61996CC0260_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Corte d'appello di Venezia (Italien) har forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende faellesskabsrettens betydning, som fortolket af Domstolen, for visse betingelser med hensyn til udoevelsen af retten til tilbagesoegning af visse gebyrer, der uretmaessigt er opkraevet af den italienske forvaltning. Konkret er der tale om tilbagesoegning af beloeb, der er betalt af sagsoegeren til daekning af et nationalt gebyr, der var i strid med faellesskabsretten.
Faktiske omstaendigheder, hovedsagen og de praejudicielle spoergsmaal
2 Sagsoegeren er et aktieselskab, som i medfoer af bestemmelserne i dekret nr. 641 af 26. oktober 1972 fra republikkens praesident (herefter »dekret nr. 641/72«) til den italienske statskasse i flere aar - det noejagtige antal angives ikke i forelaeggelseskendelsen - havde betalt 93 000 000 ITL i form af et aarligt gebyr for registrering i selskabsregistret.
3 Efter afsigelsen af Domstolens dom af 20. april 1993 i sagen Ponente Carni og Cispadana Costruzioni (1) (herefter »Ponente Carni-dommen«) som svar paa en raekke praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 69/335/EOEF af 17. juli 1969 om kapitaltilfoerselsafgifter (2), ophaevede den italienske lovgiver det aarlige gebyr og nedsatte gebyret for den foerste optagelse i registret til 500 000 ITL (3).
4 Ogsaa de italienske domstole erklaerede det aarlige gebyr uforeneligt med faellesskabsretten (4) og fastslog foelgelig, at de beloeb, som var erlagt til daekning heraf, var betalt med urette.
5 Efter forgaeves at have kraevet, at den italienske forvaltning tilbagebetalte de gebyrer, der var betalt med urette, anlagde Spac sag ved Tribunale civile di Venezia med paastand om, at Finansministeriet doemtes til at tilbagebetale selskabet 93 000 000 ITL, som var betalt med urette.
6 Ved afgoerelse af 20. oktober 1994 tog Tribunale civile sagsoegerens paastand til foelge. Retten forkastede herved forvaltningens indsigelse om sagens afvisning, der var fremsat i henhold til nationale bestemmelser, som undergiver en saadan tilbagesoegningssag en bortfaldsfrist paa tre aar. Tribunale civile fandt, at den naevnte frist ikke kunne finde anvendelse i sagen, men at man maatte anvende den saedvanlige tiaarige foraeldelsesfrist ifoelge den italienske codice civile.
7 Den italienske skatteforvaltning har anket foerste instansens afgoerelse. Corte d'appello di Venezia, som er den kompetente ankeinstans, har besluttet at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»I relation til et soegsmaal anlagt ved en italiensk domstol med paastand om tilbagebetaling af afgifter betalt i henhold til lovbestemmelser, som er i strid med bestemmelsen i artikel 10 i Raadets direktiv 69/335/EOEF af 17. juli 1969, saaledes som Domstolen har fortolket den i dom af 20. april 1993 (forenede sager C-71/91 og C-178/91), oenskes det oplyst, om det er foreneligt med de i naevnte direktiv og ved fortolkning heraf opstillede principper samt de almindelige faellesskabsretlige principper, som Domstolen har opstillet i dom af 25. juli 1991 (sag C-208/91), at det i en national retsforskrift er bestemt, at et saadant tilbagebetalingskrav ikke er omfattet af den almindelige ordning vedroerende krav om tilbagesoegning af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld, men under den saerlige ordning, der gaelder med hensyn til tilbagebetaling af afgifter, der er betalt med urette, og at der derfor skal anlaegges sag inden for en frist, der begynder at loebe fra indbetalingstidspunktet og ikke fra det tidspunkt, hvor direktivet er blevet korrekt gennemfoert i national ret?«
Besvarelsen af det praejudicielle spoergsmaal
8 Da der er lighed mellem dette praejudicielle spoergsmaal og det spoergsmaal, som er blevet forelagt af Tribunale civile di Genova i Edis-sagen (sag C-231/96), som jeg ogsaa i dag skal fremsaette forslag til afgoerelse i, havde jeg kunnet gaa saaledes frem, at jeg blot henviste til teksten fra det tidligere forslag. Men da sagerne ikke er blevet forenet, og da de forelaeggende retter og parterne i hovedsagen er forskellige, har jeg foretrukket at gentage i det mindste de samme grundbetragtninger i de to sager, idet jeg dog eventuelt vil tilfoeje en og anden saerlig bemaerkning eller henvise til Edis-forslaget vedroerende visse punkter, som er faelles med naervaerende sag.
