3, kui ta jättis rahuldamata
taotluse, mille eesmärk oli eespool viidatud spetsiifiliste korralduste
andmine, põhjendusel et ta ei ole antud juhul pädev selliseid meetmeid
võtma.48      Tuleb
meenutada, et hageja taotluse eesmärk oli see, et BMW Italiat
kohustataks täitma hageja esitatud tellimusi, samuti lubama kasutada oma
teatavaid kaubamärke. Neid taotlusi põhjendati asjaoluga, et hageja
arvates vastas ta kõigile nõutud tingimustele, et kuuluda BMW
turustusvõrku. Seega taotles hageja, et komisjon annaks BMW Italiale
kaks spetsiifilist korraldust, selleks et arvestataks hageja väidetava
õigusega kuuluda BMW turustusvõrku.49      Kuna
komisjon jättis oma otsuse esimeses osas nende kahe spetsiifilise
korralduse taotluse rahuldamata, tuleb uurida, kas määruse nr 17 artikli
3 lõige 1, mis volitab komisjoni kohustama asjassepuutuvaid ettevõtjaid
lõpetama konkurentsiõiguse rikkumine, mille ta on tuvastanud, oleks
võinud koos asutamislepingu artikli 85 lõikega 1 olla õiguslik alus
otsusele, mis sellise taotluse rahuldab.50      Artikli
85 lõige 1 keelab teatavad konkurentsivastased kokkulepped või
tegevuse. Sellest keelust üleastumise tsiviilõiguslike tagajärgede
hulgast näeb artikli 85 lõige 2 otseselt ette vaid ühe, s.o
kokkuleppe tühisuse. Asutamislepingu artikli 85 rikkumisega
kaasnevad muud tagajärjed, näiteks kolmandatele isikutele tekitatud
kahju hüvitamise kohustus või võimalik kohustus sõlmida leping, tuleb
kindlaks määrata siseriiklikus õiguses (siseriiklike kohtute võimaluste
kohta vt siseriiklikke menetlusi, mis olid aluseks Euroopa Kohtu
16. juuni 1981. aasta otsusele kohtuasjas 126/80: Salonia,
EKL 1981, lk 1563, 1774, ja 3. juuli 1985. aasta
otsusele kohtuasjas 243/83: Binon, EKL 1985, lk 2015, 2035).
Seega on siseriiklik kohus see, kes vajadusel ja vastavalt
siseriiklikele õigusnormidele võib kohustada ühte ettevõtjat teise
ettevõtjaga lepingut sõlmima.51      Kuna
lepinguvabadus peab jääma reegliks, ei ole põhimõtteliselt võimalik
tunnistada, et komisjoni õiguste hulgas anda korraldusi, mille eesmärk
on lõpetada artikli 85 lõike 1 rikkumised, on ka õigus kohustada ühte
poolt kellegagi lepingut sõlmima, sest üldjuhul on komisjoni käsutuses
sobivad vahendid selleks, et kohustada ettevõtjat rikkumist lõpetama.52      Eriti
ei saa lepinguvabaduse piiramist õigustada siis, kui rikkumise
lõpetamiseks on mitu võimalust. Nii on see asutamislepingu artikli 85
lõike 1 rikkumiste puhul, mis tulenevad mõne turustussüsteemi
rakendamisest. Sellised rikkumised saab kõrvaldada ka turustussüsteemist
loobumise või selle muutmisega. Neil asjaoludel on komisjonil mõistagi
õigus tuvastada rikkumine ning kohustada asjaomaseid pooli seda
lõpetama, kuid tal ei ole õigust suruda pooltele peale oma valikut nende
erinevate käitumisvõimaluste hulgast, mis kõik on asutamislepinguga
kooskõlas.53      Seega
tuleb tõdeda, et käesoleval juhul ei olnud komisjonil õigust anda
spetsiifilisi korraldusi, millega ta oleks BMW-d kohustanud hagejat
varustama ja lubama viimasel oma kaubamärke kasutada. Sellest järeldub,
et jättes nimetatud korralduste taotluse rahuldamata põhjendusel, et tal
puudub pädevus, ei rikkunud komisjon ühenduse õigust.54      Pädevus,
mis komisjonil oli selleks, et võtta vastu otsus, millel võivad
praktikas olla hageja taotletud korraldustega samaväärsed tagajärjed,
ning võimalus kvalifitseerida hageja taotlus ümber taotluseks, mille
eesmärk on niisugune otsus, seda järeldust ei muuda. Nimelt ei
põhjendanud komisjon oma pädevuse puudumisega kogu taotluse rahuldamata
jätmist, vaid ainult keeldumist võtta taotletud spetsiifilisi meetmeid.
