62013CC0393
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 17. juulil 2014 (
1
)
Kohtuasi C‑393/13 P
Euroopa Liidu Nõukogu
versus
Alumina d.o.o.
„Apellatsioonkaebus — Dumping — Rakendusmäärus (EL) nr 464/2011 — Bosniast ja Hertsegoviinast pärit tseoliit A pulbri import — Määrus (EÜ) nr 1225/2009 — Artikkel 2 — Normaalväärtus — Tavapärane kaubandustegevus”
1.
Euroopa Liidu Nõukogu palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu otsus kohtuasjas Alumina vs. nõukogu (
2
) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus tühistas nõukogu 11. mai 2011. aasta rakendusmääruse (EL) nr 464/2011, millega kehtestatakse Bosniast ja Hertsegoviinast pärit tseoliit A pulbri impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ning nõutakse lõplikult sisse nimetatud impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks (
3
) (edaspidi „vaidlusalune määrus”), esimese kohtuastme hagejat Alumina d.o.o‑d (edaspidi „Alumina”) puudutavas osas.
2.
Nõukogu apellatsioonkaebus puudutab seda, kuidas Üldkohus tõlgendas mõistet „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük”, mida on kasutatud nõukogu 30. novembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed, (
4
) (edaspidi „algmäärus”) artiklis 2.
3.
Õiguslik küsimus, mis käesoleva apellatsioonkaebusega seoses sisuliselt kerkib, on järgmine: kas müük, mille puhul sisaldab hind lisatasu, mis peab katma riski, et asjaomaste toodete ostja tasub arve oma majandusliku olukorra tõttu hilinemisega või ei tasu seda üldse, on „tavapärase kaubandustegevuse” käigus toimunud müük ning seda tuleb seega arvesse võtta, arvutades normaalväärtust, mida tuleb ekspordihinnaga võrrelda, et teha kindlaks, kas tegemist on dumpinguga? Nõukogu leiab, et vastates sellele küsimusele eitavalt, rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses õigusnormi, mis puudutab mõiste „tavapärane kaubandustegevus” tõlgendamist. Ta palub seetõttu Euroopa Kohtul see kohtuotsus tühistada.
I. Õiguslik raamistik
4.
Algmääruse artikli 2 lõigetes 1‐4 ja 6 on sätestatud:
„1.   Normaalväärtuse aluseks võetakse tavaliselt ekspordiriigi sõltumatute klientide poolt tavapärases kaubandustegevuses makstud või makstavad hinnad.
Kui ekspordiriigi eksportija ei tooda ega müü vaatlusalust toodet, võib normaalväärtuse kehtestada teiste müüjate või tootjate hindade alusel.
Hindu asjaosaliste vahel, kes teevad ilmset koostööd või on tõenäoliselt sõlminud kompensatsioonilepingu, ei või lugeda tavakaubanduslikeks ning neid võib normaalväärtuse määramisel kasutada ainult juhul, kui on tuvastatud nende sõltumatus.
[…]
2.   Sisetarbimiseks ette nähtud samasuguse toote müüki kasutatakse normaalväärtuse määramisel tavaliselt siis, kui kõnealuse müügi maht moodustab vähemalt 5% ühendusse suunatud vaatlusaluse toote müügi mahust. Väiksemat müügimahtu võib kasutada juhul, kui näiteks nõutavaid hindu käsitletakse asjaomase turu suhtes tüüpilisena.
3.   Kui tavapärase kaubandustegevuse käigus toimuv samasuguse toote müük puudub või on ebapiisav või kui erilise turuolukorra tõttu ei ole võimalik seda nõuetekohaselt võrrelda, arvutatakse samasuguse toote normaalväärtus päritoluriigi tootmiskulude alusel, millele lisatakse põhjendatud müügi‑, üld‑ ja halduskulud ning kasum, või tavapärase kaubandustegevuse käigus asjakohase kolmanda riigi suhtes kohaldatavate ekspordihindade alusel, tingimusel et kõnealused hinnad on tüüpilised.
[…]
4.   Samasuguse toote müüki ekspordiriigi siseturul või eksportmüüki kolmandasse riiki hinnaga, mis on madalam kui (püsivad ja muutuvad) tootmiskulud ühiku kohta, millele on liidetud müügi‑, üld‑ ja halduskulud, võib hinna tõttu lugeda tavapärase kaubandustegevuse väliseks ning selle võib normaalväärtuse määramisel arvestamata jätta üksnes siis, kui on kindlaks tehtud, et selline müük on toimunud pikema aja jooksul märkimisväärsetes kogustes ja hindadega, mis ei võimalda kõikide kulude katmist põhjendatud aja jooksul.
[…]
6.   Müügi-, üld- ja halduskulud ning kasumisummad põhinevad tegelikel andmetel, mis uurimisalune eksportija või tootja esitab samasuguse toote valmistamise ja tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müügi kohta. Kui nimetatud summasid ei saa kindlaks määrata nimetatud alusel, siis määratakse need kindlaks, võttes aluseks:
a)
teiste uurimisaluste eksportijate või tootjate puhul kindlaksmääratud tegelikud kaalutud keskmised summad seoses samasuguse toote valmistamise ja müügiga päritoluriigi siseturul;
b)
tegelikud summad, mida kohaldatakse kõnealuse eksportija või tootja suhtes sama üldkategooria toodete valmistamisel ja müügil päritoluriigi siseturul tavapärase kaubandustegevuse käigus;
c)
iga muu põhjendatud meetod, tingimusel et selliselt määratud kasumi summa ei ületa kasumit, mida teised eksportijad või tootjad saavad tavaliselt sama üldkategooria toodete müümisel päritoluriigi siseturul.”
