62002CC0183_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. Comunidad Autónoma del País Vasco (herefter: »Baskerlandet«) og Territorio Histórico de Álava, en selvejende institution med egen retsanordnende kompetence på beskatningsområdet (herefter »Álava«), støttede i 1990'erne etableringen af to industrivirksomheder i Álava ved hjælp af tilskud og skattefordele.
2. For det første oprettede Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) en køleskabsfabrik i Álava. For det andet etablerede Ramondín SA og Ramondín Cápsulas SA (2) sig med en fabrik til fremstilling af kapsler til plombering af flasker til vin og mousserende vin.
3. I begge tilfælde anfægtede Kommissionen de fremmende foranstaltninger som ulovlig statsstøtte og krævede dem tilbagebetalt (3) . Retten i Første Instans annullerede ved sin dom af 6. marts 2002 (4) delvis Kommissionens beslutning med hensyn til de begunstigelser, Demesa havde fået. I en yderligere dom af samme dato (5) forkastede den påstandene om annullation af beslutningen vedrørende foranstaltningerne til fordel for Ramondín.
4. Med de foreliggende fire appelsager anfægter de begunstigede virksomheder og Álava dommene i første instans, for så vidt Retten heri ikke annullerede beslutningerne. I alle fire sager drejer tvisten sig om bedømmelsen af en skattelempelse på 45% af det beløb, der blev investeret ved virksomhedsetableringen. I sagerne C-186/02 P og C-188/02 P, der handler om støtten til Ramondín, drejer det sig desuden om lovligheden af at nedsætte beskatningsgrundlaget for nyetablerede virksomheder.
5. Selv om sagerne for Domstolen indtil nu ikke er blevet forenet, finder jeg det hensigtsmæssigt at undersøge appellerne i ét samlet forslag til afgørelse, da det i vidt omfang er de samme retlige spørgsmål, der forligger i samtlige sager. De centrale spørgsmål er, om Kommissionen og Retten med rette har karakteriseret de skattebegunstigelser, som Álava har bevilget, som statslig støtte, og om Kommissionen har begået magtfordrejning og ikke har taget hensyn til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
II – De omhandlede skattebegunstigelser
6. I præmis 8 i Demesa-dommen og i præmis 4 i Ramondín-dommen gengiver Retten de i Álava gældende regler om skattelempelse på 45% af investeringerne således:
»Sjette tillægsbestemmelse til Norma Foral (provinslov) nr. 22/1994 af 20. december 1994 om gennemførelse af Territorio Histórico de Álavas budget for 1995 (Boletín Oficial del Territorio Histórico de Álava (herefter »BOTHA«), nr. 5 af 13.1.1995) har følgende ordlyd:
»Investeringer i nye materielle anlægsaktiver, som foretages mellem den 1. januar 1995 og den 31. december 1995, og som overstiger 2,5 mia. ESP ifølge afgørelse truffet af Diputación Foral de Álava, indrømmes en skattelempelse på 45% af det investeringsbeløb, som Diputación Foral de Álava fastsætter; skattelempelsen finder anvendelse på det skattepligtige beløb.
Nedsættelser, der på grund af et for lavt skattepligtigt beløb ikke udnyttes, kan anvendes inden for ni år efter det år, hvor Diputación Foral de Álava har truffet den pågældende afgørelse.
I den pågældende afgørelse truffet af Diputación Foral de Álava fastsættes de frister og begrænsninger, der gælder i de enkelte tilfælde.
De fordele, der indrømmes ved denne bestemmelse, er uforenelige med enhver anden form for skattemæssig fordel for samme investering.
Diputación Foral de Álava fastsætter ligeledes varigheden af investeringsproceduren, som kan omfatte investeringer, der har fundet sted i forberedelsesfasen for det projekt, der ligger til grund for investeringerne««.
7. Endvidere fastsætter artikel 26 i Norma Foral nr. 24/1996 af 5. juli 1996 (BOTHA nr. 90 af 9. august 1996) på bestemte betingelser en trindelt flerårig nedsættelse af beskatningsgrundlaget (6) .
III – Faktiske omstændigheder og sagsforløbet i sagerne C-183/02 P og C-187/02 P (Demesa)
A – Faktiske omstændigheder, den administrative procedure og Kommissionens beslutning
8. De faktiske omstændigheder og sagsforløbet indtil Kommissionens beslutning kan – i det omfang det er relevant for appelsagen – sammenfattes således (7) :
9. Den 13. marts 1996 undertegnede de baskiske myndigheder og Daewoo Electronics Co. Ltd, som var moderselskab til Demesa, en samarbejdsaftale, hvorefter Daewoo Electronics forpligtede sig til at etablere en fabrik til fremstilling af køleskabe i Baskerlandet. De baskiske myndigheder forpligtede sig til gengæld til at støtte projektet ved at yde tilskud. Der skulle foretages investeringer på 11 835 600 000 ESP (ca. 71 mio. EUR) og oprettes 745 arbejdspladser. Demesa påbegyndte etablering af fabrikken i november 1996.
