61998CJ0459_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-459/98 P,
Isabel Martínez del Peral Cagigal, tjenestemand ved Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, med bopæl i Bruxelles (Belgien), ved advokaterne A. Creus og B. Uriarte Valiente,
appellant,
angående appel af kendelse afsagt den 14. oktober 1998 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Første Afdeling) i sag T-224/97, Martínez del Peral Cagigal mod Kommissionen (Sml. Pers. I-A, s. 581, og II, s. 1741), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne kendelse,
den anden part i appelsagen:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved J. Guerra Fernández og F. Duvieusart-Clotuche, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
sammensat af dommer D.A.O. Edward som fungerende formand for Femte Afdeling, og dommerne P. Jann og L. Sevón (refererende dommer),
generaladvokat: P. Léger
justitssekretær: fuldmægtig L. Hewlett,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 15. december 1999,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 28. marts 2000,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 16. december 1998 har Isabel Martínez del Peral Cagigal i medfør af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutterne for Domstolen iværksat appel af kendelse afsagt den 14. oktober 1998 af Retten i Første Instans i sag T-224/97, Martínez del Peral Cagigal mod Kommissionen (Sml. Pers. I-A, s. 581, og II, s. 1741, herefter »den anfægtede kendelse«), for så vidt som Retten herved afviste hendes søgsmål med påstand om annullation dels af afgørelsen af 24. oktober 1996 om afslag på hendes ansøgning om ændret indplacering, dels af Kommissionens afgørelse af 29. april 1997 om afvisning af klagen over den nævnte afgørelse af 24. oktober 1996.
Relevante retsregler og faktiske omstændigheder
2 Artikel 5, stk. 3, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) bestemmer:
»Tjenestemænd, der tilhører samme kategori eller samme tjenestegruppe, er undergivet de samme ansættelses- og karrierevilkår.«
3 Vedtægtens artikel 31 lyder således:
»1. De på denne måde udvalgte ansøgere udnævnes til:
- tjenestemænd i kategori A eller i sprogtjenesten:
i den laveste lønklasse i deres kategori eller tjenestegruppe
- tjenestemænd i de andre kategorier:
i den laveste lønklasse svarende til den stilling, i hvilken de er ansat.
2. Ansættelsesmyndigheden kan dog inden for følgende grænser fravige ovennævnte bestemmelser:
a) lønklasserne A1, A2, A3 og LA3:
- op til halvdelen af udnævnelserne, når det drejer sig om stillinger, der er blevet ledige
- op til to tredjedele af udnævnelserne, når det drejer sig om nyoprettede stillinger
b) andre lønklasser:
- op til en tredjedel af udnævnelserne, når det drejer sig om stillinger, der er blevet ledige
- op til halvdelen af udnævnelserne, når det drejer sig om nyoprettede stillinger.
Med undtagelse af lønklasse LA3 finder denne bestemmelse anvendelse på grupper af seks stillinger, der skal besættes inden for hver lønklasse.«
4 Efter at en tjenestemand havde anlagt sag, annullerede Retten afgørelsen om indplaceringen af den pågældende (Rettens dom af 5.10.1995, sag T-17/95, Alexopoulou mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 227, og II, s. 683).
5 Den pågældende tjenestemand var blevet indplaceret i den laveste lønklasse i hendes kategori i medfør af en intern beslutning af 1. september 1983 vedrørende de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønklasse og på løntrin (herefter »beslutningen af 1. september 1983«), hvorved Kommissionen havde givet afkald på den skønsbeføjelse, som vedtægtens artikel 31, stk. 2, tillægger den. Med hensyn til denne beslutning fastslog Retten imidlertid, at selv om udøvelsen af den skønsbeføjelse, ansættelsesmyndigheden er tillagt ved vedtægtens artikel 31, stk. 2, ifølge retspraksis kan reguleres nærmere ved interne beslutninger, såsom beslutningen af 1. september 1983, kan Kommissionen dog ikke ved en almindelig beslutning indskrænke eller begrænse retsvirkningerne af vedtægtens bestemmelser. Retten konkluderede følgelig, at Kommissionen ikke kan give fuldstændigt afkald på sin beføjelse i henhold til vedtægtens artikel 31, stk. 2, derved, at den fastsætter en præceptiv regel om, at en nyansat tjenestemand aldrig kan indplaceres i en anden lønklasse end den laveste lønklasse i den pågældende stillingsgruppe, og den fastslog herefter, at beslutningen af 1. september 1983 var i strid med vedtægten.
