62022TO0628
RETTENS KENDELSE (Sjette Afdeling)
21. juni 2023 (
*1
)
»Annullationssøgsmål – miljø – delegeret forordning (EU) 2022/1214 – taksonomi – økonomiske aktiviteter i tilknytning til fossilgas og atomenergi – omfattet af bæredygtige økonomiske aktiviteter – parlamentsmedlem – ikke umiddelbart berørt – afvisning«
I sag T-628/22,
René Repasi, Karlsruhe (Tyskland), ved advokaterne H.-G. Kamann og D. Fouquet samt professorerne F. Kainer og M. Nettesheim,
sagsøger,
mod
Europa-Kommissionen ved F. Erlbacher, A. Nijenhuis og G. von Rintelen, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.J. Costeira, og dommerne P. Zilgalvis (refererende dommer) og E. Tichy-Fisslberger,
justitssekretær: V. Di Bucci,
afsagt følgende
Kendelse
1
Sagsøgeren, René Repasi, har med sit søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF nedlagt påstand om annullation af Kommissionens delegerede forordning (EU) 2022/1214 af 9. marts 2022 om ændring af delegeret forordning (EU) 2021/2139 for så vidt angår økonomiske aktiviteter i visse energisektorer og delegeret forordning (EU) 2021/2178 for så vidt angår offentliggørelse af specifikke oplysninger vedrørende disse økonomiske aktiviteter (EUT 2022, L 188, s. 1, herefter »den anfægtede forordning«).
Sagens baggrund
2
Den 18. juni 2020 vedtog Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union forordning (EU) 2020/852 om fastlæggelse af en ramme til fremme af bæredygtige investeringer og om ændring af forordning (EU) 2019/2088 (EUT 2020, L 198, s. 13), som fastlægger kriterierne for at afgøre, om en økonomisk aktivitet kvalificeres som miljømæssigt bæredygtig, med det formål at bestemme, i hvilken grad en investering er miljømæssigt bæredygtig.
3
Artikel 3 i forordning 2020/852 fastsætter kriterier for miljømæssigt bæredygtige økonomiske aktiviteter i lyset af de seks miljømål, der er fastsat i denne forordnings artikel 9.
4
Artikel 4 i forordning 2020/852 bestemmer, at medlemsstaterne og Unionen anvender kriterierne i artikel 3 til at fastslå, om en økonomisk aktivitet kvalificeres som miljømæssigt bæredygtig med hensyn til enhver foranstaltning, som fastsætter krav til finansielle markedsdeltagere eller udstedere vedrørende finansielle produkter eller erhvervsobligationer, der stilles til rådighed som »miljømæssigt bæredygtige«.
5
I henhold til artikel 9 i forordning 2020/852 anses modvirkning af klimaændringer, tilpasning til klimaændringer, bæredygtig anvendelse og beskyttelse af vand- og havressourcer, omstilling til en cirkulær økonomi, forebyggelse og bekæmpelse af forurening samt beskyttelse og genopretning af biodiversitet og økosystemer for miljømål.
6
Derudover har 41. betragtning til forordning 2020/852 følgende ordlyd:
»Ud over anvendelse af klimaneutral energi og flere investeringer i økonomiske aktiviteter og sektorer, der allerede har lave emissioner, kræver omstillingen en væsentlig nedbringelse af drivhusgasemissionerne inden for andre økonomiske aktiviteter og sektorer, hvor der ikke findes teknologisk og økonomisk gennemførlige lavemissionsalternativer. Disse økonomiske omstillingsaktiviteter bør kvalificeres som bidragende væsentligt til modvirkning af klimaændringer, hvis deres drivhusgasemissioner er væsentligt lavere end sektorens eller industriens gennemsnit, de ikke hæmmer udvikling og anvendelse af lavemissionsalternativer, og de ikke fører til en fastlåsning af aktiver, der er uforenelige med målet om klimaneutralitet, under hensyntagen til disse aktivers økonomiske levetid. De tekniske screeningskriterier for sådanne økonomiske omstillingsaktiviteter bør sikre, at disse omstillingsaktiviteter har en troværdig kurs mod klimaneutralitet, og bør med regelmæssige mellemrum tilpasses i overensstemmelse hermed.«
7
Hvad angår disse økonomiske omstillingsaktiviteter fastsætter artikel 10, stk. 3, i forordning 2020/852, at Europa-Kommissionen vedtager en delegeret retsakt i overensstemmelse med denne forordnings artikel 23 for det første for at fastsætte tekniske screeningskriterier til bestemmelse af de betingelser, hvorunder en given økonomisk aktivitet kvalificeres som bidragende væsentligt til modvirkning af klimaændringer, og for det andet for at fastsætte tekniske screeningskriterier for hvert relevant miljømål til bestemmelse af, om en økonomisk aktivitet, for hvilken der er fastsat tekniske screeningskriterier, skader et eller flere af disse mål væsentligt.
