62023CC0572
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 4. septembril 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑572/23 P
Carles Puigdemont i Casamajó,
Antoni Comín i Oliveres,
Clara Ponsatí i Obiols
versus
Euroopa Parlament
Apellatsioonkaebus – Institutsiooniline õigus – Euroopa Parlamendi liikmed – Privileegid ja immuniteedid – Kriminaalmenetluses esitatud taotlus puutumatus ära võtta – Taotluse uurimine Euroopa Parlamendis – Erapooletus – Puutumatuse äravõtmise kriteeriumid – Parlamendi kaalutlusõigus – Parlamendiliikme puutumatuse äravõtmise otsus – Tühistamishagi – Apellandi põhjendatud huvi säilimine pärast tema kui parlamendiliikme ametiaja lõppemist
I. Sissejuhatus
1.
Oma apellatsioonkaebusega paluvad Carles Puigdemont i Casamajó, Antoni Comín i Oliveres ja Clara Ponsatí i Obiols tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 5. juuli 2023. aasta kohtuotsuse Puigdemont i Casamajó jt vs. parlament (T‑272/21, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2023:373), millega jäeti rahuldamata nende hagi, milles nad palusid tühistada Euroopa Parlamendi 9. märtsi 2021. aasta otsused P9_TA(2021)0059, P9_TA(2021)0060 ja P9_TA(2021)0061 nende puutumatuse äravõtmise taotluste kohta (edaspidi „vaidlusalused otsused“) (
2
).
2.
Oma nõuete põhjendamiseks on apellandid esitanud kümme väidet. Euroopa Kohtu soovil keskendun käesolevas ettepanekus apellatsioonkaebuse kolmandale, viiendale ja kuuendale väitele. Lisaks soovitan Euroopa Kohtul analüüsida omal algatusel, kas pärast 15. juulit 2024, mil apellantide ametiaeg Euroopa Parlamendi üheksandas koosseisus lõppes, on apellantide põhjendatud huvi säilinud.
II. Liidu õigus
3.
EL lepingule ja EL toimimise lepingule lisatud protokollis (nr 7) Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide kohta (
3
) (edaspidi „protokoll nr 7“) on artiklis 9 sätestatud:
„Euroopa Parlamendi istungjärkude ajal on Euroopa Parlamendi liikmetel:
a)
oma riigi territooriumil samasugune immuniteet nagu selle riigi parlamendi liikmetel;
b)
teise liikmesriigi territooriumil immuniteet tõkendite ja kohtumenetluse suhtes.
Euroopa Parlamendi liikmete immuniteet kehtib ka siis, kui nad sõidavad Euroopa Parlamendi istungipaika ja sealt tagasi.
Immuniteedile ei saa tugineda, kui parlamendiliige tabatakse õiguserikkumiselt, ning see ei takista Euroopa Parlamendil kasutamast õigust oma liikme immuniteet ära võtta.“
4.
Protokolli nr 7 VII peatüki „Üldsätted“ artiklis 18 on sätestatud:
„Käesoleva protokolli kohaldamisel teevad liidu institutsioonid koostööd asjaomaste liikmesriikide vastutavate ametiasutustega.“
5.
Parlamendi sisemist korraldust reguleerib kodukord. Parlamendi üheksanda koosseisu (2019–2024) suhtes kohaldatava kodukorra (
4
) (edaspidi „kodukord“) artiklis 5 „Eesõigused ja puutumatus“ on sätestatud:
„1.   Parlamendiliikmel on protokollis nr 7 […] sätestatud eesõigused ja puutumatus.
2.   Oma volituste rakendamisel eesõiguste ja puutumatuse suhtes võtab parlament meetmeid enda kui demokraatliku seadusandliku kogu puutumatuse säilitamiseks ja oma liikmete sõltumatuse tagamiseks nende ülesannete täitmisel. Parlamentaarne puutumatus ei ole parlamendiliikme isiklik eesõigus, vaid parlamendi kui terviku ja selle liikmete sõltumatuse tagatis.
[…]“.
6.
Kodukorra artiklis 6 „Puutumatuse äravõtmine“ on ette nähtud:
„1.   Puutumatuse äravõtmise taotlust hinnatakse protokolli nr 7 […] artiklite 7, 8 ja 9 ning kodukorra artikli 5 lõikes 2 osutatud põhimõtete kohaselt.
[…]“.
7.
Kodukorra artiklis 9 „Puutumatusega seotud menetlused“ on sätestatud:
„1.   Kui liikmesriigi pädev asutus on esitanud [parlamendi] presidendile parlamendiliikmelt puutumatuse äravõtmise taotluse või kui parlamendiliige või endine parlamendiliige on esitanud presidendile eesõiguste ja puutumatuse kaitsmise taotluse, antakse taotlusest teada täiskogu istungil ja taotlus edastatakse vastutavale komisjonile.
[…]
3.   Vastutav komisjon vaatab puutumatuse äravõtmise ning eesõiguste ja puutumatuse kaitsmise taotlused läbi viivitamata, võttes seejuures arvesse nende suhtelist keerukust.
4.   Vastutav komisjon teeb ettepaneku teha põhistatud otsus, milles soovitatakse puutumatuse äravõtmise taotlus või eesõiguste ja puutumatuse kaitsmise taotlus rahuldada või jätta rahuldamata. Muudatusi teha ei saa. Ettepaneku tagasilükkamise korral loetakse vastuvõetuks sellele vastupidine otsus.
5.   Vastutav komisjon võib paluda asjaomasel ametiasutusel anda teavet või selgitusi, mida komisjon peab vajalikuks, et võtta seisukoht, kas puutumatus tuleks ära võtta või tuleks seda kaitsta.
6.   Parlamendiliikmele antakse võimalus anda selgitusi ja ta võib esitada dokumente või muid kirjalikke tõendeid, mida ta peab asjakohaseks.
Asjaomane parlamendiliige ei viibi kohal tema puutumatuse äravõtmise või kaitsmise taotlust käsitlevatel aruteludel, välja arvatud kuulamisel.
[…]
7.   Kui puutumatuse äravõtmist või kaitsmist taotletakse mitmel alusel, võib iga aluse kohta teha eraldi otsuse. Erandjuhul võib vastutav komisjon teha oma raportis ettepaneku, et puutumatuse äravõtmist või kaitsmist rakendataks ainult juurdlustoimingutele ja kuni lõpliku kohtuotsuse tegemiseni säiliks parlamendiliikme puutumatus kinnipidamise, eelvangistuse või muu meetme suhtes, mis takistaks tal mandaadiga seotud ülesannete täitmist.
8.   Komisjon võib esitada põhjendatud arvamuse taotluse esitanud ametiasutuse pädevuse ja taotluse lubatavuse kohta, kuid ei võta mingil juhul seisukohta küsimuses, kas parlamendiliige on süüdi või mitte või kas arvamused või teod, milles parlamendiliiget süüdistatakse, põhjendavad tema vastutuselevõtmist, seda isegi siis, kui taotluse läbivaatamise käigus on juhtumi asjaolud komisjonile üksikasjalikult teatavaks saanud.
[…]
11.   Vastutav komisjon käsitleb nimetatud küsimusi ja kõiki saadud dokumente ülima konfidentsiaalsusega. Vastutav komisjon vaatab puutumatusega seotud menetlusi käsitlevad taotlused läbi alati kinnisel koosolekul.
[…]
13.   Vastutav komisjon määrab kindlaks käesoleva artikli kohaldamise põhimõtted.
14.   Kõik pädevate asutuste järelepärimised parlamendiliikmete eesõiguste või puutumatuse ulatuse kohta vaadatakse läbi kooskõlas ülaltoodud sätetega.“
III. Vaidluse taust, vaidlustatud kohtuotsus, menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
A.
Vaidluse taust
8.
Vaidluse tausta on tutvustatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–19. Selle võib kokku võtta järgmiselt.
9.
C. Puigdemont i Casamajó (edaspidi „esimene apellant“) oli Generalitat de Cataluña (Kataloonia autonoomne piirkond, Hispaania) president ning A. Comín i Oliveres (edaspidi „teine apellant“) ja C. Ponsatí i Obiols (edaspidi „kolmas apellant“) olid Gobierno autonómico de Cataluña (Kataloonia autonoomne valitsus, Hispaania) liikmed ajal, mil võeti vastu Kataloonia piirkondliku parlamendi 6. septembri 2017. aasta seadus 19/2017 iseseisvusreferendumi kohta (Ley 19/2017 del Parlamento de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación) (
5
) ja Kataloonia piirkondliku parlamendi 8. septembri 2017. aasta seadus 20/2017 õigusliku ülemineku ja vabariigi asutamise kohta (Ley 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoriedad jurídica y fundacional de la República) (
6
) ning mil – 1. oktoobril 2017 – toimus iseseisvusreferendum, mis oli ette nähtud kahest eelnimetatud seadusest esimeses, mille kehtivus oli vahepeal Tribunal Constitucionali (Hispaania konstitutsioonikohus) otsusega peatatud.
10.
Nende seaduste vastuvõtmise ja referendumi toimumise järel esitasid Ministerio fiscal (prokuratuur, Hispaania), Abogado del Estado (riigi esindaja, Hispaania) ja erakond VOX kaebused kriminaalmenetluse alustamiseks teiste hulgas ka apellantide suhtes, pannes neile süüks eri õigusrikkumisi, sealhulgas mässule õhutamist ja avalike vahendite kuritahtlikku omastamist. 9. juuli 2018. aasta kohtumääruses sedastas Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus), et apellandid on pärast Hispaaniast lahkumist keeldunud kohtusse ilmumast, ja peatas nende suhtes alustatud kriminaalmenetluse kuni ajani, mil nad leitakse.
11.
Seejärel kandideerisid apellandid Euroopa Parlamendi valimistel, mis toimusid Hispaanias 26. mail 2019, mille tulemusel osutusid esimene ja teine apellant valituks; need tulemused jõustusid 2. juulil 2019.
12.
Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) kriminaalkolleegiumi eeluurimiskohtunik tegi 14. oktoobril 2019 esimese apellandi suhtes riigisisese vahistamismääruse, Euroopa vahistamismääruse ja rahvusvahelise vahistamismääruse, et tema üle saaks kõnealuses kriminaalmenetluses kohut mõista. Sama kohtunik tegi 4. novembril 2019 samasugused vahistamismäärused teise ja kolmanda apellandi suhtes.
13.
Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) edastas 13. jaanuaril 2020 parlamendile 10. jaanuari 2020. aasta taotluse, mis oli saadetud sama kohtu kriminaalkolleegiumi presidendi vahendusel ja mis tulenes selle kolleegiumi eeluurimiskohtuniku sama päeva määrusest, mille ese oli esimese ja teise apellandi parlamentaarse puutumatuse äravõtmine.
14.
Pärast Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi väljaastumist Euroopa Liidust, mis toimus 31. jaanuaril 2020, võttis parlament 10. veebruaril 2020 teadmiseks kolmanda apellandi valimise parlamendiliikmeks, mis jõustus 1. veebruaril 2020.
15.
Samal päeval edastas Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) president parlamendile 4. veebruari 2020. aasta taotluse, mis oli saadetud sama kohtu kriminaalkolleegiumi presidendi vahendusel ja mis tulenes selle kolleegiumi eeluurimiskohtuniku sama päeva määrusest, mille ese oli kolmanda apellandi puutumatuse äravõtmine.
16.
Parlamendi asepresident andis täiskogu istungil neist puutumatuse äravõtmise taotlustest teada ning saatis need parlamendi õiguskomisjonile (edaspidi „õiguskomisjon“).
17.
Apellandid esitasid parlamendile oma seisukohad. 14. jaanuaril 2021 kuulas õiguskomisjon nad ka ära.
18.
Õiguskomisjon võttis 23. veebruaril 2021 vastu raportid A 9-0020/2021, A 9-0021/2021 ja A 9-0022/2021 apellantide puutumatuse äravõtmise taotluste kohta.
19.
Vaidlusaluste otsustega rahuldas parlament eespool punktides 13 ja 15 viidatud taotlused.
B.
Vaidlustatud kohtuotsus
20.
Apellandid esitasid 19. mail 2021 Üldkohtule hagi vaidlusaluste otsuste tühistamiseks.
21.
Oma hagide põhjenduseks esitasid apellandid kaheksa väidet. Neli väidet, (
7
) mis on käesoleva ettepaneku seisukohalt asjakohased, on järgmised: parlament on väidetavalt eiranud erapooletu ja õiglase arutamise põhimõtet (kolmas väide); rikutud on õiguskindluse ja lojaalse koostöö põhimõtet, õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja kaitseõigusi, kuna vaidlusalused otsused ei ole selged (viies väide); rikutud on ELTL artiklit 343, protokolli nr 7 artiklit 9 ja kodukorra artikli 5 lõiget 2, sest parlament eiras selle pädevuse piire, mis tal oma liikmete puutumatuse äravõtmisel on (kuues väide); ning rikutud on hea halduse põhimõtet ja võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna parlament jättis oma varasema praktika põhjendamatult kõrvale või tegi ilmse hindamisvea (seitsmes väide).
22.
Euroopa Kohtu asepresidendi 24. mai 2022. aasta määrusega Puigdemont i Casamajó jt vs. parlament ja Hispaania (C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413) peatati vaidlusaluste otsuste kohaldamine.
23.
Vaidlustatud kohtuotsuses lükkas Üldkohus apellantide kaheksa väidet tagasi.
24.
Tühistamishagi kolmandast väitest lükkas Üldkohus kõigepealt tagasi selle kolm esimest osa, millest esimene oli selle kohta, et kolmele puutumatusjuhtumile määrati vaid üks raportöör (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 238), teine selle kohta, et määratud raportöör ei olnud erapooletu (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 257), ja kolmas, et õiguskomisjoni esimees ei olnud erapooletu (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 262). Järgmiseks leidis Üldkohus, et kuna need kolm osa on tagasi lükatud, ei ole vaja hinnata selle väite neljandat osa, mis puudutab õiguskomisjoni töö konfidentsiaalsust (sama kohtuotsuse punkt 262).
25.
Tühistamishagi viienda väite kohta leidis Üldkohus, et vaidlusalused otsused ei olnud ebaselged selles suhtes, milliste menetlustega seoses puutumatus ära võeti (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 97), ning et protokolli nr 7 artikli 9 teine lõik ei anna apellantidele kaitset, mis oleks sõltumatu sellest kaitsest, mis tuleneb neile selle protokolli artikli 9 esimesest lõigust (selle kohtuotsuse punkt 107).
26.
Seoses tühistamishagi kuuenda ja seitsmenda väitega lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 143 kuuenda väite kõigepealt tagasi osas, milles väideti, et on rikutud ELTL artiklit 343, protokolli nr 7 artiklit 9, kodukorra artikli 5 lõiget 2 ning teatavaid apellantide põhiõigusi. Seejärel lükkas ta selle kohtuotsuse punktis 187 kuuenda väite tagasi osas, mille kohaselt on parlament teinud fumus persecutionis’e analüüsimisel faktivigu ja rikkunud õigusnorme, ning lükkas tagasi seitsmenda väite.
C.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
27.
Apellandid esitasid 15. septembril 2023 vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Parlament ja Hispaania Kuningriik, kellel lubati Üldkohtus parlamendi nõuete toetuseks menetlusse astuda, esitasid oma vastused apellatsioonkaebusele. Euroopa Kohtu presidendi otsusega lubati pooltel esitada repliik ja vasturepliik.
28.
Apellandid paluvad oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada vaidlusalused otsused või teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse ning
–
mõista kohtukulud välja parlamendilt ja Hispaania Kuningriigilt või teise võimalusena jätta kohtukulude üle otsustamine edaspidiseks.
29.
Parlament ja Hispaania Kuningriik paluvad Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja apellantidelt.
30.
Euroopa Kohus otsustas lahendada kohtuasja ilma kohtuistungit korraldamata.
IV. Analüüs
A.
Apellatsioonkaebus
31.
Apellatsioonkaebuse põhjenduseks on apellandid esitanud kümme väidet. Nagu ma märkisin ja kooskõlas Euroopa Kohtu soovidega, keskendun oma ettepanekus apellatsioonkaebuse kolmandale, viiendale ja kuuendale väitele, mis puudutavad seda, et puutumatuse äravõtmise menetlus parlamendis ei olnud erapooletu ega õiglane (kolmas väide), otsuste ebaselgust (viies väide) ning vigu, mille parlament tegi parlamentaarse puutumatuse äravõtmise otsust reguleerivate normide tõlgendamisel ja kohaldamisel, eriti fumus persecutionis’e hindamisel (kuues väide). Kõigepealt analüüsin apellatsioonkaebuse kolmandat, seejärel kuuendat ja lõpuks viiendat väidet.