10. Foruden den af Baskerlandet ydede støtte, som ikke længere er relevant for appelsagen, tildelte Álava i henhold til beslutning nr. 737/1997 af 21. oktober 1997 sagsøgeren en skattelettelse på 45% af investeringsbeløbet.
11. Efter at Kommissionen havde modtaget klager fra adskillige producenter af husholdningsapparater, indledte den en administrativ procedure, der endte med vedtagelsen af beslutning 1999/718/EF den 24. februar 1999 (8) .
12. I artikel 1, litra d), i beslutningen fastslog Kommissionen, at en skattelettelse på 45% udgør en statslig støtte, som er uforenelig med fællesmarkedet. I henhold til artikel 2, stk. 1, litra b), i beslutningen skal Spanien træffe de nødvendige foranstaltninger for at fjerne de fordele, der var opnået ved skattelettelsen.
B – Rettens dom
13. I præmis 144-170 i Demesa-dommen forkastede Retten de anbringender, der var fremført til anfægtelse af de førnævnte bestemmelser i beslutningen. Navnlig fastslog den, at Kommissionen med rette anså foranstaltningen for at være selektiv, idet myndighederne i Álava råder over et vist skøn ved afgørelsen om tildeling af skattelettelser, og idet der udelukkende tilgodeses store virksomheder, som kan foretage investeringer på mindst 2,5 mia. ESP. Endvidere afviste Retten, at foranstaltningen kan retfærdiggøres ud fra skattesystemets karakter og opbygning.
14. I præmis 233-239 fastslog Retten, at de begunstigede ikke kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning i forbindelse med skattelettelsen.
C – Appellen og retsforhandlingerne for Domstolen
15. Demesa (sag C-183/02 P) og Álava (sag C-187/02 P) iværksatte begge den 16. maj 2002 appel til prøvelse af Rettens dom. Ved kendelse af 23. oktober 2003 tillod Domstolen Baskerlandet at intervenere i sag C-187/02 P til støtte for Territorio Histórico de Álavas påstande. Appellanterne har i sagerne C-183/02 P og C-187/02 P nedlagt følgende påstande:
1) Rettens dom af 6. marts 2002 i de forenede sager T-127/99, T-129/99 og T-148/99 ophæves.
2) Domstolen træffer afgørelse i sagen svarende til påstandene ved Retten og annullerer artikel 1, litra d), og artikel 2 i Kommissionens beslutning af 24. februar 1999.
3) Subsidiært: Sagen hjemvises til Retten.
4) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
16. Baskerlandet har i sag C-187/02 P nedlagt følgende påstande:
1) Rettens dom af 6. marts 2002 ophæves, i det omfang den erklærer skattelettelsen på 45% af investeringsbeløbet i henhold til Norma Foral nr. 22/1994 for at udgøre statsstøtte, som omhandlet i artikel 87.
2) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
17. Kommissionen har i sagerne C-183/02 P og C-187/02 P nedlagt følgende påstande:
1) Frifindelse.
2) Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
18. Demesa støttede oprindeligt sin appel på tre anbringender, nemlig 1) at Retten har begået en retlig fejl ved at kvalificere den anfægtede skattebegunstigelse som statsstøtte, 2) at den har begået en retlig fejl ved ikke at have kvalificeret støtten som eksisterende støtte, og 3) at Retten har begået en retlig fejl ved at have bestemt, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke skulle finde anvendelse. Ved skrivelse af 20. februar 2004 frafaldt Demesa det første og det andet anbringende.
19. Álava henviste også indledningsvis til de retlige fejl, som Demesa havde fremført i det første og andet anbringende, men frafaldt ved skrivelse af 20. februar 2004 det første anbringende delvist og det andet fuldstændigt. Desuden støtter Álava sin appel på manglende begrundelse af dommen ved undersøgelsen af, om Kommissionen har begået magtfordrejning.
IV – Faktiske omstændigheder og sagsforløbet i sagerne C-186/02 P og C-188/02 P (Ramondín)
A – Faktiske omstændigheder, den administrative procedure og Kommissionens beslutning (9)
20. I 1997 besluttede Ramondín at flytte sin industrivirksomhed til fremstilling af kapsler til plombering af flasker fra Logroño (Comunidad Autónoma de La Rioja (herefter »La Rioja«) til Laguardia i Álava. Ved afgørelse nr. 738/1997 indrømmede Álava Ramondín et nedslag i skatten på 45% af det investeringsbeløb, der var anvendt til etableringen i Álava. Ramondín kunne desuden som nyetableret virksomhed profitere af en nedsættelse af beskatningsgrundlaget.