Kaebuse seda osa, mille ese puudutab enamat kui see spetsiifiline
taotlus, ei ole käsitletud otsuse esimeses, vaid teises osas. 3.         Vaidlustatud otsuse teine osa 55      Vaidlustatud
otsuse teise osa puhul esitab hageja sisuliselt neli väidet. Esiteks
väidab ta, et kuna komisjon keeldus kasutamast omaenese volitusi, rikkus
ta asutamislepingu artiklit 155, määruse nr 17 artiklit 3 ja
määruse nr 99/63 artiklit 6. Teine väide, mille ta esitas
kohtuistungil, tuleneb asutamislepingu artiklis 190 ette nähtud
põhjendamiskohustuse rikkumisest. Kolmas väide, mis on esitatud
repliigis, tuleneb sellest, et määrus nr 123/85 ei ole kohaldatav ja on
õigusvastane. Neljas väide tuleneb võimu kuritarvitamisest.a)
Esimene väide, mis tuleneb asutamislepingu artikli 155, määruse nr 17
artikli 3 ja määruse nr 99/63 artikli 6 rikkumisest, ja teine väide, mis
puudutab vaidlustatud otsuse põhjendamist Poolte argumendid56      Esiteks
heidab hageja komisjonile ette seda, et viimane loobus artikli 85
rakendamisel oma pädevuse teostamisest siseriiklike kohtute kasuks,
samal ajal kui ta oli erialases ajakirjanduses teatanud, et
turustuslepingutes sisalduvate konkurentsivastaste tingimuste puhul „ei
saa artikli 85 lõike 2 alusel taotleda mingit õiguslikku kaitset
siseriiklikelt kohtutelt”. 57      Ta
väidab, et ühenduse õigus näeb ette rikkumiste kõrvaldamise menetluse
ning et komisjon ei saa kõrvale hoida sellega kaasneva pädevuse
teostamisest. Selles küsimuses viitab ta vastavalt asutamislepingule
antud valdkonnas komisjonil lasuvale ülesandele, samuti komisjoni eri-
ja ainupädevusele rikkumiste, erandite ja valikulise turustuse
valdkonnas, mille aluseks on muu hulgas määruse nr 123/85 sätted.
Hageja rõhutab, et see on tema enda valida, kas ta pöördub siseriiklike
kohtute või pädevate ühenduse organite poole, ning et komisjon ei saa
talle oma valikut peale suruda. Ta lisab, et Itaalia kohtutes menetluses
olevatel kohtuasjadel on kaebuse omast erinev ese.58      Teiseks
väidab hageja, et komisjon ei saa käesoleval juhul tugineda sellele, et
tema pädevus on kaalutluspädevus. Kaebuse rahuldamata jätmise õigus,
mille annab komisjonile määruse nr 99/63 artikkel 6, puudutab
ainult sisulist rahuldamata jätmist, mida saab teha, kui on läbi viidud
uurimine, mis võimaldas komisjonil koguda avatud kaalutlusõiguse
teostamiseks vajalikku materjali. Seega on komisjon iga kaebuse puhul
kohustatud alustama kaebuse läbivaatamise menetluse, välja arvatud
juhul, kui kaebus on ilmselgelt põhjendamatu. Eespool viidatud artikkel
6, mille kohaselt võib komisjon taotluse „rahuldamata jätta”, puudutab
seega korraldust lõpetada rikkumine, mitte menetluse alustamist. Hageja
viitab oma seisukoha toetuseks eespool viidatud kohtuasjas 210/81 tehtud
Euroopa Kohtu 11. oktoobri 1983. aasta otsuse punktile 19.59      Oma
repliigis vaidlustab hageja kolmandaks selle, et kaebuses esitatud
asjaolude põhjalikumaks uurimiseks ei ole piisavat ühenduse huvi. Nimelt
on BMW Italia poolt 7. juulil 1988 kõigile oma edasimüüjatele saadetud
ringkiri – mille eesmärk oli välistada müük nendele edasimüüjatele, keda
ta ei olnud heaks kiitnud, ja müük „väljaspool piirkonda”, mida
teostati „vahendajate või agentide” abil – vastuolus ühenduse nõuetega
nii valikulise kui ka ainuõigusliku turustuse valdkonnas ning määruse
nr 123/85 artikli 3 punktiga 11. Komisjon ise olevat kahel korral
kinnitanud, et selline käitumine kujutab endast põhieeskirjade rikkumist
– esiteks määrust nr 123/85 puudutavas teatises (EÜT 1985, C 17, lk 4,
lõige 1, punkt 3) ja teiseks „Kuuendas konkurentsipoliitikat käsitlevas
aruandes” (punkt 30, lk 45).60      Komisjon
omalt poolt leiab, et asutamislepingu artikli 85 lõike 1 vahetu
kohaldatavuse tõttu on komisjonil ja siseriiklikul kohtul tegelikult
selle sätte kohaldamisel konkureeriv pädevus, nagu näitavad Euroopa
Kohtu 30. jaanuari 1974. aasta otsus kohtuasjas 127/73: BRT
(EKL 1974, lk 51) ja 10. juuli 1980. aasta otsus
kohtuasjas 37/79: Lauder (EKL 1980, lk 2481).61      Ta
lisab, et kuigi asjaomastel isikutel on õigus valida, kas nad pöörduvad
selleks, et tagada nende asutamislepingu artiklist 85 tulenevate
õiguste järgimine, ühenduse või siseriiklike ametiasutuste poole, võivad
õiguslikud tagajärjed ühe või teise poole pöördumisel olla erinevad.
Selles küsimuses ei eita hageja, et Itaalia kohtul on erinevalt
komisjonist õigus kohustada BMW Italiat hüvitama kahju, mille võis
hagejale põhjustada müümisest keeldumine.62      Lisaks
märgib komisjon, et hageja ei vaidlusta ka seda, et Itaalia kohtutel on
lihtsam lahendada võimalikku vaidlust, mille esemeks on väide, et BMW
Italia rikub asutamislepingu artikli 85 lõiget 1, kuna Milano või
Vicenza kohtutel on Automeci taotluste läbivaatamiseks ja BMW Italia
turustussüsteemile artikli 85 lõike 1 ja vajadusel määruse
nr 123/85 kohaldamiseks paremad eeldused kui komisjonil. Euroopa
Kohus kinnitas oma 3. veebruari 1976. aasta otsuses kohtuasjas
63/75: Roubaix (EKL 1976, lk 111) siseriikliku kohtu pädevust
juhul, kui on vaja otsustada, kas teatavale lepingule saab anda
grupierandi või mitte.63      Komisjon
märgib, et küsimus, kas tal on kaalutlusõigus talle esitatud kaebusi
ilma eelneva uurimiseta rahuldamata jätta, on oluline põhimõtteline
küsimus, mis puudutab tema järelevalvepädevust. See on esimene kord, kui
ühenduse kohus lahendab küsimust, mis puudutab komisjoni otsust,
millega viimane jätab rahuldamata kaebuse, olemata kaebuse esitaja
toodud asjaolusid põhjalikumalt uurinud või nendele hinnangut andnud.
