61994CC0027_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
A - Indledning
1 I det foreliggende tilfaelde har Kongeriget Nederlandene anlagt sag vedroerende en eksportrestitution for korn paa over 3 mio. NLG, som Kommissionen naegtede at yde med den begrundelse, at varen havde forladt toldomraadet allerede foer angivelsen, saaledes at der ikke havde kunnet gennemfoeres nogen kontrol. Den foreliggende tvist drejer sig desuden om spoergsmaalet, om sagsoegeren rettidigt har fremlagt de noedvendige beviser for at have forholdt sig korrekt.
B - De faktiske omstaendigheder og parternes indlaeg
2 Kravet om eksportrestitution goeres gaeldende for byg, som var blevet leveret fra Nederlandene til Rusland. Byggen blev udfoert pr. skib paa MS Stankov. Dette skib forlod Faellesskabets omraade loerdag den 25. november 1989.
3 I den sammenfattende rapport af oktober 1993 har Kommissionen begrundet afslaget paa finansieringen med, at tolddokumenterne foerst var blevet modtaget af de nederlandske toldmyndigheder i Terneuzen den 27. november 1989, mens skibet allerede havde forladt Faellesskabets toldomraade den 25. november. Ifoelge rapportens oplysninger havde de nederlandske myndigheder meddelt, at udfoerselsdokumenterne ville blive forelagt i weekenden. Da det egentligt kompetente toldsted var lukket i weekenden, blev sagen overdraget til et andet toldsted (1), og det havde ogsaa udtaget proever til senere analyse, som dog ikke var blevet gennemfoert. Det kompetente kontor havde saa antaget dokumenterne mandag den 27. november 1989. Det fremgaar dog af Lloyd-registret over skibes bevaegelser, at skibet ikke var kommet til Terneuzen, men havde forladt Faellesskabets toldomraade direkte fra Gent. Da udfoerselsangivelsen var blevet antaget efter afskibningen henholdsvis efter skibets afsejling, og da der ikke forelaa noget konkret bevis for, at varen var blevet angivet paa det kompetente toldkontor for at muliggoere eventuelle (fysiske) kontrolforanstaltninger, kunne eksportrestitutionen ikke finansieres.
4 De kontrolforanstaltninger, der ligger til grund for Kommissionens sammenfattende rapport, fandt sted i 1991. De vedroerte foerst og fremmest den nederlandske myndighed, der var kompetent med hensyn til betalingerne, nemlig Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten (herefter »HPA«). Resultaterne af disse kontrolforanstaltninger blev allerede optaget i en rapport af 14. januar 1992. Ogsaa deri blev de forskellige datoer for dels udskibning henholdsvis afsejling, og dels angivelse naevnt. Dette foerte - ifoelge rapporten - til usikkerhed om, hvorvidt varerne rettidigt, dvs. foer afsejlingen, var blevet angivet til udfoersel, samt om spoergsmaalet, hvorvidt toldmyndighederne dermed havde vaeret i stand til at kontrollere produkterne. Kommissionen (EUGFL (2)) anmodede derfor sagsoegeren om supplerende oplysninger for at ophaeve denne uvished.
5 Denne anmodning om yderligere oplysninger henholdsvis beviser gentog Kommissionen derefter flere gange. Der fandt derfor ogsaa en korrespondance (3) sted mellem Kommissionen og de nederlandske myndigheder. Kommissionen fastsatte til sidst den 15. december 1992 som frist for fremlaeggelse af de oenskede bilag og beviser.
6 Den 14. december 1992 meddelte de nederlandske myndigheder i en skrivelse, at visse dokumenter senere ville blive tilsendt. Den 19. henholdsvis den 20. juli 1993 indgik der saa en raekke bilag til Kommissionen. Blandt dem var ogsaa en toldformular med haandskrevne paategninger fra den kompetente toldembedsmand, som gik ud paa, at varerne blev angivet og fortoldet den 25. november, og at proceduren blev afsluttet den 27. november 1989. Disse oplysninger blev givet i besvarelse af en forespoergsel fra HPA af den kompetente embedsmand i december 1989.
