62023TJ0551
RETTENS DOM (Tiende Afdeling)
4. juni 2025 (
*1
)
»Økonomisk og monetær politik – tilsyn med kreditinstitutter – specifikke tilsynsopgaver, der overdrages til ECB – afgørelse om inddragelse af et kreditinstituts tilladelse – overtrædelse af den nationale lovgivning om bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme – artikel 83, stk. 2, i forordning (EU) nr. 468/2014 og artikel 4, stk. 3, i forordning (EU) nr. 1024/2013 – omfanget af ECB’s undersøgelse af de omstændigheder, der begrunder inddragelsen – de kompetente nationale myndigheders og ECB’s kompetence inden for den fælles tilsynsmekanisme (FTM) – betingelser for inddragelsen – begrundelsespligt – retten til en god forvaltning«
I sag T-551/23,
Baltic International Bank SE, Riga (Letland), ved advokaterne M. Supe og V. Supe,
sagsøger,
mod
Den Europæiske Centralbank (ECB) ved E. Yoo, J. Poscia, K. Drēviņa og M. Puidokas, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, O. Porchia (refererende dommer), og dommerne M. Jaeger og P. Nihoul,
justitssekretær: fuldmægtig I. Kurme,
på grundlag af den skriftlige forhandling
og efter retsmødet den 3. december 2024,
afsagt følgende
Dom
1
Sagsøgeren, Baltic International Bank SE, har med sit søgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 263 TEUF, nedlagt påstand om annullation af afgørelse af 3. juli 2023 truffet af Den Europæiske Centralbank (ECB) om inddragelse af tilladelsen for et kreditinstitut under tilsyn (herefter »den anfægtede afgørelse«), der blev truffet over for denne bank.
Tvistens baggrund
2
Sagsøgeren er et mindre signifikant kreditinstitut med hjemsted i Letland, som er under direkte tilsyn af Finanšu un kapitāla tirgus komisija (finans- og kapitalmarkedskommissionen, Letland) (herefter »FKMK«), der er blevet integreret i Latvijas Banka (Letlands nationalbank).
3
Da FKMK var af den opfattelse, at sagsøgeren siden 2012 havde begået en række overtrædelser af sine bankforpligtelser, vedtog den flere afgørelser i forhold til dette kreditinstitut.
4
Navnlig vedtog FKMK den 9. marts 2016 lēmums Nr. 61 par sankciju piemērošanu AS »Baltic International Bank« (afgørelse nr. 61 om pålæggelse af sanktioner over for AS »Baltic International Bank«) (herefter »afgørelse nr. 61«), som sagsøgeren ikke anfægtede. Den 29. november 2019 vedtog FKMK lēmums Nr. 191 par sankciju piemērošanu AS »Baltic International Bank« (afgørelse nr. 191 om pålæggelse af sanktioner og foranstaltninger over for AS »Baltic International Bank«) (herefter »afgørelse nr. 191«), som sagsøgeren anfægtede. Den 22. december 2022 fastholdt FKMK denne afgørelse ved lēmums Nr. 255 par Finanšu un kapitāla tirgus komisijas padomes 29.11.2019. lēmuma Nr. 191 atstāšanu par negrozītu (afgørelse nr. 255 om opretholdelse af [afgørelse nr. 191]). Sagsøgeren anlagde sag til prøvelse af denne sidstnævnte afgørelse ved Administratīvā apgabaltiesa (appeldomstol i forvaltningsretlige sager, Letland).
5
Den 12. december 2022 vedtog FKMK i øvrigt lēmums Nr. 215 par noregulējuma darbības nepiemērošanu Baltic International Bank SE (afgørelse nr. 215 om ikke at anvende en afviklingsforanstaltning over for [sagsøgeren]) (herefter »afgørelse nr. 215«) og lēmums Nr. 216 par finanšu pakalpojumu sniegšanas apturēšanu un pilnvarnieku iecelšanu Baltic International Bank SE (afgørelse nr. 216 om suspension af levering af finansielle tjenesteydelser og udpegning af en befuldmægtiget for [sagsøgeren]) (herefter »afgørelse nr. 216«).
6
Den 30. december 2022 forelagde FKMK ECB et forslag til afgørelse med overskriften »om inddragelse af tilladelsen for et kreditinstitut under tilsyn«, som var rettet imod sagsøgeren (herefter »forslaget til afgørelse«).
7
Den 10. marts 2023 vedtog ECB afgørelse ECB-SSM-2023-LV-1 WHD-2022-0014 om inddragelse af tilladelsen for et kreditinstitut under tilsyn (herefter »den oprindelige afgørelse«), hvorved den tilladelse, der var meddelt sagsøgeren som kreditinstitut, blev inddraget.
8
Den oprindelige afgørelse er baseret på tre begrundelser:
–
Den første begrundelse vedrører den omstændighed, at sagsøgeren havde begået alvorlige overtrædelser i en længere periode og på tidspunktet for den oprindelige afgørelse stadig begik alvorlige overtrædelser af væsentlige bestemmelser i Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma un proliferācijas finansēšanas novēršanas likums (lov om bekæmpelse af hvidvask af penge samt finansiering af terrorisme og spredning af masseødelæggelsesvåben) af 13. juni 2019 (Latvijas Vēstnesis, 2008, nr. 116), som hver især og kollektivt udgør begrundelser for inddragelse af tilladelsen.
–
Den anden begrundelse vedrører den omstændighed, at sagsøgeren i en længere periode havde tilsidesat sin forpligtelse til at indføre effektive interne kontrolsystemer således som fastsat i artikel 341, stk. 1, i Kredītiestāžu likums (lov om kreditinstitutter) af 5. oktober 1995 (Latvijas Vēstnesis, 1995, nr. 163)
–
Den tredje begrundelse vedrører den omstændighed, at sagsøgeren havde tilsidesat sin forpligtelse til at fastlægge og gennemføre en forsigtig strategi og forsigtige politikker og procedurer, der gjorde det muligt for sagsøgeren at styre sine risici, herunder rettidigt at opdage, vurdere, analysere og følge op på sine risici som omhandlet i artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter.
9
Ved dom af 24. marts 2023 erklærede Ekonomisko lietu tiesa (domstol i handelsretlige sager, Letland) sagsøgeren under likvidation.
10
Den 6. april 2023 indgav sagsøgeren en anmodning om revurdering af den oprindelige afgørelse til ECB’s administrative klagenævn.
11
Den 3. juli 2023 erstattede ECB’s Styrelsesråd med et identisk indhold den oprindelige afgørelse med den anfægtede afgørelse, som trådte i kraft dagen efter meddelelsen af den oprindelige afgørelse.
Parternes påstande
12
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
ECB tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
13
ECB har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
Formaliteten vedrørende søgsmålet
14
ECB har udtrykt tvivl om, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, idet centralbanken har sat spørgsmålstegn ved gyldigheden af fuldmagten til sagsøgerens advokater. ECB har bl.a. fremhævet, at sagsøgerens tidligere bestyrelse havde bemyndiget disse advokater ved en procesfuldmagt af 5. september 2005 og en repræsentationsaftale af 23. marts 2023, men at sagsøgerens likvidator med virkning fra den 6. april 2023 tilbagekaldte alle fuldmagter udstedt af den nævnte bestyrelse, hvorved den fuldmagt, i henhold til hvilken sagsøgerens advokater repræsenterer sagsøgeren i den foreliggende sag, således blev ugyldig.
15
Som svar på en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse truffet af Retten har sagsøgeren den 23. oktober 2024 fremlagt supplerende dokumenter, herunder en skrivelse fra dette kreditinstituts administrator, for at dokumentere fuldmagten til dets advokater. Sagsøgeren har ligeledes påberåbt sig dom af 5. november 2019, ECB m.fl. mod Trasta Komercbanka m.fl. (C-663/17 P, C-665/17 P og C-669/17 P, EU:C:2019:923), til at gøre gældende, at fuldmagterne til dennes advokater ikke kunne erklæres ugyldige, således som Domstolen fastslog i den nævnte dom. Sagsøgeren har anført, at dennes tidligere bestyrelse den 23. marts 2023 var bemyndiget til at indgå repræsentationsaftalen med sagsøgerens advokater. Sagsøgeren har tilføjet, at selv om dennes likvidator efterfølgende har tilbagekaldt samtlige fuldmagter udstedt af bestyrelsen, kan der ikke tages hensyn til denne tilbagekaldelse hvad angår de fuldmagter, der er udstedt til sagsøgerens advokater i den foreliggende sag, eftersom der er en risiko for, at likvidatoren ikke vil anfægte den retsakt, der er vedtaget af FKMK eller med støtte fra FKMK, og som førte til indledningen af likvidationsproceduren over for sagsøgeren, hvilket ville være i strid med princippet om effektiv domstolsbeskyttelse. Likvidatorens adfærd kan skade sagsøgerens ret til en retfærdig rettergang som privatretlig juridisk person. Sagsøgeren har fremlagt den samme skrivelse fra sin administrator som et formelt dokument for at dokumentere fuldmagterne til sine advokater.
16
Det skal i denne henseende bemærkes, at det følger af artikel 19 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, som i henhold til denne statuts artikel 53, stk. 1, finder anvendelse for Retten, at juridiske personer såsom sagsøgeren for at have søgsmålskompetence for Den Europæiske Unions retsinstanser skal være repræsenteret af en advokat, der har beskikkelse i en medlemsstat eller i en anden stat, som er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) (jf. i denne retning dom af 8.2.2024, Pilatus Bank mod ECB, C-256/22 P, EU:C:2024:125, præmis 35).
17
Henset til dette krav for juridiske personer om at være repræsenteret af en advokat, der har beskikkelse i en medlemsstat eller i en anden stat, som er part i EØS, er antagelse til realitetsbehandling af et søgsmål anlagt af en sådan person betinget af, at det godtgøres, at den berørte person faktisk har truffet beslutningen om at anlægge sagen, og at de advokater, som hævder at repræsentere denne person, faktisk har fået fuldmagt hertil (jf. i denne retning dom af 8.2.2024, Pilatus Bank mod ECB, C-256/22 P, EU:C:2024:125, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
18
Det er netop for at sikre, at dette er tilfældet, at artikel 51, stk. 3, i Rettens procesreglement bestemmer, at advokaterne, når den part, de repræsenterer, er en privat juridisk person, skal indlevere en fuldmagt udstedt af denne private juridiske person til Rettens Justitskontor, idet manglende indlevering af en sådan fuldmagt i overensstemmelse med denne artikels stk. 4 kan medføre, at stævningen afvises (jf. dom af 8.2.2024, Pilatus Bank mod ECB, C-256/22 P, EU:C:2024:125, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).
19
I det konkrete tilfælde er det ubestridt, at sagsøgerens tidligere bestyrelse var gyldigt beføjet til den 5. september 2005 at udstede procesfuldmagten og til den 23. marts 2023 at indgå repræsentationsaftalen med sagsøgerens advokater i den foreliggende sag.
20
Sagsøgerens administrator har i sin skrivelse af 10. oktober 2024 – som sagsøgeren fremlagde den 23. oktober 2024 som svar på en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse truffet af Retten og som fuldmagt til sagsøgerens advokater – anført, at de tilbagekaldelser af fuldmagter, som likvidatoren traf afgørelse om, og som blev offentliggjort den 11. april 2023 og den 29. januar 2024, ikke har påvirket gyldigheden af de fuldmagter, som den tidligere bestyrelse har givet sagsøgerens advokater i den foreliggende sag. Denne administrator har tilføjet, at sagsøgerens advokater er bemyndiget til at repræsentere sagsøgeren på grundlag af de nævnte fuldmagter.
21
Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, at selv om FKMK hverken er ophavsmand til den anfægtede afgørelse eller sagsøgt i sagen for Retten, idet ECB er begge dele, forholder det sig ikke desto mindre således, at FKMK deltog i vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, som blev vedtaget efter forslag fra denne kommission. Henset til den likvidationsopgave, som i henhold til lettisk ret er tildelt likvidatoren, befinder denne sig i en interessekonfliktsituation på grund af det forhold, at en anfægtelse ved Retten af inddragelsen af tilladelsen til den juridiske person, som likvidatoren repræsenterer, kan føre likvidatoren til i modstrid med denne opgave at fratage likvidationsbehandlingen af denne juridiske person ethvert retsgrundlag (jf. i denne retning dom af 5.11.2019, ECB m.fl. mod Trasta Komercbanka m.fl., C-663/17 P, C-665/17 P og C-669/17 P, EU:C:2019:923, præmis 74).
