61994TJ0020_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-20/94,
Johannes Hartmann, Hamminkeln (Tyskland), ved advokaterne Bernd Meisterernst, Mechtild Duesing, Dietrich Manstetten og Frank Schulze, Muenster, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Lambert Dupong og Guy Konsbruck-Raus, 14 A, rue des Bains,
sagsoeger,
mod
Raadet for Den Europaeiske Union ved juridisk konsulent Arthur Brautigam, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos generaldirektoer Bruno Eynard, Den Europaeiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,
og
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Dierk Booss, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokaterne Hans-Juergen Rabe og Georg M. Berrisch, Hamburg og Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
sagsoegte,
hvori der paa grundlag EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, og Raadets forordning (EOEF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af maelk og mejeriprodukter, som midlertidigt har vaeret forhindret i at udoeve deres virksomhed (EFT L 196, s. 6), er nedlagt paastand om erstatning for de tab, sagsoegeren har lidt som foelge af, at han har vaeret forhindret i at markedsfoere maelk i medfoer af Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13), som suppleret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 (EFT L 132, s. 11),
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Foerste Udvidede Afdeling)
sammensat af praesidenten, A. Saggio, og dommerne C.W. Bellamy, A. Kalogeropoulos, V. Tiili og R.M. Moura-Ramos,
justitssekretaer: H. Jung,
paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 21. maj 1996,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder og retlig baggrund
1 I 1977 udstedte Raadet med henblik paa at nedbringe en overskudsproduktion af maelk inden for Faellesskabet forordning (EOEF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger (EFT L 131, s. 1). Ved forordningen blev producenterne tilbudt en praemie for at paatage sig at undlade at markedsfoere maelk i en periode paa fem aar eller omstille besaetningerne.
2 Sagsoegeren, der er maelkeproducent i Tyskland, indgik en saadan forpligtelse, som udloeb den 16. juli 1986.
3 I 1984 udstedte Raadet for at raade bod paa en fortsat overproduktion forordning (EOEF) nr. 856/84 af 31. maj 1984 (EFT L 90, s. 10) om aendring af Raadets forordning (EOEF) nr. 804/68 af 27. juni 1968 om den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (EFT 1968 I, s. 169). Ved den nye artikel 5c i forordningen blev der indfoert en »tillaegsafgift« paa de maengder maelk, som producenterne leverer, og som overstiger en »referencemaengde«.
4 Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13, herefter »forordning nr. 857/84«) blev referencemaengden for hver enkelt producent fastsat paa grundlag af den produktion, der var leveret i et referenceaar, nemlig kalenderaaret 1981, idet medlemsstaterne dog kunne vaelge kalenderaaret 1982 eller kalenderaaret 1983. Forordningen blev suppleret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemfoerelsesbestemmelserne for den tillaegsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 (EFT L 132, s. 11, herefter »forordning nr. 1371/84«).
5 Sagsoegerens forpligtelse daekkede det valgte referenceaar. Da han ikke havde produceret maelk i det paagaeldende aar, kunne han ikke faa tildelt en referencemaengde og saaledes heller ikke markedsfoere maelk, der var fritaget for tillaegsafgiften.
6 Ved domme af 28. april 1988 i sagerne Mulder (sag 120/86, Sml. s. 2321, herefter »Mulder I-dommen« eller »Mulder I-sagen«) og Von Deetzen (sag 170/86, Sml. s. 2355) fastslog Domstolen, at forordning nr. 857/84, som suppleret ved forordning nr. 1371/84, er ugyldig som foelge af en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
7 Med henblik paa at opfylde disse domme udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 om aendring af forordning (EOEF) nr. 857/84 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 84, s. 2, herefter »forordning nr. 764/89«). I medfoer af denne aendringsforordning fik de producenter, der havde indgaaet ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelser, tildelt en »saerlig« referencemaengde (ogsaa kaldet »kvote«). Disse producenter kaldes »SLOM I-producenter«.
8 Tildelingen af en saerlig referencemaengde var undergivet flere betingelser. Visse af disse betingelser blev kendt ugyldige af Domstolen ved domme af 11. december 1990 i sagerne Spagl (sag C-189/89, Sml. I, s. 4539) og Pastaetter (sag C-217/89, Sml. I, s. 4585).
9 Paa baggrund af disse domme udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 1639/91 af 13. juni 1991 om aendring af forordning (EOEF) nr. 857/84 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift for maelk og mejeriprodukter (EFT L 150, s. 35, herefter »forordning nr. 1639/91«), hvorved de beroerte producenter fik tildelt en saerlig referencemaengde. Disse producenter kaldes »SLOM II-producenter«.
10 En af de producenter, som stod bag det soegsmaal, der foerte til, at forordning nr. 857/84 blev kendt ugyldig, havde i mellemtiden sammen med andre producenter anlagt erstatningssoegsmaal mod Raadet og Kommissionen med paastand om erstatning for de tab, de havde lidt som foelge af, at de ikke havde faaet tildelt en referencemaengde i medfoer af forordningen.
11 Ved dom af 19. maj 1992 i de forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen (Sml. I, s. 3061, herefter »Mulder II-dommen« eller »Mulder II-sagen«), fastslog Domstolen, at Faellesskabet er ansvarligt for de paagaeldende tab. Den gav parterne en frist paa et aar til at indgaa en aftale om erstatningens stoerrelse. Da der ikke blev opnaaet enighed mellem parterne, blev sagen genoptaget, saaledes at Domstolen i den dom, hvorved sagen vil blive afsluttet, kan fastsaette kriterierne for fastsaettelsen af det lidte tab.
12 Det fremgaar af Mulder II-dommen, at enhver producent, der har vaeret forhindret i at markedsfoere maelk, alene fordi han har paataget sig en ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelse, i princippet har krav paa erstatning for de herved lidte tab.
13 Paa baggrund af det store antal beroerte producenter og i betragtning af vanskelighederne ved at forhandle individuelle loesninger offentliggjorde Raadet og Kommissionen den 5. august 1992 meddelelse 92/C 198/04 (EFT C 198, s. 4, herefter »meddelelsen« eller »meddelelsen af 5. august«). Efter heri at have redegjort for, hvad Mulder II-dommen indebaerer, tilkendegav institutionerne med henblik paa at give dommen fuld virkning, at de ville vedtage de praktiske regler for betaling af erstatning til de paagaeldende producenter. Indtil vedtagelsen af de omhandlede regler forpligtede institutionerne sig til over for enhver producent, der havde krav paa erstatning, at give afkald paa at paaberaabe sig foraeldelsen i henhold til EOEF-statutten for Domstolen. Forpligtelsen var dog betinget af, at retten til erstatning ikke var foraeldet paa tidspunktet for offentliggoerelsen af meddelelsen eller paa det tidspunkt, hvor producenten havde rettet henvendelse til en af institutionerne. Endelig forsikrede institutionerne producenterne om, at deres rettigheder ikke ville blive beroert af, at de ikke rettede henvendelse til institutionerne fra tidspunktet for offentliggoerelsen af meddelelsen og frem til vedtagelsen af de praktiske regler for betaling af erstatningen.
14 I fortsaettelse af meddelelsen af 5. august udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af maelk og mejeriprodukter, som midlertidigt har vaeret forhindret i at udoeve deres virksomhed (EFT L 196, s. 6, herefter »forordning nr. 2187/93«). Forordningen hjemler et tilbud om en fast erstatning til de producenter, der har faaet tildelt saerlige referencemaengder i henhold til forordning nr. 764/89 og nr. 1639/91.
15 I henhold til artikel 8 i forordning nr. 2187/93 tilbydes erstatningen kun for den periode, for hvilken retten til erstatning ikke er foraeldet. Datoen for afbrydelsen af foraeldelsen paa fem aar efter artikel 43 i Domstolens statut er datoen for kravets fremsaettelse over for en af Faellesskabets institutioner eller datoen for registreringen af et soegsmaal for Domstolen eller senest den 5. august 1992, dvs. datoen for offentliggoerelsen af ovennaevnte meddelelse [artikel 8, stk. 2, litra a)]. Erstatningsperioden begynder fem aar forud for datoen for afbrydelsen af foraeldelsen og ophoerer paa det tidspunkt, hvor producenten fik tildelt en saerlig referencemaengde i medfoer af forordning nr. 764/89 og 1639/91.
16 Ifoelge artikel 14, stk. 4, i forordning nr. 2187/93 indebaerer en accept af tilbuddet et afkald paa enhver form for yderligere krav mod faellesskabsinstitutionerne for det omtvistede tab.
17 Ved skrivelse af 30. april 1992, modtaget den 4. maj 1992, fremsatte sagsoegeren over for Raadet krav om erstatning for sine tab. Ved skrivelse af 6. maj 1992 meddelte Raadet sagsoegeren, at det afviste, at betingelserne for et erstatningsansvar for Faellesskabet over for sagsoegeren var opfyldt, men at det med henblik paa at undgaa et sagsanlaeg gav afkald paa at paaberaabe sig foraeldelsen i en periode paa tre maaneder efter offentliggoerelsen af Mulder II-dommen. Raadet understregede, at dette afkald udelukkende gjaldt rettigheder, som ikke var foraeldet paa datoen for fremsaettelsen af erstatningskravet.
18 Den 26. november 1993 modtog sagsoegeren fra den kompetente tyske myndighed et tilbud om erstatning for de lidte tab, fremsat i overensstemmelse med forordning nr. 2187/93. I medfoer af forordningens artikel 8, stk. 2, litra a) og b), daekkede tilbuddet ikke perioden fra den 17. juli 1986 til den 3. maj 1987.
