62016TJ0688
RETTENS DOM (Femte Udvidede Afdeling)
22. november 2018 (
*1
)
»Personalesag – tjenestemænd – ansættelse – meddelelse om ledig stilling – Ombudsmand ved Kommissionen – ansættelsesmyndigheden kompetent – kompetencedelegation – retspleje – høring af Personaleudvalget – ansvar«
I sag T-688/16,
Mercedes Janssen-Cases, tjenestemand ved Europa-Kommissionen, Bruxelles (Belgien), først ved advokaterne J.-N. Louis og N. de Montigny, derefter ved advokat J.-N. Louis,
sagsøger,
mod
Europa-Kommissionen først ved C. Berardis-Kayser og G. Berscheid, derefter ved G. Berscheid og L. Radu Bouyon, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
angående et søgsmål støttet på artikel 270 TEUF med påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 15. juni 2016 om udnævnelse af W som Ombudsmand ved Kommissionen og af skrivelsen af 16. juni 2016, hvorved Kommissionen underrettede sagsøgeren om resultatet af udvælgelsesproceduren, dels om erstatning af det tab, sagsøgeren angiveligt har lidt,
har
RETTEN (Femte Udvidede Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M. van der Woude, og dommerne D. Gratsias (refererende dommer), I. Labucka, A. Dittrich og I. Ulloa Rubio,
justitssekretær: fuldmægtig M. Marescaux,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 11. juli 2018,
afsagt følgende
Dom
Tvistens baggrund
1
I 1977 besluttede Kommissionen for Det Europæiske Fællesskab at oprette en ombudsmandstjeneste. Denne tjeneste har til opgave at foreslå en ikke-bureaukratisk måde at løse de problemer, der opstår på arbejdspladsen med henblik på så vidt muligt at begrænse anvendelsen af administrative og retslige procedurer. Den effektive udførelse af denne opgave førte Kommissionen til at »formalisere« den pågældende tjeneste. Kommissionen vedtog således afgørelse C(2002) 601 af 4. marts 2002 om styrkelse af ombudsmandstjenesten (herefter »afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten«). Ifølge denne afgørelses artikel 6, stk. 3, »udnævner Kommissionens formand Ombudsmanden på grundlag af et forslag fra generaldirektøren for Personale og Administration efter høring af Personaleudvalget«.
2
Ved afgørelse truffet af Kommissionens formand den 8. marts 2012 blev sagsøgeren, Mercedes Janssen-Cases, udnævnt til stillingen som vice-ombudsmand i den ombudsmandstjeneste, der var oprettet i Kommissionens Generalsekretariat.
3
Ved siden af hendes opgaver som vice-ombudsmand har sagsøgeren fungeret som fungerende ombudsmand fra den 28. februar 2013, og derefter har hun i medfør af afgørelsen af 16. december 2013 gjort midlertidig tjeneste i samme stilling som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) med tilbagevirkende kraft fra den 1. marts 2013.
4
Ved Kommissionens afgørelse af 16. oktober 2013 blev stillingen som chefkonsulent »ombudsmand« til en stilling som kontorchef i lønklasse AD 13/AD 14.
5
Den 10. februar 2014 offentliggjorte Kommissionen en meddelelse om ledig stilling KOM/2014/366 vedrørende stillingen som ombudsmand/kontorchef i ombudsmandstjenesten (lønklasse AD 13/AD 14). Sagsøgeren indgav sin ansøgning til den pågældende stilling den 27. februar 2014.
6
Ved skrivelse af 7. maj 2014 tilstillet generaldirektøren for Kommissionens Generaldirektorat (GD) for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed anmodede Kommissionens centrale personaleudvalg om at få tilsendt curricula vitæ for de udvalgte ansøgere samt det bedømmelsesskema, som blev anvendt af udvælgelseskomitéen. Det centrale personaleudvalg anmodede om disse oplysninger med henblik på fremlæggelse af den udtalelse, der er fastsat i artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten, som et trin i udvælgelsesproceduren.
