61995CC0269_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I denne sag har Oberlandesgericht Muenchen (Tyskland) stillet tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 13, 14 og 17 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (1) (herefter »Bruxelles-konventionen«), som aendret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse (2).
2 De praejudicielle spoergsmaal, der er blevet forelagt i henhold til protokollen af 3. juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af Bruxelles-konventionen (3), angaar begrebet en forbrugerkontrakt i den naevnte konventions artikel 13, begrebet koeb, hvor koebesummen skal betales i rater i den samme bestemmelses forstand og spoergsmaalet om, hvilken domstol der har kompetence til at traeffe afgoerelse i en sag om anfaegtelse af en vaernetingsklausul i konventionens artikel 17's forstand.
De faktiske omstaendigheder og hovedsagen som beskrevet i forelaeggelseskendelsen
3 Dentalkit Srl er et selskab med hjemsted i Firenze (Italien), som har oprettet en kaede af franchiseforretninger med speciale i salg af tandplejeprodukter.
4 Dentalkit og Benincasa, som er italiensk statsborger, indgik den 28. september 1992 i Firenze en franchisekontrakt med henblik paa aabning og drift af en forretning i Muenchen, hvor Benincasa efter eget udsagn havde bopael.
5 I henhold til bestemmelse nr. 2 i kontrakten forpligtede Dentalkit sig bl.a. til: a) at tillade, at maerket Dentalkit blev anvendt paa salgsstedet; b) at give eneret til at anvende maerket Dentalkit inden for et forud fastlagt geografisk omraade; c) at yde den noedvendige stoette ved salgsstedets aabning; d) at levere en varefortegnelse; e) at levere varerne; f) at yde stoette ved distributionen af varerne; g) at videregive tekniske og handelsmaessige informationer og viden, som selskabet var i besiddelse af; h) at yde stoette i forbindelse med undersoegelse af reklametiltag og lokale salgsfremmende foranstaltninger; i) at levere et bestemt grafisk materiale; l) at forestaa en teoretisk og praktisk oplaering; m) at gennemfoere en reklamekampagne og salgsfremstoed paa nationalt plan; n) at undlade at aabne andre salgssteder inden for det geografiske omraade, der var omfattet af franchisekontrakten.
6 I henhold til bestemmelse nr. 3 i kontrakten forpligtede Benincasa sig paa sin side til: a) at soege optagelse i handelsregisteret og indhente de paakraevede tilladelser; b) at stille forretningslokaler til raadighed inden for kontraktperioden; c) at indrette forretningslokalerne paa samme maade som andre, allerede eksisterende Dentalkit-forretninger; d) udelukkende at saelge varer leveret af Dentalkit og have et passende antal af disse varer paa lager; e) at give meddelelse om oenskeligheden af at indfoere nye varer, der passede til den udbudte varegruppe; f) at holde forretningslokalerne i forsvarlig stand og give kunderne en kvalificeret og effektiv service; g) at anvende firmakendetegnene i overensstemmelse med Dentalkit's angivelser og undlade at foretage aendringer i dem; h) at behandle oplysninger og dokumenter vedroerende »Dentalkit-systemet« fortroligt; i) med Dentalkit's samtykke at gennemfoere reklamekampagner og lokale salgsfremmende foranstaltninger for egen regning.
7 Endelig forpligtede Benincasa sig til at betale Dentalkit et beloeb paa 8 mio. LIT som godtgoerelse for udgifter i forbindelse med den tekniske stoette ved salgsstedets aabning og til - fra det andet regnskabsaar - at betale et beloeb svarende til 3% af den aarlige omsaetning som modydelse for eneretten til at anvende firmakendetegnene inden for det fastlagte omraade.
8 Ved indgaaelsen af kontrakten, der oprindelig havde en loebetid paa tre aar og kunne forlaenges stiltiende, skrev begge parter et dokument under, der var affattet paa italiensk, og som Dentalkit almindeligvis anvender til dette formaal.
9 Benincasa indrettede forretningen, betalte indtraedelsesgodtgoerelsen paa 8 mio. LIT og foretog flere indkoeb, som han ikke betalte. Han har senere opgivet at drive forretning. Derefter anlagde han sag mod Dentalkit ved Landgericht Muenchen I, hvorunder han nedlagde foelgende paastande:
a) Sagsoegte tilpligtes at tilbagebetale 8 mio. LIT med tillaeg af renter 12% fra staevningens forkyndelse (den 27.12.1993).
b) Det fastslaas, at den franchisekontrakt, der den 28. september 1992 er indgaaet mellem parterne, er ugyldig, og at de koebekontrakter, der er indgaaet i henhold til franchisekontrakten, som foelge heraf ligeledes er ugyldige.
10 Paastanden om, at franchisekontrakten var ugyldig, stoettede Benincasa paa den ene side paa, at kontrakten var i strid med BGB (Buergerliches Gesetzbuch) § 138 og paa den anden side paa, at den var bindende for parterne i mere end to aar, uden at § 11, nr. 12, litra a), sammenholdt med § 6 i den tyske lov om almindelige forretningsbetingelser, var overholdt. Sagsoeger har desuden anfaegtet kontrakten, idet han har gjort gaeldende, at der foreligger en vildfarelse i henhold til BGB § 119 og svig i henhold til BGB § 123.
11 Dentalkit, som i svarskriftet paastod sagen afvist, anfoerte indledningsvis, at Landgericht Muenchen I, som sagen var anlagt ved, ikke havde international og stedlig kompetence. Ifoelge Dentalkit havde retterne i Firenze enekompetence til at paadoemme sagen som foelge af den vaernetingsaftale, parterne havde indgaaet (kontraktbestemmelse nr. 12).
