61972C0073
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 20. FEBRUAR 1973 (
1
)
Hr. Præsident,
mine herrer dommere,
Oprettelsen af fællesmarkedet krævede fri bevægelighed inden for Fællesskabet af arbejdstagere, der er statsborgere i medlemsstaterne. Gennemførelsen af dette princip, der er bekræftet i Rom-Traktatens artikel 48, krævede iværksættelse af de nødvendige foranstaltninger i henhold til reglerne i Traktatens artikel 51 for at indføre en ordning, som gør det muligt at sikre vandrende arbejdstagere og deres familie betaling af ydelser til personer, der bor inden for medlemsstaternes områder.
Dette var især malet for Rådets forordning nr. 3, der fra 1. oktober 1972 er erstattet af forordning nr. 1408/71.
Disse fællesskabsretlige regler har imidlertid ikke indført et europæisk retssystem, som er ens for alle vandrende arbejdstagere; de har gennemført en samordning af de nationale retssystemer. Det var derfor nødvendigt, især for de tilfælde, hvor bopælen og arbejdsstedet ikke ligger i samme stat, eller hvor arbejdstageren udøver sin virksomhed i flere medlemsstater, at afgøre, hvilken lovgivning der skulle finde anvendelse.
Undersøgelsen af det præjudicielle spørgsmål, som den sociale appelinstans i Baden-Württemberg i henhold til Traktatens artikel 177 anmoder Domstolen om at besvare, foranlediger os til at se nøjere på Domstolens tidligere retspraksis på dette område.
Hr. Hubert Bentzinger, der er tysk statsborger og bosat i Weil/Rhein i forbundsrepublikken Tyskland, deler sin faglige virksomhed som ingeniør mellem to virksomheder:
—
Selskabet Hupfer, der udvinder sand og skærver i Weil/Rhein
—
og selskabet Grande Sablière i Saint-Louis i Alsace.
Da sagsøgeren den 8. september 1970 var blevet ramt af en arbejdsulykke i den franske virksomhed, henvendte han sig til den faglige sygekasse for arbejdsulykker, en tysk institution for social sikring, der har hjemsted i Hannover, for at opnå erstatning.
Han fik den 27. september 1971 afslag med den begrundelse, at arbejdstagere, der er beskæftiget på en medlemsstats område, i det foreliggende tilfælde Frankrig, i henhold til artikel 12 i forordning nr. 3 er undergivet denne stats lovgivning, selv om de har deres bopæl i en anden stat, i det foreliggende tilfælde Tyskland.
Socialdomstolen i Freiburg/Brisgau, hvor sagen blev anlagt i første instans, tog den 21. marts 1972 hr. Bentzingers klage til følge ved på hans tilfælde at anvende bestemmelserne i artikel 13, stk. 1, litra c i forordning nr. 3, hvorefter arbejdstagere, der normalt udøver deres virksomhed på flere medlemsstaters område, uden undtagelse er undergivet lovgivningen i den af disse medlemsstater, på hvis område de har bopæl.
Appelinstansen, Landessozialgericht i Baden-Württemberg, udsatte afgørelsen og stillede ved kendelse af 21. september 1972 Domstolen følgende spørgsmål:
»Forudsætter artikel 13, stk. 1, litra c i Rådets forordning nr. 3 af 25. september 1958 om social sikring af vandrende arbejdstagere, at arbejdstageren udøver sin virksomhed i flere medlemsstater for kun én arbejdsgiver, eller finder denne bestemmelse også anvendelse, når arbejdstageren er beskæftiget hos flere arbejdsgivere i flere medlemsstater?«
For så vidt forordning nr. 3 i afsnit I bestemmer, hvilken national lovgivning, der skal finde anvendelse på en arbejdstager med hensyn til den sociale sikring, har denne forordning som fastslået af Domstolen i dens dom af 5. december 1967 (sag nr. 19/67, Van der Vecht, Rec. 1967, s. 445) haft som ledende princip såvel i arbejdstagernes og arbejdsgivernes som sygekassernes interesse at undgå den unødige kumulering eller komplikation af byrder og ansvar, der ville følge af en samtidig eller alternativ anvendelse af flere lovgivninger.
Den tilsigter således at udpege én lov til at regulere opstående tvisten og at sikre, at kun én medlemsstats lovgivning finder anvendelse.
Denne tanke, der var underforstået i forordning nr. 3, er i øvrigt blevet klart bekræftet i den nye forordning nr. 1408/71 (artikel 13, stk. 1).
Ved nu at holde os til den oprindelige forordning, der er den eneste, der er nævnt i det præjudicielle spørgsmål, kan vi konstatere, at den lov, der finder anvendelse, i princippet er loven på arbejdsstedet. Det er dette, der forklares i artikel 12, der lyder således:
»Med forbehold af bestemmelserne i nærværende afsnit er arbejdstagere eller dermed ligestillede, der er beskæftiget på en medlemsstats område, undergivet denne stats lovgivning, selv om de er bosat på en anden medlemsstats område, og selv om den arbejdsgiver eller hjemstedet for den virksomhed, der beskæftiger dem, befinder sig på en anden medlemsstats område«.