7
Ved skrivelse af 20. juni 2014 anmodede det centrale personaleudvalg Kommissionens formand om ikke at godkende det forslag til besættelse af stillingen som ombudsmand, der var fremsat af generaldirektøren for Kommissionens GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed, så længe udvalget ikke var i stand til at fremsætte dets udtalelse i mangel af fremsendelse af de anmodede oplysninger.
8
Ved skrivelse af 17. oktober 2014 til generaldirektøren for GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed fremsatte det centrale personaleudvalg en negativ udtalelse vedrørende den ansøger, som blev foreslået af den nævnte generaldirektør.
9
Ved skrivelse af 22. juli 2015 underrettede GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed sagsøgeren om Kommissionens formands beslutning om at afslutte udvælgelsesproceduren uden udnævnelse til stillingen som Ombudsmand.
10
Den 16. september 2015 besluttede Kommissionen at ændre stillingen som Ombudsmand til chefkonsulent (lønklasse AD 14/AD 15) samt at godkende og offentliggøre en meddelelse om ledig stilling vedrørende den nævnte stilling i overensstemmelse med vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), nr. i) og iii). Ifølge denne beslutning ville afgørelsen om at besætte denne stilling blive vedtaget i henhold til artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten. Den 7. oktober 2015 offentliggjorde Kommissionen meddelelse om ledig stilling KOM/2015/1801 vedrørende stillingen som chefkonsulent i lønklasse AD 14/AD 15 med henblik på besættelse af stillingen som Ombudsmand. I den nævnte meddelelse blev det præciseret, at Kommissionens formand vil udnævne Ombudsmanden på grundlag af et forslag fra generaldirektøren for GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed efter at have hørt det centrale personaleudvalg.
11
Sagsøgeren indgav sin ansøgning til stillingen som Ombudsmand den 16. oktober 2015 og var blandt de tre ansøgere, som blev udvalgt til at deltage i de prøver og samtaler, der var fastsat, for et forhåndsudvælgelsesudvalg samt for høringsudvalget for udnævnelser. Idet høringsudvalget for udnævnelser var af den opfattelse, at W, som på dette tidspunkt var chef for lægetjenesten i GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed, var den eneste ansøger, som opfyldte de krævede kvalifikationer, vedtog udvalget den 25. februar 2016 en positiv udtalelse vedrørende denne til stillingen som Ombudsmand.
12
Ved skrivelse af 13. maj 2016 til K. Georgieva, Kommissionens næstformand med ansvar for bl.a. personalet, besvarede det centrale personaleudvalg den anmodning om udtalelse, der blev fremsat den 20. april 2016 af generaldirektøren for Kommissionens GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed vedrørende udnævnelsen af W til stillingen som Ombudsmand. I denne forbindelse beklagede det centrale personaleudvalg den omstændighed, at anmodningen om udtalelse kun vedrørte den foreslåede ansøger, således at udvalget ikke rådede over oplysninger vedrørende de fravalgte ansøgere, og således at det herved var umuligt for udvalget at afgive en hensigtsmæssig udtalelse.
13
Ved afgørelse af 15. juni 2016 udnævnte Kommissionen W til stillingen som Ombudsmand og underrettede ved skrivelse af 16. juni 2016 sagsøgeren om resultatet af udvælgelsesproceduren (herefter under ét »de anfægtede afgørelser«).
14
Den 15. september 2016 indgav sagsøgeren en klage over de anfægtede afgørelser i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Ved afgørelse af 5. januar 2017 afslog Kommissionen denne klage.
Retsforhandlinger og parternes påstande
15
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 28. september 2016 har sagsøgeren anlagt nærværende søgsmål i overensstemmelse med vedtægtens artikel 91, stk. 4.
16
Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor samme dag indgav sagsøgeren en begæring om udsættelse af gennemførelsen af afgørelsen om udnævnelse af W til stillingen som Ombudsmand.
17
Den 7. oktober 2016 blev retssagen i medfør af vedtægtens artikel 91, stk. 4, udsat, indtil der forelå en udtrykkelig eller stiltiende afgørelse om afslag på den klage, som sagsøgeren havde indgivet den 15. september 2016. Retssagen blev genoptaget den 17. januar 2017 efter det udtrykkelige afslag på den nævnte klage.