12 Sammenfattende gjorde Benincasa over for denne formalitetsindsigelse gaeldende:
a) at Landgericht Muenchen I var retten paa opfyldelsesstedet, jf. Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1
b) at vaernetingsklausulen til fordel for domstolene i Firenze ikke kunne have nogen derogatorisk virkning med hensyn til kompetencen til at paadoemme sagen, da kontrakten under sagen paastodes erklaeret ugyldig i det hele, herunder ogsaa vaernetingsklausulen
c) at det desuden forholder sig saaledes, at artikel 13, stk. 1, nr. 1, og artikel 14, stk. 1, i Bruxelles-konventionen er til hinder for at anvende vaernetingsklausulen, og at klausulen derfor i henhold til artikel 17, stk. 3, sammenholdt med artikel 15 i Bruxelles-konventionen, er uden retsvirkning.
13 Til stoette for sidstnaevnte anbringende har Benincasa anfoert, at han paa det tidspunkt, hvor franchisekontrakten blev indgaaet, endnu ikke havde paabegyndt erhvervsmaessig virksomhed og derfor maatte anses for forbruger i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Bruxelles-konventionens artikel 13, stk. 1. Dette foelger af en teleologisk fortolkning af denne bestemmelse under hensyntagen til det i EF-traktaten angivne maal at sikre den endelige forbruger et hoejt beskyttelseniveau.
14 I sin dom af 19. juli 1993 tog Landgericht Muenchen I sagsoegtes indsigelse til foelge og afviste sagen paa grund af manglende international kompetence.
15 I Landgericht Muenchen I's dom blev vaernetingsklausulen i franchisekontrakten saaledes anset for at vaere gyldig, og det anerkendtes, at retterne i Firenze var kompetente i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 17.
16 Ifoelge dommen var der ikke tale om en kontrakt indgaaet af en forbruger, hvilket betoed, at Bruxelles-konventionens artikel 13 ikke kunne goeres gaeldende imod vaernetingsaftalen. Baade i henhold til ordlyden af og meningen med Bruxelles-konventionens artikel 13 skal en kontrakt, paa grundlag af hvilken der ivaerksaettes erhvervsmaessig virksomhed, anses for en kontrakt, der indgaas med erhvervsmaessigt formaal.
17 Ifoelge Landgericht Muenchen I er de oevrige virkninger, der er forbundet med at anvende den tyske lov om forbrugerkredit (»Verbraucherkreditgesetz«), uden betydning for fortolkningen af Bruxelles-konventionens artikel 13, da denne bestemmelse skal fortolkes selvstaendigt. Endelig opfylder den foreliggende kontrakt heller ikke de oevrige saerlige betingelser for, at der foreligger en kontrakt indgaaet af en forbruger.
18 Benincasa ankede Landgericht Muenchen I's dom, og Dentalkit paastod dommen stadfaestet. Under ankesagen har begge parter i det vaesentlige gentaget deres indbyrdes modstridende anbringender vedroerende de tyske retters internationale kompetence.
19 Ankeinstansen har i betragtning af den tvivl, der foreligger om fortolkningen af Bruxelles-konventionen, stillet foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Skal en sagsoeger ogsaa anses for forbruger i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Bruxelles-konventionens artikel 13, stk. 1, og artikel 14, stk. 1, saafremt sagen angaar en kontrakt, som sagsoegeren ikke har indgaaet med henblik paa en allerede igangvaerende erhvervsmaessig virksomhed, men paa en fremtidig erhvervsmaessig virksomhed (her: en franchiseaftale med henblik paa at paabegynde selvstaendig erhvervsvirksomhed)?
2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende: Omfatter konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 1 (koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater), en franchisekontrakt, hvorved sagsoegeren forpligter sig til i et tidsrum paa flere aar (tre aar) at indkoebe det udstyr og de varer, der er noedvendige for en forretnings indretning og drift, hos medkontrahenten (uden aftale om ratebetaling) samt til at betale en indtraedelsessum og - efter et aars virksomhed - et licensgebyr paa 3% af omsaetningen?
3) Er en ret i en medlemsstat, der er tillagt kompetence ifoelge en vaernetingsklausul, ogsaa enekompetent i medfoer af konventionens artikel 17, stk. 1, foerste punktum, saafremt der under sagen bl.a. er nedlagt paastand om, at det fastslaas, at den kontrakt, hvori selve vaernetingsklausulen er indeholdt, er ugyldig, og vaernetingsklausulen - der har foelgende ordlyd (i oversaettelse): 'Retterne i Firenze har kompetence til at paakende ethvert stridsspoergsmaal vedroerende fortolkningen eller opfyldelsen mv. af naervaerende kontrakt' - er saerskilt tiltraadt i henhold til den italienske codice civile?«
De bestemmelser i Bruxelles-konventionen, der skal fortolkes
20 Afdeling 4 i Bruxelles-konventionen har overskriften »Kompetence i sager om forbrugerkontrakter«.
21 I denne afdeling bestemmes foelgende i artikel 13:
»I sager om kontrakter indgaaet af en person med henblik paa brug, der maa anses at ligge uden for hans erhvervsmaessige virksomhed, i det foelgende benaevnt 'forbrugeren', afgoeres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5:
1) naar sagen vedroerer koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater
2) naar sagen vedroerer laan, der skal tilbagebetales i rater, eller andre kreditdispositioner, som er bestemt til finansiering af koeb af saadanne genstande
3) naar sagen vedroerer andre kontrakter, hvis formaal er levering af tjenesteydelser eller loesoeregenstande, og saafremt
a) fremsaettelse af saerligt tilbud eller reklamering i den stat, hvor forbrugeren har bopael, er gaaet forud for kontraktens indgaaelse, og
b) forbrugeren i denne stat har foretaget de dispositioner, der er noedvendige til indgaaelse af kontrakten.
Har forbrugerens medkontrahent ikke bopael paa en kontraherende stats omraade, men er indehaver af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed i en kontraherende stat, anses han i sager vedroerende driften af en saadan virksomhed for havende bopael paa denne stats omraade.
...«
22 Bruxelles-konventionens artikel 14 lyder saaledes:
»Sager, som en forbruger agter at rejse mod den anden part i kontrakten, kan anlaegges enten ved retterne i den kontraherende stat, paa hvis omraade denne part har bopael, eller ved retterne i den kontraherende stat, paa hvis omraade forbrugeren har bopael.