32.
Enne, kui asun kolme kõnealust väidet analüüsima, pean vajalikuks teha mõne märkuse: esiteks selle kohta, kas apellantidel on pärast üheksanda koosseisu ametiaja lõppu säilinud põhjendatud huvi, ning teiseks protokolli nr 7 artiklis 9 viidatud parlamendiliikme menetlusliku puutumatuse ja selle puutumatuse äravõtmise otsuse kohtuliku kontrolli kohta.
B.
Apellantide põhjendatud huvi säilimine
33.
On vaieldamatu, et apellatsioonimenetluses tuleb Euroopa Kohtul omal algatusel kontrollida apellatsioonkaebuse vastuvõetavust, sealhulgas seda, kas apellantidel on säilinud põhjendatud huvi. (
8
) Praegusel juhul arvan, et Euroopa Kohus peaks seda omal algatusel kontrollima, võttes arvesse apellantide olukorra muutumist nende ametiaja lõppedes üheksanda koosseisu ametiaja lõpul 15. juulil 2024. Märgin, et seda küsimust ei saanud pooled kirjalikus menetluses tõstatada, kuna menetlus lõpetati 2. juulil 2024 enne parlamendi üheksanda koosseisu ametiaja lõppu.
34.
Selle kohta meenutan, et põhjendatud huvi on peamine ja esimene tingimus, mis peab olema täidetud, et füüsiline või juriidiline isik saaks kohtule hagi esitada. (
9
) See huvi peab olemas olema kohtule hagi esitamise hetkel, vastasel juhul on hagi vastuvõetamatu, ja see peab säilima kuni kohtuotsuse kuulutamiseni, vastasel juhul langeb otsuse tegemise vajadus ära. (
10
) Selline huvi eeldab, et vaidlustatud akti tühistamine võib iseenesest tuua kaasa õiguslikke tagajärgi ja et hagi tulemusel võib selle esitanud isik saada mingit kasu. (
11
)
35.
Selles kontekstis märgin esiteks, et ametiaja lõppemise tõttu ei ole esimesel ja kolmandal apellandil alates 16. juulist 2024 enam olnud protokolli nr 7 artiklis 9 ette nähtud puutumatust. Järelikult ei tooks see, kui neid puudutavad vaidlusalused otsused peaks tühistatama, neile mingit kasu. Teiseks märgin, et Üldkohtus toimunud menetlusega seoses peatas Euroopa Kohtu asepresident 24. mai 2022. aasta kohtumäärusega (
12
) vaidlusaluste otsuste täitmise, seda kohtumäärust ei tühistatud enne vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamist ning pärast vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamist ei rakendatud vaidlusaluseid otsuseid – hoolimata ajutiste meetmete kohaldamata jätmisest Euroopa Kohtu menetluses – enne parlamendiliikmete ametiaja lõppemist.
36.
Neil asjaoludel olen seisukohal, et esimesel ja kolmandal apellandil ei ole oma ametiaja lõppemise tõttu enam huvi, et neid puudutavad vaidlusalused otsused (otsused P9_TA(2021)0059 ja P9_TA(2021)0061) tühistataks, ning nende apellatsioonkaebuse ese on seega ära langenud. Niisiis tuleb põhjusel, et käesoleva apellatsioonkaebuse tulemus ei saa apellantidele mingit kasu tuua, asuda seisukohale, et nende suhtes ei ole vaja seda lahendada. Neil asjaoludel teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada Euroopa Kohtu kodukorra artikli 149 alusel, et esimese ja kolmanda apellandi esitatud apellatsioonkaebuse osas on otsuse tegemise vajadus ära langenud.
37.
Teisiti on aga teise apellandiga. Nimelt nähtub Üldkohtu kohtuasja Comín i Oliveres vs. parlament (T‑477/24) toimikust, et 9. juunil 2024 valiti ta parlamendi kümnenda koosseisu ametiajaks tagasi. Tema nime ei ole siiski Hispaanias valituks osutunud kandidaatide nimekirjas, mille Hispaania keskvalimiskomisjon parlamendile edastas. See komisjon andis parlamendile teada, et teine apellant ei andnud Hispaania põhiseaduse järgimise vannet või lubadust, mistõttu tunnistas see komisjon talle määratud parlamendikoha vabaks ning peatas ajutiselt kõigi tema saadikukohustustega seotud õiguste kehtivuse kuni selle vande või lubaduse andmiseni. (
13
) See tähendab kohtuotsusest Junqueras Vies (
14
) lähtudes, et teist apellanti tuleb pidada isikuks, kellel oleks endiselt protokolli nr 7 artiklist 9 tulenev puutumatus, ning et tal on säilinud huvi teda puudutava vaidlusaluse otsuse (otsus P9_TA(2021)0060) tühistamise vastu.
38.
Arvestades teise apellandi põhjendatud huvi säilimist ning juhuks, kui Euroopa Kohus ei peaks jagama minu seisukohta esimese ja kolmanda apellandi põhjendatud huvi puudumise suhtes, analüüsin apellatsioonkaebuse kolmandat, viiendat ja kuuendat väidet.
C.
Menetluslik puutumatus ja selle äravõtmise otsuse kohtulik kontroll
39.
Prantsuse revolutsioonist alguse saanud kontinentaalse traditsiooni kohaselt (
15
) on protokollis nr 7 ette nähtud kaks parlamendiliikme puutumatuse vormi, nimelt sisuline (vastutamatus parlamendiliikme kohustuste täitmisel avaldatud arvamuste või antud häälte eest) (protokolli artikkel 8) ja menetluslik puutumatus (kaitse kinnipidamise ja kohtumenetluse eest seoses mis tahes muu teoga) (protokolli artikkel 9). Käesolevas kohtuasjas on kõne all just see teine vorm.
40.
Kuigi protokollis nr 7 on otsesõnu sätestatud, et erinevalt sisulisest puutumatusest saab menetlusliku puutumatuse ära võtta, ei ole seal siiski täpsustatud sisulisi kriteeriume, mis peavad sellise otsuse vastuvõtmiseks täidetud olema ja mida ei ole sõnaselgelt ette nähtud ei esmases õiguses ega õiguslikult siduvates teisestes õigusaktides. Kindel on vaid see, et parlamendiliikme puutumatuse äravõtmine kuulub parlamendi pädevusse.
41.
Neil asjaoludel tekib küsimus, millise ulatusega on parlamendi pädevus, kui talle on esitatud taotlus mõnelt tema liikmelt puutumatus ära võtta, ja millise ulatusega on kohtulik kontroll tema otsuse üle. Kuna õigusnormidest selle kohta juhiseid ei saa, tuleb vastust otsida parlamendiliikme puutumatuse eesmärgist sellises tõlgenduses, nagu sellele on antud kohtupraktikas.
42.
Sellega seoses on Euroopa Kohus Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale (
16
) tuginedes juba otsustanud, et Euroopa Parlamendi liikmetele ette nähtud puutumatuse eesmärk on tagada selle institutsiooni sõltumatus oma ülesannete täitmisel. (
17
) Nagu ma olen juba märkinud oma ettepanekus, mille ma esitasin kohtuasjas Junqueras Vies, avaldub parlamendiliikme puutumatus küll igale parlamendiliikmele isiklikult antud kaitse vormis, kuid see ei ole saadiku privileeg, mille eesmärk oleks jätta ta üldise õiguse kohaldamisalast välja, vaid mehhanism, mis kaitseb parlamenti tervikuna. (
18
) Sellises kontekstis on ka Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas leitud, et kohtulik puutumatus kujutab endast erandit üldnormidest, mis reguleerivad eeldatavate süütegude menetlemist ja lahendamist, mistõttu riigid peavad tagama, et selle ulatus oleks kitsas ja selgelt piiritletud, nii et poliitilised esindajad ei saaks seda kasutada õigusemõistmisest kõrvalehoidmise vahendina. (
19
)
43.
Võttes arvesse, et menetluslik puutumatus on oma eesmärgilt parlamenti ennast kaitsev mehhanism; et esmases õiguses ei öelda midagi sisuliste kriteeriumide kohta, mis peavad parlamendiliikme puutumatuse äravõtmiseks täidetud olema; ning tõsiasja, et puutumatuse äravõtmise otsus on parlamendi pädevuses, tuleb minu arvates asuda seisukohale, et sellel institutsioonil on puutumatuse äravõtmise taotluste menetlemisel ulatuslik kaalutlusõigus. See kätkeb nii puutumatuse äravõtmiseks kohaldatavate menetlusnormide ja sisuliste kriteeriumide kindlaksmääramise pädevust kui ka õigust esitatud taotluse üle vabalt otsustada.
44.
Tõsi, parlamendi ulatuslik kaalutlusõigus ei saa küll välistada seda, et tema tehtud otsuseid puutumatuse äravõtmise kohta kohtulikult kontrollitakse. Ühest küljest mõjutab selline otsus ju asjaomase parlamendiliikme õiguslikku olukorda ning tal peaks olema võimalus oma õigusi kaitsta. Teisest küljest mõjutab see nende isikute õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, kellele on selle parlamendiliikme toime pandud tegudega kahju tekitatud.
45.
Võttes siiski arvesse parlamendi ulatuslikku kaalutlusõigust, nõustun Üldkohtu praktikaga, (
20
) mille kohaselt peab liidu kohus puutumatuse äravõtmise otsust kohtulikult kontrollides üldjuhul piirduma sellega, et kontrollib, kas menetlusnormidest on kinni peetud, kas institutsiooni poolt aluseks võetud asjaolud peavad sisuliselt paika, ning ega faktiliste asjaolude hindamisel ei ole tehtud ilmset viga ja ega võimu ei ole kuritarvitatud. (
21
) Nimelt on parlament ainsana pädev hindama, kas kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid arvestades kahjustab puutumatuse äravõtmine tema sõltumatust oma ülesannete täitmisel või mitte.
46.
Minu hinnangul tuleb apellatsioonkaebuse kolme väidet analüüsides arvesse võtta just neid põhimõtteid.
D.
Apellatsioonkaebuse kolmas väide
47.
Kolmandas väites heidavad apellandid ette, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et ei ole rikutud nende õigust sellele, et parlament käsitleks nende küsimusi erapooletult ja õiglaselt. See väide jaguneb neljaks osaks, millest esimene puudutab otsust määrata kolmele puutumatuse juhtumile vaid üks raportöör, teine selle raportööri erapooletust, kolmas õiguskomisjoni esimehe erapooletust ja neljas õiguskomisjoni menetluse konfidentsiaalsust.
48.
Kõigepealt märgin, et puutumatuse äravõtmise taotluste menetlemise korda parlamendis reguleerib parlamendi kodukord, täpsemat selle artikkel 9 „Puutumatusega seotud menetlused“. Nimetatud kodukorra artikli 9 lõike 13 kohaselt määrab selle artikli kohaldamise põhimõtted kindlaks õiguskomisjon. Parlamendi üheksanda koosseisu ametiajal olid need põhimõtted sõnastatud õiguskomisjoni liikmetele edastatud 19. novembri 2019. aasta teatises (11/2019) põhimõtete kohta, mida kohaldatakse puutumatuse äravõtmise taotluste suhtes (edaspidi „teatis nr 11/2019“).
49.
Märgin sellega seoses, et Euroopa Kohus on juba leidnud, et üks teatisega nr 11/2019 asendatud teatistest, nimelt parlamendi õigus- ja siseturukomisjoni vastu võetud 6. juuni 2003. aasta teatis nr 11/2003 ei ole õiguslikult siduv. (
22
) Minu hinnangul kehtib sama ka teatise nr 11/2019 kohta. Tegemist on nimelt õiguskomisjoni sisese töökorraldusaktiga, mis ei ole parlamendile siduv. See ei välista siiski, et seda akti võetakse puutumatuse äravõtmise otsusega päädinud menetluse nõuetekohasuse hindamisel arvesse. Teatises nr 11/2003 on kirjeldatud, millist tava järgib õiguskomisjon, kes vastutab puutumatuse äravõtmise taotluse läbivaatamise ja parlamendi otsuse eelnõu ettevalmistamise eest. Lisaks on see teatis adresseeritud parlamendiliikmetele ja seega ei ole see mitte ainult teabeallikas selle kohta, kuidas õiguskomisjon puutumatuse küsimusi menetleb, vaid ka dokument, mis võib tekitada neil õiguspäraseid ootusi oma menetlusõiguste suhtes.
50.
Kodukorras ja teatises nr 11/2019 sätestatud eeskirjad ning viis, kuidas parlament neid kohaldab, peavad olema esmase õigusega kooskõlas. Osutan sellega seoses, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklis 41 sätestatud õigus heale haldusele näeb ette, et igaühel on õigus muu hulgas sellele, et liidu institutsioonid käsitleksid tema küsimusi erapooletult ja õiglaselt. Minu arvates ei saa selle sätte kohaldamist puutumatuse äravõtmise menetlustele välistada. (
23
)
51.
Konkreetsemalt erapooletuse nõue kätkeb ühest küljest subjektiivset erapooletust, mis tähendab, et ükski asjasse puutuva institutsiooni liige, kes küsimusega tegeleb, ei tohi väljendada oma erapoolikust või isiklikke eelarvamusi, ja teisest küljest objektiivset erapooletust, mis tähendab, et institutsioon peab pakkuma piisavaid tagatisi, et välistada selles suhtes põhjendatud kahtlused. (
24
)
52.
Olen siiski seisukohal, et puutumatuse küsimustes tuleb siis, kui otsustatakse, milline täpne sisu on õigusel küsimuste erapooletule menetlemisele, arvesse võtta menetluse eesmärki ning juhtumi menetlemise eest vastutavate isikute ja asjaomase isiku suhet, mis nende vahel definitsiooni kohaselt valitseb. Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et definitsiooni kohaselt on igas puutumatuse äravõtmise menetluses asjaomase isiku ja selle otsuse tegemise pädevusega institutsiooni nimel tegutsevate isikute vahel eriline suhe. Nende juhtumite korral ei ole parlament, kes peab otsustama ühe oma liikme õiguse üle, nimelt mitte kohtulik, vaid poliitiline institutsioon. Parlamendile on olemuslik, et tema eri fraktsioonide liikmed on ideoloogiliselt eriarvamusel ja on selles mõttes pidevas poliitilises konfliktis. Ühtlasi kuuluvad parlamendiliikme puutumatuse äravõtmise otsused üksnes parlamendi pädevusse. Seega tuleb need vastu võtta vastavalt eeskirjadele, mis reguleerivad selle institutsiooni otsuste vastuvõtmist, see tähendab hääletuse teel, milles osalevad kõik parlamendiliikmed. Sellest järeldub, et parlamendiliikme puutumatuse äravõtmise kohta lõpliku otsuse tegemisel on võimalik osaleda isegi parlamendiliikmetel, kes on konfliktis muul kui poliitilisel tasandil.
53.
Järelikult ei ole puutumatuse küsimuste menetlemisse kaasatud parlamendiliikmete suhtes võimalik kohaldada samasugust erapooletuse kriteeriumi, nagu kohaldatakse eraõiguslike isikute asjadega tegelevatele kohtutele või haldusasutustele. Kui kehtestada puutumatuse äravõtmise otsuse ettevalmistamise ülesandega parlamendiliikmetele samasugused objektiivse erapooletuse nõuded nagu kohtunikele või haldusasutuste nimel tegutsevatele isikutele, jääks parlamendi eripära ja puutumatuse äravõtmise menetluse olemus arvesse võtmata.
54.
Sellises olukorras leian, et puutumatuse äravõtmise menetluse eest vastutavate isikute puhtpoliitilisi konflikte nende isikutega, keda need menetlused puudutavad, tuleb pidada nende esimeste isikute objektiivse erapooletuse hindamisel asjakohatuks. Sama kehtib ka isikute kohta, kes vastutavad puutumatuse äravõtmise taotluse uurimise või õiguskomisjoni töökorralduse eest. Neil isikutel ei tule nimelt mitte selle taotluse kohta otsust teha, vaid nad peavad koos teiste õiguskomisjoni liikmetega ette valmistama otsuse ettepaneku, mis läheb seejärel parlamendis arutamisele ja hääletusele. Kui ei ole ette nähtud, et poliitilises konfliktis olevad parlamendiliikmed taandataks parlamendiliikme puutumatuse äravõtmise taotluse üle hääletamiselt parlamendis, siis ammugi ei saa sedalaadi konfliktiga õigustada nende parlamendiliikmete taandamist, kes vastutavad sellise taotluse uurimise ja õiguskomisjoni töö korraldamise eest.