19 Sagsoegeren accepterede ikke dette tilbud i overensstemmelse med formkravene i artikel 14 i forordning nr. 2187/93.
Retsforhandlinger og parternes paastande
20 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 22. januar 1994 har sagsoegeren paastaaet institutionerne doemt til at betale en erstatning beregnet i overensstemmelse med forordning nr. 2187/93 for perioden fra den 17. juli 1986, hvor hans ikke-markedsfoeringsforpligtelse udloeb, til den 29. marts 1989, hvor forordning nr. 764/89 traadte i kraft.
21 Ud over paastanden om erstatning var der i staevningen ogsaa nedlagt paastand om annullation af artikel 8, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 2187/93, for saa vidt som disse bestemmelser udelukker, at der betales en erstatning til sagsoegeren fra den 17. juli 1986. Ved skrivelse indgaaet til Justitskontoret den 21. februar 1994 har sagsoegeren imidlertid frafaldet sin annullationspaastand.
22 Sagsoegeren har desuden den 22. januar 1994 indgivet en begaering om foreloebige forholdsregler med henblik paa at opnaa udsaettelse af gennemfoerelsen af artikel 14 i forordning nr. 2187/93. Ved kendelse af 25. januar 1994 (sag T-20/94 R, ikke trykt i Samling af Afgoerelser, herefter »kendelsen af 25. januar«) bestemte Rettens praesident, at den udsaettelse af den i forordningens artikel 14, stk. 3, fastsatte frist, som der blev truffet bestemmelse om ved kendelse af 12. januar 1994 om foreloebige forholdsregler i sagen Abbott Trust m.fl. mod Raadet og Kommissionen (sag T-554/93 R, Sml. II, s. 1), skulle gaelde i forhold til sagsoegeren. Rettens praesident fastslog, at fristen for sagsoegerens vedkommende foerst udloeb to uger efter datoen for afsigelsen af den kendelse, hvorved en anden sag om foreloebige forholdsregler ville blive afsluttet, hvilket skete den 1. februar 1994 (Rettens praesidents kendelse i sagerne T-278/93 R, T-555/93 R, T-280/93 R og T-541/93 R, Jones m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. II, s. 11).
23 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Foerste Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 21. maj 1996.
24 Sagsoegeren har i staevningen nedlagt foelgende paastande:
- De sagsoegte tilpligtes in solidum, i overensstemmelse med forordning nr. 2187/93, at betale sagsoegeren en erstatning paa 31 976,899 ECU, forrentet med 8% p.a. fra den 19. maj 1992.
- Artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 2187/93 annulleres, for saa vidt som bestemmelsen begraenser den periode, for hvilken sagsoegeren kan opnaa erstatning.
- De sagsoegte tilpligtes in solidum at betale sagens omkostninger.
25 Sagsoegeren har i replikken, efter at have frafaldet annullationspaastanden, fastholdt erstatningspaastanden uden at henvise til forordning nr. 2187/93.
26 Den ene sagsoegte, Raadet, har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises; subsidiaert: frifindelse.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
27 Den anden sagsoegte, Kommissionen, har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises; subsidiaert: frifindelse.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreloebige forholdsregler, subsidiaert omkostningerne i forbindelse med annullationspaastanden, som er frafaldet.
Formaliteten
Parternes argumentation
28 Raadet og Kommissionen har gjort gaeldende, at sagen boer afvises paa grund af en tilsidesaettelse af procesreglementets artikel 44.
29 Ifoelge Raadet indeholder staevningen ingen konkrete argumenter vedroerende det paastaaede tab. Sagsoegeren har med henblik paa at godtgoere sine tab blot henvist til det tilbud om erstatning, han har modtaget i medfoer af forordning nr. 2187/93. Der mangler ligeledes visse oplysninger om sagsoegerens andre erhvervsmaessige aktiviteter i den periode, hvor han var forhindret i at producere maelk. Det i replikken fremfoerte, herunder den fremlagte sagkyndige rapport, er ikke udelukkende baseret paa oplysninger vedroerende sagsoegeren, men ogsaa paa statistiske oplysninger vedroerende samtlige maelkeproducenter. Raadet bestrider i oevrigt rigtigheden af den fremlagte sagkyndige rapport. Da der saaledes ikke er fremfoert nogen afgoerende beviser, boer sagen afvises.
30 Kommissionen har anfoert, at sagsoegerens angivelser i staevningen ikke er tilstraekkeligt praecise til at opfylde kravene i procesreglementets artikel 44. Sagsoegeren skal i henhold til Mulder II-dommen (praemis 26-34) foere bevis for den paastaaede tabte fortjeneste, der som udgangspunkt svarer til forskellen mellem den indtaegt, som han ville have haft, hvis han havde fortsat maelkeproduktionen, og den indtaegt fra andre aktiviteter, han i stedet maatte have haft. Staevningen indeholder imidlertid ikke saadanne oplysninger. I oevrigt ville sagen ogsaa skulle afvises, selv om der i staevningen var blevet henvist til EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, som i det foreliggende tilfaelde udgoer det eneste mulige grundlag for en erstatning. Det fremgaar nemlig af Domstolens praksis (dom af 28.3.1979, sag 90/78, Granaria mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1081, praemis 5), at en staevning i et erstatningssoegsmaal paa grundlag af traktatens artikel 178 og 215, som ikke naermere angiver de lidte tab, ikke opfylder kravene i procesreglementet og derfor maa afvises.
31 Efter at sagsoegeren i replikken har paaberaabt sig traktatens artikel 215, stk. 2, som grundlag for sit krav, har Kommissionen anfoert, at forordning nr. 2187/93 og traktatens artikel 215 er forskellige saavel med hensyn til betingelserne for deres anvendelse som med hensyn til deres virkninger. Pligten til at bevise det lidte tab er forskellig i de to tilfaelde, og den standardiserede beregning, der er hjemlet i forordningen, kan ikke i en situation, hvor forordningen ikke finder anvendelse, traede i stedet for den mere fuldstaendige redegoerelse, der kraeves i henhold til traktatens artikel 215. I oevrigt er der indtraadt praeklusion i medfoer af procesreglementets artikel 48, stk. 2, foerste afsnit, med hensyn til de argumenter, sagsoegeren har fremfoert i replikken, idet de udgoer nye anbringender.
32 Kommissionen afviser sagsoegerens argumenter vedroerende fortolkningen af procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), og artikel 44, stk. 6. Artikel 44, stk. 6, giver kun hjemmel til en berigtigelse af staevningen ved en manglende opfyldelse af kravene i stk. 3, 4 og 5, men ikke ved en manglende opfyldelse af kravene i stk. 1. Det fremgaar af retspraksis (Domstolens dom af 14.12.1966, sag 3/66, Alfieri mod Parlamentet, Sml. 1965-1968, s. 317, org. ref.: Rec. s. 633, paa s. 649), at en staevning i et erstatningssoegsmaal, som ikke angiver, hvorledes det paastaaede tab er beregnet, maa afvises.
33 Sagsoegeren goer gaeldende, at afvisningspaastanden er baseret paa en forkert fortolkning af procesreglementets artikel 44. En tilsidesaettelse af artiklens stk. 1 har ikke de konsekvenser, der er angivet i stk. 6. Reglen om afvisning i stk. 6 kan saaledes ikke udvides til at omfatte de tilfaelde, hvor stk. 1 er tilsidesat.
34 Under alle omstaendigheder kan soegsmaalets genstand og soegsmaalsgrundene ifoelge sagsoegeren fastlaegges paa grundlag af staevningen. Desuden fremgaar det af Domstolens praksis (dom af 9.12.1965, forenede sager 29/63, 31/63, 36/63, 39/63-47/63, 50/63 og 51/63, Laminoirs, hauts fourneaux, forges, fonderies et usines de la Providence m.fl. mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1965-1968, s. 135, org. ref.: Rec. s. 1123, og dommen i sagen Granaria mod Raadet og Kommissionen), at det i forbindelse med et annullationssoegsmaal ikke er noedvendigt at saette tal paa den kraevede erstatning i staevningen, saafremt denne i foerste omgang er koncentreret om grundlaget for erstatningsansvaret.
Rettens bemaerkninger
35 Der skal indledningsvis tages stilling til hjemmelen for staevningen, som sigter mod at faa fastslaaet Faellesskabets erstatningsansvar over for sagsoegeren. I modsaetning til, hvad Kommissionen har gjort gaeldende, finder Retten, at sagsoegeren ved at anlaegge et soegsmaal med henblik paa at opnaa en erstatning for den skade, han som maelkeproducent har lidt som foelge af, at han ikke fik tildelt en kvote i medfoer af forordning nr. 857/84, har handlet paa grundlag af det erstatningsansvar for Faellesskabet, som blev fastslaaet ved Mulder II-dommen, og hvortil der henvises i den anden betragtning til forordning nr. 2187/93. Sagen er saaledes anlagt inden for rammerne af traktatens artikel 178 og 215, og sagsoegeren har uddybet sit krav i replikken ved at paaberaabe sig disse bestemmelser i traktaten for det tilfaelde, at det maatte blive lagt til grund, at han ikke har ret til den faste erstatning i henhold til forordning nr. 2187/93. I oevrigt har institutionerne allerede i svarskriftet beskaeftiget sig med de paagaeldende bestemmelser. Under disse omstaendigheder var paastandene om, at der bestaar et erstatningskrav paa grundlag af traktatens artikel 178 og 215, allerede implicit indeholdt i staevningen.