18
Ved kendelse af 17. februar 2017, Janssen-Cases mod Kommissionen, (T-688/16 R, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:107), forkastede Rettens præsident begæringen om udsættelse af gennemførelsen af afgørelsen om udnævnelse af W til stillingen som Ombudsmand.
19
Efter forslag fra Femte Afdeling har Retten i medfør af procesreglementets artikel 28 besluttet at henvise sagen til behandling i en udvidet afdeling.
20
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
De anfægtede afgørelser annulleres.
–
Kommissionen tilpligtes at betale et beløb på 100000 EUR i erstatning for det lidte økonomiske og ikke-økonomiske tab.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
21
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
Påstanden om annullation af de anfægtede afgørelser
Formaliteten
22
Ifølge retningslinjerne for Kommissionens tjenester om udnævnelse af de øverste ledende medarbejdere af oktober 2008 er det alene meddelelsen til den eller de fravalgte ansøgere, der udgør en bebyrdende retsakt. Imidlertid må det konstateres, at selv om denne meddelelse skal anses for det formelle afslag på den pågældende ansøgning, som får klagefristen som omhandlet i vedtægtens artikel 90 til at løbe, forholder det sig ikke desto mindre således, at den retsakt, som bringer udvælgelsesproceduren til ophør med valget af en ansøger, som er den eneste retsakt, der er fastsat i den omtvistede meddelelse om ledig stilling, også frembringer retsvirkninger, med hensyn til hvilke det førnævnte formelle afslag er en uundgåelig konsekvens (jf. i denne retning dom af 30.6.1983, Schloh mod Rådet, 85/82, EU:C:1983:179, præmis 40).
23
Det følger heraf, at den annullationspåstand, som sagsøgeren har fremsat i forbindelse med søgsmålet, i det hele skal fremmes til realitetsbehandling.
Realiteten
24
Sagsøgeren har til støtte for sit søgsmål fremsat fire anbringender:
–
tilsidesættelse af artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten
–
tilsidesættelse af artikel 27 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
–
magt- og procedurefordrejning
–
anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn, tilsidesættelse af princippet om god ledelse, af princippet om god forvaltning, af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af proportionalitetsprincippet samt tilsidesættelse af ligestillingspolitikken.
25
Den af sagsøgeren fremførte argumentation i forbindelse med det første anbringende består af to led. Med det første led har sagsøgeren gjort gældende, at kommissærkollegiet ikke havde beføjelse til at vedtage afgørelsen om udnævnelse af W til stillingen som Ombudsmand, idet denne afgørelse tilkom Kommissionens formand i henhold til artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten. Det andet led vedrører tilsidesættelse af denne bestemmelse som følge af en ulovlig høring af personaleudvalget.
26
Sagsøgeren har i forbindelse med det første anbringendes første led navnlig gjort gældende, at Kommissionens formand, som er udpeget som ansættelsesmyndighed på dette specifikke område i overensstemmelse med vedtægtens artikel 2, stk. 1, er i henhold til artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten beføjet til at udnævne Ombudsmanden ved Kommissionen. Denne beføjelse er nævnt i den meddelelse om ledig stilling, der har givet anledning til den omtvistede udvælgelsesprocedure. I det foreliggende tilfælde er det imidlertid Kommissionen, dvs. en institution, der ikke har beføjelse hertil, som har vedtaget de anfægtede afgørelser uden på forhånd at have fået tildelt bemyndigelse hertil.
27
Sagsøgeren har i forbindelse med det andet led gjort gældende, at den høring af det centrale personaleudvalg, der er fastsat i artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten, ikke var forskriftsmæssig, da sagsakterne for alle de ansøgere, der oprindeligt blev udvalgt, ikke var blevet meddelt udvalget. Den pågældende høring har nemlig til formål at give generaldirektøren for GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed en oplyst udtalelse om de forskellige ansøgeres fortjenester, kompetencer og profiler. At afgive en udtalelse alene om den ansøger, der foreslås Kommissionens formand, fratager imidlertid denne høring sin effektive virkning og ændrer den til kun at være en bekræftelse af forslaget fra generaldirektøren for GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed, hvilket det centrale personaleudvalg aldrig har accepteret.