6 Retten understregede herved navnlig, at det for at undgå, at vedtægtens artikel 31, stk. 2, mister enhver retsvirkning, påhviler ansættelsesmyndigheden, når der foreligger særlige tilfælde, f.eks. når en ansøger har ganske usædvanlige kvalifikationer, at foretage en konkret vurdering af, om den nævnte bestemmelse bør bringes i anvendelse. En sådan forpligtelse foreligger navnlig, når tjenestens særlige behov kræver ansættelse af en særligt kvalificeret tjenestemand og således gør det berettiget at anvende bestemmelserne i vedtægtens artikel 31, stk. 2, eller når den ansatte person har ganske usædvanlige kvalifikationer og anmoder om, at de nævnte bestemmelser bringes i anvendelse. Retten bemærkede imidlertid, at når henses til den meget forskelligartede faglige erfaring, som ansøgere til stillinger i fællesskabsinstitutionerne har, råder ansættelsesmyndigheden inden for de rammer, der er fastlagt i vedtægtens artikel 31 og artikel 32, stk. 2, eller i interne beslutninger truffet i henhold hertil, over et skøn ved vurderingen af den tidligere erhvervede faglige erfaring hos en person, der ansættes som tjenestemand, såvel for så vidt angår karakteren af denne erfaring og dens varighed som dens større eller mindre relevans for den pågældende stillings krav (dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen, præmis 21).
7 Efter dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen vedtog Kommissionen beslutningen af 7. februar 1996 (herefter »beslutningen af 7. februar 1996«), der blev offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen af 27. marts 1996, og hvorved den foretog en ændring af beslutningen af 1. september 1983. Ved denne ændring blev artikel 2, stk. 1, i den sidstnævnte beslutning affattet således:
»Ansættelsesmyndigheden indplacerer tjenestemanden på prøve i den laveste lønklasse i den stillingsgruppe, han/hun er ansat i.
Såfremt den pågældende tjenestegren har et specifikt behov for en særlig højt kvalificeret tjenestemand, eller den nyansattes kvalifikationer er usædvanligt høje, kan ansættelsesmyndigheden undtagelsesvis beslutte at indplacere tjenestemanden på prøve i en højere lønklasse i stillingsgruppen.«
8 Beslutningen af 7. februar 1996 angiver, at den træder i kraft den 5. oktober 1995, datoen for afsigelsen af dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen.
9 Et stort antal tjenestemænd søgte herefter om at blive indplaceret i en højere lønklasse i stillingsgruppen i medfør af vedtægtens artikel 31, stk. 2. Der er for Retten blevet indbragt over 80 søgsmål, hvorunder sagsøgerne påstår annullation af en afgørelse om udnævnelse eller annullation af en afgørelse om afslag på en anmodning om ændring af en afgørelse om indplacering i lønklasse.
10 Kronologien over Martínez del Peral Cagigal's tjenestemandskarriere samt over de afgørelser og beslutninger, der har betydning under hendes tvist med Kommissionen, kan gengives således:
- 9. november 1993: udnævnelse til tjenestemand på prøve ved Kommissionen som fuldmægtig med indplacering i lønklasse A7, løntrin 1, med virkning fra den 16. oktober 1993
- 26. november 1993: afgørelse om indplacering i lønklasse A7, løntrin 3, med virkning fra den 16. oktober 1993
- 5. oktober 1995: datoen for afsigelsen af dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen og ikrafttrædelsestidspunkt for beslutningen af 7. februar 1996
- 7. februar 1996: Kommissionens generelle beslutning om ændring af beslutningen af 1. september 1983
- 27. marts 1996: offentliggørelse af beslutningen af 7. februar 1996 i Meddelelser fra Administrationen
- 21. juni 1996: ansøgning om ændring af indplaceringen i lønklasse ved tiltrædelsen af tjenesten i Kommissionen
- 24. oktober 1996: afslag på ansøgningen
- 23. januar 1997: indgivelse af en klage
- 29. april 1997: afgørelse om afvisning af klagen
- 29. juli 1997: anlæggelse af sag ved Retten.
