61990CC0356_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. I den foreliggende sag har Kongeriget Belgien nedlagt paastand om annullation af to af Kommissionens beslutninger, ifoelge hvilke visse former for stoette ydet til belgiske skibsvaerfter betragtes som uforenelige med faellesmarkedet (1).
2. I begyndelsen af 1960' erne og 1970' erne opstod der til tider svaere oekonomiske problemer, og medlemsstaterne oenskede at stoette de industrier, der var i fare, i saerdeleshed skibsbygningsindustrien, for at undgaa traditionelle eller strategiske erhvervs forsvinden.
3. Naar visse former for stoette til tider kan have en skadelig virkning paa konkurrenceforholdene ved at afgraense markedet, kan andre stoetteformer til gengaeld vaere noedvendige for at styre den oekonomiske aktivitet, stoette genopretning af virksomheder eller fremme udviklingen af de ringest stillede regioner.
4. Denne opfattelse genspejles i oevrigt i selve traktaten, som saetter rammerne for statsstoette for at tilsikre den stoerst mulige gennemskuelighed og saaledes undgaa visse konkurrencefordrejninger.
5. Traktatens artikel 92, stk. 1, fastslaar principielt, at statsstoette er uforenelig med faellesmarkedet i det omfang, den paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkaarene.
6. Den principielle uforenelighed er imidlertid lempet ved nogle undtagelser "per se" i stk. 2 og i stk. 3, som tillader Kommissionen at godkende visse "former for stoette, hvorom Raadet traeffer beslutning" (2). Det er denne sidste bestemmelse, der er sagens kerne.
7. Paa basis af artikel 92, stk. 3, litra d), og artikel 113 har Raadet meget hurtigt udstedt forordninger vedroerende statsstoette til skibsbygning, og har saaledes i forlaengelse af fem foregaaende direktiver den 26. januar 1987 vedtaget direktiv 87/167/EOEF (3) (herefter benaevnt "direktivet"), hvis formaal er, samtidig med at tillade statsstoette for effektivt at bekaempe konkurrencen fra tredjelande, at fastholde statsstoettens gennemskuelighed for eksempelvis at undgaa konkurrencefordrejning mellem skibsvaerfterne i Faellesskabet.
8. Direktivet, som vil blive naermere gennemgaaet, foreskriver:
° en maksimumsgraense for ikke alene produktionsstoette ydet direkte til vaerfterne (4), men ogsaa for stoette til rederierne eller til tredjemand i form af produktionsstoette (5), naar denne faktisk anvendes til bygning af skibe paa vaerfter beliggende i Faellesskabet
° en procedure for forudgaaende anmeldelse og godkendelse af 1) paataenkte stoetteordninger (6), 2) en procedure for stoettetildeling i individuelle tilfaelde, naar der for det samme vaerft er konkurrence mellem forskellige virksomheder i medlemsstaterne (7).
9. Direktivet er blevet suppleret med en meddelelse fra Kommissionen, som pr. 1. januar 1989 har fastsat maksimumsgraensen til 26% af prisen for skibe, hvis pris er hoejere end seks mio. ECU og til 16% for andre skibe (8).
10. Kongeriget Belgien har siden 1948 haft en lov (9), hvis formaal er at sikre vedligeholdelse og udbygning af landets skibsvaerftsindustri ved hjaelp af tildeling af forskellige former for stoette (forskud, laan paa fordelagtige betingelser ...) ikke alene til skibsvaerfter, men ogsaa til rederier. Ordningen er anmeldt til Kommissionen.
11. I forbindelse med individuel stoette ydet ved ordreafgivelse paa flere skibe til belgiske skibsvaerfter indledte Kommissionen den i artikel 93, stk. 2, fastsatte fremgangsmaade, idet den fandt, at stoetten kunne overstige den af Kommissionen meddelte maksimumsgraense.
12. Efter at have fremskyndet den i bestemmelsen fastsatte undersoegelse og efter at have konstateret, at maksimumsgraensen var overskredet, erklaerede Kommissionen ved beslutning af 4. juli 1990 og af 13. marts 1991 (10) stoetten for uforenelig med faellesmarkedet og opfordrede den belgiske regering til at nedbringe stoetten til maksimumsgraensen.
13. Domstolen skal traeffe afgoerelse vedroerende disse to beslutningers lovformelighed (11).
14. Sagsoegeren haevder principalt, at Kommissionen, med henblik paa fastsaettelse af maksimumsgraensen, burde have sondret mellem formaalsbestemt stoette (produktionsstoette, driftsstoette) og stoettebeloeb, der faktisk var til raadighed som produktionsstoette. I et saadant tilfaelde ville maksimumsgraensen ikke blot have vaeret overskredet, men yderligere ville afvisningen af at opdele stoetten have vaeret i strid med direktivet. Den ville yderligere have vaeret i strid med artikel 169, da Kommissionen ved at forbyde driftsstoette ville have anfaegtet den belgiske lovgivning og ikke selve stoetten.
15. Subsidiaert goer Kongeriget Belgien gaeldende, at overskridelse af den i direktivet naevnte maksimumsgraense blot udgoer en simpel formodning for den ydede stoettes uforenelighed, hvilket kan imoedegaas med bevis for, at der ikke findes overkapacitet, som skyldes stoetten. Da direktivet under alle omstaendigheder ikke giver mulighed for at fravige reglerne i traktaten, burde Kommissionen have undersoegt, om de i artikel 92, stk. 1, omhandlede kriterier for uforenelighed faktisk var opfyldt.
