61995CC0323_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 I naervaerende sag skal Domstolen paa ny (1) tage stilling til, om de i Forbundsrepublikken Tyskland gaeldende civilprocesregler, hvorefter sagsoegere, der ikke er tyske statsborgere, skal stille sikkerhed for sagsomkostningerne (»cautio judicatum solvi«), er forenelige med faellesskabsretten.
II - Faktiske omstaendigheder og retlig baggrund
2 AEgteparret Hayes anlagde sag mod selskabet Kronenberger ved Landgericht Saarbruecken med paastand om betaling af en resterende del af koebsprisen i forbindelse med deres levering af funktionelle dele til rensnings- og genbrugsanlaeg. Sagsoegte kraevede, at der blev stillet sikkerhed for sagsomkostningerne i overensstemmelse med § 110 i den tyske Zivilprozessordnung (herefter »ZPO«).
3 § 110 i ZPO bestemmer netop, at udenlandske statsborgere, der anlaegger sag ved de tyske domstole, skal stille sikkerhed for sagsomkostningerne.
Pligten til at stille en saadan sikkerhed gaelder dog ikke, saafremt det land, sagsoegeren er statsborger i, ikke forlanger en saadan sikkerhedsstillelse af tyske statsborgere, der anlaegger retssag mod en af det paagaeldende lands statsborgere, forudsat at der er sikret gensidighed.
4 Ved dom af 4. juli 1994 fastslog Landgericht Saarbruecken, at spoergsmaalet om en sikkerhedsstillelse i henhold til § 110 i ZPO var irrelevant, da betingelsen om gensidighed var opfyldt som foelge af parternes hjemlandes medlemskab af Den Europaeiske Union.
Sagsoegerne appellerede Landgericht's dom til Saarlaendisches Oberlandesgericht, som har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Bliver britiske statsborgere, der har anlagt sag ved en tysk civil ret mod et anpartsselskab (GmbH) med hjemsted i Tyskland med paastand om betaling af koebsprisen for leverede varer, og som ikke har bopael eller gods i Tyskland, udsat for forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet i strid med EOEF-traktatens artikel 7, stk. 1, saafremt den kompetente tyske ret paa sagsoegtes begaering i medfoer af § 110 i den tyske Zivilprozessordnung paalaegger dem at stille sikkerhed for sagsomkostningerne?«
III - Stillingtagen
5 Det spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, rejste paa davaerende tidspunkt et interessant og vanskeligt problem omkring forholdet mellem faellesskabsretten, saerlig det nu i EF-traktatens artikel 6 fastslaaede forbud mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, og visse procesregler i medlemsstaterne, for saa vidt som disse behandler udenlandske og indenlandske statsborgere forskelligt med hensyn til adgangen til at anlaegge retssager. De paagaeldende bestemmelser foreskriver nemlig, at en udenlandsk statsborger, der anlaegger en civil retssag mod en indenlandsk statsborger, skal stille en passende sikkerhed for sagsomkostningerne. Den forelaeggende ret har formuleret det spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, under saerlig hensyntagen til omstaendighederne i hovedsagen. Under de foreliggende omstaendigheder synes den omhandlede tyske procesregel snarere at kunne vaere i strid med det generelle forbud mod enhver forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet i traktatens artikel 6 end med andre saerlige bestemmelser i traktaten.
6 Domstolens praksis har imidlertid siden medfoert, at det forelagte praejudicielle spoergsmaal har mistet sin praktiske betydning. I en nylig afsagt dom (2) har Domstolen saaledes fastslaaet, at »en national civilprocesretlig regel som den i hovedsagen omhandlede falder inden for traktatens anvendelsesomraade i artikel 6, stk. 1's forstand, og er underlagt det generelle forbud mod forskelsbehandling i denne bestemmelse, i det omfang den - eventuelt blot indirekte - paavirker udvekslingen af varer og tjenesteydelser inden for Faellesskabet. En saadan paavirkning maa bl.a. frygtes, hvis der kraeves sikkerhedsstillelse for sagsomkostningerne i forbindelse med en sag om betaling for leverede varer«.
Domstolen fastslog reelt, at en statsborger i en medlemsstat, som anlaegger et civilt soegsmaal vedroerende udoevelsen af grundlaeggende friheder, der er sikret ved faellesskabsretten, i processuel henseende skal stilles paa samme maade som statsborgerne i den stat, ved hvis domstole sagen er anlagt. Dette gaelder ifoelge Domstolen uafhaengigt af, om der er indgaaet internationale aftaler mellem sagsoegerens og sagsoegtes hjemlande angaaende anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske domme, som udtrykkeligt sigter mod at fjerne eventuelle hindringer for, hvad man kan betegne som den »frie bevaegelighed for retsafgoerelser« (3).