9 Det her forelagte spoergsmaal indeholder to aspekter:
a) For det foerste refererer det til den retlige forskelsbehandling mellem den gaeldende foraeldelse for ordinaere tilbagebetalingssoegsmaal (ti aar) og bortfaldsreglen vedroerende de saerlige sager om tilbagesoegning af allerede betalte gebyrer (tre aar).
b) For det andet angaar spoergsmaalet om overensstemmelse med faellesskabsretten af nationale regler, som paa omraadet for sager om tilbagesoegning af med urette erlagte gebyrer som begyndelsestidspunkt for den treaarige bortfaldsfrist fastlaegger datoen for betalingen af afgiften, dvs. det tidspunkt, hvor det for denne afgift gaeldende faellesskabsdirektiv endnu ikke var blevet korrekt gennemfoert i national ret.
10 De to spoergsmaal svarer til henholdsvis andet og tredje spoergsmaal i Edis-sagen. Imidlertid synes det at forholde sig saadan, at det afgoerende tidspunkt for Corte d'appello, ifoelge affattelsen af forelaeggelseskendelsen i denne sag, ikke saa meget er dobbeltheden i behandlingen som den omstaendighed, at fristen begynder at loebe, foer direktivet er blevet korrekt gennemfoert i national ret. Rent abstrakt betyder det faktisk kun lidt, om fristen er paa ti eller paa tre aar, saafremt de begge under alle omstaendigheder begyndte at loebe, foer direktivet blev korrekt gennemfoert.
i) Dobbeltheden i de retlige ordninger
11 Den forelaeggende ret oensker oplyst, om det fra et faellesskabsretligt synspunkt er tilladeligt af fastsaette en praeklusiv frist for tilbagesoegning af afgifter, der er erlagt i strid med bestemmelserne i Raadets direktiv 69/335, naar der er tale om en frist paa tre aar, der regnes fra betalingsdatoen, og som afviger fra den foraeldelsesfrist paa ti aar, som gaelder for soegsmaal til tilbagebetaling af beloeb, der er erlagt i urigtig formening om skyld mellem private.
12 Det skal foerst og fremmest understreges, at den foraeldelsesfrist i italiensk ret, som den forelaeggende ret henviser til, ikke blot vedroerer soegsmaal til tilbagebetaling af afgifter, der har vaeret i strid med faellesskabsretten, men alle former for tilbagesoegning af en hvilken som helst administrativ afgift, der er betalt med urette, uanset om den er ulovlig ifoelge national ret eller faellesskabsretten.
13 Som jeg fremhaevede i mit forslag til afgoerelse i Edis-sagen i min beskrivelse af den nationale regulering af soegsmaal til tilbagebetaling af afgifter, der er betalt med urette (5), gaelder artikel 13, stk. 2, i dekret nr. 641/72 ikke blot afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten. Tvaertimod hedder det i bestemmelsen, at den afgiftspligtige kan kraeve tilbagebetaling af enhver afgift, der er betalt som foelge af en fejl, men at han skal goere dette inden for en praeklusiv frist paa tre aar regnet fra betalingsdagen. Lignende frister gaelder tillige for krav om tilbagebetaling af andre offentlige afgifter af toldmaessig karakter.
14 Den debat i doktrinen og retspraksis, der har kunnet udvikle sig i Italien vedroerende fortolkningen af denne bestemmelse - og mere konkret vedroerende begrebet »betaling som foelge af en fejl« - er en polemik, som alene vedroerer national ret, og som Domstolen naturligvis ikke skal udtale sig om. Det er tilstraekkeligt at sige, at Corte Suprema di cassazione i sin allerede naevnte dom nr. 3458/96 har udtalt, at den praeklusive frist ifoelge ovennaevnte artikel 13, stk. 2, i dekret nr. 641/72 omfatter alle administrative afgifter, der er betalt som foelge af en fejl eller i urigtig formening om skyld, og derfor ogsaa det i naervaerende sag omhandlede gebyr (6).
