62013CC0093
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PEDRO CRUZ VILLALÓN
esitatud 17. juulil 2014 (
1
)
Liidetud kohtuasjad C‑93/13 P ja C‑123/13 P
Euroopa Komisjon
versus
Versalis SpA
Eni SpA
ja
Versalis SpA
Eni SpA
versus
Euroopa Komisjon
„Apellatsioonkaebus — Konkurents — Kartellid — Kloropreenkautšuki turg — ELTL artikli 101 rikkumise tuvastamise otsus — Hindade kindlaksmääramine ja turu jagamine — Tütarettevõtja rikkumise emaettevõtjale süüks panemine — Trahvid — Raskendavad asjaolud — Korduvus”
1.
Käesolevad apellatsioonkaebused on esitatud Üldkohtu 13. detsembri 2012. aasta otsuse peale kohtuasjas Versalis ja Eni vs. komisjon (
2
), millega Üldkohus jättis enamjaolt rahuldamata hagi, milles paluti tühistada komisjoni 5. detsembri 2007. aasta otsus K(2007) 5910 (lõplik) EÜ […] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/38629 – kloropreenkautšuk) (
3
), kuid vähendas samas trahvisummat, mille komisjon oli määranud solidaarselt Eni SpA‑le ja Versalis SpA‑le.
2.
Need kaks apellatsioonkaebust sisaldavad tavapäraselt väidete kogumit, milles sisuliselt vaidlustatakse Üldkohtu hinnang, mis puudutab tuvastatud rikkumiste süükspanemist äriühingutele, kellele on käesolevas asjas määratud solidaarne trahv, ja selle trahvi suuruse kindlaksmääramist.
3.
Käesoleval juhul peeti kontserni tütarettevõtjat ja tema emaettevõtjat tuvastatud rikkumiste eest vastutavaks kontekstis, milles asjaomast tegevust kontrollisid järgemööda kontserni mitu üksust. Euroopa Kohus on siiski hiljuti võtnud seisukoha nende probleemidega seotud põhiküsimustes eelkõige kohtuasjades, milles tehti 8. mai 2013. aasta kohtuotsus Eni vs. komisjon (
4
) ja 13. juuni 2013. aasta kohtuotsus Versalis vs. komisjon (
5
) ning millel on hulk sarnasusi käesolevate kohtuasjadega, mistõttu ma ei pühenda sellele pikki arutluskäike.
4.
Käesolev ettepanek keskendub seevastu sellele, mida võib pidada mõlemas kohtuasjas tekkinud põhiprobleemiks, milleks on tingimused, millest lähtudes võib komisjon korduvuse alusel suurendada emaettevõtjale määratava trahvi põhisummat, tuginedes rikkumisele, mis varem on tuvastatud ühe tema tütarettevõtja puhul.
I. Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
5.
Vaidluse tausta ja vaidlustatud otsuse sisu on Üldkohus kokkuvõtvalt esitanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–25, millega võib üksikasjalikuma ülevaate saamiseks tutvuda.
6.
Käesolevate apellatsioonkaebuste analüüsimiseks tuleb pelgalt meenutada, et Polimeri Europa SpA‑le (
6
) (nüüd Versalis SpA) (
7
) ja tema emaettevõtja Eni SpA‑le, kes ametlikult on vaidlustatud otsuse adressaadid, määrati selle otsuse artikli 1 punktis d ja artikli 2 punktis d solidaarselt trahv summas 132160000 eurot ELTL artikli 101 rikkumise eest, kuna ajavahemikus 13. maist 1993 kuni 13. maini 2002 osalesid nad ühes ja vältavas kokkuleppes ning kooskõlastatud tegevuses kloropreenkautšuki sektoris.
7.
Käesoleval juhul anti Eni kontserni kloropreenkautšuki tegevus, mida algselt käitas EniChem Elastomeri, üle EniChemile (nüüd [konfidentsiaalne]), seejärel alates 1. jaanuarist 2002 Polimeri Europale (nüüd Versalis), kusjuures EniChem Elastomeri ja Polimeri Europa 100‑protsendiline osalus kuulus EniChemile, keda ennast kontrollis Eni.
8.
Nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 448–455, peeti Polimeri Europat (nüüd Versalis) kui EniChemi majandustegevuse jätkajat vastutavaks EniChemi varasema tegevuse eest.
9.
Nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 457, mõisteti Eni süüdi kontserni kõrgeima tasandi emaettevõtjana, kellele osaliselt otseselt ja osaliselt kaudselt kuulus kontserni kloropreenkautšuki tegevuse eest vastutavate äriühingute, nimelt EniChem Elastomeri, EniChemi (nüüd [konfidentsiaalne]) ning Polimeri Europa (nüüd Versalis) kapitalis osalus vahemikus 99,93–100%, kusjuures muud tõendid kinnitavad, et ta avaldas nimetatud tütarettevõtjatele otsustavat mõju.
II. Hagi Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
10.
Hagejad esitasid 20. veebruaril 2008 vaidlustatud otsuse peale hagiavalduse, mis sisaldas kokku 11 väidet, millest kuus olid suunatud otsuse tühistamiseks ja viis neile määratud trahvi tühistamiseks või vähendamiseks.
11.
Vaidlustatud kohtuotsusega nõustus Üldkohus hagejate esitatud kaheksanda väite esimese osaga, otsustades, et vaidlustatud otsus on õigusvastane, kuna esiteks ei saanud komisjon raskendava asjaoluna arvesse võtta korduvust Eni puhul ja teiseks ei saanud komisjon raskendava asjaoluna arvesse võtta korduvust Polimeri Europa (nüüd Versalis) puhul, tuginedes polüpropüleeni otsusele (
8
) (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 287). Kohus lükkas ülejäänud väited koos nende kõigi osadega põhjendamatuse tõttu tagasi.
12.
Selle tulemusel vähendas Üldkohus hagejatele määratud trahvi 106200000 euroni ning mõistis neilt välja neli viiendikku komisjoni kohtukuludest ja jättis nende kanda neli viiendikku nende endi kohtukuludest.
13.
Üldkohtu otsuses esitatud põhjendustele, mille pooled seavad oma apellatsioonkaebustes kahtluse alla, viidatakse vajaduse korral erinevate esitatud väidete analüüsimise käigus.
III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
14.
Vaidlustatud kohtuotsuse peale esitati kaks apellatsioonkaebust.
15.
Komisjon esitas 25. veebruari 2013. aasta dokumendiga kohtuasjas C‑93/13 P apellatsioonkaebuse.
16.
Eni ja Versalis esitasid 15. märtsi 2013. aasta dokumendiga kohtuasjas C‑123/13 P apellatsioonkaebuse.
17.
Kaks kohtuasja liideti suulise menetluse ja kohtuotsuse huvides.
18.
Erinevad pooled kuulati ära 27. veebruaril 2014 toimunud avalikul kohtuistungil, kus neil paluti esiteks keskenduda oma kohtukõnedes erinevatele korduvust puudutavatele väidetele (esimene väide kohtuasjas C‑93/13 P ja viies väide kohtuasjas C‑123/13 P) ning teiseks võtta seisukoht 8. mai 2013. aasta kohtuotsuse Eni vs. komisjon (
9
) suhtes ja 13. juuni 2013. aasta kohtuotsuse Versalis vs. komisjon (
10
) suhtes.
IV. Apellatsioonkaebused
19.
Oma apellatsioonkaebuses kohtuasjas C‑93/13 P esitab komisjon kolm väidet, milles kõigis ta vaidlustab Üldkohtu hinnangu Enile ja Versalisele määratud trahvide õiguspärasuse kohta. Oma apellatsioonkaebuses kohtuasjas C‑123/13 P esitavad Eni ja Versalis kaheksa väidet, millest kolmes esimeses vaidlustavad nad Üldkohtu hinnangu rikkumiste kvalifitseerimise kohta ning ülejäänud viies väites vaidlustavad Üldkohtu hinnangu neile määratud trahvide õiguspärasuse kohta.
20.
Ma analüüsin erinevaid väiteid vastavalt väidete kaheks jaotamisele, võttes aluseks vaidlustatud kohtuotsuses väidetele viitavate punktide järjekorra, kusjuures kõigepealt tuleb siiski täpsustada, et peale kohtuasjas C‑93/13 P komisjoni esitatud esimese väite, mida tuleb sisuliselt analüüsida, lükatakse kõik väited pärast lühikeste põhjenduste esitamist tagasi.
V. Väited, mis puudutavad rikkumise tuvastamise õiguspärasuse analüüsimist Üldkohtu poolt (kohtuasi C‑123/13 P)
21.
Hagejate kolm esimest väidet kohtuasjas C‑123/13 P puudutavad Üldkohtu otsuse põhjendusi rikkumise kohta, täpsemalt kohtuotsuse Akzo Nobel jt vs. komisjon (
11
) alusel rikkumise Enile ja Versalisele süükspanemise kohta.
A. Rikkumise Enile süükspanemine (esimene väide)
1. Poolte argumendid
22.
Oma esimeses väites vaidlustavad hagejad vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–78 Üldkohtu esitatud hinnangu selle kohta, kas Enile saab süüks panna tema tütarettevõtjate EniChem Elastomeri, EniChemi (nüüd [konfidentsiaalne]) ja Polimeri Europa (nüüd Versalis) rikkumisi. Hagejad leiavad, et Üldkohus eiras esiteks põhimõtteid, mis on eelkõige sõnastatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsuses Akzo Nobel jt vs. komisjon, (
12
) ja teiseks põhjendamisnõudest tulenevaid kohustusi.