21. På baggrund af en klage fra La Rioja på grund af disse fremmende foranstaltninger gennemførte Kommissionen en administrativ procedure, der blev afsluttet den 22. december 1999 med vedtagelsen af beslutning 2000/795/EF (10) .
22. I henhold til den anfægtede beslutnings artikel 2, litra a) og b), erklærede Kommissionen støtten til fordel for Ramondín, i form af nedsættelsen af beskatningsgrundlaget, og – delvis – den støtte, der bestod i skattelempelsen på 45% af investeringsbeløbet, for uforenelig med fællesmarkedet. I henhold til beslutningens artikel 3, stk. 1, er Spanien forpligtet til at geninddrive støtten fra støttemodtagerne.
B – Rettens dom
23. Retten forkastede Ramondíns og Álavas påstande. Som begrundelse herfor anfører den i præmis 23-65 af dommen såvel som i den citerede passage fra Demesa-dommen, at Kommissionen med rette anså skattelempelsen som en foranstaltning med selektiv karakter, der ikke kan retfærdiggøres ud fra skattesystemets karakter og opbygning.
24. Endvidere forkaster Retten anbringendet om, at Kommissionen har begået magtfordrejning ved at undersøge foranstaltningen inden for rammerne af kontrollen med støtte i stedet for at foreslå harmoniseringsforanstaltninger på grundlag af artikel 96 EF og 97 EF (dommens præmis 84 og 85).
C – Appellen og retsforhandlingerne for Domstolen
25. Ramondín (sag C-186/02 P) og Álava (sag C-188/02 P) iværksatt e appel henholdsvis den 15. og den 16. maj 2002 til prøvelse af Rettens dom. Ved kendelse af 6. marts 2003 tillod Domstolen La Rioja at intervenere til støtte for Kommissionens påstande i sagerne C-186/02 P og C-188/02 P. Appellanterne har i sagerne C-186/02 P og C-188/02 P nedlagt følgende påstande:
1) Rettens dom af 6. marts 2002 i de forenede sager T-92/00 og T-103/00 ophæves.
2) Kommissionens beslutning af 22. december 1999 annulleres, i det omfang de skattemæssige foranstaltninger, der er omhandlet i Normas Forales nr. 22/1994 og nr. 24/1996, til fordel for Ramondín SA og Ramondín Cápsulas SA anses for uforenelige med fællesmarkedet, og den spanske stat pålægges at tilbagesøge støtten.
3) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
26. Kommissionen har i sagerne C-186/02 P og C-188/02 P nedlagt følgende påstande:
1) Frifindelse.
2) Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
27. Ved skrivelse af 18. februar 2004 frafaldt Ramondín tre af de oprindelige fire anbringender. Kun anbringendet om, at Kommissionen har begået magtfordrejning derved, at den inden for rammerne af kontrollen reelt har foretaget en skatteharmonisering, opretholdes af Ramondín.
28. Álava gav ved skrivelse af 20. februar 2004 meddelelse om delvist frafald, og støtter nu sin appel i sagen C-188/02 P på de samme anbringender som i sagen C-187/02 P.
V – Retlig vurdering
A – Tilsidesættelse af artikel 87 EF
1. Parternes anbringender
29. I begge sager C-187/02 P og C-188/02 P gøres det med de samme argumenter gældende, at Kommissionen og Retten har begået en retlig fejl ved at klassificere skattelettelsen og – i sag C-188/02 – også nedsættelsen af beskatningsgrundlaget som statsstøtte i artikel 87, stk. 1, EF's forstand.
30. Oprindelig havde appellanterne også anfægtet Rettens konstateringer med hensyn til foranstaltningernes selektive karakter og til begrundelsen herfor, der hvilede på skattesystemets karakter og opbygning.
31. I deres frafaldserklæring anfører appellanterne overensstemmende, at anbringendet delvist frafaldes. Baggrunden herfor var, at Kommissionen efter de her omtvistede beslutninger havde vedtaget to yderligere beslutninger, i hvilke skattelettelsesordningerne (11) og nedsættelsen af beskatningsgrundlaget (12) som sådanne kvalificeres som statsstøtte. Der verserer nu fire søgsmål (bl.a. indgivet af Álava) for Retten i Første Instans til prøvelse af disse beslutninger (13) . Med den delvise tilbagekaldelse ønsker appellanterne at forhindre, at Domstolen i forbindelse med de foreliggende sager, der blot vedrører konkrete enkelttilfælde af støtte, undersøger, om støtteordningerne udgør en tilsidesættelse af artikel 87 EF. Appellanterne ønsker tværtimod, at Retten først bedømmer de omhandlede skattebestemmelser i de sager, der direkte angår disse ordninger.
