61990CC0266_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. I den foreliggende sag anmodes Domstolen om at praecisere begrebet importpris i artikel 3, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1626/85 af 14. juni 1985 om beskyttelsesforanstaltninger over for indfoersel af visse surkirsebaer (herefter benaevnt "forordningen") (1).
Forordningen blev udstedt i medfoer af artikel 14 i forordning (EOEF) nr. 516/77 (2) for at fjerne de alvorlige forstyrrelser, Faellesskabets marked var udsat for som foelge af, at surkirsebaer indfoert fra tredjelande solgtes til unormalt lave priser (3).
Forordningen fastsaetter derfor en minimumspris for surkirsebaer ved indfoersel til Faellesskabet og en udligningsafgift for produkter, der ikke overholder denne pris.
Artikel 1, stk. 1, som gentager Den Faelles Toldtarifs varebeskrivelse, fastsaetter for "surkirsebaer, i sukkerlage, i pakninger" en minimumspris paa 60,80 ECU/100 kg netto for et produkt i pakninger af nettovaegt over 1 kg, og en minimumspris paa 67,10 ECU/100 kg netto for et produkt i pakninger af nettovaegt 1 kg og derunder.
Disse minimumspriser er, som Kommissionen selv har anfoert, beregnet paa grundlag af medlemsstaternes oplysninger om priser og omfatter ogsaa saedvanlige emballageomkostninger. Prisforskellene, som afhaenger af beholdernes stoerrelse, forklares ved, at emballageomkostningerne udgoer en forskellig andel af varens pris.
Importprisen for surkirsebaer fra tredjelande fastlaegges i henhold til forordningens artikel 3, stk. 1, paa grundlag af fob-prisen i oprindelseslandet samt transport- og forsikringsomkostningerne, indtil det sted, hvor produktet kommer ind paa Faellesskabets toldomraade.
Artiklens stk. 3 bestemmer desuden, at hvis den faktura, der forelaegges toldmyndighederne, ikke er udfaerdiget af eksportoeren i det land, hvor produkterne har oprindelse, eller hvis myndighederne ikke finder det godtgjort, at den angivne pris afspejler fob-prisen i oprindelseslandet, traeffer medlemsstatens kompetente myndigheder de fornoedne foranstaltninger til at bestemme denne pris, specielt under hensyntagen til importoerens pris ved videresalg.
Forordningen gjaldt til at begynde med indtil den 9. maj 1986 (artikel 5). Forordning (EOEF) nr. 1257/86 (4) forlaengede senere dens gyldighed med et aar.
2. De faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for den for den forelaeggende ret verserende sag, er forholdsvis enkle. Soba KG, sagsoegeren i hovedsagen, lod i tidsrummet fra 5. december 1985 - 10. september 1986 i alt 103 forsendelser stenfrie surkirsebaer i glas ekspedere til fri omsaetning ved toldsted Goeggingen, der henhoerer under Hauptzollamt Augsburg (herefter benaevnt "Hauptzollamt"). Sagsoegeren vedlagde altid toldanmeldelsen en beregning af referenceprisen, hvorved der i prisen paa surkirsebaerrene ifoelge fakturaen var medregnet vaerdien af den emballage (glas, laag, etiketter, papkasser, krympefolie), som var stillet vederlagsfrit til den jugoslaviske leverandoers raadighed.
Hauptzollamt accepterede til at begynde med sagsoegerens angivelse og undlod at fastsaette en udligningsafgift for surkirsebaerrene. Ved en senere aendringsafgoerelse fastsatte Hauptzollamt imidlertid en udligningsafgift paa 80,02 DM/100 kg nettovaegt og kraevede i alt 1 134 138,17 DM efterbetalt.
Efter at sagsoegeren forgaeves havde klaget administrativt, anlagde Soba KG sag ved Finanzgericht Muenchen, som ved kendelse af 10. juli 1990 udsatte sagen og forelagde Domstolen spoergsmaalet, om forordningens artikel 3, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at omkostningerne ved emballage, som koeberen vederlagsfrit har stillet til leverandoerens raadighed, skal medregnes ved fastsaettelsen af importprisen.
3. I sit skriftlige indlaeg til Domstolen har Kommissionen anfoert, at den forelaeggende rets spoergsmaal boer besvares benaegtende, og at der derfor i det foreliggende tilfaelde kan opkraeves udligningsafgift. Efter Kommissionens opfattelse skal der nemlig sondres mellem begrebet varens vaerdi, der omfatter alle omkostninger, som paaloeber indtil tidspunktet for varens lastning i oprindelseslandet, og begrebet fob-prisen, som kun omfatter de omkostninger, der paahviler varerne indtil det tidspunkt, hvor de er lastet paa transportmidlet, som saelgeren virkelig har afholdt, hvorfor de fremgaar af fakturaen.
En saadan fortolkning strider ifoelge Kommissionen heller ikke mod forordningens artikel 3, stk. 3, hvori henvises til videresalgsprisen: Hvis importlandets myndigheder fastslaar, at emballageomkostningerne ikke er indeholdt i saelgerens faktura, kan de jo ikke medregne disse omkostninger ved beregningen af importprisen.