23.
Komisjon piirdub sellega, et palub väite tagasi lükata, viidates 8. mai 2013. aasta kohtuotsusele Eni vs. komisjon (
13
), milles Euroopa Kohus lükkas tagasi analoogse väite, mis oli esitatud sarnases kontekstis.
2. Analüüs
24.
Hagejate argumentidega ei saa nõustuda. Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–78 õiguslikult piisavad põhjendused, mille tõttu ta leidis, et komisjon pidas õiguslikult õigesti Enit solidaarselt Polimeri Europaga (nüüd Versalis) vastutavaks viimase ja EniChemi (nüüd [konfidentsiaalne]) poolt ajavahemikus 13. maist 1993 kuni 13. maini 2002 toime pandud rikkumiste eest. Sellega seoses piirdun ma viitega 8. mai 2013. aasta kohtuotsuse Eni vs. komisjon (
14
) põhjendustele, milles Euroopa Kohus lükkas tagasi sarnases kontekstis esitatud samalaadsed argumendid, kuna hagejad ei ole välja toonud ühtegi asjaolu, millega oleks põhjendatud see, et Euroopa Kohus peaks kõrvale kalduma selles kohtuotsuses esitatud põhjendustest.
B. Rikkumise Versalisele süükspanemine (teine väide)
1. Poolte argumendid
25.
Hagejad väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta pani Versalisele süüks rikkumise kloropreenkautšukiga seotud tegevuse osas ajavahemikus 13. maist 1993 kuni 31. detsembrini 2001, (
15
) kuna see tegevus kuulus toona üksnes EniChemi (nüüd [konfidentsiaalne]) vastutusalasse. Hagejad on seisukohal, et Üldkohus rikkus esiteks karistuste individuaalsuse põhimõtet ja teiseks põhjendamisnõudest tulenevaid kohustusi.
26.
Komisjon märgib, et hagejate teine väide puudutab asjaolude hindamist, mis jääb Euroopa Kohtu pädevusest apellatsioonimenetluses välja, ja tuleb seetõttu vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna hagejad ei ole viidanud asjaolude moonutamisele. Ta väidab, et igal juhul muudavad hagejad nende viidatud Euroopa Kohtu praktika ulatust.
2. Analüüs
27.
Hagejate argumentidega ei saa nõustuda. Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 89–99 õiguslikult piisavad põhjendused, mille tõttu ta leidis, et komisjon pani EniChemi (nüüd [konfidentsiaalne]) toime pandud rikkumised õigesti süüks Versalisele, ilma et ta oleks eiranud Euroopa Kohtu asjakohast praktikat. (
16
) Selles osas piirdun ma viitega 13. juuni 2013. aasta kohtuotsuse Versalis vs. komisjon (
17
) põhjendustele, milles Euroopa Kohus lükkas tagasi sarnases kontekstis esitatud samalaadsed argumendid, kuna hagejad ei ole välja toonud ühtegi asjaolu, millega oleks põhjendatud see, et Euroopa Kohus peaks kõrvale kalduma selles kohtuotsuses esitatud põhjendustest.
C. Tõendid EniChemi kartellis osalemise ja rikkumise kestuse kohta (kolmas väide)
1. Poolte argumendid
28.
Hagejad väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi ning moonutas asjaolusid ja tõendeid, kui ta leidis, et nad osalesid kartellis ajavahemikus maist 1993 kuni veebruarini 1994 ning oktoobrist 2000 kuni maini 2002. Täpsemalt nõustus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 173 ekslikult komisjoni järeldusega, et EniChemi kartellis osalemise alguseks võib määrata aja, mil 12. või 13. mail 1993 toimus Firenzes koosolek, kuna ta ei avaldanud, et ta ei loe ennast seotuks koosolekul sõlmitud sihtturgusid puudutava kokkuleppega. Üldkohus järeldas samuti ekslikult, et kaks koosolekut, mis toimusid 23. aprillil 2002 Leverkusenis ja 13. mail 2002 Napolis, olid konkurentsivastased.
29.
Kohtuotsuse põhjendused on samuti väärad või vähemalt ebapiisavad. Seetõttu paluvad hagejad, et Euroopa Kohus vaataks uuesti läbi komisjoni etteheited ja piiraks rikkumises osalemise kestuse perioodiga veebruarist 1994 kuni oktoobrini 2000.
30.
Komisjon palub käesoleva väite vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
2. Analüüs
31.
Kolmas väide tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna hagejad suuresti kordavad esimeses kohtuastmes esitatud argumente ja vaidlustavad peamiselt Üldkohtu hinnangu neile faktilistele asjaoludele ja tõenditele, mida komisjon võttis arvesse kartellis nende osalemise alguse ja lõpu aja tuvastamisel (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 147–204), ilma et nad oleksid täpselt ära näidanud komisjoni moonutatud asjaolud ja toonud välja analüüsi käigus tehtud vead, mis nende hinnangul tõid kaasa sellise moonutamise. (
18
)
32.
Ma märgin vaid, et käesoleval juhul otsustas Üldkohus (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 168), et komisjon võis õigesti asuda seisukohale, et EniChemi osalemine kartellis sai alguse Firenzes 12. või 13. mail 1993 toimunud koosolekul, tuginedes muude vaidlustamata andmete hulgas asjaolule, et EniChemi võeti arvesse sõlmitud kokkuleppes ning et viimane ei avaldanud, et ta ei loe ennast selle kokkuleppega seotuks. Hagejad, kes ei viita ühelegi asjaolule, mis kinnitaks, et EniChem tegelikult avaldas, et ta ei loe ennast kõnealusel koosolekul sõlmitud kokkuleppega seotuks, (
19
) ei märgi, kuidas selle järeldusega moonutatakse faktilisi asjaolusid või tõendeid.
VI. Väited, mis puudutavad trahvide õiguspärasuse analüüsimist Üldkohtu poolt (kohtuasjad C‑93/13 P ja C‑123/13 P)
A. Trahvi põhisumma kindlaksmääramine (neljas väide kohtuasjas C‑123/13 P)
1. Poolte argumendid
33.
Hagejate neljas väide, mis koosneb kahest osast, puudutab hinnangut, mille Üldkohus andis sellele, kuidas komisjon määras kindlaks hagejatele määratud trahvi põhisumma. Hagejad leiavad esimeses väiteosas, viidates vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 239, 240, 242, 247 ja 249, et Üldkohus rikkus liidu õigust, nimelt võrdsuse, proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta täielikku pädevust teostades ei kontrollinud asjaolusid, mille hagejad tõid välja, selleks et vaidlustada trahvi lisasumma põhisumma kindlaksmääramine komisjoni poolt. Üldkohus jättis eelkõige tähelepanuta nende etteheited selle kohta, et komisjon ei kohaldanud suuniste määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
20
) punkti 18. Hagejad leiavad teises väiteosas, viidates selles osas oma kolmandale väitele, et suuniste punktis 24 ette nähtud kestuse kordajat oleks tulnud vähendada 6,75‑ni, mis vastab Versalise 6 aasta ja 9 kuu pikkusele osalemisele rikkumises.
34.
Komisjon leiab, et nimetatud väide, milles üldiselt viidatakse esimeses kohtuastmes sõnastatud argumentidele, tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
2. Analüüs
35.
Hagejate esimene väiteosa tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna tegelikult on selle eesmärk see, et Üldkohtule esitatud hagiavaldus uuesti läbi vaadataks, mis Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 kohaselt jääb viimase pädevusalast välja. (
21
) Selles osas piisab, kui märkida, et hagejad viitavad üldiselt oma hagiavaldusele esimeses kohtuastmes, tuues välja teatud asjaolud, mida Üldkohus arvesse ei võtnud, ilma et nad siiski selgitaksid Üldkohtu hinnanguga seotud õigusnormi rikkumisi või vaidlustaksid liidu õiguse Üldkohtu poolt tõlgendamist või kohaldamist. (
22
) Etteheide suuniste punkti 18 kohaldamata jätmise kohta tuleb samuti vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna hagejad piirduvad väitega, et nad tõstatasid selle küsimuse Üldkohtu istungil, millele komisjon aga vastu vaidleb. Võttes lisaks arvesse vastust, mis soovitati anda kolmandale väitele, tuleb teine väiteosa samuti tagasi lükata.
B. Eni rikkumise korduvuse kvalifitseerimine (esimene väide kohtuasjas C‑93/13 P)
1. Vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused
36.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 275, et vaidlustatud otsuse artiklis 1 tuvastatud rikkumist ei saa lugeda Eni puhul korduvaks. Sisuliselt tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustest (punktid 268–275), et see järeldus on samal ajal põhjendatav kaht liiki kaalutlustega.
37.
Esimest liiki kaalutluste kohaselt „ei väitnud ega tõendanud” komisjon oma otsustes polüpropüleen ja PVC II, (
23
) et otsustes viidatud äriühingud, nimelt Anic SpA ja EniChem ei määranud rikkumistega seotud ajavahemikel iseseisvalt kindlaks oma tegevust kõnealusel turul ning et nad moodustasid Eniga seega ühe majandusüksuse (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 272). Nii ei karistatud Enit ning ta ei olnud isegi vastuväiteteatise adressaat (punktid 272 ja 274).
38.
Teist liiki kaalutlustel ei olnud Enil kui emaettevõtjal võimalik tõendada, et ta ei moodustanud üht majandusüksust nende kahe ettevõtjaga, keda nimetatud otsustega karistati. Enit ei saa seega lugeda vastutavaks varasema rikkumise eest, ilma et seejuures ei rikutaks tema kaitseõigusi, täpsemalt tema õigust vaielda vastu sellele, et koos kahe karistatud ettevõtjaga võis ta moodustada ühe majandusüksuse (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 273 ja 274).