II. Vaidluse aluseks olevad asjaolud
5.
Pärast seda, kui 4. jaanuaril 2010 oli esitatud kaebus, avaldas Euroopa Komisjon 17. veebruaril 2010 teate dumpinguvastase menetluse algatamise kohta Bosniast ja Hertsegoviinast pärit tseoliit A pulbri impordi suhtes (
5
), kusjuures tegemist on tootega, mida kasutatakse abiainena pesupulbrite ja veepehmendajate tootmisel.
6.
Komisjon võttis 15. novembril 2010 vastu määruse (EL) nr 1036/2010, millega kehtestatakse ajutine dumpinguvastane tollimaks Bosniast ja Hertsegoviinast pärit tseoliit A pulbri impordi suhtes (
6
) (edaspidi „ajutine määrus”), millega ta kehtestas 28,1-protsendilise ajutise dumpinguvastase tollimaksu selle Bosniast ja Hertsegoviinast pärit toote suhtes.
7.
Viimati viidatud määrusest ilmneb esiteks, et uurimisperiood hõlmas ajavahemikku 1. jaanuarist kuni 31. detsembrini 2009, ja teiseks, et Biraci kontsern, kuhu Alumina kuulub, oli kõnesoleval perioodil ainus asjaomast toodet eksportiv tootja Bosnias ja Hertsegoviinas. (
7
)
8.
Ajutisest määrusest ilmneb ka, et komisjon arvutas normaalväärtuse algmääruse artikli 2 lõikes 3 kirjeldatud meetodi abil, kuna Alumina müük siseturul ei olnud tüüpiline sama määruse artikli 2 lõike 2 tähenduses. Normaalväärtuse arvutamiseks selle meetodi abil kasutas komisjon eelkõige kaalutud keskmist kasumit, mida Biraci kontsern, kuhu Alumina kuulub, sai kõnesoleval perioodil samasuguse toote omamaiselt müügilt. (
8
)
9.
Alumina väitis 1. detsembri 2010. aasta ja 19. märtsi 2011. aasta kirjadega eelkõige, et komisjon rikkus normaalväärtuse arvutamisega algmääruse artikli 2 lõikeid 3 ja 6, sest ta kasutas selleks kasumit, mida saadi müügilt Biraci kontserni ainsale kodumaisele kliendile, kelle puhul esineb tasumata jätmise või hilinenud tasumise kõrgendatud risk, ning selle müügi puhul oli hinda seetõttu tõstetud 25% tasuna selle riski eest. Seega ei kujutanud see tegevus Alumina sõnul endast tavapärast kaubandustegevust algmääruse tähenduses ning seda ei oleks tohtinud normaalväärtuse arvestamisel arvesse võtta.
10.
Nõukogu kehtestas vaidlusaluse määrusega Bosniast ja Hertsegoviinast pärit tseoliit A pulbri suhtes 28,1-protsendilise lõpliku dumpinguvastase tollimaksu, mida kohaldatakse netohinna suhtes Euroopa Liidu piiril enne tollimaksu sissenõudmist.
11.
Sellest määrusest ilmneb, et nõukogu lükkas tagasi Alumina väite, et omamaist müüki ei tuleks pidada tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müügiks, kinnitades, et „uurimise käigus [tehti] kindlaks, et Biraci esitatud andmed ja tõendid olid normaalväärtuse kindlaksmääramiseks usaldusväärne lähtematerjal”. (
9
)
III. Vaidlustatud kohtuotsus
12.
Alumina esitas Üldkohtu kantseleisse 16. juunil 2011 saabunud hagiavaldusega vaidlusaluse määruse peale tühistamishagi, mida ta põhjendas kahe väitega, mille kohaselt oli rikutud vastavalt algmääruse artikli 2 lõikeid 3 ja 6 ning artikli 2 lõiget 6.
13.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuses, et esiteks tuleb analüüsida teist väidet, et mõistet „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” on kohaldatud valesti. Kõigepealt lükkas Üldkohus sisuliselt tagasi selle väite esimese osa, milles Alumina kinnitas, et ebatüüpilist müüki artikli 2 lõike 2 tähenduses ei saa pidada tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müügiks. Seejärel analüüsis Üldkohus teise väite teist osa. Selle osa kohta kinnitas Alumina, et nõukogu eksis, kui käsitas kaubandustegevuse käigus toimunud müügina kõnesoleva toote müüki tema ainsale kodumaisele kliendile, kuigi selle hinda oli tõstetud 25% võrra tasuna hilinenud tasumise või tasumata jätmise riski eest.
14.
