61992C0093
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
WALTER VAN GERVEN
fremsat den 8. juni 1993 (
*1
)
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1.
Er det foreneligt med EØF-traktatcns artikel 30, at en tysk importør pålægges en forpligtelse til at gøre køberen af en motorcykel af mærket Yamaha opmærksom på, at dette firmas godkendte tyske forhandlere ofte nægter at foretage reparationer omfattet af garantien, såfremt køretøjet hidrører fra parallelimport? Det er det præjudicielle spørgsmål, som Landgericht Augsburg har forelagt Domstolen.
Før jeg kommer nærmere ind på spørgsmålet, vil jeg skitsere sagens baggrund.
2.
Den 7. maj 1991 købte Pelin Baskiciogullari, sagsøgte og indstævnte i hovedsagen (herefter benævnt »sagsøgte«), en motorcykel af mærket Yamaha af CMC Motorradcenter GmbH, sagsøger og appellant i hovedsagen (herefter benævnt »sagsøgeren«). Sagsøgeren, der driver en forretning med motorcykler fra Italien og Japan, men som ikke er godkendt forhandler, havde erhvervet køretøjet af en tysk importør, som på sin side havde købt det af en godkendt Yamaha-forhandler i Frankrig. På denne måde udnyttede sagsøgeren, at nettopriserne for køretøjerne er forskellige i medlemsstaterne. Den tyske importør fik ved købet af motorcyklen i Frankrig tilsagn om, at køberen i henhold til garantibetingclscrne kunne henvende sig til enhver godkendt Yamaha-forhandler.
På grundlag af sine almindelige forretningsbetingelser, som var en del af salgsaftalen, gav sagsøgeren sagsøgte et års garanti mod fejl og mangler ved motorcyklen, gældende fra leveringstidspunktet. Sagsøgeren undlod dog at oplyse sagsøgte om de tyske Yamaha-forhandleres sædvanlige adfærd, som sagsøgeren var bekendt med. De tyske Yamahaforhandlere vægrer sig ofte ved at foretage reparationer omfattet af garantien på motorcykler, hvis disse køretøjer er indført som parallelimport og ikke ad de officielle kanaler, selv om de er forpligtet hertil på grundlag af aftaler indgået med producenten.
Efter at være blevet klar over denne praksis nægtede sagsøgte at aftage motorcyklen. Derefter anlagde sagsøgeren erstatningssag ved Amtsgericht Nördlingcn; sagsøgte stillede modkrav om tilbagebetaling af sin udbetaling. Amtsgericht frifandt sagsøgte og dømte sagsøgeren i overensstemmelse med påstanden i modkravet. Sagsøgeren ankede denne dom til Landgericht Augsburg, som har forelagt ovenstående spørgsmål for Domstolen.
3.
I forelæggelseskendelsen forklares det ikke, hvorledes det ovenfor gengivne spørgsmål er blevet rejst. Landgericht har kun oplyst, at den overvejer at stadfæste den indankede dom og tage sagsøgtes modkrav til følge. Ligesom første instans finder Landgericht, at sagsøgeren — uden anvendelse af EØF-traktaten — principielt var forpligtet til at gøre sagsøgte opmærksom på de godkendte tyske forhandleres retsstridige adfærd. Hvis en retlig forpligtelse af denne art derimod er udtryk for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, som omhandlet i EØF-traktatens artikel 30, er sagsøgerens krav imidlertid berettiget. I ankesagen måtte der derfor gives sagsøgeren medhold i dette krav, og der måtte ske frifindelse for modkravet. Landgericht har pligt til at indbringe sagen for Domstolen, da rettens afgørelse ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres.
4.
Det er beklageligt, at Landgericht i forelæggelsesdommen ikke har givet en fremstilling af det præcise retsgrundlag og af de nærmere enkeltheder ved den i spørgsmålet nævnte oplysningspligt. I grundene til dommen er kun angivet, at den fortolkning af oplysningspligten, der lægges til grund, er »den opfattelse, som også er fremherskende i retspraksis og litteraturen«. Jeg vil i denne sammenhæng erindre om det princip, som Domstolen for kort tid siden fastlagde i Telemarsicabruzzo-dommen:
»... for at opnå en fortolkning af fællesskabsretten, som den nationale ret kan bruge, er [det] påkrævet, at denne giver en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og de regler, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med, eller i alt fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spørgsmål« (
1
).
