61986CC0198_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . I - Cour d' appel de Versailles har anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af seks spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 2, stk . 2, i Raadets direktiv 64/223 af 25 . februar 1964, som blev udstedt efter overgangsperioden . Formaalet var at afskaffe begraensninger af etableringsfriheden og af den frie udveksling af tjenesteydelser for virksomheder inden for engroshandelen .
2 . Ifoelge direktivets artikel 2, stk . 2, defineres engroshandel saaledes :
"2 ) Ved udoevelse af engroshandel forstaas i dette direktiv enhver virksomhed, som udoeves af fysiske personer eller selskaber, der som et saedvanligt led i deres erhverv indkoeber varer i eget navn og for egen regning og videresaelger varerne dels til andre handlende, grossister eller detailhandlere, dels til videreforarbejdning, dels til erhvervsmaessig anvendelse eller til storforbrug .
Varerne kan videresaelges i samme tilstand eller efter en forarbejdning, behandling eller pakning, der saedvanligt finder sted i engroshandelen ."
3 . II - Paa grundlag af en anmeldelse fra direction de la concurrence et des prix des Hauts-de-Seine doemtes Conradi og Hereth, som i faellesskab leder to selskaber tilhoerende Metro-gruppen, der driver engroshandel efter "cash and carry"-systemet, samt de naevnte selskaber ved tribunal correctionnel de Nanterre for overtraedelse af en raekke bestemmelser i fransk ret vedroerende detailhandelsvirksomhed . Retten fandt, at selskaberne ikke blot udoevede engroshandelsvirksomhed, men ogsaa, i visse henseender, detailhandelsvirksomhed .
4 . De tiltalte indankede dommen for cour d' appel de Versailles, som fandt det noedvendigt at undersoege, om Metro-selskabernes virksomhed kunne betegnes som engroshandel, jfr . artikel 2, stk . 2, i ovennaevnte direktiv 64/223, og derfor i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagde Domstolen de i retsmoederapporten naevnte spoergsmaal .
5 . III - Kommissionen har i sine skriftlige indlaeg rejst tvivl om, hvorvidt direktiv 64/223 finder anvendelse i den foreliggende sag . Den har anfoert, at definitionen af engroshandel i henhold til direktivets artikel 2, stk . 2, udelukkende har til formaal at afgraense det materielle anvendelsesomraade for direktivet, som vedroerer gennemfoerelsen af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser .
6 . Kommissionen har her understreget, at Den Franske Republik ( i lighed med andre medlemsstater ) har truffet forskellige foranstaltninger til gennemfoerelse af direktiv 64/223, idet den har afskaffet en raekke begraensninger af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser inden for engroshandel, jfr . artikel 3; yderligere er bestemmelserne i Traktatens artikler 52 og 59 umiddelbart anvendelige efter overgangsperiodens udloeb ( 1 ), uden at deres gennemslagskraft eller deres anvendelsesomraade begraenses af bestemmelser som det omhandlede direktivs .
7 . Paa trods af det af de tiltalte anfoerte kan det umiddelbart fastslaas, at det absolut ikke er godtgjort, at hovedsagen rejser et problem vedroerende etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser .
8 . Der skal i hovedsagen tages stilling til, om visse selskabers virksomhed kan betegnes som detailhandel eller engroshandel, med henblik paa at afgoere, hvilke franske bestemmelser der skal anvendes, navnlig med hensyn til prisskiltning og angivelse af moms .
9 . Efter min opfattelse oensker den forelaeggende ret i henhold til formuleringen af de forelagte spoergsmaal i det vaesentlige afgjort, om der i faellesskabsretten findes momenter til fortolkning af begrebet engroshandel, som goer det muligt at tage stilling til, om de tiltalte er omfattet af de franske bestemmelser vedroerende detailhandel .