32. Appellanterne har anført, at anbringendet kun opretholdes i det omfang, det gøres gældende, at der er sket en fejlagtig anvendelse af artikel 87 EF, men på et tidligere stadium end ved karakteriseringen af foranstaltningerne som støtte. Domstolen skal undersøge, om foranstaltningerne som skatteretlige ordninger, der tjener industripolitiske formål, overhovedet falder ind under anvendelsesområdet for artikel 87 EF.
33. Ganske vist har Retten fastslået, at disse omstændigheder ikke fratager foranstaltningerne deres karakter af støtte. Men ifølge appellanterne har Retten vurderet dette argument ud fra en forkert synsvinkel, nemlig inden for rammerne af anvendelsesbetingelserne for artikel 87 EF. Det primære spørgsmål er imidlertid, om bestemmelserne om statsstøtte overhovedet kan anvendes på sådanne skatteordninger inden vedtagelsen af Rådets (ECOFINs) konklusioner den 1. december 1997 (14) og Kommissionens meddelelse af 10. december 1998 om anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne (15) .
34. Kommissionen og La Rioja har i deres indlæg vedrørende det delvise frafald anført, at appellanterne blot har omformuleret deres oprindelige argumenter. De fremhæver, at det ikke er nødvendigt, at Retten først træffer afgørelse om kvalificeringen af støtteordningerne. Appellanternes formål er at få udskudt afgørelsen om det centrale spørgsmål så længe som muligt. Domstolen bør træffe afgørelse i sagen nu, for at der kan tages hensyn til dens retsopfattelse i sagerne for Retten, som er udskudt, indtil Domstolen har afsagt dom i de foreliggende sager.
2. Vurdering
35. Appellanternes fremstilling vedrørende deres delvise frafaldelse er langt fra klar – dette gælder især Álavas repræsentants supplerende forklaringer under retsmødet. Men så vidt det kan ses, anfægter de ikke længere Rettens konstatering af, at skattelettelserne og nedsættelsen af beskatningsgrundlaget udgør selektive foranstaltninger og dermed foranstaltninger til fordel for bestemte virksomheder eller produktioner i artikel 87, stk. 1, EF's forstand, som ikke er begrundet i skattesystemets karakter eller opbygning.
36. Ganske vist har Álavas repræsentant under retsmødet henvist til en passage i appelskriftet, der indgår i fremstillingen vedrørende foranstaltningernes selektive karakter. Heri understreger Álava, at minimumsbeløbet for investeringer, som er en betingelse for, at der gives skattelettelse, udgør et objektivt kriterium, der er udtryk for en bestemt erhvervspolitisk afgørelse. Men i erklæringen om det delvise frafald indgår dette anbringende i en helt ny sammenhæng. I nævnte erklæring tjener argumentet til at bevise, at skatteordninger, som forfølger erhvervspolitiske formål, på forhånd ikke omfattes af anvendelsesområdet for artikel 87 EF.
37. Appellanternes ønske om ikke længere at behandle spørgsmålet om støtteordningernes selektivitet i den foreliggende sag fremgår også af, at de henviser til den logiske prioritet, som de tillægger undersøgelsen af støtteordningerne på grundlag af artikel 87 EF i de sager for Retten, der direkte vedrører om dette spørgsmål.
38. Domstolen er forpligtet af parternes vilje og kan i de foreliggende sager ikke længere undersøge, om karakteriseringen i Kommissionens beslutning og i Rettens domme som selektiv foranstaltning ikke er en retlig fejl.
39. Ud fra et procesøkonomisk synspunkt må det beklages, at dette retsspørgsmål, som er præjudicerende for talrige for Retten verserende sager, ikke kan afklares endeligt allerede nu. Men retsplejereglerne overlader ikke Domstolen noget skøn med hensyn til at acceptere frafaldet af et anbringende. Ifølge artikel 118 sammenholdt med artikel 78 i procesreglementet medfører et (fuldstændigt) frafald her automatisk, at sagen slettes af registeret. Ved analog anvendelse på delvist frafald følger det heraf, at Domstolen heller ikke længere kan træffe afgørelse om de frafaldte anbringender i sagen. I den sidste ende er dette udtryk for dispositionsmaksimen.
40. Jeg skal blot supplerende henvise til, at denne ændring i sagen ikke medfører nogen forhaling ved gennemførelsen af Fællesskabets regler om statsstøtte, således som Kommissionen har anført. Forudsat at ingen af de øvrige anbringender i appelsagen tiltrædes, bliver de i de foreliggende sager behandlede beslutninger endelige ved Domstolens domsafsigelse, for så vidt Retten ikke har ophævet dem. Den støtte, der er omfattet af beslutningerne, skal derfor definitivt betales tilbage, selv om det i andre sager for Retten skulle vise sig, at de anvendte skatteregler rent faktisk ikke indeholder statsstøtte (16) . Da det ikke har opsættende virkning at indbringe en sag for Fællesskabets retsinstanser, skal alle beslutninger, ved hvilke Kommissionen pålægger tilbagebetaling af støtte, under alle omstændigheder gennemføres omgående, uanset om der anlægges sag, medmindre udsættelsen heraf er blevet anordnet af en domstol.