16. Sluttelig er traktatens artikel 92, stk. 2, og artikel 190 overtraadt i det omfang, Kommissionens beslutninger ikke maatte vaere begrundede.
17. Jeg vil opdele gennemgangen af den foerste soegsmaalsgrund, da den udspringer dels af et spoergsmaal om procesret, dels af et spoergsmaal om fortolkning af direktivet.
18. Kongeriget Belgien har anfoert, at hvis de omtvistede stoettebeloeb var i strid med direktivets artikel 3, stk. 1 og 2, skyldes uforeneligheden, at en belgisk lov strider mod en faellesskabsretlig regel, saaledes at Kommissionen burde have indledt fremgangsmaaden paa grundlag af traktatens artikel 169.
19. Domstolen har allerede foretaget en gennemgang af forholdet mellem artikel 92 og de efterfoelgende artikler samt de oevrige bestemmelser inden for faellesskabsretten, der dels udspringer af traktaten, dels af afledt ret.
20. Saaledes er det i dommen i sagen Iannelli mod Meroni (12) af 23. marts 1977 kendt for ret, at:
"... gennemfoerelsesforanstaltninger til en stoette, som er uforenelige med andre saerlige traktatbestemmelser end artiklerne 92 og 93, kan vaere saa uloeseligt forbundet med stoettens formaal, at det ikke er muligt at bedoemme dem isoleret, saaledes at deres virkning for den samlede stoettes forenelighed eller uforenelighed noedvendigvis maa bedoemmes efter fremgangsmaaden i artikel 93.
Det forholder sig imidlertid anderledes, hvis det ved undersoegelsen af en stoetteordning er muligt at isolere de betingelser eller elementer, der, skoent de udgoer en del af denne ordning, kan anses for unoedvendige for gennemfoerelsen af dens formaal eller for dens forvaltning" (13).
21. Artikel 93, stk. 2, skulle saaledes ikke vaere til hinder for, at en stoetteordnings forenelighed med andre faellesskabsretlige regler end de, der vedroerer statsstoette, skulle kunne bedoemmes efter fremgangsmaaden i artikel 169 (14).
22. Dommen i sagen Kommissionen mod Italien (15) medfoerer, at en stoetteordning kan indbringes for Domstolen med udgangspunkt i artikel 169 paa grund af overtraedelse af traktatens artikel 95 til trods for, at fremgangsmaaden i artikel 93 i oevrigt har vaeret indledt i forhold til den naevnte ordning.
23. Til gengaeld skal en stoette i artikel 92' s forstand noedvendigvis bedoemmes efter fremgangsmaaden i artikel 93, hvilket hindrer Kommissionen i at indlede fremgangsmaaden i artikel 169 (16).
24. Det er altsaa vurderingen af den trufne "foranstaltning", som afgoer, om der skal indbringes en klage paa grund af manglende overholdelse i henhold til artikel 169, eller om fremgangsmaaden i artikel 93 skal foelges.
25. Saaledes er der i ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig med foelgende ordlyd foretaget en ganske noejagtig afgraensning af sidstnaevnte artikels anvendelsesomraade:
"... hvis den naevnte saerlige fremgangsmaades eksistens (den i artikel 93, stk. 2) paa ingen maade er til hinder for, at en stoetteordnings forenelighed med andre faellesskabsregler end de, som er indeholdt i artikel 92, vurderes efter den i artikel 169 fastsatte fremgangsmaade, er det imidlertid paakraevet, at Kommissionen foelger fremgangsmaaden fastsat i artikel 93, stk. 2, hvis den vil konstatere den paagaeldende stoetteordnings uforenelighed med faellesmarkedet" (17).
26. I det foreliggende tilfaelde kan kvalifikationen af stoetten ikke anfaegtes og er i oevrigt ikke anfaegtet af sagsoeger. I det oejeblik de naermere bestemmelser for den paataenkte stoette er uadskillelige fra selve stoetten, er det med rette, at Kommissionen har valgt fremgangsmaaden efter artikel 93.
27. Da de indroemmede fordele, for at nu at benytte generaladvokat Mancini' s formulering i sit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Frankrig, er "en stoette og intet andet" (18), skulle foreneligheden af den af Belgien ydede stoette til rederierne saaledes vurderes alene i henhold til den i artikel 93 fastsatte fremgangsmaade.
28. Denne soegsmaalsgrund kan altsaa ikke laegges til grund.
29. Kongeriget Belgien goer yderligere gaeldende, at Kommissionen med urette skulle have "omregnet" den til rederierne ydede stoette til en subventionsaekvivalent inden for rammerne af de med skibsvaerfterne indgaaede kontrakter, selv om stoetten har et ganske andet formaal og ikke er direkte forbundet med de paagaeldende kontrakter, men blot beregnet til at tilskynde rederne til at sejle under belgisk flag. Ifoelge sagsoeger burde stoetten saaledes fratraekkes det samlede stoettebeloeb for saa vidt stoetten, der er kvalificeret som driftsstoette, ville kunne ydes til en hvilken som helst reder, selv i det tilfaelde, hvor skibet bygges i en anden medlemsstat (19).