7 Genstanden for naervaerende sag er - ligesom det var tilfaeldet i Data Delecta-sagen - en ydelse, der er direkte forbundet med udoevelsen af en rettighed, der foelger af EF-traktaten, nemlig retten til frie varebevaegelser. Det er det, sagen drejer sig om. Den manglende betaling for levering af varer, der danner grundlag for den i hovedsagen paaberaabte fordring, har netop betydning i det konkrete tilfaelde, fordi den har direkte sammenhaeng med udoevelsen af den ovennaevnte frihedsrettighed, som traktaten sikrer borgerne og virksomhederne inden for Faellesskabet. De i traktaten hjemlede rettigheder skal noedvendigvis vaere forbundet med en mulighed for, at borgerne kan goere deres krav gaeldende for de kompetente domstole. Den domstolsbeskyttelse, som de forskellige medlemsstaters retsinstanser yder for saa vidt angaar de rettigheder og interesser, der foelger af Unionens retsorden, har saaledes ogsaa en faellesskabsretlig karakter, idet den er medvirkende til, at de i traktaten opstillede maalsaetninger opfyldes fuldt ud. Domstolen har i anden sammenhaeng understreget, at denne forpligtelse foelger af traktatens artikel 5, og at medlemsstaterne skal »sikre borgerne den retsbeskyttelse, som foelger af faellesskabsrettens direkte virkning« (4).
8 Domstolens praksis er klar. Naar faellesskabsborgeren for den kompetente nationale ret anlaegger sag med paastand om anerkendelse af krav, der foelger af udoevelsen af en rettighed, som han har i henhold til traktaten, er det civile soegsmaals anlaeg uloeseligt forbundet med den i Faellesskabets retsorden hjemlede frihedsrettighed. Medlemsstaternes procesregler vedroerende saadanne soegsmaal er en del af faellesskabssfaeren, fordi de netop er et middel til at naa de i traktaten fastsatte maal.
Selv om faellesskabsretten som udgangspunkt ikke beskaeftiger sig med aspekterne ved medlemsstaternes processuelle regler (5), foerer sammenhaengen mellem udoevelsen af de i henhold til faellesskabsretten gaeldende frihedsrettigheder og domstolsbeskyttelsen heraf saaledes til, at ogsaa reglerne om en retssags forloeb skal sikre faellesskabsborgernes ret til domstolsbeskyttelse i overensstemmelse med traktatens forbud mod forskelsbehandling (6).
9 I det foreliggende tilfaelde er forskelsbehandlingen i henhold til § 110 i ZPO alene baseret paa nationalitetskriteriet. Der er saaledes netop tale om en forskelsbehandling, der hverken sigter mod eller er egnet til at afhjaelpe de af sagsoegte paaberaabte formodede eller mulige vanskeligheder som foelge af, at sagsoegeren har bopael i en anden medlemsstat eller ikke har gods i det land, hvor sagen er anlagt, dvs. gods, som sagsoegte eventuelt ville kunne foretage udlaeg i uden foerst at skulle anlaegge sag i en anden medlemsstat med henblik paa anerkendelse af dommen.
Situationen i naervaerende sag er i det vaesentlige helt analog med den, Domstolen tog stilling til i Data Delecta-dommen. Den i sidstnaevnte dom valgte loesning skal derfor ogsaa anvendes i naervaerende sag.
10 Der skal desuden som en sidebemaerkning henvises til, at konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter »Bruxelles-konventionen«) (7), som anfoert af Det Forenede Kongeriges regering i dennes indlaeg, finder anvendelse paa det omhandlede retsforhold, idet den er gaeldende i begge de to beroerte medlemsstater, nemlig Forbundsrepublikken Tyskland og Det Forenede Kongerige. Derfor maa man ogsaa forkaste det argument vedroerende vanskelighederne ved anerkendelse og fuldbyrdelse af en udenlandsk dom, som sagsoegte og den svenske regering har fremfoert til stoette for, at den i § 110 i ZPO foreskrevne forpligtelse ogsaa er i overensstemmelse med faellesskabsretten. Argumentet er i det vaesentlige baseret paa, at den paagaeldende sikkerhedsstillelse, saa laenge der ikke er indgaaet de fornoedne konventioner paa omraadet, er nyttig og saagar noedvendig for at undgaa de urimeligheder, der goer sig gaeldende i relation til domstolsbeskyttelsen paa grund af de vanskeligheder, der er forbundet med fuldbyrdelsen af dommen i udlandet (8). I det foreliggende tilfaelde er et saadant argument under alle omstaendigheder uholdbart som foelge af Bruxelles-konventionens eksistens (9).