1. Kolmanda väite esimene osa
a) Poolte argumendid
55.
Apellandid väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 229–238, et menetluse erapooletust ja õiglust ei ole rikutud, hoolimata sellest, et kolmele puutumatuse juhtumile määrati ainult üks raportöör. Nende väitel eiras parlament sellega teatise nr 11/2019 punkte 6 ja 8 ning rikkus harta artikli 41 lõiget 1 ja artikli 39 lõiget 2, muu hulgas põhjusel, et raportööriks määratud isik ei olnud erapooletu. Nad väidavad, et ainus teatisele nr 1/2020 lisatud dokument oli Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) 14. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus ja et Üldkohus moonutas tõendeid, kui ta kvalifitseeris selle kohtuotsuse „edastamisteatiseks“. Lisaks kritiseerivad apellandid Üldkohtu järeldusi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 237, mille kohaselt ei anna teatise nr 11/2019 punktid 6 ja 8 parlamendiliikmetele ühtegi õigust. Sellega seoses väidavad nad, et kui igale puutumatuse juhtumile oleks määratud eraldi raportöör, oleks olnud võimalik, et vähemalt üks neist on erapooletu. Nad on seisukohal, et vastavalt harta artikli 52 lõikele 1 oleks parlament võinud piirduda ühe raportööri määramisega ainult siis, kui seda oleks lubanud parlamendi kodukorra artikli 9 lõike 13 alusel vastu võetud sõnaselge säte.
56.
Parlament, keda toetab selles küsimuses Hispaania Kuningriik, palub kolmanda väite selle osa tagasi lükata ja peab seda ebapiisava põhjendatuse tõttu vastuvõetamatuks, kuna apellandid ei ole öelnud, mis viga Üldkohtu arutluskäigus oli, ning on piirdunud omaenda tõlgenduse esitamisega. Parlamendi väitel ei oleks see väiteosa isegi vastuvõetavana põhjendatud, sest Üldkohus ei ole õigusnormi rikkunud. Lisaks leiab parlament, et Üldkohtu järeldused vaidlustatud kohtuotsuse punktis 237 on esitatud täiendavalt ning et seetõttu jääb seda puudutav argument edutuks.
b) Hinnang
57.
Kõigepealt tutvustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 232 teatise nr 11/2019 punktide 6–8 sisu. Sealt selgub, et teatise punktis 6 on ette nähtud, et vastutav komisjon nimetab raportööri „igale puutumatuse äravõtmise taotlusele“. Selle teatise punkti 7 kohaselt peab iga fraktsioon määrama parlamendiliikme, kes tegutseb puutumatuse küsimustes alalise raportöörina ja täidab koordinaatori ülesandeid, „et tagada, et puutumatusega seotud küsimusi käsitleksid kogenud parlamendiliikmed“. Kõnealuse teatise punkti 8 esimeses lauses on ette nähtud, et raportööri roll vahetub fraktsioonide vahel võrdsetel alustel toimuva rotatsiooni korras. (
25
)
58.
Seejärel tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236 esiteks, et raportööri ametikoha võrdse rotatsiooni põhimõtet, mis on sätestatud teatise nr 11/2019 punktis 8, ei saa tõlgendada nii, et see takistaks mitme seotud puutumatuse juhtumi läbivaatamiseks üheainsa raportööri määramist, kui puutumatuse äravõtmise taotlused puudutavad sarnaselt siinse asjaga parlamendiliikmeid, kelle suhtes on algatatud üks ja sama kriminaalmenetlus. Teiseks märkis ta selle kohtuotsuse punktis 237 täiendavaks põhjenduseks muu hulgas, et teatise nr 11/2019 punkt 8 ei anna parlamendiliikmetele ühtegi õigust.
59.
Olen parlamendi väidetule vastupidisel seisukohal, et osas, milles väidetakse, et Üldkohus rikkus teatise nr 11/2019 punktide 6 ja 8 tõlgendamisel õigusnormi, on kolmanda väite esimene osa vastuvõetav. Kui apellant võtab vaidluse alla selle, kuidas Üldkohus on liidu õigust tõlgendanud või kohaldanud, võivad esimeses astmes käsitletud õiguslikud küsimused nimelt apellatsioonimenetluses uuesti arutusele tulla. (
26
) Ent see väiteosa ei ole põhjendatud, sest Üldkohus tõlgendas neid punkte õigesti.
60.
Märgin, et esimeses osas väidavad apellandid eelkõige, et neile juhtumitele üheainsa raportööri määramine tõi kaasa menetluse erapooletuse nõude rikkumise. Oma apellatsioonkaebuses ei loo nad siiski seost üheainsa raportööri määramise ja menetluse erapooletuse vahel, vaid piirduvad üksnes argumentidega selle kohta, et raportööriks määratud isik ei olnud erapooletu; see ei ole aga kolmanda väite esimese osa ese. Selle väiteosa raames on need argumendid edutud. Seevastu ei ole mingit takistust, et hinnata kolmele juhtumile üheainsa raportööri määramise otsust menetluse õigluse aspektist.
61.
Selles suhtes olen seisukohal, et Üldkohus ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236 õigusnormi rikkunud. Nõustun tema hinnanguga, et teatise nr 11/2019 punktidega 6 ja 8 ei ole vastuolus, kui mitmele juhtumile, mis puudutavad üht puutumatuse äravõtmise taotlust, määratakse üks raportöör. Arvestades, et neis punktides on ette nähtud, et igale puutumatuse äravõtmise juhtumile määratakse üks raportöör ja et juhtumid usaldatakse raportööridele võrdsetel alustel toimuva rotatsiooni korras, ei ole neis kehtestatud mitte ranget juhtumite jaotamise süsteemi, vaid üldreegel õiguskomisjoni töökorralduse kohta. Täpsemalt ei tulene sellest, et samale raportöörile ei võiks määrata puutumatuse juhtumeid, mis on oma seotuse tõttu omavahel tihedas suhtes; ma märgin ka, et selliste juhtumite menetlemise usaldamine samale raportöörile aitab tagada, et menetluses koheldaks sarnases või isegi identses olukorras olevaid isikuid võrdselt.
62.
Lõpuks, mis puutub vaadeldavas väiteosas tõstatatud argumenti, et tõendeid olevat moonutatud, siis seda pean ma edutuks, kuna see ei puuduta mitte üheainsa raportööri määramist, vaid raportööri erapooletust. Nagu ma märkisin, (
27
) on argument, et raportööriks määratud isik ei olnud erapooletu, käesoleva väiteosa raames edutu.
63.
Mis puutub vaidlustatud kohtuotsuse punkti 237 puudutavasse argumenti, siis tuleb see tagasi lükata, kuna see sisaldab täiendavalt esitatud kaalutlust. Nimelt lükkab Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse täiendavate põhjenduste kohta esitatud etteheited kohe tagasi, kuna need ei saa kaasa tuua kohtuotsuse tühistamist. (
28
)
64.
Eeltoodut arvestades tuleb kolmanda väite esimene osa tagasi lükata.
2. Kolmanda väite teine osa
a) Poolte argumendid
65.
Apellandid väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 244–257 põhjendamatuse tõttu tagasi nende argumendi, et raportöör ei olnud erapooletu, ning rikkus sellega harta artikli 41 lõiget 1 ja artikli 39 lõiget 2 ning teatise nr 11/2019 punktist 8 tulenevaid põhimõtteid. Nad esitavad selle väiteosa raames viis etteheidet.
66.
Esimeses etteheites väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 245 ja 246, et raportööri kuulumine samasse fraktsiooni kui erakond VOX, kes palus alustada nende suhtes kriminaalmenetlust, ei ole piisav, et see saaks objektiivselt äratada põhjendatud kahtlusi, et see raportöör võib olla erapoolik.
67.
Teises etteheites väidavad apellandid, et Üldkohus eksis, kui ta keeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 247–251 tunnistamast, et asjaolu, et raportöör juhatas parlamendis avalikku koosolekut, kus ta toetas hüüdlauset „Puigdemont vangi!“, näitab tema erapoolikust või vähemalt äratab selles osas põhjendatud kahtlusi. Keeldumine tuleneb apellandi väitel tõendite moonutamisest.
68.
Kolmandas etteheites väidavad apellandid, et Üldkohus eksis, kui ta jättis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 253 ja 254 ühe tõendi, nimelt raportööri intervjuu Bulgaaria ajalehele vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata sellise põhjendusega, et apellandid ei ole põhjendanud selle hilist esitamist. Selles osas rikkus Üldkohus nende väitel ka oma põhjendamiskohustust, jättes nimetamata põhjuse, miks ta pidas apellantide selgitust, mille kohaselt said nad sellest intervjuust teada alles pärast tühistamishagi esitamist, ebapiisavaks.
69.
Neljandas etteheites väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 255, et selles nimetatud asjaolude ja ka teiste eespool viidatud asjaolude põhjal ei saa tuvastada, et raportöör ei olnud erapooletu; ühtlasi kujutab see endast ka tõendite moonutamist.
70.
Viiendas etteheites väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 256, et apellandid ei ole viidanud raportööri isiklikule huvile.
71.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub kolmanda väite selle osa tagasi lükata. Täpsemalt on ta kõigepealt seisukohal, et raportööri kuulumine fraktsiooni, kes on poliitiliselt selle parlamendiliikme vastased, kelle puutumatuse äravõtmist taotletakse, ei anna alust seada selle raportööri erapooletust kahtluse alla. Järgmiseks väidab see institutsioon, et teine etteheide on vastuvõetamatu, kuna tegelikult palutakse sellega faktilisi asjaolusid uuesti hinnata, ja nii või teisiti ei ole see põhjendatud. Lisaks palub parlament lükata tagasi kolmanda etteheite, mis puudutab kõnealuses intervjuus seisneva tõendi tagasilükkamist ja põhjendamiskohustuse rikkumist. Viimaks on see institutsioon seisukohal, et ka neljas ja viies etteheide on vastuvõetamatud ja igal juhul põhjendamatud.
b) Hinnang
72.
Kui kõnelda esimeses järjekorras esimesest etteheitest, siis Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 245 ja 246, et raportööri kuulumine Euroopa Konservatiivide ja Reformistide fraktsiooni ei mõjuta põhimõtteliselt tema erapooletusele antavat hinnangut, hoolimata asjaolust, et erakonna VOX – kelle algatusel alustati seda kriminaalmenetlust, mille raames puutumatuse äravõtmise taotlused esitati – saadikud kuuluvad sellesse fraktsiooni.
73.
Olen seisukohal, et Üldkohus ei rikkunud selle etteheite hindamisel õigusnormi. Ühest küljest ei rikkunud parlament nimelt ühtegi puutumatuse äravõtmise taotluste menetlemise sise-eeskirja, kui ta määras raportööriks isiku, kes kuulub muusse fraktsiooni kui parlamendiliikmed, kelle kohta selline taotlus on esitatud. Sisuliselt on veel olulisem, et ta ei rikkunud selle määramisega teatise nr 11/2019 punkti 8 teist lauset, mille kohaselt – nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsusest – ei tohi puutumatuse juhtumi raportöör kuuluda samasse fraktsiooni ega olla valitud samas liikmesriigis kui parlamendiliige, kelle kohta see taotlus on esitatud. Sellest reeglist ei tulene, et raportööriks ei tohiks määrata kedagi sellisest fraktsioonist, mis on asjaomase parlamendiliikme fraktsiooni poliitiline vastane. Kui oleks nii, siis kuna eri fraktsioonidesse kuuluvate parlamendiliikmete vaheline konflikt on juba definitsiooni poolest poliitiline, tekiks oht, et mõnel juhul ei saaks ühtegi alalist raportööri selle ülesande täitmiseks sobivaks pidada.
74.
Teisest küljest on tõsi, et apellantide argumendid ei põhine mitte lihtsalt raportööri kuulumisel vastasfraktsiooni, vaid tema kuulumisel samasse fraktsiooni kui erakond VOX, kes oli üks neist, kelle algatusel alustati apellantide suhtes kriminaalmenetlust, mille raames on esitatud puutumatuse äravõtmise taotlused. Olen siiski seisukohal, et Üldkohus ei eksinud, kui ta leidis, et sellest asjaolust üksi ei piisa, järeldamaks, et raportööri erapooletuse nõuet on rikutud. Nimelt ei ole põhjust pidada eri liikmesriikide erakondi, kes kuuluvad samasse parlamendifraktsiooni, omavahel nii tugevasti seotuks, et peaks arvama, et apellantide ja erakonna VOX vaheline suhe määrab ära erakonnaga VOX samasse fraktsiooni kuuluva raportööri suhtumise apellantidesse. Seega on minu seisukoht, et erakonna VOX poliitilist huvi selle vastu, et apellantide üle kohut mõistetaks, ei saa pidada asjaoluks, mis ärataks erilisi kahtlusi raportööri erapooletuse suhtes.
75.
Kui kõnelda teises järjekorras teisest ja neljandast etteheitest, siis Üldkohus tuvastas esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 249, et raportöör korraldas 6. märtsil 2019 parlamendis erakonna VOX peasekretäri sõnavõtu teemal „Cataluña es España“ („Kataloonia on Hispaania“) ja osales sel üritusel. See peasekretär lõpetas oma kõne väljendiga „Viva España, viva Europa y Puigdemont a prisión“ („Elagu Hispaania, elagu Euroopa ja Puigdemont vangi“). Samuti tõdes Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 250 ja 251, et kuigi (tulevane) raportöör oli üritusel kõnelejatega sama laua taga, ei võtnud ta sõna ja et selline arvamusavaldus Kataloonia poliitilise olukorra kohta ei ole piisav, et see saaks kujutada endast erapooletuse põhimõtte rikkumist. Teiseks leidis ta nimetatud kohtuotsuse punktis 255, et ei erakonna VOX erinevad reaktsioonid pärast vaidlusaluste otsuste vastuvõtmist ega asjaolu, et raportöörile määrati halduskaristus, ei saa tõendada, et ta ei olnud erapooletu.
76.
Teises ja neljandas etteheites annavad apellandid teatavatele faktilistele asjaoludele sisuliselt omaenda tõlgenduse. Kui Üldkohtule esitatud tõendeid ei ole moonutatud, ei kujuta faktiliste asjaolude hindamine endast õigusküsimust, mis sellisena alluks Euroopa Kohtu kontrollile. (
29
) Niisuguse moonutamisega on tegemist siis, kui uute tõendite abita on ilmne, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on selgelt väär või nende sõnastusega selgelt vastuolus. Moonutamine peab nähtuma selgelt toimiku materjalidest, ilma et oleks vaja faktilisi asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata. (
30
)
77.
Kuigi käesoleval juhul heidavad apellandid Üldkohtule formaalselt ette tõendite moonutamist, tuleb tõdeda, et selle väite varjus soovivad nad tegelikult saavutada seda, et esimeses kohtuastmes selle kohta esitatud argumendid vaadataks uuesti läbi, ilma et nad selgitaksid, kuidas on Üldkohus faktilisi asjaolusid ja tõendeid ilmselgelt vääralt hinnanud. Järelikult on need etteheited vastuvõetamatud.
78.
Tõsi küll, väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et kui Üldkohus on faktilised asjaolud tuvastanud või neid hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt ELTL artiklile 256 pädev kontrollima nende faktiliste asjaolude õiguslikku kvalifikatsiooni ja neist tuletatud õiguslikke tagajärgi. (
31
) Mis sellesse puutub, siis minu hinnangul ei ole Üldkohus faktiliste asjaolude kvalifitseerimisel eksinud. Esiteks ei piisa raportööri erapooletuse kahtluse alla seadmiseks pelgalt tema kuulumisest erakonnaga VOX samasse fraktsiooni. Teiseks rõhutan, et nagu märgib parlament, toimus kõnealune koosolek veel kaheksanda koosseisu ametiajal, enam kui kaks kuud enne neid valimisi, mil apellandid valiti, ja enam kui kuus kuud enne puutumatuse äravõtmise taotlustes nimetatud vahistamismääruste tegemist. Peale asjaolu, et raportöör osales Kataloonia poliitilist olukorda käsitleval koosolekul, mis oli tõepoolest seotud faktiliste asjaoludega, mida arutati selles kriminaalmenetluses, mille raames puutumatuse äravõtmise taotlused esitati, ei olnud selle ürituse kontekstil apellantide kui parlamendiliikmete staatusega midagi pistmist. Kolmandaks olen samal seisukohal nagu Üldkohus, et ei erakonna VOX liikmete reaktsioonid pärast vaidlusaluste otsuste vastuvõtmist ega asjaolu, et raportöörile määrati halduskaristus, ei tõenda, et ta ei olnud erapooletu.