28
For så vidt angår klagepunktet om, at ophavsmanden til de anfægtede afgørelser var inkompetent, har Kommissionen gjort gældende, at den har delegeret kompetencen til at udnævne Ombudsmanden til dens formand i henhold til artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten. Der er imidlertid intet til hinder for, at Kommissionen selv udøver denne kompetence i særlige tilfælde, når den, som i den foreliggende sag, påtager sig rollen som ansættelsesmyndighed som følge af den lønklasse, som gælder for den ledige stilling, i overensstemmelse med dens afgørelse C(2013) 3288 final af 4. juni 2013 om udøvelsen af de beføjelser, som ansættelsesmyndigheden tillægges i tjenestemandsvedtægten, og som den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakter, tillægges i ansættelsesvilkårene for øvrige ansatte. Denne afgørelse medfører en stiltiende punktuel ændring af afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten. Under alle omstændigheder har sagsøgeren ikke godtgjort, at hun har lidt et tab som følge af kommissærkollegiets vedtagelse af de anfægtede afgørelser. I øvrigt pålægger artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten ikke Kommissionen at høre det centrale personaleudvalg vedrørende alle de ansøgninger, der oprindeligt blev udvalgt. Tværtimod fremgår det af denne bestemmelse, at det centrale personaleudvalg kun skal høres hvad angår det forslag, som fremlægges for Kommissionens formand af generaldirektøren for GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed, hvilket det nævnte udvalg selv synes at acceptere.
29
Hvad angår det første led fremgår det af artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten, at Kommissionens formand udnævner Ombudsmanden. I dette omfang skal den omhandlede bestemmelse anses for en retsakt, i henhold til hvilken Kommissionen har udpeget den kompetente ansættelsesmyndighed på området som omhandlet i vedtægtens artikel 2, stk. 1.
30
Det skal i denne henseende fastslås, at Kommissionens argument, hvorefter den i henhold til artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten har »delegeret« kompetencen til at udnævne Ombudsmanden til dens formand og derfor selv kan udøve denne kompetence i tilfælde, hvor den finder det hensigtsmæssigt, ikke kan tiltrædes.
31
En kompetencedelegation udgør nemlig en forvaltningsakt, hvorved den delegerede kompetence overdrages fra den delegerende myndighed til den myndighed, hvortil kompetencen overføres (jf. i denne retning dom af 13.6.1958, Meroni mod Den Høje Myndighed, 10/56, EU:C:1958:8, s. 77 og 78). Kompetencedelegationen indebærer derfor en overførsel af beføjelser, som forbyder den delegerende myndighed at påberåbe sig den overførte kompetence, idet dette vil behæfte myndighedens afgørelse med inkompetence. Den delegerende myndighed kan kun udøve denne kompetence igen, såfremt den forudgående har vedtaget en forvaltningsakt, hvorved den tager den delegerede kompetence tilbage. På samme måde som en kompetencedelegation kræver vedtagelse af en udtrykkelig forvaltningsakt om overførsel af de pågældende beføjelser (dom af 13.6.1958, Meroni mod Den Høje Myndighed, 9/56, EU:C:1958:7, s. 42), kræver retssikkerhedsprincippet, som ligger bag kompetencedelegationers formelle karakter, at tilbagekaldelsen af delegationen skal ske gennem vedtagelsen af en udtrykkelig forvaltningsakt.
32
Selv om det således antages, at mekanismen i vedtægtens artikel 2, stk. 1, til fastlæggelse af den kompetente ansættelsesmyndighed skal betragtes som en kompetencedelegation eller sidestilles med en sådan delegation, har Kommissionen tilsidesat det afkald på at udøve sine beføjelser, der følger af en sådan »delegation«, når den anser sig for kompetent til selv – i stedet for formanden for Kommissionen – at udøve beføjelsen til at udnævne en ombudsmand i tilfælde, hvor den finder det hensigtsmæssigt.