IV - Forslag til afgoerelse
11 Ud fra disse betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare det praejudicielle spoergsmaal fra Saarlaendisches Oberlandesgericht saaledes:
»Det er i strid med faellesskabsretten, navnlig EF-traktatens artikel 6, at kraeve, at statsborgere i en medlemsstat skal stille sikkerhed for sagsomkostninger, saaledes som foreskrevet i § 110 i den tyske Zivilprozessordnung, i forbindelse med sager, der har sammenhaeng med udoevelsen af rettigheder, som er hjemlet i Faellesskabets retsorden.«
(1) - Den tyske procesregel om sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger har nemlig allerede vaeret genstand for en undersoegelse fra Domstolens side i dom af 1.7.1993, sag C-20/92, Hubbard, Sml. I, s. 3777. Bestemmelsen blev herved betragtet som uforenelig med ligebehandlingsprincippet i traktatens artikel 59 og 60 i relation til den frie udveksling af tjenesteydelser, da den i det konkrete tilfaelde udgjorde en hindring for andre medlemsstaters statsborgeres erhvervsudoevelse i Tyskland.
(2) - Dom af 26.9.1996, sag C-43/95, Data Delecta, Sml. I, s. 4661. Den i denne sag omhandlede nationale bestemmelse foreskrev - helt paa linje med den i naervaerende sag omhandlede bestemmelse - en pligt for en udenlandsk sagsoeger til at stille sikkerhed for sagsomkostningerne, mens der ikke gjaldt en saadan pligt for svenske sagsoegere, uanset om disse havde bopael i Sverige eller havde gods i dette land, saaledes at sagsoegte ville kunne gennemfoere et eventuelt krav om betaling af sagsomkostninger paa grundlag heraf.
(3) - Jf. i denne forbindelse mit forslag til afgoerelse i Data Delecta-sagen, navnlig punkt 17.
(4) - Jf. senest dom af 14.12.1995, sag C-312/93, Peterbroeck, Sml. I, s. 4599.
(5) - Domstolen har dog haft lejlighed til at fastslaa, at processuelle regler kan vaere uforenelige med Faellesskabets retsorden. Jf. herved Peterbroeck-dommen, praemis 12.
(6) - Dom af 2.2.1989, sag 186/87, Cowan, Sml. s. 195, og af 20.10.1993, forenede sager C-92/92 og C-326/92, Phil Collins m.fl., Sml. I, s. 5145.
(7) - Konventionen traadte i kraft den 1.2.1973 og er offentliggjort i EFT L 299 af 31.12.1972, s. 32.
(8) - Det paagaeldende argument har i oevrigt fundet stor genklang i generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse af 3.10.1996 i en anden sag (sag C-29/95, Pastoors og Trans-Cap, Sml. 1997 I, s. 285) og i Domstolens dom af 23.1.1997 i samme sag. Situationen i den paagaeldende sag havde dog kun faa lighedspunkter med den her foreliggende. Sagen drejede sig nemlig om foreneligheden med faellesskabsretten af en strafferetlig bestemmelse vedroerende trafikforseelser, hvorefter strafforfoelgning kan undgaas mod betaling af et beloeb, der er vaesentligt stoerre for personer, der ikke har bopael i det paagaeldende land. Domstolen fastslog i den naevnte dom foerst, at hverken Bruxelles-konventionen eller tilsvarende konventioner finder anvendelse paa det omhandlede omraade. Den naaede imidlertid frem til det resultat, at forskelsbehandlingen i princippet kan vaere begrundet (Domstolen fastslog dog, at de naermere regler for og stoerrelsen af den omhandlede boede var uforholdsmaessige). Hvad angaar naervaerende sag finder jeg ikke, at argumentet vedroerende de vanskeligheder, der ville opstaa i forbindelse med fuldbyrdelsen af dommen i en anden medlemsstat i mangel af de fornoedne konventioner, er overbevisende for saa vidt angaar spoergsmaalet om anvendelse af EF-traktatens artikel 6. Domstolen har nemlig allerede for nogen tid siden klart fastslaaet, at »det i faellesskabsretten indeholdte krav om ligebehandling ikke maa goeres betinget af, at der er indgaaet en aftale om gensidighed mellem medlemsstaterne« (Cowan-dommen, a.st., og Hubbard-dommen, a.st., praemis 17). Den omhandlede rettighed (kravet paa domstolsbeskyttelse af de i henhold til faellesskabsretten gaeldende rettigheder) har i oevrigt en karakter, der saa at sige faar vinger og flyver til vejrs (og dermed til tider naermest tillaegges englestatus). Rettigheden, som indgaar i det begraensede antal af faellesskabsretlige grundrettigheder, taaler ingen begraensninger eller betingelser. Man kan derfor ikke godkende nogen indskraenkninger i dens effektivitet, der foelger af de saerlige forhold i den ene eller den anden medlemsstat, som under alle omstaendigheder strider mod forbuddet mod forskelsbehandling.
(9) - I saa henseende minder situationen i naervaerende sag om den, der dannede grundlag for Domstolens dom af 10.2.1994, sag C-398/92, Mund & Fester, Sml. I, s. 467, hvori det blev fastslaaet, at den nationale bestemmelse var uforenelig med traktatens artikel 6.