See otsus põhineb komisjoni pädevusel omistada kaebustele ühenduse
avalikest huvidest lähtudes tähtsusaste.64      Komisjon
ei vaidle vastu sellele, et kaebuse esitajal on õigus vastusele, st
lõplikule aktile, milles institutsioon võtab seisukoha tema kaebuse
asjus. Tuginedes Euroopa Kohtu praktikale (18. oktoobri
1979. aasta otsus kohtuasjas 125/78: GEMA v. komisjon,
EKL 1979, lk 3173, 3179), kinnitab ta siiski, et ta ei ole
kohustatud tegema lõplikku otsust selle kohta, kas väidetav rikkumine
leidis aset või mitte. Kuna tal on kaebuse sisu kohta tehtava otsuse
osas lai kaalutlusruum, on tal seda enam avatud kaalutlusruum lõppotsust
ettevalmistavate aktide, näiteks uurimise alustamise puhul. Komisjon
tunnistab siiski, et ta on kohustatud kaebusi läbi vaatama viisil, mis
ei ole diskrimineeriv, mida ta väidab ka olevat käesoleval juhul teinud.
Selles suhtes märgib ta, et uurimine, kas BMW turustussüsteem on
kooskõlas asutamislepingu artikli 85 lõikega 1 ning määruse
nr 123/85 sätetega, nõudis väga laialdast ja keerukat uurimist,
mille ta pidi alustama peaaegu ex nihilo, samas kui erinevad
Itaalia kohtud, kelle poole olid pöördunud nii Automec kui ka BMW
Italia, olid kursis BMW Italia ja tema edasimüüjate vaheliste
lepinguliste suhetega ning eriti BMW Italia ja Automeci suhetega
minevikus. Komisjoni arvates on need kohtud seetõttu võimelised
lihtsamini läbi viima uurimist, mis on vajalik selleks, et hinnata, kas
BMW turustussüsteem on kooskõlas ühenduse konkurentsieeskirjadega.65      Komisjon
rõhutab, et nendel kaalutlustel ja samuti menetlusökonoomia huvides
tegigi ta otsuse, et võrreldes tuhandete teiste menetlustega komisjonis
ei olnud Automeci kaebuse puhul piisavat avalikku huvi, mis oleks
õigustanud täiendava uurimise alustamist peale nende, mis juba toimusid
Itaalia kohtutes, kelle poole kaks asjaomast ettevõtjat pöördusid omal
„vabal valikul”.66      Üldpõhimõtte
osas, mille kohaselt on tal tähtsusastmete omistamist võimaldav
kaalutlusõigus, väidab komisjon esiteks, et ükski ühenduse õigusnorm ei
kohusta teda alustama uurimist iga kord, kui talle kaebus esitatakse.
Oma vasturepliigis märgib ta, et hageja ei saa oma seisukoha toetuseks
viidata eespool viidatud Euroopa Kohtu 11. oktoobri
1983. aasta otsusele kohtuasjas 210/81, mis on üksikotsus, nii et
ei saa rääkida väljakujunenud kohtupraktikast.67      Teiseks
märgib komisjon, et vastavalt määruse nr 99/63 artikli 6
itaaliakeelsele versioonile võib ta jätta kaebuse rahuldamata
materjalide (teabe ja tõendite) põhjal di cui dispone, mitte
nende materjalide alusel, mida tal on võimalik saada pika, keeruka ja
kuluka uurimise tagajärjel; kolmandaks kinnitab ta, et on kohustatud
tagama avaliku huviga arvestamise, uurides esmajärjekorras käitumisi,
mis oma ulatuse, tõsiduse ja kestuse tõttu ohustavad tõsiselt vaba
konkurentsi. Ta väidab, et kui ta oleks kohustatud iga kaebuse alusel
uurimist alustama, valiksid pigem kaebuse esitavad ettevõtjad kui tema
ise, millistel juhtumitel uurimist teostada, ning see teeniks pigem
erahuve kui avalikku huvi. 68      Komisjon
esitab statistilisi andmeid konkurentsi valdkonnas tema menetluses
olevate juhtumite kohta, et tõestada vajadust määrata erinevate
juhtumite uurimisel kindlaks tähtsuskriteeriumid, võttes seejuures
arvesse tema tööjõuressursside piiratust. Ta selgitab, et nende
juhtumite hulk viiski ta selleni, et ta määratles oma
„Seitsmeteistkümnendas aruandes konkurentsipoliitika kohta” (punkt 9, lk
24) järgmised tähtsuskriteeriumid:„Üldiselt
on nii, et kui juhtumid puudutavad poliitiliselt väga olulisi küsimusi,
käsitleb komisjon neid tähtsamatena. Omal algatusel uuritavate
juhtumite puhul ja kaebuste puhul teeb komisjon kindlaks väidetavate
rikkumiste raskusastme. Lisaks tuleb kaebuste ja teadete puhul arvesse
võtta asjaolu, et otsus tuleb teha kiiresti. See kehtib eriti juhul, kui
siseriiklikud kohtumenetlused on pooleli. Juhtumeid, mille puhul on
nõutav grupierandi määrustega ette nähtud vaidlustamismenetlus, tuleb
alati pidada tähtsamateks, võttes arvesse kuuekuulist tähtaega. Muudel
juhtudel menetletakse juhtumeid kronoloogilises järjekorras.”69      Komisjoni
arvates on ilmne, et hageja kaebus ei vasta ühelegi neist
tähtsuskriteeriumidest – ei väidetava rikkumise raskusastme seisukohast
ega ka vajadusest komisjoni sellise otsuse järele, mis võimaldaks
siseriiklikul kohtul asja lahendada. Mis puudutab viimast kriteeriumi,
siis tuletab komisjon esiteks meelde, et tema otsust ei olnud vaja