Sager, som agtes rejst mod forbrugeren af den anden part i kontrakten, kan kun anlaegges ved retterne i den kontraherende stat, paa hvis omraade forbrugeren har bopael.
Disse bestemmelser beroerer ikke retten til at fremsaette modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling.«
23 Endelig er foelgende fastlagt i Bruxelles-konventionens artikel 17, der henhoerer under afdeling 6, »Aftaler om kompetence«:
»Saafremt parterne i tilfaelde, hvor mindst én af dem har bopael paa en kontraherende stats omraade, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal vaere kompetente til at paakende allerede opstaaede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den paagaeldende stat kompetente. En saadan aftale om retternes kompetence skal vaere indgaaet skriftligt eller mundtligt med skriftlig bekraeftelse eller, inden for international handel, i en form, der er anerkendt af saedvanen paa dette omraade, og som parterne har eller burde have kendskab til. Saafremt en saadan aftale er indgaaet af parter, hvoraf ingen har bopael paa en kontraherende stats omraade, kan retterne i de oevrige kontraherende stater ikke paakende tvisten, saa laenge den eller de udpegede retter ikke har givet afkald paa deres kompetence.
...
Aftaler om retternes kompetence ... er ugyldige, saafremt de strider mod bestemmelserne i artikel 12 og 15, eller saafremt de udelukker kompetencen for de retter, som i medfoer af artikel 16 er enekompetente.
Saafremt en aftale om retternes kompetence kun er indgaaet til fordel for én af parterne, bevarer denne retten til at anlaegge sag ved enhver anden ret, der er kompetent efter denne konvention.
...«
Vedroerende det foerste praejudicielle spoergsmaal
24 For at kunne svare paa det foerste praejudicielle spoergsmaal skal Domstolen afgoere, om en franchisekontrakt, der er indgaaet af en person, som endnu ikke har udoevet erhvervsmaessig virksomhed, skal kvalificeres som en kontrakt »med henblik paa brug, der maa anses for at ligge uden for hans erhvervsmaessige virksomhed« i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 13.
25 Ved mine overvejelser angaaende dette spoergsmaal vil jeg indledningsvis foretage en undersoegelse af franchisekontrakter og derefter henvise til Domstolens retspraksis angaaende begrebet »forbrugerkontrakter« i Bruxelles-konventionens artikel 13; jeg ender med at konkludere, at begrebet ikke kan anvendes paa denne type kontrakter.
i) Franchisekontrakter
26 Franchisekontrakter er en aftaletype, der i vidt omfang bruges i handelspraksis, og hvorved en virksomhed (franchisegiver) indroemmer en anden virksomhed (franchisetager) ret til at anvende et saerligt markedsfoeringssystem for varer eller tjenesteydelser.
27 De fysiske eller juridiske personer, der udoever virksomhed som franchisegivere, opbygger i reglen et franchisenet inden for en bestemt erhvervsgren. De tilbyder fremtidige franchisetagere optagelse i nettet gennem underskrift paa kontrakten, som indeholder de vaesentlige bestanddele af den gensidige aftale. I de fleste tilfaelde er der tale om en adhaesionskontrakt.
28 Franchisetager er retligt set selvstaendig: Han er en virkelig selvstaendig erhvervsdrivende, der driver sin egen forretning og foretager egne forretningstransaktioner (idet han foretager indkoeb hos sin leverandoer med henblik paa videresalg til sine kunder).
29 Domstolen beskaeftigede sig med denne form for erhvervsmaessig virksomhed i dommen i Pronuptia-sagen (4) og undersoegte virksomheden under synsvinklen fri konkurrence; dommen angik atypiske franchiseaftaler vedroerende distribution, ved hvilke franchisetageren blot saelger visse varer i en forretning, der er udstyret med franchisegiverens kendetegn.
30 I dommens praemis 15 har Domstolen groft skitseret forholdet mellem franchisegiver og franchisetager og i denne forbindelse understreget den handelsmaessige karakter og franchisetagers uafhaengighed:
»I et distributionssystem paa grundlag af franchise giver en virksomhed, der er indarbejdet i distributionen paa et marked, og som herved har udarbejdet en raekke forretningsmetoder, selvstaendige erhvervsdrivende mulighed for mod vederlag at etablere sig paa andre markeder under benyttelse af det navn og de forretningsmetoder, der har fremkaldt dens succes. Snarere end en distributionsform er der tale om en maade, hvorpaa en virksomhed, uden indsats af egne midler, oekonomisk udnytter en erfaring. Systemet giver endvidere forretningsdrivende, der savner den noedvendige erfaring, indsigt i metoder, som de ellers kun ville have opnaaet efter langvarige bestraebelser, og lader dem drage fordel af maerkets omdoemme« (5).
31 Ogsaa ifoelge artikel 1 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 4087/88 af 30. november 1988 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af franchiseaftaler (6), kraeves det til en franchiseaftale om distribution, at der foreligger to »virksomheder«, dvs. to oekonomiske enheder, der handler erhvervsmaessigt (7).
ii) Domstolens praksis vedroerende »forbrugerkontrakter«
32 I dommen i Shearson-sagen (8) blev det fastlagt helt klart, hvornaar der foreligger en saadan kontrakttype, og hvorledes de nationale retsinstanser skal forholde sig ved fortolkningen af Bruxelles-konventionens artikel 13.
33 I dommen bemaerkes, »at der i Domstolens praksis (jf. bl.a. dom af 21.6.1978, sag 150/77, Bertrand, Sml. s. 1431, praemis 14, 15, 16 og 19, og af 17.6.1992, sag C-26/91, Handte, Sml. I, s. 3967, praemis 10) er opstillet et princip om, at de begreber, der anvendes i konventionen, og som kan have forskelligt indhold alt efter den nationale lovgivning i de kontraherende stater, for at sikre en ensartet anvendelse af konventionen i alle de kontraherende stater skal betragtes som selvstaendige begreber, der foerst og fremmest skal fortolkes ud fra konventionens opbygning og formaal. Dette gaelder isaer ogsaa begrebet 'forbruger' i konventionens artikel 13 ff., for saa vidt som det benyttes som det afgoerende kriterium for anvendelsen af regler om retternes kompetence« (9).