Den anfægtede kendelse
11 Efter at Kommissionen havde rejst en formalitetsindsigelse, blev sagen afvist ved den anfægtede kendelse med den begrundelse, at beslutningen af 7. februar 1996 ikke var en ny faktisk omstændighed, der kunne begrunde, at klage- og søgsmålsfristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 løb på ny med henblik på anfægtelse af afgørelsen af 26. november 1993 om Martínez del Peral Cagigal's indplacering.
12 I præmis 26 i kendelsen fastslog Retten, at Martínez del Peral Cagigal ikke inden for den frist på tre måneder, der er fastsat i vedtægtens artikel 90, stk. 2, havde påklaget ansættelsesmyndighedens afgørelse af 26. november 1993 om hendes indplacering. Den bemærkede herved i præmis 27, at en tjenestemand ikke kan anfægte betingelserne for ansættelsen, når det oprindeligt fastlagte ansættelsesforhold er blevet endeligt.
13 I præmis 28 i den anfægtede kendelse fastslog Retten, at Martínez del Peral Cagigal med den indgivne ansøgning imidlertid tilsigtede at anfægte vilkårene for hendes oprindelige ansættelse, idet formålet med den var at opnå en fornyet behandling af hendes indplacering i lønklasse på det tidspunkt, da hun indtrådte i tjenesten.
14 Efter at Retten i præmis 29 i den anfægtede kendelse havde mindet om princippet om, at kun en væsentlig ny faktisk omstændighed kan begrunde, at der forelægges en ansøgning, hvis formål er at få ændret en afgørelse, der ikke er blevet anfægtet rettidigt, fastslog den i præmis 30, at beslutningen af 7. februar 1996 efter selve sin art og retlige rækkevidde ikke kunne udgøre en ny omstændighed, da den hverken havde til formål eller til følge at anfægte administrative afgørelser, der var blevet endelige, før den trådte i kraft.
15 I øvrigt understregede Retten i præmis 31 og 32 i den anfægtede kendelse, at vedtægtens artikel 31, stk. 2, ikke indeholder en regel, der skal bringes i anvendelse på alle tjenestemænd, men at bestemmelsen tværtimod tildeler ansættelsesmyndigheden en beføjelse til efter et skøn - helt undtagelsesvis - at udnævne en nyansat tjenestemand i en højere lønklasse i hans stillingsgruppe.
16 Vedrørende Martínez del Peral Cagigal's argument om, at afslaget på hendes ansøgning udgjorde en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 5, stk. 3, bemærkede Retten i præmis 33 i den anfægtede kendelse, at det fremgår af dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen, at ansættelsesmyndigheden ikke i almindelighed er forpligtet til i hvert enkelt tilfælde at undersøge, om vedtægtens artikel 31, stk. 2, bør finde anvendelse, og heller ikke skal begrunde en afgørelse om ikke at gøre brug af denne bestemmelse.
17 På grundlag af disse betragtninger og navnlig henset til, at vedtægtens artikel 31, stk. 2, har karakter af en undtagelsesbestemmelse, fastslog Retten i den anfægtede kendelses præmis 34, at Kommissionens afslag på en ansøgning om ændret indplacering i lønklasse, der var indgivet efter udløbet af klagefristen, ikke kunne udgøre en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 5, stk. 3.
18 I den anfægtede kendelses præmis 35 forkastede Retten også Martínez del Peral Cagigal's argument om, at Kommissionen havde tilsidesat sin bistandspligt, idet Retten fastslog, at denne pligt ikke må føre administrationen til at fortolke en fællesskabsbestemmelse på en måde, der er i strid med dens udtrykkelige ordlyd. I den foreliggende sag kunne vedtægtens artikel 31, stk. 2, ikke fortolkes således, at den skulle bringes i anvendelse på alle tjenestemænd.
