61984C0175
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. FEDERICO MANCINI
fremsat den 19. november 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Den foreliggende sag er i medfør af EØF-traktatens artikler 178 og 215, stk. 2, anlagt af selskabet Krohn, Hamburg, mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber. Det sagsøgende selskab har nedlagt påstand om erstatning for det tab, det har lidt som følge af, at Bundesanstalt für landwirtschaftlice Marktordnung (herefter benævnt »BALM«) efter henstilling fra Kommissionen afviste at imødekomme sagsøgerens ansøgning om importlicenser for et parti maniokrødder og -rodknolde fra Thailand.
For at lette forståelsen af baggrunden for tvisten skal jeg give en kort fremstilling af de fællesskabsbestemmelser, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder. Der er tale om: a) samarbejdsaftalen, godkendt ved Rådets afgørelse 82/495 af 19. juli 1982 (EFT 1982 L 219, s. 52), hvorved Fællesskabet og kongeriget Thailand forpligtede sig til at samarbejde om produktion og afsætning af samt samhandel med maniok, og b) Kommissionens forordning nr. 2029/82 af 22. juli 1982 (EFT L 218, s. 8), som indeholder nærmere gennemførelsesbestemmelser. Som det hedder i præamblen til samarbejdsaftalen, bygger den på en erkendelse af to faktiske forhold: den thailandske økonomi er afhængig af produktionen af maniok (som er koncentreret i de fattigste og politisk mest følsomme områder), og den stigende udførsel af maniok til Fællesskabet skaber problemer på det fælles marked.
Under hensyntagen hertil forpligtede Thailand sig til at forvalte udførslerne (henhørende under pos. 07.06 A i den fælles toldtarif) på en sådan måde, at det sikredes, at udførslerne ikke oversteg 5 mio tons pr. år i toårsperioden 1983/84 og 4,5 mio tons i de to følgende år (artikel 1). Til gengæld forpligtede Fællesskabet sig til at begrænse importafgiften til højst 6% ad valorem og at sikre, at Thailand indrømmes mestbegunstigelsesbehandling med hensyn til afgiftssatsen (artikel 3). Det bestemtes nærmere: a) at Thailand sikrer, at der ikke udstedes eksportlicenser for yderligere mængder, og b) at Fællesskabet forpligter sig til at træffe alle fornødne dispositioner til udstedelse af importlicenser for maniok fra Thailand, under forudsætning af at der fremlægges eksportlicenser, som er udstedt af de myndighederne i Bangkok. Importlicensen udstedes inden for en frist på 7 dage efter fremlæggelse af eksportlicensen. Datoen for eksportlicensernes udstedelse er afgørende for fastlæggelsen af året for afskrivning af de udførte mængder (artikel 5).
Jeg er herefter fremme ved forordning nr. 2029/82. I denne sammenhæng er særlig artikel 7, stk. 1 og 2, samt artiklerne 9 og 10 af betydning. De første to bestemmelser har følgende ordlyd:
»1)
Importlicensen udstedes den femte arbejdsdag efter ansøgningsdagen, medmindre Kommissionen per telex har underrettet medlemsstatens myndigheder om, at samarbejdsaftalens betingelser ikke overholdes. Såfremt betingelserne for udstedelse af licensen ikke overholdes, kan Kommissionen efter at have rådført sig med de thailandske myndigheder eventuelt træffe passende foranstaltninger.
2)
På den pågældendes anmodning kan licensen, når Kommissionen per telex har givet tilladelse hertil, udstedes med en kortere frist«.
Artikel 9 bestemmer: »Medlemsstaterne sender hver dag per telex Kommissionen følgende oplysninger om hver licensansøgning: hvilken mængde, hver af de ønskede licenser gælder; det forelagte eksportcertifikats nummer...; eksportcertifikatets udstedelsesdato; den samlede mængde, eksportcertifikatet er udstedt for; eksportørens navn som angivet på eksportcertifikatet«.
Endelig bestemmes det i artikel 10, at de nævnte bestemmelser kun gælder for de eksportcertifikater, som de thailandske myndigheder udsteder fra den 28. juli 1982 til den 31. december 1982.