15 Paa denne baggrund mener jeg ikke, at der i faellesskabsretten findes nogen regel eller noget princip, der er til hinder for, at en national lovgiver fastsaetter visse foraeldelsesfrister eller praeklusive frister for udoevelse af soegsmaalsrettigheder til tilbagebetaling, der er forskellige, alt efter hvilket omraade inden for retsordenen der er tale om, naar blot de uden forskel finder anvendelse paa rettigheder, der stoettes paa nationale retsregler eller faellesskabsretsregler.
16 Det staar nemlig den nationale lovgiver frit for at fastsaette foraeldelsesfrister eller praeklusive frister paa afgiftsomraadet, der ikke noedvendigvis falder sammen med de frister, der er fastsat i andre former for borgerlige retsforhold. Ingen regel og intet princip i faellesskabsretten forpligter en national lovgiver til at ligestille afgiftsretlige forpligtelser med privatretlige forpligtelser, hvad frister angaar.
17 I italiensk ret findes desuden meget forskellige frister, alt efter hvilket retsomraade der er tale om. Naermere forklaret er den almindelige foraeldelsesfrist (ti aar) fastsat i artikel 2946 i codice civile og gaelder, »medmindre andet er bestemt i loven«, og der er talrige lovbestemmelser, der fastsaetter en kortere foraeldelsesfrist for visse rettigheder eller udoevelse af bestemte soegsmaalsrettigheder (7).
18 Lige saa lidt som samtlige de medlemsstater, der har indgivet skriftlige indlaeg under sagen, finder jeg grund til at afvise, at en national lovgiver kan fastsaette tidsmaessige betingelser for udoevelse af retten til tilbagesoegning af afgifter, der er betalt med urette, som er forskellige fra dem, der gaelder for lignende soegsmaal mellem private.
19 Lovligheden af denne sondring er yderligere fastslaaet i praemis 22-25 i Domstolens dom af 27. marts 1980, Denkavit italiana (8). Domstolen anerkendte, at faellesskabsretten ikke noedvendigvis kraever, at der i samtlige medlemsstater skal findes en ensartet og faelles regel vedroerende de processuelle og materielle betingelser for sagsanlaeg vedroerende indsigelse mod eller tilbagebetaling af afgifter, der strider mod faellesskabsretten, og at reguleringen af dette problem er forskellig fra medlemsstat til medlemsstat, endog inden for de enkelte medlemsstater, alt efter hvilke afgifter der er tale om, og at de mest fremtraedende typer af nationale ordninger paa dette omraade var lovlige.
- I visse tilfaelde gaelder der ifoelge nationale lovgivning visse saerlige frister og processuelle regler vedroerende indsigelse mod eller tilbagebetaling af afgifter, der er opkraevet med urette, enten der er tale om indgivelse af klager til afgiftsmyndighederne eller anlaeggelse af sager ved domstolene.
- I andre tilfaelde skal sager om tilbagebetaling af fejlagtigt erlagte afgifter indbringes for de almindelige domstole, i de fleste tilfaelde efter de regler, der gaelder for tilbagesoegning af beloeb, der er erlagt i urigtig formening om skyld. Disse soegsmaal kan rejses inden for kortere eller laengere frister, i visse tilfaelde inden for den almindelige formueretlige foraeldelsesfrist.
20 I tilslutning hertil fastslog Domstolen under henvisning til Rewe- og Comet-sagerne (9), at de betingelser, der skulle overholdes ud fra et faellesskabsretligt synspunkt i de forskellige nationale retssystemer, med hensyn til tilbagesoegning af beloeb, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, er de allerede naevnte om forbud mod forskelsbehandling, og at anlaeggelse af de paagaeldende soegsmaal ikke maa umuliggoeres. Disse to betingelser er efter den nyligt afsagte dom af 10. juli 1997 i Palmisani-sagen (10) udtryk for henholdsvis »aekvivalensprincippet« (i overensstemmelse med de krav, der stilles til lignende soegsmaal af national karakter) og »effektivitetsprincippet« ifoelge faellesskabsretten.