selleks, et Itaalia kohtud saaksid lahendada vaidlused, millega pooled
olid juba nende poole pöördunud. Teiseks selgitab ta, et see kriteerium
puudutab eelkõige juhtumeid, mil siseriikliku kohtu menetluses olev asi
puudutab mõne sellise lepingu kehtivust või täitmist, millest teatati
komisjonile ja millele taotletakse asutamislepingu artikli 85 lõike 3
alusel erandit, sest selle sätte kohaldamine kuulub komisjoni
ainupädevusse. Käesoleval juhul ei ole tegemist sellise olukorraga, kuna
artikli 85 lõike 3 kohaldamist autotööstuse turustuskokkulepetele
reguleerib määrus nr 123/85. Selle määruse rakendamine kuulub aga
täielikult Itaalia kohtu pädevusse ning see kohus peab juhul, kui ta
kahtleb selle sätete kehtivuses, pöörduma Euroopa Kohtu poole
asutamislepingu artikli 177 alusel (Euroopa Kohtu 22. oktoobri
1987. aasta otsus kohtuasjas 314/85: Foto-Frost, EKL 1987,
lk 4225).70      Komisjon
väidab ka, et asjaolu, et siseriiklikul kohtul puudub pädevus teha
erandi tühistamise otsus, ei muuda tema seisukohta, kuna hageja väidab
peamiselt, et määruses nr 123/85 ette nähtud grupierand ei ole
kohaldatav BMW Italia turustussüsteemi suhtes, ning täiendavalt, et
nimetatud määrus on kehtetu. Esimese Astme Kohtu hinnang71      Esimese
Astme Kohus leiab, et käesoleva väitega talle esitatud küsimusega
tahetakse sisuliselt teada, millised on komisjoni kohustused, kui
füüsiline või juriidiline isik esitab määruse nr 17 artikli 3 alusel
talle kaebuse.72      Tuleb
märkida, et määrused nr 17 ja nr 99/63 annavad komisjonile kaebuse
esitanud isikutele menetluslikke õigusi, nagu õiguse sellele, et isikut
teavitatakse põhjustest, mille tõttu komisjon kavatseb kaebuse
rahuldamata jätta, ning õiguse esitada selles küsimuses märkusi.
Ühenduse seadusandja on niisiis kehtestanud komisjonile teatavad
spetsiifilised kohustused. Siiski ei sisalda määrus nr 17 ega ka
määrus nr 99/63 otseseid sätteid selle kohta, kuidas tuleb kaebust
sisuliselt lahendada ning millised on komisjoni võimalikud
uurimiskohustused.73      Selleks
et teha kindlaks komisjoni kohustused selles kontekstis, tuleb
kõigepealt meenutada, et komisjon vastutab ühenduse konkurentsipoliitika
elluviimise ja suunamise eest (vt Euroopa Kohtu 28. veebruari
1991. aasta otsus kohtuasjas C‑234/89: Delimitis, EKL 1991,
lk 935, 991). Seepärast tehtigi asutamislepingu artikli 89 lõikega 1
talle ülesandeks tagada artiklites 85 ja 86 kehtestatud põhimõtete
kohaldamine ning seepärast antigi artikli 87 alusel vastu võetud
õigusnormidega talle laialdane pädevus. 74      Komisjoni
kohustuste ulatust konkurentsiõiguse valdkonnas tuleb vaadelda pidades
silmas asutamislepingu artikli 89 lõiget 1, mis on selles
valdkonnas komisjonile asutamislepingu artikliga 155 antud üldise
järelevalveülesande konkreetne väljendus. Samas, nagu märkis Euroopa
Kohus asutamislepingu artikli 169 raames (14. veebruari
1989. aasta otsus kohtuasjas 247/87: Star Fruit v. komisjon,
EKL 1989, lk 291, 301), ei tähenda see ülesanne, et komisjon
oleks kohustatud alustama menetlusi, mille eesmärk on tuvastada ühenduse
õiguse võimalikke rikkumisi.75      Selles
suhtes märgib Esimese Astme Kohus, et Euroopa Kohtu väljakujunenud
praktikast järeldub (eespool viidatud 18. oktoobri 1979. aasta
otsus GEMA, lk 3173, 3189), et määrustega nr 17 ja
nr 99/63 kaebuste esitajatele antud õiguste hulgas ei ole õigust
saada asutamislepingu artikli 189 tähenduses otsust väidetava rikkumise
olemasolu või puudumise kohta. Sellest järeldub, et komisjon ei ole
kohustatud selles küsimuses otsust tegema, välja arvatud juhul, kui
kaebuse ese kuulub tema ainupädevusse, nagu asutamislepingu artikli 85
lõike 3 alusel antud erandi tühistamine.76      Kuna
komisjonil ei ole kohustust teha otsust rikkumise olemasolu või
puudumise kohta, ei saa teda ka kohustada teostama uurimist, sest
viimase eesmärk saab olla vaid tõendusmaterjali kogumine selle kohta,
kas rikkumine on toimunud või mitte, mida ta aga ei ole kohustatud
tuvastama. Siinkohal tuleb meenutada, et erinevalt sellest, mida näeb
ette asutamislepingu artikli 89 lõike 1 teine lause liikmesriikide
esitatud taotluste kohta, ei kohusta määrused nr 17 ja nr 99/63
otseselt komisjoni talle esitatud kaebusi uurima.77      Siinkohal
tuleb märkida, et avaliku teenuse ülesande kandja pädevus võtta kõik
talle usaldatud ülesande täitmiseks vajalikud korralduslikud meetmed,
sealhulgas prioriteetide määratlemine seadusega sätestatud piirides, kui
neid prioriteete ei ole määratlenud seadusandja, on haldustegevuse