Selles küsimuses meenutas Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 26‐30, et normaalväärtuse arvutamisel algmääruse artikli 2 lõigete 3 ja 6 alusel püütakse leida selline normaalväärtus, mis oleks võimalikult lähedane toote müügihinnale, millega oleks tegemist juhul, kui vaidlusalust toodet oleks müüdud päritoluriigis või ekspordiriigis tavapärase kaubandustegevuse käigus. Seejärel meenutas Üldkohus kohtupraktikat, mille kohaselt on ‐ Üldkohtu meelest objektiivse ulatusega ‐ mõiste „tavapärane kaubandustegevus” eesmärk välistada normaalväärtuse kindlaksmääramisel sellised olukorrad, kus müük siseturul ei toimu tavapärastel tingimustel. Üldkohtu arvates võivad sellele mõistele tugineda nii institutsioonid kui ka asjaomased ettevõtjad, kui esineb asjaolusid, mis mõjutavad vaidlusaluse müügi tavapärasust.
15.
Konkreetselt kõnesoleva riskitasu osas leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 36‐41, et see tasu ei kujuta endast seega osa müüdud toote väärtusest ega ole seotud toote omadustega, vaid kujutab endast tegelikkuses vastutasu riski eest, mille tarnija võtab toodete müümisel teatud kliendile, ning selle kasutamine ja selle ulatus sõltuvad kliendist. Üldkohtu meelest tähendab sellise tasu arvessevõtmine normaalväärtuse arvutamisel järelikult, et arvutusse lisatakse üks tegur, mida ei võeta aluseks selle hinna kujundamisel, millega seda toodet müüakse päritoluriigis, vaid mis puudutab üksnes teatud kodumaise ostja finantssuutlikkust. Üldkohus arvab, et riskitasu arvessevõtmine suurendab kunstlikult normaalväärtuse arvutamise tulemust, mõjutades arvutamistulemuse õigsust ja seega hinnangut sellele, kas tegemist on dumpinguga või mitte.
16.
Nende kaalutluste põhjal rahuldas Üldkohus hagi ja tühistas vaidlusaluse määruse Aluminat puudutavas osas.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
17.
Nõukogu esitas vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 11. juulil 2013.
18.
Nõukogu palub apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista apellatsioonkaebuse ja Üldkohtus toimunud menetlusega seotud kohtukulud välja Aluminalt.
19.
Alumina palub Euroopa Kohtul:
—
jätta nõukogu apellatsioonkaebus rahuldamata;
—
teise võimalusena teha otsus esimeses kohtuastmes esitatud hagi kohta ja tühistada vaidlusalune määrus;
—
mõista kohtukulud välja nõukogult.
V. Õiguslik analüüs
20.
Nõukogu põhjendab oma apellatsioonkaebust ‐ mis puudutab üksnes vaidlustatud kohtuotsuse punkte 36‐41 ‐ ainult ühe väitega, mille kohaselt tõlgendati mõistet „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” valesti. Nõukogu väidab esiteks, et Üldkohus rikkus selle mõiste tõlgendamisel õigusnormi, sest ta leidis, et müük ei toimunud tavapärase kaubandustegevuse käigus ning seda ei tohi seega normaalväärtuse arvutamisel arvesse võtta, kui selle hind sisaldab niisugust tasu nagu käesoleval juhul, mis peab katma ostjapoolse hilinenud tasumise või tasumata jätmise kõrgendatud riski. Teiseks väidab nõukogu, et niisuguse tõlgendusega rikkus Üldkohus õiguskindluse põhimõtet. Kolmandaks kinnitab nõukogu, et Üldkohus rikkus oma põhjendamiskohustust.
21.
Enne nende argumentide sisulist arutamist, mille nõukogu esitab oma ainsas väites, tuleb analüüsida vastuvõetamatuse vastuväidet, mille Alumina esitas apellatsioonkaebuse kohta.
A. Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
22.
Alumina väidab, et ainus väide, millega nõukogu oma apellatsioonkaebust põhjendab, puudutab faktilist küsimust, mitte õigusnormi rikkumist. See ainus väide on Euroopa Kohtus seega vastuvõetamatu ning apellatsioonkaebus tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu tervikuna läbi vaatamata. Nõukogu ise oma Üldkohtule esitatud menetlusdokumentides kvalifitseeris küsimuse, kas Alumina omamaine müük oma ainsale kodumaisele kliendile toimus tavapärase kaubandustegevuse käigus, faktiliseks küsimuseks. Nõukogu vaidlustab vastuvõetamatuse vastuväite ja leiab, et tema apellatsioonkaebus on vastuvõetav.
23.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et ELTL artiklist 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et ainult Üldkohus on pädev esiteks fakte tuvastama ja teiseks fakte hindama. Üksnes siis, kui faktide tuvastamise sisuline ebaõigsus tuleneb talle esitatud toimiku materjalidest või kui nende asjaolude põhjendamiseks esitatud tõendeid on moonutatud, kujutavad see tuvastamine ja hinnang õigusküsimusi, mida Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse raames võib kontrollida. Sellisel juhul võib Euroopa Kohus vastavalt ELTL artiklile 256 üksnes kontrollida nende faktiliste asjaolude õiguslikku kvalifikatsiooni ja õiguslikke tagajärgi, mida Üldkohus nendest tuletas. (
10
)
24.
Kuigi küsimus, milles palutakse määrata konkreetselt kindlaks, kas teatav müük toimus – või ei toimunud – tavapärase kaubandustegevuse käigus, kujutab endast tõesti faktilist küsimust, mis jääb väljapoole Euroopa Kohtu kontrollimisõigust, tuleb siiski tõdeda, et nõukogu heidab oma ainsa väitega Üldkohtule ette, et viimane rikkus mõiste „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” tõlgendamisel niisugusena, nagu seda on kasutatud algmääruse artiklis 2, õigusnormi, sest ta leidis, et niisugune tavapärane kaubandustegevus võib leida aset isegi siis, kui selle müügi hind sisaldab tasu, mis peab katma tasumata jätmise või hilinenud tasumise kõrgendatud riski.