10 . Jeg mener, at der hovedsagelig er tale om et internt retligt problem, som ikke reguleres af faellesskabsretten ( der ikke indeholder generelle bestemmelser om engroshandel ), og som derfor principielt skal afgoeres paa grundlag af national ret .
11 . Domstolen har allerede udtalt sig om raekkevidden af direktiv 64/223 i Metro-dommen fra 1977 ( 2 ), hvor Metro-gruppen ligeledes var part i hovedsagen . Domstolen fastslog, at det var noedvendigt at sondre mellem engroshandels - og detailhandelsvirksomhed for at undgaa konkurrenceforvridning, men den fandt, at direktivet ikke kunne danne grundlag for en loesning af konkurrencespoergsmaal omfattet af Traktatens artikel 85 . Metro-dommens praemis 30 lyder saaledes : "Dette direktiv definerer en grossists funktioner med henblik paa anvendelsen af Traktatens bestemmelser om den fri etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser, men kan ikke fortolkes som en regulering af konkurrenceproblemerne i artikel 85 *..."
12 . Domstolen har saaledes udtrykkelig fastslaaet, at direktivet fra 1964 - udstedt til gennemfoerelse af Traktatens artikel 54, stk . 2 og 3, og artikel 63, stk . 2 og 3 ikke indeholder en generel definition af engroshandel, idet den kun vedroerer anvendelsen af Traktatens bestemmelser om disse grundlaeggende friheder .
13 . Etableringsfriheden gaelder i oevrigt for saavel engroshandelen som detailhandelen . Disse virksomheder udoeves ifoelge forskellige regler i de enkelte medlemslande, for saa vidt som lovgivningen paa omraadet ikke er harmoniseret .
14 . Ligesom direktivet ikke har til formaal at regulere konkurrenceproblemer i henhold til artikel 85 - som utvivlsomt maa opstaa i forbindelse med konkurrencen mellem disse to distributionsformer - maa det ligeledes ( saa meget mere ) antages, at direktivet ikke har til formaal at foretage en principiel afgraensning af disse distributionsformer indbyrdes for at afgoere, hvilke nationale bestemmelser der skal finde anvendelse, hvad enten der er tale om skatter og afgifter, forbrugerbeskyttelse eller god markedsfoeringsskik .
15 . Vil det da sige, at det faellesskabsretlige begreb engroshandel som defineret i direktivets artikel 2, stk . 2, af den grund er irrelevant i den foreliggende sag?
16 . Efter min opfattelse har begrebet udelukkende betydning, hvis de nationale lovbestemmelser er af en saadan art, at etableringsfriheden for virksomheder fra andre EF-lande begraenses i samme omfang som for indenlandske virksomheder .
17 . I den foreliggende sag fremgaar det ikke helt klart - hverken af de skriftlige eller de mundtlige indlaeg - om selskaberne, som er domfaeldt af den nationale ret, var eller havde vaeret udsat for forskelsbehandling i forhold til andre franske selskaber, der udoever samme form for virksomhed .
18 . Metro-selskaberne var allerede etableret i Frankrig paa det for sagen relevante tidspunkt, uden at der var tale om nogen form for begraensning, hverken lovgivningsmaessigt eller administrativt .
19 . Den paagaeldende lovgivning stammer i oevrigt fra 1945, og den eksisterede altsaa lang tid inden de paagaeldende selskabers etablering ( det foerste blev etableret i 1971 ), saaledes at det ikke kan haevdes, at loven var rettet mod de tiltalte i hovedsagen med henblik paa forskelsbehandling .
20 . Genstanden for straffesagen for den nationale ret er den saerlige og originale form for handel udoevet af de tiltalte selskaber, som ifoelge de franske myndigheder er omfattet af de nationale bestemmelser vedroerende detailhandel .