22
For så vidt angår sagsøgerens advokaters repræsentation i den foreliggende sag kan der derfor ikke tages hensyn til likvidatorens tilbagekaldelse af deres fuldmagter, eftersom dette ville tilsidesætte sagsøgerens ret til en effektiv domstolsbeskyttelse, der er fastsat i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) (jf. i denne retning dom af 5.11.2019, ECB m.fl. mod Trasta Komercbanka m.fl., C-663/17 P, C-665/17 P og C-669/17 P, EU:C:2019:923, præmis 78).
23
Under disse omstændigheder må sagsøgerens advokater anses for at være gyldigt bemyndiget til at repræsentere sagsøgeren.
24
Det skal tilføjes, at administratoren ikke har anfægtet de fuldmagter, der oprindeligt blev udstedt til sagsøgerens advokater.
25
ECB har desuden ikke anfægtet den fuldmagt, som sagsøgeren senest har fremlagt som et formelt dokument.
26
Søgsmålet kan derfor antages til realitetsbehandling.
Formaliteten med hensyn til de dokumenter, som sagsøgeren fremlagde den 2. december 2024
27
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 2. december 2024 har sagsøgeren fremlagt nye beviser dateret den 21. juli 2023 samt den 5. og den 6. september 2023, altså for det første bevis inden indleveringen af stævningen og for de øvrige beviser inden indleveringen af replikken. ECB har i retsmødet udtrykt tvivl om, hvorvidt disse dokumenter kan antages til realitetsbehandling.
28
Det skal påpeges, at hovedparterne i henhold til procesreglementets artikel 85, stk. 3, i undtagelsestilfælde kan fremlægge eller anføre yderligere beviser inden retsforhandlingernes mundtlige del er afsluttet eller inden Rettens beslutning om at træffe afgørelse, uden at retsforhandlingerne omfatter en mundtlig del, forudsat at den forsinkede påberåbelse af beviserne begrundes.
29
I denne henseende blev sagsøgeren i retsmødet opfordret til at reagere på den mulige afvisning af de fremlagte dokumenter og til at redegøre for grundene til, at disse dokumenter først kunne fremlægges dagen før retsmødet. Sagsøgeren har nøjedes med at anføre, at likvidatoren har fremsendt disse dokumenter til dette kreditinstitut, uden at angive, på hvilken dato denne fremsendelse fandt sted, og uden at forklare, hvorfor det ville have været umuligt for dette kreditinstitut at indhente de nævnte dokumenter fra likvidatoren tidligere.
30
Under disse omstændigheder skal de dokumenter, der blev fremlagt den 2. december 2024, afvises fra realitetsbehandling.
Realiteten
31
Sagsøgeren har til støtte for sit søgsmål fremsat fire anbringender. Med det første anbringende gøres det gældende, at ECB anlagde et urigtigt skøn, idet centralbanken så bort fra, at FKMK ikke havde overholdt sin forpligtelse til på nationalt niveau at udstede bestemmelser om fastsættelse af de gældende kriterier for alvorlige overtrædelser af retsakter om bekæmpelse af hvidvask af penge samt finansiering af terrorisme og spredning af masseødelæggelsesvåben (herefter »bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme«). Med det andet anbringende gøres det i det væsentlige gældende, at ECB har tilsidesat forpligtelsen til at foretage sin egen undersøgelse og ikke at begrænse sig til at gentage FKMK’s vurdering. Det tredje anbringende angår i det væsentlige en tilsidesættelse af begrundelsespligten vedrørende den anden og den tredje begrundelse for inddragelsen af tilladelsen samt en række fejl, som ECB begik vedrørende disse samme begrundelser. Det fjerde anbringende angår en tilsidesættelse af retten til en god forvaltning, som omfatter retten til at blive hørt og retten til aktindsigt.
32
Retten vil behandle det første og det andet anbringende under ét og derefter det tredje og det fjerde anbringende.
Det første og det andet anbringende
33
Sagsøgeren har under det første og det andet anbringende anfægtet ECB’s vurdering af sagsøgerens overholdelse af bestemmelserne om bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme. Sagsøgeren har i det væsentlige anført, at ECB ikke selv foretog den vurdering, der påhvilede centralbanken, men støttede denne vurdering på afgørelser truffet af FKMK, som var anfægtelige, og på forudgående retsakter, der var blevet truffet under den nationale administrative procedure, og som sagsøgeren ikke havde kunnet anfægte ved de nationale retsinstanser.
34
Sagsøgeren har under det første anbringende anført, at ECB anlagde et urigtigt skøn ved at se bort fra den omstændighed, at FKMK ikke havde overholdt den forpligtelse, der er fastsat i artikel 196, stk. 4, i lov om kreditinstitutter til på nationalt niveau at udstede retsakter om fastsættelse af de gældende kriterier for alvorlige overtrædelser på området for bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme.
35
ECB har tilsidesat den forpligtelse, der er fastsat i artikel 83, stk. 2, i dens forordning (EU) nr. 468/2014 af 16. april 2014 om fastlæggelse af en ramme for samarbejde inden for Den Fælles Tilsynsmekanisme mellem ECB og de kompetente nationale myndigheder og med de udpegede nationale myndigheder (SSM-rammeforordningen) (EUT 2014, L 141, s. 1), til i forbindelse med vedtagelsen af en afgørelse om inddragelse af en tilladelse at foretage sin egen undersøgelse af de omstændigheder, der berettiger denne inddragelse.
36
Sagsøgeren er af den opfattelse, at den anfægtede afgørelse er baseret på FKMK’s vurdering i forslaget til afgørelse og på de dokumenter, som denne myndighed har fremlagt, hvilket ikke er tilstrækkeligt i henhold til SSM-rammeforordningens artikel 83, stk. 2.
37
Sagsøgeren har henvist til bestemmelserne i artikel 4, stk. 3, i Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 af 15. oktober 2013 om overdragelse af specifikke opgaver til ECB i forbindelse med politikker vedrørende tilsyn med kreditinstitutter (EUT 2013, L 287, s. 63, herefter »SSM-grundforordningen«), bestemmelserne i SSM-rammeforordningens artikel 83, stk. 2, bestemmelserne i artikel 18, litra f), og artikel 67, stk. 1, litra o), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (EUT 2013, L 176, s. 338) samt bestemmelserne i artikel 27, stk. 1, nr. 8, og artikel 196, stk. 3 og 4, i lov om kreditinstitutter.
38
I lyset af de ovennævnte bestemmelser burde ECB have anvendt lov om kreditinstitutter og have fastslået, at der ikke var blevet vedtaget nationale retsakter om fastsættelse af de gældende kriterier for alvorlige overtrædelser på området for bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme.
39
Sagsøgeren har tilføjet, at det ikke kan udelukkes, at de gældende kriterier for alvorlige overtrædelser, hvis de nationale retsakter, der er nævnt i præmis 38 ovenfor, var blevet vedtaget, ville have været anderledes end dem, der fremgår af rapport af 31. maj 2022, der blev udarbejdet inden for rammerne af den fælles tilsynsmekanisme af Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA), Den Europæiske Værdipapir- og Markedstilsynsmyndighed (ESMA) og Den Europæiske Tilsynsmyndighed for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordninger (EIOPA). Denne rapport er ikke retligt bindende og kan ikke træde i stedet for de retsakter, der skulle vedtages. Det samme gælder FKMK’s anbefalinger.
40
FKMK burde have angivet de kriterier, der gjorde det muligt at anse de af sagsøgeren begåede overtrædelser for alvorlige, og ECB burde have fastslået, at der manglede et element i FKMK’s afgørelser, nemlig begrundelsen for denne alvor.
41
Den manglende vedtagelse af de relevante retsakter inden for de fastsatte frister er ligeledes i strid med retssikkerhedsprincippet, idet sagsøgeren havde ret til på forhånd at kende de kriterier, der blev anvendt for at kvalificere de overtrædelser, som foreholdtes dette kreditinstitut, som alvorlige.
42
ECB har i øvrigt støttet sig på et urigtigt retsgrundlag. Sagsøgeren har anført, at lovgiver har anerkendt, at manglen på kriterier er en væsentlig mangel, for så vidt som lovgiver i punkt 84 i overgangsbestemmelserne i lov om kreditinstitutter fastsatte, at FKMK skulle fastsætte disse kriterier inden den 1. august 2019 ved at vedtage retsakter, der i henhold til lettisk lov havde samme retskraft som dekreter fra ministerrådet. Sagsøgeren har præciseret, at disse retsakter imidlertid ikke blev vedtaget.
43
Sagsøgeren har tilføjet, at ECB er forpligtet til at anvende ikke blot de EU-retlige bestemmelser, men tillige, når EU-retten består af direktiver, den nationale ret, der gennemfører disse direktiver. I det foreliggende tilfælde er direktiv 2013/36 blevet gennemført i lettisk ret ved lov om kreditinstitutter, som ECB skulle anvende. ECB har i øvrigt bekræftet, at centralbanken skal undersøge, om de betingelser, der er fastsat i national ret, sammenholdt med artikel 18, litra f), og artikel 67, stk. 1, litra o), i direktiv 2013/36, er opfyldt. ECB burde således have fastslået de relevante faktiske omstændigheder og have besluttet, om de kunne begrunde, at sagsøgeren blev anset for ansvarlig for en alvorlig overtrædelse i henhold til national ret.
44
Såfremt ECB i denne forbindelse i henhold til lov om kreditinstitutter havde konstateret, at FKMK ikke havde vedtaget retsakter om bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme, burde den ikke have støttet den anfægtede afgørelse på FKMK’s konstateringer, idet FKMK ikke havde overholdt den forpligtelse, der påhvilede den.
45
Sagsøgeren har præciseret, at afgørelse nr. 61, som den anfægtede afgørelse er baseret på, blev truffet inden vedtagelsen af den retsakt, som i henhold til artikel 196, stk. 4, i lov om kreditinstitutter skulle fastsætte kriterierne for alvor på området for bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme. FKMK baserede sin afgørelse på en intern retsakt, selv om dette ikke er tilladt i henhold til artikel 67, stk. 6, i Administratīvā procesa likums (forvaltningsprocesloven) (Latvijas Vēstnesis, 2001, nr. 164). På tidspunktet for vedtagelsen af afgørelse nr. 191 var de retsakter, der fastsætter kriterierne for alvor, heller ikke blevet vedtaget.
46
Hvad angår det andet anbringende, der består af tre led, har sagsøgeren for så vidt angår det første led anført, at ECB har tilsidesat sin pligt til at udvise omhu ved ikke at undersøge de overtrædelser, som sagsøgeren blev foreholdt i afgørelse nr. 191, som er blevet anfægtet på nationalt niveau. Da afgørelse nr. 191 ikke var endelig på datoen for den anfægtede afgørelse, burde ECB have revurderet de faktiske omstændigheder, der var forbundet hermed. Sagsøgeren har i sin replik præciseret, at den sag, der var blevet anlagt til prøvelse af afgørelse nr. 191, ved afgørelse truffet af appeldomstolen i forvaltningsretlige sager den 5. september 2023 blev afsluttet, efter at sagsøgerens likvidator havde indgivet anmodning om inddragelse den 24. juli 2023.
47
Sagsøgeren har med det andet anbringendes andet led anført, at ECB ikke omhyggeligt og upartisk undersøgte de faktiske omstændigheder vedrørende de undersøgelser, som sagsøgeren har henvist til i punkt 11 i bilaget til den anfægtede afgørelse. Sagsøgeren har henvist til de lettiske regler om efterforskning og straffesager samt til den omstændighed, at ingen af sagsøgerens ansatte, bestyrelsesmedlemmer og aktionærer er blevet tildelt status som mistænkt eller tiltalt. Ved i den anfægtede afgørelse at henvise til en verserende straffesag har ECB tilsidesat chartrets artikel 48, stk. 1, som bestemmer, at enhver, som anklages for en lovovertrædelse, anses for uskyldig. Ifølge sagsøgeren kunne ECB ikke anvende oplysningerne om indledningen af strafforfølgning som grundlag for den anfægtede afgørelse.