25.
Nõukogu ainus väide ei puuduta seega mitte faktiliste asjaolude tuvastamist või hinnangut, mille Üldkohus tõenditele andis, vaid õigusmõiste tõlgendamist ja õiguslikke tagajärgi, mis kaasnevad selle kohaldamisega faktiliste asjaolude suhtes niisugusena, nagu need tuvastati.
26.
Sellest järeldub minu arvates, et nõukogu ainsat väidet tuleb pidada vastuvõetavaks.
B. Sisulised küsimused
1. Poolte argumendid
27.
Nõukogu väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, lähtudes põhimõttest, et müük ei toimu tavapärase kaubandustegevuse käigus, kui hind sisaldab niisugust elementi nagu tasu tasumata jätmise riski eest käesoleval juhul, mis ei ole seotud toote väärtusega. Mõiste „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” niisugust tõlgendust ei kinnita ei algmäärus ega 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe VI artikli rakendamist käsitlev leping (
11
) (edaspidi „dumpinguvastane leping”). Seda ei kinnita ka Euroopa Kohtu praktika.
28.
Üldkohtu valitud „toote väärtust peegeldava hinna” kriteerium ei sobi nõukogu sõnul selle kindlaksmääramiseks, kas müük toimus tavapärase kaubandustegevuse käigus. Niisuguse kriteeriumi kasutamine sunnib institutsioone süstemaatiliselt „ära arvama” edastatud hindade tasumise (ja kohaldamise) põhjuseid ning määrama kindlaks toote tegelikku väärtust. See ei ole praktikas mitte üksnes võimatu ja vastuolus õiguskindluse põhimõttega, vaid ei ole ka kuidagi seotud mõistega „tavapärane kaubandustegevus”, mis eeldab, et kontrollitakse, kas asjaomane müük toimus tingimustel ja praktika kohaselt, mida võib mõistliku ajavahemiku kestel pidada asjaomase omamaise müügi puhul tavapäraseks.
29.
Üldkohtu tõlgendus toob lisaks kaasa tõsise kuritarvituste ohu. Et omamaist müüki kõrge hinnaga ei võetaks dumpingu arvutamisel arvesse, piisab sellest, kui eksportijad lisavad oma omamaise müügi lepingutesse tingimuse, mis näeb ette, et hind sisaldab ükskõik missuguse kunstliku elemendiga seotud tasu, millel ei ole eeldatavalt mingit seost toote väärtusega, ning seejärel väidavad, et seega ei toimunud müük tavapärase kaubandustegevuse käigus ja see tuleb niisiis normaalväärtuse arvutamisel välja jätta.
30.
Lisaks on Üldkohtu viide algmääruse artikli 2 lõike 10 punktile k vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38 nõukogu arvates asjakohatu, sest selles ette nähtud kohanduste eesmärk on kõrvaldada erinevused normaalväärtuse ja ekspordihinna vahel ning need on kohandatavad ainult pärast seda, kui see väärtus on kindlaks määratud, mitte selle kindlaksmääramiseks.
31.
Lõpuks väidab nõukogu, et Üldkohus ei ole oma järeldusi piisavalt põhjendanud ja on seega rikkunud oma põhjendamiskohustust.
32.
Alumina väidab seevastu, et Üldkohus ei ole rikkunud mõiste „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” tõlgendamisel õigusnormi, vaid kohaldas õigesti kriteeriumeid, mille Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas välja töötanud. Seega leidis Üldkohus õigustatult, et riskitasuga omamaist müüki ei saa pidada müügiks, mis toimus tavapärase kaubandustegevuse käigus, sest see ei ole ostjate tavapärase käitumise või hindade normaalse kujunemise tulemus.
33.
Argument, et esineb kuritarvituste oht, on väär. Komisjon on nimelt ise tunnistanud, et Alumina müüki oma ainsale kodumaisele kliendile mõjutas 25% riskitasu, mis oli spetsiaalselt mõeldud tasumata jätmise riski katmiseks, ning nõukogu ei saa seega väita, et see tasu on kunstlik. Lisaks ei esine kuritarvituste ohtu, sest Üldkohus on sõnaselgelt piiranud oma mõiste „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” tõlgendust niisuguse riskitasuga nagu käesoleval juhul.
34.
Lõpuks väidab Alumina esiteks, et mõiste „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” Üldkohtu-poolne tõlgendus on kooskõlas kohtupraktikaga ja sellega ei rikuta seega õiguskindluse põhimõtet, ning teiseks, et Üldkohus on oma järeldusi õiguslikult piisavalt põhjendanud.
2. Õiguslik hinnang
35.
Nõukogu apellatsioonkaebus puudutab sisuliselt mõiste „tavapärase kaubandustegevuse (ordinary course of trade) käigus toimunud müük” tõlgendust, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses valis ja millega on tema arvates rikutud õigusnormi.
36.
Selles osas tuleb kõigepealt meenutada, et algmääruse artikli 1 lõike 2 kohaselt tuleb selleks, et teha kindlaks, kas toodet müüakse dumpinghinnaga, tema ekspordihinda võrrelda samasuguse toote puhul eksportriigis tavapärase kaubandustegevuse raames kasutatava hinnaga.