33
Det skal dog bemærkes, at i henhold til den i præmis 28 ovenfor nævnte afgørelse C(2013) 3288 final af 4. juni 2013, som er vedtaget i henhold til vedtægtens artikel 2, stk. 1, er kommissærkollegiet den kompetente ansættelsesmyndighed for så vidt angår udnævnelsen af en chefkonsulent i medfør af vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), nr. i) og iii).
34
Som anført i præmis 10 ovenfor besluttede Kommissionen ved afgørelse af 16. september 2015 at ændre stillingen som Ombudsmand til chefkonsulent (lønklasse AD 14/AD 15).
35
I lyset af denne udvikling, der er indtrådt efter vedtagelsen af afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten, er kommisærkollegiet den ansættelsesmyndighed, som er beføjet til at udnævne Ombudsmanden ved Kommissionen. I denne forbindelse skal henvisningen i afgørelsen af 16. september 2015 til artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten fortolkes således, at den ikke omhandler det organ, som er beføjet til at udpege Ombudsmanden, men de former, som dette organ, dvs. Kommissionen, skal overholde i forbindelse med den procedure, der fører til udnævnelsen af Ombudsmanden, bl.a. for så vidt angår høringen af Personaleudvalget. På samme måde skal henvisningen i meddelelsen om ledig stilling fortolkes.
36
Kommissionen var følgelig den kompetente ansættelsesmyndighed til at træffe afgørelsen af 15. juni 2016 om at udnævne W til stillingen som Ombudsmand, idet denne afgørelse, således som det fremgår af referatet af det 2173. møde i Kommissionen, i øvrigt blev truffet på forslag af formanden for Kommissionen. Det følger heraf, at det første anbringendes første led skal forkastes.
37
Hvad angår det første anbringendes andet led bemærkes, at i henhold til artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten, udnævner det besluttende organ Ombudsmanden »efter høring af Personaleudvalget«.
38
Som nævnt i præmis 35 og 36 ovenfor ville de andre proceduremæssige krav i artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten i denne henseende fortsat finde anvendelse, selv om Kommissionen var den ansættelsesmyndighed, der var kompetent til at udnævne W til stillingen som Ombudsmand. Kommissionen har i øvrigt ikke bestridt det besluttende organs pligt til at høre Personaleudvalget i henhold til denne sidstnævnte bestemmelse.
39
Som Kommissionen selv har gjort gældende, skal artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten fortolkes således, at den kræver, at høringen af Personaleudvalget foretages af det organ, der er ansvarligt for at træffe den endelige beslutning, hvorved proceduren afsluttes. Selv om denne høring alene består i en ret til at blive hørt, som ikke giver Personaleudvalget en medbestemmelsesret sammen med det beslutningstagende organ, skal denne høring være egnet til at kunne udøve indflydelse på den vedtagne retsakts indhold (jf. i denne retning dom af 6.3.2001, Dunnett m.fl. mod EIB, T-192/99, EU:T:2001:72, præmis 89 og 90), hvilket indebærer udøvelsen af en vid skønsbeføjelse (dom af 12.2.1987, Bonino mod Kommissionen, 233/85, EU:C:1987:82, præmis 5).
40
I denne forbindelse kan effektiviteten af den omhandlede høring kun sikres, hvis genstanden for høringen er sammenfaldende med genstanden, som organet, der træffer den endelige afgørelse, skal vurdere. Høringen af Personaleudvalget skal således vedrøre de samme ansøgere som dem, som det omhandlede organ skal foretage en vurdering af. Denne høring ville blive frataget sin effektivitet, hvis Personaleudvalget skulle afgive en udtalelse med hensyn til en enkelt ansøger, mens det beslutningstagende organ har til opgave at vurdere flere ansøgere, før den rette ansøger udvælges.
41
I den foreliggende sag fremgår det for det første af udtalelsen af 25. februar 2016 fra høringsudvalget for udnævnelser, at udvalget gennemgik tre ansøgninger og besluttede at foreslå udnævnelsen af W til den omtvistede stilling (jf. præmis 11 ovenfor). Det er heri endvidere anført, at nævnte udvalg fremsendte evalueringsrapporterne og curricula vitæ vedrørende de tre ansøgere til kommissærkollegiet.