For endnu kortere tid siden har Domstolen anvendt dette princip og truffet den afgørelse, at en forelæggelsesdom ikke kunne antages til realitetsbehandling, navnlig på grund af den mangelfulde måde, på hvilken den forelæggende retsinstans havde begrundet sit spørgsmål:
»Retten angiver hverken indholdet af de bestemmelser i den nationale lovgivning, hvortil den henviser, eller de præcise grunde til, at den er i tvivl om deres forenelighed med fællesskabsretten og derfor finder det nødvendigt at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål. Oplysningerne i forelæggelseskendelsen gør det ikke muligt for Domstolen at give en relevant fortolkning af fællesskabsretten, idet den nationale rets omtale af de retlige og faktiske omstændigheder er for upræcis« (
2
).
5.
Skønt denne retspraksis på grund af Landgericht's meget kortfattede sagsfremstilling strengt taget også kunne finde anvendelse på nærværende sag, er jeg af den opfattelse, at det dog er muligt for Domstolen at give en relevant fortolkning af fællesskabsretten, i det mindste af EØF-traktatens artikel 30 (jf. dog nedenfor under punkt 11). De, der har afgivet indlæg i sagen for Domstolen, navnlig den tyske regering og Kommissionen, har i deres indlæg fremført tilstrækkelige oplysninger om den retlige baggrund for den oplysningspligt, som Landgericht omtaler. Også sagsøgerens skriftlige indlæg fjerner enhver tvivl: Der er tale om den i tysk retspraksis og -litteratur udviklede lære om oplysningspligt forud for indgåelse af aftaler, der er baseret på »culpa in contrahendo« og gælder for parter, der forhandler en aftale.
6.
Her vil det være på sin plads at give en kort udredning om denne oplysningspligt forud for indgåelsen af aftaler. Ifølge denne lære opstår der ved optagelsen af forhandlinger om en aftale mellem parterne et tillidsforhold, som kan sammenlignes med det, der er i en aftale. På grund af dette tillidsforhold skal hver part tage hensyn til den anden parts interesser og blandt andet oplyse denne om omstændigheder, som kun han er bekendt med, og hvorom han ved, at de er af afgørende betydning for den anden parts beslutning. At undlade at give sådan en oplysning er at begå en fejl ved forhandlingen af aftalen (»culpa in contrahendo«).
Denne oplysningspligt forud for indgåelsen af en aftale gælder også for en salgsaftale. Den tyske regering har anført forskellige eksempler herpå fra Bundesgerichtshofs praksis, men dem vil jeg ikke komme nærmere ind på her: Afgørende for oplysningspligten er også her, at en bestemt omstændighed klart er af afgørende betydning for den ene parts beslutning om at indgå aftalen.
7.
Dette er den nationale retlige baggrund for problemstillingen, og jeg vil og må lade det ligge, om sagsøgeren i henhold til den omtalte retspraksis i dette tilfælde var forpligtet til at oplyse sagsøgte om de tyske godkendte forhandleres vægring ved at udføre garantireparationer på parallelimporterede køretøjer (
3
). Det eneste spørgsmål, som er blevet forelagt for Domstolen, er, om denne oplysningspligt forud for indgåelsen af en aftale er forenelig med EØF-traktatens artikel 30.
8.
Jeg mener, at dette faktisk er tilfældet. Ikke at en almindelig oplysningspligt forud for indgåelsen af en aftale, som er udviklet gennem retspraksis, ikke kan være en »bestemmelse for handelen«, som omhandlet i Dassonville-dommen (
4
): Den faste retspraksis, som er udviklet af en medlemsstats øverste retsinstans med kompetence til at træffe afgørelser i civile søgsmål, har jo på et område som aftaleret utvivlsomt karakter af »bestemmelser«, i hvert fald når der er tale om spørgsmål, som den civilretlige lovgiver ikke har udtalt sig om. I forholdet mellem handlende og privatpersoner og mellem handlende indbyrdes er en sådan retspraksis netop ensbetydende med »at træffe bestemmelser for handelen«.
Når en sådan oplysningspligt, som hidrører fra en retspraksis, efter min mening alligevel er forenelig med artikel 30, så er det fordi jeg ikke kan indse, hvordan denne oplysningspligt i sig selv skulle kunne hindre samhandelen i Fællesskabet (direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt).
9.
Hertil har sagsøgeren anført, at der er tale om en foranstaltning med tilsvarende virkning, såfremt Landgericht statuerer, at sagsøgeren som sælger af motorcykler indført fra andre medlemsstater skulle have en oplysningspligt over for sagsøgte, som ikke gælder for den handlende, der sælger motorcykler, der importeres direkte fra Japan til Tyskland. Hvis man ville forlange af en handlende, at han udtrykkeligt skulle gøre opmærksom på, at visse andre handlende ikke foretager garantireparationer (selv om de retligt er forpligtede til det), ville en del af køberne blive afskrækket. Da denne oplysningspligt kun gælder for motorcykler, der indføres fra andre medlemsstater, og ikke for motorcykler, der er indført direkte fra Japan, foreligger der en handelshindring.