7 Efter sagsoegerens opfattelse har de kompetente myndigheder gjort alt, hvad der var noedvendigt, for at faellesskabsbestemmelserne blev overholdt. Sagsoegeren har anfoert, at da det kompetente toldsted normalt er lukket i weekenden, har et andet toldkontor i Terneuzen ekspederet varen den 25. november og ogsaa udtaget proever. Bilagene havde man saa overladt det kompetente kontor, som den foelgende hverdag, mandag den 27. november, afsluttede sagen og herved dog ikke angav dagen for den egentlige antagelse, den 25. november, men ved en fejltagelse den 27. november paa formularen.
8 I oevrigt har sagsoegeren afgivet omfattende redegoerelser for, at skibet faktisk befandt sig i Terneuzen den 25. november.
9 Kommissionen mener, at dette er mindre afgoerende. Efter Kommissionens opfattelse er det foerst og fremmest vigtigt, om udfoerselsangivelsen blev antaget, foer varen forlod toldomraadet, og om der var mulighed for at gennemfoere kontrolforanstaltninger. Ifoelge det af Kommissionen anfoerte har sagsoegeren ikke rettidigt fremlagt de noedvendige beviser herfor.
10 Da sagsoegeren er af en anden opfattelse, anlagde denne sag med foelgende paastande:
- Kommissionens beslutning K(93) 3364 endelig udg. af 25. november 1993, offentliggjort i EF-Tidende af 8. december 1993, L 301, s. 13, om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsaaret 1990, der er finansieret af Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, annulleres, for saa vidt som 3 317 344,26 NLG udelukkes fra faellesskabsfinansiering, og
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
11 Sagsoegeren har for det foerste anfaegtet Kommissionens anvendelse af artikel 8, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 729/70 af 21. april 1970 om finansiering af den faelles landbrugspolitik (4). Der kan ikke bebrejdes sagsoegeren de ringeste uregelmaessigheder eller forsoemmelser. I hvert fald havde de nederlandske myndigheder opfyldt de forpligtelser, der foelger af artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 729/70. De skulle sikre sig, at eksportrestitutionen i det foreliggende tilfaelde blev ydet under overholdelse af alle betingelser, som foelger af faellesskabsbestemmelserne, navnlig af artikel 3, 4, og 47 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (5).
12 Kommissionen anser derimod ikke dette for at vaere det afgoerende spoergsmaal. Efter dens opfattelse drejer det sig snarere om, hvorvidt de beviser, der er noedvendige som stoette for det af sagsoegeren anfoerte, blev forelagt rettidigt. »Rettidigt« betyder i dette tilfaelde inden den af Kommissionen fastsatte frist den 15. december 1992.
C - De relevante lovbestemmelser
13 Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 729/70 lyder saaledes:
»Restitutioner ved udfoersel fra tredjelande, som efter Faellesskabets regler ydes inden for rammerne af den faelles markedsordning for landbruget, finansieres i henhold til artikel 1, stk. 2, litra a).«
Den her naevnte artikel 1, stk. 2, litra a), bestemmer foelgende:
»Garantisektionen finansierer:
a) restitutionerne ved udfoersel til tredjelande
...«
14 Endvidere er artikel 3, 4 og 47 i forordning nr. 3665/87 relevante. Artikel 3, stk. 1, bestemmer foelgende:
»Ved udfoerselsdagen forstaas den dato, paa hvilken toldvaesenet antager den udfoerselsangivelse, hvori det angives, at der vil blive ansoegt om restitution.«
Stk. 2 lyder saaledes:
»Datoen for antagelse af udfoerselsangivelsen laegges til grund ved bestemmelsen af
a) restitutionssatsen, hvis restitutionen ikke er forudfastsat
...«
Stk. 4 bestemmer foelgende:
»Datoen for antagelsen laegges til grund ved bestemmelsen af maengden af det udfoerte produkt, dets art og egenskaber.«
15 Artikel 4, stk. 1, lyder saaledes:
»... udbetales restitutionen kun, hvis der foeres bevis for, at de produkter, for hvilke udfoerselsangivelsen er blevet antaget, senest 60 dage efter denne antagelse har forladt Faellesskabets toldomraade i uforandret stand« (6).