36 Dernaest bemaerkes, at staevningen ifoelge procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), skal indeholde oplysning om soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene.
37 Spoergsmaalet om, hvorvidt staevningen i denne sag opfyldte kravene i den naevnte bestemmelse, maa bedoemmes under hensyntagen til de saerlige omstaendigheder i sagen om maelkekvoterne.
38 Sagsoegeren modtog den 26. november 1993 fra den kompetente tyske myndighed paa Raadets og Kommissionens vegne og for disses regning et tilbud om erstatning paa grundlag af forordning nr. 2187/93, som sigter mod at yde erstatning til de producenter, som ulovligt ikke havde faaet tildelt en referencemaengde i medfoer af forordning nr. 857/94 (jf. ovenfor, praemis 14). Uden herved paa dette stadium at tage stilling til spoergsmaalet om anvendelsen af forordning nr. 2187/93, idet dette spoergsmaal henhoerer under realiteten, maa det fastslaas, at institutionerne har anerkendt, at sagsoegeren opfylder de i forordningen opstillede betingelser, for saa vidt som han har lidt et tab som foelge af, at han ulovligt har vaeret forhindret af Faellesskabet i at levere maelk.
39 Den i staevningen indeholdte paastand om, at der foreligger et tab, som skyldes en retsakt fra institutionerne, er herved tilstraekkelig til at opfylde kravene i procesreglementet, da den ligger i forlaengelse af det naevnte tilbud om erstatning. Desuden har den kortfattede staevning ikke forhindret Raadet og Kommissionen i at forsvare deres interesser paa effektiv maade.
40 I oevrigt angiver staevningen, i modsaetning til, hvad Kommissionen har anfoert, et tab opgjort i tal. Det af Kommissionen rejste spoergsmaal om, hvorvidt tabet er beregnet i overensstemmelse med udtalelserne i Mulder II-dommen vedroerende eventuelle andre indtaegter, henhoerer under realiteten og kan saaledes ikke droeftes i forbindelse med behandlingen af spoergsmaalet, om sagen kan antages til realitetsbehandling.
41 Angivelsen af de paaberaabte retlige anbringender i staevningen kan vaere meget kortfattet, forudsat at sagsoegeren - som sket i det foreliggende tilfaelde, bl.a. ved hjaelp af en sagkyndig rapport (jf. nedenfor, praemis 141) - fremkommer med alle fornoedne oplysninger under sagen (Domstolens dom af 14.5.1975, sag 74/74, CNTA mod Kommissionen, Sml. s. 533, praemis 4).
42 Da paastanden om et erstatningskrav implicit var indeholdt i staevningen (jf. ovenfor, praemis 35), findes det under disse omstaendigheder ikke at udgoere nye anbringender i procesreglementets artikel 48, stk. 2's forstand, at der i replikken udtrykkeligt henvises til traktatens artikel 215, stk. 2, og at der paa samme stadium fremfoeres beviser for det lidte tab. Kommissionens argument kan derfor ikke tiltraedes.
43 Det foelger af ovenstaaende, at indholdet af staevningen er tilstraekkeligt til at opfylde kravene i procesreglementet.
44 Sagen boer derfor antages til realitetsbehandling.
Faellesskabets erstatningsansvar
45 Sagsoegeren goer til stoette for sine paastande for det foerste gaeldende, at forordning nr. 2187/93 finder anvendelse, og for det andet, at der bestaar et erstatningskrav paa grundlag af traktatens artikel 215.
Anvendelse af forordning nr. 2187/93
Parternes argumentation
46 Sagsoegeren stoetter sit krav paa forordning nr. 2187/93, som efter hans opfattelse finder anvendelse paa hans situation.
47 Han har anfoert, at fristen for accept af det tilbud, han modtog, endnu ikke var udloebet den 22. januar 1994, da staevningen blev indleveret. Ved kendelsen af 25. januar blev fristen derpaa udsat indtil afsigelsen af en senere kendelse, uden at det blev fastsat, hvornaar fristens udloeb. Der blev saaledes ved kendelsen kun fastsat en minimumsfrist.
48 Sagsoegeren har endvidere gjort gaeldende, at han har accepteret tilbuddet i staevningen. Han erklaerede sig nemlig indforstaaet med vilkaarene i Raadets tilbud, undtagen for saa vidt angaar den periode, for hvilken der skal betales erstatning.
49 Sagsoegeren finder, at de sagsoegtes argument om, at han ikke har accepteret tilbuddet i overensstemmelse med de ved forordningen fastsatte formkrav, er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Den af ham ivaerksatte sag om foreloebige forholdsregler (sag T-20/94 R) er efter hans opfattelse naert forbundet med sagerne T-278/93 R, T-554/93 R og T-555/93 R. I kendelsen af 25. januar henviste Rettens praesident i det hele til begrundelsen i den ovennaevnte kendelse i sagen Abbott Trust m.fl. mod Raadet og Kommissionen (sag T-554/93 R), hvori Raadet og Kommissionen anerkendte, at de producenter, der opfylder betingelserne for at opnaa den faste erstatning i henhold til forordning nr. 2187/93, utvivlsomt har krav paa erstatning for deres tab. Ved at goere gaeldende, at den omhandlede forordning ikke finder anvendelse paa sagsoegeren, fordi han ikke har accepteret tilbuddet, modsiger de sagsoegte deres eget tidligere standpunkt. Hvis sagsoegeren ikke havde haft tillid til disse erklaeringer, som han forstod som en anerkendelse af, at producenterne har krav paa det beloeb, der er anfoert i det modtagne tilbud om erstatning, ville han have accepteret dette i overensstemmelse med de fastsatte formkrav.
50 Raadet har foerst anfoert, at kendelsen af 25. januar 1994 i sagen om foreloebige forholdsregler ikke kan paaberaabes til stoette for, at acceptfristen for tilbuddet om erstatning ikke var udloebet. Det fremgaar tvaertimod af kendelsen, at fristen udloeb den 15. februar 1994.
51 Der kan ifoelge Raadet ikke stoettes ret paa de erklaeringer, det afgav i forbindelse med sagerne om foreloebige forholdsregler (sagerne T-278/93 R, T-280/93 R, T-555/93 R, og T-541/93 R), som sagsoegeren har paaberaabt sig. De citater, sagsoegeren har foretaget, er taget ud af deres sammenhaeng. Det fremgaar af nogle erklaeringer fra Raadet og Kommissionen i en anden sag, at en producent, der opfylder betingelserne i forordning nr. 2187/93, har krav paa en erstatning, men at der ud over den faste erstatning, der er hjemlet i forordningen, og navnlig i tilfaelde af, at Retten annullerer forordningen, kun kan betales erstatning for de tab, producenten faktisk foerer bevis for.
52 Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren ikke kan basere sit krav paa forordning nr. 2187/93. Forordningen finder ikke anvendelse i det foreliggende tilfaelde, da sagsoegeren ikke rettidigt har accepteret det tilbud, han modtog. Acceptfristen for tilbuddet udloeb den 15. februar 1994 i medfoer af Rettens praesidents kendelse af 25. januar 1994 i sagen om foreloebige forholdsregler. Sagsoegerens fortolkning, som ville indebaere, at tilbuddet kunne accepteres mere end et aar efter kendelsen, er udelukket paa grund af retssikkerhedsprincippet.
53 Under alle omstaendigheder har sagsoegeren ikke accepteret tilbuddet ved at anlaegge naervaerende sag. Det fremgaar af staevningen, at han ikke er indforstaaet med de vaesentligste elementer i tilbuddet. I alle tilfaelde er formkravene i artikel 14 i forordning nr. 2187/93 ikke opfyldt.
54 Kommissionen finder, at sagsoegerens paaberaabelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning udgoer et nyt anbringende i forhold til staevningen, og at dette anbringende i overensstemmelse med procesreglementets artikel 48, stk. 2, ikke kan tages i betragtning.
55 Den har endvidere anfoert, at anbringendet, selv hvis det kunne undersoeges, ville skulle forkastes.
56 Anbringendet er for det foerste baseret paa nogle ukorrekte citater, idet der i kendelsen i sag T-20/94 R kun er tale om en analogi mellem denne sag og sag T-554/93 R og ikke sag T-555/93 R.
57 Endvidere har sagsoegeren ifoelge Kommissionen ikke godtgjort, at han havde faaet kendskab til Raadets standpunkt inden udloebet af acceptfristen. Han ville kun under denne forudsaetning have kunnet stoette ret paa dette standpunkt.
58 Endelig kan den paastaaede tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke medfoere, at de sagsoegte er forpligtet til at behandle sagsoegeren, som om han havde accepteret tilbuddet om erstatning.
Rettens bemaerkninger
59 Forordning nr. 2187/93 indeholder nogle praecise bestemmelser om accept af tilbuddet om erstatning. Ifoelge forordningens artikel 14 sker accepten ved, at den kvittering, der ledsagede tilbuddet, sendes tilbage til den kompetente nationale myndighed inden for en frist paa to maaneder fra modtagelsen af tilbuddet.
60 I det foreliggende tilfaelde modtog sagsoegeren tilbuddet om erstatning den 26. november 1993, hvorfor acceptfristen udloeb den 26. januar 1994.