30. Hvis stoetten, saadan som sagsoeger haevder, ikke bidrager til skibsbygning i direktivets forstand, er den ikke omfattet af dettes anvendelsesomraade, men af den almindelige ordning efter artikel 92 og burde i medfoer heraf klart have vaeret anmeldt Kommissionen til godkendelse.
31. Ved manglende anmeldelse er det altsaa med rette, at de samlede beloeb boer betragtes som stoette til skibsbygning, altsaa omfattet af direktivet, hvor det paahviler den belgiske regering at paavise relevansen, og at der reelt ingen som helst forbindelse er mellem en del af den ydede stoette og skibsbygning.
32. Under disse betingelser maa jeg gennemgaa saavel direktivets formaal som dets indhold for at vurdere, hvorvidt Kongeriget Belgiens opfattelse er korrekt.
33. Direktivet skal faktisk indfoere et sammenhaengende system som, med henblik paa bestemmelse af et ydet stoettebeloeb i forbindelse med skibsbygning, tager hoejde for ikke alene direkte, men ogsaa indirekte stoette, som staten kan yde til sin skibsbygningsindustri. Direktivets lovgrund hviler ikke paa stoettemodtageren, men paa stoettens objektive formaal.
34. I artikel 4 bestemmes det saaledes at:
"1. Produktionsstoette til bygning og ombygning af skibe kan betragtes som forenelig med faellesmarkedet, saafremt den samlede stoette, udtrykt i nettosubventionsaekvivalent, der ydes til hver enkelt kontrakt, ikke overstiger en faelles maksimumsgraense angivet i procent af kontraktbeloebet eksklusive stoetten, i det foelgende benaevnt 'maksimumsgraensen' .
...
4. Maksimumsgraensen gaelder ikke blot for alle former for produktionsstoette ... ydet direkte til vaerfterne, men ogsaa for den i artikel 3, stk. 2, omhandlede stoette.
5. Den samlede stoette, der ydes i henhold til de forskellige stoetteordninger, maa under ingen omstaendigheder overstige den maksimumsgraense, der er fastsat i henhold til stk. 2."
35. Artikel 3, stk. 2, til hvilken artikel 4, stk. 4, henviser, omhandler alle former for stoette ydet til rederier eller til tredjemaend, "naar denne stoette faktisk anvendes til bygning eller ombygning af skibe paa vaerfter i Faellesskabet".
36. Disse artikler indebaerer saaledes, at maksimumsgraensen, under hvilken en statsstoette kan vaere forenelig, ikke alene omfatter stoette ydet direkte til en vaerftsvirksomhed med henblik paa skibsbygning, men ligeledes stoette ydet indirekte til andre markedsdeltagere, der medvirker til denne aktivitet.
37. Denne fortolkning begrundes ikke kun med den benyttede formulering, men ligeledes med den praktiske virkning, som direktivet boer tillaegges.
38. Derfor anfoeres det i den syvende betragtning i direktivet, at "for at undgaa forskelsbehandling er det noedvendigt at lade denne faelles maksimumsgraense gaelde for alle former for produktionsstoette, herunder stoette til daekning af tab samt stoette, der ydes indirekte gennem tredjemand ...".
39. Hvis man imidlertid opgoer den samlede (direkte og indirekte) stoette ydet af Belgien til de paagaeldende skibsbygningsvirksomheder, er maksimumsgraensen, som meddelt af Kommissionen, blevet overskredet. Sagsoegeren anfaegter i oevrigt ikke den faktiske overskridelse i forbindelse med en saadan beregningsmetode.
40. Det skal yderligere paapeges, at Kongeriget Belgien fortolker artikel 3, stk. 2, fejlagtigt, naar det haevder, at "driftsstoette, i det omfang denne ikke er direkte forbundet med kontrakter og altsaa faktisk ikke benyttes til at placere ordrer, ikke skal indregnes i stoettebeloebet, selv hvis beloebet, der udbetales (til rederiet forstaas), gives til laans, eller for hvilket der garanteres, ligeledes har til formaal at udbygge dennes flaade" (20).
41. Jeg maa foerst konstatere, at stoette til udbygning af en flaade i medfoer af direktivet falder ind under direktivets anvendelsesomraade, naar stoetten er forbundet med bygning af et skib.
42. Det skal for det andet bemaerkes, at sagsoegers holdning er at forstaa ordet "faktisk" i betydningen "direkte" og at foregive, idet der er tale om driftsstoette, at kun stoette, der udelukkende skulle vaere beregnet til at "afgive ordrer", burde vaere medtaget i beregningen i forhold til maksimumsgraensen.
43. En saadan fortolkning ville svare til at forpligte Kommissionen til at undersoege statens egentlige begrundelse for tildeling af stoette til en rederivirksomhed.
44. Imidlertid er denne fortolkning ingenlunde et resultat af den franske tekst, men den modsiges ligeledes i den engelske udgave, i hvilken ordet "faktisk" har en ganske neutral konnotation: "The grant equivalent of these aids shall be subject in full to the rules set forth in article 4 and the monitoring procedures laid down in article 11, where these aids are actually used for the building or conversion of ships in community ship yards" (21).
45. Yderligere tager denne teksts formaal ikke hensyn til den stoetteydende stats konkrete bevaeggrunde, men hviler derimod paa, hvilket boer holdes for oeje, stoettens objektive formaal.
46. Under disse omstaendigheder forudsaettes det ved gennemgangen af direktivet, at stoette ydet til et rederi medregnes ved opgoerelsen af de ydede stoettebeloeb, i det oejeblik stoetten er forbundet med en ordre paa et skib.