37.
Mõiste „tavapärane kaubandustegevus” on seega mõiste, mis on mõistega „dumping” olemuslikult seotud. Täpsemalt on see seotud samasuguse toote normaalväärtuse kindlaksmääramisega: väärtus, mida tuleb võrrelda ekspordihinnaga, et teha kindlaks, kas tegemist on dumpinguga. Mõiste „tavapärane kaubandustegevus” esineb tegelikult terves algmääruse artikli 2 A‑jaos, mis sisaldab normaalväärtuse kindlaksmääramist käsitlevaid sätteid. (
12
) Müük, mis ei toimunud tavapärase kaubandustegevuse käigus, tuleb normaalväärtuse arvutamisel välja jätta. (
13
)
38.
Kuigi see on dumpingu olemasolu kindlakstegemise põhimõiste, ei ole ei dumpinguvastases lepingus ega algmääruses mõiste „tavapärane kaubandustegevus” määratlust. Algmäärus annab siiski selle kohta mõningaid juhiseid, sest selles on sõnaselgelt nimetatud kaks müügiliiki, mis ei pruugi teatavatel tingimustel kujutada endast tavapärast kaubandustegevust ja mille hinna võib seega normaalväärtuse arvutamisel välja jätta.
39.
Esiteks on tegemist müügiga kahe partneri vahel, kes teevad ilmset koostööd või on tõenäoliselt sõlminud kompensatsioonilepingu. Algmääruse artikli 2 lõike 1 kolmanda lause kohaselt võib selle müügi hindu lugeda tavakaubanduslikeks ainult siis, kui on tuvastatud, et pooltevaheline suhe neid ei mõjuta. (
14
) Sellest järeldub, et selle müügi hinda võib normaalväärtuse arvutamisel arvesse võtta üksnes siis, kui on tõendatud, et müüja ja ostja vahel eksisteerinud koostöö‑ või lepinguline suhe ei mõjutanud selle kujunemist.
40.
Teiseks on tegemist tegevusega, mille raames müüakse toodet alla omahinna. Algmääruse artikli 2 lõike 4 kohaselt (
15
) võib seda müüki pidada müügiks, mis ei toimunud tavapärase kaubandustegevuse käigus, kui see toimus pikema aja vältel märkimisväärsetes kogustes ja hinnaga, mis ei võimaldanud katta kõiki kulusid mõistliku aja jooksul.
41.
Need kaks müügiliiki ei ole mõistagi ainsad juhtumid, mil müük võis toimuda väljaspool tavapärast kaubandustegevust. Institutsioonid on oma praktikas mitmesugustes teisteski olukordades leidnud, et müük ei toimunud tavapärase kaubandustegevuse käigus. (
16
)
42.
Euroopa Kohtulgi on juba olnud võimalus analüüsida mõistet „tavapärane kaubandustegevus”. Ta märkis kohtuotsustes Goldstar vs. nõukogu (
17
) ja Ajinomoto ja NutraSweet vs. nõukogu ja komisjon (
18
), et mõiste „tavapärane kaubandustegevus” puudutab asjaomase müügi enda laadi ning et selle eesmärk on välistada, et normaalväärtuse kindlaksmääramisel võetakse arvesse olukordi, mil müük omamaisel turul ei toimunud normaalsetes kaubandustingimustes, eelkõige siis, kui toodet müüakse alla omahinna või kui tehingud leiavad aset partnerite vahel, kes teevad ilmselt koostööd või on sõlminud kompensatsioonilepingu.
43.
See kohtupraktika – nagu ilmneb lisaks kahest eespool mainitud olukorrast, mis on toodud juba algmääruses – põhineb mõistele „tavapärane kaubandustegevus” omasel eesmärgil, milleks on tagada, et normaalväärtus vastaks nii palju kui võimalik samasuguse toote normaalväärtusele eksportija omamaisel turul. Seega kui müük toimub tingimustel, mis ei vasta samasuguse toote müügi osas valitsevale kaubanduspraktikale sellel turul dumpingu esinemise tuvastamise seisukohast asjakohasel hetkel, ei kujuta see endast sobivat lähteteavet, mille põhjal saaks määrata kindlaks samasuguse toote normaalväärtuse sellel turul, ning tuleb seega kõrvale jätta. (
19
)
44.
Kõikidest esitatud kaalutlustest ilmneb, et institutsioonid peavad hinnangu, mille eesmärk on teha kindlaks, kas müük toimus või mitte tavapärase kaubandustegevuse käigus, andma igal üksikul juhul eraldi, lähtudes mõiste „tavapärane kaubandustegevus” eesmärgist niisugusena, nagu seda on kirjeldatud eelmises punktis. Selle hinnangu andmisel peavad institutsioonid arvesse võtma kõiki asjakohaseid tegureid ja kõiki konkreetseid asjaolusid, mis seonduvad asjaomase müügiga. (
20
)
45.
Selle kohta tuleb märkida, et hind kujutab endast müügitingimuste seas ainult ühte tingimust, ehkki see on esmatähtis tingimus. Seega tuleb hindamisel, kas müük vastab tavapärasele kaubandustegevusele, selle hinda analüüsida tehingu teistest tingimustest lähtudes. (
21
) Sellest järeldub, et müügihinda võib samasuguse toote normaalväärtuse kindlaksmääramisel arvesse võtta alles pärast seda, kui on analüüsitud kõiki asjakohaseid tegureid ja eelkõige asjaomase müügi tingimusi.