48
Sagsøgeren har med det andet anbringendes tredje led anfægtet den retlige værdi af de dokumenter, som den anfægtede afgørelse er baseret på, nemlig inspektionsrapporterne og afgørelse nr. 61 og nr. 191. Ifølge sagsøgeren tilkom det ECB at kontrollere lovligheden af forslaget til afgørelse, som indeholder væsentlige mangler, som den anfægtede afgørelses lovlighed er behæftet med.
49
Hvad for det første angår inspektionsrapporterne har sagsøgeren gjort gældende, at det er »mellemkommende afgørelser«, som ikke kan anfægtes i det nationale retssystem. Der er blot tale om skrivelser, der udtrykker FKMK’s synspunkt uden at være endelige afgørelser. I denne sammenhæng kan den anfægtede afgørelse ikke støttes på oplysninger, der er fremlagt i disse rapporter.
50
Sagsøgeren har præciseret, at hvad angår inspektionsrapporten fra 2012 og de kontroller, der blev foretaget i 2014 og i 2015, har ECB støttet sig på overtrædelser af loven om bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme, som FKMK ikke kvalificerede som sådanne overtrædelser.
51
Sagsøgeren har ligeledes anført, at inspektionsrapporterne fra 2018 og 2019 har været genstand for et søgsmål sammen med afgørelse nr. 191, og at disse rapporter ikke skulle nævnes i den anfægtede afgørelse. De oplysninger, der er indeholdt i inspektionsrapporten fra 2018, kunne ikke tjene som grundlag for den anfægtede afgørelse. Det samme gælder for de oplysninger, der blev indhentet i forbindelse med den procedure, som blev indledt den 13. december 2021, og som ikke har givet anledning til nogen endelig afgørelse.
52
Hvad for det andet angår afgørelse nr. 61 og nr. 191 har sagsøgeren anført, at den første er en endelig retsakt, som sagsøgeren ikke har anfægtet, og at dette kreditinstitut har efterkommet alle de forpligtelser, der fulgte af denne retsakt. Hvad angår afgørelse nr. 191 kan den nationale rets afslag på sagsøgerens anmodning om foreløbig beskyttelse mod denne afgørelse ikke foregribe realitetsvurderingen af denne afgørelse.
53
Hvad for det tredje angår FKMK’s skrivelser vedrørende sagsøgerens adfærd har disse ikke karakter af en endelig afgørelse.
54
Sagsøgeren har tilføjet, at ECB tilsidesatte princippet om uskyldsformodning ved at støtte sig på to afgørelser fra FKMK, hvoraf den ene, afgørelse nr. 191, var anfægtet, samt på inspektionsrapporten fra 2018, som er en mellemkommende afgørelse. Ifølge sagsøgeren svarer tvisten om FKMK’s afgørelser til en tvist om en national konkurrencemyndigheds afgørelser om pålæggelse af en bøde, for hvilke alle de processuelle garantier om ret til en retfærdig rettergang finder anvendelse. En person, som anklages for en lovovertrædelse, kan først anses for endelig skyldig, når den afgørelse, hvorved denne lovovertrædelse fastslås, er blevet endelig. I forhold til sagsøgeren foreligger der imidlertid ingen dom, der har fået endelig retskraft, og som fastslår, at dette kreditinstitut er ansvarligt for alvorlige overtrædelser. ECB burde have efterprøvet, om de dokumenter, som centralbanken støttede sig på, var endelige. Den burde have undersøgt, om afgørelse nr. 191 var velbegrundet, eller have undladt at støtte sig på denne, eftersom den var anfægtet. Sagsøgeren har tilføjet, at afgørelse nr. 255 også blev anfægtet ved domstolene.
55
Henvisningen til begrundelsen for afgørelse nr. 191 var flere gange fejlagtig, for så vidt som ingen af inspektionsrapporterne, herunder inspektionsrapporten fra 2018, indeholder de påståede konstateringer, som den anfægtede afgørelse giver udtryk for at støtte sig på.
56
ECB har bestridt sagsøgerens argumentation.
57
Det skal i denne henseende bemærkes, at de kompetente myndigheder ifølge artikel 18, litra f), i direktiv 2013/36 kan inddrage en meddelt tilladelse til et kreditinstitut, såfremt dette overtræder en af bestemmelserne i dette direktivs artikel 67, stk. 1. Dette omfatter især, ifølge dette direktivs artikel 67, stk. 1, litra o), et institut, der er fundet ansvarligt for en alvorlig overtrædelse af de nationale bestemmelser, der er vedtaget i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF af 26. oktober 2005 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme (EUT 2005, L 309, s. 15). Dette sidstnævnte direktiv er blevet ophævet og erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/849 af 20. maj 2015 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 648/2012 og om ophævelse af direktiv 2005/60 (EUT 2015, L 141, s. 73).
58
Hvad angår inddragelsen af et kreditinstituts tilladelse fremgår det af SSM-rammeforordningens artikel 83, stk. 2, at »[i] forbindelse med at ECB træffer afgørelse, skal den tage hensyn til følgende: a) dens vurdering af de omstændigheder, der berettiger inddragelse, b) alt efter omstændighederne, den kompetente nationale myndigheds udkast til afgørelse om inddragelse, c) høringen af den relevante kompetente nationale myndighed [...] d) eventuelle bemærkninger fremsat af kreditinstituttet i henhold til [denne rammeforordnings] artikel 81, stk. 2 og artikel 82, stk. 3«.
59
SSM-grundforordningens artikel 4, stk. 3, fastsætter, at »[m]ed henblik på at udføre de opgaver, som ECB overdrages ved denne forordning, og med det formål at sikre høje standarder for tilsyn, anvender ECB al relevant EU-ret, og såfremt denne EU-ret består af direktiver, den nationale lovgivning til gennemførelse af disse direktiver«. Denne bestemmelse fastsætter ligeledes, at »[h]vis den relevante EU-ret består af forordninger, og hvis disse forordninger i øjeblikket udtrykkeligt giver medlemsstaterne valgmuligheder, anvender ECB også den nationale lovgivning om udøvelse af disse valgmuligheder«.
60
Det fremgår af SSM-grundforordningens artikel 4, stk. 3, at ECB skal anvende national ret, når denne gennemfører de relevante direktiver (jf. i denne retning dom af 7.9.2023, Versobank mod ECB, C-803/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:630, præmis 102).
61
Det skal tilføjes, at den anfægtede afgørelse er en retsakt vedrørende tilsyn med et kreditinstitut, der er blevet vedtaget af ECB, som i denne henseende råder over et vidt skøn, for så vidt som det af 55. betragtning til SSM-grundforordningen fremgår, at overdragelsen af tilsynsopgaver til ECB indebærer et betydeligt ansvar for ECB for at sikre finansiel stabilitet i Unionen og bruge sine tilsynsbeføjelser på den mest effektive og afbalancerede måde (jf. analogt dom af 8.5.2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg mod ECB, C-450/17 P, EU:C:2019:372, præmis 86).
62
ECB’s vide skønsmargen følger også af den omstændighed, at den anfægtede afgørelse indebærer en vurdering af komplekse økonomiske og finansielle forhold og omstændigheder (jf. i denne retning og analogt dom af 10.11.2022, Kommissionen mod Valencia Club de Fútbol, C-211/20 P, EU:C:2022:862, præmis 34, og af 22.6.2023, Tyskland og Estland mod Pharma Mar og Kommissionen, C-6/21 P og C-16/21 P, EU:C:2023:502, præmis 52).
63
Under disse omstændigheder må den retslige prøvelse, som Unionens retsinstanser skal foretage af, om begrundelsen for en afgørelse som den anfægtede afgørelse er velbegrundet, ikke føre til, at de sætter deres eget skøn i stedet for ECB’s, men har til formål at kontrollere, at denne afgørelse ikke er baseret på materielt urigtige faktiske omstændigheder, og at den ikke er behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning (jf. i denne retning og analogt dom af 2.9.2021, EPSU mod Kommissionen, C-928/19 P, EU:C:2021:656, præmis 96, og af 4.5.2023, ECB mod Crédit lyonnais, C-389/21 P, EU:C:2023:368, præmis 55).
64
Unionens retsinstanser skal således ikke blot tage stilling til bl.a. den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, samt oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes kontrollere, om disse oplysninger udgør alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de heraf dragne konklusioner (dom af 4.5.2023, ECB mod Crédit lyonnais, C-389/21 P, EU:C:2023:368, præmis 56).
65
Det er under disse betingelser, at ECB’s vurdering af den første begrundelse for inddragelse af tilladelsen skal efterprøves.
66
Ifølge den første begrundelse for inddragelse af tilladelsen, således som fremført i den anfægtede afgørelses punkt 4, lagde ECB til grund, at sagsøgeren siden 2012 gentagne gange og kontinuerligt havde overtrådt flere lovbestemte krav om bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme, som vedrørte det interne kontrolsystem (den anfægtede afgørelses punkt 4.2.1), kundekendskabsprocedurer (den anfægtede afgørelses punkt 4.2.2) og indberetninger af mistænkelige transaktioner til FKMK’s finansielle efterretningsenhed.
67
I den anfægtede afgørelses punkt 4 og i bilaget til denne har ECB fremført de begrundelser, der ifølge centralbanken godtgør de alvorlige overtrædelser på området for bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme, som sagsøgeren har begået.
68
Det skal hertil indledningsvis bemærkes, at den anfægtede afgørelse ikke begrænser sig til at gentage FKMK’s holdning, der er indeholdt i forslaget til afgørelse.
69
Det fremgår nemlig af den anfægtede afgørelse, at ECB foretog sin egen vurdering ud fra en hel række oplysninger, der fulgte af flere afgørelser truffet af FKMK, men også ud fra andre dokumenter udarbejdet på nationalt niveau, herunder inspektionsrapporter og overvågningsaktiviteter.
70
ECB støttede sig i den anfægtede afgørelse på de betragtninger, der bl.a. er indeholdt i afgørelse nr. 61 og nr. 191, men også i rapporterne om inspektion på stedet i 2012, 2014, 2018 og 2021, de målrettede rapporter om inspektion på stedet i 2013, 2015, 2019 og 2020 samt de målrettede rapporter om inspektion uden for stedet i 2015 og overvågningsaktiviteterne uden for stedet i 2022.
71
Det skal bemærkes, at ECB med rette kunne tage hensyn til afgørelse nr. 61 og nr. 191 samt til de øvrige dokumenter, der er nævnt i præmis 70 ovenfor, hvori de af sagsøgeren begåede overtrædelser er beskrevet. Den omstændighed, at disse dokumenter var blevet udarbejdet af FKMK, kunne hverken forhindre ECB i at tage hensyn til dem eller i at foretage sin egen vurdering til støtte for afgørelsen om inddragelse af tilladelsen ud fra oplysningerne i disse dokumenter.
72
I denne henseende er det bl.a. blevet fastslået, at ECB havde kompetence til at inddrage en tilladelse på grundlag af de overtrædelser, som de kompetente nationale myndigheder havde konstateret (jf. analogt dom af 12.9.2024, Anglo Austrian AAB mod ECB og Far-East, C-579/22 P, EU:C:2024:731, præmis 47).
73
Hvad angår afgørelse nr. 61 og nr. 191 skal det i første omgang tilføjes, at sagsøgeren ikke har anfægtet den første af disse afgørelser. Denne afgørelse var derfor endelig og kunne gøres gældende over for sagsøgeren på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.
74
Med hensyn til den af sagsøgeren fremførte omstændighed, at den kompetente nationale myndighed endnu ikke havde udstedt bestemmelser om fastsættelse af kriterierne for at anse de overtrædelser, som dette kreditinstitut havde begået på området for bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme, for at være alvorlige, fremgår det af parternes skriftlige indlæg og af parternes besvarelse i retsmødet, at FKMK’s forpligtelse til at vedtage bestemmelser om definitionen af de gældende kriterier for alvorlige overtrædelser af bestemmelserne om bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme først trådte i kraft i 2019 efter ændringen af artikel 196 i lov om kreditinstitutter, hvori der bl.a. blev tilføjet et stk. 4.