47. Jeg kan i direktivteksten ikke se noget om en omvendt bevisbyrde, som indebaerer, at Kommissionen skal paavise, at en stoette forbundet med en ordre paa et skib skulle vaere uden nogen aarsagssammenhaeng med den paataenkte aktivitet.
48. Ifoelge et almindeligt princip paa omraadet paahviler det imidlertid sagsoeger at bevise, at de betingelser, en undtagelse er underlagt, er blevet opfyldt.
49. Dette fremgaar klart af dommen i sagen Philip Morris mod Kommissionen (22):
"Det skal i denne henseende bemaerkes, at det udtrykkeligt fastslaas i den anfaegtede beslutning, at den nederlandske regering ikke har kunnet anfoere, og at Kommissionen ikke har kunnet finde, noget grundlag for at fastslaa, at den paagaeldende stoette opfylder tekniske betingelser for at vaere omfattet af en af undtagelserne i artikel 92, stk. 3" (23).
50. Jeg konstaterer yderligere, at Kongeriget Belgien hverken under den administrative procedure eller over for Domstolen har godtgjort eller forsoegt at godtgoere, at en del af den ydede stoette til rederierne ikke havde nogen forbindelse med skibsbygning. Kommissionens blotte konstatering af tildelingen af et samlet kreditbeloeb, der overstiger maksimumsgraensen, til bygning af et skib, uden at der er foert bevis for en manglende forbindelse mellem en del af stoetten og den paataenkte aktivitet, goer det muligt at opfatte det saaledes, at stoetten faktisk var beregnet til bygning af et skib.
51. I oevrigt skal jeg understrege, at sagsoegers repraesentant over for Domstolen udtrykkeligt har anerkendt, at maksimumsgraensen ville have vaeret overskredet selv ved en opdeling af de to stoettebeloeb.
52. Hermed en sidste betragtning i forbindelse med dette punkt. For saa vidt, som i det foreliggende tilfaelde ... sagsoegers repraesentant for Domstolen har understreget det under den mundtlige forhandling, en stoette er beregnet til modernisering af den belgiske flaade, hvordan kan man da undgaa at konkludere, saadan som Kommissionen retteligt har konstateret det, at der foreligger en begunstigelse ydet til bygning af et skib? En saadan stoette bidrager snaevert til afgivelse af ordrer til belgiske vaerfter paa skibe og skal foelgelig medregnes ved beregningen af stoetten i forhold til maksimumsgraensen.
53. Kommissionen har saaledes i sin beslutning af 13. marts 1991 skrevet:
"... det forhold, at der ydes stoette til rederier til fartoejer, der ° uanset aarsagen ° bygges i tredjelande, berettiger under ingen omstaendigheder til at fradrage aekvivalenten af den paagaeldende stoette, hvis der ydes stoette til fartoejer, der bygges i Belgien" (24).
54. Denne soegsmaalsgrund kan saaledes heller ikke tages til foelge.
55. Sagsoegeren goer derpaa gaeldende, at overskridelse af maksimumsgraensen blot udgoer en simpel formodning for uforenelighed, der kan modbevises ved hjaelp af manglende overkapacitet, som kan tilskrives den del af stoetten, der overskrider maksimumsgraensen.
56. En saadan fortolkning er klart forkert, for saa vidt den bestaar i at sammenligne produktionsstoette med andre stoettemidler til skibsvaerfter som f.eks. investeringsstoette eller stoette til lukning (25).
57. Sidstnaevnte stoettekategorier er ikke underlagt nogen maksimumsgraense for en eventuel positiv beslutning i det omfang, direktivet anfoerer som eneste betingelse for forenelighed, at stoetten ikke "vil kunne oege skibsbygningskapaciteten" (26).
58. Begrebet overkapacitet findes til gengaeld ikke i direktivet for saa vidt angaar produktionsstoette, hverken i betragtningerne eller i bestemmelserne.
59. Uden at skulle gengive praeamblens fulde ordlyd skal jeg minde om dens syvende betragtning, der for det foerste, hvilket allerede er naevnt, handler om produktionsstoette, som "boer fastlaegges ved hjaelp af en faelles maksimumsgraense", og som for det andet handler om strukturomlaegningsstoette, som "det kan vaere noedvendigt at tillade ... for at muliggoere gennemfoerelsen af de oenskede strukturaendringer, saafremt de ikke medfoerer kapacitetsforoegelse".
60. I saa fald ville man ikke kunne sammenligne de forskellige former for stoette uden at forvanske det med direktivet indfoerte system.
61. Direktivets tekst bekraefter netop dette. Jeg har i direktivets bestemmelser vedroerende produktionsstoette ikke paavist noget andet vurderingskriterium for en stoettes forenelighed end maksimumsgraensen, altsaa den manglende overkapacitet.
62. Til gengaeld medfoerer artikel 4, stk. 1, uomtvisteligt, at en saadan stoette "kan" betragtes som forenelig, "saafremt" den i direktivet fastsatte maksimumsgraense ikke overskrides.
63. Paa samme vis bestemmes det i artikel 1, litra d), andet afsnit: "Disse former for stoette kan betragtes som forenelige med faellesmarkedet, saafremt de opfylder undtagelseskriterierne i dette direktiv."