39.
Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 276 siiski, et asjaolu, et Eni puhul ei ole võimalik tuvastada ühtegi korduvat rikkumist, ei saa ise kaasa tuua vaidlustatud otsuse tühistamist ega määratud trahvi summa vähendamist, kuna Polimeri Europa (nüüd Versalis) puhul rikkumise korduvuse tuvastamisega võib põhjendada trahvisumma suurendamist korduvuse alusel.
2. Poolte argumendid
40.
Kohtuasjas C‑93/13 P esitatud esimeses väites, mis koosneb kahest osast, leiab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tõdes, et komisjon ekslikult suurendas Enile määratud trahvi põhisummat korduvuse tõttu. Eelkõige viitab komisjon vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 271–274.
41.
Esimese väite esimeses osas kinnitab komisjon, et Üldkohus eiras seoses korduvuse tuvastamisega kaitseõiguste tagamise põhimõtet, tõdedes sisuliselt, et korduvust ei saa Eni puhul arvesse võtta, kuna viimasel ei olnud võimalust ümber lükata eeldust, et ta täielikult kontrollis ettevõtjaid, kes olid otsuste polüpropüleen ja PVC II adressaadid.
42.
Komisjon leiab, viidates Üldkohtu otsusele Shell Petroleum, (
24
) et kaitseõigused on tagatud, kuna hetkel, mil ta teeb teatavaks oma kavatsuse tuvastada rikkumise korduvus, annab ta pooltele võimaluse tõendada, et korduvust kinnitavad tingimused ei ole täidetud. Nii oli see ka käesolevas asjas. Vastuväiteteatise punktis 416 juhiti teatise adressaatide tähelepanu just suuniste punkti 28 esimesele taandele, mis käsitleb korduvust, kusjuures 483. joonealuses märkuses on viidatud otsustele PVC II ja polüpropüleen. Eni ei püüdnud aga ümber lükata eeldust, et ta avaldas otsustavat mõju otsuste polüpropüleen ja PVC II adressaatideks olevatele ettevõtjatele, ega viidanud – arvestades nende kahe otsuse tegemisest alates kulunud aega – võimatusele esitada selles suhtes asjakohased tõendid.
43.
Ta lisab, et korduvuse eesmärk ei ole tagasiulatuvalt karistada esimese rikkumise eest, vaid pelgalt teha järeldused ettevõtja toime pandud uuest rikkumisest.
44.
Esimese väite teises osas leiab komisjon, et Üldkohus rikkus samuti ja igal juhul ilmselgelt ELTL artiklit 101, kui ta otsustas, et komisjon ei saa pidada Enit vastutavaks minevikus toime pandud rikkumise eest, mille eest teda ei karistatud. Korduvuse tuvastamine ei põhine varasema rahalise karistuse määramises, vaid üksnes varasema rikkumise olemasolu kindlakstegemises.
45.
Käesoleval juhul ei lähtutud Eni rikkumise korduvuse puhul asjaolust, et teda „peeti vastutavaks varasema rikkumise eest”, vaid sellest, et ta 100‑protsendiliselt kontrollis tütarettevõtjat, kellele varem oli määratud trahv, ja et ettevõtja, mille Eni koos tütarettevõtjaga moodustas, pani toime uue rikkumise, mille eest tuleb määrata trahv, mis kuulub korduvuse alusel suurendamisele.
46.
Eni väidab seevastu, et teda ei saa pidada rikkumise korduvalt toime pannuks, kuna ta ei ole kunagi olnud pool asjades polüpropüleen ja PVC II, ta ei ole rikkumise tuvastamise otsuste adressaat ja teda ei ole nendes isegi mitte mainitud, ta ei ole saanud infonõudeid ega vastuväiteteatisi ning teda ei ole isegi ärakuulamisel kunagi ära kuulatud. Korduva rikkumise eest vastutuse ex post omistamine eelduse alusel, mida tal ei ole kunagi olnud võimalik vaidlustada, on vastuolus kaitseõiguste tagamise põhimõttega, nagu Üldkohus on tõdenud.
3. Analüüs
47.
Kõigepealt tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et liidu institutsioonid ei pea tõendama oma huvi, et esitada Üldkohtu otsuse peale apellatsioonkaebust. (
25
) Järelikult ei saa asjaolu, et komisjoni apellatsioonkaebuse esimene väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste vastu, milles Üldkohus leidis, et komisjon tegi vea, kui ta tuvastas vaidlustatud otsuse artiklis 1 Eni rikkumise korduvuse, ilma et Üldkohus oleks seda otsust siiski tühistanud, viia selleni, et Euroopa Kohus tunnistab apellatsioonkaebuse põhjendatud huvi puudumise tõttu vastuvõetamatuks.
48.
Arvestades tehtud täpsustust, tuleb enne komisjoni esitatud väite põhjendatuse analüüsimist põgusalt meenutada Euroopa Kohtu asjakohast praktikat rikkumise korduvuse kohta liidu konkurentsiõiguses (
26
) ning samuti määratleda käesolevas kohtuasjas tekkinud probleemi sõnastus. Nagu juba märgitud, puudutab käesolev kohtuasi korduvuse tuvastamist kontserni äriühingute toime pandud üksteisele järgnevate rikkumiste kontekstis, täpsemalt konkreetset olukorda, kus emaettevõtja rikkumise korduvus tuvastati vaid varasema teo alusel, mille oli toime pannud üks tema tütarettevõtjatest.
a) Sissejuhatavad märkused korduvuse tuvastamise üksikasjade kohta kontserni äriühingute toime pandud üksteisele järgnevate rikkumiste kontekstis
49.
Niisuguse trahvi summa, mille komisjon võib nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
27
) artikli 23 lõike 2 alusel määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele, kes tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu on toime pannud ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumise, määratakse kindlaks rikkumise raskuse ja vajaduse korral rikkumise kestuse alusel. (
28
)
50.
Korduvus on üks elementidest, mida nii Euroopa Kohtu (
29
) kui ka Üldkohtu korduvatest lahenditest tulenevalt võetakse raskendava asjaoluna arvesse rikkumise raskuse analüüsimisel. (
30
) Korduvus, mis käesoleval ajal on ära toodud suunistes (
31
), on raskendav asjaolu, millega on põhjendatav igale niisugusele ettevõtjale määratud trahvi põhisumma suurendamine, kes on süüdi mõistetud sellise rikkumise jätkamises või kordamises, mis on identne või sarnane komisjoni või siseriikliku konkurentsiameti poolt tuvastatud varasema rikkumisega.
51.
Korduvuse tuvastamine ja korduvuse eripära hindamine, mis kutsuvad üles ettevõtjaid, kellel on kalduvus rikkuda konkurentsieeskirju, muutma oma käitumist, (
32
) kuuluvad trahvisumma kindlaksmääramisel arvessevõetavate asjaolude osas komisjoni hindamispädevuse hulka (
33
).
52.
Peale nende täpsustuste ei ole Euroopa Kohus erinevalt Üldkohtust kunagi tegelikult korduvuse mõistet lähemalt määratlenud.
53.
Üldkohtu kõige levinumast määratlusest (
34
) nähtub, et „korduvuse mõiste – nii nagu seda mõistetakse teatavates siseriiklikes õiguskordades – tähendab, et isik on pannud toime uusi rikkumisi pärast seda, kui teda on sarnaste rikkumiste eest karistatud”. (
35
)
54.
Euroopa Kohus (
36
) jättis jõusse Üldkohtu praktika selles küsimuses (
37
) ja tõdes siiski, et „korduvuse mõiste ei hõlma ilmtingimata varasema rahalise karistuse määramist, vaid üksnes ühenduse konkurentsiõiguse rikkumise tuvastamist”.
55.
Järelikult väga lihtsustatult on liidu konkurentsiõiguses korduvuse tuvastamisel eeldatav, et sama rikkumist (rikkumise samasus) kordab sama toimepanija (teo toimepanija samasus).
56.
Korduvuse tuvastamisel ettevõtjate puhul, mille omanikeks on kontserni kuuluvad äriühingud, kaasneb siiski teatud eripära, nagu seda kinnitab käesolev kohtuasi. Viimane näitlikustab raskusi, mis võivad tekkida rikkumise toimepanija isikuga seotud korduvuse tingimuse hindamisel mitte üldiselt, vaid konkreetsel juhul, kui üksteisele järgnevad konkurentsiõigusrikkumised on süüks pandavad sama kontserni erinevatele äriühingutele, kusjuures rikkumiste sarnasust puudutav tingimus ei ole käesoleval juhul arutusel.
57.
Järelikult ei puuduta allpool toodud arutluskäik korduvuse tuvastamise tingimusi üldiselt, vaid üksnes komisjoni niisuguse praktika (
38
) lubatavust, mis seisneb raskendava asjaoluna korduvuse alusel niisuguse trahvi põhisumma suurendamises, mis konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratakse kontserni kuuluvale äriühingule, kasutades ettevõtja kui majandusüksuse laia mõistet Akzo Nobeli kohtupraktika (
39
) tähenduses.
58.
Sellega seoses piirdun ma meenutamisega, et tulenevalt nimetatud kohtupraktikast võib tütarettevõtja rikkumise emaettevõtjale süüks panna eelkõige siis, kui tütarettevõtja – olgugi et tal on eraldiseisev õigusvõime – „ei otsusta sõltumatult” oma tegevuse üle turul, vaid täidab peamiselt emaettevõtja poolt talle antud juhiseid, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kahte üksust ühendavad.