42
Det skal for det andet bemærkes, at ansættelsesmyndigheden, som træffer den endelige afgørelse om udnævnelse, selv skal være i stand til at have kendskab til og bedømme de oplysninger, der i hver fase i udvælgelsesprocedurens forløb på de forskellige administrative niveauer, har ført til vedtagelsen af udtalelser, f.eks. fra høringsudvalget for udnævnelser, som dem, der er blevet fremlagt for ansættelsesmyndigheden (jf. i denne retning dom af 15.10.2014, Revisionsretten mod BF, T-663/13 P, EU:T:2014:883, præmis 25).
43
I denne forbindelse er det i referatet af det 2173. møde i Kommissionen, der gav anledning til afgørelsen af 15. juni 2016 om at udnævne W, i overensstemmelse med udtalelsen af 25. februar 2016 fra høringsudvalget for udnævnelser anført, at kommissærkollegiet var blevet forelagt sagsakterne vedrørende de tre ansøgere, som udvalget havde gennemgået med henblik på besættelse af den omtvistede stilling. Ifølge referatet tog Kommissionen bl.a. hensyn til udtalelsen af 25. februar 2016 fra høringsudvalget for udnævnelser og foretog en sammenligning af deres fortjenester i forhold til den specifikke jobprofil. I denne henseende er det i det omhandlede referat anført, at Kommissionen tog hensyn til ansøgernes kvalifikationer, indsats og adfærd i tjenesten, og at Kommissionen udvalgte W til stillingen.
44
For det tredje fremgår det imidlertid af skrivelsen af 13. maj 2016 fra det centrale personaleudvalg til Kommissionens næstformand med ansvar for bl.a. personalet, at udvalget havde modtaget en anmodning om udtalelse fra generaldirektøren for Kommissionens GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed den 20. april 2016, dvs. efter at forslaget fra høringsudvalget for udnævnelser var blevet forelagt for kommissærkollegiet, og at denne anmodning om en udtalelse alene vedrørte den ansøger, hvis udnævnelse var blevet foreslået kommissærkollegiet, og ikke de tre ansøgere, som udvalget havde fået forelagt.
45
Kommissionen har ikke bestridt, at det alene var oplysningerne vedrørende ansøgningen fra W, der var blevet forelagt det centrale personaleudvalg med henblik på en udtalelse. Kommissærkollegiet udøvede derfor sit skøn angående en genstand, som ikke var sammenfaldende med den, der var genstand for høringen af det centrale personaleudvalg (jf. præmis 12 ovenfor).
46
På denne baggrund må det konstateres, at de mindstekrav, der skal sikre den effektive virkning af høringen af Personaleudvalget, og som indebærer, at dette udvalg kan afgive en udtalelse om de ansøgere, som den beslutningstagende instans skal vurdere med henblik på sin endelige beslutning, ikke er blevet overholdt.
47
Det følger heraf, således som sagsøgeren har gjort gældende inden for rammerne af det første anbringendes andet led, at afgørelsen af 15. juni 2016 om at udnævne W til stillingen som Ombudsmand ved Kommissionen er blevet vedtaget i strid med artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten for så vidt angår høringen af Personaleudvalget, og at den derfor bør annulleres, uden at det er fornødent at prøve de øvrige anbringender, som er fremsat til støtte for søgsmålet.
48
Idet skrivelsen af 16. juni 2016, hvorved sagsøgeren modtog meddelelse om procedurens afslutning og det for sagsøgeren ufordelagtige resultat heraf, som ligeledes er blevet anfægtet (jf. præmis 13 og 22 ovenfor), udtrykkeligt er baseret på valget af en anden ansøger, og idet afgørelsen om det omhandlede valg er behæftet med en tilsidesættelse af artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten, som medfører dennes annullation, skal denne skrivelse ligeledes annulleres.