61 Inden denne frists udloeb indgav sagsoegeren en begaering om foreloebige forholdsregler (sag T-20/94 R) med henblik paa at opnaa en udsaettelse af gennemfoerelsen af artikel 14 i forordning nr. 2187/93. Ved ovennaevnte kendelse af 25. januar 1994 tog Rettens praesident begaeringen til foelge. Gennemfoerelsen af bestemmelsen blev i forhold til sagsoegeren udsat indtil udgangen af en periode paa to uger fra afsigelsen af den kendelse, hvorved sagen om foreloebige forholdsregler i sagen Jones m.fl. mod Raadet og Kommissionen (sag T-555/93 R) ville blive afsluttet. Der var i denne sag ligeledes fremsat begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af den paagaeldende bestemmelse.
62 Kendelsen i sidstnaevnte sag om foreloebige forholdsregler blev afsagt den 1. februar 1994. Acceptfristen for det tilbud, der var sendt til sagsoegeren, udloeb den 15. februar 1994.
63 Sagsoegeren accepterede imidlertid ikke inden sidstnaevnte dato tilbuddet i overensstemmelse med betingelserne i artikel 14 i forordning nr. 2187/93.
64 Sagsoegeren kan herved ikke haevde, at han accepterede tilbuddet i sin staevning, som blev indleveret den 22. januar 1994.
65 For det foerste fastsaetter forordning nr. 2187/93 nogle naermere regler om og saerlige betingelser for accept af tilbuddet. Man kan saaledes ikke anerkende en accept i en form, der ikke har hjemmel i forordningen.
66 For det andet erklaerer sagsoegeren sig i staevningen indforstaaet med det fremsatte tilbud, undtagen for saa vidt angaar anvendelsen af foraeldelsen i henhold til forordningens artikel 8, stk. 2. Det foelger imidlertid af ordlyden af forordning nr. 2187/93 og af tilbuddets forligsmaessige karakter (jf. navnlig artikel 14), at en accept af tilbuddet kun kan vaere ubetinget.
67 Sagsoegeren kan heller ikke goere gaeldende, at det er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, at de sagsoegte saetter spoergsmaalstegn ved hans accept af tilbuddet. Idet det findes ufornoedent at undersoege, i hvilket omfang sagsoegeren kan paaberaabe sig en erklaering, der er afgivet i forbindelse med en sag, som han ikke var part i, skal det blot bemaerkes, at en saadan erklaering fra de sagsoegtes side hverken har den betydning eller de virkninger, sagsoegeren haevder. Ved at anfoere, at de producenter, der opfylder betingelserne for erstatningen i henhold til forordning nr. 2187/93, har krav paa en erstatning, selv om de afslaar tilbuddet, har institutionerne blot bekraeftet de rettigheder, der for producenterne foelger af Mulder II-dommen, og fastslaaet muligheden for at goere disse rettigheder gaeldende uden for rammerne af forordningen.
68 Det foelger af ovenstaaende, at sagsoegeren ikke har accepteret det tilbud, han modtog i medfoer af forordning nr. 2187/93. Han kan derfor ikke stoette ret paa denne forordning.
Spoergsmaalet, om der foreligger et erstatningskrav paa grundlag af traktatens artikel 215
69 Sagsoegeren paaberaaber sig det tab, han har lidt i hele den periode, hvor han var forhindret i at markedsfoere maelk i medfoer af forordning nr. 857/84.
70 De sagsoegte bestrider rigtigheden af det paaberaabte tab.
71 For saa vidt angaar det rejste erstatningskrav bemaerkes, at det fremgaar af Mulder II-dommen, at Faellesskabet er erstatningsansvarligt over for hver enkelt producent, der har lidt et erstatteligt tab som foelge af, at han har vaeret forhindret i at levere maelk i medfoer af forordning nr. 857/84, hvilket institutionerne har anerkendt i deres meddelelse af 5. august (punkt 1 og 3).
72 Paa baggrund af de fremlagte dokumenter, der ikke er blevet bestridt af de sagsoegte, maa det fastslaas, at sagsoegeren befinder sig i den situation, der er omhandlet i meddelelsen. Eftersom han havde indgaaet en ikke-markedsfoeringsforpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77, var han forhindret i at genoptage markedsfoeringen af maelk efter udloebet af forpligtelsen som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84.
73 I oevrigt har den kompetente tyske myndighed den 23. november 1993 paa Raadets og Kommissionens vegne og for disses regning givet sagsoegeren et tilbud om erstatning af det lidte tab i medfoer af forordning nr. 2187/93.
74 Under disse omstaendigheder har sagsoegeren krav paa, at de sagsoegte erstatter hans tab.
75 Fastsaettelsen af erstatningsbeloebet forudsaetter imidlertid, at erstatningskravets omfang fastlaegges, dvs. den periode, for hvilken der skal betales erstatning. Det skal saaledes undersoeges, om og i hvilket omfang sagsoegerens krav er foraeldet.
Foraeldelse
Parternes argumentation
76 For saa vidt angaar perioden fra den 17. juli 1986 (den dato, fra hvilken markedsfoeringen af maelk ikke kunne genoptages efter udloebet af ikke-markedsfoeringsforpligtelsen) til den 3. maj 1987 (dagen foer begyndelsen af perioden paa fem aar forud for modtagelsen af den skrivelse, hvorved der blev kraevet en erstatning af institutionerne) har sagsoegeren gjort gaeldende, at foraeldelsesfristen i artikel 43 i Domstolens statut foerst begyndte at loebe den 28. april 1988 (datoen for Mulder I-dommen), og at hans krav derfor ikke er foraeldet. For saa vidt angaar perioden fra den 4. maj 1987 til den 29. marts 1989 (datoen for ikrafttraedelsen af forordning nr. 764/89, hvorved hindringen for en genoptagelse af markedsfoeringen af maelk blev fjernet) har sagsoegeren anfoert, at hans krav heller ikke er foraeldet, selv om datoen for Mulder I-dommen ikke maatte blive betragtet som begyndelsestidspunkt for foraeldelsen. Institutionerne er derimod af den opfattelse, at foraeldelsesfristen ikke kan vaere begyndt at loebe senere end den 17. juli 1986.
- Perioden fra den 17. juli 1986 til den 3. maj 1987
77 For saa vidt angaar perioden fra den 17. juli 1986 til den 3. maj 1987 har sagsoegeren anfoert, at der ikke er indtraadt foraeldelse, da foraeldelsesfristen foerst begyndte at loebe fra datoen for afsigelsen af Mulder I-dommen. Den omstaendighed, at den af Domstolen fastslaaede ugyldighed af forordning nr. 857/84 har virkning fra datoen for forordningens ikrafttraeden, dvs. fra den 2. april 1984, har ingen betydning for spoergsmaalet om foraeldelse. Efter Domstolens praksis (Domstolens domme af 27.1.1982, henholdsvis forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 og 5/81, Birra Wuehrer m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 85, og sag 51/81, De Franceschi mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 117, herefter »dommene Birra Wuehrer og De Franceschi«) kan foraeldelsesfristen i statuttens artikel 43 ikke begynde at loebe, foer alle de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligten, er opfyldt. Det fremgaar ligeledes af retspraksis (Domstolens dom af 7.11.1985, sag 145/83, Adams mod Kommissionen, Sml. s. 3539, praemis 50, herefter »Adams-sagen« eller »Adams-dommen«), at saafremt skadelidte foerst paa et senere tidspunkt har faaet kendskab til det forhold, der er aarsag til skaden, kan foraeldelsesfristen foerst begynde at loebe fra dette tidspunkt.
78 Idet der ifoelge sagsoegeren maa gaelde en staerk formodning for, at forordninger er lovlige, har sagsoegeren vaeret i en mindre gunstig situationen end Adams, over for hvem der var truffet en individuel beslutning. Lovlighedsformodningen forstaerkes af de betingelser, der i Domstolens praksis er opstillet for en proevelse af forordningers forenelighed med traktaten. I oevrigt er betingelserne for, at en borger kan anlaegge soegsmaal i medfoer af traktatens artikel 173, ikke opfyldt i det foreliggende tilfaelde. Desuden ville et saadant soegsmaal, ogsaa selv om det maatte anses for at kunne antages til realitetsbehandling, ikke have opsaettende virkning. Retsakten forbliver i kraft, indtil den annulleres, hvorfor foraeldelsesfristen fortsaetter med at loebe til skade for alle dem, der har faestet lid til, at forordningen var i overensstemmelse med retsordenen.
79 Ifoelge sagsoegeren kan Faellesskabet kun ifalde ansvar, hvis den retsakt, der er aarsag til skaden, er ulovlig, og hvis denne ulovlighed udgoer en tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private (Domstolens dom af 2.12.1971, sag 5/71, Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet, Sml. 1971, s. 275, org. ref.: Rec. s. 975). Det forhold, at en generel retsakt, saasom en forordning, er ulovlig, medfoerer saaledes ikke automatisk, at Faellesskabet ifalder ansvar. Det kan derfor ikke antages, at det paahvilede sagsoegeren at rejse spoergsmaalet om lovligheden af forordning nr. 857/84, idet der i retsordenen i de fleste medlemsstater ikke kan ifaldes ansvar som foelge af lovgivning. En saadan antagelse ville i oevrigt foere til en systematisk undersoegelse af enhver faellesskabsforordning, hvis lovlighed der maatte vaere tvivl om.
80 Sagsoegeren har konkluderet, at der som foelge af forordningers saerlige karakter foerst kan siges at opstaa kendskab til den retsakt, der er aarsag til skaden som omhandlet i Domstolens praksis, naar det staar fast, at retsakten er ulovlig. Foraeldelsesfristen for et erstatningssoegsmaal kan derfor ikke begynde at loebe, foer Domstolen har fastslaaet, at retsakten er ulovlig.