21 I en anden sag, der er analog med den foreliggende, har Domstolen haft lejlighed til endnu en gang at praecisere sin ovennaevnte grundsaetning, idet den besvarede et praejudicielt spoergsmaal, der »i det vaesentlige (drejede sig om), hvorvidt almindelige faellesskabsretlige grundsaetninger er til hinder for nationale regler, der fastsaetter en praeceptiv frist paa tre aar for enhver ansoegning om tilbagebetaling af afgifter, der er erlagt med urette, uden at goere undtagelse i tilfaelde af force majeure«.
22 Det svar, der gives i dom af 9. november 1989 i sagen Bessin og Salson (11), er fuldt ud anvendeligt i naervaerende sag, eftersom ligheden mellem de retlige situationer er aabenbar. Den nationale regel, der dengang var tale om, stod i den franske toldlov og fastsatte en frist paa tre aar for tilbagesoegning af importafgifter, der var betalt med urette, og denne saerlige regel betegnede en undtagelse fra den almindelige frist i den franske code civil for tilbagesoegning af, hvad der er erlagt i urigtig formening om skyld.
23 I sin dom vedroerende dette praejudicielle spoergsmaal erindrede Domstolen indledningsvis om forbuddet mod forskelsbehandling i national ret i forhold til sager til afgoerelse af rent nationale tvister af samme art, og at de processuelle regler ikke i praksis maa umuliggoere haevdelse af rettigheder, og fastslog dernaest, at den treaarige foraeldelsesfrist, der var omhandlet i sagen, var udtryk for et lovgivningsmaessigt valg, der ikke tilsidesaetter de naevnte betingelser.
24 Endelig har Domstolen i to domme af 17. juli 1997 i sagerne Texaco og Olieselskabet Danmark (12) og Haahr Petroleum (13) gentaget denne grundsaetning, idet den har fastslaaet, at »en fastsaettelse af rimelige frister for indgivelse af soegsmaal som udtryk for et grundlaeggende retssikkerhedsprincip opfylder de to ovennaevnte betingelser og navnlig ikke kan antages i praksis at goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til faellesskabsretten, selv om saadanne frister, naar de er udloebet, medfoerer, at sagen helt eller delvis afvises«. Som foelge heraf erklaerede Domstolen, at den femaarige foraeldelsesfrist ifoelge dansk ret for krav paa tilbagebetaling af nationale afgifter opkraevet i strid med faellesskabsretten er forenelig med faellesskabsretten, selv om den har til foelge, at muligheden for tilbagesoegning mistes helt eller delvis.
25 Der ville saaledes vaere tale om forskelsbehandling, hvis den italienske regel om praeklusion af soegsmaal til tilbagebetaling af den med urette betalte afgift indebar frister, der var forskellige, alt efter om pligten til tilbagebetaling byggede paa national ret eller faellesskabsretten. Dette ville nemlig vaere tilfaeldet, hvis den i loven fastsatte frist for tilbagesoegning af afgiften paa grund af dennes ulovlighed ifoelge faellesskabsretten var kortere end den tilsvarende frist for tilbagesoegning af denne afgift paa et hvilket som helst andet grundlag ifoelge national ret. Men da dette ikke tilfaeldet, og da den i artikel 13, stk. 2, i dekret nr. 641/72 fastsatte frist uden forskel omfatter tilbagesoegning af alle afgifter uanset retsgrundlaget, maa svaret paa det andet praejudicielle spoergsmaal blive, at denne bestemmelse er i overensstemmelse med faellesskabsretten.