64. Ordlyden "saafremt" findes ligeledes i den saalydende engelske udgave:
"Production aid in favour of shipbuilding and ship conversion may be considered compatible with the common market provided that the total amount of aid granted in support of any individual contract does not exceed, in grant equivalent, a common maximum ceiling ..." (27).
65. Anvendelsen af ordet "saafremt" viser saaledes noeje, at alene produktionsstoette, der naar eller ligger under maksimumsgraensen, kan erklaeres for forenelig, idet det bemaerkes, at Kommissionen, inden for direktivtekstens rammer, kan erklaere en endda meget lille stoette for uforenelig med traktaten, isaer naar flere skibsvaerfter i medlemsstaterne konkurrerer om en enkelt kontrakt (28).
66. Ligeledes forekommer det mig berettiget, at Kommissionen i sin skoensudoevelse kan betragte en stoette, der er under maksimumsgraensen, for uforenelig, isaer naar den paa samhandelsforholdene mellem faellesskabsstaterne vil kunne have en indvirkning, hvis omfang dens paataenkte formaal ikke ville kunne berettige.
67. Dette forekommer mig at vaere i overensstemmelse med ikke alene en strengt bogstavelig analyse af teksten, men ogsaa med en formaalsbestemt gennemgang.
68. Det skal erindres, at direktivet er vedtaget paa grundlag af artikel 92, stk. 3, litra d), hvilken bestemmelse tillader Raadet at traeffe beslutning om visse typer stoette, der kan erklaeres for forenelige med faellesmarkedet, men som alligevel ikke giver Raadet mulighed for at udvide antallet af de i artikel 92, stk. 2, naevnte former for stoette, der i sig selv er forenelige.
69. Da der er tale om en undtagelse fra det i artikel 92, stk. 1, anfoerte princip, skal direktivets anvendelsesomraade ifoelge Domstolens afgoerelser fortolkes restriktivt (29).
70. Det forhold, at maksimumsgraensen ikke overskrides, er altsaa en forudsaetning "sine qua non" for en produktionsstoettes forenelighed med direktivets bestemmelser, og man skal saaledes tage i betragtning, at det betingede praeg i erklaeringen om uforenelighed ikke sigter paa respekt af maksimumsgraensen. Dette fremgaar saa meget desto tydeligere, naar man sammenholder denne tekst med teksten i det femte direktiv (81/363/EOEF) (30), der blev ophaevet ved direktivet fra 1987, som ikke fastsatte nogen maksimumsgraense, men som tildelte Kommissionen et vidt skoen.
71. Direktivets artikel 6 bestemte faktisk: "Kommissionen vurderer maksimumssatsen for den stoette, som kan ydes i de tilfaelde, hvor de forskellige stoetteordninger anvendes. Overskridelser kan undtagelsesvis tillades efter anmeldelse til Kommissionen."
72. Det fremgaar af gennemgangen af direktiverne, at formaalet inden for skibsbygning paa mellemlangt sigt er at komme frem til et om ikke totalt forbud mod stoette, saa i det mindste en progressiv begraensning af enhver national stoettepolitik (31).
73. Dette fremgaar isaer af det femte direktivs syvende betragtning:
"Derfor boer produktionsstoette vaere degressiv og kun ydes i en overgangsperiode, saaledes at virksomhederne tilskyndes til at goere den noedvendige indsats for i det mindste paa laengere sigt at blive konkurrencedygtige."
74. Jeg kan altsaa heraf konkludere, at produktionsstoette kan vaere forenelig med direktivet, saafremt det samlede ydede stoettebeloeb hoejst er lig med den af Kommissionen meddelte fastsatte maksimumsgraense.
75. Ovenstaaende fremstilling foerer til, at den del af stoetten, der overskrider maksimumsgraensen, for saa vidt den ikke faldt ind under direktivets anvendelsesomraade, skulle have vaeret meddelt Kommissionen med henblik paa godkendelse.
76. Ud fra denne overtraedelse af reglerne i artikel 93, stk. 3, ville det imidlertid vaere fejlagtigt, i lyset af Domstolens afgoerelser, at drage den slutning, at der er tale om ulovlig stoette, som skulle fritage Kommissionen for til bunds at undersoege det velbegrundede heri.
77. Herefter er jeg naaet frem til den sidste soegsmaalsgrund fremsat af Kongeriget Belgien.
78. I sagen Frankrig mod Kommissionen (32) havde den franske regering ydet stoette til selskabet Boussac uden forudgaaende at have meddelt dette til Kommissionen. Paa basis af overtraedelsen af de i artikel 93 anfoerte regler for fremgangsmaaden sluttede Kommissionen, at ulovligheden automatisk fritog den for undersoegelse af stoettens forenelighed, hvorimod sagsoegeren haevdede, at stoetten, til trods for denne overtraedelse, skulle undersoeges tilbundsgaaende.
79. Domstolen har anlagt en loesning, der goer det muligt at forlige disse to modstridende fortolkninger.
80. Domstolen har nemlig antaget, at ved manglende meddelelse eller ved ivaerksaettelse af stoetten uden godkendelse fra Kommissionen kan sidstnaevnte til den paagaeldende medlemsstat fremsende paabud om at udsaette udbetalingen af stoette og at fremsende de dokumenter, der goer det muligt for Kommissionen at vurdere stoettens forenelighed (33).
81. Domstolen kan tage flere hypoteser under overvejelse:
° Medlemsstaten retter sig efter paabuddet, og Kommissionen er forpligtet til at gennemfoere undersoegelsen af stoettens eventuelle forenelighed (34).
