61984J0298
DOMSTOLENS DOM (anden afdeling)
23. januar 1986 (
*1
)
I sag 298/84
angående en anmodning, som vice pretore di Latina i medfør af EØF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende sag
Paolo Iorio, advokat, Rom,
mod
Azienda autonoma delle ferrovie dello Stato (de italienske statsbaner),
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikel 48 om arbejdskraftens frie bevægelighed,
har
DOMSTOLEN (anden afdeling)
sammensat af afdelingsformanden K. Bahlmann, dommerne O. Due og F. Schockweiler,
generaladvokat: G. F. Mancini
justitssekretær: fuldmægtig D. Louterman
efter at der er afgivet indlæg af:
—
sagsøgeren i hovedsagen, P. Iorio,
—
Den italienske Republiks regering ved chefen for servizio del contenzioso diplomatico Luigi Ferrari Bravo, som befuldmægtiget, bistået af Avvocato dello Stato Marcello Conti,
—
Kommissionen for De europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent Jean Amphoux, og Enrico Traversa, Kommissionens juridiske tjeneste,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 28. november 1985,
afsagt følgende
DOM
(Sagsfremstillingen udelades)
Præmisser
1
Ved kendelse af 3. december 1984, indgået til Domstolen den 12. december s.a., har vice pretore di Latina i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt fire præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af traktatens artikel 48.
2
Spørgsmålene er stillet som led i en tvist mellem Iorio og Azienda autonoma delle ferrovie dello Stato (de italienske statsbaner) vedrørende et pålæg om betaling af en bøde, som Iorio idømtes for overtrædelse af en bestemmelse om begrænsning af adgangen til at benytte visse tog.
3
I henhold til artikel 3, stk. 2, i kongelig anordning nr. 1948 af 11. oktober 1934 som affattet ved lovbekendtgørelse nr. 911 af 4. april 1935, med senere ændringer, om »condizioni e tariffe per i trasporti delle persone sulle ferrovie dello Stato« (de italienske statsbaners befordringsreglementer og tariffer for persontransport) kan myndighederne fastsætte særlige begrænsninger med hensyn til adgangen til at benytte visse tog og linjer.
4
Paolo Iorio, der er italiensk statsborger og advokat i Rom, tog den 17. januar 1984 på Rom's banegård lyntog nr. 991, som havde Palermo og Syracusa som bestemmelsessted, og som ifølge køreplanen kun kunne benyttes af rejsende på 2 kl. med billet til en strækning på over 400 km. Iorio havde en 2 kl. billet til en kortere strækning. Konduktøren anmodede ham om at købe en gyldig billet, men Iorio nægtede at betale den for en sådan forseelse fastsatte bøde på stedet, hvorefter jernbanemyndighederne i medfør af artikel 84 i DPR (dekret fra republikkens præsident) nr. 753 af 11. juli 1980 (»Nuove norme in materia di polizia, sicurezza e regolarità dell'esercizio delle ferrovie ė di altri servizi di trasporto« (nye politisikkerheds-, og driftsbestemmelser for jernbaner og andre transportvirksomheder; GURI, tillæg nr. 314 af 15.11.1980, s. 1) forelagde ham et eksigibelt pålæg om betaling af 30000 LIT.
5
Iorio anlagde sag til prøvelse af afgørelsen og gjorde herunder gældende, at den italienske ordning om begrænsning af adgangen til at benytte visse tog er uforenelig med EØF-traktatens artikel 48, stk. 3, litra b).
6
Vice pretore di Latina, som behandlede sagen, udsatte den og forelagde Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er bestemmelserne i DPR 753/80 samt artikel 3, stk. 2, i Condizioni e tariffe delle ferrovie di Stato (befordringsreglementer og tariffer for de italienske statsbaner) i strid med Rom-traktatens artikel 48, stk. 3, litra b)?
2)
Finder det i nævnte artikel fastsatte princip om fri bevægelighed ligeledes anvendelse inden for Det europæiske Fællesskabs enkelte medlemsstater?
3)
Er ovennævnte princip til hinder for, at myndighederne, i den foreliggende sag trafikministeren eller regionaldirektørerne for de italienske statsbaner, kan begrænse arbejdskraftens frie bevægelighed inden for den enkelte stat ved at indsætte tog, som kun kan benyttes af rejsende med billet til en strækning på et vist mindsteantal kilometer?
4)
Er ovennævnte regel i strid med andre bestemmelser i EF-traktaterne, forordninger eller andre retsakter, der har lovskraft i Den italienske Republik?«
7
Den italienske Republiks regering har rejst tvivl om, hvorvidt Domstolen kan tage stilling til det første og det fjerde spørgsmål, idet Domstolen efter regeringens opfattelse inden for rammerne af traktatens artikel 177 hverken kan tage stilling til en påstand om, at en medlemsstat har tilsidesat traktaten, eller til, om nationale retsforskrifter er forenelige med fællesskabsretten.
8
Som Domstolen gentagne gange har fremhævet, blandt andet i dom af 30. november 1983 (Van Bennekom, sag 227/83, Sml. s. 3883), kan Domstolen ikke i medfør af traktatens artikel 177 udtale sig om en national lovs forenelighed med traktaten, men den har dog beføjelse til at forsyne den nationale retsinstans med alle de kriterier til fortolkning af fællesskabsretten, som kan gøre det muligt for denne selv at tage stilling til dette spørgsmål. På grundlag af de spørgsmål, den nationale ret har formuleret, kan Domstolen således fremdrage forhold, der kan fortolkes ud fra fællesskabsretten.