26 Hvad angaar de oevrige aspekter af dette spoergsmaal, som ikke direkte er blevet rejst af den forelaeggende ret, men behandlet af Kommissionen i dennes indlaeg (14), henviser jeg til mit forslag til afgoerelse i Edis-sagen (punkt 51-65).
ii) Begyndelsestidspunktet for bortfaldsfristen foer det tidspunkt, hvor direktivet er blevet korrekt gennemfoert i national ret
27 Den forelaeggende ret oensker oplyst, om faellesskabsretten er til hinder for, at en national bestemmelse i sager vedroerende tilbagesoegning af afgifter, der er betalt med urette, fastsaetter datoen for den praeklusive treaarige frists begyndelse til betalingsdatoen, selv om direktivet endnu ikke var korrekt gennemfoert i national ret paa denne dato.
28 I sit skriftlige indlaeg koncentrerer den sagsoegende virksomhed, Kommissionen og forskellige medlemsstater sig om betydningen af Domstolens dom af 25. juli 1991 i Emmott-sagen (15) vedroerende dette problem. I denne dom udtalte Domstolen: »... indtil direktivet er korrekt gennemfoert, kan den medlemsstat, som undlader dette, ikke paaberaabe sig, at en sag, som en borger har anlagt imod den med det formaal at beskytte de rettigheder, som dette direktiv giver ham, er anlagt for sent, og at en soegsmaalsfrist efter national ret foerst kan begynde at loebe fra dette tidspunkt« (16).
29 Ganske vist er virkningen af Emmott-dommen senere blevet begraenset af Domstolen, der har understreget, at den alene kan anvendes, naar de samme saerlige omstaendigheder som i den paagaeldende sag foreligger. I dom af 27. oktober 1993, Steenhorst-Neerings (17), og dom af 6. december 1994, Johnson (18), har Domstolen bekraeftet, at nationale praeklusive frister er anvendelige i sager vedroerende sociale ydelser, der skal betales ifoelge visse direktiver, selv om disse endnu ikke er blevet korrekt gennemfoert i national ret.
30 Mens naervaerende praejudicielle sag endnu verserede, har Domstolen afsagt dommene i ovennaevnte sager Haahr Petroleum og Texaco og Olieselskabet Danmark. I disse sager har Domstolen paa ny naegtet at anvende dommen i Emmott-sagen. I begge tilfaelde var et krav paa tilbagebetaling af afgifter - der stoettedes paa tilsidesaettelse af traktatens artikel 95 - blevet afvist af de danske forvaltningsmyndigheder under henvisning til en national regel, der fastsaetter en foraeldelsesfrist paa fem aar regnet fra betalingsdatoen for tilbagesoegning af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld. Domstolen fastslog paa ny, at selv om denne frist helt eller delvis afskar tilbagesoegning af de naevnte afgifter, var dens anvendelse i disse to sager ikke i strid med faellesskabsretten.
31 Senest har Domstolen to maaneder foer retsmoedet i naervaerende sag den 2. december 1997 afsagt dom i sagen Fantask m.fl. (19), der er af ganske saerlig betydning for naervaerende sag, idet de faktiske og retlige omstaendigheder i den svarer til forholdene i foreliggende sag. Dommen i Fantask m.fl. angik tilbagesoegning af visse afgifter, der var betalt med urette, og
- samme type nationale afgifter som i den foreliggende sag (danske afgifter opkraevet i forbindelse med registrering af selskabsstiftelse og kapitalforhoejelse)
- samme form for uforenelighed med faellesskabsretten (i det konkrete tilfaelde direktiv 69/335) af den paagaeldende afgiftsbestemmelse
- samme indsigelse vedroerende udloeb af en national praeklusions- eller foraeldelsesfrist (paa fem aar efter national lovgivning regnet fra datoen for afgiftens betaling).
32 I lighed med den foreliggende sag oenskede den nationale ret i sagen Fantask m.fl., der havde de ovenfor gengivne traek, oplyst, om faellesskabsretten forbyder en medlemsstat at afskaere tilbagebetalingskrav vedroerende gebyrer, der er opkraevet i strid med direktivet, under henvisning til en national foraeldelsesfrist, saa laenge medlemsstaten ikke har gennemfoert direktivet korrekt. De sagsoegende selskabers og Kommissionens argumentation er ligeledes stoettet paa praksis efter dommen i Emmott-sagen, men er blevet imoedegaaet af de regeringer, der har indgivet indlaeg i sagen.