° Medlemsstaten "undlader" at fremsende dokumenterne, og Kommissionen kan oejeblikkeligt afslutte sagen og konstatere, at stoetten enten er forenelig eller uforenelig (35).
° Medlemsstaten udsaetter ikke udbetalingen af stoetten, i hvilket tilfaelde Kommissionen, "idet den fortsaetter undersoegelsen af stoetteforanstaltningens indhold", kan anlaegge sag ved Domstolen "med henblik paa at faa dom for denne overtraedelse af traktaten" (36).
82. Heraf foelger, at en medlemsstats overtraedelse af artikel 93 (manglende meddelelse) ikke automatisk medfoerer uforenelighed i artikel 92' s forstand (indvirkning paa samhandelen mellem medlemsstaterne ° konkurrencefordrejning) for hvilken bevisbyrden paahviler Kommissionen, uden at denne dog deraf udelukkes fra muligheden for paa grundlag af artikel 169 at anlaegge forsoemmelsessag for overtraedelse af artikel 93.
83. Jeg minder om, at
"... Kommissionen kan benytte sig af fremgangsmaaden i traktatens artikel 169, naar den oensker at lade Domstolen konstatere tilsidesaettelsen af bestemmelserne i traktatens artikel 93, stk. 3" (37).
84. Det er saaledes udelukkende, naar en medlemsstat afslaar at fremsende visse af Kommissionen "fordrede" dokumenter, at denne kan afslutte undersoegelsen af grundlaget for stoetten, idet den baserer sig paa de enkeltstaaende dokumenter, som den er i besiddelse af.
85. Saa snart Kommissionen blev bekendt med den ydede stoettes stoerrelse, ivaerksatte den i det foreliggende tilfaelde fremgangsmaaden i artikel 93, stk. 2. Den gjorde dette uden at have paabudt den paagaeldende medlemsstat at fremkomme med dokumenter, der skulle goere det muligt for Kommissionen at udtale sig om den ydede stoettes forenelighed.
86. Jeg kan derfor konstatere, at naar Kommissionen i begrundelsen for disse to beslutninger faktisk er konkret med hensyn til afviklingen af det forudgaaende undersoegelsesforloeb og beregning af den ydede stoette, undersoeger den til gengaeld ikke stoetteoverskridelsens indvirkning paa samhandelen mellem medlemsstaterne samt dennes indvirkning paa konkurrenceforholdene.
87. I artikel 1 i beslutningen af 4. juli 1990 bestemmes det nemlig, at "stoetten ... er uforenelig med faellesmarkedet", og i artikel 1 i beslutningen af 13. marts 1991 bestemmes det, at "stoetten ... er uforenelig med faellesmarkedet, da den ikke overholder bestemmelserne i artikel 3, stk. 2, og i artikel 4, stk. 1, 2, 3 og 4, i direktiv 87/167/EOEF".
88. Denne yderst lakoniske "begrundelse" for stoettens uforenelighed med traktaten skyldes utvivlsomt, at Kommissionen gaar ud fra den forudsaetning, at stoetten, hvis subventionsaekvivalent overstiger maksimumsgraensen, omfattes af det almindelige forbud i artikel 92, stk. 1, og at den har "alle de egenskaber, der karakteriserer en forbudt stoette, inklusive betingelsen vedroerende indvirkningen paa samhandelen mellem medlemsstaterne" (38).
89. Det eksisterende forhold mellem direktivet og bestemmelserne i traktatens artikel 92 ff. maa derfor undersoeges.
90. Saa snart en stoette ikke omfattes af direktivets anvendelsesomraade, medfoerer dette ikke uden videre automatisk uforenelighed i forhold til traktatens foernaevnte artikler.
91. En saadan fortolkning understoettes af dommen i sagen Italien mod Kommissionen af 6. november 1990 (39), i hvilken jeg kort skal opridse de faktiske omstaendigheder.
92. Kommissionen havde ved forordning (EOEF) nr. 822/87 indfoert en stoetteordning til druesaft inden for rammerne af den faelles markedsordning for vin. Kommissionen havde, ligeledes ved forordning, fastsat beloebet for den faellesskabsstoette, der kunne ydes. Idet beloebet fandtes utilstraekkeligt, indfoerte Italien ved lovdekret en supplerende national stoette.
93. I denne sag undersoegte Kommissionen den supplerende nationale stoettes indvirkning paa markedet, selv om Kommissionen ogsaa var af den mening, at:
"stoetten til producenterne af druemost og fastsaettelse af en maksimumspris for salg af druemost er foranstaltninger, som er i strid med forordning nr. 822/87. Bestemmelserne i denne forordning udgoer et fuldstaendigt og udtoemmende system, der udelukker enhver befoejelse for medlemsstaterne til at traeffe supplerende foranstaltninger" (40).
94. Jeg vil her citere visse praemisser i dommen:
"Indledningsvis bemaerkes, at det fremgaar af den omtvistede beslutnings betragtninger, at den omhandlede stoette giver isaer de italienske producenter af druemost en saerlig fordel ... En saadan foranstaltning kan derfor fordreje konkurrencen ... (41).
Det bemaerkes dernaest, at ifoelge det i den anfaegtede beslutning indeholdte talmateriale vedroerende den italienske vinproduktion ... kan den omhandlede stoette paavirke samhandelen med druemost og vin mellem medlemsstaterne" (42).