8
Den 4. juni 2021 vedtog Kommissionen delegeret forordning (EU) 2021/2139 om supplerende regler til forordning 2020/852 for så vidt angår fastsættelse af de tekniske screeningskriterier til bestemmelse af de betingelser, hvorunder en økonomisk aktivitet kvalificeres som bidragende væsentligt til modvirkning af klimaændringer eller tilpasning til klimaændringer, og til fastlæggelse af, hvorvidt den pågældende økonomiske aktivitet i væsentlig grad skader nogle af de andre miljømål (EUT 2021, L 442, s. 1).
9
Forordning 2021/2139 fastsætter tekniske screeningskriterier, som dækker flere økonomiske sektorer og aktiviteter, som har potentiale til at bidrage til målene om modvirkning af klimaændringer og tilpasning til klimaændringer. Den fastsætter for hver af disse aktiviteter kvantitative eller kvalitative tekniske screeningskriterier til bestemmelse af, om den klassificerede aktivitet bidrager væsentligt til målsætningerne om modvirkning af klimaændringer og tilpasning til klimaændringer, og om den pågældende aktivitet ikke i væsentlig grad skader de andre mål, som er fastsat i forordning 2020/852.
10
Kommissionen vedtog den 9. marts 2022 den anfægtede forordning, som bl.a. har til formål at fastsætte tekniske screeningskriterier med henblik på at klassificere visse aktiviteter i atomenergi- og gassektoren som omstillingsaktiviteter som omhandlet i artikel 10, stk. 2, i forordning 2020/852.
11
Sagsøgeren er medlem af Europa-Parlamentet.
Parternes påstande
12
Sagsøgeren har i det væsentlige nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede forordning annulleres.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
13
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Sagen afvises.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
14
Sagsøgeren har i sine bemærkninger til formalitetsindsigelsen nedlagt påstand om, at denne forkastes.
Den retlige bedømmelse
15
I henhold til artikel 130, stk. 1, i Rettens procesreglement kan Retten, såfremt sagsøgte anmoder den herom, tage stilling til, om sagen bør afvises, uden at indlede behandlingen af sagens realitet. Retten kan i medfør af nævnte procesreglements artikel 130, stk. 6, beslutte at indlede den mundtlige forhandling vedrørende denne anmodning.
16
I det foreliggende tilfælde finder Retten, at sagen er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne, og at det er ufornødent at indlede den mundtlige forhandling.
17
Kommissionen har anført, at sagsøgeren ikke er umiddelbart berørt af den anfægtede forordning.
18
Kommissionen har i det væsentlige gjort gældende, at det ville være i strid med den institutionelle ligevægt, med det demokratiske princip om vedtagelse af afgørelser med flertal og med udelukkelsen af actio popularis at anerkende, at sagsøgeren har søgsmålskompetence.
19
Kommissionen har endvidere tilføjet, at princippet om retten til en effektiv domstolsbeskyttelse og hensynet til medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner ikke kan påberåbes til støtte for anerkendelse af sagsøgerens søgsmålskompetence til at gøre en tilsidesættelse af Parlamentets beføjelser gældende.
20
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at retsstillingen som medlem af Europa-Parlamentet i medfør af EU-retten og princippet om repræsentativt demokrati giver ham ret til at stemme og initiativret, ret til at deltage i en forskriftsmæssig lovgivningsprocedure, processuelle rettigheder til overholdelse af kompetence- og procedurebestemmelserne og ret til at forsvare Parlamentets demokratiske beføjelser.
21
Sagsøgeren har fremhævet, at anerkendelse af hans søgsmålskompetence som medlem af Parlamentet i modsætning til, hvad Kommissionen har anført, medfører, at den institutionelle ligevægt beskyttes ved at sikre søgsmålskompetence til at kontrollere, at valget af en retsakts vedtagelsesprocedure ikke er strid med medlemmernes rettigheder, uden at der er tale om actio popularis.