46.
Selles osas tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba kinnitanud, et hinnates seda, kas müük on tavakaubanduslik, peavad institutsioonid esitama põhjendused, mis ei saa piirduda aegunud väidetega, mis kujutavad endast sisuliselt viiteid õigusaktidele. (
22
)
47.
Mõiste kohta „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” tuleb veel lisada, et nagu märkis – minu arvates õigustatult – Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 29, on see mõiste objektiivse ulatusega.
48.
See tähendab esiteks, et mõistele „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” võivad tugineda mitte üksnes institutsioonid selleks, et kõrvaldada praktikad, mis võivad varjata dumpingut või selle ulatust, vaid ka asjaomased ettevõtjad juhul, kui esinevad asjaolud, mis mõjutavad asjaomase tegevuse tavapärasust. (
23
)
49.
Teisalt tuleneb selle mõiste objektiivsest ulatusest, et kaubandustegevuse tavapärasus tuleb kindlaks määrata niisuguste objektiivset laadi asjaolude põhjal, mis on selle tegevusega seotud. Tegevuse tavapärasuse võib seevastu kahtluse alla seada siis, kui esinevad subjektiivset laadi tegurid, mis võivad küll mõjutada konkreetse kaubandustegevuse tingimuste kindlaksmääramist, kuid on siiski eranditult seotud tegevuse poolte või ühe poole konkreetsete omadustega. Niisugustes olukordades võib juhtuda, et nende subjektiivsete tegurite arvessevõtmine kaubandustegevuse tingimuste kindlaksmääramisel ei näita, kas kaubandustegevus on asjaomases riigis tavapärane. Minu arvates võib niisuguste konkreetsete subjektiivsete omaduste arvessevõtmine müügitingimuste kindlaksmääramisel seega välistada selle – kuid seda peab kontrollima igal konkreetsel juhul eraldi –, et see müük kvalifitseeritakse „tavapäraseks kaubandustegevuseks”.
50.
Lõpuks pean veel vajalikuks märkida, et hinnates igal konkreetsel juhul eraldi, kas müük toimus või mitte tavapärase kaubandustegevuse käigus, peab institutsioonidel olema teatav kaalutlusruum nii küsimuses, missugused tegurid on igal konkreetsel juhul olulised, kui ka nende tegurite konkreetsel hindamisel vastavalt iga juhtumi eripärale.
51.
Seda, et institutsioonidel on see kaalutlusruum, kinnitavad minu arvates ka terminid, mida on algmääruses endas kasutatud eespool punktides 39 ja 40 nimetatud kaht tüüpi tegevuse puhul, mis ei pruugi kujutada endast tavapärast kaubandustegevust, st müüki isikute vahel, kes teevad ilmset koostööd, või poolte vahel, kes on tõenäoliselt sõlminud kompensatsioonilepingu, ja müüki alla omahinna. See, et algmääruses on asjakohastes sätetes kasutatud tegusõna „pouvoir”, kõneleb selle kasuks, et pädevatel institutsioonidel on nende kahe müügiliigi konkreetsel kvalifitseerimisel tavapäraseks kaubandustegevuseks teatav kaalutlusõigus. (
24
) Ma arvan aga, et kui institutsioonidel on algmääruses sõnaselgelt nimetatud kaubandustegevuse liikide raames tehtavate tehingute tavapärasuse hindamisel niisugune kaalutlusruum, peab neil ammugi olema kaalutlusruum selle hindamisel, missugune on see tegevus, mida ei ole algmääruses sõnaselgelt nimetatud.
52.
Nendest kaalutlustest tulebki minu arvates lähtuda, analüüsides argumente, millega nõukogu vaidlustatud kohtuotsust kritiseerib.
53.
Mis puudutab nõukogu etteheidet, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui lähtus põhimõttest, et müük toimub tavapärase kaubandustegevuse raames üksnes siis, kui hind peegeldab toote väärtust, siis see etteheide põhineb minu meelest vaidlustatud kohtuotsuse ekslikul tõlgendusel.
54.
Selle kohtuotsuse punktides 36‐39 tugines Üldkohus sama kohtuotsuse punktides 27‐30 esitatud kaalutlustele ja avaldas ainult arvamust, et sellega, kui normaalväärtuse arvutamisel võetakse arvesse niisugust tasu nagu kõnesolev, kaasati nimetatud väärtuse arvutamisse tegur, mis ei kujunda hinda, millega seda toodet päritoluriigis tavapärastes tingimustes müüakse, vaid näitab ainult konkreetse kodumaise ostja finantssuutlikkust. Selle elemendi kaasamine normaalväärtuse arvutamisse toob Üldkohtu sõnul kaasa selle arvutamise tulemuse kunstliku suurenemise ning see tulemus ei peegelda seega enam usaldusväärselt ka toote müügihinda niisugusena, milline see oleks, kui kõnesolevat toodet müüdaks päritoluriigis tavapärase kaubandustegevuse käigus.
55.