16 Artikel 47 indeholder bestemmelser om fremgangsmaaden ved restitutionens udbetaling.
17 Artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 729/70 bestemmer foelgende:
»Medlemsstaterne traeffer i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser de fornoedne foranstaltninger for
- at sikre sig, at de af fonden finansierede foranstaltninger virkelig er blevet gennemfoert, og at de er blevet gennemfoert paa behoerig maade
- at forhindre og forfoelge uregelmaessigheder
- at gennemfoere tilbagebetaling af beloeb, der er udbetalt med urette paa grund af uregelmaessigheder eller forsoemmelser.
...«
18 Artikel 8, stk. 2, bestemmer i foerste punktum:
»Tilbagebetales de naevnte beloeb ikke fuldt ud, baerer Faellesskabet de finansielle foelger af uregelmaessighederne eller forsoemmelserne; dette gaelder ikke for uregelmaessigheder eller forsoemmelser, som medlemsstaternes myndigheder eller organer kan goeres ansvarlige for.«
D - Stillingtagen
19 Foerst maa det undersoeges, om der ikke allerede foer fristens udloeb den 15. december 1992 forelaa tilstraekkelige beviser for, at udfoerselsangivelsen allerede var blevet antaget af toldmyndighederne foer skibets afsejling. Sagsoegeren har i denne sammenhaeng henvist til HPA's akter. Paa tidspunktet for Kommissionens kontrol i 1991 fandtes toldmyndighedernes formular med den kompetente toldembedsmands haandskrevne paategninger allerede der (denne formular foreligger som bilag 15 til staevningen). Det fremgaar af disse paategninger, at udfoerselsangivelsen blev antaget den 25. november 1989, at varen var blevet fortoldet samme dag, og at behandlingen af dette dokument var blevet afsluttet den 27. november 1989. Herefter skulle der ikke kunne bestaa tvivl om, at varerne var blevet angivet til toldmyndighederne endnu foer skibets afsejling.
20 I denne forbindelse har Kommissionen henvist til, at den formular, som blev fundet i HPA's akter - og vedlagt staevningen som bilag 13 (7) - ikke indeholdt disse paategninger. Desuden har Kommissionen gjort gaeldende, at HPA's stempel kun findes paa den formular, som ikke indeholder toldembedsmandens paategninger (staevningens bilag 13). Kommissionen har heraf sluttet, at HPA har truffet sin afgoerelse om ydelse af restitution paa grundlag af dokumentet i bilag 13, dvs. uden at have kendskab til den kompetente toldembedsmands efterfoelgende kommentarer.
21 Man kan ikke ubetinget drage denne slutning. Som sagsoegeren har anfoert, blev disse kommentarer suppleret paa HPA's anmodning. Denne myndighed var saaledes underrettet om indholdet.
22 Dette er dog ikke af betydning i det foreliggende tilfaelde. Det vaesentlige er, om formularen med toldembedsmandens haandskrevne paategninger forelaa rettidigt for Kommissionen. Dette benaegter Kommissionen. Den omtalte formular (staevningens bilag 15) er ifoelge Kommissionen foerst indgaaet til denne den 19. juli 1993 pr. fax.
23 Da formularen med toldembedsmandens haandskrevne paategninger ikke baerer HPA's stempel - i modsaetning til den formular, som ikke indeholder disse erklaeringer - kan man i hvert fald vaere enig med Kommissionen, for saa vidt som denne formular ikke officielt er registreret af HPA. Man kan derfor gaa ud fra, at den ikke forelaa for Kommissionen ved kontrollen af HPA-akterne.