22
Sagsøgeren har således i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen ved at vedtage den anfægtede forordning har overskredet den beføjelse til at vedtage delegerede retsakter, som den er tillagt i henhold til artikel 290 TEUF, og den anfægtede forordning har således gjort indgreb Parlamentets lovgivningskompetence og dermed i sagsøgerens rettigheder som medlem af Europa-Parlamentet. Sagsøgeren har heraf udledt, at han skal anses for at være umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede forordning.
23
I denne henseende skal det bemærkes, at antagelsen til realitetsbehandling af et søgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person til prøvelse af en retsakt, der ikke er rettet til vedkommende, i medfør af artikel 263, stk. 4, TEUF forudsætter, at denne person indrømmes søgsmålskompetence, hvilket forekommer i to situationer. Dels kan en sådan sag anlægges på betingelse af, at denne retsakt berører vedkommende umiddelbart og individuelt. Dels kan en sådan person anlægge sag til prøvelse af en regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, hvis den berører vedkommende umiddelbart (dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen, C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 19, og af 13.3.2018, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen, C-244/16 P, EU:C:2018:177, præmis 39).
24
Betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af den retsakt, der er genstand for søgsmålet, som fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF kræver, at to kriterier er kumulativt opfyldt, nemlig for det første at den anfægtede foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og for det andet at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler (jf. i denne retning dom af 5.5.1998, Glencore Grain mod Kommissionen, C-404/96 P, EU:C:1998:196, præmis 41, og af 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og Kommissionen mod Ferracci, C-622/16 P – C-624/16 P, EU:C:2018:873, præmis 42).
25
Det skal ligeledes bemærkes, at den almindelige lovgivningsprocedure i henhold til artikel 289 TEUF består i, at en forordning, et direktiv eller en afgørelse vedtages af Parlamentet og Rådet i fællesskab på forslag af Kommissionen (jf. dom af 14.4.2015, Rådet mod Kommissionen, C-409/13, EU:C:2015:217, præmis 69).
26
Derudover fremgår det af artikel 290, stk. 1, TEUF, at Kommissionen i en lovgivningsmæssig retsakt kan få delegeret beføjelse til at vedtage almengyldige ikke-lovgivningsmæssige retsakter, der supplerer eller ændrer visse ikke-væsentlige bestemmelser i den lovgivningsmæssige retsakt. I henhold til denne bestemmelses stk. 2 skal formålet, indholdet, omfanget samt varigheden af delegationen være udtrykkeligt afgrænset af den lovgivningsmæssige retsakt, der tildeler en sådan delegation. Dette krav indebærer, at tildelingen af en delegeret beføjelse sker med henblik på vedtagelsen af regler, der indgår i den retlige ramme, som defineret i den lovgivningsmæssige basisretsakt (dom af 17.3.2016, Parlamentet mod Kommissionen, C-286/14, EU:C:2016:183, præmis 30).
27
Den mulighed for at delegere beføjelser, der er fastsat i artikel 290 TEUF, sigter til at gøre det muligt for lovgiver at koncentrere sig om en lovgivnings væsentlige bestemmelser samt om ikke-væsentlige bestemmelser, som den anser for hensigtsmæssigt at lovgive om, samtidig med, at den betror Kommissionen den opgave at »supplere« visse ikke-væsentlige bestemmelser i den vedtagne lovgivningsmæssige retsakt eller at »ændre« sådanne bestemmelser inden for rammerne af den beføjelse, der blev tillagt Kommissionen (dom af 17.3.2016, Parlamentet mod Kommissionen, C-286/14, EU:C:2016:183, præmis 54).
28
Heraf følger, at de væsentlige regler på det omhandlede område skal vedtages i den grundlæggende retsforskrift og ikke kan gøres til genstand for en delegation (jf. i denne retning dom af 5.9.2012, Parlamentet mod Rådet, C-355/10, EU:C:2012:516, præmis 64, og af 10.9.2015, Parlamentet mod Rådet, C-363/14, EU:C:2015:579, præmis 46).
29
I øvrigt skal en delegeret beføjelse under alle omstændigheder overholde alle de væsentlige bestemmelser i den delegerende retsakt og indgå i den retlige ramme som defineret i den lovgivningsmæssige basisretsakt (dom af 11.5.2017, Dyson mod Kommissionen, C-44/16 P, EU:C:2017:357, præmis 53).