Forordning nr 2029/82 var gældende til udgangen af 1982. På det tidspunkt erstattedes den af Kommissionens forordning nr. 3383/82 (EFT 1982, L 356, s. 8), som siden er blevet ændret flere gange.
2.
Den 16. november 1982 indgav selskabet Krohn, som importerer og handler med korn og foderstoffer engros, en ansøgning til BALM om udstedelse af fem importlicenser for i alt 54895472 kg maniokrødder og -rodknolde fra Thailand. Som foreskrevet ved den ordning, jeg netop har omtalt, fremsendte selskabet sammen med ansøgningen en række eksportcertifikater udstedt af de thailandske myndigheder den 18. august 1982 vedrørende et parti på 380 tons, og andre certifikater udstedt den 7. september for den resterende mængde. I certifikaterne var det oplyst, at produkterne ville blive fragtet til Europa med fartøjer, hvis navne (Assimina, Valdivia og Daiko Maru) BALM meddelte Kommissionen samme dag, som ansøgningen blev indgivet, jfr. artikel 9 i forordning nr. 2029/82.
På dette sted skal jeg bemærke, at mens transporten ad søvejen fra Thailand til Europa normalt tager 4-6 uger, var der forløbet tre måneder, henholdsvis to en halv måned mellem det tidspunkt, da de nævnte dokumenter blev udstedt, og det tidspunkt, da ansøgningen blev indgivet (18. august, 7. september og 16. november). Desuden havde Kommissionen fået kendskab til, at en tysk virksomhed i efteråret 1982 forsøgte at indføre ca. 60000 tons maniok uden at være i besiddelse af et thailandsk eksportcertifikat. Kommissionens tjenestegrene, hos hvem disse forhold gav anledning til mistanke, meddelte ved telex af 23. november 1982 BALM, at det i henhold til artikel 7 i forordning nr. 2029/82 var nødvendigt at undersøge, om Krohn opfyldte betingelserne for udstedelse af licensen, og navnlig, om selskabet havde oplyst tidspunktet for lastningen i Thailand, navnet på de fartøjer, der var anvendt ved transporten, samt tid og sted for afviklingen af toldformaliteterne ved indførslen til Fællesskabet.
Ved telex af 23. november og 7. december meddelte BALM sagsøgeren, at importlicenserne først ville kunne udstedes, når selskabet havde oplyst navnet på fartøjet eller fartøjerne samt maniokkens fortoldningssted i Fællesskabet. Ved telex af 24. november gav Krohn de nævnte oplysninger for et parti på 500 tons, som var anført i eksportcertifikat nr. 3840/1982, og for hvilke det ansøgte om importlicens, idet selskabet angav at ville vende tilbage med yderligere oplysninger. Den 10. december 1982 meddelte Krohn imidlertid, at selskabet ikke kunne give de nævnte oplysninger. Det tilføjede desuden, at det ikke var forpligtet hertil, idet der ikke i de på daværende tidspunkt gældende bestemmelser stilledes krav om sådanne oplysninger som betingelse for udstedelse af importlicenser.
Efter at Kommissionen var blevet undrerettet om dette svar, sendte den BALM en ny telex (21. december 1982), hvori den anførte, at fremlæggelsen af certifikat nr. 3840/1982 ikke gav virksomheden krav på at få udstedt den ansøgte licens. Navnet på det fartøj, virksomheden havde angivet, svarede nemlig ikke til, hvad der var angivet i det thailandske certifikat; i øvrigt var der forløbet for lang tid mellem udstedelsen af det nævnte certifikat og Krohn's indgivelse af ansøgning til de tyske myndigheder. I overensstemmelse hermed meddelte BALM ved skrivelse af 23. december afslag dels på hovedansøgningen af 16. november (55000 tons), dels på den yderligere ansøgning af 24. november (500 tons). Ved telex af 24. januar 1983 indgav selskabet klage over afslaget. Klagen blev efterfølgende begrundet ved skrivelse af 7. marts.