41. Tilbage står så at afklare, om den del af dette anbringende, som appellanterne ifølge deres frafaldserklæring opretholder, allerede var genstand for sagen for Retten, eller om det drejer sig om et nyt argument, som derfor skal afvises.
42. Ifølge fast praksis kan Domstolen i en appelsag nemlig kun tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for denne (17) . Hvis en part for første gang kunne fremsætte et anbringende for Domstolen, som vedkommende ikke havde fremsat for Retten, ville Domstolen i den sidste ende kunne behandle en mere vidtrækkende tvist end den, som forelå for Retten.
43. Appellanterne har ganske vist for Retten gjort gældende, at der ved de omhandlede ordninger er tale om skatteretlige bestemmelser, som er baseret på en erhvervspolitisk afgørelse. Desuden støttede de deres påstande på, at foranstaltningerne under alle omstændigheder var berettigede på baggrund af skattesystemets karakter og opbygning.
44. I begge de to anfægtede domme undersøgte Retten de erhvervspolitiske overvejelser, som skulle ligge til grund for ordningerne i Álava. Den bedømmer imidlertid disse formål – svarende til sagsøgernes fremstilling – inden for rammerne af en vurdering af ordningernes selektivitet (præmis 51 i Ramondín-dommen), henholdsvis af deres berettigelse på baggrund af skattesystemets karakter og opbygning (præmis 167 og 168 i Demesa-dommen).
45. Men appellanterne har ikke i nogen af sagerne for Retten i Første Instans gjort gældende, at skattereglerne som sådanne er undtaget fra det retlige anvendelsesområde for statsstøtte. De har heller ikke for Retten fremført det argument, at artikel 87 EF først finder anvendelse på de skatteretlige bestemmelser efter vedtagelsen af Rådets konklusioner den 1. december 1997 og efter Kommissionens førnævnte meddelelse, men først i erklæringen om delvis frafald af deres anbringender.
46. Appellanterne frafalder derfor ikke alene under deres appel visse dele af det allerede fremsatte anbringende om tilsidesættelse af artikel 87 EF. Tværtimod fremsætter de et nyt anbringende for Domstolen.
47. Anbringendet om tilsidesættelse af artikel 87 EF i den affattelse, der fremgår af erklæringen om frafald, må derfor afvises.
48. Subsidiært skal jeg påpege, at selv om anbringendet kunne realitetsbehandles, kan det ikke tiltrædes.
49. Ifølge fast retspraksis omfatter begrebet statsstøtte ikke blot positive ydelser såsom selve tilskuddene, men ligeledes de indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget (18) .
50. Sådanne statslige begunstigelser er ikke på forhånd undtaget fra anvendelsen af bestemmelserne om statsstøtte, blot fordi de må henregnes under erhvervspolitik (19) eller skattelovgivning. Især i dommen Banco Exterior de España (20), som blev afsagt i 1994, altså før Demesa og Ramondín opnåede skattebegunstigelser, fastslog Domstolen, at skatteregler kan indeholde statsstøtte. Domstolen udtaler her, »at en foranstaltning, hvorved offentlige myndigheder indrømmer visse virksomheder en afgiftsfritagelse, der, selv om den ikke indebærer en overførsel af statslige midler, giver de fritagne virksomheder en gunstigere økonomisk stilling end andre afgiftspligtige, udgør en statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 92, stk. 1 [nu artikel 87 EF].«
51. For at artikel 87 EF kan finde anvendelse, kræves der ingen yderligere retsakter fra Rådet eller Kommissionen. Den omstændighed, at Kommissionen måske først på et bestemt tidspunkt begyndte at undersøge skattebestemmelser systematisk for tilsidesættelse af artikel 87 EF, udelukker ikke, at skattebegunstigelser, som blev ydet allerede før dette tidspunkt, kan undersøges på grundlag af reglerne om statsstøtte (21) .
B – Magtfordrejning
1. Formaliteten ved appelanbringendet
52. Ramondín støtter sin appel (sag C-186/02 P) på, at Retten med urette forkastede anbringendet om magtfordrejning. Álava har fremsat dette appelanbringende både i sag C-187/02 P og i sag C-188/02 P og gør desuden i denne sammenhæng gældende, at Rettens domme er utilstrækkeligt begrundet.
53. Jeg skal hertil direkte fastslå, at Álava ikke fremsatte dette anbringende i sag T-127/99 i første instans, hvorfor Retten ikke har behandlet dem. Følgelig skal det pågældende anbringende i sag C-187/02 P afvises af de grunde, der er anført i punkt 42.