75
Den ovennævnte forpligtelse var således ikke gældende på tidspunktet for vedtagelsen af afgørelse nr. 61, som dækker perioden fra 2012 til 2016. Det skal bemærkes, at selv om afgørelse nr. 61 – således som anført af sagsøgeren – hvad angik fastlæggelsen af de alvorlige overtrædelser blev vedtaget på grundlag af en intern retsakt fra FKMK, som ikke var blevet offentliggjort på tidspunktet for denne vedtagelse, er det ubestridt, at sagsøgeren ikke har anfægtet denne afgørelse, således at ECB under alle omstændigheder var fuldt berettiget til at tage hensyn hertil.
76
Det fremgår i øvrigt af ECB’s besvarelse af et spørgsmål fra Retten, at en hensyntagen til afgørelse nr. 61 alene, uden afgørelse nr. 191, i det foreliggende tilfælde kunne have gjort det muligt at inddrage tilladelsen.
77
Det skal i denne forbindelse anføres, at henset til vigtigheden af tilsynsreglerne med henblik på bekæmpelse af hvidvask og finansiering af terrorisme, men også til kreditinstitutters særlige ansvar i denne henseende og nødvendigheden af hurtigst muligt at drage konsekvenserne af overtrædelser af disse regler, er en national administrativ afgørelse, hvorved et kreditinstitut findes ansvarligt for alvorlige overtrædelser af de nationale bestemmelser, der er vedtaget i henhold til direktiv 2005/60 (nu direktiv 2015/849), tilstrækkelig til at begrunde inddragelsen af en tilladelse (jf. i denne retning dom af 22.6.2022, Anglo Austrian AAB og Belegging-Maatschappij Far-East mod ECB, T-797/19, EU:T:2022:389, præmis 50).
78
I øvrigt skal det påpeges, at selv om sagsøgeren for Retten har gjort gældende, at dette kreditinstitut har overholdt de forpligtelser, der følger af afgørelse nr. 61, ville et standpunkt om, at visse af de konstaterede mangler er blevet korrigeret og ikke længere kan begrunde en inddragelse af tilladelsen, bringe formålet om at sikre Unionens banksystem i fare. Dette standpunkt kunne nemlig gøre det muligt for kreditinstitutter, som har begået alvorlige overtrædelser, at fortsætte deres virksomhed, så længe de kompetente myndigheder ikke dokumenterer, at de har begået nye overtrædelser (jf. analogt dom af 22.6.2022, Anglo Austrian AAB og Belegging-Maatschappij Far-East mod ECB, T-797/19, EU:T:2022:389, præmis 61).
79
I anden omgang blev afgørelse nr. 191 vedtaget i 2019 på et tidspunkt, hvor der ifølge sagsøgeren endnu ikke var blevet fastsat administrative bestemmelser til fastlæggelse af de gældende kriterier for alvorlige overtrædelser af bestemmelserne om bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme.
80
Det skal hertil bemærkes, at selv om afgørelse nr. 191 var genstand for en indsigelsesprocedure på nationalt niveau, har en klage over en sådan afgørelse ifølge artikel 80 i den lettiske lov om bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme den automatiske konsekvens, at kun virkningerne af den del, der angår den pålagte bøde, suspenderes, uden at resten af afgørelsen påvirkes. ECB var derfor berettiget til at tage hensyn til konstateringerne i afgørelse nr. 191.
81
Hvad angår argumentet om en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet skal det bemærkes, at selv hvis det antages, at den manglende vedtagelse af regelfastsættende retsakter inden for de fastsatte frister vedrørte afgørelse nr. 191, kunne dette argument i givet fald været blevet gjort gældende i forbindelse med det søgsmål, der blev anlagt til prøvelse af den nævnte afgørelse på nationalt plan. Hvad angår proceduren for inddragelse af tilladelsen stod ECB imidlertid over for en afgørelse, hvis virkninger ikke var blevet suspenderet, bortset fra virkningerne vedrørende bøden, således som det allerede er anført i præmis 80 ovenfor.
82
Hvad i tredje omgang angår argumentet om, at ECB burde have konstateret, at der ikke kunne tages hensyn til de overtrædelser, som FKMK havde konstateret, idet der ikke var vedtaget nationale retsakter om fastlæggelse af kriterierne for alvoren af overtrædelserne vedrørende bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme, skal det bemærkes, at Domstolen har fastslået, at selv om medlemsstaterne fortsat har kompetence til at gennemføre sådanne bestemmelser – således som det udtrykkeligt fremgår af 28. betragtning til SSM-grundforordningen – har ECB enekompetence til at inddrage tilladelsen for alle kreditinstitutter, uanset deres signifikans, navnlig når denne inddragelse er baseret på den begrundelse, der er fastsat i artikel 67, stk. 1, litra o), i direktiv 2013/36, som dette direktivs artikel 18 henviser til, eftersom SSM-grundforordningens artikel 14, stk. 5, fastsætter som betingelse for inddragelse af en tilladelse, at der foreligger en eller flere grunde til inddragelse i henhold til det nævnte direktivs artikel 18 (jf. i denne retning dom af 7.9.2023, Versobank mod ECB, C-803/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:630, præmis 141).
83
Retten har i denne forbindelse fastslået, at den fælles tilsynsmekanisme centraliserer tilsynsfunktionerne på ECB-plan, samtidig med at de skal udføres decentralt af de kompetente nationale myndigheder i de deltagende medlemsstater under ECB’s overvågning, idet de samarbejder med og bistår ECB. For det første udøver ECB inden for den fælles tilsynsmekanisme visse enekompetencer, nemlig det »direkte« tilsyn med signifikante kreditinstitutter og de kompetencer, som ECB er tillagt ved SSM-grundforordningens artikel 4, i forhold til alle kreditinstitutter uanset signifikans. For det andet indgår tilsynet med mindre signifikante institutter i de kompetente nationale myndigheders decentraliserede udøvelse af beføjelser og kontrolleres og overvåges i sidste ende af ECB, som har til opgave at sikre, at tilsynssystemet fungerer korrekt og effektivt, samt at tilsynsreglerne anvendes konsekvent og ensartet i alle de deltagende medlemsstater. ECB foretager en »indirekte« overvågning hvad angår mindre signifikante institutter, inden for rammerne af hvilken disse kompetente nationale myndigheder samarbejder med og bistår ECB. I øvrigt har de kompetente nationale myndigheder fortsat kompetence på områder, der ikke er omfattet af SSM-grundforordningen, nemlig forbrugerbeskyttelse, markeder for finansielle instrumenter, bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme samt bekæmpelse af korruption (dom af 6.10.2021, Ukrselhosprom PCF og Versobank mod ECB, T-351/18 og T-584/18, EU:T:2021:669, præmis 131).
84
Under disse betingelser tilkommer det de kompetente nationale myndigheder, i den konkrete sag FKMK, at påvise de forhold, som udgør overtrædelser af lovgivningen om bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme, mens ECB for sin del foretager den retlige vurdering til afgørelse af, om disse forhold og de konstaterede overtrædelser, der ligger til grund for forslaget til afgørelse, begrunder en inddragelse af tilladelsen samt vurderingen af inddragelsens proportionalitet (jf. analogt dom af 6.10.2021, Ukrselhosprom PCF og Versobank mod ECB, T-351/18 og T-584/18, EU:T:2021:669, præmis 197).
85
Det skal ydermere påpeges, at sagsøgeren ikke har redegjort for, hvorledes de manglende kriterier til fastlæggelse af alvoren af overtrædelserne vedrørende bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme burde have ført til en anden konklusion end den, som FKMK nåede frem til angående sagsøgerens adfærd på dette område. Sagsøgeren har heller ikke redegjort for, hvorledes de kriterier, der skulle vedtages, ville have været forskellige fra dem, der fremgår af den rapport af 31. maj 2022, som EBA, ESMA og EIOPA udarbejdede inden for rammerne af den fælles tilsynsmekanisme (jf. præmis 39 ovenfor). Sagsøgeren har begrænset sig til at gøre gældende, at de mangler, der er nævnt i FKMK’s rapporter om inspektion på stedet, med urette er blevet kvalificeret som overtrædelser.
86
Hvad i fjerde omgang angår argumentet vedrørende afgørelse nr. 191, hvorefter ingen af inspektionsrapporterne, herunder rapporten fra 2018, indeholder de angivelige konstateringer, som den anfægtede afgørelse giver udtryk for at være støttet på, skal det – som det allerede i det væsentlige er anført i præmis 72 ovenfor – bemærkes, at ECB ikke var forpligtet til at efterprøve alle FKMK’s konstateringer og fuldt ud havde ret til at foretage sin vurdering af inddragelsen af tilladelsen på grundlag af bl.a. de overtrædelser, der blev konstateret i afgørelse nr. 191.
87
Hvad endelig angår de vurderinger, der rejser tvivl om formodningen om sagsøgerens uskyld, og nærmere bestemt den anfægtede afgørelses punkt 4.4.4 og punkt 11 i bilaget hertil, skal det for det første fastslås, at den anfægtede afgørelse er resultatet af en administrativ procedure, der er forskellig fra den straffesag, der blev indledt mod sagsøgeren. For det andet skal det bemærkes, at selv om der i punkt 11 i bilaget til den anfægtede afgørelse og i denne afgørelses punkt 4.4.4 rent faktisk henvises til indledningen af denne straffesag, er det – som det udtrykkeligt fremgår af dette bilags punkt 11 – først og fremmest for at fremhæve denne straffesags konsekvenser for visse aktionærers ejendomsrettigheder. Som det i det væsentlige fremgår af den anfægtede afgørelses punkt 4.4.4, nævnes indledningen af straffesagen desuden for at illustrere de eventuelle konsekvenser af denne overtrædelse, hvilket ikke har noget at gøre med spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren har overholdt sine forpligtelser i henhold til de relevante strafferetlige bestemmelser.
88
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at ECB ikke begik fejl som dem, der er nævnt i præmis 63 ovenfor, ved at støtte sig på den begrundelse, at sagsøgeren var blevet fundet ansvarlig for en alvorlig overtrædelse af de nationale bestemmelser om bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme, således som omhandlet i artikel 67, stk. 1, litra o), i direktiv 2013/36. Det første og det andet anbringende skal derfor forkastes som ugrundede.
89
Det skal i denne sammenhæng bemærkes, således som det i det væsentlige allerede er anført i præmis 57 ovenfor, at det for at begrunde en inddragelse af en tilladelse er tilstrækkeligt, at der er begået en af de overtrædelser, der er omhandlet i artikel 67, stk. 1, i direktiv 2013/36. I denne henseende præciserede ECB under proceduren, at hver af de tre begrundelser, der er nævnt i den anfægtede afgørelses punkt 2.6, i sig selv begrundede inddragelsen af tilladelsen. Som svar på et spørgsmål fra Retten i retsmødet har sagsøgeren erkendt, at denne ikke har bestridt dette aspekt under den skriftlige forhandling i den foreliggende sag.
90
Eftersom sagsøgeren ikke har været i stand til gyldigt at bestride, at inddragelsen af tilladelsen kan være velbegrundet som følge af en overtrædelse af artikel 67, stk. 1, litra o), i direktiv 2013/36, er det imidlertid i det foreliggende tilfælde ufornødent at undersøge, om ECB har begået fejl ved at fastslå andre overtrædelser, bl.a. i henhold til samme direktivs artikel 67, stk. 1, litra d), som ifølge den anfægtede afgørelse ligger til grund for den anden og den tredje begrundelse. For fuldstændighedens skyld vil Retten imidlertid undersøge det tredje anbringende, som tilsigter at anfægte disse to sidstnævnte begrundelser.
Det tredje anbringende
91
Sagsøgeren har under sit tredje anbringende for det første anført, at ECB ikke gav en tilstrækkelig begrundelse for den anfægtede afgørelse, for så vidt som den vedrører sagsøgerens evne til at udarbejde og indføre en forsigtig strategi samt politikker og procedurer til at identificere, overvåge og styre sine risici. Den anfægtede afgørelses konklusion på dette punkt er ikke baseret på nogen retlig bestemmelse, og ECB gjorde hverken sagsøgeren bekendt med sine beregningsmetoder eller resultaterne af de konkrete beregninger, der støtter ECB’s konklusion. Begrundelsen er baseret på generelle udsagn, som findes i den anfægtede afgørelses punkt 6.