I mellemtiden havde Krohn chartret skibet Equinox, som blev lastet med maniokrødder i perioden januarmarts 1983 og den 15. april ankom til Rotterdam, hvor varerne blev toldbehandlet og bragt i fri omsætning i Fællesskabet. På dette tidspunkt opstod det tab, som den foreliggende sag drejer sig om. Da de thailandske myndigheder ikke havde udstedt eksportcertifikater til sagsøgeren for første kvartal 1983 (de bevilgede kvoter var opbrugt), og BALM havde meddelt afslag på sagsøgerens ansøgninger, kunne præferencetoldsatsen ikke finde anvendelse for virksomheden. I et forsøg på at begrænse skaden købte Krohn af selskabet Peter Cremer, Hamburg, importlicenser vedrørende i alt 33000 tons og til en pris af 85 DM pr. ton; men for den resterende mængde (21895 tons) kunne selskabet ikke fremlægge licens, og måtte derfor betale told efter den fulde sats.
Den 27. april 1983 afviste BALM Krohn's klage. Den begrundede afslaget med en henvisning til artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2029/82, og anførte videre, at Kommissionen havde modsat sig, at de ansøgte importlicenser blev udstedt, da det på grund af de manglende oplysninger efter Kommissionens opfattelse ikke kunne lægges til grund, at der forelå gyldige eksportcertifikater.
Herefter (den 25. maj 1983) anlagde Krohn sag ved Verwaltungsgericht Frankfurt am Main med påstand om: a) at begge BALM's afgørelser annulleredes (afslag på ansøgningen og afvisning af klagen); b) at BALM tilpligtedes at udstede de ansøgte licenser til en toldsats på 6%. Med svarskriftet (den 17. januar 1984) fremlagde BALM en udtalelse fra Kommissionen. Heri begrundede Kommissionen sit standpunkt med henvisning til, at den var bekendt med, at Krohn havde forsøgt at indføre 60000 tons maniok til Fællesskabet, og at selskabet i den forbindelse havde fremlagt thailandske certifikater, der var udstedt vedrørende andre varepartier, som kun kunne indføres i henhold til den såkaldte ordning om »forudfastsættelse af afgifter«. Kommissionen tilføjede, at samarbejdsaftalen mellem Fællesskabet og Thailand desuden ikke omfattede den omtvistede maniok: den var nemlig transporteret med et andet skib end
det, der var angivet i eksportcertifikatet, og for størstedelens vedkommende (50000 tons) lastet uden at der forelå en gyldig licens. BALM anmodede desuden retten om at opfordre Kommissionen til at indtræde i sagen, da BALM havde truffet den anfægtede beslutning efter henstilling fra Kommissionen.
Ud over søgsmålet ved den nationale ret rejste Krohn den 6. juni 1983 krav om erstatning over for Kommissionen for det tab, selskabet havde lidt som følge af den efter selskabets opfattelse ulovlige pression, som Kommissionen havde udøvet over for BALM med henblik på, at importlicenserne ikke blev udstedt. Kommissionen afviste kravet ved skrivelse af 28. juli 1983. Omkring et år senere anlagde selskabet nærværende sag om erstatningsansvar uden for kontrakt. Sagen er registreret på Domstolens justitskontor den 4. juli 1984.
3.
Kernen i sagen er de oplysninger om navnet på det skib, der var anvendt til transporten og om det sted, hvor ladningen blev fortoldet, som BALM efter henstilling fra Kommissionen anmodede sagsøgeren om at fremkomme med. Ifølge Krohh var der i de på daværende tidspunkt gældende bestemmelser ikke hjemmel for et sådant krav. Kommissionen har anført, at selv om disse oplysninger ikke skulle gives i henhold til de nævnte bestemmelser, måtte det være helt i overensstemmelse med ånden bag og formålet med samarbejdsaftalen mellem EØF og Thailand og forordning nr. 2029/82 at kræve dem.
Lad mig kort nævne det samlede erstatningskrav. Krohn har opgjort det til 3305000 DM, herunder 2805000 DM for købet af importlicenser af selskabet Peter Cremer, 319795,01 DM for told efter den fulde sats, 80294,99 DM for tab som følge af ikke fuldt udnyttet ladning, da det viste sig umuligt at gennemføre indførslen som beregnet, og 100000 DM for tabt fortjeneste. Kommissionen har afvist de to førstnævnte beløb, som uunderbyggede, såvel som det tredje beløb, da kravet herom først er fremsat i replikken og derfor må betragtes som et nyt anbringende i henhold til procesreglementets artikel 42.
