62002TO0003_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-3/02,
Schlüsselverlag J.S. Moser GmbH, Innsbruck (Østrig),
J. Wimmer Medien GmbH & Co. KG, Linz (Østrig),
Styria Medien AG, Graz (Østrig),
Zeitungs- und Verlags-Gesellschaft mbH, Bregenz (Østrig),
Eugen Ruß Vorarlberger Zeitungsverlag und Druckerei GmbH, Schwarzach (Østrig),
»Die Presse« Verlags-Gesellschaft mbH, Wien (Østrig),
»Salzburger Nachrichten« Verlags-Gesellschaft mbH und Co. KG, Salzburg (Østrig),
ved Rechtsanwalt M. Krüger, Linz,
sagsøgere,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved K. Wiedner, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt,
angående en påstand om, at det fastslås, at Kommissionen har udvist retsstridig passivitet, idet den har undladt at vedtage en beslutning om en fusions forenelighed med fællesmarkedet,
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS
(Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, M. Jaeger, og dommerne K. Lenaerts og J. Azizi,
justitssekretær: H. Jung,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Sagens faktiske omstændigheder, retsforhandlinger og sagsøgernes påstande
1 Ved skrivelse af 25. maj 2001 indleverede sagsøgerne, der alle er selskaber i den østrigske pressesektor, en klage til Kommissionen angående Verlagsgruppe News GmbH's erhvervelse af Kurier-Magazine Verlags GmbH, tilhørende Zeitschriften Verlagsbeteiligungs-Aktiengesellschaft. Verlagsgruppe News GmbH er kontrolleret af Bertelsmann-koncernen.
2 I klagen anførte sagsøgerne, at fusionen, der var blevet godkendt af Oberlandesgericht Wien (Østrig) ved dom af 26. januar 2001, havde en fællesskabsdimension i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (EFT 1990 L 257, s. 13, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1310/97 af 30. juni 1997 (EFT L 180, s. 1)). Ifølge sagsøgerne burde fusionen have været anmeldt til Kommissionen, hvorefter Kommissionen havde været forpligtet til at vedtage en beslutning om fusionens forenelighed med fællesmarkedet.
3 Ved skrivelse af 12. juli 2001 underrettede direktøren for Kommissionens Taskforce for Kontrol med Fusioner og Virksomhedsovertagelser, henhørende under Generaldirektoratet for Konkurrence (herefter »Taskforce for Kontrol med Fusioner«), sagsøgerne om, at tærsklerne i artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 4064/89 ikke var overskredet, eftersom et af de to selskaber i fusionen, nemlig Kurier-Magazine Verlags GmbH, ikke havde en årlig omsætning inden for Fællesskabet på 250 mio. EUR.
4 Ved skrivelse af 7. august 2001 anfægtede sagsøgerne dette synspunkt.
5 Direktøren for »Taskforce for Kontrol med Fusioner« fastslog herefter i en skrivelse af 3. september 2001, at hans direktorat ikke kunne antage det af sagsøgerne fremsatte argument, og gentog, at der ikke var tale om en fusion af fællesskabsdimension.
6 Ved skrivelse af 11. september 2001 anmodede sagsøgerne Kommissionen om i henhold til artikel 232, stk. 2, EF formelt at tage stilling til, »hvorvidt den ville eller ikke ville iværksætte en undersøgelsesprocedure i henhold til forordning nr. 4064/89«.
7 Den 7. november 2001 sendte direktøren for »Taskforce for Kontrol med Fusioner« følgende skrivelse til sagsøgerne:
»Vedr.: ZVB/News/Bertelsmann-fusionen
Jeg bekræfter modtagelsen af Deres skrivelse af 11. september 2001 [...]
Af de grunde, der er fremsat i min skrivelse af 12. juli 2001, bekræfter jeg hermed, at mine tjenestegrene ikke har til hensigt at tage ovennævnte sag op til fornyet overvejelse.
Videre skal jeg fastslå, at Kommissionen i fraværet af hjemmel i fusionskontrolforordningen ikke kan vedtage en beslutning om dette retlige forhold.«
8 Under disse omstændigheder anlagde sagsøgerne ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 10. januar 2002 det foreliggende passivitetssøgsmål.
9 Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den samme dag har ansøgerne begæret, at sagen bliver afgjort efter en hasteprocedure i henhold til artikel 76a i Rettens procesreglement.