59.
Nii on kohtupraktikas tunnistatud, et juhul kui emaettevõtjale kuulub tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis ainuosalus või peaaegu ainuosalus, võib emaettevõtja selle tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju avaldada ja esineb ümberlükatav eeldus, et emaettevõtja avaldabki tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele. Neil asjaoludel piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja omab ainuosalust tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis, et eeldada, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja turunduspoliitikale, ja pidada tütarettevõtjale määratud trahvi tasumise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtjat, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kellel lasub kohustus see eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt.
60.
Sellest seisukohast kolme peamist teoreetiliselt võimalikku olukorda saab kirjeldada järgmiselt. Kõigepealt võib arvesse võtta kontserni tütarettevõtja varasemat rikkumist, selleks et tuvastada korduvus kontserni teise tütarettevõtja puhul. Edasi on võimalik arvesse võtta kontserni tütarettevõtja varasemat rikkumist, selleks et tuvastada, et kontserni emaettevõtja on sama tütarettevõtja või kontserni teise tütarettevõtja tegevuse tõttu korduvalt rikkumise toime pannud. Lõpuks võib arvesse võtta kontserni tütarettevõtja varasemat rikkumist, selleks et tuvastada kontserni emaettevõtja suhtes korduvus (
40
), kui viimast karistatakse tema enda tegevuse eest. (
41
) Viimati nimetatud olukorraga on tegemist käesolevas kohtuasjas.
61.
Asjaolu, mis neid kolme võimalikku olukorda ühendab ja mis on käesoleva kohtuasja keskmeks, on see, et käsitades ettevõtja mõistet majandusüksusena, võib komisjon karmistada emaettevõtjale määratud karistust, kui ta tugineb varasemale rikkumisele, mille on toime pannud ettevõtja, kelle eest vastutab emaettevõtja kontrollitav tütarettevõtja, isegi kui kõnealust emaettevõtjat ei ole selle esimese rikkumise eest karistatud ja ta jäi täiesti nähtamatuks menetluses, mille tulemusel tehti esimene otsus.
62.
Üldkohus on korduvalt pidanud analüüsima komisjoni vastava otsustuspraktika õiguspärasust. Üldiselt on Üldkohtu seisukoht kõikunud kolme lähenemise vahel, millest esimese puhul on ta põhimõtteliselt nõustunud selle praktikaga, (
42
) andes sellega võimaluse komisjoni vaidlusaluse otsustuspraktika arenguks, teise puhul on ta lükanud selle praktika tagasi, kuna sisuliselt ei ole järgitud väga ranget põhjendamiskohustust, (
43
) ja kolmanda puhul on ta lükanud selle praktika põhimõtteliselt tagasi (
44
) põhjustel, mis peamiselt puudutavad niisuguste emaettevõtjate kaitseõiguste järgimist, keda neil asjaoludel peetakse rikkumise korduvalt toime pannuks.
63.
Euroopa Kohus on seni vaid ühel korral analüüsinud Üldkohtu hinnangut komisjoni otsustuspraktika kohta. Euroopa Kohus on hiljutistes otsustes Eni vs. komisjon (
45
) ja Versalis vs. komisjon (
46
), mis on kuulutatud pärast vaidlustatud kohtuotsuse tegemist, sel juhul jätnud jõusse Üldkohtu otsused Eni vs. komisjon (
47
) ja Polimeri Europa vs. komisjon (
48
), millega tühistati otsus, milles tuvastati emaettevõtja rikkumise korduvus käesoleva juhtumiga sarnastel või identsetel asjaoludel. Euroopa Kohus otsustas sisuliselt, et kui komisjon otsustab määrata äriühingule konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvi ja korduvuse tõttu suurendada nimetatud trahvi põhisummat, „on ta kohustatud mainitud trahvi määravas otsuses[ (
49
)] esitama ülevaate, mis võimaldab liidu kohtutel ja sellel äriühingul mõista, kellena ja millises ulatuses teda varasemas rikkumises on süüdistatud”. Eelkõige kui komisjon leiab, et mainitud äriühing moodustas osa ettevõtjast, kes oli varasemat rikkumist käsitleva otsuse adressaadiks, peab ta seda väidet õiguslikult piisavalt põhjendama.
64.
Mõlemas otsuses tõdes Euroopa Kohus, et vaidlustatud otsus, millega määrati kontserni emaettevõtjale trahv, mille põhisummat suurendati korduvuse tõttu käesoleva juhtumiga väga sarnastel asjaoludel, ei olnud piisavalt põhjendatud, kuna selles esitatud andmetest ei olnud kuidagi võimalik mõista, kellena ja millises ulatuses kõnealust emaettevõtjat, kes ei olnud varasemate otsuste polüpropüleen ja PVC II adressaat, nendes otsustes süüdistati. (
50
)
65.
Nendest kohtuotsustest tuleneb, et Euroopa Kohus ei välista põhimõtteliselt komisjoni võimalust kohaldada korduvust raskendava asjaoluna käesoleva juhtumiga sarnastel asjaoludel, seades siiski selle praktika lubatavuse tingimuseks, et otsus, millega tuvastatakse teine rikkumine ja tuvastatakse emaettevõtja puhul korduvus, vastab vähemalt sellega kaasnevatele täpsetele põhjendamisnõuetele. Tuleb märkida, et nii toimides asetab Euroopa Kohus olukorra analüüsimiseks ennast selle otsuse vastuvõtmise staadiumisse, milles lähtutakse korduvusest ja tuvastatakse teine rikkumine, mitte aga esimese rikkumise tuvastanud otsuse tegemise staadiumisse, nagu seda tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses.
b) Üldkohtu lähenemisviisi kokkusobimatus Euroopa Kohtu praktikaga ja apellatsioonkaebuse lahendamine
66.
Eespool toodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb analüüsida komisjoni esimest väidet, milles ta peamiselt leiab, et erinevalt Üldkohtu otsustatust võib kontserni emaettevõtja suhtes korduvust arvesse võtta ka tema igasuguse varasema karistuse puudumisel, tingimusel et on tõendatud, et ta moodustas koos mõne teise äriühinguga, keda ennast on varem karistatud, ühe majandusüksuse ja et tal oli teise otsuse tegemisel, milles tuvastati korduvus, võimalus ümber lükata eeldus, et ta tegelikult avaldas varem karistatud äriühingule otsustavat mõju.
67.
Kõigepealt rõhutan ma, et on selge, et Euroopa Kohtu praktikaga ei ole kooskõlas vaidlustatud kohtuotsus, mis kuulub Üldkohtu praktika kolmandasse ja viimasesse arenguetappi ning milles üldjuhul välistatakse igasugune korduvuse tuvastamine käesoleva juhtumiga sarnastel asjaoludel.
68.
Üldkohtu poolt õigusnormide rikkumised, millega saab põhjendada vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, ei tähenda siiski, et komisjoni apellatsioonkaebus tuleks rahuldada ega et Üldkohtu otsus tuleks tühistada, kui vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioon osutub muudel õiguslikel kaalutlustel põhjendatuks. (
51
)
69.
Üldkohtu hinnang, mille kohaselt ei saanud komisjon tugineda korduvusele raskendava asjaoluna Eni puhul, näib eelkõige põhjendatud just lähtudes nõuetest, mille on Euroopa Kohus ette näinud oma otsustes Eni vs. komisjon (
52
) ja Versalis vs. komisjon (
53
). Hinnang näib eriti põhjendatud neid nõudeid arvestades, mis tulenevad kaitseõiguste tagamisest emaettevõtja puhul, keda on käesoleva juhtumiga sarnastel asjaoludel karistatud korduvuse eest, kusjuures selles küsimuses ei ole Euroopa Kohtul olnud seni võimalust oma seisukohta avaldada.
i) Üldkohtu lähenemisviisi kokkusobimatus Euroopa Kohtu praktikaga
70.
Vaidlustatud kohtuotsusest ilmneb, et sisuliselt ei olnud võimalik aluseks võtta emaettevõtja korduvust käesoleva juhtumi asjaoludel, nimelt olukorras, kus tegemist on emaettevõtja tütarettevõtjaga, kellele määrati esimene karistus konkurentsieeskirjade rikkumise eest, ilma et automaatselt riivataks tema kaitseõigusi. Sellisesse olukorda panduna ei olnud emaettevõtjal „varasema rikkumise hetkel” (
54
) võimalik ümber lükata eeldust, et ta tegelikult avaldas oma karistatud tütarettevõtjale otsustavat mõju. Emaettevõtja võimatus tagada oma kaitse on tingitud asjaolust, et ta ei olnud selle otsuse adressaat, millega tuvastati esimene rikkumine, et teda ei karistatud selle rikkumise eest ja et vastava tuvastamise käigus ei saanud ta vastuväiteteatist. (
55
)
71.
Vaidlustatud kohtuotsusest tuleneb seega, et juriidilise isiku puhul ei ole võimalik korduvust tuvastada, ilma et seda isikut ei oleks varem karistatud. Korduvuse igasuguse tuvastamise eeldus ei ole seega mitte üksnes see, et samale ettevõtjale pannakse süüks kaks sarnast teineteisele järgnevat rikkumist, vaid ka asjaolu, et nende rikkumiste eest karistatakse tegelikult sama isikut. Korduvuse mõiste tähendab seega, et sama isikut on tegelikult karistatud kahe sarnase teineteisele järgneva rikkumise eest. (
56
)
72.