Disse problemer vil jeg imidlertid ikke behandle. Ved afslutningen af retsmødet besluttede Domstolen på anmodning af Kommissionen ex officio at tage stilling til, om søgsmålet kan fremmes til realitetsbehandling (procesreglementets artikel 92). Jeg vil derfor kun beskæftige mig med dette spørgsmål, idet jeg forbeholder mig at fremkomme med bemærkninger til realitetsspørgsmålet, såfremt det statueres, at søgsmålet kan tages under realitetspåkendelse.
4.
Som allerede nævnt har Kommissionen ikke nedlagt en formel afvisningspåstand, men har rejst tvivl om, hvorvidt sagen kan fremmes til realitetsbehandling. Til støtte herfor har den fremført tre argumenter, to principalt og et subsidiært: a) den omtvistede afgørelse er truffet af en national myndighed; b) de nationale retsmidler er endnu ikke udtømt, og Krohn kan derfor ikke anlægge et erstatningssøgsmål ved Domstolen; c) Krohn har ikke i rette tid nedlagt påstand om annullation af de retsakter, der efter selskabets opfattelse har forårsaget tabet, det vil sige henstillingerne i de telexmeddelelser, Kommissionen tilsendte BALM.
Til støtte for det første argument har Kommissionen henvist til Domstolens domme i Wagner-, Sucrimex- og Interagra-sagerne, hvorefter Domstolen under et erstatningssøgsmål i henhold til traktatens artikler 178 og 215, stk. 2, ikke kan efterprøve gyldigheden af beslutninger truffet af de nationale organer som led i gennemførelsen af den fælles landbrugspolitik og så meget mindre kan vurdere de økonomiske konsekvenser for enkeltpersoner af sådanne beslutningers eventuelle ugyldighed (domme af 12. december 1979, sag 12/79, Sml. 1979, s. 3657, af 27. marts 1980, sag 133/79, Sml. 1980, s. 1299, og af 10. juni 1982, sag 217/81, Sml. 1982, s 2233). Ifølge Kommissionen er beslutningen om at meddele afslag på importlicenserne klart truffet af en national myndighed, og det er uden betydning, at den meddelte afslag med henvisning til de telexmeddelelser, den havde modtaget fra Kommissionen. I de nævnte meddelelser gav Kommissionen blot udtryk for sin opfattelse vedrørende de regler, der skulle finde anvendelse i sagen, som led i den samarbejdsånd, der kendetegner Kommissionens forhold til de nationale myndigheder, hvem det er pålagt at anvende fællesskabsbestemmelserne.
Heroverfor har Krohn gjort gældende, at Kommissionen ikke kan påberåbe sig ovennævnte domme, idet de faktiske omstændigheder i disse sager klart adskiller sig fra omstændighederne i den foreliggende sag. I de nævnte sager greb Kommissionen ikke ind i interventionsorganernes sagsbehandling, men angav blot de generelle betingelser i den relevante ordning, og overlod det til de kompentente interventionsorganer at anvende dem. I den foreliggende sag kommer derimod to regelsæt i betragtning — aftalen EØF-Thailand og gennemførelsesforordningen — som tillægger Kommissionen en egentlig kompetence; her er det således fællesskabsinstitutionen, der træffer den konkrete afgørelse, hvorved de benytter det nationale organ som sin »forlængede arm«.
5.