79.
Kui käsitleda kolmandas järjekorras viiendat etteheidet, siis selle kohta tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 256, et apellandid ei ole väitnud, et raportööril on huvide konflikt, ega viidanud raportööri isiklikule huvile, mis võiks mõjutada tema erapooletust tema ametiülesannete täitmisel. Samuti ei ole apellandid viidanud ühelegi raportööri avaldusele, mis näitaks, et ta täitis oma ülesandeid isikliku eelarvamusega, mis on tema poliitilisest ideoloogiast eraldiseisev.
80.
Apellandid, kes ei esita nende etteheidete põhjendamiseks ühtegi argumenti, väidavad, et objektiivse erapooletuse puudumine on harta artikli 41 lõike 1 ja artikli 39 lõike 2 seisukohast piisav, ning piirduvad viitamisega muude etteheidete raames esitatud asjaoludele. Järelikult on see etteheide vastuvõetamatu, kuna see ei ole piisavalt põhjendatud.
81.
Neljandas järjekorras tuleb viimaks märkida, et Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 253 ja 254 ühe tõendi, nimelt raportööri intervjuu ühele Bulgaaria ajalehele vastuvõetamatuse tõttu tagasi, märkides, et see esitati repliigis, ilma et apellandid oleksid selle hilist esitamist põhjendanud, kuigi intervjuu pärineb ometi vaidlusaluste otsuste vastuvõtmisele järgnevast päevast ehk hagiavalduse esitamise eelsest ajast.
82.
Selle kohta märgin, et vastupidi apellantide väidetele tuleneb Üldkohtu kodukorra artikli 85 lõigetest 1 ja 2, et kui pool esitab tõendi hilinenult, tuleb tal hilinemist põhjendada. (
32
) Liidu kohtul on nimelt pädevus kontrollida, kas tõendi hilinenult esitamise põhjendus on põhjendatud, ning kui hilinenult esitamist ei ole piisavalt põhistatud või see ei ole põhjendatud, siis võib ta lükata tõendi tagasi (
33
). Asjaomase poole esitatud põhjendus võimaldab kohtul seda kontrolli teha. Käesoleval juhul piirdusid apellandid oma repliigis esitatud tõendi sisu tutvustamisel väitmisega, et nad said sellest intervjuust teada pärast tühistamishagi esitamist. Kui seda avaldust peaks käsitama kõnealuse tõendi hilinenud esitamise põhjendusena, siis tuleb tõdeda, et see avaldus ei sisalda teavet, mis võimaldaks kontrollida, kas hilinenult esitamine on põhjendatud. Tegemist on siiski tõendiga, mis oli olemas vaidlusaluste otsuste vastuvõtmisele järgneval päeval ja oli avalikkusele kättesaadav.
83.
Seetõttu olen seisukohal, et Üldkohus ei teinud viga, kui ta leidis, et esitatud tõend on vastuvõetamatu. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 254, ei rikkunud Üldkohus ka oma põhjendamiskohustust, kuna ta märkis, et selle tõendi hilinenult esitamine ei ole põhjendatud ja et intervjuu pärineb hagiavalduse esitamise eelsest ajast.
84.
Eeltoodut arvestades tuleb kolmanda väite teine osa tagasi lükata.
3. Kolmanda väite kolmas osa
a) Poolte argumendid
85.
Apellandid väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 259–261 tagasi nende argumendi, et õiguskomisjoni esimees ei olnud erapooletu. Oma väitel kirjeldasid nad tühistamishagi punktides 144 ja 145 kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid piisavalt. Nad on seisukohal, et sellega, kui Üldkohus jättis tühistamishagi lisades kirjeldatud asjaolud tähelepanuta ega selgitanud täpselt, millised nende argumendid olid vastuvõetamatud, moonutas ta tõendeid, rikkus õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja kaitseõigusi ning rikkus ka oma põhjendamiskohustust.
86.
Parlament, keda selles küsimuses toetab Hispaania Kuningriik, palub kolmanda väite selle osa tagasi lükata ning peab argumente kas vastuvõetamatuks või põhjendamatuks. Teise võimalusena palub ta, et Euroopa Kohus lükkaks tagasi apellantide argumendid Üldkohtu kaalutluste kohta, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 261, ja asendaks põhjendused, ning väidab, et vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 260, ei olnud argumendid selle kohta, et õiguskomisjoni esimees olevat rakendanud strateegiat eesmärgiga takistada apellante parlamendis oma ametikohustusi täitmast, hagiavalduses piisavalt põhjalikult lahti kirjutatud.
b) Hinnang
87.
Esiteks tuleb märkida, et Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 259 vastuvõetamatuse tõttu tagasi apellantide argumendid selle kohta, et õiguskomisjoni esimees ei olnud erapooletu. Kuigi need argumendid esitati hagiavalduse lisades, ei esitatud neid siiski sõnaselgelt hagiavalduses endas. Nii on see muu hulgas esimehe Hispaania kodakondsust puudutava argumendi ning teatavate tema käitumist puudutavate argumentidega.
88.
Minu seisukoht on, et nii toimides ei rikkunud Üldkohus ühtegi õigusnormi.
89.
Juhin nimelt tähelepanu sellele, et apellandid piirdusid tühistamishagi punktis 144 tõdemisega, et õiguskomisjoni esimees ei pakkunud mingit erapooletuse tagatist põhjustel, mida on põhjalikumalt kirjeldatud kirjalikes seisukohtades, mis on esitatud hagiavalduse lisades A.31, A.32 ja A.33 ning lisa A.44 punktides 267–281.
90.
Tühistamishagi selle punkti sisu arvestades pean vajalikuks viidata Euroopa Kohtu praktikale, millest nähtub, et „lühike ülevaade avalduse aluseks olevatest asjaoludest“, mis peab vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklile 21 – mis on põhikirja artikli 53 esimese lõigu alusel kohaldatav ka Üldkohtus – ja Üldkohtu kodukorra artikli 76 punktile d olema ära toodud igas hagiavalduses, tähendab seda, et hagiavalduses tuleb selgitada, milles seisneb väide, millel hagi põhineb. Selleks, et Üldkohtule esitatud hagi oleks vastuvõetav, peavad selle aluseks olevad peamised faktilised ja õiguslikud asjaolud kas või kokkuvõtlikult, ent loogiliselt ja arusaadavalt nähtuma hagiavalduse enda tekstist. See, et lisadel on puhtalt tõenduslik ja abistav ülesanne, tähendab, et kui need sisaldavad õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, millel põhinevad teatavad hagiavalduses esitatud väited, peavad need asjaolud olema hagiavalduse tekstis endas esitatud või vähemalt piisavalt selgesti identifitseeritud. (
34
)
91.
Selles kontekstis tuleb märkida, et kuna apellandid ei esitanud oma hagiavalduses põhjuseid, miks nad arvavad, et õiguskomisjoni esimees ei andnud mingit erapooletuse tagatist, tegi Üldkohus õigesti, kui ta need argumendid vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükkas. Samuti tuleb tagasi lükata nende argumendid, et on moonutatud tõendeid, rikutud nende õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja kaitseõigusi ning et Üldkohus on rikkunud oma põhjendamiskohustust – argumendid, mis põhinevad sellel, et kõnealustes lisades esitatud tõendid jäeti analüüsimata.
92.
Teiseks tuleb märkida, et Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 261 põhjendamatuse tõttu tagasi argumendi õiguskomisjoni esimehe väidetava vaenulikkuse kohta, mis puudutas strateegiat, mida olevat rakendatud, et takistada apellante asumast parlamendis oma ametikohustusi täitma. Üldkohtu sõnul ei pärinenud need väidetavad algatused mitte esimehelt, vaid tema erakonnalt.
93.
See vaidlustatud kohtuotsuse punkt puudutab tühistamishagi punkti 145, milles apellandid piirdusid tõdemisega, et õiguskomisjoni esimees ja tema erakond olid näidanud nende vastu üles meeletut vaenulikkust, ning väitsid ühtlasi, et see esimees viis ellu strateegiat, mille eesmärk oli takistada neid Euroopa Parlamendis oma ametikohustusi täitma asumast.
94.
Jagan parlamendi arvamust, et apellantide tõdemused tühistamishagi punktis 145 on väga lakoonilised ega ole piisavalt lahti kirjutatud, et olla vastuvõetavad. Seega tekib küsimus, kas parlamendi esitatud põhjenduste asendamise taotlus tuleb rahuldada.
95.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on põhjenduste asendamise nõude vastuvõetavuse eelduseks põhjendatud huvi, mis tähendab, et selle nõude rahuldamine tooks nõude esitajale mingit kasu. Nii võib see olla juhul, kui põhjenduste asendamise nõue esitatakse kaitseks hageja esitatud väite vastu. (
35
)
96.
Kuna parlamendil on selline huvi olemas, teen Euroopa Kohtule ettepaneku asendada vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused ja asuda seisukohale, et ka need apellantide argumendid, mis on esitatud tühistamishagi punktis 145, on vastuvõetamatud, kuna neid ei ole hagiavalduses piisavalt lahti kirjutatud. Järelikult tuleb etteheide, et on rikutud põhjendamiskohustust, kuna vastuvõetamatuid tõendeid pole täpselt nimetatud, edutuse tõttu tagasi lükata, kuna kõik tõendid tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
97.
Soovin lisada, et kui Euroopa Kohus ei peaks selles küsimuses minu ettepanekuga nõustuma, siis isegi kui õiguskomisjoni esimees ja tema erakond peaks olema teinud midagi selleks, et takistada apellante parlamendis oma ametikohustusi täitma asumast, tuleneb see minu arvates puhtpoliitilisest konfliktist, mille olemasolust ei piisa erapooletuse põhimõtte rikkumise tuvastamiseks. (
36
)
98.
Eeltoodut arvestades tuleb kolmanda väite kolmas osa tagasi lükata.
4. Kolmanda väite neljas osa
a) Poolte argumendid
99.
Apellandid heidavad Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, tehes ühtlasi vea arutluskäigus ja rikkudes õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja kaitseõigusi, kuna ta tõlgendas hagiavalduse kolmanda väite neljandat osa valesti ja otsustas selle tagasi lükata. Nende arvates on see väiteosa kahest eelmisest osast sõltumatu. Nad väidavad nimelt, et nad märkisid tühistamishagis esiteks, et kodukorra artikli 9 lõige 11 on õigusvastane, ebaproportsionaalne ja rikub ELTL artiklis 15 ette nähtud avalikustamise ja läbipaistvuse põhimõtet, ning teiseks, et kuna õiguskomisjoni koosolekuid otsustati pidada suletud uste taga, ei saanud nad võimu kuritarvitamise kohta tõendeid koguda.
100.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub selle väiteosa tagasi lükata. Ta kordab muu hulgas argumenti, mille ta esitas Üldkohtus kostja vastuses, ja väidab, et parlamendiliige, kelle puutumatus on arutamisel, ei või nende menetluste konfidentsiaalsusnorme tühistada lasta, sest kõnealuse artikli eesmärk ei ole mitte ainult kaitsta selle parlamendiliikme huve, vaid ka kolmandate isikute ning prokuratuuri ja õigusasutuste huve.
b) Hinnang
101.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 262, et kuna raportööri ja õiguskomisjoni esimehe erapoolikuse kohta esitatud väited on tagasi lükatud, ei ole vaja hinnata neljandat väiteosa, milles väidetakse, et selle komisjoni töö konfidentsiaalsus takistas tõendite kogumist nende väidetava erapoolikuse mõju kohta vaidlusalustele otsustele.
102.
Märgin, et kolmanda väite neljas osa on esitatud tühistamishagi punktides 147–162, mis asuvad jaos IV.3.4 „Menetluse konfidentsiaalsuse mõju. Asjaolu, et rikutud on ELTL artiklit 15 koostoimes harta artiklitega 47 ja 48. Kodukorra artikli 9 lõike 11 õigusvastasus.“. Tõsi küll, apellandid ei kõnele hagiavalduse punktides 147–151 menetluse konfidentsiaalsusest mitte abstraktselt ja üldiselt, vaid raskuste kontekstis, mida kogeti, hinnates õiguskomisjoni esimehe ja raportööri mõju selle menetluse tulemusele.
103.
Apellandid tegid hagiavalduse järgmistes punktides siiski üldiseid märkusi kodukorra artikli 9 lõike 11 kehtivuse kohta ning märkisid punkti 162 teises lauses, et menetluse konfidentsiaalsusega rikuti ELTL artiklit 15 ja harta artiklit 47 koostoimes kaitseõigustega.
104.
Üldkohus ei ole argumendile, et kodukorra artikli 9 lõige 11 on kehtetu, otsesõnu vastanud. Kuna aga tegemist on puhtakujulise õigusväitega, on Euroopa Kohtul igal juhul võimalik Üldkohtu viga parandada. (
37
)
105.
Sellega seoses tuletan esiteks meelde, et kodukorra artikli 9 lõikes 11 on ette nähtud, et õiguskomisjon vaatab puutumatusega seotud menetlusi puudutavad taotlused läbi alati kinnisel koosolekul. ELTL artikli 15 lõikes 1, milles on sätestatud läbipaistvuse põhimõte, on küll ette nähtud, et liidu institutsioonid teevad oma tööd võimalikult avalikult. See säte ei nõua siiski, et kogu institutsioonide töö oleks täiesti läbipaistev. Juba ELTL artikli 15 lõikest 2 nähtub, et avalikud on parlamendi istungid, mis ei tähenda kõigi parlamendikomisjonide töö avalikkust. ELTL artiklis 232 mööndakse, et parlamendil on oma sisemise korralduse suhtes autonoomia, sellega kaasneb aga selle institutsiooni õigus määrata kindlaks, mis piires komisjonide töö avalikustatakse.
106.
Nagu on näha parlamendi antud vastusest, tuleneb parlamendi kodukorra artikli 9 lõige 11 sellest, et parlament püüab omavahel tasakaalustada läbipaistvuse põhimõtet ja muid kaitset vajavaid õigustatud huve, sealhulgas kriminaalmenetluse konfidentsiaalsuse kaitset uurimisetapis. Parlament märgib eeskätt, et selle sätte eesmärk ei ole mitte ainult kaitsta asjaomase parlamendiliikme huve, vaid ka kolmandate isikute ning prokuratuuri ja õigusasutuste huve. Selles kontekstis märgin, et parlamendi valitud lahendus on kooskõlas Veneetsia komisjoni soovitustega, mille kohaselt peaks pädev komisjon menetlema puutumatuse äravõtmise taotlusi kinnisel koosolekul ilma asjaomase parlamendiliikme kohalviibimiseta. (
38
) Neil asjaoludel ei näe ma midagi, mis võiks ELTL artikli 15 aspektist kodukorra artikli 9 lõike 11 kehtivust mõjutada.
107.
Teiseks märgivad apellandid oma tühistamishagis, et kodukorra artikli 9 lõige 11 riivab õigusvastaselt nende õigusi, mis on sätestatud harta artiklites 47 ja 48. Nad ei põhjenda seda siiski millegagi. Seetõttu tuleb need argumendid tagasi lükata.
108.
Ammendavuse huvides märgin, et kui seda argumenti tuleks mõista nii, et apellantide hinnangul on nende kaitseõigusi rikutud parlamendi kodukorra artikli 9 lõikega 11, tuleb see argument edutuse tõttu tagasi lükata. See säte ega ELTL artikkel 15 ei piira nimelt mitte puutumatuse äravõtmise menetluse poolte õigusi, vaid üldsuse õigust tutvuda teabega. Nimelt ei tulene menetlusosalise kaitseõiguste potentsiaalne piiramine mitte kohtuasja käsitlemisest kinnisel istungil, vaid sätetest, mis reguleerivad menetluse käiku ja poolte osalemist, nagu seda teeb käesoleval juhul kodukorra artikli 9 lõike 6 teine lõik, milles on ette nähtud, et asjaomane parlamendiliige ei viibi õiguskomisjoni aruteludel kohal, välja arvatud kuulamisel. Apellandid viitavad sellele sättele apellatsioonkaebuses esimest korda ning andmata mingeid selgitusi. Järelikult ei ole seda vaja arutada.