92
Selv om sagsøgeren havde udarbejdet en særskilt strategi for opretholdelse af egenkapitalen for perioden fra 2022 til 2024, og selv om sagsøgeren havde overholdt de krav, der var fastsat i Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie noteikumi Nr. 227 (FKMK’s bekendtgørelse nr. 227) (herefter »bekendtgørelse nr. 227«) af 1. december 2020 med overskriften »Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi« (bestemmelser om indførelse af et internt kontrolsystem), fremgår det ikke af den anfægtede afgørelse, at en sådan overholdelse har været genstand for en undersøgelse. Sagsøgeren har tilføjet, at de af FKMK krævede oplysninger var langt mere detaljerede end dem, der var fastsat i FKMK’s forordning nr. 227, og at de mangler, som denne myndighed henviste til, ikke var baseret på nogen administrativ bestemmelse. ECB undersøgte ikke, hvori de overtrædelser af lovbestemmelser, som sagsøgeren havde begået, og som ECB har henvist til i den anfægtede afgørelses punkt 6, består.
93
Sagsøgeren har anført, at FKMK ikke traf nogen afgørelse om, hvorvidt dette kreditinstituts strategi, politikker og procedurer til at identificere, overvåge og styre sine risici var i overensstemmelse med artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter. Dette forhindrede sagsøgeren i at anfægte de beslutninger, der blev truffet inden for rammerne af den administrative procedure, som førte til den anfægtede afgørelse.
94
Sagsøgeren har i øvrigt gjort indsigelse mod den anfægtede afgørelses punkt 6, for så vidt som det heri anføres, at artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter gennemfører artikel 74, stk. 2, i direktiv 2013/36, hvilket er ukorrekt. Hverken artikel 74 i direktiv 2013/36 eller nogen anden bestemmelse i dette direktiv opstiller et krav om at udarbejde og indføre en forsigtig strategi eller politikker og procedurer til at identificere, overvåge og styre sine risici. Det er artikel 74, stk. 1, i direktiv 2013/36, der er blevet gennemført ved artikel 341 i lov om kreditinstitutter, idet dette direktivs artikel 74, stk. 2, er blevet gennemført ved punkt 5 i Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie noteikumi Nr. 233 (FKMK’s bekendtgørelse nr. 233) af 1. november 2012 med overskriften »Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi« (bestemmelser om indførelse af et internt kontrolsystem). Uafhængigt af denne angivelige fejl indeholder den anfægtede afgørelses punkt 6 ingen analyse af, om sagsøgerens politikker og procedurer er i overensstemmelse med artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter, hvilket forhindrer sagsøgeren i at forstå rækkevidden af den foranstaltning, der er truffet i forhold til denne.
95
ECB støttede ikke den tredje begrundelse for den anfægtede afgørelse på præcise retlige bestemmelser, og der findes ikke ensartede retningslinjer, som ECB kunne have støttet sig på for at afgøre, om sagsøgerens strategi eventuelt ikke var i overensstemmelse med tilsynskravene. De kriterier, som ECB har opstillet under den foreliggende retssag, er i øvrigt vage og upræcise og er hverken defineret i retningslinjer eller som kriterier for vurdering af, om en strategi er forsigtig. Henvisningen i den anfægtede afgørelses punkt 6.1.3 til FKMK’s skrivelse af 10. februar 2022, hvori anmodningerne blev fremsat, har i øvrigt ingen forbindelse til det krav, der er fastsat i punkt 1 i den dispositive del af Finanšu un kapitāla tirgus komisijas lēmums Nr. 105 (FKMK’s afgørelse nr. 105) (herefter »afgørelse nr. 105«) af 20. august 2021, som indebærer en forpligtelse til at udarbejde et handlingsprogram for at løse de konstaterede problemer.
96
ECB koncentrerede sig om strategien for årene 2022-2024, men undersøgte ikke strategierne for de foregående år. I den anfægtede afgørelses punkt 6.2.2 henviste ECB til den omstændighed, at den strategi, der skulle gennemføres i 2018, ikke gjorde det muligt for sagsøgeren at generere kapital med henblik på at udvikle sig varigt og opfylde tilsynskravene. Henvisningen til strategiens manglende forenelighed med det høje risikoniveau for sagsøgerens transaktioner blev holdt i generelle vendinger. ECB anlagde et urigtigt skøn, for så vidt som sagsøgeren fortsat var solvent på tidspunktet for anlæggelsen af sit søgsmål og ikke var debitor for nogen skattegæld.
97
Sagsøgeren har tilføjet, at ECB også anlagde en række urigtige skøn for så vidt angik gennemførelsen af sagsøgerens strategi. Betragtningen i den anfægtede afgørelses punkt 6.2.3 om den manglende evne til at korrigere den fejlagtige strategi og om tiltrækningen af nye aktionærer er »uvirksom«, eftersom sagsøgeren ikke var i stand til at gennemføre nogen som helst strategi, henset til anvendelsen af de foranstaltninger til overvågning og tidlig indgriben, som FKMK havde pålagt dette kreditinstitut. I øvrigt er vurderingen i den anfægtede afgørelses punkt 6.1.5 ikke baseret på retlige bestemmelser.
98
Sagsøgeren har tilføjet, at det ikke er angivet i den anfægtede afgørelse, hvilke procedurer og politikker denne foreholdes ikke at have udarbejdet eller gennemført. Det fremgår heller ikke af denne afgørelse, hvor disse faktiske omstændigheder er blevet konstateret, eller hvilke overtrædelser sagsøgeren skulle have begået. ECB kan ikke påberåbe sig afgørelse nr. 105 som begrundelse for den anfægtede afgørelse.
99
For det andet har sagsøgeren anfægtet den anden begrundelse for inddragelse af tilladelsen, nemlig den vedvarende manglende overholdelse af den forpligtelse, der er fastsat i artikel 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter, til at indføre et effektivt internt kontrolsystem i forbindelse med kreditinstituttets virksomhed. I den anfægtede afgørelse blev inddragelsen af tilladelsen nemlig ikke begrundet med, at der ikke fandtes et internt kontrolsystem, eller at der manglede oplysninger som omhandlet i artikel 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter, eller med systemiske og generelle mangler, men med den omstændighed, at der ifølge ECB var konstateret mangler i den måde, hvorpå det interne kontrolsystem, der var blevet indført i perioden fra 2019 til 2021, fungerede. ECB tog ikke hensyn til de oplysninger, som sagsøgeren havde fremsendt, og foretog heller ikke sin egen undersøgelse ud fra de gældende retlige bestemmelser.
100
ECB identificerede ikke præcist den måde, hvorpå hver enkelt af de gældende bestemmelser var blevet tilsidesat, og vurderede ikke den risiko, der var forbundet med kreditinstituttets politik. Hvad angik det konkrete indhold af sagsøgerens virksomhed anførte ECB ikke nogen præcis manglende overholdelse af de gældende bestemmelser, og i den anfægtede afgørelses punkt 5.2 nøjedes den med at påpege alvorlige mangler i sagsøgerens interne kontrol og en overdreven risikotagning. Det var ikke muligt at fastslå, hvilke bestemmelser i bekendtgørelse nr. 227 der ikke var blevet overholdt.
101
ECB henviste kun til artikel 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter og tilkendegav ikke, at den havde anvendt bestemmelserne i bekendtgørelse nr. 227 i forbindelse med sin vurdering. Selv om ECB henviste til den kontrol, som FKMK gennemførte i 2019, refererede centralbanken i øvrigt til bekendtgørelse nr. 227, som først trådte i kraft den 10. december 2020. I øvrigt er en beskrivelse af de faktiske omstændigheder alene ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger en overtrædelse. Sagsøgeren havde ikke mulighed for at efterprøve indholdet af ECB’s konklusion i den anfægtede afgørelses punkt 5.2.3, ifølge hvilken sagsøgeren ikke havde været i stand til at indføre og anvende et komplet og effektivt internt kontrolsystem. Ordlyden af dette punkt er tvetydig, og der er ingen klar og direkte henvisning til artikel 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter.
102
ECB har bestridt sagsøgerens argumentation.
103
Det skal bemærkes, at det tredje anbringende – således som sagsøgeren har bekræftet i retsmødet – til trods for dets overskrift, der vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten, i det væsentlige kan opdeles i to led, hvoraf det første vedrører en utilstrækkelig begrundelse for så vidt angår den anden og den tredje begrundelse for inddragelsen af tilladelsen, og det andet vedrører fejl, som ECB har begået ved sin vurdering af disse begrundelser.
104
Hvad angår det tredje anbringendes første led om en utilstrækkelig begrundelse skal der erindres om, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296 TEUF, SSM-grundforordningens artikel 22, stk. 2, andet afsnit, og SSM-rammeforordningens artikel 33, stk. 1 og 2, i henhold til Domstolens praksis skal tilpasses efter karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret (jf. i denne retning dom af 8.5.2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg mod ECB, C-450/17 P, EU:C:2019:372, præmis 85).
105
Overholdelsen af begrundelseskravet skal bedømmes ud fra den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af retsakten, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater eller andre personer, der er berørt af retsakten som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver samtlige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 296 TEUF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden af retsakten, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (jf. i denne retning dom af 8.5.2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg mod ECB, C-450/17 P, EU:C:2019:372, præmis 87).
106
Hvad angår den anden og den tredje begrundelse, som sagsøgeren anser for utilstrækkelige, skal de undersøges i den rækkefølge, hvori de er anført i den anfægtede afgørelse, idet det præciseres, at de er uløseligt forbundne.
107
Ved at ECB navnlig i den anfægtede afgørelses punkt 5 behandlede den anden begrundelse, der vedrører forpligtelsen til at indføre effektive interne kontrolsystemer (artikel 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter), satte ECB nemlig sin analyse ind i en bredere sammenhæng end den, der knytter sig til den tredje begrundelse, som er genstand for samme afgørelses punkt 6, og som vedrører sagsøgerens styring af sine risici ved at indføre en forsigtig strategi og forsigtige politikker og procedurer. I den anfægtede afgørelses punkt 5.1.1 henvises der således allerede til håndteringen af den forpligtelse, der er fastsat i artikel 74, stk. 1, i direktiv 2013/36 for de enheder, der er underlagt tilsyn, til at have robuste ledelsesordninger, hvilket omfatter en klar organisatorisk struktur med en veldefineret, gennemsigtig og konsekvent ansvarsfordeling og effektive procedurer til at identificere, styre, overvåge og indberette de risici, som institutterne er eller kan blive eksponeret for, fyldestgørende interne kontrolmekanismer, herunder en sund administrativ og regnskabsmæssig praksis. I øvrigt er der i samme afgørelses punkt 5.1.2 en omtale af sagsøgerens situation for så vidt angår dennes risikostyring.
108
For det første må det fastslås, at den anfægtede afgørelse er tilstrækkeligt begrundet for så vidt angår den anden grund, der er behandlet i den anfægtede afgørelses punkt 5.
109
ECB angav nemlig i den anfægtede afgørelses punkt 5.1 de forhold, der efter ECB’s opfattelse gjorde det muligt at fastslå en overtrædelse af forpligtelsen til at indføre effektive interne kontrolsystemer. Disse forhold er udførligt beskrevet i denne afgørelses punkt 5.1.1-5.1.12.
110
I øvrigt angav ECB i den anfægtede afgørelses punkt 5.2 de forskellige bestemmelser, som ifølge ECB var blevet overtrådt. ECB angav i denne forbindelse artikel 341, stk. 1, og artikel 27, stk. 1, nr. 8, i lov om kreditinstitutter, som ifølge centralbanken gennemfører artikel 18, litra f), i direktiv 2013/36, sammenholdt med dette samme direktivs artikel 67, stk. 1, litra d), og artikel 74. Disse bestemmelser, de deri fastsatte forpligtelser samt de overtrædelser, som sagsøgeren foreholdes, er udførligt beskrevet i den anfægtede afgørelses punkt 5.2.1-5.2.5.
111
Endvidere redegjorde ECB i den anfægtede afgørelses punkt 5.3 for den konklusion, som den var nået frem til, med henblik på at begrunde inddragelsen af tilladelsen, som var begrundet i overtrædelsen af forpligtelsen til at indføre de omhandlede interne kontrolsystemer. ECB fremhævede, at denne forpligtelse navnlig var blevet overtrådt over en lang periode (den anfægtede afgørelses punkt 5.3.2 og 5.3.5) og gentagne gange (den anfægtede afgørelses punkt 5.3.2-5.3.6).