Som sit andet principale argument har Kommissionen gjort gældende, at der ved den nationale ret verserer en sag om annulation af BALM's beslutning. Ifølge Kommissionen har Krohn ved at anlægge en sådan sag indrettet sig efter dommene i Sucrimex- og Interagra-sagerne; ved også at anlægge sag ved Domstolen har Krohn imidlertid ikke iagttaget de principper, der blev fastslået ved de nævnte domme, hvorunder Domstolen for at udelukke, at der eventuelt træffes modstridende afgørelser, statuerede, at en sag ikke kan versere sideløbende ved nationale retsinstanser og ved Domstolen, hvorved Domstolen gav de førstnævnte sager forrang. Sagsøgeren vil først kunne anlægge sag ved Domstolen, når de nationale retsmidler er udnyttet fuldt ud, det vil sige, at den højeste nationale appelinstans på grundlag af Domstolens fortolkning af de bestemmelser, der finder anvendelse, har statueret, at den beslutning, BALM har truffet med tilslutning fra Kommissionen, er retsstridig. Den sag, Krohn har anlagt ved Domstolen, er under disse omstændigheder ifølge Kommissionen en omgåelse af den ved traktaten hjemlede retsbeskyttelsesordning.
Krohn har naturligvis afvist denne argumentation. Selskabet har i øvrigt blot gentaget, at dets søgsmål tager sigte på erstatning for det tab, det har lidt som følge af, at importlicenserne ikke blev udstedt, og at Kommissionen må være ansvarlig for tabet.
6.
Subsidiært har Kommissionen anført, at den grundsætning, Domstolen opstillede i Plaumann-dommen (15. juli 1963, sag 25/62, Sml. 1954-1964, s. 411) må finde anvendelse i den foreliggende sag. Domstolen fastslog nemlig, at den ikke ved et søgsmål anlagt i medfør af artiklerne 178 og 215, stk. 2, kan ophæve retsvirkningerne af en beslutning, som ikke er blevet annulleret. Eftersom telexmeddelelserne lå til grund for den omtvistede afgørelse må de betragtes som beslutninger, som, skønt de ikke er rettet til Krohn, dog berører selskabet umiddelbart og individuelt. Sagsøgeren burde derfor have nedlagt påstand om annullation af telexmeddelserne inden for den i artikel 173 fastsatte frist; i den foreliggende sag begyndte fristen at løbe den 27. december 1982, nemlig på det tidspunkt, da sagsøgeren fik kendskab til BALM's beslutning og den rolle, som Kommissionens henstillinger havde spillet i den forbindelse. Dette har sagsøgeren ikke gjort; derfor er nærværende erstatningssøgsmål ifølge Kommissionen kun et middel, hvorved Krohn forsøger at afhjælpe virkningerne af sin egen forsømmelse.
Heroverfor har Krohn navnlig gjort gældende, at dette argument er i modstrid med de første to argumenter: som begrundelse for, at den omtvistede beslutning kun skal anfægtes ved nationale retter, har Kommissionen reduceret sin egen indgriben til blot at være en »retsopfattelse«; til støtte for, at der ved et søgsmål i medfør af artiklerne 178 og 215 sker en omgåelse af fristen i artikel 173, har Kommissionen »forfremmet« den til en egentlig »beslutning«. Under alle omstændigheder kunne Krohn hverken vide, at en sådan indgriben havde fundet sted, eller at den havde karakter af en beslutning. BALM's skrivelse af 23. december 1982 indeholder intet, der peger i retning heraf, men nævner blot sagsøgerens mulighed for at anlægge sag ved Verwaltungsgericht Frankfurt am Main efter at BALM har truffet afgørelse vedrørende klagen.
Sagsøgeren har tilføjet, at retsopfattelsen i Plaumann-sagen er forladt i Domstolens senere praksis, hvorefter erstatningssøgsmålet er et selvstændigt retsmiddel i forhold til de retsmidler, der er hjemlet ved traktaten. Endelig har Krohn bemærket, at selv om selskabet havde anlagt andre annullationssøgsmål i rette tid (januar eller februar 1983), ville intet være opnået herved, selv ikke hvis sagsøgeren havde fået medhold. På dette stadium var tabet allerede lidt, og det kunne ikke være erstattet ved udstedelsen af de afslåede licenser.
7.