81 Sagsoegeren har endvidere anfoert, at SLOM-producenternes retsstilling var saerlig tvivlsom og uklar. Det kunne saaledes ikke med rimelighed forventes af sagsoegeren, at han anlagde erstatningssoegsmaal, inden retstilstanden var afklaret. Sagsoegeren har herved henvist til praksis ved de oeverste tyske domstole, hvorefter skadelidte, saafremt der foreligger en saerlig indviklet og tvivlsom retstilstand, ikke har faaet kendskab til det forhold, der er aarsag til skaden, og kan afvente en afklaring af retstilstanden. Foraeldelsesfristen begynder saaledes ikke at loebe, naar der som foelge af en saadan retstilstand er betydelig retlig tvivl, der goer det umuligt at faa kendskab til skaden eller til den erstatningspligtige institution. Da Faellesskabets retsinstanser endnu ikke har taget stilling til et saadant spoergsmaal, kan den loesning, som er valgt i tysk ret, anvendes i det foreliggende tilfaelde, idet betingelserne er opfyldt. Raadets argument om, at sagsoegeren ville undgaa de udgifter og risici, der er forbundet med en retssag, er derfor uden ethvert grundlag. Den indirekte foelge af et saadant argument ville vaere en overbelastning af de nationale domstole og Faellesskabets retsinstanser. Procesoekonomiske hensyn taler saaledes ogsaa for sagsoegerens opfattelse.
82 Sagsoegeren har bestridt det af Kommissionen anfoerte om, at han skulle have anlagt sag umiddelbart efter Mulder I-dommen for at undgaa ethvert spoergsmaal om foraeldelse. Spoergsmaalet om foraeldelse kan efter hans opfattelse ikke afgoeres ud fra et konkret tilfaelde. Det skal tvaertimod fastslaas generelt, fra hvilken dato foraeldelsesfristen begynder at loebe. Sagsoegeren goer gaeldende, at Kommissionens opfattelse indebaerer, at saafremt en dom, hvorved det fastslaas, at en forordning er ulovlig, afsiges mere end fem aar efter den dato, hvor alle de oevrige betingelser for Faellesskabets ansvar var opfyldt, vil kravene for alle dem, der ikke har anlagt sag, vaere foraeldet. I en saadan situation ville erstatningskravene for de skadelidte, der ikke har anlagt sag, saaledes vaere afhaengige af den tilfaeldige varighed af en sags behandling. Den hermed forbundne risiko er saerlig stor, saafremt spoergsmaalet om en retsakts ugyldighed skal afgoeres i forbindelse med en praejudiciel sag. Hvis en sag straekker sig over mere end fem aar, vil fristen i artikel 43 i Domstolens statut, saaledes som den fortolkes af Kommissionen, vaere for kort til, at de skadelidte kan forsvare deres rettigheder.
83 Sagsoegeren finder, at et soegsmaal for de nationale domstole var den mest naerliggende loesning for en producent i hans situation, da producenterne antog, at de nationale myndigheder fejlagtigt havde undladt at tildele dem en referencemaengde. I oevrigt havde Raadet og Kommissionen i Mulder I-sagen givet udtryk for, at Forbundsrepublikken Tyskland inden for rammerne af forordning nr. 857/84 kunne hjaelpe producenterne. Ikke desto mindre kunne erstatningskravet foerst goeres gaeldende over for Faellesskabet, efter at Domstolen havde fastslaaet, at forordningen var ugyldig.
84 Sagsoegeren har endelig anfoert, at en fastslaaelse af retsaktens ulovlighed er en af de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligten, og at disse betingelser efter Domstolens praksis skal vaere opfyldt, for at foraeldelsesfristen kan begynde at loebe. Han understreger, at selv hvis fastslaaelsen af forordningens ugyldighed var tilstraekkelig til at faa fristen til at loebe, ville udfaldet af et straks anlagt erstatningssoegsmaal fortsat vaere meget usikkert, da Faellesskabets erstatningsansvar foerst endeligt blev anerkendt over for SLOM I-producenterne i 1992.
85 Sagsoegeren konkluderer, at de i dommene Birra Wuehrer og De Franceschi opstillede betingelser for foraeldelsesfristens begyndelse foerst var opfyldt den 28. april 1988, som er datoen for Mulder I-dommen.
86 Raadet har anerkendt, at sagsoegeren afbroed foraeldelsen ved den skrivelse, der indgik den 4. maj 1992. I sit svar af 6. maj 1992 gav Raadet afkald paa at paaberaabe sig foraeldelsen indtil afsigelsen af Mulder II-dommen. Den periode, for hvilken kravet er foraeldet, er dermed perioden fra den 17. juli 1986, hvor ikke-markedsfoeringsforpligtelsen udloeb, til den 4. maj 1987, dvs. den dag, der ligger mere end fem aar foer afbrydelsen af foraeldelsen. Raadet har desuden anfoert, at eftersom sagsoegeren fra den 28. april 1988 vidste, at forordning nr. 857/84 var ugyldig, kunne han fra denne dato have anlagt et soegsmaal ligesom sagsoegerne i Mulder II-sagen. Det er under alle omstaendigheder fast retspraksis, at en dom, der - som dommen i Mulder I-sagen i forbindelse med en praejudiciel forelaeggelse - fastslaar, at en forordning er ugyldig, har tilbagevirkende kraft fra datoen for den paagaeldende retsakts ikrafttraeden.
87 Den retspraksis, der fremgaar af dommene Birra Wuehrer og De Franceschi, er meget klar. Det er ikke en forudsaetning for foraeldelsesfristens begyndelse, at der er kendskab til, at den retsakt, der er aarsag til skaden, er ugyldig. I oevrigt blev foraeldelsen i de naevnte sager over for en del af sagsoegerne netop gjort gaeldende, fordi de med fuldt kendskab til omstaendighederne, inden de anlagde sag, havde afventet, at andre sagsoegere opnaaede en erstatning. Sagsoegerens fortolkning strider mod de retssikkerhedshensyn, der er formaalet med fastsaettelsen af foraeldelsesfrister, og som indebaerer, at et tab, der er foraarsaget af en generel retsakt, kun kan erstattes for en begraenset periode. I henhold til retspraksis skal et erstatningsansvar paa grundlag af en saadan retsakt fortolkes restriktivt (Domstolens dom af 25.5.1978, forenede sager 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1209).
88 Raadet har konkluderet, at en restriktiv fortolkning ikke er urimelig. Sagsoegerens tilfaelde, hvor foraeldelsen blev afbrudt ved den skrivelse, der indgik den 4. maj 1992, viser, at det var muligt for producenterne i det vaesentlige at beskytte deres rettigheder rettidigt.
89 Raadet har afvist sagsoegerens argumenter stoettet paa tysk retspraksis og anfoert, at en loesning i national ret ikke kan vaere afgoerende for fortolkningen af bestemmelserne om Faellesskabets erstatningsansvar.
90 Hvad angaar Adams-dommen, som sagsoegeren paaberaaber sig, har Raadet anerkendt, at Domstolen i denne sag fastslog, at en person, der ikke kender aarsagen til et tab, er beskyttet mod foraeldelsen. Domstolen udtalte derimod ikke, at den paagaeldende skal have faaet kendskab til ulovligheden af den retsakt, der er aarsag til skaden, for at foraeldelsen begynder at loebe. I det foreliggende tilfaelde havde sagsoegeren fra tidspunktet for udloebet af ikke-markedsfoeringsperioden kendskab til aarsagen til tabet, nemlig anvendelsen af forordning nr. 857/84. Fra dette oejeblik kunne producenterne kontakte institutionerne og afbryde foraeldelsen i overensstemmelse med artikel 43 i Domstolens statut. I saa fald ville institutionerne have givet afkald paa at paaberaabe sig foraeldelsen indtil afsigelsen af Mulder II-dommen.
91 Raadet har konkluderet, at de sagsoegte boer frifindes.
92 Kommissionen er ogsaa af den opfattelse, at sagsoegerens krav paa grundlag af traktatens artikel 215 er foraeldet, i det omfang de er opstaaet i perioden fra den 17. juli 1986 til den 3. maj 1987. Den har fremfoert tre argumenter, nemlig at foraeldelsesfristen i artikel 43 i Domstolens statut begyndte at loebe senest den 17. juli 1986, at sagsoegeren haevder at have afbrudt foraeldelsen den 4. maj 1992, og at det ikke er i strid med princippet om redelighed at goere foraeldelsen gaeldende.
93 Kommissionen har med hensyn til anvendelsen af artikel 43 i Domstolens statut anfoert, at foraeldelsesfristen efter Domstolens praksis (praemis 10 i dommene Birra Wuehrer og De Franceschi) begynder at loebe fra det oejeblik, hvor alle de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligten, er opfyldt, navnlig naar det tab, der skal erstattes, er kendt. I det foreliggende tilfaelde begyndte foraeldelsesfristen saaledes at loebe ved udloebet af sagsoegerens ikke-markedsfoeringsperiode, dvs. den 17. juli 1986.