lahutamatu osa. See peab kehtima eriti juhul, kui ametivõimule on antud
nii laialdane ja üldine järelevalve- ja kontrollimisülesanne nagu
komisjonile konkurentsi valdkonnas. Niisiis on see, kui komisjon omistab
konkurentsi valdkonda puudutavatele juhtumitele tähtsusastme, kooskõlas
talle ühenduse õigusega pandud kohustustega.78      See
hinnang ei ole vastuolus järgmiste Euroopa Kohtu otsustega: eespool
viidatud 11. oktoobri 1983. aasta otsus kohtuasjas 210/81,
28. märtsi 1985. aasta otsus kohtuasjas 298/83: CICCE
(EKL 1985, lk 1105) ja 17. novembri 1987. aasta
otsus liidetud kohtuasjades 142/84 ja 156/84: BAT ja Reynolds v.
komisjon (EKL 1987, lk 4487). Nimelt leidis Euroopa Kohus
otsuses Demo-Studio Schmidt, et komisjon „peab kontrollima kaebuse
esitaja poolt välja toodud asjaolusid”, tegemata siiski otsust
küsimuses, kas komisjon võib jätta kaebuse uurimata, sest viidatud asjas
oli komisjon kontrollinud kaebuses esitatud asjaolusid ja jätnud selle
rahuldamata põhjusel, et puuduvad andmed, mis võimaldaksid tuvastada
rikkumise. See küsimus ei tõusetunud ka kohtuasjas 298/83: CICCE ning
liidetud kohtuasjades 142/84 ja 156/84: BAT ja Reynolds, mis on
hilisemad ja millele on viidatud eespool.79      Kuigi
komisjon ei ole kohustatud teostama uurimist, kohustavad määruse
nr 17 artiklis 3 ja määruse nr 99/63 artiklis 6 sätestatud
menetluslikud tagatised teda siiski kaebuse esitaja poolt talle
teatavaks tehtud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid tähelepanelikult
kontrollima, et kaaluda, kas need andmed annavad tunnistust käitumisest,
mis võib kahjustada konkurentsi ühisturul ja mõjutada
liikmesriikidevahelist kaubandust (vt eespool viidatud Euroopa Kohtu
11. oktoobri 1983. aasta otsus kohtuasjas Demo-Studio Schmidt;
28. märtsi 1985. aasta otsus kohtuasjas CICCE ja 17. novembri
1987. aasta otsus kohtuasjas BAT ja Reynolds).80      Kui
komisjon on – nagu ka antud juhtumil – vastu võtnud otsuse lõpetada
kaebuse menetlemine ilma uurimist teostamata, on Esimese Astme Kohtu
teostatava seaduslikkuse kontrolli eesmärk teha kindlaks, kas
vaidlusalune otsus ei põhine sisuliselt ebatäpsetel asjaoludel, ei
sisalda õiguslikku viga ega ka ilmset hindamisviga ning kas tegemist ei
ole võimu kuritarvitamisega.81      Neid
põhimõtteid silmas pidades peab Esimese Astme Kohus kõigepealt
kontrollima, kas komisjon kontrollis kaebust – milleks ta oli kohustatud
–, hinnates nõutava tähelepanelikkusega hageja poolt kaebuses esitatud
faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, ning seejärel, kas komisjon
põhjendas korrektselt kaebuse menetlemise lõpetamise otsust, tuginedes
esiteks oma õigusele „omistada juhtumitele, millega tema poole on
pöördutud, nende menetlemisel tähtsusaste” ja viidates teiseks antud
juhtumi puhul ühenduse huvile kui tähtsuskriteeriumile.82      Selles
suhtes tõdeb Esimese Astme Kohus kõigepealt, et komisjon kontrollis
kaebust tähelepanelikult ning võttis arvesse mitte ainult kaebuses
esitatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, vaid ka vahetas
mitteametlikult seisukohti ja teavet hageja ja tema advokaatidega. Alles
pärast hageja esitatud täpsustuste ja määruse nr 99/63 artikli 6 alusel
saadetud kirja vastuses esitatud seisukohtadega tutvumist jättis
komisjon kaebuse rahuldamata. Arvestades kaebuses sisalduvaid faktilisi
ja õiguslikke asjaolusid, viis komisjon läbi kohase kontrollimise ning
talle ei saa ette heita, et ta ei oleks olnud hoolas.83      Mis
puudutab vaidlusalust otsust lõpetada menetlus, siis meenutab Esimese
Astme Kohus kõigepealt, et komisjonil on õigus omistada talle esitatud
kaebustele nende menetlemisel tähtsusaste.84      Edasi
tuleb uurida, kas on õiguspärane – nagu väitis komisjon – viidata
tähtsuskriteeriumina ühenduse huvile antud juhtumi puhul.85      Siinkohal
tuleb meenutada, et erinevalt tsiviilkohtust, kelle ülesanne on kaitsta
eraisikute subjektiivseid õigusi nende omavahelistes suhetes, peab
haldusorgan tegutsema avalikest huvidest lähtudes. Seega on juhtumitele,
millega tema poole on pöördutud, tähtsusastme omistamisel ühenduse
huvile viitamine õiguspärane. See ei tähenda aga seda, et komisjoni
tegevust ei saaks kohtulikult kontrollida, sest asutamislepingu artiklis
190 sätestatud põhjendamiskohustuse tõttu ei saa komisjon piirduda
sellega, et viitab abstraktselt ühenduse huvile. Ta peab esitama
õiguslikud ja faktilised kaalutlused, mille põhjal ta järeldas, et ei
ole piisavat ühenduse huvi, mis võiks uurimismeetmete võtmist õigustada.