34 I dommen beskrives herefter samspillet mellem de generelle og de specielle principper om kompetencefordelingen:
- som konventionen er opbygget, gaelder ifoelge artikel 2, stk. 1, det almindelige princip, at kompetencen tilkommer retterne i den kontraherende stat, paa hvis omraade sagsoegte har bopael
- det er kun i kraft af en fravigelse af dette almindelige princip, at konventionen fastlaegger de tilfaelde, som er udtoemmende opregnet i afdeling 2-6 i afsnit II, hvor en person, der har bopael eller hjemsted paa en kontraherende stats omraade - naar situationen er omfattet af en speciel kompetenceregel - kan sagsoeges, eller - naar den er omfattet af en regel om enekompetence eller om vaernetingsaftaler - skal sagsoeges ved en ret i en anden kontraherende stat
kompetenceregler, der fraviger dette almindelige princip, kan derfor ikke foere til en fortolkning, der raekker ud over de tilfaelde, konventionen har for oeje.
35 I praemis 17 i dommen anfoeres foelgende: »En saadan fortolkning maa saa meget mere antages at skulle gaelde for en kompetenceregel som den, der er opstillet i konventionens artikel 14, som giver en forbruger i artikel 13's forstand mulighed for at anlaegge sag ved retterne i den kontraherende stat, paa hvis omraade sagsoegeren har bopael. Konventionen taler saaledes, bortset fra de tilfaelde, hvor det udtrykkeligt er fastsat, klart imod, at retterne paa det sted, hvor sagsoegeren har bopael, tillaegges kompetence (jf. dom af 11.1.1990, sag C-220/88, Dumez France og Tracoba, Sml. I, s. 49, praemis 16 og 19).«
36 Efter denne naermere beskrivelse af kriterierne for fortolkningen af kompetencereglerne praeciserer dommen begrebet forbruger i artikel 13 og 14: »Det fremgaar saavel af disse bestemmelsers ordlyd som af deres funktion, at de kun skal gaelde for private endelige forbrugere, som ikke driver forretnings- eller erhvervsmaessig virksomhed (jf. i denne retning ogsaa Bertrand-dommen, praemis 21, og den sagkyndige rapport, der blev udarbejdet i anledning af Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse af konventionen, EFT 1979 C 59, s. 71, punkt 153), og som har indgaaet en af de i artikel 13 opregnede kontrakter og i overensstemmelse med artikel 14 er parter i en retssag.«
iii) Anvendelse af denne retspraksis paa franchiseaftaler
37 Paa grundlag af disse overvejelser er det ikke muligt at haevde, at parterne i en franchiseaftale kan anses for »forbrugere« i Bruxelles-konventionens artikel 13's forstand.
38 Allerede bestaaende subjektive forhold er ikke afgoerende for den status som forbruger, Bruxelles-konventionens artikel 13 omhandler: En og samme fysiske person kan anses for forbruger i visse forbindelser og for erhvervsdrivende i andre. Det afgoerende er altsaa ikke vedkommendes personlige forhold, men derimod personens status i relation til en bestemt kontrakt i forbindelse med kontraktens anvendelsesomraade og formaal.
39 Naar der er tale om kontrakter som franchiseaftaler, der helt klart er forretningsaftaler og noedvendigvis er karakteriseret ved at angaa parternes »erhvervsmaessige virksomhed« (10), er disses personlige forhold forud for kontraktens indgaaelse uden betydning for, om Bruxelles-konventionens artikel 13 skal anvendes.
40 I modsaetning til sagsoegers holdning - som der er blevet redegjort naermere for under de mundtlige forhandlinger - mener jeg absolut ikke, at Domstolen skal se bort fra eller kun i afsvaekket form skal anvende det normale princip om, at de begreber, der benyttes i Bruxelles-konventionen - bl.a. begrebet forbruger - skal fortolkes selvstaendigt.
41 Efter min mening skal man foretraekke den selvstaendige fortolkning af begrebet forbruger, jeg har omtalt ovenfor med stoette i dommen i Shearson-sagen, frem for at foretage en fortolkning, der tager hensyn til de nationale lovgivninger; dette er der to grunde til:
a) De nationale lovgivninger stemmer ikke noedvendigvis overens med hinanden, da de, alt efter hvilken situation der er tale om, kan indeholde forskellige nuancer: At tage hensyn til denne eller hin lovgivning (valgt ud fra hvilke kriterier?) ville vaere til skade for den retssikkerhed, Bruxelles-konventionen skal sikre.
b) Endog inden for den samme nationale lovgivning kan det forekomme, at begrebet »forbruger« er forskelligt, alt efter hvilken gren af retssystemet det henhoerer under.
42 Ifoelge sagsoegers repraesentant boer Domstolen give det tyske forbrugerbegreb, der er afledt af den tyske lov om forbrugerkredit (»Verbraucherkreditgesetz«) (11) forrang; i denne lov defineres personer, der anmoder om et laan med henblik paa at paabegynde en virksomhed, de ikke tidligere har udoevet, som forbrugere.
43 Jeg er ikke enig i denne argumentation, som ogsaa den tyske regering selv har modsat sig i sit skriftlige indlaeg, iden den har fremhaevet, at den nationale lovgivers udvidelse af forbrugerbegrebet bevidst og udtrykkeligt gik videre end den minimumsstandard, der var indfoert med det faellesskabsretlige direktiv, som skulle gennemfoeres ved »Verbraucherkreditgesetz« (12); dette skete for at sikre forbrugerne en hoejere grad af beskyttelse end den, der var fastsat i den faellesskabsretlige ordning.