Artikel 13 forudser imidlertid et vist antal tilfælde, hvor der er grund til at undgå arbejdsstedets lov, uden at den herved krænker princippet om udelukkende anvendelse af én lovgivning.
Denne artikel åbner således for fire kategorier af undtagelser:
—
Den første (litra a) vedrører arbejdstageres midlertidige udstationering; det drejer sig om det tilfælde, at en arbejdstager, der er beskæftiget af en virksomhed, der på en medlemsstats område har et anlæg, til hvilket han normalt er tilknyttet, af denne virksomhed udsendes til en anden medlemsstats område for der at udføre et arbejde. Denne arbejdstager er fortsat omfattet af lovgivningen i den førstnævnte stat; som om han fortsat havde været beskæftiget på dens område. Denne regel gælder imidlertid kun, hvis varigheden af udstationeringen påregnes ikke at overstige tolv måneder.
—
Den anden undtagelse (litra b) omhandler arbejdstagere, der er beskæftiget af transportvirksomheder, og som varigt må rejse på flere medlemsstaters område. For dem gælder loven på virksomhedens hjemsted, eller subsidiært, loven i den stat, på hvis område virksomheden har oprettet en filial eller en fast repræsentation, for hvilken arbejdstageren arbejder.
—
Den tredje undtagelse (litra c), der vedrører nærværende sag, omhandler arbejdstagere, der ikke er beskæftiget i international transport, og som normalt udøver deres virksomhed på flere medlemsstaters område. Disse arbejdstagere er omfattet af lovgivningen i den stat, hvor de har deres bopæl.
I modsat fald, dvs. dersom de ikke er bosat på nogen af disse medlemsstaters område, selv om de udøver en virksomhed der, er de undergivet den lov, der finder anvendelse på hjemstedet for den virksomhed, som har ansat dem.
—
Endelig omhandler den sidste undtagelse (litra d) den særlige situation for arbejdstagere, der er beskæftiget af en virksomhed, der »ligger« på to medlemsstaters fælles grænse. I dette tilfælde ligger virksomhedens hjemsted i en medlemsstat, mens den har anlæg på en anden stats tilstødende område; det er da hjemstedets lov, der gælder, selv om arbejdstageren er beskæftiget i det anlæg, der ligger på den anden side af grænsen.
Det tilfælde, der omhandles i hovedsagen, falder ind under den undtagelse, der er fastsat under litra c.
Hr. Bentzinger, der er bosat i Tyskland, udøver sin virksomhed delvis i dette land og delvis i Frankrig. Vanskeligheden opstår imidlertid ved, at han arbejder for to forskellige arbejdsgivere: firma Hupfer i Weil/Rhein og Grande Sablière i Saint-Louis.
Selv om den bestemmelse, der finder anvendelse, vedrører andre arbejdstagere end transportarbejdstagere, som normalt udøver deres virksomhed på flere medlemsstaters område, omfatter den to afsnit, der dækker forskellige tilfælde med hensyn til bopælen:
—
det første omhandler en arbejdstager, hvis bopæl ligger fast på den stats område, hvor han delvis udøver sin virksomhed;
—
det andet gælder det tilfælde, hvor arbejdstageren ikke er bosat i nogen af de medlemsstater, hvor han arbejder.
Kun det andet afsnit omfatter det tilfælde, hvor arbejdstageren er ansat hos flere arbejdsgivere; det første indeholder intet om, at der kan være flere.
Må der af dette udledes, at bestemmelsen kun finder anvendelse, hvis arbejdstageren kun er beskæftiget af en virksomhed? Således at i modsat fald bopælstedets lov må vige for den almindelige regel i artikel 12, der foreskriver anvendelse af arbejdsstedets lov?
Efter vor menig nødvendiggør bestemmelsens formulering ikke på nogen måde en sådan løsning.
Den ville desuden være i strid med det princip om, at kun én lov skal komme til anvendelse, der i denne henseende findes i forordning nr. 3.
Den ville i øvrigt føre til praktiske vanskeligheder ved anvendelsen, hvilket er i strid med arbejdstagernes interesse.
Endelig er løsningen forkastet ved de udtrykkelige bestemmelser i forordning nr. 1408/71.
1.
Med hensyn til selve teksten må det bemærkes, at første afsnit under litra c ikke gør brug af ordet »arbejdsgiver«, hverken i ental eller flertal. De eneste to kriterier, det henviser til. er:
—
dels udøvelsen af erhvervsmæssig virksomhed på flere medlemsstaters område,
—
dels arbejdstagerens bopæl på en af disse staters område.