109.
Eeltoodut arvestades tuleb kolmanda väite neljas osa tagasi lükata.
5. Järeldus apellatsioonkaebuse kolmanda väite kohta
110.
Esitatud arutluskäigu põhjal leian, et apellatsioonkaebuse kolmas väide tuleks tagasi lükata.
E.
Apellatsioonkaebuse kuues väide
111.
Kuuendas väites heidavad apellandid ette, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta lükkas tagasi tühistamishagi kuuenda (
39
) ja seitsmenda väite (
40
), kas omaenda kohtupraktikast kõrvalekaldumise või hindamisvea tegemisega.
112.
See väide jaguneb kaheks osaks. Neist esimeses väidavad apellandid sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi puutumatuse äravõtmise kriteeriumide kindlaksmääramisel ja kohaldamisel, ning teises, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et parlament ei ole fumus persecutionis’e hindamisel vigu teinud. Väite esimeses osas esitavad apellandid üheksa konkreetset etteheidet. (
41
)
1. Esimese väiteosa esimene ja teine etteheide
a) Poolte argumendid
113.
Kuuenda väite esimese osa esimeses etteheites väidetakse, et on rikutud ELTL artiklit 343, kuna Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122, et see säte ei sea mingeid piire parlamendi õigusele oma liikmete puutumatus ära võtta. Apellandid märgivad, et kuigi parlamendiliikme vastu algatatud menetluse, sealhulgas kriminaalmenetluse jätkamine ei takista üldiselt tema mandaadi täitmist, on teisiti kohtuasjades, milles kavatsetakse kohaldada asjaomaste parlamendiliikmete suhtes eelvangistust, nagu käesoleval juhul. Apellandid väidavad, et proportsionaalsuse põhimõttele, mille Üldkohus jättis arvesse võtmata, viitasid nad oma hagiavalduses korduvalt just selles kontekstis.
114.
Selle väiteosa teises etteheites väidetakse, et kodukorra artikli 5 lõiget 2 on rikutud sellega, et Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuses, eriti selle punktides 117–122 ja 126, et ainus kriteerium, mida parlament pidi arvesse võtma, oli fumus persecutionis’e olemasolu või puudumine. Apellantide hinnangul peab parlament selle sätte kohaselt säilitama enda kui demokraatliku seadusandliku kogu puutumatuse ja tagama oma liikmete sõltumatuse nende ülesannete täitmisel.
115.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub need etteheited tagasi lükata, leides, et need põhinevad vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel või on vastuvõetamatud või põhjendamatud.
b) Hinnang
116.
Tuginedes kohtuotsuse Junqueras Vies punktile 76, otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122, et ELTL artiklit 343 ei saa tõlgendada nii, et parlamendiliikme puutumatust ei saa kunagi ära võtta juhul, mil selle menetluse jätkamine, millega seoses puutumatuse äravõtmist taotletakse, võib takistada tema mandaadi teostamist või koguni viia selle menetluse tulemusel mandaadi kaotamiseni. Tema hinnangul võtaks selline tõlgendus protokolli nr 7 artikli 9 kolmandalt lõigult kogu soovitava toime.
117.
Seoses kodukorra artikli 5 lõikega 2 tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 119 ja 120, et kuna parlament otsustas kasutada fumus persecutionis’e kriteeriumi, võttes arvesse nii eesmärki kaitsta oma sõltumatust ja nõuetekohast toimimist kui ka vajadust järgida lojaalse koostöö põhimõtet, siis jõudis ta fumus persecutionis’e olemasolu välistades paratamatult järeldusele, et apellantidelt puutumatuse äravõtmine ei kahjusta tema huve, eriti tema nõuetekohast toimimist ja sõltumatust.
118.
Minu hinnangul ei ole Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse viidatud punktides mingit viga teinud.
119.
Märgin esiteks etteheite kohta, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 122, et nagu nähtub kokkuvõttest, mille ma sellest punktist tegin, (
42
) ei ole Üldkohus – vastupidi apellantide väidetule – öelnud, et ELTL artikkel 343 ei piira kuidagi parlamendi õigust oma liikmetelt puutumatus ära võtta või et puutumatuse äravõtmise otsuse suhtes ei ole proportsionaalsuse põhimõte kohaldatav. Selle asemel leidis ta, et risk, mis johtub sellest menetlusest, mille raames puutumatuse äravõtmist taotleti, nimelt mandaadi teostamise tõkestamise ja eriti selle mandaadi kaotamise risk, ei takista puutumatuse äravõtmist. See etteheide põhineb niisiis selle kohtuotsuse punkti 122 vääral tõlgendusel ja tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Pealegi on Üldkohtu järeldus selle kohta õige.
120.
Teiseks märgin teise etteheite kohta, et parlamendi kodukorra artikli 5 lõige 2 on üldnorm, milles on seatud need eesmärgid, mida parlament oma eesõiguste ja puutumatuse alaste volituste teostamisega taotleb. Selles sättes ei ole mainitud ühtegi kriteeriumi, mida tuleb puutumatuse äravõtmise taotluse kohta otsuse tegemisel arvesse võtta. Üks selline kriteerium on siiski sõnastatud teatise nr 11/2019 punktis 43, milles on ette nähtud, et puutumatus võetakse ära, välja arvatud juhul, kui ilmneb, et menetluse eesmärk on kahjustada parlamendiliikme poliitilist tegevust ja seega parlamendi sõltumatust (fumus persecutionis). Kui parlament seda kriteeriumi kasutab, kuulub see ulatusliku kaalutlusõiguse alla, mis tal puutumatuse äravõtmise valdkonnas on, (
43
) ning lisaks soovitab seda ka Veneetsia komisjon (
44
). Minu arvates tuleb seda mõista nii, et õiguskomisjon võttis selle põhimõtte kasutusele, lähtudes tõdemusest, et fumus persecutionis’e kriteeriumi kasutades on võimalik tagada kodukorra artikli 5 lõikes 2 ette nähtud eesmärkide saavutamine. Eeltoodut arvesse võttes tuleb ka teine etteheide seega tagasi lükata.
2. Esimese väiteosa kolmas etteheide
a) Poolte argumendid
121.
Apellandid väidavad, et kui Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 128–131, et nad ei ole tõendanud, et neil on protokolli nr 7 artikli 9 esimese lõigu punkti a kohane puutumatus, moonutas ta tõendeid, rikkus õigusnormi ning rikkus õigust tõhusale õiguskaitsevahendile. Lisaks eksis Üldkohus ka siis, kui ta järeldas selle kohtuotsuse punktides 132 ja 133, et apellantidel ei olnud alust väita, et vaidlusalused otsused võeti vastu selle protokolli artikli 9 teist lõiku rikkudes.
122.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub selle etteheite tagasi lükata. Tema arvates ei ole apellantidel õiguslikku huvi seada kahtluse alla kaalutlusi, mille Üldkohus sõnastas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 128 ja 131. Nimelt ei saa isegi siis, kui neis kaalutlustes peaks olema viga, selle tagajärjel tühistada vaidlusaluseid otsuseid, mis puudutavad üksnes apellantidele protokolli nr 7 artikli 9 esimese lõigu punktist b tuleneva puutumatuse äravõtmist. Teise võimalusena leiab parlament, et apellantide argumendid tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b) Hinnang
123.
Mis puutub selle puutumatuse ulatusse ja mõjusse, mis on parlamendiliikmetel oma riigi territooriumil, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130, et apellantidel ei ole alust väita, et parlament rikkus õigusnormi, kui ta viitas riigisisesele õigusele selliselt, nagu seda on tõlgendanud liikmesriigi kohtud. Selle tõlgenduse kohaselt ei ole siis, kui süüdistatavale on süüdistus esitatud enne Hispaania parlamendiliikme staatuse saamist, tema suhtes kriminaalmenetluse jätkamiseks parlamendi luba vaja. Lisaks, mis puutub apellantide argumenti, et protokolli artikli 9 esimese lõigu punktis b ette nähtud puutumatust ei saa ära võtta ilma, et võetaks ära ka protokolli artikli 9 teises lõigus ette nähtud puutumatus, siis leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 133, et kõnealuse juhtumi asjaoludel ei olnud neil alust väita, et vaidlusalused otsused võeti vastu protokolli artikli 9 teist lõiku rikkudes, eriti kuna Hispaania Kuningriik oli nende saadikustaatust tunnustanud.
124.
Esiteks olen parlamendiga samal seisukohal, et etteheide, mis puudutab parlamendi antud tõlgendust protokolli nr 7 artikli 9 esimese lõigu punktile a, on edutu, kuna see puudutab vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi, mõjutamata selle resolutsiooni. (
45
) Nimelt ei tehtud vaidlusaluseid otsuseid protokolli artikli 9 esimese lõigu punktis a ette nähtud puutumatuse äravõtmise kohta.
125.
Täiendavalt viitan, et protokolli nr 7 VII peatüki artiklis 18 on ette nähtud, et selle protokolli kohaldamisel teevad liidu institutsioonid koostööd asjaomaste liikmesriikide vastutavate ametiasutustega. Seega toimis parlament õigesti, kui ta tuvastas Hispaania kohtute tõlgendusest lähtudes, et apellantidel ei ole protokolli artikli 9 esimese lõigu punktis a ette nähtud puutumatust, kuna neile esitati süüdistus ajal, mil nad ei olnud parlamendiliikmeteks valitud.
126.
Teiseks märgin protokolli nr 7 artikli 9 teist lõiku puudutava argumendi kohta, et kohtuotsusest Junqueras Vies tuleneb, et kuigi selle protokolli artikli 9 esimeses lõigus ette nähtud puutumatus kehtib Euroopa Parlamendi liikmetele võrdväärselt kogu parlamendi konkreetse koosseisu ametiaja vältel, (
46
) siis artikli 9 teises lõigus ette nähtud puutumatus on neil seevastu ka enne oma ametiaja algust (
47
). Protokolli artikli 9 esimesel ja teisel lõigul on seega erinev ajaline ulatus, (
48
) kuna Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb parlamenti pidada istungjärgul olevaks isegi siis, kui tal parajasti tegelikult istungit ei ole. (
49
) Seetõttu on parlamendiliikmel, kes on pärast parlamendi konkreetse koosseisu esimese istungjärgu avamist juba tegelikult ametisse asunud, üksnes protokolli nr 7 artikli 9 esimeses lõigus ette nähtud kaitse. Sellest järeldub, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas, et apellantidel ei olnud alust väita, et vaidlusalused otsused võeti vastu protokolli artikli 9 teist lõiku rikkudes.
127.
Eeltoodut arvestades tuleb kolmas etteheide tagasi lükata.
3. Esimese väiteosa neljas etteheide
a) Poolte argumendid
128.
Sissejuhatavas etteheites (
50
) väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112, et küsimuses, kas puutumatuse äravõtmise taotlus rahuldada või mitte, on parlamendil lai kaalutlusõigus. Vaidlusaluste otsuste vastuvõtmine võib aga rikkuda mitut põhiõigust.
129.
Kuuenda väite esimese osa neljandas etteheites väidavad apellandid esiteks, et vastupidi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 135–143 märgitule kujutavad vaidlusalused otsused endast harta artiklis 6, artikli 39 lõikes 2 ja artiklis 45 ette nähtud põhiõiguste riivet. Teiseks heidavad nad Üldkohtule ette, et viimane leidis selle kohtuotsuse punktides 126 ja 127, et apellantide suhtes tehtud Euroopa vahistamismääruste õiguspärasus ei mõjuta kuidagi nende vahistamismääruste täitmiseks esitatud puutumatuse äravõtmise taotluse läbivaatamist. Sellega seoses väidavad apellandid, et parlament oli kohustatud hindama nende põhiõiguste rikkumise ohtu samamoodi nagu vahistamismäärust täitev õigusasutus raamotsuse 2002/584/JSK (
51
) alusel toimuvas üleandmismenetluses.
130.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub selle etteheite tagasi lükata. Ta väidab, et osa argumente on vastuvõetamatud, teised edutud ja nii või teisiti ei ole ükski neist põhjendatud. Vaidlustatud kohtuotsuse punkte 126 ja 127 puudutava argumendi palub parlament aga tagasi lükata, kuna see põhineb nende punktide vääritimõistmisel.
b) Hinnang
131.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112, et kuna protokolli nr 7 artikli 9 kolmandas lõigus ei ole täpsustatud, millistel tingimustel peab parlament hindama, kas puutumatus tuleb ära võtta, on sellel institutsioonil valiku osas, mille ta kavatseb puutumatuse äravõtmise taotluse kohta tehtavas otsuses teha, sellise otsuse poliitilise laadi tõttu väga lai kaalutlusõigus. Järgmiseks märkis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 113–114, et puutumatuse äravõtmise taotluste läbivaatamise sisulised kriteeriumid ei tulene kodukorrast, sealhulgas selle artikli 5 lõikest 2, kuid need on siiski sätestatud teatise nr 11/2019 punktides 41–44, mille kohaselt protokolli nr 7 artiklis 9 ette nähtud puutumatus võetakse ära, välja arvatud juhul, kui parlament tuvastab fumus persecutionis’e. Lisaks meenutas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 115, et puutumatus antakse üksnes liidu huvides.
132.
Nagu sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktide 112–115 kokkuvõttest selgelt näha, põhineb sissejuhatav etteheide punkti 112 vääritimõistmisel. Vastupidi apellantide väidetule ei ole ei selle kohtuotsuse punktis 112 ega järgnevates punktides kuskil öeldud, nagu tuleneks parlamendi väga laiast kaalutlusõigusest see, et parlamendi otsus ei saa nende põhiõigusi rikkuda. Argument, et institutsiooni ulatuslik kaalutlusõigus tähendab, et ta ei ole kohustatud järgima põhiõigusi, on seega ilmselgelt ekslik. Järelikult tuleks see etteheide minu arvates tagasi lükata, kuna see põhineb nimetatud kohtuotsuse punkti 112 vääritimõistmisel.
133.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 138, et puutumatus ei saa olla Euroopa Parlamendi liikmete põhiõigus, kuna see on antud üksnes parlamendi huvides. Asjaolu, et puutumatuse äravõtmise otsus muudab parlamendiliikme õiguslikku olukorda, ei oma selles suhtes tähtsust. Edasi leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 140 ja 141, et parlamendiliikme puutumatuse äravõtmine ei too iseenesest kaasa mingeid tagajärgi mandaadi täitmisele ega apellantide vabadusele, eelkõige liikumisvabadusele, ega kahjusta nende õigust süütuse presumptsiooni järgimisele. Viimaks järeldas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 142, et argument, mille eesmärk on tõendada, et need riived ei vasta harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud nõuetele, on järelikult edutu ja tuleb sel põhjusel tagasi lükata.
134.
Tuleb tõdeda, et Üldkohus ei ole vaidlustatud kohtuotsuse neis punktides õigusnormi rikkunud. Apellandid ei ole esitanud ühtegi õiguslikku argumenti, mis Üldkohtu järeldusi kõigutaks, vaid piirduvad oma mittenõustumise väljendamisega. Jagan täielikult Üldkohtu seisukohta, et parlamendiliikme puutumatuse äravõtmine ei too iseenesest kaasa selle parlamendiliikme mandaadi kaotamist ega mõjuta tema liikumisvabadust, kuna puutumatus ise ei ole parlamendiliikme põhiõigus.
135.
Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 126 ja 127, et esiteks ei ole parlamendi ülesanne hinnata nende aktide õiguspärasust, mille kohtud on asjaomase menetluse käigus vastu võtnud, kuna see küsimus kuulub üksnes riigisiseste ametiasutuste pädevusse, ning teiseks pole tema ülesanne ka hinnata kõnealuses kriminaalmenetluses tehtud riigisiseste ja Euroopa vahistamismääruste õiguspärasust.
136.
Nagu ma juba osutasin, (
52
) on protokolli nr 7 VII peatüki artiklis 18 ette nähtud, et selle protokolli kohaldamisel teevad liidu institutsioonid koostööd asjaomaste liikmesriikide vastutavate ametiasutustega. Sellest tuleneb, et kui parlamendile esitatakse puutumatuse äravõtmise taotlus, on ta asjasse puutuvaid faktilisi asjaolusid tuvastades põhimõtteliselt kohustatud lähtuma liikmesriigi pädeva asutuse esitatud teabest, mis puudutab selle kohtumenetluse eset ja käiku, mille tarvis puutumatus ära võetakse. Peale selle võib õiguskomisjon siis, kui osa teavet puudub või on ebaselge, paluda asjaomaselt asutuselt kodukorra artikli 9 lõike 5 alusel teavet ja selgitusi. Seevastu ei ole parlament aga pädev kontrollima riigisiseses menetluses vastu võetud otsuste õiguspärasust.