44 Uden for begrebet forbruger i direktivet om forbrugerkredit falder, som den tyske regering har bekraeftet, ikke blot personer, der er parter i kontrakter vedroerende saadanne former for erhvervsmaessig virksomhed, der »allerede udoeves« (jf. ordlyden af »Verbraucherkreditgesetz«), men ogsaa generelt personer, der er parter i kontrakter med et erhvervsmaessigt formaal (13).
45 Desuden har den tyske regering i sit skriftlige indlaeg understreget, at der i det tyske retssystem i andre regler om beskyttelse af forbrugeren anvendes et snaevrere forbrugerbegreb: dette gaelder bl.a. den tyske lov om fortrydelsesret ved doersalg (»Haustuerwiderrufsgesetz«).
46 Alt dette bekraefter blot, at det er noedvendigt at bibeholde den selvstaendige fortolkning af begrebet forbruger i Bruxelles-konventionens artikel 13; det er ikke paakraevet at knytte det til de begreber, der i de enkelte tilfaelde anvendes i de nationale retssystemer.
47 Endelig taler det ikke mod min opfattelse, at der i EF-traktaten er indfoejet et nyt afsnit XI (14) om forbrugerbeskyttelse, hvor det i artikel 129 A fastlaegges som et maal for Faellesskabet at bidrage til virkeliggoerelsen af »et hoejt forbrugerbeskyttelsesniveau«. Dels er denne bestemmelses juridiske raekkevidde begraenset (15); dels tillades det i artikel 129 A, stk. 3, udtrykkeligt, at den enkelte medlemsstat opretholder eller indfoerer strengere beskyttelsesforanstaltninger. Disse overvejelser indebaerer logisk set, at det faellesskabsretlige beskyttelsesniveau ikke noedvendigvis skal stemme overens med det niveau, der er gaeldende i en eller flere medlemsstater.
48 Konklusionen er, at man efter min mening skal opretholde den selvstaendige fortolkning af det forbrugerbegreb, der benyttes i Bruxelles-konventionen, saaledes som det skete i dommen i Shearson-sagen; dette bevirker, at begrebet kun omfatter private endelige forbrugere, der ikke er parter i kontrakter vedroerende deres forretnings- eller erhvervsmaessige virksomhed.
49 Det er korrekt, at franchisetagerne ikke altid har nogen forudgaaende forretningserfaring, men dette bevirker ikke, at den virksomhed, der er tale om i franchisekontrakten, kan betegnes som en virksomhed, der ikke henhoerer under forretnings- eller erhvervssektoren. Det er netop den aktuelle virksomhed - og, lad mig holde fast i dette, ikke franchisetagers tidligere personlige situation - der tages hensyn til i Bruxelles-konventionens artikel 13 med henblik paa indfoerelsen af en saerordning om retternes kompetence i forbindelse med bestemte kontrakter.
50 Ordlyden i artikel 13 giver saaledes ikke mulighed for at udvide bestemmelsens anvendelsesomraade til at omfatte alle kontrakter - uanset deres genstand og formaal - hvori en oekonomisk set underlegen part staar over for en part, der, objektivt set eller under de konkrete omstaendigheder, er ham overlegen.
51 Normalt er der ikke som udgangspunkt ligevaegt mellem de kontraherende parter i forretningsforhold, og kontrakter af denne art - herunder standard- eller adhaesionskontrakter, der er indgaaet af erhvervsdrivende - er derfor ikke omfattet af saerreglen i artikel 13. Selv om denne bestemmelse har til formaal at beskytte den svageste part i kontraktforholdet, omfatter den kun kontrakter, hvor en person handler med formaal for oeje, der ikke kan henfoeres under vedkommendes forretnings- eller erhvervsmaessige virksomhed, dvs. naar vedkommende handler »som privat endelig forbruger, som ikke driver forretnings- eller erhvervsmaessig virksomhed«.
52 Med andre ord bevirker det forhold, at en part i en kontrakt, der enten indgaas med henblik paa udoevelse af en forretnings- eller erhvervsmaessig virksomhed eller indgaas inden for rammerne af en saadan virksomhed - saaledes som det er tilfaeldet ved franchising - er den anden part underlegen, ikke i sig selv efter Bruxelles-konventionen, at en saerlig beskyttelse er paakraevet i forbindelse med tillaeggelse af domsmyndighed.
53 Efter min opfattelse skal Domstolen derfor besvare det foerste praejudicielle spoergsmaal saaledes, at Bruxelles-konventionens artikel 13 ikke finder anvendelse paa en kontrakt som den foreliggende.
Vedroerende det andet praejudicielle spoergsmaal
54 Den forelaeggende ret har kun stillet det andet spoergsmaal for det tilfaelde, at Domstolen maatte besvare det foerste spoergsmaal saaledes, at Bruxelles-konventionens artikel 13 finder anvendelse paa en kontrakt som den foreliggende. Henset til den besvarelse, jeg har foreslaaet af det foerste praejudicielle spoergsmaal, er det efter min mening ikke noedvendigt at besvare det andet spoergsmaal.
55 Maatte Domstolen derimod naa frem til, at Bruxelles-konventionens artikel 13 finder anvendelse, skal den tage stilling til det andet praejudicielle spoergsmaal, hvori Oberlandesgericht Muenchen spoerger om fortolkningen af artikel 13, stk. 1, nr. 1, der vedroerer koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater.
56 Konkret oensker den forelaeggende ret oplyst, om det juridiske udtryk »koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater« omfatter franchiseaftaler, hvorefter en part forpligter sig til i en treaarig periode hos franchisegiver at indkoebe det udstyr og de varer, der er noedvendige for at indrette og drive franchisetagers forretning, uden at der er aftalt ratebetaling for udstyrets og varernes vedkommende. De eneste forpligtelser, der paahviler franchisetageren i denne forbindelse, er betaling af en indtraedelsessum og - efter et aars virksomhed - et licensgebyr paa 3% af omsaetningen.
57 Det andet spoergsmaal er interessant, fordi det efter Bruxelles-konventionens artikel 13 ikke blot kraeves, at kontrakten er indgaaet med henblik paa brug, der maa anses at ligge uden for erhvervsmaessig virksomhed, men ogsaa, at aftalen falder ind under en af de kategorier, der beskrives i artikel 13, stk. 1, nr. 1, 2 og 3. Den foerste af disse kategorier er kontrakter om »koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater«.