10 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
- Det fastslås, at Kommissionen har tilsidesat sin forpligtelse i henhold til EF-traktaten, idet den ikke har vedtaget en beslutning vedrørende den af sagsøgerne indgivne klage angående en fusion af fællesskabsdimension, der var blevet meddelt på nationalt niveau og ved dom af 26. januar 2001 godkendt af Oberlandesgericht Wien i dennes egenskab af kartelretlig instans.
- Subsidiært fastslås det, at Kommissionen har undladt at opfordre fusionens parter til at meddele den herom.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Formaliteten
11 I henhold til artikel 111 i Rettens procesreglement kan Retten træffe afgørelse ved begrundet kendelse, når det er åbenbart, at en sag må afvises, eller at en sag er åbenbart ugrundet.
12 I nærværende sag finder Retten, at der foreligger et tilstrækkeligt oplysningsgrundlag og beslutter i henhold til samme artikel 111 at træffe afgørelse uden at fortsætte sagens behandling.
Sagsøgernes argumenter
13 For det første har sagsøgerne fastslået, at søgsmålet blev indbragt inden for den frist på to måneder, der er fastsat ved artikel 232, stk. 2, EF.
14 Dernæst har sagsøgerne henvist til Rettens dom af 24. marts 1994 (sag T-3/93, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 121). De har gjort gældende, at Retten i denne sag fastslog, at et annullationssøgsmål mod en erklæring fremsat af Kommissionens talsmand, hvorefter en påtænkt fusion ikke henhørte under forordning nr. 4064/89, eftersom fusionen ikke var af fællesskabsdimension, kunne antages til realitetsbehandling. Den eneste forskel mellem sagen Air France mod Kommissionen og nærværende sag er, at Kommissionen ikke har vedtaget nogen beslutning i denne sag. En forskellig behandling i de to sager ville indebære, at muligheden for at lade konkurrenter nyde retslig beskyttelse gennem adgangen til sagsanlæg ved Retten eller for at nægte dem en sådan beskyttelse alene ville henhøre under Kommissionens skøn. Hvis det foreliggende søgsmål ikke kunne antages til realitetsbehandling, ville Kommissionens passivitet gøre den i stand til at unddrage sig en retslig efterprøvelse af en beslutning, der kan anfægtes.
15 Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen i den ovenfor i præmis 14 nævnte sag Air France mod Kommissionen selv anlagde det synspunkt, at sagsøgeren i denne sag, efter at have opfordret Kommissionen til at vedtage en beslutning om den omhandlede fusion, kunne have indbragt et passivitetssøgsmål over Kommissionens eventuelle passivitet. Kommissionens eget udgangspunkt er derfor, at passivitetssøgsmålet kan antages til realitetsbehandling.
16 Sagsøgerne har endvidere gjort gældende, at i den foreliggende sag har Generaldirektoratet for Konkurrence hele tiden understreget, at dets standpunkt ikke var bindende for Kommissionen. Imidlertid er det ikke muligt at anlægge et annullationssøgsmål ved Retten, når der ikke foreligger en beslutning, som kan tilskrives Kommissionen. Det er uacceptabelt, at en af Kommissionens tjenestegrene søger dække bag den ikke-bindende karakter af sit retlige standpunkt, og at Kommissionen samtidig nægter at vedtage en beslutning, som kan anfægtes.
17 Endelig har sagsøgerne gjort gældende, at de ville have været umiddelbart og individuelt berørt af den beslutning, Kommissionen undlod at træffe, eftersom de konkurrerer direkte med de selskaber, der indgår i fusionen (Domstolens dom af 26.11.1996, sag C-68/95, T. Port, Sml. I, s. 6065, præmis 59, og Rettens dom af 3.6.1999, sag T-17/96, TF1 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1757, præmis 27).
Rettens bemærkninger
18 Artikel 232, stk. 2, EF bestemmer følgende:
»En sådan klage [over passivitet] kan kun antages til behandling, hvis den pågældende institution har været opfordret til at handle. Hvis institutionen ikke har taget stilling inden to måneder efter denne opfordring, kan klagen indbringes inden for en frist på yderligere to måneder.«
19 Idet de henviste til den omhandlede fusion, anmodede sagsøgerne ved skrivelse af 11. september 2001 Kommissionen om i henhold til artikel 232, stk. 2, EF formelt at tage stilling til, »hvorvidt den ville eller ikke ville iværksætte en undersøgelsesprocedure i henhold til forordning nr. 4064/89«.
20 Det bemærkes, at skrivelsen af 7. november 2001 fra direktøren for »Taskforce for Kontrol med Fusioner« udgør Kommissionens svar på anmodningen af 11. september 2001. Skrivelsen af 7. november 2001 henviser udtrykkeligt til skrivelsen af 11. september 2001.