Erstatningspåstanden
49
Sagsøgeren har gjort gældende, at i betragtning af antallet af sager, hun har behandlet som viceombudsmand, som fungerende ombudsmand eller ved at gøre midlertidig tjeneste som ombudsmand, skader de anfægtede afgørelser hendes omdømme og faglige troværdighed. Desuden fratager de hende enhver mulighed for at få adgang til lønklasse AD 14. Idet der ydermere tages hensyn til den omstændighed, at hun i mere end tre år har udøvet denne funktion i en tilstand af ængstelse og usikkerhed, er sagsøgeren af den opfattelse, at en kompensation på 100000 EUR er passende for at erstatte det økonomiske og ikke-økonomiske tab, der kan tilskrives Kommissionens adfærd.
50
Kommissionen har for sit vedkommende anført, at hele dens adfærd var lovlig, hvorfor retsstridighed ikke kan gøres gældende til støtte for den omtvistede erstatningspåstand, der er uløseligt forbundet med påstanden om annullation af de anfægtede afgørelser.
51
I tvister mellem institutionerne og deres tjenestemænd anerkendes en ret til erstatning, såfremt tre betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, som den omhandlede institution hævdes at have udvist, er retsstridig, at der foreligger en skade, og at der foreligger årsagsforbindelse mellem den pågældende institutions adfærd og den påberåbte skade (dom af 12.7.2011, Kommissionen mod Q, T-80/09 P, EU:T:2011:347, præmis 42).
52
Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at der foreligger årsagsforbindelse mellem de anfægtede afgørelser og det påståede ikke-økonomiske tab på grund af det indtryk, som disse afgørelser efterlader, hvorefter den udvalgte ansøger er mere kvalificeret end hende.
53
Den omstændighed, at en anden ansøger kunne blive udvalgt til en stilling, som den i denne sag omhandlede, kan imidlertid ikke i sig selv være til skade for de ansøgere, der i sidste ende ikke blev udvalgt. Selv om dette valg indebærer, at det er blevet vurderet, at en anden ansøger var mere fortjenstfuld i dette tilfælde, indebærer denne omstændighed ingen negativ vurdering af de øvrige ansøgeres fortjenester, og dette så meget desto mere når disse har opnået at blive anført på den liste, der gennemgås af høringsudvalget for udnævnelser, hvilket er tilfældet for sagsøgeren.
54
Under alle omstændigheder bemærkes, at selv om det er korrekt, at sagsøgeren til støtte for søgsmålet har fremsat et anbringende – i det foreliggende tilfælde det fjerde anbringende – vedrørende vurderingen af sagsøgerens fortjenester i forhold til W’s fortjenester, forholder det sig ikke desto mindre således, at afgørelsen af 15. juni 2016 om at udnævne sidstnævnte til stillingen som Ombudsmand annulleres ved denne dom på grundlag af en af de årsager, som sagsøgeren har påberåbt sig i forbindelse med det første anbringende. I denne forbindelse skal den retsakt, der indeholder den konklusion på sammenligningen af fortjenesterne, som er blevet foretaget i den foreliggende sag, erklæres ugyldig i henhold til artikel 264, stk. 1, TEUF, og Kommissionen er herefter forpligtet til at træffe foranstaltninger til opfyldelse af nærværende dom i henhold til artikel 266 TEUF.
55
Heraf følger, at på nuværende tidspunkt er det af sagsøgeren påståede ikke-økonomiske tab under alle omstændigheder ikke sikkert.
56
For det andet har sagsøgeren anført, at afslaget på dennes ansøgning på retsstridig vis har frataget sagsøgeren muligheden for forfremmelse til lønklasse AD 14.
57
Det er imidlertid i denne henseende tilstrækkeligt at bemærke, at der ikke er nogen garanti for, at sagsøgeren ville være blevet udvalgt til den omtvistede stilling, eller at hun følgelig ville være blevet forfremmet til lønklasse AD 14, såfremt den fastslåede retsstridighed ikke havde foreligget. Der foreligger derfor under alle omstændigheder ingen direkte årsagssammenhæng mellem dette tab og den fastslåede retsstridighed.