Korduvuse üldine käsitlus, millest Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses lähtus, läheb sel viisil täielikult otseselt vastuollu sellega, mida Euroopa Kohus tõdes oma otsuses Groupe Danone vs. komisjon. (
57
) Igal juhul ei vasta see enam Euroopa Kohtu seisukohale viimase otsustes Eni vs. komisjon (
58
) ja Versalis vs. komisjon. (
59
)
73.
Nendest kohtuotsustest tuleneb, et korduvuse tuvastamist käesoleva juhtumiga sarnasel olukorras ei saa põhimõtteliselt välistada, tingimusel et sellega kaasnevad vajalikud tagatised ja järgitakse täpset põhjendamiskohustust. Laiemalt tuleneb sellest, et raskused, mille niisugune tuvastamine kaasa toob eelkõige emaettevõtja kaitseõiguste järgimise osas, tuleb lahendada mitte staadiumis, mil tehti esimene otsus rikkumise kohta, nagu Üldkohus otsustas, vaid rikkumist puudutava teise otsuse tegemise staadiumis, nagu komisjon väitis.
74.
Üldkohus rikkus seega õigusnormi, kui ta otsustas, et vaidlustatud otsuse artiklis 1 tuvastatud rikkumist, mille pani toime Eni, ei saa pidada viimase puhul korduvuseks, tuginedes pelgale järeldusele, et kuna teda ei karistatud komisjoni viidatud otsustes polüpropüleen ja PVC II ning kuna ta ei olnud nimetatud otsuste tegemisel vastuväiteteatise adressaat, ei olnud tal varasema rikkumise menetlemise hetkel võimalik esitada oma argumente, et vaielda vastu sellele, et ta moodustas ühe majandusüksuse nende otsuste kohaselt karistatud ettevõtjatega.
75.
Komisjoni esimese väite esimene osa on seega põhjendatud. Siiski ei tähenda see, et apellatsioonkaebus tuleks rahuldada, kuna vaidlustatud kohtuotsus on põhjendatud muul – käesoleval kahel – õiguslikul alusel.
ii) Vaidlustatud otsuse ebapiisava põhjendamise tuvastamine
76.
Kõigepealt tuleb märkida, et ilmselt ei ole võimalik asuda seisukohale, et vaidlustatud otsus vastaks põhjendamisnõuetele, mille on Euroopa Kohus kindlaks määratud oma otsustes Eni vs. komisjon (
60
) ja Versalis vs. komisjon, (
61
) kuna otsuses ei ole täpsustatud, kellena ega ka millises ulatuses Enile määrati karistus otsustes polüpropüleen ja PVC II.
77.
Vaidlustatud otsuse põhjendused 540 ja 541, millele Üldkohus viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 235, piirduvad nimelt tõdemisega, et Enit tuleb pidada rikkumise korduvalt toime pannuks, täpsustades 517. joonealuses märkuses, et Eni kontserni tütarettevõtja ANIC mõisteti süüdi 23. aprilli 1986. aasta polüpropüleeni otsuses tuvastatud kartellis osalemise eest ning et EniChem mõisteti süüdi 27. juuli 1994. aasta otsusega PVC II tuvastatud kartellis osalemise eest.
78.
Arvestades, et pooltel paluti kohtuistungil nende kahe kohtuotsuse suhtes korduvust puudutavas osas oma seisukohti väljendada, võib seega neid kahte kohtuotsust järgides kaaluda Üldkohtu otsuse muutmata jätmist koos põhjenduste asendamisega, kuna Euroopa Kohtul on piisavalt andmeid, mis võimaldavad tal järeldada, et Üldkohtu hinnang vaidlustatud otsuse õiguspärasusele on igal juhul põhjendatud ebapiisavate põhjenduste tõttu.
79.
Ma leian siiski, et Euroopa Kohus peab kinni haarama võimalusest, mida käesolevad kohtuasjad talle pakuvad, et süvendada komisjoni otsustuspraktika õiguspärasuse analüüsi ja käsitleda lisaks juba nimetatud põhjendamisprobleemile kõnealusest praktikast tulenevat olulisemat küsimust, milleks on korduvalt rikkumise toime pannuks peetava isiku kaitseõiguste tagamine.
iii) Eni kaitseõiguste rikkumise tuvastamine
80.
Kuigi liidu konkurentsiõiguse seisukohalt ei tähenda isiku suhtes korduvuse tuvastamine tingimata, nagu Euroopa Kohus oma otsuses Groupe Danone vs. komisjon (
62
) leidis, et seda isikut oleks eelnevalt karistatud, vaid piisab, kui on lihtsalt tuvastatud varasem rikkumine, eeldab see siiski vähemalt, et seda isikut on alates tema karistuseni ja korduvuse tuvastamiseni viiva menetluse algusest eelnevalt ja põhjendatult teavitatud, nii et tal on olnud täielik võimalus sellega seoses tõhusalt oma kaitset korraldada.
81.
Niisugune nõue kehtib konkurentsiõiguse kohaldamisel kontsernidele seda enam, kui isikule määratud karistust kavatsetakse korduvuse tõttu raskendada, tuginedes mitte otsusele, mille on tuvastatud sarnane rikkumine, mille see isik on varem toime pannud, ehk lõplikus otsuses tuvastatud ja tõendatud õiguslikule asjaolule, vaid üksnes tõdemusele, et varasem sarnane rikkumine võis olla talle süükspandav ja selle oleks võinud talle süüks panna, ilma et seda oleks tuvastatud kõnealusele isikule adresseeritud otsuses.
82.
Korduvuse tuvastamine niisugustel asjaoludel nagu käesolevas kohtuasjas võib seega olla lubatav üksnes tingimusel, et komisjon järgib lisaks juba Euroopa Kohtu otsustes Eni vs. komisjon (
63
) ja Versalis vs. komisjon (
64
) esile toodud põhjendamisnõuetele ranget nõuet tagada selle äriühingu kaitseõigused, kelle kohta väidetakse, et ta on rikkumise korduvalt toime pannud.
83.
Komisjon peab seega kõigepealt saatma emaettevõtjale vastuväiteteatise, milles ta teatab viimasele konkreetselt, et ta kavatseb teda karistada ja tema karistust korduvuse tõttu raskendada, märkides, millistel alustel ja täpselt millistel põhjustel ta seda teeb. Seega ei piisa sellest, kui komisjon üksnes „mainib” otsust, milles on varasem rikkumine tuvastatud. Vastupidi, kui kõnealuse otsusega on karistatud mõnda teist äriühingut, ilma et see oleks emaettevõtjale suunatud ja ilma et teda oleks selles isegi nimetatud, peab komisjon lisaks täpsustama mitte ainult, et ta kavatseb korduvuse tuvastamisel tugineda eeldusele, et emaettevõtja tegelikult avaldas karistatud äriühingule otsustavat mõju, vaid esitama ka põhjendused, mis tema hinnangul räägivad selle eelduse kasuks, ja põhjused, mille tõttu ta peab vajalikuks emaettevõtja karistust korduvuse tõttu raskendada.
84.
Üksnes neil tingimustel võib eelnevalt nõuetekohaselt teavitatud emaettevõtjal olla võimalik korduvuse tuvastamise aluseks olev eeldus ümber lükata ja seega tõhusalt tagada oma kaitse karistuse määramise kohta lõpliku otsuse tegemise korral. See nõue on seda rangem, et emaettevõtjal on alati objektiivselt keeruline mõnikord aastaid hiljem ümber lükata eeldust, et ta tegelikult avaldas otsustavat mõju oma tütarettevõtjale, keda esimese rikkumise eest peeti vastutavaks ja karistati.
85.
Sellega seoses tuleb märkida, et need nõuded on täpselt samad kui need, mida komisjon oleks pidanud järgima juhul, kui ta oleks esimese rikkumise tõepoolest emaettevõtjale süüks pannud kui äriühingule, kes tegelikult avaldas otsustavat mõju oma karistatud tütarettevõtjale. Nende nõuete järgimine on sellisel juhul kohustuslik lihtsalt hiljem, see tähendab hetkel, kui esimese rikkumise emaettevõtjale süükspanemine n‑ö rakendub.
86.
Olgu märgitud, et nagu kohtupraktikas on korduvalt otsustatud, välistab kaitseõiguste tagamise põhimõte selle, et võiks pidada õiguspäraseks otsust, millega komisjon määrab ettevõtjale konkurentsi valdkonnas trahvi, olemata ettevõtjale esitatavaid etteheiteid talle eelnevalt teatavaks teinud, kusjuures võttes arvesse vastuväiteteatise tähtsust olulise menetlusliku tagatisena, tuleb selles mitte ainult üheselt täpsustada õigussubjekt, kellele võidakse trahv määrata, mis eeldab tema isiku tuvastamist, (
65
) vaid ka märkida, kellena sellele õigussubjektile väidetavaid tegusid ette heidetakse, ja seega vastuväiteteatis talle adresseerida. (
66
)
87.
Komisjon märkis käesoleval juhul oma menetlusdokumentides, et vastuväiteteatises oli juhitud selle adressaatide tähelepanu korduvusele. (
67
)
88.
Niisugustel asjaoludel nagu käesolevas asjas ei saa komisjon aga pidada ennast oma kohustustest vabanenuks pelgalt sellise märke tõttu. Vastupidi – ta oli kohustatud vastuväiteteatises täpsustama, millistel põhjustel ta leidis, et ta võib tugineda eeldusele, et Eni avaldas otsustavat mõju oma kahele tütarettevõtjale, keda kõnealuste otsustega karistati, ning põhjendused, mille alusel ta kavatses seda eeldust rakendada Enile määratava karistuse raskendamiseks.