9
En gennemgang af spørgsmålene viser, at den forelæggende ret i det væsentlige ønsker oplyst, om EØF-traktatens artikel 48, stk. 3, litra b), hvori princippet om arbejdskraftens frie bevægelighed har fundet udtryk, samt dennes gennemførelsesbestemmelser, ligeledes finder anvendelse inden for en medlemsstat, og om nævnte artikel eller andre fællesskabsretlige bestemmelser er til hinder for, at der i national lovgivning fastsættes nærmere betingelser for anvendelsen af visse offentlige transportmidler.
10
Sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende, at princippet om fri bevægelighed må finde anvendelse uden begrænsning inden for hver enkelt medlemsstat.
11
Ifølge den italienske regering er hverken EØF-traktatens artikel 48, stk. 3, litra b), eller andre fællesskabsbestemmelser til hinder for en ordning om brugen af offentlige transportmidler. Da ordningen er generel, er de fastsatte begrænsninger ikke i strid med princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
12
Kommissionen har anført, at artikel 48, stk. 3, litra b), ikke er til hinder for en ordning, hvorefter adgangen til visse tog begrænses, på betingelse af, at de nævnte begrænsninger ikke bevirker nogen form for forskelsbehandling på grundlag af de rejsendes nationalitet.
13
Besvarelsen af spørgsmålene afhænger af, hvorledes anvendelsesområdet for nedennævnte fællesskabsretlige bestemmelser om arbejdskraftens frie bevægelighed fastlægges: traktatens artikel 48 og de afledte bestemmelser, herunder Rådets forordning nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467) og Rådets direktiv 68/360 af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer (EFT 1968 II, s. 477). Som Domstolen fastslog i dommen af 27. oktober 1982 (Morson, forenede sager 35 og 36/82, Sml. s. 3723), har de nævnte bestemmelser til formål at bidrage til at fjerne alle hindringer for oprettelse af et fælles marked, inden for hvilket medlemsstaternes statsborgere har mulighed for at bevæge sig frit på medlemsstaternes område med henblik på at udøve erhvervsmæssig virksomhed. Artikel 48 og dens gennemførelsesbestemmelser er en gennemførelse af det i EØF-traktatens artikel 7 fastsatte princip om forbud mod forskelsbehandling, idet bestemmelsen skal sikre, at en arbejdstager med bopæl i ét land inden for Fællesskabet, uanset statsborgerskab, frit kan søge faktisk tilbudte stillinger i andre lande inden for Fællesskabet, hvorved enhver begrænsning af muligheden for at bevæge sig inden for Fællesskabet, som ville hindre den faktiske udøvelse af den nævnte ret, er forbudt, hvad enten der er tale om en begrænsning i adgangen til nationalt område eller en begrænsning af den frie bevægelighed inden for et nationalt område.
14
Heraf følger, at traktatens bestemmelser og gennemførelsesbestemmelserne hertil vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed ikke kan bringes i anvendelse i situationer, som ikke har nogen som helst tilknytning til de forhold, fællesskabsretten gælder for (jfr. ovennævnte dom i Morson-sagen, samt domme af 28. 3. 1979, Saunders, sag 175/78, Sml. s. 1129, og af 28. 6. 1984, Moser, sag 180/83, Sml. s. 2539).
15
Det følger af det af den forelæggende ret oplyste, at retsstillingen for sagsøgeren i hovedsagen ikke har nogen forbindelse med de fællesskabsretlige bestemmelser om arbejdskraftens frie bevægelighed.
16
Der er i øvrigt hverken andre fællesskabsretlige bestemmelser eller almindeligt anerkendte fællesskabsretlige principper, som forbyder, at der fastsættes begrænsninger af den frie adgang til transportmidler inden for en medlemsstat, når de bringes i anvendelse uden forskelsbehandling, og skyldes hensyn til en økonomisk og rationel drift.
17
De spørgsmål, den nationale ret har forelagt, må derfor besvares med, at EØF-traktatens artikel 48, stk. 3, litra b), og dennes gennemførelsesbestemmelser ikke omfatter rent interne forhold i en medlemsstat såsom retsstillingen for en statsborger i en medlemsstat, som aldrig har haft bopæl eller arbejdet i en anden medlemsstat, og at hverken artikel 48 eller andre fællesskabsretlige bestemmelser er til hinder for, at der i national lovgivning fastsættes objektive og generelle betingelser for anvendelsen af visse offentlige transportmidler.
Sagens omkostninger
18
De udgifter, der er afholdt af Den italienske Republiks regering og af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (anden afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af vice pretore di Latina ved kendelse af 3. december 1984, for ret:
EØF-traktatens artikel 48, stk. 3, litra b), og dennes gennemførelsesbestemmelser omfatter ikke rent interne forhold i en medlemsstat såsom retsstillingen for en statsborger i en medlemsstat, som aldrig har haft bopæl eller arbejdet i en anden medlemsstat; hverken artikel 48 eller andre fællesskabsretlige bestemmelser er til binder for, at der i national lovgivning fastsættes objektive og generelle betingelser for anvendelsen af visse offentlige transportmidler.
Bahlmann
Due
Schockweiler
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 23. januar 1986.
P. Heim
Justitssekretær
K. Bahlmann
Formand for anden afdeling
(
*1
) – Proťessprog: Italiensk.