33 Domstolen foretrak endnu en gang sidstnaevnte loesning, idet den paa ny anlagde det ovenfor gengivne raesonnement.
34 Foerst og fremmest henviste Domstolen til det almindelige princip, hvorefter det i mangel af faellesskabsbestemmelser paa omraadet tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin nationale retsorden at give regler for sagsanlaeg til sikring af retten til tilbagesoegning af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld, idet disse regler dog ikke kan vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende krav efter nationale regler og ej heller maa vaere udformet saaledes, at de i praksis goer det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden.
35 For det andet fandt Domstolen, at denne frist ikke kunne antages i praksis at goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden, selv om den efter sin natur var egnet til at medfoere, at sagen helt eller delvis afvistes, idet den understregede, at det er foreneligt med faellesskabsretten af hensyn til retssikkerheden, der beskytter saavel borgerne som forvaltningsmyndighederne, at fastsaette rimelige praeklusive frister. Konkret var den i dansk ret fastsatte foraeldelsesfrist rimelig og fandt anvendelse i sager, der stoettedes baade paa faellesskabsretten og national ret.
36 For det tredje naegtede Domstolen paa ny i disse sager at anvende princippet i dommen i Emmott-sagen, hvori resultatet var begrundet i de saerlige omstaendigheder, der bevirkede, at den praeklusive virkning absolut beroevede sagsoegeren muligheden for at goere sin ret til ligebehandling paa grundlag af et direktiv gaeldende.
37 Endelig konkluderede Domstolen, [...] »at faellesskabsretten paa sit nuvaerende udviklingstrin ikke forbyder en medlemsstat, som ikke har gennemfoert direktivet korrekt, at afskaere tilbagebetalingskrav vedroerende gebyrer, der er opkraevet i strid med direktivet, under henvisning til en national foraeldelsesfrist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende gebyrer kunne kraeves betalt, naar en saadan frist ikke er mindre gunstig for soegsmaal, der stoettes paa faellesskabsretten, end for soegsmaal, der stoettes paa national ret, og den ikke i praksis goer det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden«.
38 I betragtning af klarheden af den anfoerte laere og ligheden mellem de retlige og faktiske omstaendigheder i sagen Fantask m.fl. og den foreliggende sag opgav Kommissionen i retsmoedet sit tidligere standpunkt og erkendte, at spoergsmaalet var blevet endeligt loest med afsigelsen af dommen i sagen Fantask m.fl. Sagsoegeren i hovedsagen forsoegte derimod under det samme moede (20) at paapege forskelle mellem det danske og det italienske retssystem, der bevirkede, at afgoerelsen i sagen Fantask m.fl. ikke kunne anvendes i den foreliggende sag.
39 Efter min opfattelse var dette forsoeg forgaeves. For det foerste, fordi dets udgangspunkt var fejlagtigt. Snarere end at paapege formodede forskelle mellem omstaendighederne i sagen Fantask m.fl. og den foreliggende sag havde det nemlig vaeret noedvendigt at paavise lighederne mellem Emmott-sagen og denne sag, eftersom det i retspraksis efter dommen i Emmott-sagen var antaget, at det var de saerlige forhold i denne sag, der havde vaeret afgoerende for den trufne afgoerelse. Den britiske regering understregede vedroerende dette punkt i retsmoedet bl.a., at det i denne sag havde vaeret landets egne myndigheder, der havde opfordret Emmott til ikke at klage. Derimod har intet hindret de italienske selskaber i at udoeve deres ret til at klage over de paagaeldende afgiftsopkraevninger (21).
40 For det andet, og uafhaengigt af det anfoerte til nu, er formodede forskelle mellem nationale lovgivninger uden betydning for indvirkningerne paa den foreliggende sag af dommen i sagen Fantask m.fl. Om fristen er paa fem eller tre aar, om den findes i en almindelig eller saerlig bestemmelse, der finder anvendelse paa en bestemt form for afgifter, eller om den har paavirket eller ikke har paavirket retspraksis vedroerende den allerede eksisterende bestemmelse, saa er det vaesentlige, at Domstolen har antaget, at den praeklusive frist - paa tre eller fem aar - for tilbagesoegning i medfoer af faellesskabsretten af afgifter, der er opkraevet med urette, kan begynde at loebe allerede fra betalingsdatoen, og ikke fra datoen for medlemsstatens korrekte gennemfoerelse af direktivet i national ret.