Esimese Astme Kohus kontrollib komisjoni tegevuse seaduslikkust seega
nende põhjenduste seaduslikkuse kontrollimise kaudu.86      Selleks
et hinnata juhtumi uurimise jätkamist puututavat ühenduse huvi, peab
komisjon arvesse võtma juhtumi asjaolusid ning eriti faktilisi ja
õiguslikke asjaolusid, mis on välja toodud talle esitatud kaebuses. Ta
peab eelkõige kaaluma väidetava rikkumise tähtsust ühisturu toimimise
seisukohast, tõenäosust tuvastada rikkumise olemasolu ja vajalike
uurimismeetmete ulatust, et täita parimatel tingimustel oma ülesannet
teostada järelevalvet artiklite 85 ja 86 järgimise üle.87      Selles
kontekstis tuleb uurida, kas käesoleval juhul leidis komisjon õigesti,
et juhtumi uurimise jätkamiseks ei ole piisavat ühenduse huvi, kuna
hageja, kes oli juba pöördunud edasimüügilepingu ülesütlemise asjus
Itaalia kohtute poole, võis nendele kohtutele esitada ka küsimuse, kas
BMW turustussüsteem on kooskõlas asutamislepingu artikli 85 lõikega 1.88      Siinkohal
tuleb märkida, et seda tehes ei piirdunud komisjon vaid teatamisega, et
üldjuhul peab ta menetluse lõpetama üksnes sel põhjusel, et siseriiklik
kohus on pädev asja arutama. Siseriikliku kohtu poole oli juba
pöördutud sarnastes vaidlustes Automeci ja BMW Italia vahel, mis
puudutasid viimase turustussüsteemi, ning hageja ei vaidlustanud
asjaolu, et Itaalia kohtud olid juba BMW Italia ja selle turustajate
vaheliste lepinguliste suhetega kursis. Antud konkreetses olukorras
räägivad menetlusökonoomia ja korrakohase õigusemõistmise kaalutlused
selle kasuks, et juhtumiga peaks tegelema kohus, kelle poole oli juba
pöördutud sarnaste küsimuste lahendamiseks.89      Selleks
et hinnata vaidlusaluse menetluse lõpetamise otsuse seaduslikkust,
tuleb kindlaks teha, kas kaebuse esitanud ettevõtjat siseriiklikusse
kohtusse saates ei hinnanud komisjon valesti kaitse ulatust, mille see
kohus võib tagada kaebuse esitajale asutamislepingu artikli 85 lõikega 1
antud õiguste puhul.90      Selles
suhtes tuleb märkida, et artikli 85 lõikel 1 ja artiklil 86 on vahetu
mõju eraisikute vahelistes suhetes ning need loovad õigussubjektidele
õigusi, mida siseriiklikud kohtud peavad kaitsma (vt eespool viidatud
Euroopa Kohtu 30. jaanuari 1974. aasta otsus kohtuasjas
127/73). Nende sätete kohaldamise pädevus kuulub nii komisjonile kui ka
siseriiklikele kohtutele (vt eelkõige eespool viidatud Euroopa Kohtu
28. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑234/89). Sellist
pädevuse jaotust iseloomustab muu hulgas asutamislepingu artiklist 5
tulenev komisjoni ja siseriiklike kohtute kohustus teha lojaalset
koostööd (vt eespool viidatud Euroopa Kohtu 28. veebruari
1991. aasta otsus kohtuasjas C‑234/89).91      Seega
tuleb uurida, kas komisjon võis loota sellele koostööle, et tagada BMW
turustussüsteemi asutamislepingu artikli 85 lõikele 1 vastavuse
hindamine.92      Selleks
võib Itaalia kohus kõigepealt uurida, kas see süsteem sisaldab
konkurentsipiiranguid artikli 85 lõike 1 tähenduses. Kahtluse korral
võib ta esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse. Kui ta tuvastab
artikli 85 lõikega 1 vastuolus oleva konkurentsipiirangu, peab ta
edasi uurima, kas süsteemile võib vastavalt määrusele nr 123/85
kohaldada grupierandit. Ka selle küsimuse arutamine kuulub tema
pädevusse (vt eespool viidatud Euroopa Kohtu 28. veebruari
1991. aasta otsus kohtuasjas C‑234/89). Kui tal on kahtlusi
nimetatud määruse kehtivuse või tõlgendamise osas, võib see kohus
jällegi esitada asutamislepingu artikli 177 alusel Euroopa Kohtule
eelotsuse küsimuse. Kõigil neil juhtudel on siseriiklik kohus võimeline
tegema otsuse selle kohta, kas turustussüsteem on kooskõlas
asutamislepingu artikli 85 lõikega 1.93      Kuigi
siseriiklikul kohtul ei ole muidugi õigust kohustada kedagi lõpetama
rikkumist, mille ta suutis tuvastada, ega määrata selle toime pannud