94 I modsaetning til, hvad sagsoegeren goer gaeldende, foelger det ikke af Adams-dommen, at fristen foerst begyndte at loebe fra det tidspunkt, hvor Domstolen fastslog, at forordning nr. 857/84 er ugyldig. I henhold til den paagaeldende dom (praemis 50) kraeves det, for at fristen begynder at loebe, udelukkende, at der er kendskab til aarsagen til skaden, men ikke til, at retsakten er ulovlig. I det foreliggende tilfaelde er aarsagen til skaden forordning nr. 857/84, og sagsoegeren fik senest kendskab hertil paa det tidspunkt, hvor han blev forhindret i at levere maelk, dvs. den 17. juli 1986.
95 Da retten til en erstatning i henhold til traktatens artikel 215 ikke forudsaetter, at Domstolen forinden har fastslaaet, at den retsakt, der er aarsag til skaden, er ulovlig, var en saadan fastslaaelse med hensyn til forordning nr. 857/84 uden betydning for foraeldelsesfristens begyndelsestidspunkt. Hvis foraeldelsesfristen i forbindelse med tab foraarsaget af en generel retsakt foerst begyndte at loebe den dag, hvor det fastslaas, at retsakten er ulovlig, ville foraeldelsen, naar henses til sagsbehandlingstiden, miste sin effektive virkning, nemlig at skabe retlig klarhed over en situation saa hurtigt som muligt. Desuden strider en saadan antagelse imod Domstolens praksis, hvorefter Faellesskabet kun undtagelsesvis ifalder ansvar for faellesskabslovgivers ulovlige handlinger (dommen i sagen HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, praemis 4 og 5).
96 Der er ifoelge Kommissionen ingen forskel mellem situationen for adressaten for en individuel retsakt og situationen for en person, der har lidt tab som foelge af en forordning, med hensyn til foraeldelsesfristen, fastslaaelsen af retsaktens ulovlighed og et soegsmaals opsaettende virkning. Den omstaendighed, at foraeldelsesfristen i tilfaelde af et soegsmaal til proevelse af en generel retsakt fortsaetter med at loebe for personer, der ikke er sagsoegere, er blot den normale risiko, der loebes af den, som undlader at anlaegge sag.
97 Kommissionen har bestridt sagsoegerens argument om SLOM-producenternes paastaaede uafklarede retsstilling. De tyske domstoles praksis finder ikke anvendelse i det foreliggende tilfaelde, da artikel 43 i Domstolens statut i modsaetning til traktatens artikel 215 ikke henviser til gaeldende ret i medlemsstaterne. Desuden aabner tysk ret ikke mulighed for et erstatningsansvar for offentlige myndigheder paa grundlag af lovgivers ulovlige handlinger. Bundesgerichtshof har derfor aldrig skullet tage stilling til spoergsmaalet om foraeldelse af et saadant krav.
98 Under alle omstaendigheder viser det forhold, at andre producenter har anlagt sag mod Faellesskabet, at sagsoegeren ogsaa havde denne mulighed. Grunden til, at sagsoegeren ikke anlagde sag, var, at han ikke ville loebe nogen risiko. Han ventede saaledes i seks aar efter afsigelsen af Mulder I-dommen, inden han anlagde sag. Han var i oevrigt repraesenteret af advokater, som allerede var involveret i visse af maelkekvotesagerne. Intet forhindrede ham i at benytte samme fremgangsmaade.
99 For saa vidt angaar spoergsmaalet om afbrydelse af foraeldelsen goer Kommissionen gaeldende, at en anvendelse af de i dommene Birra Wuehrer og De Franceschi fastslaaede kriterier foerer til, at kravet er foraeldet, for saa vidt som det vedroerer perioden forud for den 4. maj 1987. Selv hvis det antages, at sagsoegeren afbroed foraeldelsen ved den skrivelse, der indgik den 4. maj 1992, begynder den periode, for hvilken der kan kraeves erstatning, fem aar tidligere, dvs. den 4. maj 1987. Ethvert krav paa erstatning for tab opstaaet forud for denne dato er saaledes foraeldet. Der skal dermed kun betales erstatning for perioden fra denne dato frem til det tidspunkt, hvor sagsoegeren igen kunne faa tildelt en saerlig referencemaengde, dvs. den 28. marts 1989.
100 Kommissionen har endelig anfoert, at det ikke er i strid med princippet om redelighed at goere foraeldelsen gaeldende, i hvert fald for saa vidt angaar perioden forud for den 4. maj 1987. Hverken Kommissionens svar paa sagsoegerens skrivelse af 30. april 1992 eller meddelelsen af 5. august, sammenholdt med det ved forordning nr. 2187/93 hjemlede tilbud, gav grundlag for at antage, at foraeldelsen ikke ville blive gjort gaeldende. For saa vidt som der i disse dokumenter blev givet afkald paa at goere foraeldelsen gaeldende, gjaldt dette afkald under ingen omstaendigheder i forhold til krav, der allerede var foraeldet. Under disse omstaendigheder er de sagsoegte berettiget til at goere foraeldelsen gaeldende for saa vidt angaar de krav, som ikke laengere kunne gennemfoeres den 4. maj 1992.
- Perioden fra den 4. maj 1987 til den 29. marts 1989
101 Sagsoegerne har for saa vidt angaar perioden fra den 4. maj 1987 til den 29. marts 1989 anfoert, at Kommissionens paastand om, at alle sagsoegerens krav har vaeret foraeldet siden den 16. juli 1991 (fem aar efter skadens begyndelsestidspunkt), skyldes en daarlig forstaaelse af problemet. Da maelken produceres dagligt, har sagsoegeren lidt et tab hver dag fra den 17. juli 1986, dvs. dagen efter udloebet af hans ikke-markedsfoeringsforpligtelse, og saa laenge han var afskaaret fra at faa tildelt en referencemaengde. Virkningerne af den skadevoldende handling ophoerte dermed foerst, da maelkeproduktionen blev genoptaget. Da tabet opstod med tiden, begyndte en ny foraeldelsesfrist at loebe hver dag. En saadan beregning dannede i oevrigt grundlag for udkastet til forordning nr. 2187/93 (dokument KOM(93) endelig udg. af 21.3.1993, s. 6), og for det tilbud om erstatning, som Raadet gav sagsoegeren. Der er saaledes under ingen omstaendigheder indtraadt foraeldelse for perioden fra den 4. maj 1987 til den 29. marts 1989.
102 Kommissionens argumenter om, at meddelelsen af 5. august ikke forhindrer den i at goere foraeldelsen gaeldende over for sagsoegeren, er selvmodsigende. I henhold til meddelelsen forpligtede Kommissionen sig til ikke at goere foraeldelsen gaeldende over for krav, der endnu ikke var foraeldet den 5. august 1992. Den omstaendighed, at tabet blev foroeget dagligt, medfoerer ifoelge sagsoegeren, at Kommissionen som foelge af meddelelsen er afskaaret fra at goere foraeldelsen gaeldende for perioden fra den 4. maj 1987 til den 29.marts 1989. Kommissionen er i oevrigt naaet frem til noejagtig samme konklusion i sit svarskrift, for saa vidt angaar de krav, der stoettes paa forordning nr. 2187/93. Kommissionen kan saaledes ikke uden at goere sig skyldig i en selvmodsigelse goere gaeldende, at foraeldelsen skal beregnes anderledes for saa vidt angaar de krav, der stoettes paa traktatens artikel 215. Ved en saadan holdning tages der ikke hensyn til, at der i det foreliggende tilfaelde er tale om et tab, der foroeges dagligt, og at forordning nr. 2187/93 er baseret paa traktatens artikel 215. Sidstnaevnte betragtninger giver tilstraekkeligt grundlag for at fastslaa, at foraeldelsen ikke kan beregnes forskelligt i de to tilfaelde. Kommissionens fortolkning er desuden illoyal over for sagsoegeren, idet hans erstatningskrav allerede er blevet anerkendt.
103 Kommissionen goer gaeldende, at betingelserne for et erstatningssoegsmaal var opfyldt den 17. juli 1986, hvor sagsoegeren blev forhindret i at genoptage markedsfoeringen af maelk. Foraeldelsesfristen begyndte saaledes at loebe fra denne dato, hvorfor alle sagsoegerens krav blev foraeldet den 17. juli 1991, dvs. fem aar efter fristens begyndelsestidspunkt. Der er i oevrigt intet, der forhindrer institutionerne i at goere foraeldelsen gaeldende (jf. ovenfor, praemis 96). Kommissionen har endnu en gang anfoert, at forordning nr. 2187/93 efter dens opfattelse ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfaelde. Det er dermed udelukket at tage hensyn til denne forordnings artikel 8 i forbindelse med et soegsmaal paa grundlag af traktatens artikel 215. Den omstaendighed, at Kommissionen i det foreloebige udkast til forordningen og i beregningen af tilbuddet om erstatning lagde til grund, at der bestod et erstatningskrav, der blev foroeget hver dag, har ikke de konsekvenser, sagsoegeren haevder. Da sagsoegeren kun kan stoette sine krav paa traktatens artikel 215, kan foraeldelsen under alle omstaendigheder udelukkende vaere reguleret af artikel 43 i Domstolens statut. Man kan imidlertid ikke ved fortolkningen af sidstnaevnte bestemmelse paaberaabe sig artikel 8 i forordning nr. 2187/93, som i oevrigt er en regel af lavere rang.