24 Af disse grunde kan der heller ikke drages slutninger af en yderligere bemaerkning paa denne formular. I rubrikken »afskibningskontorets kontrol« er der i haanden skrevet paategningen »konform«, og rubrikken er forsynet med et embedsstempel med datoen den 27. november 1989. At udfoerselsangivelsen allerede var blevet antaget den 25. november, fremgaar ikke af denne rubrik. Man kan saaledes heller ikke drage den slutning, at der allerede den 25. november var blevet gennemfoert en kontrol, som havde foert til resultatet »kategori konform«.
25 Sagsoegeren har desuden henvist til sine skrivelser af 25. juni og 17. juli 1992 for at godtgoere, at de noedvendige beviser har foreligget rettidigt (disse skrivelser findes i staevningens bilag 2 henholdsvis 3). De indeholder imidlertid blot uddybende forklaringer fra de kompetente myndigheder.
26 Disse meddeler heri bl.a., at toldkontoret i Terneuzen var lukket i weekenden den 25. og 26. november 1989, men at udfoerselsangivelsen dog var blevet behandlet af et andet toldsted. MS Stankov havde kastet anker i Terneuzen den 25. november 1989. Der havde toldmyndighederne udtaget proever, som derefter blev undersoegt af forvaltningens eksperter. Angivelsen blev derefter behandlet den foelgende hverdag, nemlig den 27. november.
27 Efter sagsoegerens opfattelse er der her tale om officielle erklaeringer under ed. Dette kan dog ikke ses af skrivelsernes ordlyd. Skrivelserne kan derfor ikke anses for tilstraekkelige bevismidler. I denne sammenhaeng maa der ogsaa henvises til Domstolens praksis vedroerende afslutning af regnskaber for EUGFL. Ifoelge denne maa en medlemsstat selv godtgoere, at de noedvendige betingelser er opfyldt, saafremt Kommissionen afslaar at lade EUGFL afholde en raekke udgifter med den begrundelse, at udgifterne beror paa, at medlemsstaten har tilsidesat Faellesskabets retsforskrifter (8). Med hensyn til spoergsmaalet, om en medlemsstat har gennemfoert de noedvendige kontrolforanstaltninger, er det ikke tilstraekkeligt hertil, naar denne stat blot haevder, at kontrolforanstaltningerne er foretaget, uden at fremlaegge beviser herfor (9).
28 I det foreliggende tilfaelde har Kommissionen naegtet finansiering, fordi toldformaliteterne ifoelge oplysningerne i HPA's akter foerst blev gennemfoert efter skibets afsejling. Ifoelge Kommissionen er det nu medlemsstaten, der skal bevise, at udfoerselsangivelsen har foreligget rettidigt, og at betingelserne for finansiering dermed var opfyldt. De kompetente nederlandske myndigheder har dog ikke forelagt beviser inden for den fastsatte frist den 15. december 1992, som kan stoette udtalelserne i skrivelserne af juni og juli 1992.
29 Ganske vist kan det muligvis - paa trods af delvis modsigende og ufuldstaendige uddrag af havne- og sluseforvaltningens register i Terneuzen samt af skibsfartsregistret og trods Kommissionens antagelse om det modsatte - vaere rigtigt, at det omtalte skib har passeret Terneuzen den 25. november 1989. (Sagsoegeren har anfoert, at det for skibe af MS Stankov's stoerrelse i praksis er umuligt at staa direkte til soes fra Gent; de er noedt til at passere sluserne i Terneuzen.) Det kan dog ikke alene paa grundlag heraf bevises, at de tilsvarende toldformaliteter ogsaa blev foretaget paa denne dag.
30 I de af sagsoegeren forelagte skrivelser naevnes det desuden, at der blev udtaget proever, som senere blev analyseret. Kommissionen har med rette anfoert, at der ikke blev medleveret nogen protokol over analyserne. Heller ikke de to skrivelser af 25. juni og 17. juli 1992 kan saaledes udgoere tilstraekkelige bevismidler.