ettevõtjale trahvi, nagu seda võib teha komisjon, on tema kohustus
siiski kohaldada üksikisikutevahelistes suhetes asutamislepingu artikli
85 lõiget 2. Nähes otseselt ette sellise tsiviilõigusliku sanktsiooni,
eeldab asutamisleping, et siseriiklik õigus annab kohtunikule õiguse
kaitsta nende ettevõtjate õigusi, keda konkurentsivastane tegevus
kahjustab. 94      Antud
juhul ei ole aga hageja esitanud mingeid andmeid, millest võiks
järeldada, et Itaalia õigus ei näe ette ainsatki õiguskaitsevahendit
tema õiguste rahuldavaks kaitsmiseks siseriiklikus kohtus. 95      Tuleb
ka märkida, et antud juhul on erandimääruse olemasolu – eeldusel, et
see määrus on kohaldatav – asjaolu, mida komisjon võis täiesti
õiguspäraselt arvesse võtta, hinnates ühenduse avalikku huvi teostada
sellist turustussüsteemi puudutavat uurimist. Nagu komisjon õigesti
märkis, on grupierandi määruse põhieesmärk kõnealuses tegevussektoris
kasutatavatest turustuslepingutest teatamise ja nende eraldi uurimise
piiramine. Sellise määruse olemasolu lihtsustab pealegi
konkurentsiõiguse kohaldamist siseriiklikus kohtus.96      Seega
– kui komisjon saatis hageja siseriiklikku kohtusse, ei hinnanud ta
valesti kaitse ulatust, mille see kohus võib tagada vastavalt hageja
õigustele, mis kuuluvad talle asutamislepingu artikli 85 lõigete 1 ja 2
alusel.97      Kõigest
eelnevast järeldub, et vaidlusaluse otsuse läbivaatamisel Esimese Astme
Kohtus ei ilmnenud ühtki õigus- ega faktiviga ega ka ilmset
hindamisviga. Järelikult ei ole väide, mis tuleneb ühenduse õiguse,
eriti asutamislepingu artikli 155, määruse nr 17 artikli 3 ja
määruse nr 99/63 artikli 6 rikkumisest, põhjendatud.98      Lisaks
tuleneb eelnevatest kaalutlustest vältimatult, et vaidlusalune otsus on
piisavalt põhjendatud, kuna hagejal oli võimalik seaduslikult Esimese
Astme Kohtus oma õigustele tugineda ja Esimese Astme Kohtul oli võimalik
teostada järelevalvet seaduslikkuse üle.b)      Kolmas väide, mis tuleneb määruse nr 123/85 õigusvastasusest Poolte argumendid99      Oma
hagiavalduses taotles hageja määruse nr 123/85 tühistamist, sest
viimane olevat vaidlustatud otsuse „vältimatu eeldus”, esitamata selle
nõude toetuseks siiski ühtki väidet. Oma repliigis väidab hageja, et see
määrus ei ole antud juhul kohaldatav, kuna see reguleerib vaid
ainuõiguslikku turustust ega käsitle valikulist turustust. Ta lisab, et
vastasel juhul oleks nimetatud määrus kehtetu, sest looks selgelt
ebaloogilise ja ilmselt ebaõiglase olukorra, allutades kaks nii erinevat
majandusnähtust nagu eespool mainitud turustusvormid ühele
regulatsioonile.100    Komisjon
kordab, et ta ei võtnud seisukohta nimetatud määruse kohaldatavuse
kohta BMW Italia turustussüsteemi suhtes, nii et hageja omistab talle
vääralt arvamuse, et see määrus on antud juhul kohaldatav ja et seda
võib kohaldada nii ainuõigusliku kui ka valikulise turustussüsteemi
suhtes. Ta rõhutab asjaolu, et ta oleks võinud võtta seisukoha selle
turustussüsteemi laadi kohta alles pärast taotluses esitatud asjaolude
põhjalikku ja asjakohast uurimist, kuid ta ei leidnud, et oleks piisavat
ühenduse huvi selle tegemiseks. Esimese Astme Kohtu hinnang101    Võttes
arvesse, et on selge, et vaidlustatud otsuses, mis ei sisalda ühtki
viidet määrusele nr 123/85 ega ka sellele, kas BMW turustussüsteem on
kooskõlas nimetatud määrusega, ei võeta seisukohta määruse nr 123/85
kohaldatavuse kohta antud juhul, on kõnealune väide ainetu. Seega tuleb
see igal juhul kõrvale lükata.c) Neljas väide, mis tuleneb võimu kuritarvitamisest Poolte argumendid102    Selle
väitega rõhutas hageja oma hagiavalduses, et komisjon kasutas ühenduse
õigusnorme eesmärgiga kaitsta pigem ühte konkreetset ettevõtjat kui
konkurentsi üldiselt. Oma repliigis lisas ta, et uurimise alustamisest
keeldumine – isegi pärast seda, kui ta oli esitanud eespool viidatud 7.