19 Retten fandt, at Martínez del Peral Cagigal ikke havde været i stand til at påvise, at der forelå nye faktiske omstændigheder, som gjorde det berettiget at lade fristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 løbe på ny, og fastslog herefter i den anfægtede kendelses præmis 37, at hun var afskåret fra at anfægte afgørelsen af 26. november 1993, hvorfor den afviste sagen.
Appellen
20 Appellen hviler på fem anbringender.
21 Det første anbringende støttes på, at fællesskabsretten er tilsidesat som følge af, at den anfægtede kendelse er uforenelig med Rettens og Domstolens praksis vedrørende forlængelse af søgsmålsfristen, såfremt der indtræder en ny faktisk omstændighed, hvorved det følger af denne praksis, at en intern beslutning fra Kommissionen om ændring af kriterierne for indplacering af tjenestemænd skal betragtes som en ny faktisk omstændighed.
22 Med det andet anbringende gøres det gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af bestemmelserne i EF-traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF), hvorefter det påhvilede Kommissionen at træffe alle de foranstaltninger, der kræves til opfyldelse af dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen.
23 Det tredje anbringende hviler på, at der er sket en tilsidesættelse af det grundlæggende princip om ligebehandling, der er fastslået i vedtægtens artikel 5, stk. 3, og anerkendt i Rettens og Domstolens praksis.
24 Ifølge det fjerde anbringende foreligger der en tilsidesættelse af fællesskabsretten, idet den anfægtede kendelse er uforenelig med Kommissionens bistandspligt i henhold til vedtægtens artikel 24.
25 Ifølge det femte anbringende foreligger der en begrundelsesmangel i forbindelse med den anfægtede kendelse, der ikke tilstrækkeligt klart angiver, hvorfor beslutningen af 7. februar 1996 ikke kan betragtes som en ny faktisk omstændighed.
Det første anbringende, hvorefter fællesskabsretten er tilsidesat som følge af, at den anfægtede kendelse er uforenelig med Rettens og Domstolens praksis om forlængelse af søgsmålsfristen, såfremt der indtræder en ny faktisk omstændighed
26 I forbindelse med det første anbringende har Martínez del Peral Cagigal henvist til en række domme afsagt af Retten og Domstolen, hvoraf det angiveligt fremgår, at andre generelle beslutninger vedrørende kriterier for indplacering af nyansat personale er blevet betragtet som en ny faktisk omstændighed, der berettiger, at der fremsættes en anmodning om fornyet behandling af en individuel afgørelse om indplacering. Appellanten finder det uforståeligt, at beslutningen af 7. februar 1996, der vedrører samme emne, ikke skulle udgøre en sådan ny faktisk omstændighed.
27 Hun anfægter i øvrigt Rettens bemærkning om, at vedtægtens artikel 31, stk. 2, må forstås som en undtagelse fra hovedreglerne om indplacering, hvilket angiveligt forklarer sondringen mellem beslutningen af 7. februar 1996, der blot angiver et forbehold, som er i overensstemmelse med den nævnte bestemmelse, og de andre beslutninger af generel karakter, som er nævnt i nærværende doms præmis 26, som indeholder forskrifter, der skal finde anvendelse på alle tjenestemænd.
28 Martínez del Peral Cagigal har anført, at der skal sondres mellem på den ene side den fornyede undersøgelse af indplaceringen i overensstemmelse med nye kriterier, hvilket er en administrativ foranstaltning i henhold til en bundet kompetence, som administrationen ikke kan undlade at udføre, og på den anden side den afgørelse, der er resultat af en sådan foranstaltning, og som er en forvaltningsakt, der ligger inden for den skønsmæssige kompetence, hvor administrationen kan udøve sit skøn.