137.
Samuti ei ole parlament pädev otsustama Euroopa vahistamismääruste täitmisest tuleneva põhiõiguste rikkumise riski üle nii, nagu seda teeksid õigusasutused, kellel tuleb nende täitmise üle otsustada. Vähe sellest, et talle ei ole sellist pädevust antud – tema otsus ei võta teistelt asutustelt pädevust teostada nende vahistamismääruste üle vajalikku kontrolli. Nimelt ei asenda parlamendiliikme puutumatuse äravõtmise otsus Euroopa vahistamismäärust täitvate õigusasutuste otsust, mille tegemisel nad on kohustatud seda vahistamismäärust analüüsima ja eelkõige hindama, kas raamotsuses 2002/584 ette nähtud tingimused selle täitmiseks või täitmisest keeldumiseks võivad olla täidetud. Samuti ei kohusta parlamendi otsus vahistamismäärust täitvaid asutusi Euroopa vahistamismäärust täitma. Järelikult ei ole parlamendi ülesanne sellist riigisiseste ametiasutuste tehtud vahistamismäärust kahtluse alla seada ega analüüsida, kas selle täitmine võib mõjutada apellantide põhiõigusi.
138.
Selles kontekstis märgin, et Veneetsia komisjon rõhutab oma raportis, et puutumatuse äravõtmise taotlust läbi vaatav parlamendiorgan ei tohiks teha tõelist kohtulikku kontrolli, sealhulgas ei tohi ta mingil juhul otsustada kriminaalmenetluse algatamise mõttekuse üle. (
53
)
139.
Eeltoodut arvestades tuleb neljas etteheide tagasi lükata.
4. Esimese väiteosa viies etteheide
a) Poolte argumendid
140.
Viiendas etteheites väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta lükkas tagasi nende argumendid proportsionaalsuse põhimõtte kohta, ning rikkus seega lisaks sellele põhimõttele ka oma põhjendamiskohustust.
141.
Parlament väidab, et see väide on vastuvõetamatu, kuna see ei ole piisavalt täpne. Hispaania Kuningriik märgib omalt poolt, et see etteheide ei ole seotud ühegi vaidlustatud kohtuotsuse punktiga ega ole seega asjakohane.
b) Hinnang
142.
Viies etteheide on minu arvates vastuvõetamatu osas, milles väidetakse, et Üldkohus on eiranud proportsionaalsuse põhimõtet. Niiviisi käsitatuna ei ole see etteheide nimelt põhjendatud ja piirdub tühistamishagile viitamisega.
143.
Mis puutub apellantide argumenti, et Üldkohus ei vastanud nende argumentidele proportsionaalsuse põhimõtte järgimise kohta, siis meenutan, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tähendab väide, mille kohaselt ei ole Üldkohus vastanud esimeses kohtuastmes toodud argumentidele, sisuliselt väitmist, et rikutud on põhjendamiskohustust, mis tuleneb Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 36, mida kohaldatakse Üldkohtu menetluses sama põhikirja artikli 53 esimese lõigu alusel, ning Üldkohtu kodukorra artiklist 117. (
54
)
144.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb siiski ka, et põhjendamiskohustus ei tähenda, et Üldkohus peaks esitama ammendava ja üksikasjaliku ülevaate kõigist vaidluse poolte arutluskäikudest, ning et Üldkohtu põhjendus võib seega olla tuletatav, kui see võimaldab huvitatud isikutel mõista põhjuseid, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ja annab Euroopa Kohtule oma kontrolli teostamiseks piisavalt teavet. (
55
)
145.
Selles kontekstis ei ole minu arvates mingit kahtlust, et Üldkohus on – olgugi et kaudselt – proportsionaalsuse põhimõtte kohta esitatud etteheite tagasi lükanud, kuna apellandid väitsid tühistamishagi kuuendas väites, et nende vahistamise luba oli ebaproportsionaalne, pidades esiteks silmas nende põhiõiguste riivet, mis sellest tuleneb, ja teiseks kriminaalmenetluse staadiumi. (
56
) Mis puutub esimesse argumenti, siis nagu selgub minu analüüsist neljanda etteheite kohta, toimis Üldkohus seda tagasi lükates õigesti. Mis puutub teise argumenti, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 126, et parlamendi ülesanne ei ole hinnata nende aktide õiguspärasust, mille kohtud on menetluse käigus vastu võtnud, kuna see küsimus kuulub üksnes riigisiseste ametiasutuste pädevusse. Seega tuleb tõdeda, et apellatsioonkaebuse kuuenda väite aspektist ei saa sellele kohtuotsusele ette heita ei otsustamata jätmist ega ka üldisemalt puudulikku põhjendamist. Selle kohtuotsuse põhjendused võimaldavad nimelt huvitatud isikutel mõista põhjuseid, miks nende argumentidega ei nõustutud.
146.
Eeltoodut arvestades tuleb viies etteheide tagasi lükata.
5. Esimese väiteosa kuues etteheide
a) Poolte argumendid
147.
Kuuendas etteheites väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta nentis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 141–143 põhimõtteliselt, et Euroopa Parlamendi liikme puutumatuse äravõtmise otsus ega selle vastuvõtmisega päädinud menetlus ei kahjusta ega saagi kahjustada õigust süütuse presumptsiooni järgimisele. Sellega seoses osutavad nad, et vaidlusaluste otsuste punktis B viidati Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) 25. oktoobri 2018. aasta kohtumäärusele, kuigi see ei puuduta mitte apellante, vaid nende kaassüüdistatavaid. Lisaks märgivad nad, et kuna ainus õiguskomisjoni liikmetele esitatud dokument oli Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) 14. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus, milles mõisteti süüdi teised isikud, võeti vaidlusalused otsused vastu lähtuvalt eeldusest, et apellandid on süüdi, rikkudes seega õigust süütuse presumptsioonile. Sama järeldus tuleb nende arvates teha asjaolust, et nende hinnangul jättis Üldkohus analüüsimata tühistamishagi kuuenda väite raames esitatud argumendid võimu kuritarvitamise ja väljaütlemata eesmärgi kohta ning rikkus niiviisi oma põhjendamiskohustust.
148.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub selle etteheite tagasi lükata. Ta märgib muu hulgas, et see etteheide põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punkti 141 vääral tõlgendusel, arvestades, et selles punktis Üldkohus lihtsalt tõdes, et parlamendiliikmelt puutumatuse äravõtmine sellisena ei kahjusta iseenesest tema õigust süütuse presumptsiooni järgimisele. Lisaks leiab parlament põhjendamiskohustuse rikkumise argumendi kohta, et see tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja igal juhul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b) Hinnang
149.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 141, et puutumatuse äravõtmise otsus ei kahjusta õigust süütuse presumptsiooni järgimisele. Tema hinnangul on küsimus, kas protokolli nr 7 artikli 9 kohased parlamentaarse puutumatuse äravõtmise tingimused on selle taotlemise ajal täidetud, eraldiseisev küsimusest, kas asjaomasele parlamendiliikmele etteheidetavad teod on tõendatud, mis kuulub liikmesriigi ametiasutuste pädevusse.
150.
Nagu parlament märgib, põhineb kuues etteheide vaidlustatud kohtuotsuse vääritimõistmisel ja tuleb seetõttu põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
151.
Mulle tundub, et selle etteheitega väidavad apellandid tegelikult, et Üldkohus jättis vastamata nende tühistamishagis esitatud argumentidele selle kohta, et parlament võttis kohtulahendeid arvesse nii, nagu neid saaks käsitada tõendina nende süü kohta, kuigi need ei olnud tehtud apellantide kohta. Asjaolu, et nende arvates tugines parlament neile lahenditele, on võimu kuritarvitamist ja väljaütlemata eesmärki puudutavate argumentide aspektist asjakohane.
152.
Nagu ma juba mainisin, (
57
) siis esiteks kujutab väide, et Üldkohus ei ole esimeses kohtuastmes toodud argumentidele vastanud, endast sisuliselt väidet, et rikutud on põhjendamiskohustust, ja teiseks ei kohusta põhjendamiskohustus Üldkohut andma ammendavat ning üksikasjalikku ülevaadet kõigist vaidluspoolte arutluskäikudest.
153.
Selles kontekstis tuleb tõdeda, et tegelikult analüüsis Üldkohus nii vaidlusaluste otsuste punkti B (
58
) kui ka seda, kas nende ebatäpne sõnastus võis mõjutada parlamendi otsust puutumatuse äravõtmise kohta. Järelikult on see argument põhjendamatu.
154.
Mis puutub argumentidesse võimu kuritarvitamise ja väljaütlemata eesmärgi kohta, siis tuleb need vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna apellandid ei ole apellatsioonkaebuses neid kuidagi põhjendanud ning viitavad üldiselt tühistamishagile.
6. Esimese väiteosa seitsmes ja kaheksas etteheide
a) Poolte argumendid
155.
Kuuenda väite esimese osa seitsmendas ja kaheksandas etteheites väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta hindas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 147–161 ebaõigeid argumente, mille parlament esitas vaidlusaluste otsuste punktides S ja B, millest esimene puudutab protokolli nr 7 artiklis 9 ette nähtud parlamendiliikme puutumatuse eesmärki ja teine neid puudutava kriminaalmenetluse staadiumi. Need ebaõiged argumendid mõjutasid parlamendi otsust puutumatuse äravõtmise kohta, kuna need eksitasid parlamendi liikmeid.
156.
Apellantide arvates on esiteks suhteliselt mõistlik eeldada, et vaidlusaluste otsuste poolt hääletanud Euroopa Parlamendi liikmed oleksid hääletanud teisiti, kui nad oleksid teadnud, et protokolli nr 7 artikli 9 kohast puutumatust puudutavas osas oli vaidlusaluste otsuste punkt S ilmselgelt ekslik. Teiseks, kui parlament oleks teadnud, et vastupidi nende otsuste punktis B märgitule ei olnud apellantide suhtes algatatud menetluse eeluurimisetapp lõppenud, oleks ta võinud pidada seda, et nende suhtes tehti Euroopa vahistamismäärus enne eeluurimisetapi lõpetamist, ebaproportsionaalseks. Peale selle on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 159 rikutud õigusnormi, moonutades Hispaania kriminaalmenetluse seadustiku sätteid.
157.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub need kaks väidet tagasi lükata. Parlamendi arvates räägivad selle argumendi vastu, nagu oleks ta teinud apellantidelt puutumatuse äravõtmise otsuse üksnes vaidlusaluste otsuste punktis S esitatud põhjusel, tema märkused, mille ta esitas nende otsuste punktides T–W, ning see argument tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Samuti tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata argument, et moonutatud on Hispaania kriminaalmenetluse seadustiku sätteid, kuna apellandid väitsid seda esimest korda alles apellatsioonkaebuses. Igal juhul tuleb see argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Hispaania Kuningriik väidab, et kaheksas etteheide on edutu, kuna puutumatuse äravõtmise taotluse rahuldamisel ei ole oluline, kas eeluurimisetapp on lõpetatud või mitte.
b) Hinnang
158.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 148, et vaidlusaluste otsuste punktis S korratakse teatise nr 11/2019 punktis 3 esitatud põhimõtet, mille kohaselt „parlamentaarse puutumatuse eesmärk on kaitsta parlamenti ja selle liikmeid kohtumenetluse eest, milles käsitletakse parlamendiliikme kohustuste täitmisel tehtud tegusid, mida ei saa neist kohustustest eristada“. Sellega seoses leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 149, et vaidlust ei ole selles, et apellantidele laieneb protokolli nr 7 artikli 9 esimese lõigu punktis b ette nähtud puutumatus, isegi kui kõnealune kriminaalmenetlus puudutab tegevust, mis ei ole seotud parlamendiliikme kohustuste täitmisega. Ta tõdes siiski sama kohtuotsuse punktis 152, et vaidlusaluste otsuste punktis S esitatud üldist avaldust ei ole kohaldatud nii, et parlamendiliikme puutumatuse äravõtmise taotlus tuleb rahuldada, kui selle eesmärk on jätkata kohtumenetlust asjaolude suhtes, mis ei ole seotud parlamendiliikme kohustuste täitmisega.
159.
Seejärel kordas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 155 vaidlusaluste otsuste punkti B sisu ja tõdes selle kohtuotsuse punktis 157, et apellantidel oli alust väita, et selles punktis on tehtud faktiviga või see on vähemalt ebaselge küsimuses, kas nende suhtes oli kõnealuse kriminaalmenetluse eeluurimisetapp lõpetatud. Sellegipoolest järeldas ta nimetatud kohtuotsuse punktis 160, et ei ilmne, et see viga või vähemalt ebaselgus oleks mõjutanud puutumatuse äravõtmise taotluse läbivaatamist.
160.
Seega nentis Üldkohus tõepoolest, et vaidlusaluste otsuste punktide B ja S sõnastus on teatavas osas ebatäpne. Järgmiseks järeldas ta aga, et vastupidi apellantide väidetule ei mõjuta see ebatäpsus parlamendilt puutumatuse äravõtmise otsust.
161.
Olen seisukohal, et Üldkohtu järeldus ei ole ekslik. Nimelt ei piirdu vaidlusaluste otsuste põhjendused punktidega B ja S. Ebatäpselt sõnastatud osade mõju hindamiseks tuleb arvesse võtta nende otsuste konteksti ja põhjendusi tervikuna. Apellatsioonkaebuse kuuendas väites ei ole apellandid esitanud ühtegi argumenti, millega saaks näidata, et punktide B ja S sõnastuses esinevad ebatäpsused olid sellised, et parlamendi otsus puutumatuse äravõtmise kohta oleks olnud teistsugune, kui sõnastus oleks olnud õige. Sealjuures jagan ma Hispaania Kuningriigi seisukohta, et puutumatuse äravõtmise otsuse puhul ei ole oluline, kas kriminaalasja eeluurimisetapp on lõpetatud või mitte.
162.
Ammendavuse huvides kordan (
59
) seoses apellantide argumendiga – et parlament oleks võinud seda, et nende suhtes tehti Euroopa vahistamismäärused enne eeluurimisetapi lõppu, ebaproportsionaalseks pidada –, et apellantide vahistamise proportsionaalsuse hindamine neid puudutava kriminaalmenetluse staadiumi aspektist ei kuulu mingil juhul parlamendi pädevusse.
163.
Selles kontekstis pean Hispaania kriminaalmenetluse seadustiku sätetele tuginevaid argumente edutuks.
164.
Eeltoodut arvestades tuleb seitsmes ja kaheksas etteheide tagasi lükata.
7. Esimese väiteosa üheksas etteheide
a) Poolte argumendid
165.
Kuuenda väite esimese osa üheksandas etteheites väidavad apellandid esiteks, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 162–172, et parlament ei ole võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtet rikkunud. Ometi ei järginud parlament oma väljakujunenud praktikat, mille kohaselt ta on parlamendiliikme puutumatuse äravõtmisest selle kohtuotsuse punktides 162 ja 163 nimetatud juhtudel keeldunud. Teiseks rikkus Üldkohus apellantide väitel õigusnormi ka sellega, kui ta järeldas selle kohtuotsuse punktis 166, et tühistamishagi kuuendas ja seitsmendas väites mainitud asjaolud, mis puudutavad parlamendi tavasid ja töökorda puutumatuse valdkonnas, ei ole enam asjakohased vastavalt teatise nr 11/2019 punktile 53, milles on ette nähtud, et see asendab varasemad teatised. Kolmandaks väidavad nad, et Üldkohus moonutas tõendeid, kui ta leidis, et apellandid ei ole tõendanud, kuidas on viidatud otsustega võimalik tõendada teatava praktika olemasolu. Neljandaks moonutas Üldkohus nende väitel sama kohtuotsuse punktides 166–172 ka tõendeid ja rikkus õigusnormi, kuna ta ei võtnud fumus persecutionis’e tuvastamiseks arvesse kõiki apellantide viidatud pretsedente ja nendega seotud argumente.