54. I sagen T-92/00 har Álava i modsætning til, hvad Kommissionen hævder, allerede fremsat anbringendet i appelskriftet. Desuden har Ramondín fra begyndelsen støttet sit søgsmål (sag T-103/00) på magtfordrejning, og Retten har, efter at begge sager var blevet forenet, behandlet dette anbringende i Ramondín-dommen. Álava kan derfor med sin appel i sag C-188/02 P, som vedrører dommen i de forenede sager T-92/00 og T-103/00, bestride Rettens konstateringer vedrørende dette anbringende, uden at genstanden for tvisten af den grund udvides i forhold til sagen i første instans.
2. Parternes anbringender
55. I sagerne C-186/02 P og C-188/02 P har appellanterne gjort gældende, at det for Kommissionen i virkeligheden ikke drejer sig om at bringe en fordrejning af konkurrencen mellem virksomheder til ophør. Derimod ønsker den at harmonisere forskellene i de nationale skattesystemer. Det retsgrundlag, der er relevant for skatteharmoniseringen, nemlig artikel 96 EF og 97 EF, forudsætter imidlertid en handling fra Rådets side, som Rådet tilsyneladende ikke er indstillet på at foretage. I præmis 85 i Ramondín-dommen har Retten ifølge appellanterne med urette fastslået, at sagsøgerne ikke havde fremført nogen holdepunkter for, at Kommissionen med sin beslutning i virkeligheden havde forfulgt et ulovligt formål. Retten behandlede kun overfladisk de af Álava fremsatte begrundelser for en magtfordrejning.
56. Kommissionen er af den opfattelse, som støttes af la Rioja, at appellanterne ikke har angivet nogen objektive holdepunkter for, at Kommissionen skulle have benyttet sin kompetence til andre formål end de anførte. Appellanternes antagelser bygger på rene spekulationer. Det fremgår heller ikke, hvorledes Kommissionens beslutning tager sigte på en harmonisering af skattesystemerne.
3. Vurdering
57. Som Retten korrekt har fastslået i præmis 84 i Ramondín-dommen, foreligger der kun magtfordrejning, såfremt der er objektive, relevante og samstemmende tegn på, at en beslutning er truffet med det formål at forfølge andre mål end dem, der er angivet (22) .
58. Denne retsopfattelse anfægtes da heller ikke af appellanterne. De mener imidlertid, at de – i modsætning til Rettens konstateringer – faktisk har fremlagt indicier herfor. Men om der i første instans er fremlagt indicier for en magtfordrejning, er et spørgsmål om fastlæggelse af de faktiske omstændigheder, som Domstolen i henhold til artikel 225 EF og artikel 59, stk. 1, i statutten for Domstolen ikke har kompetence til at undersøge (23) . Derfor må denne del af anbringendet afvises.
59. Álava har endvidere gjort en begrundelsesmangel i Ramondín-dommen gældende. Retten undersøgte ifølge Álava kun overfladisk de begrundelser, som Kommissionen havde påberåbt sig bl.a. i sin beslutning 93/337/EØF af 10. maj 1993 (herefter »beslutning 93/337«) (24) og i proceduren i de forenede sager C-400/97, C-401/97 og C-402/97 (25) .
60. Retten har imidlertid begrundet forkastelsen af dette argument tilstrækkeligt i præmis 87 i Ramondín-dommen. Den var ikke forpligtet til at give yderligere begrundelser, alene af den grund, at Kommissionens motiver, som Álava henviser til, ikke har nogen direkte sammenhæng med vedtagelsen af den her omhandlede beslutning. Beslutning 93/337 vedrørte nemlig en baskisk støtteordning i form af skattelettelser. Det var også denne ordning, den præjudicielle anmodning i de forenede sager C-400/97, C-401/97 og C-402/97 drejede sig om.
61. Derfor må anbringendet om en fejlagtig bedømmelse af magtfordrejningen forkastes i sin helhed.
C – Beskyttelse af den berettigede forventning
62. I sag C-183/02 P har Demesa gjort gældende, at Retten med urette har forkastet anbringendet om beskyttelse af den berettigede forventning. Ganske vist er Demesa bekendt med fast retspraksis, hvorefter en støttemodtager ikke kan påberåbe sig sin berettigede forventning, når Kommissionen ikke er blevet underrettet om støtten i henhold til artikel 88 EF. Men i den foreliggende sag må der tages hensyn til, at kvalificeringen af skattelempelsen som statsstøtte ikke kunne forudses, end ikke af en påpasselig erhvervsdrivende. Dette fremgår for det første af, hvor omtvistet spørgsmålet om foranstaltningens selektivitet er. For det andet byggede Kommissionen sin beslutning 93/337 vedrørende den baskiske støtteordning (26) først og fremmest på en tilsidesættelse af etableringsfriheden og ikke på en tilsidesættelse af artikel 87 EF. I øvrigt forholdt Kommissionen sig efterfølgende passivt, selv om den var bekendt med de omhandlede skatteordninger.