Lad mig med det samme sige, at Kommissionens principale argumenter finder støtte i dommene i Sucrimex- og Interagra-sagerne, som nødvendigvis må finde anvendelse på den foreliggende sag, i det mindste af praktiske grunde. Jeg vil komme lidt nærmere ind på parternes bemærkninger til dette punkt. Kommissionen har bemærket, at dens tjenstegrene i begge tilfælde havde udøvet en vis indflydelse på de nationale organer derved, at de tilsendte dem telexmeddelelser, som de nationale myndigheder i sidste instans lagde til grund for afgørelser. I begge ovennævnte domme fastslog Domstolen, at grundlaget for det tab, importørerne havde lidt, alene var de nævnte afgørelser. Telexmeddelelserne var kun udtryk for det nødvendige samarbejde mellem de nationale myndigheder og fællesskabsmyndighederne, et samarbejde, som ikke kan pådrage Fællesskabet ansvar (Sucrimex, præmisserne 22 og 23, og Interagra, præmisserne 8 og 9).
Som ovenfor nævnt er Krohn af en anden opfattelse, idet Domstolen — og dette er hovedpunktet i sagsøgerens argumentation — i Sucrimex- og Interagra-dommene fastslog, at de nationale myndigheder ikke var bundet af Kommissionens udtalelser; i den foreliggende sag har Kommissionen imidlertid i meget højere grad taget del i behandlingen af spørgsmålet om udstedelse af importlicenserne, og den er endog gået så vidt, at den i sidste instans »blokerede« interventionsorganet med en telexmeddelelse. Dette kan klart ikke bestrides. Over for Krohn kan det højst gøres gældende, at det også i det foreliggende tilfælde var det nævnte organ, der traf afgørelse vedrørende importørens anmodning, og at det efter al sandsynlighed vil være umuligt at frakende organet en sådan beføjelse. Integrationen inden for Fællesskabet er efter min opfattelse ikke nået så vidt, at den nærmere gennemførelse af en aftale som den foreliggende mellem EØF og Thailand skulle falde uden for medlemsstaternes ansvarsområde.
Giver disse alt overvejende formelle bemærkninger tilstrækkeligt grundlag for at statuere afvisning af sagen, således som det skete i ovennævnte domme? Dette er jeg ikke helt overbevist om. Det står dog fast, at det modsatte resultat efter min opfattelse giver anledning til alvorligere betænkeligheder. Lad os et øjeblik med Krohn antage, at Domstolen prøver kompetencespørgsmålet ud fra de synspunkter, der må finde anvendelse i alle sådanne sager, nemlig ud fra en afvejelse af de beføjelser, der efter de pågældende bestemmelser tillægges Kommissionen og det nationale organ på den ene side og de to myndigheders konkrete udøvelse heraf på den anden. Resultatet er åbenbart: hvis Kommissionens telexmeddelelser måtte betragtes som blotte tilkendegivelser, er den nationale ret kompetent; derimod må skadelidte anlægge sag ved Domstolen, hvis han kan bevise, at interventionsorganets beslutning kun er en gennemførelse på nationalt plan af en beslutning, der må tilskrives Kommissionen.
Jeg kan ikke forestille mig en dårligere løsning. Den ville nemlig forudsætte, at de erhvervsdrivende ned til de mindste enkeltheder gransker den sagsbehandling, der ligger til grund for den skadevoldende retsakt med henblik på at fastslå, om det er den nationale myndighed eller fællesskabsmyndigheden, der i det væsentlige har bidraget til dens udstedelse. Og enhver kan se, i hvor høj grad forudsætningen om en sådan undersøgelse — hvis resultat ofte vil være tvivlsomt, fordi de forskellige muligheder sjældent er så klare som i mit eksempel — strider mod det retssikkerhedsprincip, som må være grundlaget for alle bestemmelser, men i første række for de enkle og klart definerede regler om kompetence. Derimod ville det betyde et maksimum af enkelhed og klarhed, hvis Domstolen fastslog, at medlemsstaterne altid og under alle omstændigheder er ansvarlige for nationale myndigheders handlinger og retsakter, og at kun de nationale retter er kompetente til at prøve dem.