29 Appellanten finder endvidere, at Retten har modsagt sig selv, når den antager, at virkningerne af beslutningen af 7. februar 1996 har tilbagevirkende gyldighed for alle tjenestemænd, der er ansat efter den 5. oktober 1995, samtidig med at den i præmis 30 i den anfægtede kendelse bemærker, at den nævnte beslutning hverken har til formål eller til følge at anfægte de administrative afgørelser, der var blevet endelige før dens ikrafttræden.
30 Appellanten konkluderer, at beslutningen af 7. februar 1996 udgør en ny faktisk omstændighed, der medførte en forlængelse af den fastsatte frist for at anmode om en ændring af den indplacering, der blev foretaget, da hun tiltrådte tjenesten i Kommissionen.
31 Kommissionen har for det første fremhævet, at de anbringender, som Martínez del Peral Cagigal har fremført under appellen, er identiske med dem, som hun fremførte under annullationssøgsmålet for Retten. De bør af samme grund afvises i overensstemmelse med Domstolens praksis i appelsager. Kommissionen har herved anført, at ordlyden af visse punkter i appelskriftet svarer fuldstændigt til ordlyden af visse punkter i stævningen, der blev indgivet til Retten.
32 Kommissionen har endvidere anført, at beslutningen af 7. februar 1996 har et begrænset, rent oplysende indhold, og at den intet tilføjer til bestemmelsen i vedtægten, således som denne er blevet fortolket i dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen.
33 Kommissionen har endvidere gjort gældende, at Martínez del Peral Cagigal's sondring mellem »en lovbunden forvaltningsakt« og »en skønsmæssig forvaltningsakt« er kunstig og irrelevant i sagen, eftersom beslutningen ikke automatisk vedrører alle tjenestemænd, men kun dem, der anmoder herom, og dem, der mener at opfylde de krævede betingelser.
34 Kommissionen finder endelig, at der kun tilsyneladende er en modsigelse mellem på den ene side, at det anerkendes som muligt for de tjenestemænd, der er ansat efter den 5. oktober 1995, at indgive en klage efter udløbet af fristen på tre måneder, og for det andet bemærkningen om, at klage- og søgsmålsfristerne er ufravigelige. Beslutningen af 7. februar 1996 tilføjede således ikke nye rettigheder til dem, der tillægges ved vedtægtens artikel 31, stk. 2, og den har i det hele taget ikke retsvirkninger, der skaber rettigheder. Der kan følgelig ikke gøres krav på nogen tilbagevirkende gyldighed, og den kritiserede modsigelse foreligger ikke.
35 For så vidt angår Kommissionens afvisningspåstand fremgår det af EF-traktatens artikel 168 A (nu artikel 225 EF), artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand (dom af 4.7.2000, sag C-352/98 P, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, Sml. I, s. 5291, præmis 34).
36 Dette krav er ikke opfyldt, når appelskriftet - endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med - blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande bedømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence (dommen i sagen Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, præmis 35).
37 I denne sag indeholder anbringendet imidlertid en præcis kritik af Rettens argumentation samt en detaljeret argumentation for, at Retten har tilsidesat fællesskabsretten ved at afsige en kendelse, der er uforenelig med Domstolens og Rettens praksis vedrørende forlængelse af søgsmålsfristen, såfremt der foreligger en ny faktisk omstændighed.
38 Under disse omstændigheder kan det forhold, at de samme argumenter allerede er blevet fremført i første instans i forbindelse med anfægtelsen af lovligheden af en afgørelse fra en fællesskabsinstitution, ikke begrunde, at de afvises, da reglerne om appel ellers ville blive uden betydning.
39 Anbringendet må følgelig admitteres.
40 Med henblik på bedømmelsen af dette anbringende må rækkevidden af beslutningen af 7. februar 1996 først fastlægges. Denne beslutning, som blev offentliggjort den 27. marts 1996, angiver, at den træder i kraft den 5. oktober 1995, datoen for afsigelsen af dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen.
41 Det må konstateres, at denne beslutning, der blev vedtaget som en foranstaltning til gennemførelse af dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen, ændrede de kriterier for indplacering af nyansatte tjenestemænd, som Kommissionen havde anvendt siden beslutningen af 1. september 1983, og åbnede mulighed for en ændring af indplaceringen af en vis gruppe tjenestemænd, nemlig for dem, der var udnævnt efter den 5. oktober 1995.