63. Kommissionen er derimod af den opfattelse, at flere forhold angav, at de omtvistede ordninger måtte klassificeres som selektive foranstaltninger. Således var lignende ordninger blevet klassificeret som ulovlig statsstøtte i beslutning 93/337. Den påståede passivitet er irrelevant i tilfælde, hvor støtten ikke er anmeldt.
64. Som Retten korrekt har fastslået, kan støttemodtageren kun stole på støttens lovlighed, når den er ydet under iagttagelse af proceduren i henhold til artikel 88 EF (27) .
65. Den i artikel 88, stk. 3, EF nedfældede forpligtelse til at anmelde støtte har netop også til formål at fjerne en eventuel tvivl om, hvorvidt en foranstaltning har karakter af støtte. Hvis medlemsstaten ikke efterkommer sin underretningspligt, kan en støttemodtager ikke påberåbe sig beskyttelsen af den berettigede forventning under henvisning til ukorrekt fortolkning af artikel 87 EF.
66. Der kan højst foreligge en beskyttelsesværdig berettiget forventning, hvis den begunstigede på grundlag af konkrete omstændigheder eller udtalelser fra Kommissionen kan gå ud fra, at en fordel, som er ydet ham af et statsligt organ, ikke skal anses for statsstøtte (28) .
67. Kommissionens konstateringer i beslutning 93/337 udgør ikke en sådan omstændighed. For det første vedrørte beslutningen nemlig ikke direkte de af Álava udstedte ordninger. For det andet fastslog Kommissionen i sin beslutning, at de baskiske bestemmelser indeholder statsstøtteordninger i den forstand, der er omhandlet i artikel 87 EF, hvilket Retten med rette har fastslået i Demesa-dommens præmis 237.
68. Endelig kan heller ikke Kommissionens påståede passivitet begrunde eksistensen af berettiget forventning. Jeg skal på dette punkt alene henvise til, at de her relevante ordninger først blev indført med Norma Foral nr. 22/1994 af 20. december 1994 (offentliggjort den 13. januar 1995). Álavas beslutning, som hviler herpå, om bevilling af skattelettelse til Demesa, blev først truffet den 21. oktober 1997. Kommissionen udstedte den omtvistede beslutning den 24. februar 1999. Demesa har ikke angivet, i hvilket af disse tidsrum Kommissionen trods kendskab til støtten har forholdt sig passiv i urimelig lang tid.
69. Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning må derfor forkastes.
VI – Sagens omkostninger
70. Ifølge procesreglementets artikel 69, § 2, som i henhold til artikel 118 finder anvendelse på appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da appellanterne ikke har fået medhold i deres appel, bør de bære sagens omkostninger.
71. Ifølge procesreglementets artikel 69, § 4, stk. 3, som i henhold til artikel 118 ligeledes finder anvendelse på appelsager, kan Domstolen træffe afgørelse om, at andre intervenienter end en medlemsstat eller en institution skal bære deres egne omkostninger. I overensstemmelse hermed skal Baskerlandet i sag C-187/02 P og La Rioja i sagerne C-186/02 P og C-188/02 P bære deres egne omkostninger.
VII – Forslag til afgørelse
72. Som konklusion foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
– Sag C-183/02 P (Demesa mod Kommissionen)
1) Appellen forkastes.
2) Daewoo Electronics Manufacturing España SA bærer sagens omkostninger.
– Sag C-186/02 P (Ramondín m.fl. mod Kommissionen)
1) Appellen forkastes.
2) Ramondín SA og Ramondín Cápsulas SA bærer sagens omkostninger.
3) Comunidad Autónoma de La Rioja bærer sine egne omkostninger.
– Sag C-187/02 P (Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava mod Kommissionen)
1) Appellen forkastes.
2) Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava bærer sagens omkostninger.
3) Comunidad Autónoma del País Vasco bærer sine egne omkostninger.
– Sag C-188/02 P (Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava mod Kommissionen)
1) Appellen forkastes.
2) Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava bærer sagens omkostninger.
3) Comunidad Autónoma de La Rioja bærer sine egne omkostninger.
(1) .
(2)
–	Ramondín SA, som oprindelig var beliggende i Comunidad Autónoma La Rioja, stiftede Ramondín Cápsulas SA med sæde i Laguardia, Álava, og overdrog sine aktiviteter til dette selskab. I det følgende betegnes begge selskaberne under ét som »Ramondín«.
(3)
–	Kommissionens beslutning 1999/718/EF af 24.2.1999 om den spanske stats støtte til Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa), EFT L 292, s. 1, og Kommissionens beslutning 2000/795/EF af 22.12.1999 om den statsstøtte, Spanien har ydet til fordel for Ramondín SA og Ramondín Cápsulas SA, EFT L 318, s. 36.