104 For det tilfaelde, at det maatte antages, at der i det foreliggende tilfaelde er tale om en skade, der foroeges loebende, har Kommissionen paapeget, at sagsoegeren efter den 4. maj 1992, hvor Kommissionen modtog hans skrivelse af 30. april 1992, ikke anlagde sag inden for den frist, der er fastsat i artikel 43, tredje punktum, i Domstolens statut. Det er herefter ifoelge Kommissionen tvivlsomt, om han kan paaberaabe sig, at foraeldelsen er blevet afbrudt paa den naevnte dato. Under disse omstaendigheder blev foraeldelsen foerst afbrudt paa datoen for sagens anlaeg den 22. januar 1994. Sagsoegerens krav er dermed foraeldet for saa vidt angaar alle de tab, der er opstaaet mere end fem aar foer sidstnaevnte dato, dvs. foer den 22. januar 1989.
105 Raadet har ikke gjort gaeldende, at sagsoegerens krav er foraeldet for saa vidt angaar perioden fra den 4. maj 1987 til den 29. marts 1989.
Rettens bemaerkninger
106 Det er med henblik paa afgoerelsen af, i hvilket omfang kravene er foraeldet, noedvendigt foerst at fastsaette det tidspunkt, hvor tabene opstod, inden det fastlaegges, paa hvilket tidspunkt der er sket en afbrydelse af foraeldelsen.
107 Foraeldelsesfristen i henhold til artikel 43 i Domstolens statut kan ikke begynde at loebe, foer alle de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligten, er opfyldt, og i tilfaelde, hvor erstatningsansvaret skyldes en generel retsakt, navnlig ikke foer retsaktens skadevoldende foelger har vist sig (praemis 10 i dommene Birra Wuehrer og De Franceschi). Betingelserne er, at Faellesskabets institutioner har handlet retsstridigt, at der er lidt et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem institutionernes adfaerd og tabet (Domstolens dom af 28.4.1971, sag 4/69, Luetticke mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 73, org. ref.: Rec. s. 325, praemis 10, og Rettens dom af 18.5.1995, sag T-478/93, Wafer Zoo mod Kommissionen, Sml. II, s. 1479, praemis 47).
108 I det foreliggende tilfaelde opstod det af sagsoegeren lidte tab fra det tidspunkt, hvor han efter udloebet af sin ikke-markedsfoeringsforpligtelse havde kunnet genoptage maelkeleverancerne, hvis det ikke var blevet afvist at give ham en referencemaengde. Tabet blev direkte foraarsaget af en generel retsakt, nemlig forordning nr. 857/84, som blev kendt ugyldig ved Mulder I-dommen.
109 Der skal paa baggrund af parternes argumentation tages stilling til, om de betingelser, som var en forudsaetning for Faellesskabets erstatningspligt, blev opfyldt paa tidspunktet for tabets opstaaen i overensstemmelse med dommene Birra Wuehrer og De Franceschi, som haevdet af de sagsoegte, saaledes at foraeldelsesfristen begyndte at loebe fra dette tidspunkt, eller om de paagaeldende betingelser blev opfyldt paa datoen for Mulder I-dommen, hvorved det blev fastslaaet, at forordning nr. 857/84 er ugyldig, som anfoert af sagsoegeren.
110 Hvad angaar det foerste argument bemaerkes, at sagsoegeren ikke med stoette i Adams-dommen kan goere gaeldende, at foraeldelsesfristen i en situation som den foreliggende, hvor han foerst fik kendskab til ulovligheden af den retsakt, der er aarsag til skaden, paa et senere tidspunkt, foerst begyndte at loebe fra dette tidspunkt.
111 Omstaendighederne i Adams-sagen var nemlig forskellige fra omstaendighederne i naervaerende sag. Sagsoegeren i Adams-sagen havde lidt tab, som tilsyneladende ikke skyldtes Kommissionens adfaerd. Tabene viste sig under omstaendigheder, hvor det ikke kunne formodes, at Faellesskabet var ansvarligt. I en saadan situation skal der tages hensyn til det tidspunkt, hvor sagsoegeren fik kendskab til det forhold, der er aarsag til skaden. Domstolen besluttede derfor, at foraeldelsen ikke kunne goeres gaeldende over for skadelidte, der foerst paa et senere tidspunkt har faaet kendskab til det forhold, der er aarsag til skaden, og ikke har haft rimelig tid til at reagere (Adams-dommen, praemis 50).
112 Som anfoert af Raadet og Kommissionen, foelger det desuden ikke af Adams-dommen, at foraeldelsesfristen foerst begynder at loebe fra det tidspunkt, hvor skadelidte faar kendskab til retsaktens ulovlighed. Domstolen understregede, at der skal laegges vaegt paa kendskabet til det forhold, der er aarsag til skaden, og ikke paa dets ulovlighed. I det foreliggende tilfaelde kunne sagsoegeren i det oejeblik, han blev forhindret i at levere maelk, ikke vaere i tvivl om, at denne situation skyldtes anvendelsen af en generel retsakt, nemlig forordning nr. 857/84.
113 Det foerste argument kan herefter ikke tiltraedes.
114 Hvad angaar det andet argument bemaerkes, at sagsoegeren ikke kan stoette ret paa den formodning, der gaelder for, at forordninger er lovlige.
115 Det fremgaar af fast retspraksis, at et erstatningssoegsmaal er et selvstaendigt soegsmaal i forhold til et annullationssoegsmaal (Domstolens kendelse af 21.6.1993, sag C-257/93, Van Parijs m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3335, praemis 14 og 15). Det foelger heraf, at det ikke var noedvendigt, at forordning nr. 857/84 var blevet annulleret eller kendt ugyldig, for at der kunne anlaegges et erstatningssoegsmaal. Der var saaledes intet, der forhindrede sagsoegeren i at anlaegge et erstatningssoegsmaal fra det oejeblik, hvor han havde lidt de omhandlede tab.
116 Det af sagsoegeren anfoerte om de meget restriktive betingelser, der i retspraksis (dommen i sagen Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet, praemis 11) er opstillet for, at Faellesskabet kan ifalde erstatningsansvar som foelge af en generel retsakt (jf. ovenfor, praemis 79), er i denne forbindelse ikke relevant. Disse betingelser skal nemlig kun undersoeges i forbindelse med en realitetsbehandling af spoergsmaalet om, hvorvidt der bestaar en erstatningspligt. Sagsoegeren anlagde imidlertid ikke rettidigt et erstatningssoegsmaal, hvilket ville have vaeret den eneste mulighed for straks at afbryde foraeldelsesfristen. De eventuelle vanskeligheder ved at vinde en saadan sag er paa den baggrund uden betydning.
117 Det omhandlede argument kan ikke begrunde den passivitet, der blev udvist af sagsoegeren, som foerst henvendte sig til institutionerne fire aar efter, at Domstolen havde fastslaaet, at den retsakt, der er aarsag til hans tab, er ugyldig, mens andre producenter, nemlig sagsoegerne i Mulder II-sagen, som var i en lignende situation, opnaaede en afgoerelse, hvorved der blev fastslaaet en erstatningspligt for Faellesskabet, efter at de havde anlagt sag rettidigt.
118 Naar der anlaegges annullationssoegsmaal til proevelse af en forordning, der er aarsag til tab, eller naar der er forelagt praejudicielle spoergsmaal om gyldigheden af en saadan forordning, saaledes som det er tilfaeldet i Mulder I-sagen, fortsaetter foraeldelsesfristen med at loebe i forhold til alle de andre skadelidte, som ikke har anlagt sag. Da den generelle retsakt har paafoert hver enkelt skadelidt tab, skal de fremsaette krav om erstatning herfor over for institutionerne eller om fornoedent anlaegge sag mod disse inden for den i artikel 43 i Domstolens statut fastsatte frist, idet de ellers fortaber deres soegsmaalsret.
119 Det andet argument kan derfor ikke tiltraedes.
120 Hvad angaar det tredje argument bemaerkes, at sagsoegeren heller ikke kan paaberaabe sig den tvivlsomme og uklare situation, som SLOM-producenterne befandt sig i.
121 Som sagsoegeren selv har anfoert, skyldtes denne usikkerhed, at der indtil afsigelsen af Mulder I-dommen var tvivl om, hvorvidt ansvaret for SLOM-producenternes situation paahvilede medlemsstaterne eller Faellesskabet.
122 Da usikkerheden begraensede sig til disse to alternativer, skulle de producenter, der havde lidt tab, afbryde foraeldelsen over for baade de nationale myndigheder og Faellesskabet.
123 Sagsoegeren henvendte sig foerst direkte til institutionerne ved skrivelsen af 30. april 1992, indgaaet til Raadet den 4. maj 1992, hvorved han fremsatte sit erstatningskrav. Det staar endvidere fast, at han ikke anlagde noget soegsmaal foer Mulder II-dommen.
124 Der var imidlertid intet til hinder for at anlaegge et erstatningssoegsmaal, idet et saadant soegsmaal i overensstemmelse med fast retspraksis kunne vaere anlagt, uden at forordning nr. 857/84 forinden var blevet annulleret eller kendt ugyldig.
125 Det tredje argument kan herefter ikke tiltraedes.
126 Hvad endelig angaar det fjerde argument bemaerkes, at sagsoegeren ikke kan goere gaeldende, at en afgoerelse, hvorved det fastslaas, at den retsakt, der er aarsag til de lidte tab, er ulovlig, hoerer til de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligten, og som i henhold til dommene Birra Wuehrer og De Franceschi skal vaere opfyldt, for at foraeldelsesfristen begynder at loebe.