166.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub selle väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Parlament väidab, et ei hea halduse põhimõte ega võrdse kohtlemise põhimõte ei keela tal oma varasemat praktikat kohandada ja muuta. Pealegi on argumendid, et Üldkohus moonutas tõendeid, vastuvõetamatud, kuna apellandid ei ole täpselt öelnud, mis vead on tehtud või milliseid tõendeid moonutatud. Igal juhul on need argumendid põhjendamatud.
b) Hinnang
167.
Üldkohus võttis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 162 ja 163 kokku apellantide tehtud avaldused parlamendi väidetava praktika osade kohta, mida viimane olevat eiranud.
168.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 166, et selleks, et tõendada, et on olemas parlamendi praktika, mis seisneb parlamendiliikme puutumatuse äravõtmisest keeldumises, kui tema suhtes on alustatud menetlust tema poliitilise tegevuse tõttu, kui selle menetluse on algatanud poliitiline vastane või kui asjaomased riigisisesed ametiasutused on taotlenud selle parlamendiliikme suhtes hoiatavaid sanktsioone, tuginesid apellandid 6. juuni 2003. aasta teatisele nr 11/2003. Selle teatise koostas parlamendi õigus- ja siseturukomisjon, kes tookord puutumatuse küsimustega tegeles, ning see on kokkuvõte parlamendi varasemast otsustuspraktikast. Üldkohus esitas selle teatise asjakohastest lõikudest kokkuvõtte ja märkis seejärel, et see teatis asendati 19. novembril 2019 teatisega nr 11/2019.
169.
Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 167 parlamendi argumendile, et viimane loobus teatises nr 11/2003 kokkuvõtlikult esitatud praktikast, et piirata juhtusid, mil ta puutumatuse äravõtmisest keeldub.
170.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 168 märkis Üldkohus, et parlamendi praktikat, mille kohaselt ta keeldub puutumatuse äravõtmisest, kui asjaomase kohtumenetluse eesmärk on takistada parlamendiliikme kohustuste täitmist, ei ole vaidlustatud. Järgmiseks tõdes Üldkohus, et kõneldes juhtudest, mil parlament keeldub mõnelt oma liikmelt puutumatust ära võtmast, piirduvad apellandid viitamisega mõnele parlamendi otsusele, näitamata, kuidas peaks nende otsustega saama tõendada sellise praktika olemasolu. Lisaks märkis Üldkohus, et enamik apellantide viidatud otsustest võeti vastu aastatel 1982–2003.
171.
Olen seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuse kõnealustes punktides ei ole Üldkohus mingit viga teinud.
172.
Nagu on öeldud teatise nr 11/2019 punktis 53, asendati sellega kõik varasemad õiguskomisjoni teatised ja muud dokumendid, mis käsitlevad parlamendi tavasid ja töökorda puutumatuse valdkonnas. See näitab parlamendi selget kavatsust muuta oma varasemat praktikat. Võttes arvesse parlamendi kaalutlusruumi parlamendiliikme puutumatuse äravõtmisel, leian, et tal oli õigus niiviisi toimida, seda enam, et tema praktika muutmine oli kohtupraktika analüüsiga põhjendatud.
173.
Seda järeldust kinnitab Euroopa Kohus, kes on juba varem asunud seisukohale, et teatis nr 11/2003 ei olnud pärast teatise nr 11/2019 avaldamist enam kohaldatav ja et Üldkohus ei olnud seega kohustatud seda arvesse võtma. (
60
) Arvestades, et apellandid tuginevad oma argumentides parlamendi varasemale praktikale, mis on kokkuvõtlikult esitatud teatises nr 11/2003, kehtib Euroopa Kohtu seisukoht seda enam parlamendi praktika kohta, mis on teatisest nr 11/2019 varasem.
174.
Neid asjaolusid arvestades tuleb tõdeda, et apellantide argumendid parlamendi varasema praktika kohta on põhjendamatud.
175.
Ammendavuse huvides märgin seoses argumentidega, milles väidetakse, et Üldkohus moonutas tõendeid, et minu hinnangul on need vastuvõetamatud, kuna apellandid ei ole täpselt osutanud, milliseid tõendeid on nende arvates moonutatud, ega näidanud, millised on Üldkohtu analüüsivead, mis olevat tema hinnangul selle moonutuse põhjustanud. (
61
) Nimelt piirduvad nad abstraktse ja üldise viitamisega oma tühistamishagi põhjendamiseks esitatud tõenditele. Sellega paluvad nad tegelikult, et Euroopa Kohus hindaks tühistamishagile lisatud tõendeid.
176.
Neil asjaoludel tuleb üheksas etteheide tagasi lükata.
8. Kuuenda väite teine osa
a) Poolte argumendid
177.
Kuuenda väite teises osas väidetakse, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et parlament ei teinud fumus persecutionis’e hindamisel viga.
178.
Oma esimeses argumendis heidavad apellandid Üldkohtule ette põhjendamiskohustuse rikkumist. Nagu ennegi, (
62
) ei nõustu nad nüüdki vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112 esitatud põhimõttega, mille kohaselt on parlamendil ulatuslik kaalutlusruum valiku suhtes, mille ta kavatseb puutumatuse äravõtmise taotluse kohta tehtavas otsuses teha.
179.
Teise argumendi kohaselt rikkus Üldkohus oma põhjendamiskohustust ja eiras õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, kui ta „ei võtnud seisukohta kohaldatud kontrollikriteeriumi suhtes“ ega kohaldanud tühistamishagis esitatud kontrollikriteeriume.
180.
Kolmandas argumendis väidavad nad, et Üldkohus moonutas tõendeid, rikkus õigusnorme, rikkus oma põhjendamiskohustust ja eiras õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, kui ta „ei analüüsinud enamikku argumente, mille apellandid esitasid, sest need on nende tühistamishagi kuuenda, seitsmenda ja kaheksanda väite seisukohast fumus persecutionis’e tuvastamiseks asjakohased“. Sellega seoses viitavad apellandid argumentidele, mille nad esitasid tühistamishagis. Samuti väidavad nad, et vaidlusaluste otsuste punkti S ebatäpne sõnastus mõjutas fumus persecutionis’e hindamist.
181.
Neljandas argumendis väidavad nad, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 174–186 tõendeid ja rikkus õigusnormi, hinnates neid vigu, mille parlament apellantide väitel fumus persecutionis’e tuvastamisel tegi.
182.
Täpsemalt ei nõustu apellandid esiteks Üldkohtu hinnanguga, et fumus persecutionis’e tuvastamist ei mõjuta ei Euroopa vahistamismääruste tegemise kuupäev (selle kohtuotsuse punkt 174) ega asjaolu, et 2018. aasta juulist kuni 2019. aasta oktoobri või novembrikuuni puudusid kehtivad Euroopa vahistamismäärused (nimetatud kohtuotsuse punktid 175–178); teiseks ei nõustu nad Üldkohtu järeldusega sama kohtuotsuse punktides 179–182, et argumendid selle kohta, kas neile süüks pandud teod tegelikult toimusid, kuidas neid tegusid Hispaania karistusõiguse kohaselt kvalifitseeritakse ning kas need teod põhjendavad kriminaalmenetlust või mitte, olid edutud; kolmandaks ei nõustu nad Üldkohtu hinnanguga vaidlustatud kohtuotsuse punktides 183–184 nende asjaolude asjakohasuse kohta, mida parlament fumus persecutionis’e hindamisel arvesse võttis; neljandaks rikkus Üldkohus nende väitel õigusnormi, kui ta leidis selle kohtuotsuse punktis 185, et parlamendi ülesanne ei ole hinnata nende aktide õiguspärasust, mille kohtud on asjaomases kriminaalmenetluses vastu võtnud. Igale apellantide argumendile järgneb kas nende endi hinnang nimetatud asjaolude asjakohasusele fumus persecutionis’e hindamise seisukohast, viide muudele apellatsioonkaebuse väidetele või lihtsalt tõdemus, et Üldkohus rikkus õigusnormi.
183.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub apellantide argumendid kas vastuvõetamatuse või põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b) Hinnang
184.
Kõigepealt tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 183, et parlament lähtus fumus persecutionis’e puudumise järeldamisel mitmest asjaolust, vaadeldes neid koos, nimelt asjaolust, et süüks pandavad teod pandi toime 2017. aastal, samas kui apellandid said parlamendiliikme staatuse 13. juunil 2019, ning sellistest faktilistest asjaoludest, et esiteks esitati süüdistus neile 21. märtsil 2018, mil Euroopa Parlamendi liikme staatuse saamine oli hüpoteetiline, ning teiseks puudutas see süüdistus ka teisi isikuid, kes ei olnud Euroopa Parlamendi liikmed.
185.
Seejärel leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 186, et apellandid ei ole tõendanud, et parlament tegi ilmse hindamisvea, kui ta tugines fumus persecutionis’e välistamiseks kõnealustele (eelmises punktis nimetatud) asjaoludele. Sellega seoses leidis Üldkohus, et seda järeldust ei sea kahtluse alla need asjaolud, et esiteks mõistetakse apellantide üle kohut nende riigisisese poliitilise tegevuse tõttu, teiseks võidakse kõnealuse kriminaalmenetluse raames või selle tulemusel ajutiselt takistada nende mandaadi teostamist või nad võivad olenevalt asjade käigust selle isegi kaotada, kolmandaks esitas Hispaania erakond VOX kõnealuses kriminaalmenetluses actio popularis’e ning neljandaks tehti nende kohta teatavaid negatiivseid avalikke avaldusi, milles muu hulgas nõuti neile hoiatavate karistuste määramist. Sama kehtib apellantide väidete kohta, millega soovitakse kahtluse alla seada nende õigusasutuste erapooletust, kes osalesid kõnealuses kriminaalmenetluses Samuti ei ole apellantidel selle tõendamiseks, et parlament tegi fumus persecutionis’e hindamisel ilmse vea, võimalik edukalt tugineda vaidlusalustest otsustest hilisematele sündmustele, näiteks keskvalimiskomisjoni 3. novembri 2022. aasta teatele ning asjaolule, et Hispaania ametivõimud kuulasid neid ja nende nõustajaid pealt.
186.
Minu hinnangul ei ole Üldkohus selle juures, kui ta analüüsis parlamendi hinnangut fumus persecutionis’ele, mingit viga teinud. Nõustun eriti tema arvamusega, et parlamendil on ulatuslik kaalutlusõigus, kui ta kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid arvestades fumus persecutionis’e olemasolu hindab, ning et tema otsuse saaks tühistada üksnes siis, kui ta on teinud sealjuures ilmse hindamisvea. (
63
) Üldkohtu hinnang, mille kohaselt parlament ei ole sellist ilmset viga teinud, ei ole minu arvates ekslik.
187.
Kui käsitleda ammendavuse huvides esiteks apellantide argumente, mis on kokku võetud käesoleva ettepaneku punktis 178, siis need on minu arvates põhjendamatud. Kuigi apellandid väidavad formaalselt, et rikutud on põhjendamiskohustust, olen siiski seisukohal, et nende argumentidega vaidlevad nad tegelikult vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112 esitatud põhimõtte vastu, millele Üldkohus oma hinnangus tugines. Olen neid argumente juba analüüsinud kuuenda väite esimese osa raames, kus kontekst oli apellantide põhiõiguste väidetav rikkumine. (
64
) Nagu ma juba märkisin, on selle kohtuotsuse punktis 112 esitatud järeldus üldisemalt võttes õige. (
65
)
188.
Kui vaadelda teiseks käesoleva ettepaneku punktides 179 ja 180 kokku võetud argumente, siis need on minu arvates vastuvõetamatud, kuna need on ebatäpsed ja nendega taotletakse, et tühistamishagis esitatud argumendid vaadataks uuesti läbi. Juhin tähelepanu, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei vasta apellatsioonkaebus, mis piirdub Üldkohtus esitatud väidete ja argumentide sõnasõnalise kordamise või taasesitamisega, ELTL artiklist 256, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artiklist 169 tulenevatele põhjendamisnõuetele. (
66
) Nii on see aga käesoleva ettepaneku punktides 179 ja 180 esitatud argumentidega, kuna apellandid piirduvad üldise viitamisega tühistamishagis esitatud argumentidele.
189.
Mis puutub lõpuks käesoleva ettepaneku punktides 181 ja 182 kokku võetud argumentidesse, siis neis piirduvad apellandid kas arvamuse avaldamisega selle kohta, milline mõju on asjaoludel, mida parlament pidas asjakohaseks või asjakohatuks (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 174–182), või viitamisega tühistamishagi väidetele (selle kohtuotsuse punktid 183–184) või tõdemisega, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi (nimetatud kohtuotsuse punktid 185 ja 186). Järelikult on need argumendid vastuvõetamatud ka osas, milles apellandid ei kõnele Üldkohtu arutluskäigus tehtud veast.
190.
Nii või teisiti tuleks need argumendid isegi juhul, kui nad oleks vastuvõetavad, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, kuna nendega ei saa kahtluse alla seada minu järeldust, mille ma sõnastasin käesoleva ettepaneku punktis 186.
191.
Eeltoodut arvestades tuleb kuuenda väite teine osa tagasi lükata.
9. Järeldus apellatsioonkaebuse kuuenda väite kohta
192.
Esitatud arutluskäigu põhjal olen jõudnud seisukohale, et apellatsioonkaebuse kuues väide tuleb tagasi lükata.
F.
Apellatsioonkaebuse viies väide
193.
Oma viiendas väites heidavad apellandid Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta lükkas tagasi tühistamishagi viienda väite, mille kohaselt on rikutud õiguskindluse põhimõtet, kuna vaidlusalused otsused ei ole selged. Selles kontekstis jättis Üldkohus arvesse võtmata asjaolu, et esiteks ei olnud parlament kunagi menetlenud puutumatuse äravõtmise taotlust, mille eesmärk oleks jätkata raamotsuse 2002/584 2. peatüki kohast üleandmismenetlust, ja et teiseks võttis parlament esialgu ära ainult ühe protokolli nr 7 artiklis 9 nimetatud puutumatuse. See väide jaguneb kaheks osaks.
1. Viienda väite esimene osa
a) Poolte argumendid
194.
Viienda väite esimeses osas väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlusalused otsused ei olnud ebaselged selles suhtes, milliste menetlustega seoses puutumatus ära võeti. Selle raames ei nõustu nad vaidlusaluste otsuste tõlgendusega, mille Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 94–97 ja mis ei ole nende arvates ainus võimalik tõlgendus. Nad väidavad eeskätt, et nende puutumatuse äravõtmise taotluste ainus eesmärk oli jätkata pooleliolevaid üleandmismenetlusi, nimelt Euroopa vahistamismääruste täitmise menetlusi Belgias ja Ühendkuningriigis.
195.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub selle väiteosa tagasi lükata, väites, et argumendid on vastuvõetamatud või edutud ja igal juhul on need põhjendamatud.
b) Hinnang
196.
Üldkohus analüüsis vaidlusaluseid otsuseid vaidlustatud kohtuotsuse punktides 95 ja 96. Ta märkis esiteks, et nende otsuste resolutsiooni punkti 1 kohaselt võetakse apellantidelt protokolli nr 7 artikli 9 esimese lõigu punktis b ette nähtud puutumatus, st puutumatus, mis on antud mis tahes muu liikmesriigi kui Hispaania Kuningriigi territooriumil, ilma nende riikide vahel valimata. Teiseks tutvustas Üldkohus nende otsuste lõike, millest nähtub, et puutumatuse äravõtmist taotleti selleks, et kõrvaldada takistused apellantide suhtes tehtud Euroopa vahistamismääruste täitmisel. Niisiis järeldas Üldkohus, et vaidlusalused otsused ei ole ebaselged, tõlgendatagu neid siis sõltumatult või seoses puutumatuse äravõtmise taotlustega.
197.
Olen Üldkohtu järeldusega nõus. Puutumatuse äravõtmise taotluste tõlgendus, mille apellandid välja pakkusid ja mille kohaselt puudutavad need üksnes Euroopa vahistamismääruste täitmist Belgias ja Ühendkuningriigis, ei ole põhjendatud, kui võtta arvesse ka vaidlusaluseid otsuseid tervikuna, mitte ainult teatavaid kontekstist välja võetud asjaolusid, nagu teevad apellandid.
198.