At fortolke den således, at den kun gælder for en arbejdstager, der udelukkende er beskæftiget af én arbejdsgiver, ville være at indføje en betingelse i denne bestemmelse, som den ikke selv opstiller.
2.
Da meningen med fællesskabsreglerne er at undgå en kumulation af anvendelige lovgivninger, tilsigter den undtagelse, der er foreskrevet i artikel 13, stk. 1, litra c, 1. afsnit, at erstatte arbejdsstedets lov med arbejdstagerens bopælslov, når denne bopæl ligger fast på den medlemsstats område, hvorpå han delvist udøver sin erhvervsmæssige virksomhed. Forordningens forfattere har med andre ord, og med rette, fundet, at det væsentligste interesseområde for den arbejdstager, hvis virksomhed er delt mellem flere medlemsstaters områder, falder sammen med stedet for hans bopæl.
Spørgsmålet, om han er beskæftiget af én eller flere arbejdstagere, er uden betydning for valget af denne løsning.
3.
Fra en praktisk synsvinkel påtvinger den sig desuden som en fornuftig regel.
Valget af en enkelt anvendelig lovgivning om social sikring medfører i realiteten arbejdstagernes ret til enhver form for ydelser, der er fastsat i denne lovgivning.
Selv om der imidlertid på området for arbejdsulykker »stricto sensu« er en direkte sammenhæng mellem arbejdsstedet og den risiko, som realiseres dér, en sammenhæng, hvoraf det ville være muligt at udlede, hvilke regler om ydelser, der skulle finde anvendelse, er dette ikke tilfældet for de andre ydelser med andre risici, så som (ikke erhversmæssig) sygdom eller invaliditet, som det a priori er umuligt at forbinde med et bestemt arbejdssted.
Hvorledes skulle man i så fald i mangel af et enkelt bopælskriterium kunne fastslå den anvendelige lov? Ville man da ikke støde på den vanskelighed, som fællesskabslovgiveren har villet undgå, at flere lovgivninger samtidig skal anvendes?
4.
Endelig tager den ordning, der blev indført fra den 1. oktober 1972 ved forordning nr. 1408/71 utvetydigt parti for, at man i vort tilfælde anvender bopælstedets lov.
Ifølge artikel 14, litra c i den nve tekst er en arbejdstager, der normalt udøver sin virksomhed på to eller flere medlemsstaters område, undergivet lovgivningen i den medlemsstat, hvor han er bosat, dersom han dér udøver en del af sin virksomhed, eller dersom han er tilknyttet flere arbejdsgivere eller virksomheder, der har deres hjemsted på flere forskellige medlemsstaters område.
Den ulykke, der ramte hr. Bentzinger, skete ganske vist i 1970, og den henvisningskendelse, hvorved den sociale appelinstans i Baden-Württemberg har rejst sag ved Domstolen, blev truffet den 21. september 1972. Da den ligger forud for den nye forordnings ikrafttræden, vedrører den kun forordning nr. 3.
Domstolen skal således ikke, i hvert fald ikke i konklusionen, udtale sig om fortolkningen af artikel 14, litra c i forordning nr. 1408/71.
Det synes imidlertid formålstjenligt at fremhæve, at selv om denne forordnings artikel 94, stk. 1 bestemmer, at »denne forordning giver ikke ret til ydelser for noget tidsrum, der ligger forud for dens ikrafttræden«, så ændrer samme artikels stk. 3 dette princip, idet det præciseres, at denne nye forordning, medmindre andet følger af bestemmelsen i stk. 1, også giver ret til ydelser på grundlag af begivenheder, dvs. på grundlag af en risiko, der er dækket af den sociale sikring, der er indtruffet før forordningens ikrafttræden.
Denne bestemmelse må efter vor opfattelse forstås på den måde, at de nye bestemmelser finder anvendelse, når de forhold, der danner grundlag for retten til ydelserne, er indtruffet før den 1. oktober 1972, og der ikke er blevet truffet nogen endelig administrativ eller judiciel afgørelse med hensyn til den pågældendes ret før denne dato.
Denne bestemmelse synes at gøre det muligt for hr. Bentzinger til sin fordel at kræve anvendelse af forordning nr. 1478.
Vi har imidlertid set, at løsningen i dette tilfælde ikke ville være forskellig fra den, som følger af den fortolkning, vi for vort vedkommende har anlagt på artikel 13, stk. 1, litra c i forordning nr. 3.
Vi foreslår derfor, at Domstolen bestemmer, at de arbejdstagere eller dermed ligestillede, der normalt udøver deres virksomhed på flere medlemsstaters område i medfør af denne bestemmelse er omfattet af lovgivningen i de medlemsstater, på hvis område de har deres bopæl, uden hensyn til om de er beskæftiget af én eller flere arbejdsgivere.
(
1
) – Oversat fra fransk.