Selle arutluskäiguga ei ole minu arvates rikutud õigusnormi. Ei ole vaidlustatud, et käesoleval juhul vaadeldav tasu ei puuduta objektiivset elementi, mis mõjutab hinna kujunemist, vaid on seotud pigem subjektiivse teguriga, mis puudutab Üldkohtu väljendit kasutades „üksnes teatud kodumaise ostja finantssuutlikkust”. (
25
)
56.
Kuigi kõnesolevate toodete ostja finantssuutlikkus võib kahtlemata olla tegur, mis võib mõjutada konkreetse müügi hinna kujunemist (või tehingu muid tingimusi), puudutab see siiski üksnes asjaomase kaubandustehingu poole eriomadust. Nagu ma aga eespool punktis 49 mainisin, ei võimalda seda liiki subjektiivsete tegurite esinemine müügi raames – mille puhul tuleb igal konkreetsel juhtumil eraldi analüüsida kõiki asjaolusid, mis on eespool punktis 43 kirjeldatud mõiste „tavapärane kaubandustegevus” eesmärgi seisukohast asjakohased – seda müüki „tavapäraseks” kvalifitseerida.
57.
Vastupidi komisjoni väitele ei ilmne vaidlustatud kohtuotsusest minu arvates aga, et Üldkohus oleks leidnud, et müük toimub tavapärase kaubandustegevuse raames ainult siis, kui müügihind peegeldab toote väärtust.
58.
Üldkohus kinnitas küll vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36, et kõnesolev tasu ei kujuta endast „osa müüdud toote väärtusest ega ole seotud toote omadustega”, ning kvalifitseeris selle sama kohtuotsuse punktis 38 isegi „teguriks, mis ei kajasta osa müüdud toote väärtusest”. Minu arvates on siiski ekslik tõlgendada vaidlustatud kohtuotsuse neid punkte nii, et Üldkohus esitas nendes põhimõttelised arvamused, mille kohaselt sõltub see, kas müük on tavapärane, tingimata sellest, kas selle hind peegeldab toote väärtust.
59.
Eespool punktides 36‐51 esitatud kaalutlustest lähtudes arvan, et niisugused põhimõttelised väited on nimelt ekslikud, sest mõiste „tavapärane kaubandustegevus” puudutab vaadeldava müügi enda laadi ja eeldab seda, et igal konkreetsel juhul analüüsitakse eraldi mitut tegurit, mille hulgas hind on ainult üks tegur.
60.
See, mida Üldkohus on kinnitanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 36 ja 38, ei kujuta endast kaugeltki põhimõtte sõnastamist ja seda tuleb minu arvates mõista nii, et sellega viidatakse asjaolule, et käesoleva juhtumi konkreetsetel asjaoludel ei peegelda kõnesolev tasu endast objektiivset tegurit, mis mõjutaks hinna kujunemist – nagu toote väärtus ja selle omadused –, vaid on seotud pigem subjektiivse teguriga, konkreetse kodumaise ostja finantssuutlikkusega.
61.
Mis puudutab veel konkreetselt nõukogu argumenti, et esineb kuritarvituste oht, siis esiteks tuleb märkida, et – nagu ma eespool punktides 50 ja 51 juba rõhutasin – institutsioonidel on teatav kaalutlusruum nii küsimuses, missugused on asjakohased objektiivset laadi tegurid, mida tuleb arvesse võtta, kui ka nende hindamisel. Lisaks tuleb võimalikke argumente, mille uuritavad ettevõtjad esitavad ja millega püütakse seada kahtluse alla, kas üks või mitu kaubandustegevust on tavapärased, tõendada teabe või dokumentidega, mis kujutavad endast tõendeid esitatud asjaolude kohta. Institutsioonid ise peavad aga hindama asjaolusid, millega neid väiteid põhjendatakse, võttes arvesse, et algmääruse artikli 18 lõike 1 kohaselt on neil lubatud arvesse võtmata jätta ebaõiget või eksitavat teavet. Selles osas tuleb märkida, et käesoleval juhul näitab algmäärus ise, et esitatud teave on usaldusväärne. (
26
)
62.
Mis puudutab nõukogu argumenti, et Üldkohtu viide algmääruse artikli 2 lõike 10 punktile k on ekslik, siis ma arvan, et see ei saa anda tulemusi. Isegi kui leiaks tõendamist, et see viide on ekslik, ei muudaks see kuidagi vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohtu valitud mõiste „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” tõlgendust valeks ega saaks seega üksi kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist.
63.
Kõikidest nendest kaalutlustest tuleneb, et kuna nõukogu tugineb vaidlustatud kohtuotsuse ekslikule tõlgendusele, tuleb tema etteheide, et mõiste „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” tõlgendamisel rikuti õigusnormi, tagasi lükata. Lisaks ei saa Üldkohtu analüüs niimoodi mõistetuna tekitada mingit õiguskindlusetust, mistõttu tuleb nõukogu etteheide, et rikutud on õiguskindluse põhimõtet, samuti tagasi lükata.
64.
Eelnevast analüüsist ilmneb ka, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused toovad selgelt ja üheselt välja Üldkohtu arutluskäigu, mis võimaldab asjaomastel isikutel mõista tehtud otsuse põhjuseid ja Euroopa Kohtul teostada kohtulikku kontrolli. (
27
) Sellest järeldub minu meelest, et etteheide, et on rikutud põhjendamiskohustust – mida muide ei tõendatud ühegi konkreetse argumendiga –, tuleb samuti tagasi lükata.
65.