Da endelig det udtryk, som anvendes i forordningens artikel 1, stk. 1 ("surkirsebaer ... i pakninger"), ifoelge Kommissionen er en ordret gengivelse af den tilsvarende position i Den Faelles Toldtarif, tjener den til at identificere den paagaeldende vare og betyder ikke, at toldmyndighederne skal medregne emballagen, saafremt saelgeren ikke har afholdt omkostningerne hertil, og de ikke er indeholdt i fakturaen.
4. Lad det vaere sagt med det samme, at jeg finder denne opfattelse ekstremt formalistisk, og at den kan foere til en forkert anvendelse af forordningen, idet den forvansker forordningens formaal og raekkevidde.
For det foerste kan Kommissionens argumenter, som bygger paa en ordlydsfortolkning, let imoedegaas med argumenter af samme styrke, for man maa huske paa, at efter handelssaedvane omfatter fob-prisen normalt vaerdien af varens saedvanlige emballage, og at det - uanset hvad grunden maatte vaere - er ubestrideligt, at artikel 1, stk. 1, taler om "surkirsebaer ... i pakninger" og dermed ikke kun om produktet, men ogsaa om emballagen.
Men det er foerst og fremmest ved en logisk og systematisk fortolkning af den omhandlede bestemmelse, at det bliver klart, at den foreslaaede loesning er forkert.
Der er ingen tvivl om forordningens formaal: Den skal forhindre, at de indfoerte surkirsebaer saelges til unormalt lave priser, som vanskeliggoer afsaetningen af det tilsvarende faellesskabsprodukt.
Derudover er minimumsimportprisen for surkirsebaer fastsat under hensyn til omkostningerne ved emballagen, der desuden, som Kommissionen selv har indroemmet, normalt ikke genbruges.
Hertil kommer, at omkostningerne ved de forskellige former for emballage, som importoeren vederlagsfrit har stillet til saelgerens raadighed, faktisk er afholdt af importoeren og derfor overvaeltet paa salgsprisen.
Ud fra denne synsvinkel er det svaert at forstaa, at der skal opkraeves en udligningsafgift af varer, som i realiteten ikke er indfoert til en pris, som ligger under den i forordningen fastsatte graense.
5. Under retsmoedet har Kommissionen dog indroemmet, at det ikke er klart oekonomisk begrundet at opkraeve udligningsafgift i det foreliggende tilfaelde. Kommissionen mener dog, at importoeren kan undgaa en ubegrundet opkraevning af afgift ved, at han saelger emballagen til eksportoeren og derefter koeber den tilbage, saaledes at emballagens pris kan staa paa regningen.
Jeg kan ikke faa oeje paa logikken bag denne fortolkning af bestemmelsen, og jeg kan ikke se fordelen ved, at importoeren skal gennem et saadant papirnusseri, naar det nu en gang er fastslaaet, at han faktisk har afholdt emballageomkostningerne.
Efter min opfattelse er det ogsaa uden betydning, at Haupzollamt' s afgoerelse er i overensstemmelse med det af Kommissionens tjenestegrene udarbejdede fortolkningsnotat, som blev droeftet i den kompetente Forvaltningskomité i oktober 1985 og blev meddelt medlemsstaterne. Et notat som de erhvervsdrivende ifoelge Kommissionen burde vaere bekendt med.
For det foerste kan dette fortolkningsnotat ikke aendre raekkevidden af en forordningsbestemmelse, og for det andet er der ikke holdepunkter for, at notatets indhold skulle vaere bragt til de paagaeldende erhvervsdrivendes kundskab. Tvaertimod fremgaar det af sagens faktiske omstaendigheder, at det foerst var i anden omgang, at de nationale toldmyndigheder - som langt fra havde en klar opfattelse af spoergsmaalet - bestred Soba' s toldanmeldelse.
6. Inden jeg afslutter mit forslag, vil jeg gerne fremhaeve, at Kommissionens fortolkning af bestemmelsen ikke alene strider mod forordningens formaal, men ogsaa vil kunne fordreje de konkurrenceforhold, som bestaar mellem de erhvervsdrivende, ved ubegrundet at straffe de importoerer, som forsyner sig hos producenter, som ikke kan levere en passende emballage. Fortolkningen kan desuden skabe en ubegrundet hindring for den internationale handel, da beskyttelsesforanstaltningerne derved kan bringes i anvendelse over for indfoerte varer, som ikke saelges til unormalt lave priser.
7. Paa denne baggrund foreslaar jeg, at Finanzgericht Muenchen' s spoergsmaal besvares saaledes:
"Artikel 3, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1626/85 skal fortolkes saaledes, at omkostninger til emballage, som koeberen stiller vederlagsfrit til leverandoerens raadighed, skal medregnes ved fastsaettelsen af importprisen."
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) EFT L 156, s. 13. Jf. ogsaa Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1712/85 af 21.6.1985 om aendring af den engelske, graeske, italienske, nederlandske og tyske udgave af forordning (EOEF) nr. 1626/85 (EFT L 163, s. 46).
(2) Raadets forordning af 14.3.1977 om den faelles markedsordning for produkter forarbejdet paa basis af frugt og groensager (EFT L 73, s. 1).
(3) Jf. forordningens tre foerste betragtninger.
(4) EFT L 113, s. 37.