(4)
–	Forenede sager T-127/99, T-129/99 og T-148/99, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1275, herefter »Demesa-dommen«.
(5)
–	Forenede sager T-92/00 og T-103/00, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1385, herefter »Ramondín-dommen«.
(6)
–	Om denne ordning se nærmere i dommens præmis 6.
(7)
–	Se nærmere herom præmis 11-29 i Demesa-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 4.
(8)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 3.
(9)
–	Se nærmere herom præmis 7-13 i Ramondín-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 4.
(10)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 3.
(11)
–	Kommissionens beslutning 2002/820/EF af 11.7. 2001 om den spanske stats støtteordning til fordel for virksomheder i Álava i form af et nedslag i skatten på 45% af investeringsbeløbet, meddelt under nummer K(2001) 1759, EFT L 296, s. 1.
(12)
–	Kommissionens beslutning 2002/892/EF af 11.7.2001 om den spanske stats støtteordning for nyoprettede virksomheder i Álava, meddelt under nummer K(2001) 1760, EFT L 314, s. 1.
(13)
–	Sag T-227/01, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, og T-265/01, Confederación Empresarial Vasca mod Kommissionen, vedrørende beslutning K(2001)1759, sag T-230/01, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, og T-267/01, Confederación Empresarial Vasca mod Kommissionen, vedrørende beslutning K(2001)1760. Desuden verserer der talrige andre sager, som vedrører tilsvarende ordninger i andre spanske regioner. Kommissionen har derudover i henhold til artikel 226 EF anlagt sag mod Spanien for Domstolen for ikke at have gennemført beslutningerne K(2001)1759 og K(2001)1760, forenede sager C-485/03 og C-488/03.
(14)
–	Konklusioner vedtaget af Rådet (ECOFIN) den 1.12.1997 vedrørende skattepolitik – Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet den 1.12.1997 om en adfærdskodeks for erhvervsbeskatning – Beskatning af renteindtægter, EFT 1998, C 2, s. 1. Se især litra J i den i bilag 1 anførte resolution om adfærdskodeks for erhvervsbeskatning.
(15)
–	EFT C 384, s. 3.
(16)
–	Derfor synes den beregning, der ligger bag det delvise frafald af appellen, uforståelig.
(17)
–	Jf. bl.a. dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 59, af 28.5.1998, sag C-7/95 P, Deere mod Kommissionen, Sml. I, s. 3111, præmis 62, og af 7.11.2002, forende sager C-24/01 P og C-25/01 P, Glencore Grain m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 10119, præmis 62.
(18)
–	Dom af 23.2.1961, sag 30/59, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 211, org.ref.: Rec. s. 3, præmis 43, af 1.12.1998, sag C-200/97, Ecotrade, Sml. I, s. 7907, præmis 34, og af 8.11.2001, sag C-143/99, Adria-Wien Pipeline og Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, Sml. I, s. 8365, præmis 38.
(19)
–	Dom af 24.2.1987, sag 310/85, Deufil mod Kommissionen, Sml.1987, s. 901, præmis 8.
(20)
–	Dom af 15.3.1994, sag C-387/92, Banco Exterior de España, Sml. I, s. 877, præmis 14, senere stadfæstet ved dom af 19.5.1999, sag C-6/97, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 2981, præmis 16.
(21)
–	Allerede i 1963 gav Kommissionen som svar på en parlamentarisk forespørgsel fra parlamentsmedlem Burgbacher i hvert fald udtryk for den opfattelse, at skatte- og afgiftsfritagelse må anses for potentiel statsstøtte, JO 1963, 125, s. 2235.
(22)
–	Dom af 21.6.1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. 1984, s. 2447, præmis 30, og af 22.11.2001, sag C-110/97, Nederlandene mod Rådet, Sml. I, s. 8763, præmis 137.
(23)
–	Dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 24, og dom Glencore Grain m.fl., nævnt ovenfor i fodnote 17, præmis 65.
(24)
–	Kommissionens beslutning 93/337/EØF af 10.5.1993 om en ordning for investeringsstøtte i form af skattelettelser i Baskerlandet, EFT L 134, s. 25.
(25)
–	Se generaladvokat Saggios forslag til afgørelse af 1.7.1999, Sml. I, s. 1073, i denne sag. Domstolen afsagde ikke nogen dom i sagen, da anmodningen om en præjudiciel afgørelse blev trukket tilbage, efter at søgsmålet i hovedsagen var hævet.
(26)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 24.
(27)
–	Dom af 20.9.1990, sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3437, præmis 14, af 14.1.1997, sag C-169/95, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 135, præmis 51, og af 20.3.1997, sag C-24/95, Alcan Deutschland, Sml. I, s. 1591, præmis 25.
(28)
–	Jf. det undtagelsestilfælde, der lå til grund for dom af 24.11.1987, sag 223/85, RSV mod Kommissionen, Sml.1987, s. 4617.