89.
Neid nõudeid tuli järgida seda enam, et Eni oli esimeste rikkumiste tuvastamisel täiesti nähtamatu, kuna ta ei olnud lõplike otsuste adressaat ja teda ei olnud neis isegi mainitud ning isegi ei viidatud võimalusele, et tema tütarettevõtjate tuvastatud rikkumised oleks võinud temale süüks panna.
90.
Sellest lähtuvalt tuleb vaidlustatud kohtuotsuse ebatäiuslikkusest hoolimata nõustuda Üldkohtu hinnanguga, mille kohaselt komisjon ei võinud Eni suhtes korduvust raskendava asjaoluna arvesse võtta, kuna vaidlustatud otsuses on igal juhul rikutud Eni kaitseõigusi ja selle põhjendused ei ole piisavad.
C. Versalise rikkumise korduvuse kvalifitseerimine ja Enile solidaarselt trahvi suurenduse määramine (viies väide kohtuasjas C‑123/13 P)
1. Vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused
91.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 277–280 sisuliselt, et komisjon võis tugineda EniChemi puudutanud otsusele PVC II, et tuvastada Polimeri Europa (nüüd Versalis) korduvus ja suurendada trahvi, mille maksmise eest vastutas Eni solidaarselt, kuna Polimeri Europa oli EniChemi majandustegevuse jätkaja kloropreenkautšukiga seotud tegevuse osas ja seega vastutav teise rikkumise eest, mille viimane pani toime ajavahemikus 13. maist 1993 kuni 31. detsembrini 2001 ja mis tuvastati vaidlustatud otsuses.
92.
Seevastu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 281 ja 282, et komisjon ei võinud Polimeri Europa korduvuse tuvastamisel tugineda polüpropüleeni otsusele, kuna vaidlustatud kohtuotsuse punktides 272–274 esitatud põhjustel, mida eespool analüüsiti, ei saanud sisuliselt Enit pidada rikkumist korduvalt toime pannuks. Seega tunnistas Üldkohus vaidlustatud otsuse õigusvastaseks ka selles osas (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 287) ja otsustas seetõttu vähendada hagejatele määratud trahvi suurendamise määra 60%‑lt 50%‑le (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 367).
2. Poolte argumendid
93.
Oma viiendas väites leiavad hagejad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kinnitas, et korduvus on raskendava asjaoluna kohaldatav Polimeri Europa (nüüd Versalis) suhtes seetõttu, et EniChemile määrati otsuses PVC II karistus. Nad vaidlustavad korraga nii kohtuotsuse põhjendused, majandusliku järjepidevuse kriteeriumis kohaldamise käesolevas asjas kui ka asjaolu, et Üldkohus tuvastas korduvuse teistsugustel alustel kui need, mille valis komisjon (esimene osa). Nad leiavad lisaks, et Üldkohus rikkus proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta trahvi suurendamise määra vähendas 60%‑lt 50%‑le (teine osa), ja rikkus õigusnormi, kui ta kohustas Enit solidaarselt tasuma trahvi osa, mis on saadud korduvuse alusel trahvi suurendamise teel (kolmas osa).
94.
Komisjon on seisukohal, et viienda väite kõik erinevad osad tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
3. Analüüs
95.
Ma olen arvamusel, et kuna kohtuasjas C‑123/13 P hagejate esitatud teine väide tuleb tagasi lükata, (
68
) tuleb järelikult ka viienda väite kõik erinevad osad tagasi lükata.
96.
Ma leian, et Üldkohus toimis õigesti, kui ta piisavate, kuigi kokkuvõtlike põhjenduste tulemusel jõudis järeldusele, et käesoleva juhtumi asjaoludel, kus Versalis on EniChemi majandustegevuse jätkaja kontsernis, mida kontrollib sama juriidiline isik ehk Eni, vastutab tõepoolest sama juriidiline isik rikkumiste eest, mis tuvastati otsuses PVC II ja vaidlustatud otsuses. Nagu Üldkohus tõdes (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 279), piisaks vastupidisel juhul kontsernidele nimelt sellest, kui nad annaksid konkurentsieeskirjade rikkumise eest karistatud äriühingu majandustegevuse eest vastutuse üle kontserni mõnele teisele äriühingule, et süstemaatiliselt pääseda igasugusest korduvuse tuvastamisest. Argument, mille kohaselt Üldkohus tuvastas korduvuse teistsugustel alustel kui need, mille valis komisjon, tuleb selles kontekstis põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
D. Eni ja Versalise suhtes kohaldatud kordaja vähendamise õiguspärasus (teine ja kolmas väide kohtuasjas C‑93/13 P)
1. Poolte argumendid
97.
Oma teises ja kolmandas väites leiab komisjon, et Üldkohus rikkus mitut õigusnormi, kui ta andis hinnangu Eni ja Versalise suhtes kordaja kohaldamisele.
98.
Kõigepealt on ta arvamusel (teine väide, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 326), et Üldkohus rikkus õigusnorme, täpsemalt dispositiivsuse põhimõtet, Euroopa Kohtu põhikirja artiklit 21 ning Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõiget 1 ja artikli 48 lõiget 2, kui ta analüüsis, kas Eni ja Versalise suhtes kordaja 1,4 kohaldamine oli Dowile kohaldatud kordajaga võrreldes kooskõlas võrdsuse põhimõttega, kuigi hagejad viitasid sellele põhimõttele alles kohtuistungil.
99.
Edasi kinnitab ta (kolmas väide, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 323–325), et Üldkohus rikkus käesolevas asjas võrdse kohtlemise põhimõtte tõlgendamisel ja kohaldamisel õigusnormi.
100.
Hagejad paluvad need kaks väidet tagasi lükata.
2. Analüüs
101.
Komisjoni teine väide tuleb tagasi lükata, kuna see on ilmselgelt alusetu. Nimelt ei saa asuda seisukohale, et Üldkohus esitas omal algatusel etteheite võrdsuse põhimõtte eiramise kohta, kuna esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse punktis 106 heitsid hagejad juba komisjonile ette, et ta kohaldas neile kordajat, ilma et ta oleks seda teistele ettevõtjatele kohaldanud. Sama etteheidet korrati ja arendati edasi esimeses kohtuastmes esitatud repliigi punktides 56 ja 57, milles nad väitsid sõnaselgelt, et komisjon kohaldas neile neli korda suuremat suurendust kui Dow’le. Hagejad täpsustasid lõpuks kohtuistungil, et neil asjaoludel on nende trahvi suurendamine vastuolus võrdsuse põhimõttega (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 310 ja 322).
102.
Komisjoni kolmas väide tuleb samuti tagasi lükata.
103.
Euroopa Kohus on küll juba rõhutanud, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel trahvide arvutamisel on asjassepuutuvate ettevõtjate erinev kohtlemine komisjonile antud pädevuse kasutamises lahutamatu osa, kuivõrd komisjon peab oma kaalutlusruumi piires määrama individuaalse karistuse, mis sõltub asjaomaste ettevõtjate käitumisest ja nendele iseloomulikest tunnustest, et tagada igal üksikjuhul liidu konkurentsieeskirjade täielik tõhusus. (
69
)
104.
Euroopa Kohus on siiski samuti leidnud, et trahvisumma kindlaksmääramisel ei tohi erinevate arvutusmeetodite kasutamine põhjustada kokkuleppes osalenud ettevõtjate vahelist diskrimineerimist. (
70
) Kohtupraktikast nähtub laiemalt, et samas olukorras olevate ettevõtjate erinev kohtlemine saab olla lubatav üksnes objektiivsete põhjuste esinemise korral. (
71
)
105.
See, millele komisjon käesoleval juhul vastu vaidleb, on siiski mitte niivõrd võrdsuse põhimõtte kohaldamine kui selline, vaid viis, kuidas Üldkohus seda konkreetsel juhul kohaldas. Komisjon väidab täpsemalt, et Üldkohus võrdles Eni ja Dow’ kogukäivet, mida komisjon oli kasutanud kordaja arvutamiseks, kuid tegelikult oleks tulnud võrrelda kummagi kontserni kogukäibe ja kartelli esemeks olnud kaupade müügi käibe suhet, milleks Eni puhul oli ligikaudu 3000:1 ja Dow’ puhul ligikaudu 1000:1.
106.
Sellegipoolest tuleb tõdeda, et Üldkohtu vastav hinnang põhineb eranditult vaidlustatud otsuse punktis 584 sisalduvatel põhjendustel (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 308 ja 323–325). Selles punktis on viidatud aga ainult kontsernide kogukäivetele. Seetõttu võis Üldkohus õigusnorme rikkumata järeldada, et käesoleval juhul on rikutud võrdsuse põhimõtet, kuivõrd komisjon ei toonud esile ühtegi objektiivset põhjust Eni ja Dow’ erinevaks kohtlemiseks.
E. Käibest 10% ülempiiri kindlaksmääramine (kuues väide kohtuasjas C‑123/13 P)
1. Poolte argumendid
107.
Oma kuuendas väites leiavad hagejad, et kuna nagu nad oma esimeses ja teises väites märgivad, ei saa neid neile süükspandavate rikkumiste eest vastutavaks pidada, oleks tulnud määruse nr 1/2003 artiklis 23 ette nähtud trahvi ülempiiri tulnud kohaldada ainult [konfidentsiaalne] käibele ja selleks oleks järelikult tulnud määrata 82 miljonit eurot ehk 10% [konfidentsiaalne] 2006. aasta käibest, mis oli 820 miljonit eurot.