95. Uden hensyn til Raadets forordning havde Kommissionen saaledes i denne sag undersoegt den nationale stoettes forenelighed i forhold til artikel 92, stk. 1 og 3, og havde begrundet sin beslutning.
96. Under disse omstaendigheder ville Kommissionen i det foreliggende tilfaelde ikke med foeje kunne haevde, at stoetten omfattes af forbuddet i artikel 92, stk. 1, uden forudgaaende at have undersoegt, at de i denne bestemmelse naevnte betingelser var opfyldt, samt at der ikke var anledning til undtagelse i den i stk. 3 omhandlede betydning.
97. Faktisk tjener direktivet kun til gennemfoerelse af artikel 92, stk. 3, litra d), og dets ivaerksaettelse skal ske under overholdelse af traktatens oevrige bestemmelser.
98. I dommen i sagen Deufil mod Kommissionen (43) har Domstolen saaledes i forbindelse med en "stoettekodeks" henvist til princippet for normhierakiet. Naar direktivet, modsat stoettekodeksen, har en tvingende virkning, kan det imidlertid ikke retfaerdiggoere, at man gaar imod artikel 92 ved delvist at undlade, at artiklen anvendes.
99. Jeg skal henvise til praemis 22 i Domstolens dom.
Stoettekodeksen fastsaetter regler, som fastlaegger retningslinjerne for den politik, Kommissionen har til hensigt at foelge, og som den opfordrer medlemsstaterne til ogsaa at foelge ved ydelse af stoette til fremstilling af synetiske fibre og garn. Der er ikke herved sket nogen fravigelse af bestemmelserne i traktatens artikler 92 og 93, hvilket ogsaa ville savne hjemmel.
100. Tilsyneladende har Kommissionen ikke foretaget en undersoegelse af stoettens baggrund, idet den begraenser sig til at erklaere stoetten uforenelig alene af den grund, at den overskrider maksimumsgraensen, og saaledes erklaerer den for at vaere i strid med traktaten med den begrundelse, at stoetten var i strid med direktivet.
101. Heraf foelger en manglende begrundelse med hensyn til indvirkningen paa samhandelen mellem medlemsstaterne og indvirkningen paa konkurrenceforholdene.
102. Kommissionen har begraenset sig til at bekraefte, at stoetten enten var uforenelig med faellesmarkedet (44), eller uforenelig med faellesmarkedet, idet den ikke overholdt ... direktiv 87/167/EOEF (45), uden at naevne indvirkningen paa konkurrenceforholdene og paa samhandelen mellem medlemsstaterne, som alene skyldes overskridelsen af maksimumsgraensen.
103. Imidlertid har Domstolen i dommen i sagen Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen bekraeftet (46), at:
"selv om det i visse tilfaelde kan fremgaa af selve de omstaendigheder, hvorunder stoetten ydes, at den kan paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkaarene, paahviler det i det mindste Kommissionen at angive disse omstaendigheder i beslutningens begrundelse. I det foreliggende tilfaelde undlod Kommissionen dette, idet den omtvistede beslutning ikke indeholder den mindste angivelse vedroerende situationen paa det omhandlede marked, LPF' s markedsandel, handelen med de paagaeldende produkter mellem medlemsstaterne eller om virksomhedens eksport" (47).
104. Ligeledes ville betingelserne i artikel 92, stk. 1, ikke have vaeret overholdt ved den enkle henvisning i betragtning III i ovennaevnte beslutning af 13. marts 1991 til de nederlandske myndigheders opfattelse, uden nogen begrundelse fra Kommissionen vedroerende dens egen analyse i forhold til artikel 92.
105. Det er uomtvisteligt, at begrundelsen for en beslutning har til formaal at tillade Domstolen at udoeve sin kontrol med lovformeligheden af den foranstaltning, den vedtager, saadan som den har naevnt i dommen i sagen Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen (48):
"Derimod indeholder beslutningen ingen begrundelse for den opfattelse, der haevdes med hensyn til de oevrige kriterier i traktatens artikel 92, stk. 1, dvs. for Kommissionens antagelse, hvorefter den omhandlede stoette paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkaarene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner" (49).
Af denne grund har Domstolen annulleret beslutningen, der var henvist til den til paakendelse.
106. Slutteligt virker Kommissionens bekraeftelse, ifoelge hvilken stoetten aldrig skulle kunne forbydes, hvis dens forenelighed i forhold til artikel 92, stk. 1, skulle vaere undersoegt, ikke overbevisende.
107. De to i artikel 92, stk. 1, naevnte forudsaetninger, som er gengivet ovenfor, er faktisk forstaaet paa yderst vidtgaaende maade i Domstolens praksis. Det er her tilstraekkeligt at henvise til Domstolens dom i sagen Kongeriget Belgien mod Kommissionen af 21. marts 1990 (50):
"Ifoelge dommene af 17. september 1980, Philip Morris ... og af 11. november 1987, Frankrig mod Kommissionen ... skal det anfoeres, at det forholdsvis lille omfang af en stoette eller den modtagende virksomheds forholdsvis beskedne stoerrelse ikke paa forhaand udelukker den mulighed, at samhandelen mellem medlemsstaterne paavirkes" (51).