On tõsi, et raamotsuse 2002/584 artikli 9 lõikes 1 on Euroopa vahistamismääruse teinud õigusasutusele ette nähtud võimalus edastada see vahistamismäärus otse täitvale õigusasutusele, kui tagaotsitava asukoht on teada. See edastamine ei too siiski kaasa tagajärge, et Euroopa vahistamismääruse ulatus piirduks viimati nimetatud asutuse liikmesriigi territooriumiga. Seda Euroopa vahistamismäärust saab ikkagi täita kõigis liikmesriikides. Kuna kõnealustes puutumatuse äravõtmise taotlustes ei ole selgelt väljendatud, et parlament peab puutumatuse ära võtma üksnes Euroopa vahistamismääruste täitmiseks Belgias ja Ühendkuningriigis, tuleb tõlgendus, mille apellandid neile taotlustele ja vaidlusalustele otsustele andsid, niisiis väärana tagasi lükata. Järelikult ei teinud Üldkohus viga, kui ta järeldas, et vaidlusalustest otsustest nähtub, et parlament otsustas võtta apellantidelt puutumatuse kõigi liikmesriikide territooriumil, välja arvatud Hispaania territooriumil.
199.
Eeltoodut arvestades olen seisukohal, et viienda väite esimene osa tuleb tagasi lükata.
2. Viienda väite teine osa
a) Poolte argumendid
200.
Selle väite teises osas väidetakse, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 98–109, et vaidlusalused otsused ei olnud ebaselged selles osas, milliseid meetmeid võib Euroopa vahistamismääruste täitmise raames võtta. Seega väidavad apellandid, et kui Üldkohus tõlgendas vääralt protokolli nr 7 artikli 9 esimese lõigu punktis a ja artikli 9 teises lõigus ette nähtud puutumatuse ulatust ning tõdes, et apellantide vahistamist ja nende üleandmist Hispaania ametiasutustele takistab üksnes selle protokolli artikli 9 esimese lõigu punktis b ette nähtud puutumatus, rikkus ta õigusnormi. Sellega moonutas Üldkohus nende väitel tõendeid. Lisaks esitavad apellandid uuesti argumendid, mida käsitleti kolmanda väite neljandas osas.
201.
Parlament, keda toetab Hispaania Kuningriik, palub selle väiteosa tagasi lükata ja märgib, et apellantide esitatud etteheited on edutud, kuna puutumatuse äravõtmise taotlused esitati üksnes protokolli nr 7 artikli 9 esimese lõigu punktis b nimetatud puutumatuse kohta. Selle institutsiooni arvates põhinevad vaidlustatud kohtuotsuse punkte 103 ja 106–109 puudutavad etteheited nende punktide vääral tõlgendusel.
b) Hinnang
202.
Üldkohus tutvustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–105 vaidlusaluste otsuste sisu ja parlamendi järeldust, et apellantide vahistamist takistab üksnes protokolli nr 7 artikli 9 esimese lõigu punktis b ette nähtud puutumatus. Lisaks otsustas Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 106–108, et protokolli artikli 9 teine lõik ei anna apellantidele sellist kaitset, mis oleks sõltumatu neile protokolli artikli 9 esimesest lõigust tulenevast kaitsest.
203.
Kõigepealt tuleb märkida, et kuna puutumatuse äravõtmise taotlused puudutasid üksnes protokolli nr 7 artikli 9 esimese lõigu punktis b ette nähtud puutumatust, on apellantide etteheited märkuste kohta, mida Üldkohus võis teha nende puutumatuse ulatuse kohta Hispaania territooriumil, edutud. Esiteks on need etteheited esitatud põhjenduste vastu, mis vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni ei mõjuta. (
67
) Teiseks ja nagu parlament õigesti märkis, kordas Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 100–105 mitme vaidlusaluste otsuste punkti sisu ja parlamendi järeldusi ning need vaidlustatud kohtuotsuse punktid ei kajasta kuidagi seda, kuidas ta selle protokolli artikli 9 esimese lõigu punktis a ette nähtud puutumatuse ulatust ise tõlgendas.
204.
Käsitledes esiteks apellantide argumente protokolli nr 7 artikli 9 teises lõigus ette nähtud puutumatuse kohta, mis on nende väitel selle artikli esimeses lõigus ette nähtud puutumatusest sõltumatu, leian, et need tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Nagu ma apellatsioonkaebuse kuuenda väite analüüsimisel märkisin, (
68
) on parlamendiliikmel pärast seda, kui parlamendi konkreetse koosseisu esimene istungjärk on avatud ja ta on tegelikult parlamendiliikmena ametisse asunud, üksnes kõnealuse protokolli artikli 9 esimeses lõigus ette nähtud kaitse. Kõnealusel juhul võeti selle protokolli artikli 9 esimese lõigu punktis b ette nähtud puutumatus ära pärast seda, kui apellandid olid parlamendiliikmena tegelikult ametisse asunud. Selles etapis ei olnud neil enam paralleelselt sama protokolli artikli 9 teises lõigus ette nähtud kaitset. Protokolli nr 7 artikli 9 teises lõigus ette nähtud kaitse tagamiseks ei olnud seega vaidlusalustes otsustes vaja täpsustada meetmeid, mida võib Euroopa vahistamismääruste täitmisel võtta.
205.
Käsitledes teiseks argumente tõendite moonutamise kohta, olen seisukohal, et need tuleb tagasi lükata. Argumendid, mis puudutavad protokolli nr 7 artikli 9 esimese lõigu punktis a ette nähtud apellantide puutumatuse ulatust, on edutud sellepärast, et edutud on ka argumendid, milles väidetakse, et Üldkohus tegi vea, nagu ma just nentisin. (
69
) Argumendid, mis puudutavad selle protokolli artikli 9 esimese lõigu punktis b ette nähtud puutumatust, on aga põhjendamatud, kuna Üldkohus ei ole kohtuotsuse Junqueras Vies tõlgendamisel viga teinud.
206.
Kolmandaks, mis puutub argumenti õiguskomisjonis toimunud menetluse konfidentsiaalsuse kohta, siis seda olen ma juba käsitlenud. (
70
)
207.
Eeltoodut arvestades tuleb viienda väite teine osa tagasi lükata.
3. Järeldus apellatsioonkaebuse viienda väite kohta
208.
Esitatud arutluskäigu põhjal olen jõudnud seisukohale, et apellatsioonkaebuse viies väide tuleb tagasi lükata.
G.
Kohtukulud
209.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 142 kohaselt, mida kõnealuse kodukorra artikli 184 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, jaotab Euroopa Kohus esimese apellandi ja kolmanda apellandi apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud oma äranägemisel. Kuna praegusel juhul on apellatsioonkaebuse üle otsustamise vajadus ära langenud pooltest sõltumatutel asjaoludel, tuleb jätta kummagi poole kohtukulud nende endi kanda.
210.
Kuna käesolev ettepanek piirdub apellatsioonkaebuse kolmanda, viienda ja kuuenda väite analüüsimisega, ei tee ma ettepanekut teise apellandi apellatsioonkaebusega seotud kohtukulude kohta, kuna kodukorra artikli 138 kohaselt sõltub menetluskulude üle otsustamine sellest, mida otsustatakse teiste väidete kohta.
V. Ettepanek
211.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku
–
otsustada, et Carles Puigdemont i Casamajó ja Clara Ponsatí i Obiolsi esitatud apellatsioonkaebuse kohta ei ole vaja otsust teha;
–
jätta Carles Puigdemont i Casamajó ja Clara Ponsatí i Obiolsi apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud poolte endi kanda;
–
lükata Antoni Comín i Oliveresi apellatsioonkaebuse kolmas, viies ja kuues väide tagasi.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Märgin, et nagu on öeldud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54, on need kolm otsust peaaegu identsed, välja arvatud asjaomaste parlamendiliikmete nimed, teatavate kohtudokumentide vastuvõtmise kuupäevad ning Clara Ponsatí i Obiolsi puhul tema Euroopa Parlamenti valimise asjaolud ja asjaolu, et kõnealuses kriminaalmenetluses on ta kohtu all üksnes väidetava mässule õhutamise tõttu.
(
3
)	ELT 2012, C 326, lk 266.
(
4
)	ELT 2019, L 302, lk 1, parlamendi 17. jaanuari 2023. aasta otsusega tehtud muudatuste eelses redaktsioonis.
(
5
)	DOGC nr 7449A, 6.9.2017, lk 1.
(
6
)	DOGC nr 7451A, 8.9.2017, lk 1.
(
7
)	Nimelt kolmas, viies, kuues ja seitsmes väide.
(
8
)	6. septembri 2018. aasta kohtuotsus Bank Mellat vs. nõukogu (C‑430/16 P, EU:C:2018:668, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
9
)	17. septembri 2015. aasta kohtuotsus Mory jt vs. komisjon (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
10
)	13. juuli 2023. aasta kohtuotsus D & A Pharma vs. EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
11
)	Euroopa Kohtu 18. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Gul Ahmed Textile Mills vs. nõukogu (C‑100/17 P, EU:C:2018:842, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 22.
(
13
)	Märgin sellega seoses, et teine apellant esitas 12. septembril 2024 Üldkohtule ELTL artikli 263 alusel hagi, mis registreeriti numbriga T‑477/24 ja milles ta palus tühistada Euroopa Parlamendi otsuse mitte tunnustada tema kui 2024.–2029. aasta koosseisu ametiajaks valituks osutunud parlamendiliikme staatust. Kuna see hageja loobus hagist, kustutati see kohtuasi registrist Üldkohtu kaheksanda koja presidendi 14. novembri 2024. aasta määrusega Comín i Oliveres vs. parlament (T‑477/24, EU:T:2024:836).
(
14
)	19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus (C‑502/19, edaspidi „kohtuotsus Junqueras Vies, EU:C:2019:1115, resolutsioon).
(
15
)	Vt minu ettepanek kohtuasjas Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:958, punktid 3 ja 4).
(
16
)	Vt selle kohta EIK 17. mai 2016. aasta kohtuotsus Karácsony jt vs. Ungari (CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, punkt 138) ja EIK 20. detsembri 2016. aasta otsus Uspaskich vs. Leedu (CE:ECHR:2016:1220JUD001473708, punkt 98), millele Euroopa Kohus viitas kohtuotsuses Junqueras Vies.
(
17
)	Kohtuotsus Junqueras Vies (punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
18
)	Vt minu ettepanek kohtuasjas Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:958, punkt 5).
(
19
)	EIK 20. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Uspaskich vs. Leedu, CE:ECHR:2016:1220JUD001473708, punkt 91.
(
20
)	Vt eelkõige 17. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Gollnisch vs. parlament (T‑346/11 ja T‑347/11, EU:T:2013:23, punkt 60); 8. novembri 2018. aasta kohtuotsus Troszczynski vs. parlament (T‑550/17, EU:T:2018:754, punkt 44); 1. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Jalkh vs. parlament (T‑230/21, EU:T:2021:848, punkt 24) ja 26. juuni 2024. aasta kohtuotsus Fest vs. parlament (T‑305/23, EU:T:2024:422, punkt 24).
(
21
)	Üldkohus kvalifitseerib puutumatuse äravõtmise otsused „poliitilist laadi otsusteks“. Selle kohta on Veneetsia komisjoni 98. täiskogu istungil (Veneetsia, 21.–22. märts 2014) vastu võetud raportis parlamentaarse puutumatuse ulatuse ja äravõtmise kohta (edaspidi „Veneetsia komisjoni raport“) märgitud, et selline kvalifitseerimine vastab mõningate liikmesriikide õiguses antud kvalifikatsioonile (Veneetsia komisjoni raporti punkt 135). Olenemata sellest, mis terminit selle otsuse laadi kirjeldamiseks kasutatakse, on kõige olulisem, et parlamendil on selle otsuse vastuvõtmisel ulatuslik kaalutlusõigus.
(
22
)	17. septembri 2020. aasta kohtuotsus Troszczynski vs. parlament (C‑12/19 P, EU:C:2020:725, punkt 25).
(
23
)	Vt selle kohta Euroopa Kohtu asepresidendi 24. mai 2022. aasta kohtumäärus Puigdemont i Casamajó jt vs. parlament ja Hispaania (C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413, punktid 193 ja 194).
(
24
)	1. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Scania jt vs. komisjon (C‑251/22 P, EU:C:2024:103, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
25
)	Teatise nr 11/2019 punkti 8 teine lause ei ole kolmanda väite esimeses osas käsitletavate probleemide seisukohast asjakohane. See mõjutab aga teataval määral sama väite teise osa analüüsi ning leiab tutvustamist järgmises jaos.
(
26
)	22. detsembri 2022. aasta kohtuotsus parlament vs. Moi (C‑246/21 P, EU:C:2022:1026, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
27
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 60.
(
28
)	7. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Nevinnomysskiy Azot ja NAK Azotvs. komisjon (C‑725/22 P, EU:C:2024:217, punkt 94 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
29
)	12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus DD vs. FRA (C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
30
)	12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus DD vs. FRA (C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
31
)	11. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Mytilinaios Anonymos Etairia – Omilos Epicheiriseon (C‑332/18 P, EU:C:2019:1065, punkt 149 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
32
)	Vt 16. septembri 2020. aasta kohtuotsus BP vs. FRA (C‑669/19 P, EU:C:2020:713, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
33
)	Vt 16. septembri 2020. aasta kohtuotsus BP vs. FRA (C‑669/19 P, EU:C:2020:713, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
34
)	Vt selle kohta 3. märtsi 2022. aasta kohtuotsus WV vs. Euroopa välisteenistus (C‑162/20 P, EU:C:2022:153, punktid 67–69 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
35
)	9. novembri 2017. aasta kohtuotsus TV2/Danmark vs. komisjon (C‑649/15 P, EU:C:2017:835, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
36
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 54.
(
37
)	9. septembri 2003. aasta kohtuotsus Kik vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑361/01 P, EU:C:2003:434, punkt 101).
(
38
)	Vt Veneetsia komisjoni raporti punkt 194.
(
39
)	Et rikutud on puutumatust, mis on ette nähtud ELTL artiklis 343 ja protokolli nr 7 artiklis 9 koostoimes harta artikliga 6, artikli 39 lõikega 2 ja artikliga 45 ning kodukorra artikli 5 lõikega 2.
(
40
)	Et rikutud on hea halduse ja võrdse kohtlemise põhimõtet.
(
41
)	Esimese väiteosa üheksale etteheitele eelneb sissejuhatav etteheide apellantide põhiõiguste rikkumise kohta. Kuna seda küsimust käsitletakse neljandas etteheites, ei ole vaja seda eraldi etteheiteks pidada ja seetõttu analüüsin seda neljanda etteheite raames.
(
42
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 116.
(
43
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 43.
(
44
)	Vt Veneetsia komisjoni raporti punktid 162, 188 ja 190.
(
45
)	27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro jt vs. komisjon (C‑549/21 P, EU:C:2023:340, punkt 80 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
46
)	Kohtuotsus Junqueras Vies, punkt 78.
(
47
)	Kohtuotsus Junqueras Vies, punkt 80.
(
48
)	Kohtuotsus Junqueras Vies, punkt 79.
(
49
)	10. juuli 1986. aasta kohtuotsus Wybot (149/85, EU:C:1986:310, punkt 27).
(
50
)	Vt käesoleva ettepaneku 41. joonealune märkus.
(
51
)	Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsus Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34).
(
52
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 125.
(
53
)	Vt Veneetsia komisjoni raporti punkt 168.
(
54
)	28. septembri 2023. aasta kohtuotsus Changmao Biochemical Engineering vs. komisjon (C‑123/21 P, EU:C:2023:708, punkt 185 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
55
)	4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Mylan IRE Healthcare vs. komisjon (C‑237/22 P, EU:C:2024:850, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
56
)	Tühistamishagi punktid 339–365.
(
57
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 143 ja 144.
(
58
)	Vt käesoleva ettepaneku järgmine jagu.
(
59
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 138 ja 145.
(
60
)	22. detsembri 2022. aasta kohtumäärus Jalkh vs. parlament (C‑82/22 P, EU:C:2022:1039, punkt 38).
(
61
)	Vt selle kohta 12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus DD vs. FRA (C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
62
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 128.
(
63
)	Vt selle kohta käesoleva ettepaneku jagu IV.C, eelkõige punktid 43–45.
(
64
)	Vt käesoleva ettepaneku jagu IV.E.1.
(
65
)	Vt käesoleva ettepaneku jagu IV.C, eelkõige punktid 43–45.
(
66
)	22. detsembri 2022. aasta kohtuotsus parlament vs. Moi (C‑246/21 P, EU:C:2022:1026, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
67
)	Vt selle kohta 27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro jt vs. komisjon (C‑549/21 P, EU:C:2023:340, punkt 80 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
68
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 126.
(
69
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 203.
(
70
)	Vt käesoleva ettepaneku jagu IV.D.4.