2. Analüüs
108.
Kuna nagu käesoleva ettepaneku punktides 24 ja 27 on märgitud, tuleb hagejate esimene ja teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, leian ma, et kuuenda väite suhtes ei ole vaja seisukohta võtta.
F. [konfidentsiaalne] ja Versalise poolt leebema kohtlemise teatise alusel tehtud koostööle antud hinnangu kohtulikult kontrollimata jätmine (seitsmes väide kohtuasjas C‑123/13 P)
1. Poolte argumendid
109.
Oma seitsmendas väites leiavad hagejad sisuliselt, et Üldkohus toimis õigusvastaselt, kui ta jättis teostamata kohtuliku kontrolli, mida ta oleks pidanud teostama komisjoni keeldumise üle vähendada hagejatele määratud trahvi komisjoni 19. veebruari 2002. aasta teatise alusel, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul, (
72
) või ka trahvide arvutamise suuniste punkti 29 alusel. Asudes sisuliselt seisukohale, et [konfidentsiaalne] ja Versalise esitatud teabel ei olnud olulist lisaväärtust, tegi Üldkohus hindamisvea ja põhjendas oma otsust ebapiisavalt.
110.
Komisjon leiab, et see väide tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna hagejad piirduvad nende argumentide kordamisega, mis nad esitasid esimeses kohtuastmes, ja püüavad saavutada seda, et fakte hinnataks uuesti. Igal juhul tuleb see väide tagasi lükata põhjendamatuse tõttu, kuna Üldkohus kontrollis sellega seoses komisjoni antud hinnangut, olgugi et ta tegi seda piiratult, arvestades komisjonil selles valdkonnas olevat kaalutlusruumi.
2. Analüüs
111.
Tuleb tõdeda, et hagejate apellatsioonkaebuses esitatud argumendid kordavad väga suures osas neid, mida Üldkohus hindas vaidlustatud kohtuotsuses (punktid 350–365), mistõttu võib selle väite vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
G. Seoses trahvi suurusega komisjoni antud hinnangute Üldkohtu poolt kontrollimise intensiivsus (kaheksas väide kohtuasjas C‑123/13 P)
1. Poolte argumendid
112.
Oma kaheksandas väites leiavad hagejad, et neile määratud trahvisumma on ebaõiglane, sobimatu ja ebaproportsionaalne ning et Üldkohus jättis teostamata täieliku pädevuse, mis on talle antud määruse nr 1/2003 artikliga 31. Üldkohus eiras täpsemalt hagejate õigust tõhusale ja täielikule kohtulikule kaitsele, piirdudes pelgalt vaidlustatud otsuse õiguspärasuse kontrollimisega, hindamata juhtumi asjaolusid.
2. Analüüs
113.
Nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, ei saa ta apellatsioonimenetluses õigluse kaalutlustel asendada enda hinnanguga Üldkohtu täieliku pädevuse raames antud hinnangut ettevõtjatele konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahvide suuruse kohta. (
73
)
114.
Järelikult, kuna hagejate kaheksas väide piirdub neile määratud trahvi proportsionaalsuse kahtluse alla seadmisega ja selle eesmärk on lasta faktilised hinnangud üle vaadata, milleks Euroopa Kohtul puudub apellatsioonimenetluses pädevus, (
74
) tuleb see tunnistada vastuvõetamatuks.
VII. Kohtukulud
115.
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikele 2 otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotamise, kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu.
116.
Kuna ma leian, et mõlemad apellatsioonkaebused tuleb jätta rahuldamata, ja kuna pooled on mõlemas kohtuasjas nõudnud kohtukulude väljamõistmist vastaspoolelt, teen ma ettepaneku kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel koostoimes artikliga 137 mõista kohtukulud kummaski kohtuasjas välja poolelt, kelle apellatsioonkaebus jäeti rahuldamata.
VIII. Ettepanek
117.
Eespool toodud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1.
jätta apellatsioonkaebused kohtuasjades C‑93/13 P ja C‑123/13 P rahuldamata;
2.
mõista kohtukulud kohtuasjas C‑93/13 P välja komisjonilt;
3.
mõista kohtukulud kohtuasjas C‑123/13 P välja Versalis SpA‑lt ja Eni SpA‑lt.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	T‑103/08, EU:T:2012:686; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”.
(
3
)	Edaspidi „vaidlustatud otsus”.
(
4
)	C‑508/11 P, EU:C:2013:289.
(
5
)	C‑511/11 P, EU:C:2013:386.
(
6
)	Edaspidi „Polimeri Europa”.
(
7
)	Enit ja Versalist, kes on hagejad kohtuasjas T‑103/08 ja apellandid kohtuasjas C‑123/13 P, nimetatakse allpool „Eni” ja „Versalis” või üldiselt ja viitamise hõlbustamise eesmärgil „hagejad”, vaatamata asjaolule, et nad on vastustajad apellatsioonimenetluses kohtuasjas C‑93/13 P.
(
8
)	Komisjoni 23. aprilli 1986. aasta otsus 86/398/EMÜ EÜ […] artiklis 81 sätestatud menetluse kohta (IV/31.149 – polüpropüleen) (EÜT L 230, lk 1).
(
9
)	EU:C:2013:289.
(
10
)	EU:C:2013:386.
(
11
)	EU:C:2009:536.
(
12
)	EU:C:2009:536.
(
13
)	EU:C:2013:289, punktid 64–70.
(
14
)	EU:C:2013:289, punktid 60–77.
(
15
)	Oma kolmandas väites vaidlustavad hagejad siiski sellisena määratletud rikkumisperioodi, kuna parimal juhul kestis viimane veebruarist 1994 kuni oktoobrini 2000.
(
16
)	Eelkõige 7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punktid 354–359); 11. detsembri 2007. aasta kohtuotsus ETI jt (C‑280/06, EU:C:2007:775) ning 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus ThyssenKrupp Nirosta vs. komisjon (C‑352/09 P, EU:C:2011:191, punktid 143–157).
(
17
)	EU:C:2013:386, punktid 51–60.
(
18
)	Vt sellega seoses eelkõige 17. juuni 2010. aasta kohtuotsus Lafarge vs. komisjon (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, punktid 15–17); 5. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Caffaro in amministrazione straordinaria (varem Caffaro) vs. komisjon (C‑447/11 P, EU:C:2013:797, punkt 25).
(
19
)	Vt sellega seoses kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon (EU:C:2004:6, punktid 81–85); 28. juuni 2005. aasta kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punktid 142–144); 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon (C‑403/04 P ja C‑405/04 P, EU:C:2007:52, punktid 47 ja 48); 19. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Archer Daniels Midland vs. komisjon (C‑510/06 P, EU:C:2009:166, punktid 119 ja 120).
(
20
)	ELT 2006, C 210, lk 2; edaspidi „suunised”.
(
21
)	Vt eelkõige 18. septembri 2003. aasta kohtuotsus Volkswagen vs. komisjon (C‑338/00 P, EU:C:2003:473, punkt 47).
(
22
)	Vt eelkõige 22. novembri 2012. aasta kohtuotsus E.ON Energie vs. komisjon (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, punktid 112–114).
(
23
)	Komisjoni 27. juuli 1994. aasta otsus 94/599/EÜ [EÜ] artikli [81] kohaldamise menetluses (IV/31.865 – PVC) (EÜT L 239, lk 14; edaspidi „otsus PVC II”).
(
24
)	27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Shell Petroleum jt vs. komisjon (T‑343/06, EU:T:2012:478, punkt 275).
(
25
)	Vt 8. juuli 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, punktid 171 ja 172).
(
26
)	EÜT L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205. Vt selles osas eelkõige Piernas López, J . J., The aggravating Circumstance of Recidivism and the Principle of Legality in the EC Fining Policy : nulla poena sine lege?, World Competition, 2006, Vol. 29, nr 3, lk 441; Bosco jt, Ombres et lumières du traitement de la récidive par le droit des pratiques anticoncurrentielles, Concurrences, 2010, nr 4, lk 13; eelkõige Barennes, M. ja Wolf, G., Cartel Recidivism in the Mirror of EU Case Law, Journal of European Competition Law & Practice, september 2011; Wils, W. P. J., Recidivism in EU Antitrust Enforcement: A Legal and Economic Analysis, World Competition, 2012, 35. kd, nr 1.
(
27
)	Varem nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 15 lõige 2.
(
28
)	Vt eelkõige 17. juuli 1997. aasta kohtuotsus Ferriere Nord vs. komisjon (C‑219/95 P, EU:C:1997:375, punkt 32).
(
29
)	Vt kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon (EU:C:2004:6, punkt 91); 8. veebruari 2007. aasta kohtuotsus Groupe Danone vs. komisjon (C‑3/06 P, EU:C:2007:88, punkt 26); kohtuotsus Lafarge vs. komisjon (EU:C:2010:346, punkt 63).
(
30
)	29. juuni 2006. aasta kohtuotsus SGL Carbon vs. komisjon (C‑308/04 P, EU:C:2006:433, punkt 71).
(
31
)	Vt suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „1998. aasta suunised”) punkt 2; suuniste määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (ELT 2006, C 210, lk 2) punkt 28.
(
32
)	Vt eelkõige kohtuotsus Groupe Danone vs. komisjon (EU:C:2007:88, punkt 39).