31 Sagsoegeren har desuden henvist til en meddelelse fra toldkontoret for at godtgoere, at der er blevet udtaget proever, og at resultatet heraf svarede til angivelsens indhold. (Denne meddelelse findes i staevningens bilag 14.) Denne meddelelse indeholder imidlertid kun generelle anvisninger, hvoraf det ikke kan sluttes, at der den 25. november faktisk blev udtaget proever fra MS Stankov.
32 Sagsoegeren har i denne forbindelse desuden anfoert, at der ikke er nogen lovbestemt forpligtelse til at udtage proever ved eksport af byg, som der skal betales en eksportrestitution for. Dette har Kommissionen ikke bestridt, men har dog henvist til, at det her drejer sig om spoergsmaalet, om myndigheden overhovedet var i stand til at udtage saadanne proever. Det afgoerende er ikke pligten til kontrol - som ikke findes - men muligheden for kontrol.
33 Femte betragtning til forordning nr. 3665/87 kan vaere et holdepunkt for, at varen i hvert enkelt tilfaelde skal kontrolleres. Det hedder deri: »De kompetente myndigheder boer sikre, at de produkter, som sendes ud af Faellesskabet ... faktisk er dem, der har vaeret gjort til genstand for udfoerselstoldformaliteter«. Udtagelse af proever er heller ikke foreskrevet her. Det bebrejdes dog heller ikke sagsoegeren, at denne ikke har udtaget proever. Det drejer sig derimod om, at varen paa tidspunktet for udfoerselsangivelsens antagelse ikke laengere befandt sig paa Faellesskabets omraade. Der var saaledes paa ingen maade mulighed for at efterproeve, om der i dette tilfaelde overhovedet maatte udbetales en eksportrestitution.
34 Det drejer sig herved ikke om spoergsmaalet - som sagsoegeren har anfoert - om restitutionens stoerrelse er aendret mellem den 25. og den 27. november, hvilket ikke bestrides. Et tab kan ogsaa vaere opstaaet ved, at eksportrestitutionen er blevet ydet med urette.
35 Ogsaa med hensyn til spoergsmaalet, om fristen den 15. december 1992 eventuelt kunne vaere overholdt ved sagsoegerens skrivelse af 14. december 1992, maa det fastslaas, at denne skrivelse ikke indeholder noget yderligere bevis, men blot meddeler, at visse dokumenter ville blive tilsendt senere.
36 Man kan derfor ikke gaa ud fra, at Kommissionens frist blev overholdt ved denne skrivelse. Det kan ikke have vaeret saa tidkraevende at fremskaffe de noedvendige beviser, at det bevirkede, at fristen dermed var umulig at overholde. Myndighederne har ikke gjort gaeldende, at der forelaa saerlige omstaendigheder. Da de noedvendige beviser heller ikke blev forelagt umiddelbart efter denne skrivelse, men - som Kommissionen med rette har anfoert - foerst yderligere syv maaneder senere og uden nogen forklaring paa denne forsinkelse, har sagsoegeren heller ikke kunnet overholde fristen ved sin skrivelse af 14. december.
37 Kongeriget Nederlandene har saaledes ikke - i hvert fald ikke inden for den af Kommissionen fastsatte frist - fremlagt de relevante beviser for, at eksportrestitutionerne blev betalt med rette.
38 En saadan fastsaettelse af en frist er mulig i henhold til artikel 1, stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 1723/72 om regnskabsafslutning for EUGFL (10). Denne lyder saaledes: »Der kan tilstilles Kommissionen supplerende oplysninger indtil et endeligt tidspunkt, som denne fastsaetter, isaer under hensyntagen til det arbejdsmaessige omfang, der maatte vaere noedvendigt for tilvejebringelse af de omhandlede oplysninger. I mangel af fremsendelse inden for den af Kommissionen fastsatte frist fastsaetter denne sin beslutning paa grundlag af den information, som den er i besiddelse af paa det endelige tidspunkt, der er fastsat, bortset fra tilfaelde, hvor en forsinket fremsendelse af oplysninger sker paa grund af saerlige omstaendigheder.« Herefter kan Kommissionen afslaa finansiering af eksportrestitutionerne, saafremt sagsoegeren ganske vist forelaegger de noedvendige beviser, men ikke inden for den af Kommissionen fastsatte frist.