41 Berettigelsen af dette standpunkt - der naturligvis forudsaetter, at der ikke findes faellesskabsregler paa omraadet, og at der findes en national retsregel, der fastsaetter den praeklusive frist uden forskel - beroeres ikke af, at udloebet af denne frist ganske logisk medfoerer fortabelse af retten til tilbagesoegning af en allerede betalt afgift. Dette er det saerlige traek ved lignende praeklusive frister, der er fastsat af retssikkerhedshensyn, og det er derfor ikke til skade for retssikkerhedens effektivitet eller for domstolsbeskyttelsen. Den afgiftspligtige har mulighed for at anfaegte betalingen af afgiften i de tre aar, der foelger efter betalingsdatoen.
42 Man kan indvende, at denne loesning ikke er saerligt tilfredsstillende for de afgiftspligtige, der har ment at vaere forpligtet til at betale en afgift, der stred mod faellesskabsretten. Og saaledes forholder det sig faktisk. En mulig loesning, som dog er forbundet med visse vanskeligheder, ville vaere at fastsaette en ensartet faellesskabsregel til harmonisering af de forskellige nationale ordninger paa omraadet. Men saa laenge en saadan regel ikke findes, tilkommer det hver enkelt medlemsstat paa de saa ofte naevnte betingelser at fastsaette reglerne for tilbagesoegning af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld.
43 Det er givet, at medlemsstaterne - i dette tilfaelde Den Italienske Republik - under udoevelsen af denne befoejelse skal handle i overensstemmelse med kravene ifoelge traktatens artikel 5. Det er ligeledes givet, at visse handlinger fra de italienske myndigheders side i forbindelse med tilbagebetalingen af den afgift, der er omhandlet i den foreliggende sag, saaledes som de er beskrevet i parternes skriftlige indlaeg, synes at have lagt flere hindringer i vejen for tilbagesoegningssagerne, end man med rimelighed kunne forvente paa baggrund af denne artikel (22). Men denne praejudicielle forelaeggelsessag kan ikke omdannes til en traktatbrudssag i medfoer af traktatens artikel 169, og man kan ej heller se bort fra, at Den Italienske Republiks officielle adfaerd i det vaesentlige har vaeret i overensstemmelse med dens pligter ifoelge traktaten, idet dens lovgivende myndigheder har ophaevet den del af den nationale afgift, der stred mod faellesskabsretten, og udtrykkeligt anerkendt retten til tilbagebetaling af denne afgift (23), hvilken ret de italienske domstole har beskyttet, om end inden for de graenser, der er fastsat ved de nationale praeklusive frister for sagsanlaeg.
Forslag til afgoerelse
44 Jeg foreslaar derfor Domstolen at besvare de af Corte d'appello di Venezia stillede spoergsmaal paa foelgende maade:
»1) Faellesskabsretten er ikke til hinder for, at der i de nationale retsordener fastsaettes en praeklusiv frist paa tre aar for anlaeggelse af sag mod statskassen med paastand om tilbagebetaling af afgifter, der er opkraevet med urette, selv om denne frist er en undtagelse fra den frist, der gaelder med hensyn til beloeb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, forudsat at den finder anvendelse uden forskel paa tilbagebetalingskrav, der stoettes paa national ret, og krav, der stoettes paa faellesskabsretten.
2) Faellesskabsretten er ikke til hinder for, at en medlemsstat anvender en national bestemmelse, hvorefter soegsmaalsretten angaaende krav om tilbagebetaling af afgifter, der er opkraevet i strid med et direktiv, praekluderes efter udloebet af en frist, der regnes fra betalingsdatoen, selv om denne bestemmelse helt eller delvis afskaerer tilbagebetaling af de paagaeldende afgifter.«
(1) - Forenede sager C-71/91 og C-178/91, Sml. I, s. 1915.
(2) - EFT 1969 II, s. 405.