42 Denne beslutning havde dermed den virkning, at den anfægtede administrative afgørelser, der var blevet endelige, i modsætning til hvad Retten bemærker i præmis 30 i den anfægtede kendelse, eftersom nogle tjenestemænd kunne ansøge om en ændring af deres indplacering, selv om de ikke rettidigt havde anlagt sag til anfægtelse af den afgørelse, hvorved deres indplacering blev fastlagt på tidspunktet for deres udnævnelse.
43 For så vidt angår argumentet om, at vedtægtens artikel 31, stk. 2, ikke indeholder en regel, der skal bringes i anvendelse på alle tjenestemænd, er det tilstrækkeligt, således som Retten selv gjorde det, at fastslå, »at vedtægtens artikel 31, stk. 2, ville miste en hver retsvirkning, såfremt ansættelsesmyndigheden ikke i særlige tilfælde, f.eks. når en ansøger har ganske usædvanlige kvalifikationer, er forpligtet til at foretage en konkret vurdering af, om den nævnte bestemmelse bør bringes i anvendelse. En sådan forpligtelse foreligger navnlig, når tjenestens særlige behov kræver ansættelse af en særligt kvalificeret tjenestemand, således at det er berettiget at anvende bestemmelserne i vedtægtens artikel 31, stk. 2, eller når den pågældende har ganske usædvanlige kvalifikationer og anmoder om, at disse bestemmelser bringes i anvendelse« (dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen, præmis 21).
44 Det følger af det anførte, at selv om ansættelsesmyndigheden har et skøn, når den bedømmer en tjenestegrens behov og en ansøgers faglige erfaring, fritager dette skøn den dog ikke fra forpligtelsen til at behandle en ansøgning om, at bestemmelserne i vedtægtens artikel 31, stk. 2, bringes i anvendelse, såfremt ansøgningen indgives af en ansat tjenestemand, der mener at have ganske usædvanlige kvalifikationer.
45 Følgelig var beslutningen af 7. februar 1996 om ændring af kriterierne for indplacering en generelt anvendelig beslutning, der anfægtede en række administrative afgørelser, der var blevet endelige. I modsætning til hvad Retten anfører i den anfægtede kendelses præmis 30, udgjorde den dermed en ny faktisk omstændighed, der i den konkrete sag udgjorde et klagepunkt for tjenestemænd ansat før den 5. oktober 1995. Disse skulle følgelig under overholdelse af fristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 have adgang til at indgive en ansøgning til Kommissionen med henblik på at opnå en ændring af deres indplacering.
46 Det følger af det anførte, at ansøgningen om ændret indplacering, som Martínez del Peral Cagigal indgav den 21. juni 1996, var behørigt indgivet, og at det søgsmål, der var anlagt ved Retten til anfægtelse af afgørelsen om afslag på denne ansøgning, kunne antages til realitetsbehandling.
47 Da anbringendet er begrundet, skal den anfægtede kendelse ophæves, uden at det er nødvendigt at undersøge de andre anbringender.
Realiteten i søgsmålet
48 I overensstemmelse med artikel 54 i EF-statutten for Domstolen og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutterne for Domstolen, og idet sagen er moden til påkendelse, skal der tages stilling til realiteten vedrørende påstanden om annullation af Kommissionens afgørelse af 24. oktober 1996, hvorved den afslog Martínez del Peral Cagigal's ansøgning om en ændring af hendes indplacering i lønklasse, som bekræftet ved Kommissionens afgørelse af 29. april 1997 om afvisning af klagen, der blev indgivet den 23. januar 1997.
49 Martínez del Peral Cagigal har anført, at disse afgørelser hvilede på en generel beslutning, der er ulovlig. Beslutningen af 7. februar 1996 er nemlig i strid med ligebehandlingsprincippet, fordi den ikke finder anvendelse på tjenestemænd udnævnt før den 5. oktober 1995.