39 Dette har Domstolen ogsaa bekraeftet i sin dom i sagen Tyskland mod Kommissionen, som Kommissionen har henvist til (11). Med hensyn til Kommissionens kompetence til at fastsaette en frist har Domstolen henvist til foerste betragtning til forordning nr. 422/86 (12). Heri hedder det: »... Med henblik paa en hurtig gennemgang af medlemsstaternes regnskaber boer Kommissionen kunne fastsaette en frist for medlemsstaternes fremsaettelse af nye oplysninger under hensyntagen til, hvor langt arbejdet med regnskabsafslutningen er fremskredet.«
40 Ifoelge artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 1723/72 traeffer Kommissionen saaledes beslutning paa grundlag af de oplysninger, som den har til raadighed ved fristens udloeb. Som det indirekte kan sluttes af artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 3665/87, skal udfoerselsangivelsens antagelse ligge foer det tidspunkt, hvor varerne forlader toldomraadet. Det noedvendige - ogsaa i artikel 4, stk. 1, naevnte - bevis herfor er ikke foert, da der ikke ved fristens udloeb forelaa beviser for, at toldangivelsen var antaget den 25. november 1989.
41 Da sagsoegeren ikke har opfyldt betingelsen for betaling af restitutionen efter artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 3665/87, maa finansiering af eksportrestitutionen i henhold til artikel 2 i forordning nr. 729/70 efter Kommissionens opfattelse afslaas. For efter artikel 2, stk. 1, finansieres kun restitutioner, »som efter Faellesskabets regler ydes inden for rammerne af den faelles markedsordning for landbruget«.
42 Efter sagsoegerens opfattelse er det derimod samme forordnings artikel 8, stk. 2, der er hjemmel for Kommissionens afgoerelse. I praeamblen til Kommissionens beslutning henvises der saavel til artikel 2 som til artikel 8, og beslutningen selv naevner ikke udtrykkeligt hjemmelen for afslaget paa finansiering i det foreliggende tilfaelde. Man kan derfor ifoelge sagsoegeren ikke paa forhaand gaa ud fra, at Kommissionen har baseret sin beslutning paa artikel 2.
43 Kommissionen har i denne forbindelse med rette henvist til femte betragtning til sin beslutning, som med hensyn til restitutionen for udfoerslen til tredjelande udtrykkeligt henviser til artikel 2 og 3 i forordning nr. 729/70.
44 I oevrigt har Kommissionen ligeledes med rette henvist til, at heller ikke betingelserne i artikel 8, stk. 2, er opfyldt, da de nederlandske myndigheder foerst har tilsendt Kommissionen dokumenterne atten maaneder senere henholdsvis syv maaneder efter udloebet af den sidstnaevnte frist, og saaledes har udvist en forsoemmelighed, som ikke berettiger overtagelse af finansieringen.
45 Da det saaledes staar fast, at Kongeriget Nederlandene i hvert fald ikke har forelagt de noedvendige beviser rettidigt, ses der ingen grund til en (delvis) annullation af Kommissionens beslutning.
46 Efter sagsoegerens opfattelse maa beslutningen ogsaa annulleres paa grund af en tilsidesaettelse af EF-traktatens artikel 190, som bestemmer, at beslutninger skal begrundes. Kommissionens beslutning blev efter sagsoegerens opfattelse paa den ene side truffet paa grundlag af urigtige faktiske omstaendigheder. Selv hvis dette var tilfaeldet - i det foregaaende blev det modsatte godtgjort - ville dette ikke betyde, at der forelaa en tilsidesaettelse af artikel 190. Den kraever kun, at beslutninger begrundes. Om denne begrundelse er rigtig eller forkert, skal ikke efterproeves paa grundlag af artikel 190.