(3) - Se lovdekret nr. 331 af 30.8.1993, omdannet til lov ved lov nr. 427 af 29.10.1993.
(4) - Se herom foelgende domme afsagt af Corte Suprema di cassazione (Foerste Afdeling for Borgerlige Sager): nr. 2992 af 28.3.1994, nr. 9900 af 23.11.1994, samt nr. 4468/96 og nr. 3458/96 afsagt den 23.2.1996 af rettens plenum. Paa samme maade har Corte costituzionale i praemis 2 i dom nr. 56 af 24.2.1995 vedroerende perioden foer gebyrets ophaevelse (i 1993) behandlet dets omtumlede skaebne i lovgivningen og derefter udtalt: »Da gebyret er blevet opkraevet med urette af den italienske stat, idet det er i strid med artikel 10 i direktiv 69/335/EOEF af 17.7.1969, saaledes som denne et blevet fortolket af Domstolen i dom af 20.4.1993 i de forenede sager C-71/91 og C-178/91, kan de betalte beloeb tilbagesoeges med hjemmel i faellesskabsretten, der er umiddelbart anvendelig i italiensk ret.«
(5) - Se punkt 7 i forslaget til afgoerelse i Edis-sagen.
(6) - Se punkt 12 i forslaget til afgoerelse i Edis-sagen vedroerende argumentationen i Corte Suprema di cassazione's dom.
(7) - Artikel 2947 ff. i codice civile regulerer under overskrifterne »Den korte foraeldelsesfrist« og »Den formodede foraeldelse« tilfaelde, hvori fristerne er kortere end de saedvanlige. Dette gaelder f.eks. inden for den almindelige erstatningsret (fem aar), selskabsretlige forhold (fem aar), transport- og forsikringsaftaler (et aar) og arbejdsaftaler (et eller tre aar, alt efter tilfaeldet) mv.
(8) - Sag 61/79, Sml. s. 1205.
(9) - Domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043.
(10) - Sag C-261/95, Sml. I, s. 4025.
(11) - Sag 386/87, Sml. s. 3551, praemis 15-18.
(12) - Forenede sager C-114/95 og C-115/95, Sml. I, s. 4263, praemis 45-49.
(13) - Sag C-90/94, Sml. I, s. 4085, praemis 46-53.
(14) - Kommissionen har i sagen blot henvist til sine indlaeg i Edis-sagen.
(15) - Sag C-208/90, Sml. I, s. 4269.
(16) - Praemis 23.
(17) - Sag C-338/91, Sml. I, s. 5457.
(18) - Sag C-410/92, Sml. I, s. 5483.
(19) - Sag C-188/95, Sml. I, s. 6783, praemis 42-52.
(20) - Dette retsmoede var faelles for sagerne C-231/96, Edis, C-260/96, Spac, C-279/96, Ansaldo Energia, C-280/96, Marine Insurance Consultant, og C-281/96, GMB m.fl.
(21) - Edis' egen advokat oplyste dette i retsmoedet og erkendte, at et andet selskab i Edis-koncernen og andre italienske selskaber allerede i 1989 (og saaledes ikke blot foer dommen i Ponente Carni-sagen, men endog foer forelaeggelsen af det praejudicielle spoergsmaal, der blev besvaret i denne dom) havde anfaegtet opkraevningen af registreringsafgiften for de italienske retter. Selv om der af materielle grunde skete frifindelse i disse sager, viser de dog, at ingen har naegtet selskaberne domstolsbeskyttelse.
(22) - Blandt disse vanskeligheder var, at der skulle anlaegges sag ved retterne med henblik paa at opnaa et fuldbyrdelsesdokument for kravet mod statskassen, hvilket tillige kunne medfoere, at sagerne kompliceredes uden grund - og foelgelig at sagerne forhaledes - til skade for de afgiftspligtige.
(23) - Artikel 61 i lovdekret nr. 331 af 30.8.1993 fastlaegger fremgangsmaaden til tilbagebetaling af disse afgifter, nemlig enten ved indgivelse af klage til forvaltningen (vedroerende beloeb betalt for skatteaaret 1992) eller ved modregning (vedroerende beloeb betalt for skatteaaret 1993).