108. Med hensyn til undtagelser, som medlemsstater kan paaberaabe sig, og uden hensyn til, at disse hoerer under Kommissionens skoensbefoejelse, er de betingelser, disse er underordnet, ligeledes forstaaet paa restriktiv vis, og jeg henviser i denne forbindelse til ordlyden i Domstolens ovennaevnte dom i sagen Philip Morris:
"Det skal paapeges, at Kommissionen har faaet tillagt et skoen, hvis udoevelse indebaerer oekonomiske og sociale vurderinger, som maa foretages i en faellesskabssammenhaeng" (52).
109. Foelgelig skal jeg foreslaa Domstolen
1) at annullere de to omtvistede beslutninger
2) at doemme Kommissionen til at betale sagens omkostninger, inklusive omkostningerne vedroerende begaeringen om foreloebige forholdsregler.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) ° Kommissionens beslutning 90/627/EOEF af 4.7.1990 vedroerende kreditter ydet af de belgiske myndigheder til et rederi med henblik paa koeb af et LPG-tankskib paa 34 000 m3 samt to koeleskibe (EFT L 338, s. 21) og Kommissionens beslutning 91/375/EOEF af 13.3.1991 vedroerende kreditter ydet af de belgiske myndigheder til forskellige rederier med henblik paa bygning af nye skibe ° Statsstoette nr. C 32/90) (ex NN 61/90) (EFT L 203, s. 105).
(2) ° Artikel 92, stk. 3, litra d).
(3) ° EFT L 69, s. 55.
(4) ° Artikel 4, stk. 4.
(5) ° Artikel 3, stk. 1.
(6) ° Artikel 10, stk. 2, litra a).
(7) ° Artikel 10, stk. 2, litra c), og artikel 4, stk. 5, andet afsnit.
(8) ° Kommissionens meddelelse vedroerende stoette til skibsbygning, 89/C32/06 (EFT C 32, s. 3).
(9) ° Lov af 23.8.1948, Moniteur belge, af 11.9.1948, s. 7288.
(10) ° Se ovenfor, fodnote 1.
(11) ° Det skal erindres, at ved Domstolens praesidents kendelser
° af 24.2.1991 er de to sager blevet forenet med henblik paa den mundtlige forhandling og paa dommen
° af 8.5.1991 (kendelse i sag C-336/90 R, Sml. I, s. 2423) er den af Kongeriget Belgien anlagte sag om en foreloebig forholdsregel med henblik paa at opnaa udsaettelse af den foerste beslutning blevet afvist.
(12) ° Dom i sag 74/76, Sml. s. 557.
(13) ° Praemis 14.
(14) ° Dom af 12.7.1990, sag C-35/88, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 3125.
(15) ° Dom af 21.5.1980, sag 73/79, Sml. s. 1533.
(16) ° Dom af 30.1.1985, sag 290/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 439.
(17) ° Praemis 17.
(18) ° Forslag til afgoerelse, s. 444.
(19) ° Sag C-356/90, s. 7 i den franske oversaettelse.
(20) ° Sag C-356/90, s. 10 i den franske oversaettelse.
(21) ° Min fremhaevelse.
(22) ° Dom af 17.9.1980, sag 730/79, Sml. s. 2671.
(23) ° Praemis 18.
(24) ° Betragtning VII, tredje afsnit.
(25) ° Kapitel III i direktiv 87/167/EOEF: Stoette til strukturomlaegning.
(26) ° Artikel 6, stk. 1, i ovennaevnte direktiv 87/167/EOEF.
(27) ° Mine fremhaevelser.
(28) ° Artikel 4, stk. 5, andet afsnit.
(29) ° Praemis 18 i foernaevnte dom i sagen Philip Morris mod Kommissionen.
(30) ° Raadets direktiv af 28.4.1981 om stoette til skibsbygningsindustrien (EFT L 137, s. 39).
(31) ° Artikel 4, stk. 2, andet afsnit, i sjette direktiv bestemmer, at Kommissionen skal bestraebe sig paa ... at sikre, at stoetten til bygning af smaa specialskibe ... holdes paa det lavest mulige niveau ... . Artikel 4, stk. 3, bestemmer, at maksimumsgraensen tages op til gennemgang hver tolvte maaned ... med henblik paa en gradvis nedsaettelse af maksimumsgraensen .
(32) ° Dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Sml. I, s. 307.
(33) ° Praemis 19.
(34) ° Praemis 21.
(35) ° Praemis 22.
(36) ° Praemis 23.
(37) ° Dom af 7.4.1992, sag C-61/90, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 2407, praemis 25.
(38) ° Kommissionens duplik i sag C-180/91, s. 3 i den franske oversaettelse.
(39) ° Dom i sag 89/89, Sml. I, s. 3891.
(40) ° Punkt 5 i retsmoederapporten, s. 3894.
(41) ° Praemis 14, min fremhaevelse.
(42) ° Praemis 15, min fremhaevelse.
(43) ° Dom af 24.2.1987, sag 310/85, Sml. s. 901.
(44) ° Kommissionens ovennaevnte beslutning af 4.7.1990, artikel 1.
(45) ° Kommissionens ovennaevnte beslutning af 13.3.1991, artikel 1.
(46) ° Dom af 13.3.1985, forenede sager 296/82 og 318/82, Sml. s. 809.
(47) ° Praemis 24.
(48) ° Jf. ovennaevnte dom.
(49) ° Praemis 22.
(50) ° Dom i sag C-142/87, Sml. I, s. 959.
(51) ° Praemis 43.
(52) ° Praemis 24.