30
I denne henseende skal det bemærkes, at det ganske vist fremgår af retspraksis, at en retsakt fra Parlamentet, som påvirker vilkårene for medlemmernes udøvelse af deres parlamentariske virksomhed, er en retsakt, som umiddelbart påvirker deres retsstilling (jf. i denne retning dom af 29.6.2004, Front national mod Parlamentet, C-486/01 P, EU:C:2004:394, præmis 35, og af 2.10.2001, Martinez m.fl. mod Parlamentet, T-222/99, T-327/99 og T-329/99, EU:T:2001:242, præmis 60-65).
31
Denne praksis vedrører dog de foranstaltninger angående Parlamentets interne organisation, der umiddelbart påvirker dets medlemmer, og kan ikke overføres på det foreliggende tilfælde, hvor de rettigheder, som sagsøgeren har påberåbt sig som medlem af Parlamentet, kun indirekte kan være påvirket af det hævdede indgreb i Parlamentets lovgivningskompetence.
32
Selv hvis det antages, at Kommissionen ved at vedtage den anfægtede forordning overskred den beføjelse til at vedtage delegerede retsakter, som den er tillagt i henhold til artikel 290 TEUF, vil sagsøgerens rettigheder nævnt ovenfor i præmis 20 kun indirekte blive påvirket af et sådant indgreb i Parlamentets lovgivningskompetence. Samtlige de rettigheder, som sagsøgeren har i forbindelse med udøvelsen af Parlamentets lovgivningskompetence, skal nemlig alene udøves inden for rammerne af Parlamentets interne procedurer.
33
I modsætning til, hvad sagsøgeren har anført, kan det således ikke lægges til grund, at et indgreb i Parlamentets beføjelser umiddelbart påvirker retsstillingen for dets medlemmer som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 24 ovenfor.
34
Retten til at deltage i en forskriftsmæssig lovgivningsprocedure, til overholdelse af kompetence- og procedurebestemmelserne, til at forsvare Parlamentets demokratiske beføjelser samt ret til at stemme, initiativret og ret til deltagelse med henblik på at udøve politisk indflydelse, som sagsøgeren har påberåbt sig, kan dermed ikke anses for at være umiddelbart berørt af vedtagelsen af den anfægtede forordning.
35
Princippet om repræsentativt demokrati og retsstatsprincippet, som sagsøgeren har påberåbt sig, kan ikke rejse tvivl om denne konklusion. Som det fremgår af artikel 263, stk. 2, TEUF, har Parlamentet nemlig ret til at klage over EU-retsakter, således at overholdelsen af disse principper er sikret gennem den klageadgangsordning, der er fastsat i traktaterne.
36
Af samme grund kan sagsøgerens fortolkning, hvorefter Parlamentets medlemmer skal anses for at være umiddelbart berørt af de retsakter, der påvirker kompetenceregler, grundlæggende bestemmelser om lovgivningsproceduren eller retsakter, der udgør magtfordrejning, ikke tiltrædes.
37
Endelig skal sagsøgerens argumenter vedrørende den institutionelle ligevægt eller mindretallets ret til retsbeskyttelse, eftersom de ikke kan godtgøre, at sagsøgerens retsstilling er umiddelbart påvirket af den anfægtede forordning, ligeledes forkastes.
38
For så vidt som sagsøgerens argumentation skal forstås som en opfordring til Retten til at tildele Parlamentets medlemmer en særlig søgsmålsret uafhængigt af de betingelser, der er fastsat i artikel 263 TEUF, og med det formål at forsvare Parlamentets demokratiske beføjelser og at udgøre et instrument til indholdsmæssig anfægtelse, er det tilstrækkeligt at konstatere, at EUF-traktaten ikke fastsætter en sådan søgsmålsret, og at det ikke tilkommer Retten at indføre regler om anlæggelse af søgsmål, som ikke er fastlagt i traktaterne (jf. i denne retning og analogt dom af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, C-50/00 P, EU:C:2002:462, præmis 45).
39
Sagen kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.
40
Under disse omstændigheder er det ufornødent at træffe afgørelse om Den Franske Republiks anmodning om intervention, jf. procesreglementets artikel 142, stk. 2.
Sagsomkostninger
41
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
42
Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges ham at betale sagsomkostningerne i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.
43
I henhold til procesreglementets artikel 144, stk. 10, bærer Den Franske Republik sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Sjette Afdeling):
1)
Sagen afvises.
2)
Det er ufornødent at træffe afgørelse om Den Franske Republiks anmodning om intervention.
3)
Sagsøgeren bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.
4)
Den Franske Republik bærer sine egne omkostninger.
Således bestemt i Luxembourg den 21. juni 2023.
V. Di Bucci
Justitssekretær
M.J. Costeira
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: tysk.