(
33
)	Vt eelkõige kohtuotsus Ferriere Nord vs. komisjon (EU:C:1997:375, punkt 33).
(
34
)	Vt eelkõige kohtuotsused Thyssen Stahl vs. komisjon (T‑141/94, EU:T:1999:48, punkt 617); Michelin vs. komisjon (T‑203/01, EU:T:2003:250, punkt 284); Shell Petroleum jt vs. komisjon (EU:T:2011:355, punkt 91); Eni vs. komisjon (T‑39/07, EU:T:2011:356, punkt 162); ThyssenKrupp Liften Ascenseurs vs. komisjon (T‑144/07, T‑147/07–T‑150/07 ja T‑154/07, EU:T:2011:364, punkt 308) ning Saint-Gobain Glass France jt vs. komisjon (T‑56/09 ja T‑73/09, EU:T:2014:160, punkt 305).
(
35
)	Võib märkida, et oma otsuses Shell Petroleum jt vs. komisjon (EU:T:2012:478, punkt 247) leidis Üldkohus, et „korduvuse mõistet tuleb mõista nii, et sellega peetakse silmas olukordi, kus sama ettevõtja, kellele on rikkumise eest karistus määratud, paneb toime uue sarnase rikkumise”, mis ei kujuta endast sama olukorda.
(
36
)	Kohtuotsus Groupe Danone vs. komisjon (EU:C:2007:88, punkt 41).
(
37
)	Kohtuotsused Groupe Danone vs. komisjon (T‑38/02, EU:T:2005:367, punkt 363) ja BPB vs. komisjon (T‑53/03, EU:T:2008:254, punkt 387).
(
38
)	Allpool toodud arutluskäigus nimetan ma seda „vaidlusaluseks komisjoni otsustuspraktikaks”.
(
39
)	Vt eelkõige kohtuotsused Akzo Nobel jt vs. komisjon (EU:C:2009:536, punktid 54, 55 ja 58) ning komisjon vs. Siemens Österreich jt (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punktid 41–48) ja seal viidatud kohtupraktika.
(
40
)	Vastupidine olukord, mis seisneks kontserni emaettevõtja varasema rikkumise arvessevõtmises, selleks et tuvastada nimetatud kontserni tütarettevõtja suhtes raskendava asjaoluna korduvus, oleks samuti teoreetiliselt mõeldav; vt selle kohta Bernardeau, L. ja Christienne, J.‑Ph., Les amendes en droit de la concurrence, Pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du Droit de l’Union, Larcier, 2013, nr I.270.
(
41
)	Niisugune lihtsustatud käsitlus jätab mõistagi tähelepanuta keerukuse, mis on tingitud äriühingute kontserni õigusliku struktuuri arengust mõlema rikkumise tuvastamise ja nende eest karistamise vahelisel ajal.
(
42
)	Vt kohtuotsused Michelin vs. komisjon (T‑203/01, EU:T:2003:250, punkt 290) ning Shell Petroleum jt vs. komisjon (EU:T:2012:478).
(
43
)	Vt Üldkohtu 13. juuli 2011. aasta kohtuotsus Eni vs. komisjon (T‑39/07, EU:T:2011:356, punktid 161–171); kohtuotsus Polimeri Europa vs. komisjon (T‑59/07, EU:T:2011:361, punktid 293–303). Euroopa Kohus jättis need kaks otsust jõusse vastavalt oma 8. mai 2013. aasta kohtuotsusega Eni vs. komisjon (EU:C:2013:289) ja 13. juuni 2013. aasta kohtuotsusega Versalis vs. komisjon (EU:C:2013:386), mida analüüsitakse allpool.
(
44
)	Vt kohtuotsused ThyssenKrupp Liften Ascenseurs vs. komisjon (EU:T:2011:364, punktid 308, 319, 320 ja 322) ning Saint-Gobain Glass France jt vs. komisjon (EU:T:2014:160, punktid 317–320). Kohtuotsuse ThyssenKrupp Liften Ascenseurs vs. komisjon peale esitatud apellatsioonkaebus kustutati 8. mai 2012. aasta määrusega kohtuasjas ThyssenKrupp Elevator CENE (varem ThyssenKrupp Aufzüge) ja ThyssenKrupp Fahrtreppen vs. komisjon (C‑503/11 P, EU:C:2012:277) kohtuasjade registrist.
(
45
)	EU:C:2013:289, punkt 129.
(
46
)	EU:C:2013:386, punkt 142.
(
47
)	EU:T:2011:356.
(
48
)	EU:T:2011:361.
(
49
)	Siinkohal tuleb märkida, et kuigi Euroopa Kohus viitab üksnes selle otsuse põhjendustele, millega määrati trahv ja tuvastati korduvus, võtab kohus siiski konkreetses asjas läbiviidava kontrolli raames arvesse vastuväiteteatise põhjendusi (vt kohtuotsused Eni vs. komisjon (EU:C:2013:289, punkt 130) ja Versalis vs. komisjon (EU:C:2013:386, punkt 143)), mis on nüanss, mille juurde ma pöördun veel tagasi.
(
50
)	Tuleb tõdeda, et Üldkohus leidis omalt poolt, et vaidlustatud otsuses ei sisaldu piisavalt üksikasjalikke ja täpseid andmeid, mis võimaldaksid kinnitada, et sama ettevõtja pani rikkumise toime mitu korda, mis ei ole päris sama olukord; vt kohtuotsused Eni vs. komisjon (EU:T:2011:356, punkt 171) ja Polimeri Europa vs. komisjon (EU:T:2011:361, punkt 303).
(
51
)	Vt eelkõige 9. juuni 1992. aasta kohtuotsus Lestelle vs. komisjon (C‑30/91 P, EU:C:1992:252, punkt 28); 15. detsembri 1994. aasta kohtuotsus Finsider vs. komisjon (C‑320/92 P, EU:C:1994:414, punkt 37).
(
52
)	EU:C:2013:289.
(
53
)	EU:C:2013:386.
(
54
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkti 274 lõpuosa.
(
55
)	Üldkohus leiab samuti, et Enit ei kuulatud ära haldusmenetluses, mille tulemusel tehti esimeste rikkumiste tuvastamise otsused; vt vaidlustatud kohtuotsuse punkti 272 lõpuosa.
(
56
)	Siiski üksikasjadesse minemata tuleb märkida, et Üldkohus pidas oma hilisemas otsuses kohtuasjas Saint-Gobain Glass France jt vs. komisjon (EU:T:2014:160, punkt 320) otsustavaks eelkõige seda, et „varasemas otsuses ei ole tuvastatud, et niisugune emaettevõtja ja tema tütarettevõtja moodustavad ühe majandusüksuse”, kui asjaolu, et emaettevõtja ei olnud vastuväiteteatise ja varasema otsuse adressaat.
(
57
)	EU:C:2007:88, punkt 41.
(
58
)	EU:C:2013:289.
(
59
)	EU:C:2013:386.
(
60
)	EU:C:2013:289.
(
61
)	EU:C:2013:386.
(
62
)	EU:C:2007:88, punkt 41
(
63
)	EU:C:2013:289, punkt 129.
(
64
)	EU:C:2013:386, punkt 142.
(
65
)	Kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon (T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, EU:T:1999:80, punkt 978).
(
66
)	Vt eelkõige kohtuotsused Musique diffusion française jt vs. komisjon (100/80–103/80, EU:C:1983:158, punkt 14); Compagnie maritime belge transports jt vs. komisjon (C‑395/96 P ja C‑396/96 P, EU:C:2000:132, punktid 142–145); Papierfabrik August Koehler jt vs. komisjon (C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P, EU:C:2009:500, punktid 34–48); Akzo Nobel jt vs. komisjon (EU:C:2009:536, punktid 57–64) ning Ballast Nedam vs. komisjon (C‑612/12 P, EU:C:2014:193, punktid 24–30).
(
67
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 42.
(
68
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 27.
(
69
)	Vt kohtuotsused Britannia Alloys & Chemicals vs. komisjon (C-76/06 P, EKL 2007, lk I-4405, punkt 44) ja Caffaro in amministrazione straordinaria (varem Caffaro) vs. komisjon (C‑447/11 P, EU:C:2013:797, punkt 50).
(
70
)	Vt eelkõige kohtuotsused Sarrió vs. komisjon (C‑291/98 P, EKL, EU:C:2000:631, punkt 97); Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco vs. komisjon (C‑628/10 P ja C‑14/11 P, EKL, EU:C:2012:479, punkt 58) ning Ziegler vs. komisjon (C‑439/11 P, EKL, EU:C:2013:513, punkt 133).
(
71
)	Vt selle kohta kohtuotsused Dow Chemical jt vs. komisjon (C‑499/11 P, EKL, EU:C:2013:482, punktid 50 ja 51) ning Kendrion vs. komisjon (C‑50/12 P, EKL, EU:C:2013:771, punktid 65 ja 66).
(
72
)	EÜT 2002, C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155; edaspidi „leebema kohtlemise teatis”.
(
73
)	Vt eelkõige kohtuotsused Finsider vs. komisjon (EU:C:1994:414, punkt 46); BPB Industries ja British Gypsum vs. komisjon (C‑310/93 P, EU:C:1995:101, punkt 34); Eni vs. komisjon (EU:C:2013:289, punkt 105), ja Solvay Solexis vs. komisjon (C‑449/11 P, EU:C:2013:802, punkt 74).
(
74
)	Vt eelkõige kohtuotsused British Sugar vs. komisjon (C‑359/01 P, EU:C:2004:255, punkt 49) ning Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (EU:C:2005:408, punkt 246).