Kõige eelneva põhjal teen ettepaneku lükata nõukogu ainus väide tagasi ja jätta apellatsioonkaebus seega tervikuna rahuldamata.
VI. Kohtukulud
66.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Et nõukogu on kohtuvaidluse oma ainsa väite osas kaotanud ja Alumina on temalt nõudnud kohtukulude väljamõistmist, tuleb see taotlus rahuldada.
VII. Ettepanek
67.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Jätta Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Alumina d.o.o. kohtukulud.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	T‑304/11, EU:T:2013:224.
(
3
)	ELT L 125, lk 1.
(
4
)	ELT L 343, lk 51.
(
5
)	ELT C 40, lk 5.
(
6
)	ELT L 298, lk 27.
(
7
)	Vt ajutise määruse põhjendused 3, 10 ja 11.
(
8
)	Vt ajutise määruse põhjendused 21‐26.
(
9
)	Vt vaidlusaluse määruse põhjendus 20.
(
10
)	Vt kohtuotsus nõukogu vs. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, C‑337/09 P, EU:C:2012:471, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
11
)	EÜT 1994, L 336, lk 103. See asub 15. aprillil 1994 Marrakechis allkirjastatud Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu lisas 1 A ja see kiideti heaks nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994) (EÜT L 336, lk 103; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80).
(
12
)	Konkreetsemalt esineb see mõiste nii algmääruse artikli 2 lõike 1 esimeses lõigus, milles on sätestatud, et normaalväärtuse aluseks võetakse tavaliselt ekspordiriigi sõltumatute klientide poolt tavapärases kaubandustegevuses makstud või makstavad hinnad, kui ka sama määruse artikli 2 lõigetes 3 ja 6, milles on nähtud ette normaalväärtuse arvutamine, kusjuures see normaalväärtus peab põhinema tegelikel andmetel uurimisaluse eksportija või tootja samasuguse toote toodangu ja müügi kohta tavapärase kaubandustegevuse käigus.
(
13
)	Vt selle kohta WTO apellatsiooniorgani 24. juuli 2001. aasta aruanne juhtumil DS 184 „Ameerika Ühendriigid – Dumpinguvastased meetmed, mida kohaldatakse teatavate Jaapanist pärit kuumvaltsterasest toodete suhtes”, punkt 139.
(
14
)	Hindade kohta, mida kasutatakse poolte vahel, kes on sõlminud kompensatsioonilepingu, vt kohtuotsus Petrotub ja Republica, C‑76/00 P, EU:C:2003:4, eelkõige punkt 85.
(
15
)	See õigusnorm vastab dumpinguvastase lepingu artiklis 2.2.1 sätestatule.
(
16
)	Vt näiteks komisjoni 23. septembri 1991. aasta määruse (EMÜ) nr 2818/91 põhjendus 13, millega kehtestatakse ajutine dumpinguvastane tollimaks Brasiiliast, Egiptusest ja Türgist pärit puuvillasele niidile ning lõpetatakse menetlus, mis käsitleb Indiast ja Taist pärit puuvillast niiti (EÜT L 271, lk 17), või komisjoni 19. aprilli 2000. aasta määruse (EÜ) nr 837/2000 põhjendus 11, millega kehtestatakse ajutine dumpinguvastane tollimaks teatavate Indiast, Malaisiast, Hiina Rahvavabariigist ja Korea Vabariigist pärit värvitelerikineskoopide suhtes (EÜT L 102, lk 15).
(
17
)	C‑105/90, EU:C:1992:69, punkt 13.
(
18
)	C‑76/98 P ja C‑77/98 P, EU:C:2001:234, punkt 39.
(
19
)	Vt selle kohta ka WTO apellatsiooniorgani 24. juuli 2011. aasta aruande (millele on viidatud käesoleva ettepaneku 13. joonealuses märkuses) punkt 140.
(
20
)	Seda lähenemist, mis näeb ette analüüsi igal konkreetsel juhtumil eraldi, järgib ka United States Court of International Trade. Vt selle kohta CEMEX SA vs. United States, 19 cit 587 (1995), NTN Bearing Corp. of America vs. United States, 23 cit 486 (1999), ja Bergerac NC vs. United States, 102 F. supp. 2e 497 (2000).
(
21
)	Vt selle kohta ka WTO apellatsiooniorgani 24. juuli 2011. aasta aruande (millele on viidatud käesoleva ettepaneku 13. joonealuses märkuses) punkt 142.
(
22
)	Vt kohtuotsus Petrotub ja Republica, EU:C:2003:4, punkt 87.
(
23
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 29 ja 30.
(
24
)	Selles küsimuses tuleb märkida, et tegusõna „pouvoir” („may” ingliskeelses versioonis) kasutatakse ka dumpinguvastase lepingu artiklis 2.2.1, mis – nagu käesoleva ettepaneku 15. joonealuses märkuses mainitud – vastab algmääruse artikli 2 lõikele 4.
(
25
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkti 36 lõpp. Selles küsimuses märgin, et isegi kui see hinnang vaidlustataks, oleks ikkagi tegemist hinnanguga faktilistele asjaoludele, mida Euroopa Kohus ei saa kontrollida.
(
26
)	Vt vaidlusaluse määruse punkt 20 ja punkt 11 eespool.
(
27
)	Vt selle kohta kohtuotsus Areva jt vs. komisjon (C‑247/11 P, EU:C:2014:257, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).