Kommissionen er også af den opfattelse, at oplysningspligten forud for indgåelsen af aftaler ganske vist ikke i sig selv står i nogen forbindelse med handelen inden for fællesmarkedet, men den kan dog virke afskrækkende på den almindelige kundes købelyst, navnlig hvor der er tale om produkter, hvor reparationer kan blive nødvendige. I modsætning til sagsøgeren mener Kommissionen — og dens mening stemmer for så vidt overens med den tyske regerings — at denne forpligtelse, der gælder uden forskel alt efter nationalitet, er begrundet i nødvendigheden af forbrugerbeskyttelse, og den står i et rimeligt forhold til dette mål.
10.
Selv om Kommissionens standpunkt er mere nuanceret end sagsøgerens, kan ingen af de to argumentationer overbevise mig. Jeg kan nemlig ikke se, hvorledes en almindelig oplysningspligt i forbindelse med indgåelse af aftaler i sig selv kan virke hindrende på samhandelen inden for Fællesskabet. Den eneste omstændighed, der i et tilfælde som dette kan have konsekvenser for samhandelen inden for Fællesskabet, er de tyske godkendte Yamaha-forhandleres vægren sig ved at foretage garantireparationer, når et køretøj er indført via parallelimport. Med andre ord, det er ikke oplysningspligten, der virker hindrende, men de tyske Yamaha-forhandleres praksis. En sådan praksis kan, når den udgår fra private virksomheder, være en krænkelse af Fællesskabets konkurrenceret. At sagsøgeren på grund af den omhandlede almindelige oplysningspligt skal informere køberne af importerede motorcykler om sådanne private fremgangsmåder betyder ikke, at denne oplysningspligt i sig selv er i strid med EØF-traktatens artikel 30.
11.
Landgericht har i sin forelæggelseskendelse anført, at de tyske godkendte Yamahaforhandleres praksis er i strid med EØF-traktatens artikel 85. Kommissionen har i sit skriftlige indlæg kort behandlet dette spørgsmål, men den har dog anført, at der ikke ud fra sagsforholdet er grundlag for at konkludere, at der her er tale om et kartel mellem de pågældende forhandlere eller om selvstændige beslutninger truffet af de pågældende virksomheder.
Da Domstolen ikke har fået faktiske eller retlige oplysninger til rådighed herom — dette problem er end ikke nævnt i de præjudicielle spørgsmål — mener jeg ikke, at dette punkt skal behandles mere indgående. Jeg mener nemlig, at Domstolens Telemarsicabruzzo-dom, som allerede er nævnt under punkt 4, skal finde anvendelse. I denne dom har Domstolen jo anført, at kravet om en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og retsregler, henholdsvis af de forhold, som er baggrunden for den nationale rets spørgsmål, navnlig har betydning på konkurrenceområdet, hvor de faktiske og retlige omstændigheder ofte er indviklede (
5
). I det foreliggende tilfælde er de relevante oplysninger så sparsomme, at Domstolen ikke har mulighed for ud fra de faktiske omstændigheder at konstatere, om der foreligger aftale mellem de private virksomheder, endsige subsumere eller vurdere den på grundlag af EØF-traktatens artikel 85.
Forslag til afgørelse
12.
Jeg foreslår Domstolen følgende besvarelse af det præjudicielle spørgsmål:
»En bestemmelse hidrørende fra en medlemsstats retspraksis, i henhold til hvilken der er oplysningspligt i forbindelse med indgåelsen af aftaler, kan ikke anses for at være en foranstaltning med tilsvarende virkning, som omhandlet i EØF-traktatens artikel 30.«
(
*1
) – Originalsprog: nederlandsk.
(
1
) – Dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/93, C 321/90 og C-322/90, Sml. I, s. 393, præmis 6 (min fremhævelse).
(
2
) – Domstolens kendelse af 19.3.1993, sag C-157/92, Banchcro, Sml. I, s. 1085, præmis 6. Jf. også kendelse af 26.4.1993, sag C-386/92, Monin Automobiles, Sml. I, s. 2049, præmis 8.
(
3
) – Domstolen kan nemlig inden tor rammerne af EØItraklalens artikel 177 ikke tage stilling ti! lortolknmgcn at nationale retsregler (retlige og administrative bestemmelser, men heller ikke regler udviklet gennem retspraksis), jt. bl.a. dom al 13.1.1984, sag 10/83, Prand, Sml s. 1299, pr.vmis 13
(
4
) – Dom al 11 7.1974, sag 8/71. Sml s 837. præmis 5.
(
5
) – Telemarsicabmzzo-dommen, præmis 7; kendelse i Branchero-sagen, præmis 5, kendelse i Monin Automobiles sagen, præmis 7.