58 Efter min opfattelse skal dette spoergsmaal ligeledes besvares benaegtende. Kontrakter, der angaar koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater, maa ikke forveksles med andre kontrakter, der ganske vist angaar successive ydelser, men som har helt andre karakteristika end det juridiske begreb koeb, hvor koebesummen skal betales i rater.
59 I naervaerende sag har den forelaeggende ret selv understreget, at de indkoeb af franchisegivers produkter, som franchisetager har forpligtet sig til at foretage i loebet af kontraktens gyldighedsperiode paa tre aar, ikke er omfattet af reglerne om koeb, hvor koebesummen skal betales i rater: kontrakten indeholder ikke bestemmelser om ratebetaling paa forud fastsatte, paa hinanden foelgende tidspunkter.
60 Det forhold, at en kontrakt fastsaetter en ordning med successive forpligtelser, som paahviler den ene eller begge parter, betyder ikke, at kontrakten uden videre kan ligestilles med »koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater«.
61 I det foreliggende tilfaelde er de regelmaessige indkoeb, som franchisetager ifoelge kontrakten skal foretage hos franchisegiver, en konsekvens eller virkning af den oprindelige kontrakt, der som saadan absolut ikke ligner koeb, hvor koebesummen skal betales i rater, i Bruxelles-konventionens artikel 13's forstand.
62 I det konkrete tilfaelde er de regelmaessige indkoeb endda ikke i sig selv omfattet af bestemmelserne om koeb, hvor koebesummen skal betales i rater.
63 Det kan endnu mindre antages, at der foreligger et koeb, hvor koebesummen skal betales i rater, naar franchisetager med regelmaessige mellemrum skal betale et beloeb paa 3% af sin omsaetning som modydelse for brug af franchisegivers kendetegn. Det er klart, at der i en saadan situation ikke foreligger nogen gensidig aftale om koeb af loesoeregenstande, hverken hvor koebesummen skal betales i rater eller betales kontant.
64 For det tilfaelde, at det andet praejudicielle spoergsmaal skulle besvares, skulle Domstolen efter min mening saaledes besvare det benaegtende.
Vedroerende det tredje praejudicielle spoergsmaal
65 Det tredje praejudicielle spoergsmaal raekker videre. Den forelaeggende ret oensker i det vaesentlige oplyst, om den ret, parterne i en vaernetingsklausul (16) har udpeget som den, der »alene er kompetent«, i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 17, ogsaa har kompetence til at afgoere en retssag, hvorunder den ene part paastaar den kontrakt, hvori vaernetingsklausulen er indeholdt, erklaeret ugyldig.
66 Hvad dette angaar vil jeg indledningsvis understrege to forhold, der efter min mening er vigtige:
a) Det bestrides ikke, at vaernetingsklausulen, der er indeholdt i den foreliggende kontrakt, opfylder de formelle betingelser i Bruxelles-konventionens artikel 17 (17).
b) Den paagaeldende klausul er affattet i saa generelle vendinger som muligt, idet den omfatter »ethvert stridsspoergsmaal vedroerende fortolkningen eller opfyldelsen mv. af naervaerende kontrakt«; det er netop retterne i Firenze, der skal afgoere stridsspoergsmaalene.
67 Efter min opfattelse skal en vaernetingsklausul som den foreliggende, der i henhold til Bruxelles-konventionen formelt set er gyldig, og som parterne har indgaaet med henblik paa afgoerelse af enhver form for fremtidige stridsspoergsmaal om et hvilket som helst element i kontrakten, anvendes paa de retstvister, der kan opstaa, herunder ogsaa paa tvister angaaende betingelserne for, at den kontrakt, hvori vaernetingsklausulen er indfoejet, er gyldig.
68 I dommen i Effer-sagen (18) stod Domstolen over for et lignende problem, der vedroerte anvendelsesomraadet for Bruxelles-konventionens artikel 5. Domstolen blev spurgt, om opfyldelsesvaernetinget for kontrakten ogsaa kan anvendes, naar tvisten mellem parterne angaar selve eksistensen af hovedkontrakten eller betingelserne for, at kontrakten kommer i stand.
69 Domstolen fandt, at den nationale rets kompetence til at traeffe afgoerelse om spoergsmaal vedroerende en kontrakt ogsaa omfatter kompetencen til at afgoere, om de momenter, der er karakteristiske for selve kontrakten, foreligger, da en saadan vurdering er noedvendig, for at den nationale ret, som sagen er indbragt for, kan afgoere, om den er kompetent i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 5.
70 Dette argument blev styrket ved at tage i betragtning, hvilke negative konsekvenser den modsatte loesning ville have for retssikkerheden (19): Der ville vaere risiko for, at Bruxelles-konventionens regler blev virkningsloese, hvis det var tilstraekkeligt til at hindre anvendelsen af disse bestemmelser, at en af parterne haevdede, at der ikke forelaa nogen kontrakt.
71 Domstolen tilfoejede, at hensynet til konventionens formaal og aand tvaertimod kraever en saadan fortolkning af disse bestemmelser, at den ret, som skal afgoere en tvist vedroerende en kontrakt, kan proeve - ogsaa paa embeds vegne - om de grundlaeggende betingelser for dens kompetence er opfyldt, naar henses til de af den paagaeldende part fremlagte afgoerende og relevante momenter, som beviser, hvorvidt der foreligger en kontrakt.
72 De samme argumenter kan anvendes analogt i den foreliggende sag, hvor det er kontraktens gyldighed, og ikke dens eksistens, der er omtvistet. Forskellen mellem den foreliggende sag og den sag, der laa til grund for Effer-dommen, er, at det i den sidstnaevnte sag ikke var en vaernetingsaftale, der var afgoerende for den stedlige kompetence, men derimod et retligt kriterium (opfyldelsesstedet for forpligtelsen). Efter min opfattelse kan den retlige argumentation, der blev fulgt i dommen i Effer-sagen, imidlertid anvendes i begge tilfaelde.