58
Eftersom de omhandlede argumenter desuden kan forstås som et krav om erstatning for et tab, der ikke skyldes de anfægtede afgørelser, men Kommissionens adfærd før vedtagelsen af meddelelsen om ledig stilling COM/2015/1801, skal det bemærkes, at de må afvises på grund af manglende udtømning af den administrative procedure. Da sagsøgeren blev adspurgt herom under retsmødet, fastholdt hun, at denne adfærd var uløseligt forbundet med de anfægtede afgørelser. Det må imidlertid konstateres, at den omhandlede adfærd i sagens natur er adskilt fra det valg, der blev truffet ved afgørelsen af 15. juni 2016 om at udnævne W til stillingen som Ombudsmand. Følgelig skal punkt 192 og 194 i sagsøgerens klage vedrørende denne adfærd anses for at være en ansøgning som omhandlet i vedtægtens artikel 90. Denne ansøgning, som blev afslået ved afgørelse af 5. januar 2017 (jf. præmis 14 ovenfor), blev imidlertid ikke efterfulgt af en klage.
59
I henhold til vedtægtens artikel 7, stk. 2, er den midlertidige tjeneste under alle omstændigheder ganske vist begrænset til et år, medmindre den erstatter en tjenestemand, der af tjenstlige grunde gør midlertidig tjeneste i en anden stilling, er indkaldt til militærtjeneste eller har fået bevilget en længere sygeorlov. Det er også korrekt, at sagsøgeren gjorde midlertidig tjeneste i stillingen som ombudsmand fra den 1. marts 2013 til den 1. oktober 2016, uden at de årsager, der lå til grund for den midlertidige tjeneste, er blandt dem, der kan berettige dens forlængelse ud over et år.
60
Det fremgår imidlertid af vedtægtens artikel 7, stk. 2, at fra den midlertidige tjenestes fjerde måned har den fungerende ret til et tillæg, hvilket udelukker enhver årsagssammenhæng med et økonomisk tab.
61
Hvad endelig angår det ikke-økonomiske tab, der skyldes den tilstand af usikkerhed, som sagsøgeren har befundet sig i, skal det bemærkes, at den udvælgelsesprocedure, der blev iværksat i henhold til meddelelsen om ledig stilling COM/2014/366, blev afsluttet uden udvælgelse af en ansøger, hvilket var til fordel for sagsøgeren, som ikke var den foreslåede ansøger i dette tilfælde, og som således har kunnet fortsætte med at gøre midlertidig tjeneste som ombudsmand. Den omstændighed, at sagsøgeren har udøvet sine funktioner, mens den procedure, der blev iværksat ved meddelelse om ledig stilling COM/2015/1801, forløb, er uadskilleligt forbundet med enhver situation, hvor en udvælgelsesprøve skal gennemføres for at besætte en stilling. Den usikkerhed, som denne konkurrerende udvælgelsesprocedure skaber for alle de deltagende ansøgere, er ligeledes uadskilleligt forbundet med en sådan situation.
62
I denne sammenhæng er den omstændighed, at sagsøgerens kolleger ikke forstod, hvorfor Kommissionen ikke i rimelig tid havde afsluttet procedurerne med henblik på at besætte stillingen som Ombudsmand, såfremt det lægges til grund, at dette er godtgjort, ikke af en sådan art, at det kan skade sagsøgerens omdømme.
63
Heraf følger, at erstatningspåstanden ikke kan tages til følge.
Sagsomkostninger
64
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen i det væsentlige har tabt sagen, bør denne derfor pålægges at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler, i overensstemmelse med sagsøgerens påstand.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Udvidede Afdeling):
1)
Kommissionens afgørelse af 15. juni 2016 om udnævnelse af W som Ombudsmand ved Kommissionen og skrivelsen af 16. juni 2016, hvorved Europa-Kommissionen underrettede Mercedes Janssen-Cases om resultatet af udvælgelsesproceduren for denne stilling, annulleres.
2)
I øvrigt frifindes Kommissionen.
3)
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
Van der Woude
Gratsias
Labucka
Dittrich
Ulloa Rubio
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 22. november 2018.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.