juuli 1988. aasta ringkirja, milles BMW Italia nõudis oma
edasimüüjatelt, et need ei müüks sõidukeid sellistele edasimüüjatele,
keda BMW Italia ei ole tunnustanud, ning „vahendajatele ja agentidele” –
kinnitab komisjoni soovi soosida BMW-d, „vabastades ta isegi
ebameeldivast kohustusest põhjendusi esitada”. Lisaks kinnitab ta, et
ükski kolmest kirjast, mis komisjon talle saatis, ei näita tõelisi
põhjusi, miks komisjon ei võtnud tema kaebust ja esitatud tõendeid
arvesse.103    Komisjon
eitab seda, et ta jättis täitmata oma kohustuse uurida kaebust täiesti
erapooletult. Ta leiab, et talle esitatud kaebusi uurides teostas ta oma
kaalutlusõigust objektiivselt ning märgib, et hageja ei tohiks ainult
väita, vaid peaks ka tõendama, et antud juhul kuritarvitas ta nimetatud
pädevust ja/või teostas seda erapoolikult, tegutsedes mingil muul
eesmärgil kui see, milleks ühenduse seadusandja talle selle pädevuse on
andnud. Komisjon kinnitab, et tal ei olnud vähimatki kavatsust BMW
Italiat a priori igasugustest konkurentsieeskirjade rikkumise
kahtlustest „puhtaks pesta” ja veel vähem tagada talle nii-öelda süütuse
presumptsioon.104    Oma
vasturepliigis lisab komisjon, et hageja väide, et ükski tema
järjestikustest kirjadest ei näidanud tema otsuse tõelisi põhjusi, viib
lubamatu süüdistuseni, ning et vaidlustatud otsuse teise osa „tõelised
põhjused” on eranditult need, mis on ära toodud 28. veebruari 1990.
aasta kirjas. Esimese Astme Kohtu hinnang105    Tuleb
märkida, et võimu kuritarvitamise väidet saab võtta arvesse vaid siis,
kui hageja esitab objektiivsed, asjakohased ja omavahel kokkusobivad
andmed, mis võimaldavad tuvastada kuritarvitamise toimumise (vt näiteks
Euroopa Kohtu 13. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas 36/87:
Caturla-Poch ja De la Fuente v. Euroopa Parlament, EKL 1989,
lk 2471, 2489, ja Esimese Astme Kohtu 27. juuni
1991. aasta otsus kohtuasjas T‑156/89: Valverde v. Euroopa Kohus, EKL 1991, lk II-407, II-453).106    Seega
tuleb uurida, kas hageja esitatud materjal võimaldab arvata, et
komisjon kasutas talle määrusega nr 17 antud otsustusõigust antud
juhul mingil muul eesmärgil kui see, milleks see õigus talle on antud,
nimelt asutamislepingu artiklitega 85 ja 86 kehtestatud põhimõtete
kohaldamise üle järelevalve teostamiseks. 107    Siinkohal
tuleb märkida, et hageja ei esitanud ainsatki konkreetset asjaolu, mis
võimaldaks järeldada, et komisjoni põhjendused kaebuse menetlemise
lõpetamiseks olid vaid ettekäänded ning et tegelik eesmärk oli vältida
konkurentsieeskirjade kohaldamist ettevõtjale BMW. Asjaolu, et komisjon
ei hinnanud BMW käitumise vastavust artiklile 85, ei tähenda, et ta
tegutses meelevaldselt, võttes eelkõige arvesse, et hageja ei
vaidlustanud, et sellise hinnangu andmine oleks nõudnud ulatuslikku ja
keerukat uurimist. BMW 7. juuli 1988. aasta ringkirjast, millele hageja
samuti viitas, ei saa kuidagi ilmneda võimu kuritarvitamine komisjoni
poolt. Nimetatud kiri sisaldab üksnes BMW juhtnööre oma kõikidele
edasimüüjatele ega näita kuidagi, et komisjon oleks vaidlustatud otsust
vastu võttes tahtnud kaitsta BMW gruppi kuuluvaid äriühinguid. Muus osas
esitab hageja argumente, mille eesmärk on tõendada, et BMW rikub
artiklit 85. Need argumendid ei kujuta endast siiski andmeid, mis
võimaldaksid järeldada, et otsustades nende etteheidete põhjendatuse
kontrollimata jätta, juhindus komisjon ebaseaduslikest kaalutlustest.108    Seega tuleb tõdeda, et võimu kuritarvitamine ei ole tõendatud, seetõttu tuleb see väide tagasi lükata.109    Eelnevatest
kaalutlustest nende kogumis nähtub, et tühistamisnõue tuleb jätta
rahuldamata. Kuna kahju hüvitamise nõue põhineb täies ulatuses samadel
väidetel, mis on esitatud tühistamisnõude toetuseks, tuleb ka kahju
hüvitamise nõue jätta rahuldamata, kuna komisjon ei ole toime pannud
õigusrikkumist, viimati mainitud nõude vastuvõetavuse kohta ei ole
tarvis otsust teha. Kohtukulud110    Esimese
Astme Kohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on
kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui
vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks,
mõistetakse kohtukulud välja hagejalt.Esitatud põhjendustest lähtudesESIMESE ASTEME KOHUSotsustab:1.      Jätta hagi rahuldamata.2.      Mõista kohtukulud välja hagejalt.Cruz Vilaça Kirschner Vesterdorf García-ValdecasasLenaerts        Barrington SaggioYeraris SchintgenBriët BiancarelliKuulutatud avalikul kohtuistungil 18. septembril 1992 Luxembourgis.Kohtusekretär        PresidentH. Jung       J. L. Cruz Vilaça* Kohtumenetluse keel: itaalia.