47 Efter sagsoegerens opfattelse er artikel 190 ogsaa tilsidesat ved, at Kommissionen i sin beslutning ikke har bragt klart til udtryk, hvorfor den har afvist de efter sagsoegerens mening overbevisende beviser. Dette har Kommissionen bestridt.
48 Ifoelge Domstolens praksis afhaenger omfanget af begrundelsespligten i henhold til artikel 190 af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget. Desuden er det afgoerende i denne forbindelse de saerlige omstaendigheder ved forberedelsen af beslutningen om afslutning af EUGFL-regnskaberne (13).
49 I det foreliggende tilfaelde var der en omfattende korrespondance mellem Kommissionen (EUGFL) og de kompetente myndigheder. Man maa derfor gaa ud fra, at myndighederne var informeret om grundene til Kommissionens senere beslutning. Desuden fremgaar det allerede af rapporten af 14. januar 1992, at der var tvivl om, hvorvidt varerne var blevet angivet til udfoersel inden for fristen, og om toldmyndighederne var i stand til at kontrollere varen. Af disse grunde blev der anmodet om supplerende bilag. Den sammenfattende rapport af oktober 1993 naevner som grund til afslaget paa finansiering, at udfoerselsangivelsen blev antaget, efter at varen havde forladt toldomraadet, og at der ikke forelaa noget konkret bevis for, at varen var blevet angivet til toldmyndighederne for i givet fald at give mulighed for kontrolforanstaltninger. Derudover har Kommissionen i et telex af - ifoelge dens oplysninger - 12. november 1992 anmodet om naermere beviser for, at angivelsen faktisk allerede blev foretaget den 25. november 1989, og at der var blevet udtaget proever.
50 Det maatte saaledes staa klart for sagsoegeren, af hvilke grunde finansieringen skulle afslaas henholdsvis til sidst blev afslaaet, og hvilke beviser sagsoegeren blev anmodet om. Desuden havde sagsoegeren som led i den omfattende korrespondance mulighed for at anmode Kommissionen om yderligere praeciseringer med hensyn til de beviser, der blev kraevet af sagsoegeren.
51 Der ses saaledes ikke at foreligge nogen tilsidesaettelse af EF-traktatens artikel 190.
Sagens omkostninger
52 Ifoelge artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement doemmes den tabende part til at baere sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom.
E - Forslag til afgoerelse
53 Jeg foreslaar derfor, at der traeffes foelgende afgoerelse:
1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.
2) Kongeriget Nederlandene betaler sagens omkostninger.
(1) - Ifoelge sagsoegerens oplysninger under sagen drejede det sig ogsaa her om et toldsted i Terneuzen.
(2) - Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget.
(3) - Jf. bl.a. staevningens bilag 2 og 3.
(4) - EFT 1970 I, s. 196.
(5) - EFT L 351, s. 1.
(6) - Min fremhaevelse.
(7) - Bilag 13 indeholder ligesom bilag 15 toldstedets formular vedroerende fortoldningen af den her omtvistede vare. Den kompetente toldembedsmands paategninger findes dog kun paa formularen i bilag 15.
(8) - Dom af 10.11.1993, sag C-48/91, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 5611, praemis 16, og af 24.3.1988, sag 347/85, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. s. 1749, praemis 14.
(9) - Dom af 12.6.1990, sag C-8/88, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 2321, praemis 25 ff.
(10) - Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1723/72 af 26.7.1972 om regnskabsafslutning for Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen, EFT 1972, Anden Serie III, s. 110, som aendret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 422/86 af 25.2.1986 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1723/72 om regnskabsafslutning for Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen, EFT L 48, s. 31.
(11) - Dom af 22.6.1993, sag C-54/91, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 3399.
(12) - Dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen (naevnt i fodnote 11, praemis 13).
(13) - Dom af 25.2.1988, sag 327/85, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. s. 1065, praemis 13, og dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen (naevnt i fodnote 11, praemis 10 og 12).