73 Man kan komme til samme resultat ved at undersoege beskaffenheden af de vaernetingsklausuler, der er omhandlet i Bruxelles-konventionens artikel 17. Efter min mening skal der tillaegges klausulerne en vis selvstaendighed i forhold til den kontrakt, de er indeholdt i.
74 Det er rigtigt, at der paa dette punkt i teorien foregaar en velkendt diskussion (20), som endnu ikke er afsluttet. Hvad angaar Bruxelles-konventionens artikel 17 er jeg imidlertid af den opfattelse, at Domstolen boer foelge linjen fra dommen i Effer-sagen og holde sig til den tese, der er til stoerst fordel for retssikkerheden; dette betyder konkret, at Domstolen boer anerkende, at den ret, der er udpeget i en vaernetingsklausul, har kompetence (naturligvis under forudsaetning af, at klausulen opfylder betingelserne i Bruxelles-konventionens artikel 17), selv naar en kontrahent paastaar, at den kontrakt, klausulen er indeholdt i, er ugyldig.
75 Denne loesning kan stoettes paa flere argumenter. For det foerste retter vaernetingsklausuler sig ikke efter de samme oekonomiske og retlige faktorer, som ligger til grund for kontrakten; formaalet bag disse kontrakter er heller ikke det samme som bag vaernetingsklausulerne, der kun har et processuelt sigte (nemlig at tillaegge en bestemt ret kompetence ved eventuelle fremtidige tvister). Ugyldighedsgrunde, der vedroerer kontraktens materielle elementer, boer derfor ikke have nogen indflydelse paa vaernetingsaftalerne.
76 For det andet: Hvis en part paastaar, at der foreligger mangler ved samtykket - for eksempel en vildfarelse med hensyn til vaesentlige betingelser vedroerende kontraktens genstand, der medfoerer, at de gensidige ydelser er ugyldige - saa paavirker dette ikke noedvendigvis vaernetingsklausulen, da vildfarelsen ikke omfatter det udtrykkelige valg af den kompetente ret. Det samme ville saa meget mere gaelde, hvis de grunde, der anfoeres til stoette for, at kontrakten er ugyldig, vedroerte kontraktens forenelighed eller uforenelighed med materielretlige regler i et bestemt nationalt retssystem.
77 For det tredje ville det have nogle temmelig forvirrende konsekvenser, hvis man anerkendte, at en anden ret end den, parterne i en kontrakt har udpeget ved en vaernetingsklausul, kan tage stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt kontrakten generelt er gyldig. Hvis denne ret for eksempel naaede frem til, at kontrakten generelt er gyldig, ville den herefter straks skulle give afkald paa sin kompetence til fordel for den ret, parterne har udpeget, og som er enekompetent til at doemme i den paagaeldende tvist. Man ville naeppe kunne naegte sidstnaevnte ret kompetence til - ogsaa selv om dette maatte vaere i modstrid med den forudgaaende rets afgoerelse - paa sin side at fastslaa, at kontrakten eller en af de grundlaeggende bestemmelser heri, er ugyldig.
78 Endelig har den opfattelse, jeg her foreslaar, den fordel, at den forhindrer en stigning i antallet af retstvister og et misbrug af selve systemet med vaernetingsenhed, som Bruxelles-konventionen bygger paa. Hver kontrahent ville ved blot at paastaa, at den kontrakt, vaernetingsklausulen er indeholdt i, er ugyldig, kunne foraarsage en forskydning af kompetencekriterierne og derved goere artikel 17 virkningsloes. Dette er uden tvivl i strid med princippet om sikkerhed og forudsigelighed ved fastlaeggelsen af den kompetente ret.
79 Jeg maa i denne forbindelse erindre om, at ingen af parterne i den foreliggende sag, hverken ud fra materielretlige (21) eller formelle grunde, har draget vaernetingsklausulens gyldighed som saadan i tvivl. Benincasa har udelukkende gjort gaeldende, at franchisekontrakten generelt er ugyldig, og at dette skyldes forhold, der foelger af tysk materiel ret (han har saaledes haevdet, at Buergerliches Gesetzbuch og den tyske lov om almindelige forretningsbetingelser er overtraadt) (22).
80 Svaret paa disse paastande, dvs. bedoemmelsen af, hvorvidt franchisekontrakten er gyldig, afhaenger af den materielle ret, der skal anvendes paa kontrakten. Jeg er dog af den opfattelse, at den ret, der har kompetence til at afgoere spoergsmaalet om kontraktens gyldighed - eftersom de to parter har indgaaet en saa generelt formuleret vaernetingsaftale - netop er den ret, parterne har udpeget paa forhaand.
81 Den vilje, parterne har tilkendegivet i vaernetingsklausulen, er rent faktisk helt klar: Retterne i Firenze har kompetence til at paakende »ethvert stridsspoergsmaal« angaaende ethvert »aspekt« af kontrakten (hertil maa ogsaa regnes strid om kontraktens gyldighed).
82 I denne forbindelse er det uundgaaeligt, at Domstolen i sin besvarelse gaar videre end til at foretage en abstrakt fortolkning af Bruxelles-konventionens artikel 17, som ikke har nogen tilknytning til den tvist, det praejudicielle spoergsmaal vedroerer. Uden at det kan kraeves, at Domstolen saetter sig i stedet for den nationale ret, der har kompetence til at fortolke den kontrakt, parterne i denne sag har indgaaet, maa den for at kunne give et formaalstjenligt svar inden for rammerne af det praejudicielle soegsmaal undersoege vaernetingsklausulens indhold for under hensyntagen til klausulens karakteristika at kunne give den forelaeggende ret den fortolkning af Bruxelles-konventionen, den har anmodet om.
Forslag til afgoerelse
83 Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at besvare de praejudicielle spoergsmaal, Oberlandesgericht Muenchen har stillet i den foreliggende sag, saaledes:
»1) Parterne i en franchisekontrakt, der vedroerer en naert forestaaende aabning af en forretning, kan ikke anses for forbrugere i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Bruxelles-konventionens artikel 13, stk. 1, og artikel 14, stk. 1.