Vi står altså overfor to synspunkter, hvoraf det ene er overordentlig formelt, medens det andet, som teoretisk set virker overbevisende, i praksis har katastrofale følger. Som allerede nævnt foretrækker jeg det første, også fordi den forvirring, det fører til, i sidste instans kan overvindes. Jeg tænker naturligvis på de tilfælde, hvor det ville være uberettiget og endda ubilligt at holde medlemsstaterne ansvarlige, når Kommissionen har beføjelse til at give de nationale myndigheder retligt bindende henstillinger. I sådanne tilfælde er der imidlertid en løsning: medlemsstaten kan kræve skadeserstatning af Kommissionen, enten ad hoc eller, mere konkret, i forbindelse med afslutningen af EUGFL-regnskaberne. Så vidt jeg ved, er der ingen bestemmelse eller dom, der er til hinder for en sådan fremgangsmåde.
Dernæst en bemærkning til Kommissionens andet argument, som også er gjort gældende til støtte for en afvisning af sagen. Som bekendt er der anlagt sag ved den nationale ret til prøvelse af BALM's beslutning, og den mulighed foreligger, at den nationale ret i sin dom vil anlægge en anden fortolkning end Domstolen af de fællesskabsbestemmelser, der finder anvendelse i den foreliggende sag. Sådanne uoverensstemmelser er imidlertid ikke forenelige med ordningen efter traktaten, og med henblik på at undgå dem har Domstolen netop i Sucrimex- og Interagra-dommene fastslået, at »kontrollen med, hvorledes medlemsstaternes administrationer handler ved anvendelsen af fællesskabsretten, tilkommer imidlertid i første række de nationale retter, hvilket imidlertid ikke afskærer disse fra at forelægge ... præjudicielle spørgsmål...« (Sucrimex, præmis 24, Interagra, præmis 10). »I første række« indebærer efter min opfattelse, at et søgsmål i medfør af artiklerne 178 og 215 er subsidiært i forhold til de retsmidler, der er hjemlet i de nationale retsordener, medmindre — hvilket ud fra de foreliggende oplysninger ikke er tilfældet i den foreliggende sag — et sådant søgsmål er den eneste mulighed for retsbeskyttelse, som står åben for sagsøgeren.
8.
Derimod er det min opfattelse, at Kommissionens subsidiære argument må afvises. Ganske vist fastslog Domstolen i Plaumann-dommen, at »en ikke-annulleret forvaltningsakt kan ikke i sig selv konstituere en fejl, som krænker borgerne; disse kan således ikke... kræve skadeserstatning. Domstolen kan ikke ved et erstatningssøgsmål fastsætte foranstaltninger, der vil ophæve retsvirkningerne af en beslutning, som ikke er blevet annulleret«. Men som Krohn med rette har fremhævet, står disse bemærkninger alene. Siden dommen af 2. december 1971, sag 5/71, Schöppenstedt, Smi. 1971, s. 275, har det været Domstolens opfattelse, at søgsmål om erstatning for tab som følge af en ikke-annulleret retsakt kan tages under realitetspåkendelse, og den har derfor betragtet sådanne søgsmål som selvstændige.
Heroverfor har Kommissionen anført, at Plaumann-dommen må finde anvendelse, når sagsøgeren har mulighed for at kræve retsakten annulleret; at nedlægge påstand om erstatning er derfor — i det mindste i dette tilfælde — en omgåelse af processuelle regler. For mig at se er denne indvending imidlertid ikke korrekt. Mellem Plaumann-dommen og Schöppenstedt-dommen er der ingen mellemvej. Med andre ord: enten er erstatningssøgsmålet et selvstændigt søgsmål eller også er det det ikke; og er det selvstændigt, er det vanskeligt at se, hvorfor dette retsmiddel med sine mere begrænsede virkninger teoretisk set må betragtes som en omgåelse af annullationssøgsmålet. Konkret kan det være tilfældet, det vil sige, at det kan dække over et søgsmål efter artikel 173. Men en sådan omstændighed må bevises, og i nærværende sag mangler et sådant bevis.
9.
Af alle ovennævnte grunde skal jeg derfor foreslå, at den af selskabet Krohn mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber anlagte sag, der blev registreret i Domstolens register den 4. juli 1984, afvises.
I betragtning af, at problemstillingen i sagen er kompliceret og til en vis grad ny, skal jeg foreslå, at spørgsmålet om sagens omkostninger ikke afgøres efter kriteriet om, hvem der har tabt sagen, men at hver part bærer sine omkostninger.
(
*1
) – Oversat fra italiensk.