112
Selv hvis det antages, at ECB ikke angav samtlige oplysninger vedrørende den anden begrundelse, fremgår det ikke desto mindre, at de oplysninger, der er fremlagt i den anfægtede afgørelse, henset til de krav, der er nævnt i præmis 105 ovenfor, er tilstrækkelige til at forstå den omhandlede begrundelse og de grunde, der på dette grundlag førte til inddragelsen af tilladelsen.
113
Hvad angår sagsøgerens argument om, at ECB ikke præcist angav, at de angivelige mangler hos sagsøgeren ikke var i overensstemmelse med de gældende bestemmelser, skal det bemærkes, at ECB i den anfægtede afgørelses punkt 5.2 for så vidt angår hovedindholdet af den forpligtelse, der er omhandlet i den anden begrundelse, rent faktisk nævnte alle de bestemmelser, som centralbanken anså for at finde anvendelse, nemlig bestemmelserne i artikel 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter – som ifølge ECB gennemfører artikel 74 i direktiv 2013/36 – samt bestemmelserne i punkt 6 og 53 i bekendtgørelse nr. 227, hvilket således, i modsætning til hvad sagsøgeren har gjort gældende, gør det muligt at fastslå, hvilke bestemmelser der ikke var blevet overholdt.
114
Når sagsøgeren har kritiseret den anfægtede afgørelses punkt 5.2.3 med den begrundelse, at dette kreditinstitut ikke er i stand til at efterprøve indholdet heraf, skal det i øvrigt fastslås, at en sådan efterprøvelse imidlertid kan foretages på grundlag af de konstateringer, som blev foretaget under inspektionerne på stedet i 2019 og 2021, og som dette punkt 5.2.3 henviser til. Sagsøgeren har ikke hævdet, at denne ikke har været i stand til at anfægte indholdet af dette punkt 5.2.3 ved at henholde sig til konklusionerne af de inspektioner, der er omhandlet heri.
115
Hvad for det andet angår den tredje begrundelse, som behandles i den anfægtede afgørelses punkt 6, er en gennemlæsning heraf ligeledes tilstrækkelig til at fastslå, at der ikke foreligger en utilstrækkelig begrundelse.
116
ECB anførte nemlig i den anfægtede afgørelses punkt 6.1 de forhold, som ifølge centralbanken gav grundlag for at fastslå en overtrædelse af forpligtelsen til at fastlægge og gennemføre forsigtige politikker og procedurer, som gjorde det muligt for sagsøgeren at styre sine risici, herunder rettidigt at opdage, vurdere, analysere og følge op på sine risici. Disse forhold er udførligt beskrevet i denne afgørelses punkt 6.1.1-6.1.7.
117
ECB angav i den anfægtede afgørelses punkt 6.2 de forskellige bestemmelser, som ifølge ECB var blevet overtrådt. ECB nævnte i denne forbindelse artikel 27, stk. 1, nr. 8, og artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter, som ifølge centralbanken gennemfører artikel 18, litra f), i direktiv 2013/36, sammenholdt med dette samme direktivs artikel 67, stk. 1, litra d), og artikel 74, stk. 2. De pågældende bestemmelser og de deri fastsatte forpligtelser er nærmere beskrevet i den anfægtede afgørelses punkt 6.2.1-6.2.4.
118
ECB anførte i den anfægtede afgørelses punkt 6.3 den konklusion, som denne nåede frem til for at begrunde inddragelsen af tilladelsen, henset til den overtrædelse, der i hvert fald blev konstateret med afgørelse nr. 105, som pålagde sagsøgeren foranstaltninger til tidlig indgriben.
119
Det skal fastslås, at sagsøgeren deltog i den procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, således at sagsøgeren var bekendt med den sammenhæng, hvori denne afgørelse blev truffet.
120
Det fremgår i denne forbindelse, at de gennemgåede forhold, der er indeholdt i den anfægtede afgørelse for så vidt angår den anden og den tredje begrundelse, har gjort det muligt for sagsøgeren og gør det muligt for Retten at forstå grundene til, at godkendelsen blev inddraget.
121
Denne konklusion bekræftes af, at sagsøgeren inden for rammerne af det tredje anbringende har anfægtet den anfægtede afgørelses materielle rigtighed ved at anføre, at ECB foretog urigtige skøn eller retlige fejl eller støttede sig på urigtige faktiske oplysninger, navnlig hvad angår den anfægtede afgørelses punkt 5.2, 6.1.5, 6.2.2-6.2.4 og 6.3.1.
122
Under disse omstændigheder skal det tredje anbringendes første led om en tilsidesættelse af begrundelsespligten forkastes som ugrundet.
123
Hvad angår det tredje anbringendes andet led vedrørende den anden og den tredje begrundelses materielle rigtighed skal det i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i præmis 63 ovenfor, efterprøves, om den anfægtede afgørelse er behæftet med de påståede fejl.
124
I første omgang, og hvad angår den anden begrundelse, besluttede ECB at inddrage tilladelsen på grund af sagsøgerens vedvarende manglende overholdelse af den forpligtelse, der er fastsat i artikel 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter, til at indføre et effektivt internt kontrolsystem i forbindelse med et kreditinstituts virksomhed, idet denne forpligtelse er specificeret i punkt 6 og 53 i bekendtgørelse nr. 227.
125
Det er ubestridt, at 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter bestemmer følgende:
»Et kreditinstitut skal sikre, at der indføres et komplet og effektivt internt kontrolsystem, der er tilpasset arten, omfanget og kompleksiteten af dets aktiviteter, og at dette kontrolsystem fungerer tilfredsstillende. Det interne kontrolsystem skal omfatte følgende grundlæggende elementer:
1)
en organisatorisk struktur, der er tilpasset kreditinstituttets størrelse og operationelle risici, og som omfatter en klar, utvetydig og systematisk fordeling af forpligtelser, tilladelser og ansvar for gennemførelse af og kontrol med transaktioner mellem kreditinstituttets strukturelle enheder og ansvarlige medarbejdere
2)
et system til identifikation, styring, overvågning og indberetning af de karakteristiske og potentielle risici, der er forbundet med kreditinstituttets aktiviteter
3)
procedurer for intern kontrol
4)
en aflønningsordning, herunder en kønsneutral aflønningspolitik.«
126
Artikel 74, stk. 1 og 2, i direktiv 2013/36 fastsætter følgende:
»1.   Institutter skal have robuste ledelsesordninger, hvilket omfatter en klar organisatorisk struktur med en veldefineret, gennemsigtig og konsekvent ansvarsfordeling og effektive procedurer til at identificere, styre, overvåge og indberette de risici, som institutterne er eller kan blive eksponeret for, fyldestgørende interne kontrolmekanismer, herunder en sund administrativ og regnskabsmæssig praksis, og en aflønningspolitik og ‑praksis, som er i overensstemmelse med og fremmer en forsvarlig og effektiv risikostyring.
2.   De i denne artikels stk. 1 omhandlede ordninger, procedurer og mekanismer omfatter hele virksomheden og står i rimeligt forhold til arten, omfanget og kompleksiteten af risikoen i forretningsmodellen og instituttets aktiviteter. Der tages hensyn til de tekniske kriterier i artikel 76-95.«
127
Det skal tilføjes, at FKMK vedtog bekendtgørelse nr. 227 i overensstemmelse med artikel 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter.
128
Punkt 6 i bekendtgørelse nr. 227 bestemmer, at et kreditinstituts interne kontrolsystem skal tilrettelægges på en sådan måde, at kreditinstituttets ledelse har en rimelig sikkerhed for, for det første, at kreditinstituttets aktiver beskyttes mod tab og mod enhver uautoriseret forvaltning og anvendelse samt mod de risici, der er knyttet til kreditinstituttets aktiviteter, for det andet, at disse aktiver i forhold til kreditinstituttets kapital, dets grundlæggende bestanddele og deres andel er tilstrækkelige til at dække de risici, der er uløseligt forbundet med kreditinstituttets aktiviteter, og for det tredje, at kreditinstituttet agerer rimeligt, forsigtigt og effektivt under fuld overholdelse af de krav, der følger af loven og andre retsakter.
129
Endvidere fastsætter punkt 53 i bekendtgørelse nr. 227 kravene til et kreditinstituts risikopolitik, som bl.a. omfatter:
–
udarbejdelse af en handlingsplan, som fastlægger retningslinjerne fra tilsynsrådet og bestyrelsen (tone from the top) med hensyn til de forventede handlinger fra alle kreditinstituttets medarbejdere og ledere, for at sikre risikostyringen under hensyntagen til kreditinstituttets kerneværdier (core values)
–
oplysninger til de medarbejdere og ledere i kreditinstituttet, hvis funktion omfatter risikotagning på kreditinstituttets vegne, om deres roller og ansvar under udøvelsen af deres respektive funktioner
–
indførelse af en effektiv kommunikation inden for kreditinstituttet, som fremmer den kritiske vurdering af de synspunkter, der kommer til udtryk på området for risikostyring
–
de aktiviteter, der er knyttet til risikotagning, i overensstemmelse med kreditinstituttets risikoprofil, langsigtede interesser og de mål, det har sat sig.
130
Det fremgår bl.a. af de ovennævnte bestemmelser, at de pågældende forholdsregler og foranstaltninger skal være tilpasset de risici, der tages.
131
I det foreliggende tilfælde fremhævede ECB imidlertid i den anfægtede afgørelse, at sagsøgeren siden 2018 havde haft en forretningsmodel med høj risiko, hvilket sagsøgeren ikke har bestridt.
132
Sagsøgeren var i denne forbindelse genstand for to inspektioner på stedet, fra den 7. marts til den 30. april 2019 og fra den 10. maj til den 16. juli 2021. Ved afslutningen af den første inspektion blev der identificeret en række mangler i det interne kontrolsystem for risikostyring, som ikke var i overensstemmelse med det risikoniveau, som sagsøgeren havde udsat sig for. Ved afslutningen af den anden inspektion blev det bl.a. bemærket, at de mangler, der blev konstateret under den første inspektion, ikke var blevet afhjulpet, og at sagsøgeren hverken havde fastsat kriterier eller grænser for styringen af sine risici. Det fremgår af de foretagne konstateringer, at sagsøgeren fortsatte med at have en række vedvarende uhensigtsmæssige praksisser.
133
I den anfægtede afgørelses punkt 5.1 er der i øvrigt henvist til en række illustrationer af situationer og andre eksempler, der følger af inspektionerne, og som understreger, at den interne kontrolstruktur var uhensigtsmæssig i forhold til sagsøgerens forretningsmodel med høj risiko. Henset til de mangler, der var påpeget i sagsøgerens interne kontrolordninger, og til sagsøgerens manglende evne til at vedtage og gennemføre korrigerende foranstaltninger, fandt ECB uden at begå nogen fejl, at de relevante bestemmelser var blevet overtrådt.
134
Det skal præciseres, at ECB – således som det allerede er blevet anført i forbindelse med det tredje anbringendes første led – rent faktisk nævnte de bestemmelser i EU-retten og i national ret, som ECB anså for at være overtrådt i forbindelse med den anden begrundelse. Centralbanken henviste især til artikel 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter, men også til punkt 6 og 53 i bekendtgørelse nr. 227.
135
Med hensyn til sagsøgerens øvrige argumenter skal det bemærkes, at hvad indledningsvis angår argumentet om, at der kun blev henvist til mangler inden for sagsøgerens virksomhed med hensyn til den måde, hvorpå det af sagsøgeren indførte interne kontrolsystem fungerede, og ifølge hvilket argument disse mangler hverken var systemiske eller generelle, fremgår det ikke af de bestemmelser, der er nævnt i præmis 125-129 ovenfor, at mangler af denne type ikke kan anses for tilstrækkelige. Som det allerede er anført i præmis 130 ovenfor, skal forholdsreglerne og foranstaltningerne være tilpasset de risici, der tages, og hvis risiciene er store, skal mangler og disses vedvaren kunne karakteriseres som overtrædelser af de forpligtelser, der følger af de omhandlede bestemmelser.
136
Hvad dernæst angår anvendelsen af artikel 341, stk. 1, i lov om kreditinstitutter samt punkt 6 og 53 i bekendtgørelse nr. 227 på de mangler og eksempler, der er gennemgået i detaljer i den anfægtede afgørelses punkt 5, skal det bemærkes, at der intet grundlag er for at konkludere, at disse mangler og eksempler ikke kunne være omfattet af disse bestemmelser.