50 Der skal herved bemærkes, at princippet om ligebehandling, der er fastslået i vedtægtens artikel 5, stk. 3, er en generel regel, der finder anvendelse på bestemmelserne om ansættelse i Fællesskabets institutioner. Der foreligger en forskelsbehandling i strid med denne regel, såfremt der foretages en forskellig behandling af identiske eller sammenlignelige situationer, og denne forskel i behandlingen ikke er objektivt begrundet (jf. herved dom af 2.12.1982, forenede sager 198/81-202/81, Micheli m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 4145, præmis 5 og 6; jf. vedrørende vilkårene ved ansættelse domme af 11.7.1985, forenede sager 66/83, 67/83 og 68/83 og 136/83-140/83, Hattet m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2459, præmis 24, og sag 119/83, Appelbaum mod Kommissionen, Sml. s. 2423, præmis 25).
51 Det må i denne sag fastslås, at beslutningen af 7. februar 1996 behandlede de tjenestemænd, der er ansat efter den 5. oktober 1995, bedre end dem, der blev ansat før denne dato, da de personer, der var blevet ansat efter den 5. oktober 1995, kunne anmode om en fornyet bedømmelse af deres indplacering, mens personer, der var blevet ansat før denne dato, var afskåret herfra.
52 Denne forskel i behandlingen er ikke objektivt berettiget som følge af, at datoen den 5. oktober 1995 er datoen for afsigelsen af dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen. Med henblik på fuldbyrdelsen af dommen var det ikke i forhold til de tjenestemænd, der ikke var parter i sagen, nødvendigt at anvende denne dato for ikrafttrædelsen af beslutningen af 7. februar 1996. I øvrigt bemærkes, at selv om Kommissionen, da den vedtog denne beslutning, udviste hensyntagen til de tjenestemænd, der var blevet ansat efter den 5. oktober 1995 og ikke inden for den fastsatte frist havde anfægtet afgørelsen om deres indplacering, er der intet, der kan berettige og heller ikke forklare, at den ikke udstrakte denne hensyntagen til de tjenestemænd, der var blevet ansat mellem 1983 og den 5. oktober 1995 og befandt sig i den samme situation.
53 Det må følgelig fastslås, at beslutningen af 7. februar 1996 tilsidesatte det almindelige princip om ligebehandling, der indeholdes i vedtægtens artikel 5, stk. 3, idet den behandlede sammenlignelige situationer forskelligt, endog uden at angive grunde, som kunne gøre denne forskellige behandling objektivt berettiget.
54 Kommissionens afgørelse af 24. oktober 1996 om afslag på Martínez del Peral Cagigal's ansøgning om en ændret indplacering i lønklasse, som bekræftet ved Kommissionens afgørelse af 29. april 1997 om afvisning af klagen indgivet den 23. januar 1997, hvilede på denne generelle beslutning, hvorved ligebehandlingsprincippet blev tilsidesat, og må følgelig annulleres.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
55 Procesreglementets artikel 122, stk. 1, bestemmer, at såfremt der gives appellanten medhold, og Domstolen selv endeligt afgør sagen, træffer den afgørelse om sagens omkostninger. Ifølge procesreglements artikel 69, stk. 2, der i medfør af artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Martínez del Peral Cagigal har påstået Kommissionen pålagt at betale sagens omkostninger, og da Kommissionen har tabt sagen, bør den tilpligtes, foruden sine egne omkostninger, at betale samtlige sagsomkostninger, som Martínez del Peral Cagigal, har afholdt, såvel for Retten som for Domstolen.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1) Kendelsen afsagt den 14. oktober 1998 af Retten i Første Instans i sag T-224/97, Martínez del Peral Cagigal mod Kommissionen, ophæves.
2) Afgørelsen af 24. oktober 1996 fra Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber om afslag på Martínez del Peral Cagigal's ansøgning om ændring af hendes indplacering i lønklasse, som bekræftet ved Kommissionens afgørelse af 29. april 1997 om afvisning af klagen indgivet den 23. januar 1997, annulleres.
3) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler samtlige omkostninger ved sagens behandling for Retten og Domstolen.