127 Foraeldelsesfristen kan foerst begynde at loebe fra det oejeblik, hvor soegsmaalsretten kan udoeves.
128 Sagsoegerens opfattelse er saaledes ensbetydende med, at retten til at anlaegge erstatningssoegsmaal goeres afhaengig af, at den retsakt, der er aarsag til tabene, forinden er annulleret eller kendt ugyldig. Den er dermed ikke forenelig med princippet om, at et erstatningssoegsmaal paa grundlag af traktatens artikel 178 og 215 er et selvstaendigt soegsmaal i forhold til et annullationssoegsmaal, saaledes at der kan anlaegges et erstatningssoegsmaal, uden at der forinden behoever at vaere anlagt et annullationssoegsmaal, hvilket giver borgerne en udvidet beskyttelse.
129 Det fjerde argument kan derfor heller ikke tiltraedes.
130 Det maa herefter fastslaas, at foraeldelsesfristen i det foreliggende tilfaelde begyndte at loebe den 17. juli 1986, hvor forordning nr. 857/84 begyndte at have skadevoldende virkninger for sagsoegeren, idet han blev forhindret i at genoptage markedsfoeringen af maelk.
131 Kommissionen kan ikke goere gaeldende, at sagsoegerens erstatningskrav i det hele blev foraeldet fem aar efter den 17. juli 1986, dvs. den 17. juli 1991.
132 Det tab, som Faellesskabet skal erstatte, blev nemlig ikke foraarsaget oejeblikkeligt den 17. juli 1986. Tabet opstod over en vis periode, saa laenge som sagsoegeren ikke kunne opnaa en referencemaengde og dermed ikke kunne levere maelk. Der er tale om et fortsat tab, som blev foroeget dagligt. I forhold til datoen for afbrydelsen af foraeldelsen gaelder foraeldelsen efter artikel 43 i Domstolens statut derfor den periode, der ligger mere end fem aar forud for denne dato, uden at paavirke de rettigheder, der er opstaaet under senere perioder.
133 Det skal herefter med henblik paa afgoerelsen af, i hvilket omfang sagsoegerens rettigheder er foraeldet, fastlaegges, paa hvilken dato foraeldelsen blev afbrudt.
134 Det fremgaar i denne forbindelse af sagens akter, at sagsoegeren afbroed foraeldelsen ved hjaelp af en skrivelse til Raadet, som blev modtaget den 4. maj 1992. I henhold til artikel 43 i Domstolens statut skulle et erstatningssoegsmaal have vaeret anlagt inden for en frist paa to maaneder fra Raadets svar.
135 Imidlertid gav Raadet ved skrivelse af 6. maj 1992 med henblik paa at undgaa et erstatningssoegsmaal afkald paa at paaberaabe sig foraeldelsen over for sagsoegeren for saa vidt angaar de krav, der endnu ikke var foraeldet (de krav, der vedroerer perioden paa fem aar foer den 4.5.1992, hvor foraeldelsen blev afbrudt), i en periode paa tre maaneder fra offentliggoerelsen af Mulder II-dommen i De Europaeiske Faellesskabers Tidende. Denne skrivelse af 6. maj skulle saaledes tilskynde sagsoegeren til ikke at anlaegge soegsmaal inden for den i artikel 43 i Domstolens statut fastsatte frist paa to maaneder. Den indebar derfor, at Raadet paa de i skrivelsen anfoerte betingelser gav afkald paa at paaberaabe sig, at der ikke blev anlagt et saadant soegsmaal.
136 Ved meddelelsen af 5. august, som blev offentliggjort, efter at Domstolen havde fastslaaet, at producenterne havde ret til en erstatning (jf. ovenfor, praemis 13), forlaengede Raadet og Kommissionen den periode, hvori det naevnte afkald var gaeldende. I henhold til meddelelsens punkt 2 og 3 forpligtede institutionerne sig til ikke at goere foraeldelsen i henhold til artikel 43 i Domstolens statut gaeldende indtil udloebet af fristen for fremsaettelse af erstatningskrav, idet de naermere praktiske regler herfor skulle vedtages senere.
137 Disse regler blev vedtaget ved forordning nr. 2187/93. I medfoer af denne forordnings artikel 10, stk. 2, andet afsnit, udloeb den frivillige begraensning af institutionernes ret til at paaberaabe sig foraeldelsen den 30. september 1993 over for de producenter, som ikke havde fremsat et erstatningskrav inden for rammerne af forordningen. Det foelger af forordningens opbygning, at den paagaeldende frivillige begraensning i forhold til de producenter, der fremsatte et saadant krav, ophoerte ved udloebet af fristen for accept af det tilbud, der blev givet paa baggrund af det fremsatte krav.
138 Den 26. november 1993 blev der paa baggrund af et krav fra sagsoegeren over for denne fremsat et tilbud om erstatning paa Raadets og Kommissionens vegne. Da staevningen i naervaerende sag blev indleveret den 22. januar 1994, blev sagen anlagt inden for den i artikel 14 i forordning nr. 2187/93 fastsatte frist paa to maaneder for en accept af tilbuddet og dermed inden for den periode, hvori institutionerne havde forpligtet sig til ikke at goere foraeldelsen gaeldende.
139 Det bemaerkes, at foraeldelsesfristen i forhold til artikel 43 i Domstolens statut blev behoerigt afbrudt af sagsoegeren ved den skrivelse, han sendte til Raadet den 30. april 1992, og som Raadet modtog den 4. maj 1992, idet institutionerne har givet afkald paa at paaberaabe sig perioden fra denne dato og frem til sagens anlaeg og saaledes ikke kan goere dette. Foraeldelsen blev dermed afbrudt den 4. maj 1992.
140 I henhold til retspraksis (Domstolens dom af 13.11.1984, forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 og 282/82, Birra Wuehrer m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3693, praemis 16) er den periode, for hvilken der skal betales erstatning, de fem aar, der gik forud for datoen for afbrydelsen af foraeldelsen. Der skal dermed betales erstatning for perioden fra den 4. maj 1987 til den 28. marts 1989, som er dagen foer ikrafttraedelsen af forordning nr. 764/89, idet denne forordning ved fremover at give mulighed for tildeling af saerlige referencemaengder til SLOM I-producenterne bragte det af sagsoegeren lidte tab til ophoer.
Erstatningens stoerrelse
141 Sagsoegeren kraever en erstatning paa 31 976,899 ECU. Han har i replikken henvist til nogle oplysninger, bl.a. i en sagkyndig erklaering, hvorefter hans reelle tab for perioden fra den 16. juli 1986 til den 29. marts 1989 skal udgoere 119 863,21 DM, hvilket beloeb kraeves forrentet fra den 19. maj 1992, hvor Mulder II-dommen blev afsagt.
142 De sagsoegte goer gaeldende, at sagsoegeren ikke har foert bevis for sit individuelle tab. Den fremlagte sagkyndige rapport er baseret paa statistiske oplysninger, der vedroerer samtlige maelkeproducenter. Ifoelge Kommissionen har sagsoegeren i betydelig grad overvurderet indtaegterne fra de hypotetiske maelkeleverancer og ansat de andre indtaegter, han i stedet har haft, for lavt. Han har i realiteten ikke lidt noget tab.
143 Det bemaerkes, at parterne endnu ikke har haft mulighed for at tage saerlig stilling til spoergsmaalet om stoerrelsen af en erstatning for den periode, for hvilken der efter Rettens opfattelse skal betales erstatning, nemlig perioden fra den 4. maj 1987 til den 28. marts 1989.
144 Retten vurderer, at mulighederne for en udenretlig loesning af tvisten ikke er udelukket. De sagsoegte har inden for rammerne af forordning nr. 2187/93 gennem de kompetente nationale myndigheder givet sagsoegeren et tilbud om en fast erstatning, som han modtog den 26. november 1993. Sagsoegeren har i staevningen anfoert, at han i princippet var indforstaaet med stoerrelsen af de ved forordning nr. 2187/93 fastsatte erstatninger, undtagen for saa vidt angaar laengden af den periode, for hvilken der skal betales erstatning (jf. ovenfor, praemis 48). Selv om det er fastslaaet, at sagsoegeren ikke har accepteret tilbuddet om erstatning paa de i forordningen fastsatte betingelser (jf. ovenfor, praemis 59-68), vurderer Retten derfor, at der stadig er mulighed for et forlig.
145 Retten skal under disse omstaendigheder opfordre parterne til paa baggrund af naervaerende dom inden for en frist paa tolv maaneder at forsoege at opnaa en aftale om stoerrelsen af den fulde erstatning for det tab, der kan erstattes. Saafremt der ikke opnaas en aftale, skal parterne inden for samme frist tilstille Retten deres paastande opgjort i tal.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
146 Paa baggrund af det ovenfor i praemis 145 anfoerte boer afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Foerste Udvidede Afdeling)
1) Raadet for Den Europaeiske Union og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber skal erstatte det tab, sagsoegeren har lidt som foelge af anvendelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter, som suppleret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemfoerelsesbestemmelserne for den tillaegsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68, for saa vidt som disse forordninger ikke indeholder nogen bestemmelse om tildeling af en referencemaengde til producenter, som efter at have paataget sig en forpligtelse i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger ikke har leveret maelk i det af den paagaeldende medlemsstat valgte referenceaar.
2) Den periode, for hvilken sagsoegeren har krav paa erstatning for de tab, han har lidt som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84, er perioden fra den 4. maj 1987 til den 28. marts 1989.
3) Inden tolv maaneder efter domsafsigelsen meddeler parterne Retten stoerrelsen af de efter faelles aftale fastsatte erstatningsbeloeb.
4) Saafremt en saadan aftale ikke kommer i stand, meddeler parterne inden samme frist Retten deres paastande opgjort i tal.
5) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.