137
Sagsøgeren har gjort gældende, at ECB ikke kunne henvise til bestemmelserne i bekendtgørelse nr. 227, eftersom den kontrol, som sagsøgeren havde været genstand for, var blevet foretaget af FKMK i 2019, selv om den omhandlede bekendtgørelse først trådte i kraft den 10. december 2020. Det skal imidlertid bemærkes, at den anfægtede afgørelse også er baseret på en inspektion på stedet, der blev gennemført i 2021, og at der i afgørelsen henvises til, at manglerne fortsat bestod efter 2020, hvilket omfatter faktiske omstændigheder, der ligger efter ikrafttrædelsen af bekendtgørelse nr. 227, hvilket således gør det muligt at henvise hertil.
138
Endelig har sagsøgeren gjort indsigelse mod den anfægtede afgørelses punkt 5.1.2 med den begrundelse, at ECB ikke tog hensyn til de oplysninger, som sagsøgeren havde fremsendt til centralbanken. Dette er imidlertid ikke tilstrækkeligt til at rejse tvivl om de konstateringer, som ECB nåede frem til i det nævnte punkt, hvori ECB samtidig med at fremhæve, at en række mangler fra sagsøgerens side havde kunnet korrigeres, bemærkede, at dette ikke havde forhindret, at andre mangler var opstået og fortsat bestod.
139
I anden omgang, og hvad angår den tredje begrundelse, besluttede ECB at inddrage sagsøgerens tilladelse på grund af dennes manglende overholdelse af forpligtelsen til at fastlægge og gennemføre en forsigtig strategi og forsigtige politikker og procedurer, der gjorde det muligt for sagsøgeren at styre sine risici, herunder rettidigt at opdage, vurdere, analysere og følge op på sine risici som omhandlet i artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter, som gennemfører artikel 74, stk. 2, i direktiv 2013/36.
140
I henhold til artikel 342, stk. 1, i lov om kreditinstitutter skal kreditinstituttet udarbejde og gennemføre en forsigtig strategi og forsigtige politikker og procedurer, der gør det muligt at styre – herunder rettidigt at identificere, vurdere, analyse og overvåge – kreditrisikoen og kreditrisikoen hos medkontrahenten, koncentrationsrisikoen, sekuritiseringsrisikoen, markedsrisikoen, den operationelle risiko, herunder forretningsmodellens iboende risiko, de risici, som følger af brugen af udlicitering og begivenheder, som har lav sandsynlighed for at indtræffe, men væsentlige indvirkninger, renterisikoen vedrørende ikke-handelsbeholdningen, kreditspændsrisikoen vedrørende ikke-handelsbeholdningen, restrisikoen, likviditetsrisikoen, risikoen for overdreven gearing og andre væsentlige risici for kreditinstituttet.
141
Artikel 342, stk. 2, i lov om kreditinstitutter bestemmer, at kreditinstituttets strategi, politikker, procedurer og systemer skal tilpasses efter kompleksiteten og omfanget af kreditinstituttets virksomhed og efter et acceptabelt risikoniveau, der er fastlagt af kreditinstituttets bestyrelse, og skal udarbejdes under hensyntagen til kreditinstituttets systemiske betydning i hver medlemsstat, hvor det driver virksomhed.
142
Sagsøgeren har gjort gældende, at artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter indfører en forpligtelse til at indføre en forsigtig strategi, selv om bestemmelserne i direktiv 2013/36 ikke opstiller et sådant krav.
143
I denne henseende skal det bemærkes, at artikel 74, stk. 2, i direktiv 2013/36 har til formål at sikre, at de ordninger, processer og mekanismer, der er nævnt i denne artikels stk. 1, er tilpasset efter arten, omfanget og kompleksiteten af de risici, som kreditinstituttet løber. I dette direktivs artikel 74, stk. 1, fremhæves den robuste, effektive og fyldestgørende karakter af henholdsvis ledelsesordningerne, procedurerne til at identificere, styre, overvåge og indberette risici samt de interne kontrolmekanismer, og ligeledes fremhæves en aflønningspolitik og ‑praksis, som er i overensstemmelse med og fremmer en forsvarlig og effektiv risikostyring.
144
I den sammenhæng, der således er opstillet i artikel 74 i direktiv 2013/36, er der imidlertid intet, der gør det muligt at konkludere, at ECB på nogen måde anlagde et åbenbart urigtigt skøn ved, henset til de risici, som sagsøgeren havde udsat sig for, at kontrollere, om denne havde indført en forsigtig strategi i lyset af artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter. Indførelsen af en sådan forsigtig strategi kan netop være et af de tiltag, der gør det muligt at opnå og sikre de målsætninger, der er fastsat i artikel 74 i direktiv 2013/36.
145
Det argument fra sagsøgeren, der hviler på spørgsmålet om, hvilken bestemmelse i national ret der gennemfører artikel 74 i direktiv 2013/36, er således uvirksomt for så vidt angår undersøgelsen af, om den tredje begrundelse er rigtig.
146
Hvad i øvrigt angår spørgsmålet om, hvorvidt ECB anlagde et åbenbart urigtigt skøn ved ikke at analysere, om sagsøgerens politikker og procedurer var forenelige med artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter, skal det påpeges, at den tredje begrundelse – således som ECB med rette har anført – åbenbart er i overensstemmelse med den konstatering, der blev foretaget i forbindelse med den anden begrundelse, som bestod i en analyse af sagsøgerens interne politikker og procedurer, hvorfor der ikke er grundlag for at fastslå, at disse politikker og procedurer ikke er blevet undersøgt.
147
Da artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter vedrører en forpligtelse, der omfatter flere aspekter, var der under alle omstændigheder intet til hinder for, at ECB koncentrerede sig om visse af disse aspekter, i det foreliggende tilfælde sagsøgerens strategi, med henblik på at undersøge, om sagsøgeren overholdt sin forpligtelse i henhold til den nævnte bestemmelse. Artikel 342, stk. 1 og 2, i lov om kreditinstitutter bestemmer ikke, at en overtrædelse kun kan fastslås, hvis det konstateres, at både strategien, politikkerne og procedurerne ikke opfylder de fastsatte kriterier.
148
Hvad endelig angår de forskellige forhold, som ECB lagde vægt på for at fastslå overtrædelsen af den forpligtelse, der er et bærende element i den tredje begrundelse, fremgår det af den anfægtede afgørelses punkt 6.1.1-6.1.7, at ECB støttede sig på flere korrespondancer mellem sagsøgeren og FKMK. Det fremgår af disse korrespondancer, at sagsøgerens forskellige forsøg på at ændre sin strategi blev anset for utilstrækkelige til at opfylde de kriterier, der var fastsat i de gældende bestemmelser.
149
Sagsøgeren har anfægtet flere af de forhold, som ECB lagde vægt på. Det skal i denne henseende påpeges, at selv hvis det antages, at ECB på nogen måde anlagde et åbenbart urigtigt skøn i forhold til det ene eller det andet af disse forhold eller endog dem alle, er der intet grundlag for at fastslå, at den konklusion, som ECB nåede frem til, ville have været anderledes uden disse angivelige fejl. For at dette skulle være tilfældet, ville det nemlig kræve, at sådanne fejl, individuelt eller samlet set, havde været afgørende ved redegørelsen for den tredje begrundelse. I betragtning af antallet af de øvrige konstateringer, der blev foretaget ved udvekslingerne mellem FKMK og sagsøgeren angående den strategi, som sagsøgeren havde indført for at sikre sin finansielle situation, således som disse konstateringer fremgår af den anfægtede afgørelses punkt 6.1 – og navnlig den omstændighed, at det er ubestridt, at sagsøgeren havde lidt tab siden 2017, ikke havde formået at genoprette sin rentabilitet og havde påtaget sig uforholdsmæssigt store risici – var ECB imidlertid berettiget til at støtte sig på den tredje begrundelse for inddragelsen af tilladelsen.
150
Hvad navnlig angår den anfægtede afgørelses punkt 6.1.5 har sagsøgeren endvidere anført, at dette kreditinstitut havde fremlagt en ny version af sin strategi for perioden fra 2022 til 2024, og at FKMK havde anmodet dette kreditinstitut om langt mere detaljerede oplysninger end dem, der var fastsat i bestemmelserne i bekendtgørelse nr. 227. Som ECB har anført, havde FKMK i henhold til bestemmelserne i lov om kreditinstitutter imidlertid ret til at anmode sagsøgeren om at indføre de foranstaltninger til styrkelse af egenkapitalen, som sagsøgeren havde meddelt.
151
Hvad angår den anfægtede afgørelses punkt 6.2.2 har sagsøgeren påberåbt sig sin finansielle situation til at anfægte, at den strategi, der skulle gennemføres, ifølge ECB ikke gjorde det muligt for sagsøgeren at generere kapital med henblik på at udvikle sig varigt og vedvarende at opfylde tilsynskravene. Sagsøgeren har anført, at der ikke var blevet indledt nogen insolvensprocedure over for dette kreditinstitut. Som ECB har fremhævet, havde FKMK imidlertid konstateret, at sagsøgeren havde lidt tab siden 2017 og ikke havde formået at genoprette sin rentabilitet. FKMK havde også fremhævet flere aspekter, der vidnede om, at sagsøgerens finansielle situation var usikker, og navnlig de fortsat stigende tab år efter år, som også var forårsaget af visse investeringer, samt det urealistiske i den påtænkte udstedelse af supplerende egenkapitalobligationer. I denne sammenhæng er der intet, der giver grundlag for at konkludere, at de betragtninger, der var anført i den anfægtede afgørelses punkt 6.2.2 vedrørende sagsøgerens økonomiske situation, var urigtige.
152
Hvad angår den anfægtede afgørelses punkt 6.2.3 er sagsøgeren af den opfattelse, at betragtningen om, at det var umuligt at korrigere sagsøgerens fejlagtige strategi og at tiltrække nye aktionærer, var »uvirksom«, eftersom sagsøgeren i perioden efter august 2021 ikke havde haft mulighed for at gennemføre nogen form for strategi, henset til anvendelsen af de foranstaltninger til overvågning og tidlig indgriben, som FKMK havde pålagt dette kreditinstitut. Et sådant argument kan imidlertid ikke godtgøre det fejlagtige i ECB’s konklusion om, at fraværet af en forsigtig strategi og en rentabel forretningsmodel gjorde sagsøgeren afhængig af yderligere investeringer, i betragtning af de tab, der gennem længere tid var blevet akkumuleret.
153
Hvad angår den anfægtede afgørelses punkt 6.2.4 har sagsøgeren gjort gældende, at ECB med urette konkluderede, at sagsøgeren havde fungeret i overensstemmelse med sin strategi fra 2018, og at ECB i denne henseende undlod at tage hensyn til flere forhold. Da disse forhold imidlertid blot er en gentagelse af de tidligere undersøgte argumenter, som er blevet fremført for at anfægte ECB’s vurdering, og som ikke er blevet anset for velbegrundede, kan de ikke godtgøre nogen åbenbar fejl i ECB’s vurdering.
154
Hvad angår den anfægtede afgørelses punkt 6.3.1 er sagsøgeren af den opfattelse, at ECB ikke kan henvise til overtrædelsens alvor og varighed, når denne afgørelses punkt 6 ikke indeholder nogen undersøgelse af denne alvor og varighed. Det skal imidlertid bemærkes, at den anfægtede afgørelses punkt 6.3.1 fremstår som konklusionen af alle de forhold, der er anført i punkt 6.1.1-6.2.4 som faktiske omstændigheder, der udgør overtrædelser, efter en vurdering af disse faktiske omstændigheder ud fra de gældende bestemmelser. I forbindelse med en sådan vurdering kunne ECB åbenbart med rette konkludere, at der forelå en alvorlig overtrædelse af en vis varighed.
155
Sagsøgeren har derfor ikke påvist, at ECB begik fejl som dem, der er nævnt i præmis 63 ovenfor, ved at fremføre den anden og den tredje begrundelse for inddragelsen af tilladelsen.
156
Det tredje anbringende må derfor forkastes som ugrundet.
Det fjerde anbringende
157
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at ECB har tilsidesat princippet om god forvaltningsskik, der svarer til retten for enhver til at blive hørt, som er fastsat i chartrets artikel 41, stk. 2, litra a), og til retten for enhver til aktindsigt i de akter, der vedrører vedkommende, som er fastsat i chartrets artikel 41, stk. 2, litra b), og som omfatter retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, som er fastsat i chartrets artikel 47.