21 Det bør herefter overvejes, om Kommissionens skrivelse af 7. november 2001 udgør en stillingtagen i henhold til artikel 232, stk. 2, EF, der bringer Kommissionens påstået retsstridige passivitet til ophør.
22 Det bemærkes, at Kommissionen i denne skrivelse fastslog, at den ikke havde til hensigt at tage den omhandlede fusion op til fornyet overvejelse. Den henviser til de grunde, den fremsatte i sin skrivelse af 12. juli 2001. I denne skrivelse havde Kommissionen gjort rede for, at fusionen ikke var af fællesskabsdimension, idet tærsklerne i artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 4064/89 ikke var overskredet.
23 I skrivelsen af 7. november 2001 slår Kommissionen imidlertid fast, at den i fraværet af en fællesskabsdimension ikke i henhold til forordning nr. 4064/89 har kompetence til at vedtage en beslutning i denne sag.
24 Det følger heraf, at skrivelsen af 7. november 2001 er en klar stillingtagen til anmodningen af 11. september 2001.
25 Endvidere fremgår det klart af dommen i sagen Air France mod Kommissionen, som er nævnt ovenfor i præmis 14, at en sådan stillingtagen udgør en retsakt, hvis lovlighed kan prøves i henhold til artikel 230 EF. Det blev fastslået i nævnte dom, at en udtalelse, der var fremsat på vegne af Kommissionen, og hvorefter en fusion ikke faldt inden for anvendelsesområdet for forordning nr. 4064/89, fordi den ikke var af fællesskabsdimension, kunne gøres til genstand for et annullationssøgsmål.
26 Sagsøgerne kan ikke hævde, at skrivelsen af 7. november 2001 er udtryk for en holdning, der kun kan tilskrives »Taskforce for Kontrol med Fusioner« og ikke Kommissionen. Selv om skrivelserne af 12. juli og 3. september 2001 erklærer, at de »giver udtryk for holdningen i direktoratet for kontrol med fusioner uden at være bindende for Kommissionen«, fremgår en sådan erklæring ikke af skrivelsen af 7. november 2001, der må anses for at indeholde Kommissionens stillingtagen.
27 Endelig er den omstændighed, at skrivelsen af 7. november 2001 ikke har tilfredsstillet sagsøgerne, uden relevans for spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen har taget stilling i henhold til artikel 232, stk. 2, EF. Det følger af retspraksis, at artikel 232 EF henviser til retsstridig passivitet gennem undladelse af at træffe afgørelse eller tage stilling, og ikke til vedtagelsen af en anden retsakt end den, som de berørte parter måtte ønske eller anse for nødvendig (Domstolens dom af 24.11.1992, forenede sager C-15/91 og C-108/91, Buckl m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 6061, præmis 16 og 17, og af 1.4.1993, sag C-25/91, Pesqueras Echebastar mod Kommissionen, Sml. I, s. 1719, præmis 12, samt Domstolens kendelse af 13.12.2000, sag C-44/00 P, Sodima mod Kommissionen, Sml. I, s. 11231, præmis 83).
28 Det følger af ovenstående, at sagsøgerne indledte passivitetssøgsmålet den 10. januar 2002, da de havde modtaget Kommissionens skrivelse af 7. november 2001, hvori den må anses for at have taget stilling i henhold til artikel 232 EF. Derfor havde sagsøgerne ikke længere interesse i at få fastslået passivitet, eftersom passiviteten ikke længere forelå. En dom fra Retten, som i et sådant tilfælde fastslår, at institutionen har udvist passivitet, kan ikke give anledning til foranstaltninger til opfyldelse af dommen i henhold til artikel 233, stk. 1, EF (Rettens dom af 27.1.2000, forenede sager T-194/97 og T-83/98, Branco mod Kommissionen, Sml. II, s. 69, præmis 57).
29 Følgeligt bør passivitetssøgsmålet afvises, uden at det er fornødent at tage stilling til begæringen om, at sagen afgøres efter en hasteprocedure.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
30 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
31 I denne sag er nærværende kendelse imidlertid afsagt i henhold til procesreglementets artikel 111 og før Kommissionen har haft mulighed for at nedlægge påstand om sagens omkostninger. Det er derfor nødvendigt at henholde sig til procesreglementets artikel 87, stk. 3, ifølge hvilken Retten kan fordele sagens omkostninger, hvor der foreligger ganske særlige grunde.
32 Eftersom sagsøgerne har tabt sagen, bør det pålægges dem at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsøgerne betaler sagens omkostninger.