2) Den ret, der ifoelge en vaernetingsklausul er udpeget til at paakende 'ethvert stridsspoergsmaal vedroerende fortolkningen eller opfyldelsen mv. af naervaerende kontrakt' er i overensstemmelse med Bruxelles-konventionens artikel 17, foerste punktum, enekompetent, selv naar der bl.a. er nedlagt paastand om, at den kontrakt, hvori vaernetingsklausulen er indeholdt, erklaeres ugyldig.«
(1) - EFT 1978 L 304, s. 17.
(2) - EFT L 304, s. 1 og - den aendrede tekst - s. 77.
(3) - EFT 1978 L 304, s. 31.
(4) - Dom af 28.1.1986, sag 161/84, Sml. s. 353.
(5) - Mine fremhaevelser.
(6) - EFT L 359, s. 46.
(7) - I henhold til den naevnte bestemmelse defineres franchise som »en helhed af industrielle eller intellektuelle ejendomsrettigheder til varemaerker, varenavne, butiksskilte, brugsmoenstre, moenstre, ophavsret, knowhow eller patenter, som benyttes ved salg af varer eller levering af tjenesteydelser til den endelige bruger«. En franchiseaftale defineres som en aftale, »hvorved en virksomhed, franchisegiveren, til en anden, franchisetageren, mod direkte eller indirekte finansielt vederlag overdrager retten til at udnytte en franchise til detailsalg af naermere bestemte arter af varer og/eller tjenesteydelser«.
(8) - Dom af 19.1.1993, sag C-89/91, Sml. I, s. 139.
(9) - Praemis 13.
(10) - Begrebet »erhvervsmaessig virksomhed« skal forstaas i vid forstand, der naturligvis omfatter forretningsvirksomhed. Den engelske version af Bruxelles-konventionens artikel 13 er i denne forbindelse mere tydelig, idet den omfatter kontrakter »concluded by a person for a purpose which can be regarded as being outside his trade or profession« (ikke kursiv i orginalteksten). I den tyske version tales der ligeledes om »der beruflichen oder gewerblichen Taetigkeit«.
(11) - At denne lov skal finde analog anvendelse paa franchisekontrakter er et af de anbringender, Benincasa har anfoert til stoette for sin paastand ved den tyske ret i foerste instans.
(12) - Raadets direktiv 87/102/EOEF af 22.12.1986 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (EFT 1987 L 42, s. 48).
(13) - Dette kriterium anvendes desuden ogsaa i Raadets direktiv 93/13/EOEF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkaar i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29). I henhold til direktivets artikel 2 defineres en »forbruger« som »en fysisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler ikke handler som led i sit erhverv«; en »erhvervsdrivende« er derimod »en fysisk eller juridisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler handler som led i sit erhverv, hvad enten det er offentligt eller privat«.
(14) - Dette afsnit blev indfoert ved artikel G, nr. 38, i traktaten om Den Europaeiske Union.
(15) - Dette blev fastslaaet af Domstolen i dom af 7.3.1996, sag C-192/94, El Corte Inglés, Sml. I, s. 1281, praemis 19. I dommens praemis 20 anfoerte Domstolen, at artikel 129 A alene opstiller et maal for Faellesskabet og med henblik herpaa tillaegger Faellesskabet kompetence, »men ikke derudover paalaegger medlemsstaterne eller private nogen forpligtelse«.
(16) - Fodnoten vedroerer de forskellige spanske betegnelser for udtrykket »vaernetingsaftale«, der efter generaladvokatens udsagn alle daekker over det samme retlige faenomen; da fodnoten derfor er uden betydning for den danske tekst, oversaettes den ikke her (o.a.).
(17) - Det bestrides heller ikke, at klausulen formelt set er i overensstemmelse med de italienske love, da der er tale om en klausul, der i overensstemmelse med artikel 1341 og 1342 i den italienske codice civile er blevet tiltraadt saerskilt. Under alle omstaendigheder er der her ikke tale om anvendelse af nationale - italienske eller tyske - regler; det skal derimod undersoeges, om klausulen er i overensstemmelse med Bruxelles-konventionen.
(18) - Dom af 4.3.1982, sag 38/81, Sml. s. 825.
(19) - Bruxelles-konventionens maal er netop at garantere retssikkerheden, der konkret bestaar i sikkert at vide eller at kunne forudse, hvilken ret der er kompetent. Bruxelles-konventionen har til formaal »at gennemfoere en harmonisering af de kontraherende staters regler om retternes kompetence, saaledes at det i videst muligt omfang undgaas, at flere retsinstanser har kompetence til at paadoemme tvister, som udspringer af samme retsforhold, samt at styrke retsbeskyttelsen af de i Faellesskabet bosiddende personer, saaledes at saavel sagsoegeren let kan afgoere, ved hvilken ret han kan anlaegge sag, og sagsoegte med rimelighed kan forudse, ved hvilken ret han kan blive sagsoegt«, dom af 13.7.1993, sag C-125/92, Mulox IBC, Sml. I, s. 4075.
(20) - Jf. om indholdet af diskussionen de nyere vaerker af C. Blanchin: L'autonomie de la clause compromissoire: un modèle pour la clause attributive de juridiction?, Paris, 1995, og A. Rodríguez Benot: Los acuerdos atributivos de competencia judicial internacional en Derecho comunitario europeo, Madrid, 1994.
(21) - Det kunne taenkes, at et bestemt nationalt retssystem goer en vaernetingsklausuls gyldighed afhaengig af, at visse materielretlige betingelser er opfyldt. Man kunne diskutere, om saadanne bestemmelser er forenelige med Bruxelles-konventionens artikel 17 eller ej. Hvad angaar de formelle betingelser er det klart, at artikel 17 er det eneste korrekte referencepunkt.
(22) - Jf. punkt 10 i dette forslag til afgoerelse.