158
For det første har sagsøgeren henvist til den retspraksis, hvorefter kun Unionens retsinstanser kan sikre en effektiv domstolsbeskyttelse mod de retsakter, der involverer de nationale myndigheder og ECB, og som har til formål at gennemføre den fælles tilsynsmekanisme. Denne enekompetence for Unionens retsinstanser omfatter en prøvelse af lovligheden af retsakter, der er forberedende i forhold til visse afgørelser, eller af forslag til afgørelser fra de berørte nationale myndigheder, der kan have indvirkning på indholdet af ECB’s endelige afgørelse.
159
Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at forslaget til afgørelse i det væsentlige er baseret på de argumenter og omstændigheder, der er redegjort for i afgørelse nr. 215 og afgørelse nr. 216.
160
Sagsøgeren har tilføjet, at afgørelse nr. 215 og afgørelse nr. 216 er behæftet med væsentlige mangler, som ikke alene på uberettiget vis har begrænset sagsøgerens rettigheder og skadet dennes interesser, men ligeledes har ført til, at ECB vedtog en fejlagtig og uberettiget afgørelse. ECB burde have undersøgt samtlige afgørelser truffet af FKMK og sikret sagsøgerens ret til en retfærdig rettergang og til en rimelig og forholdsmæssig procedure. Som følge af ECB’s generelle tilsynsbeføjelse påhviler det nemlig ECB at sikre, at de nationale myndigheder efterlever de bestemmelser om den fælles tilsynsmekanisme, der er indeholdt i SSM-rammeforordningen og i den tilsvarende nationale lovgivning. ECB bør foretage en fuldstændig prøvelse af lovligheden af de forslag til inddragelse af en tilladelse, der forelægges af de nationale myndigheder, og af de forberedende foranstaltninger ud fra navnlig proportionalitetsprincippet og de grundlæggende processuelle garantier i EU-retten.
161
For det andet har sagsøgeren anført, at overensstemmelsesvurderingen og afgørelse nr. 215 skal anses for at være forberedende retsakter til den anfægtede afgørelse, som henhører under ECB’s generelle tilsynsbeføjelser, og at de af FKMK forelagte retsakter skulle revurderes. ECB foretog ikke denne revurdering eller gennemførte den ikke i tilstrækkelig grad. ECB undersøgte ikke de forberedende retsakter, hvoriblandt indgår afgørelse nr. 215. Sidstnævnte afgørelse udgør en forvaltningsakt, som er vedtaget af en myndighed over for en eller flere individuelt udpegede personer, og som fastlægger, ændrer, konstaterer eller afslutter et retsforhold eller konstaterer et faktisk forhold. Den indeholder to afgørelser, en om ikke at anvende en afviklingsforanstaltning og en om at forelægge ECB et forslag om inddragelse af en tilladelse. Sagsøgeren har tilføjet, at ECB råder over en skønsbeføjelse til at træffe afgørelse om inddragelse af en tilladelse, og at det udkast til afgørelse, som FKMK havde udarbejdet, ikke var bindende. De nationale myndigheders involvering i den procedure, der fører til vedtagelsen af EU-retsakter, kan ikke rejse tvivl om kvalificeringen som EU-retsakter, når de retsakter, der vedtages af de nationale myndigheder, udgør en etape i en procedure, hvor en EU-institution udøver beslutningskompetencen alene uden at være bundet af forberedende retsakter eller forslag fra de nationale myndigheder.
162
Sagsøgeren har i øvrigt anført, at forvaltningsproceslovens artikel 62 pålægger forvaltningen at træffe afgørelse om vedtagelsen af en forvaltningsakt, der kan være bebyrdende for adressaten, ved at undersøge adressatens standpunkt og argumenter i den pågældende sag. Sagsøgeren har tilføjet, at selv når der er tale om en bindende forvaltningsakt, kan den retlige bestemmelsen kun finde anvendelse, hvis en part i sagen har mulighed for at fremkomme med oplysninger om væsentlige omstændigheder. FKMK angav i afgørelse nr. 215 grundene til, at den ikke havde hørt sagsøgeren. Ifølge sagsøgeren udgjorde den omstændighed, at FKMK aftalte afviklingsplanen med sagsøgeren, imidlertid en retsakt, som ikke var en del af den administrative procedure, der førte til vedtagelsen af afgørelse nr. 215. FKMK’s begrundelse kan således ikke anses for en tilstrækkelig grund til ikke at høre sagsøgeren.
163
For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at ECB under proceduren for vedtagelse af den anfægtede afgørelse tilsidesatte sagsøgerens ret til aktindsigt. Sagsøgeren har i denne henseende anført, at SSM-grundforordningens artikel 22, stk. 2, fastsætter, at de berørte personers ret til forsvar skal respekteres fuldt ud i procedureforløbet. Disse personer har ret til indsigt i ECB’s sagsakter med forbehold af andre personers legitime interesse i beskyttelsen af deres forretningshemmeligheder. Sagsøgeren har i denne sammenhæng gjort gældende, at dette kreditinstitut ikke fik aktindsigt i overensstemmelsesvurderingen i forbindelse med vedtagelsen af afgørelse nr. 215. Sagsøgeren fik heller ikke tilsendt denne vurdering, da dette kreditinstitut udøvede sin ret til aktindsigt i forbindelse med proceduren for vedtagelse af den anfægtede afgørelse. FKMK og ECB tilsidesatte således chartrets artikel 41, stk. 2, litra b), ved at nægte sagsøgeren muligheden for at få kendskab til overensstemmelsesvurderingen.
164
For det fjerde gav ECB sagsøgeren en urimeligt kort frist til at fremsætte sine bemærkninger til forslaget til afgørelse. Den 30. januar 2023 tilsendte ECB sagsøgeren en skrivelse, hvori den anmodede sagsøgeren om at fremsætte bemærkninger til forslaget til afgørelse og fastsatte en frist på 5 dage hertil. Sagsøgeren anmodede ECB om forlængelse af denne frist, men ECB indrømmede kun yderligere 4 arbejdsdage og afslog at indrømme en frist på 20 dage og derefter på 15 dage. ECB begrundede ikke sin afgørelse om at give sagsøgeren en forkortet frist til at fremsætte sine bemærkninger.
165
Sagsøgeren har tilføjet, at såfremt dette kreditinstitut var blevet hørt under proceduren vedrørende afgørelse nr. 215 og havde haft mindst to uger til at fremsætte sine skriftlige bemærkninger til forslaget til afgørelse, kunne det have formuleret sine bemærkninger til de faktiske og retlige omstændigheder, der er nævnt under dets første, andet og tredje anbringende. Sagsøgeren er således af den opfattelse, at resultatet af proceduren ville være blevet et andet, hvis dette kreditinstitut var blevet hørt.
166
ECB har gjort gældende, at anbringendet bør forkastes som ugrundet.
167
Hvad i første omgang angår spørgsmålet om, hvorvidt ECB burde have kontrolleret afgørelse nr. 215 og afgørelse nr. 216, skal det for det første og i forhold til den første af disse to afgørelser bemærkes, at den blev truffet inden for rammerne af en afviklingsprocedure, der adskilte sig fra den procedure for inddragelse af tilladelsen, som førte til den anfægtede afgørelse. Denne afviklingsprocedure henhører primært under de kompetente nationale myndigheders kompetence, mens proceduren for inddragelse af en tilladelse – selv om den indledes med den kompetente nationale myndigheds undersøgelser – afsluttes med en afgørelse fra ECB.
168
For det andet skal det bemærkes, at selv om afgørelse nr. 216 nævnes i den anfægtede afgørelses punkt 3.4, synes det at være med henblik på at redegøre for de faktiske omstændigheder og sammenhængen. Det kan ikke udledes af denne omstændighed, at den anfægtede afgørelse er baseret såvel på denne afgørelse som på afgørelse nr. 215 for at begrunde inddragelsen af tilladelsen. Som ECB har påpeget, indgik FKMK’s erklæring om, at sagsøgeren var nødlidende eller forventeligt nødlidende, i en anden procedure end den, der førte til inddragelsen af tilladelsen.
169
Under alle omstændigheder – og som det er blevet fastslået i forbindelse med behandlingen af det første og det andet anbringende – gælder det, at selv om ECB, når den træffer sin afgørelse, i henhold til SSM-rammeforordningens artikel 83, stk. 2, bl.a. skal tage hensyn til sin vurdering af de omstændigheder, der berettiger en inddragelse, indebærer dette ikke, at ECB skal have kendskab til enhver anden afgørelse, som de kompetente nationale myndigheder har truffet inden for rammerne af deres kompetencer. Som påpeget i præmis 72 ovenfor har ECB kompetence til at inddrage en tilladelse på grundlag af de kompetente nationale myndigheders konstateringer.
170
Hvad i anden omgang angår den angivelige tilsidesættelse af retten til aktindsigt i overensstemmelsesvurderingen i forbindelse med vedtagelsen af afgørelse nr. 215 skal det bemærkes, at sagsøgerens argument vedrører en anden procedure end den, der førte til inddragelsen af tilladelsen, hvorfor det skal forkastes som uvirksomt.
171
Hvad i tredje omgang angår den angiveligt utilstrækkelige frist til at udøve retten til at blive hørt skal det bemærkes, at sagsøgeren fik i alt ni arbejdsdage til at fremsætte sine bemærkninger til udkastet til den anfægtede afgørelse, hvilket indbefatter fire ekstra dage i forhold til de indledende fem dage. Det er ubestridt, at det omhandlede udkast til afgørelse kun indeholdt to dokumenter, som sagsøgeren ikke tidligere havde fået kendskab til.
172
Det fremgår i denne henseende af SSM-rammeforordningens artikel 31, stk. 3, første afsnit, at en part i en ECB-tilsynsprocedure som en hovedregel skal gives mulighed for at udtale sig skriftligt inden for en tidsfrist på to uger efter modtagelse af en skrivelse, hvoraf fremgår de faktiske forhold, indvendinger og retlige grunde, som ECB agter at lægge til grund for tilsynsafgørelsen. Denne rammeforordnings artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, bestemmer, at ECB under særlige omstændigheder kan indskrænke tidsfristen til tre arbejdsdage, og fristen indskrænkes ligeledes til tre arbejdsdage i de situationer, der er angivet i SSM-grundforordningens artikel 14 og 15, og således navnlig i tilfælde af en afgørelse om inddragelse af tilladelsen, som er omhandlet i SSM-grundforordningens artikel 14, stk. 5.
173
Henset til de gældende retsforskrifter, muligheden for at indskrænke tidsfristen og den omstændighed, at det kun var to af de dokumenter, der var vedlagt udkastet til afgørelse, sagsøgeren ikke på forhånd havde kendskab til, fremgår det ikke, at ECB tilsidesatte sagsøgerens ret til at blive hørt ved at fastsætte en frist på fem dage, som efterfølgende blev forlænget med yderligere fire dage, til at fremsætte bemærkninger til udkastet til afgørelse.
174
Det skal ydermere fremhæves, at sagsøgeren ikke har bestridt lovligheden af den indskrænkede frist, der er fastsat i SSM-rammeforordningens artikel 31, stk. 3, tredje afsnit. Det er imidlertid allerede blevet fastslået, at EU-lovgiver har vurderet rimeligheden af den tidsfrist, der er fastsat i denne bestemmelse, ved at afveje de modstridende interesser, dvs. på den ene side kreditinstitutters private interesser i at have så lang tid som muligt til at udtale sig og på den anden side almenhedens interesse i, at der så hurtigt som muligt genoprettes lovlige forhold (jf. dom af 6.10.2021, Ukrselhosprom PCF og Versobank mod ECB, T-351/18 og T-584/18, EU:T:2021:669, præmis 374).
175
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det fjerde anbringende skal forkastes som ugrundet, og følgelig må ECB frifindes i det hele.
Sagsomkostninger
176
I henhold til procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagsomkostningerne i overensstemmelse med ECB’s påstand.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tiende Afdeling):
1)
Den Europæiske Centralbank (ECB) frifindes.
2)
Baltic International Bank SE betaler sagsomkostningerne.
Porchia
Jaeger
Nihoul
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 4. juni 2025.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: lettisk.