21 . Metro-selskaberne var de foerste ( ifoelge deres advokater endog de eneste i Faellesskabet ), som udoevede denne form for virksomhed, der beskrives som "engros-selvbetjening ". Ved en saadan distributionsform, der er fordelagtig for de erhvervsdrivende inden for et stort antal forskellige brancher, tilbydes der en hel raekke varer, som saelges enkeltvis eller i smaa kvanta, idet der til berettigede koebere udstedes et saerligt "carte de l' acheteur ". Samtlige franske selskaber, der udoever samme form for virksomhed, boer vaere undergivet samme regler .
22 . Det er klart, at den manglende harmonisering af de nationale lovgivninger paa dette omraade kan vanskeliggoere gennemfoerelsen af princippet om etableringsfrihed inden for Faellesmarkedet .
23 . Det er imidlertid helt klart, at formaalet med direktiv 64/223 ikke er eller kan vaere en generel harmonisering af lovgivningerne .
24 . Dog indebaerer etableringsfriheden i henhold til Domstolens faste praksis ( 3 ) og artikel 52, stk . 2, adgang til at optage og udoeve selvstaendig erhvervsvirksomhed paa de vilkaar, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere; det fremgaar heraf, at anvendelsen, uden forskelsbehandling, af etableringslandets bestemmelser er lovlig i henhold til artikel 52, saa laenge lovgivningerne ikke er harmoniseret . Medlemsstaterne kan navnlig fastsaette en klar sondring mellem engroshandel og detailhandel for at undgaa, at konkurrencen fordrejes "hvis grossisterne, hvis byrder i almindelighed er forholdsvis lettere netop paa grund af det omsaetningstrin, de arbejder paa, kunne konkurrere med detailhandlerne i detailhandlerleddet, navnlig ved levering til private forbrugere" ( foernaevnt Metro-dom, praemis 29, s.*1906 og 1907 ).
25 . Situationen vil imidlertid kunne vaere en anden, saafremt de paagaeldende erhvervsdrivende som foelge af anvendelsen - selv uden forskelsbehandling - af en national lovgivning, der er i strid med definitionen i direktivets artikel 2, stk . 2, skal opfylde betingelser for adgang til og udoevelse af deres virksomhed, som det ville vaere umuligt eller meget vanskeligt at opfylde for udlaendinge . Der ville saaledes vaere tale om en skjult begraensning af etableringsfriheden, som er ulovlig om ikke paa grund af en udvidende fortolkning af Traktatens artikel 52 ( som Domstolen tilsyneladende ikke gaar ind for ) saa dog paa grund af, at der i dette tilfaelde foreligger et direktiv, hvis bestemmelser er tilsidesat .
26 . Selskaberne har her over for Domstolen gjort gaeldende, at alene et selskab af internationalt format rent oekonomisk vil vaere i stand til i Frankrig at gennemfoere denne form for virksomhed, som ligger uden for rent franske selskabers muligheder .
27 . Det argument synes imidlertid ikke at vaere stoettet af bevismomenter, der goer det tilstraekkelig overbevisende .
28 . Rent hypotetisk kan det fastslaas, at anvendelsen af de franske detailhandelsregler paa denne form for handelsvirksomhed kan true dens eksistens; da der er tale om et valg fra den nationale lovgivers side, boer virkningerne vaere de samme for indenlandske erhvervsdrivende som for erhvervsdrivende fra Faellesskabets oevrige medlemslande .
29 . Rent teoretisk kan jeg dog ikke udelukke, at det modsatte ville vaere tilfaeldet ved anvendelse af en anden definition af engroshandel end den i direktivets artikel 2, stk . 2, anfoerte; efter min opfattelse boer der tages hensyn til denne mulighed ved besvarelsen af de forelagte spoergsmaal .
30 . Det er derfor absolut noedvendigt at forsyne den nationale ret med de kriterier til fortolkning af de i ovennaevnte direktiv fastsatte begreber, som er noedvendige for at afgoere hovedsagen, og som kan paavirke gennemfoerelsen af etableringsfriheden . Jeg kan saaledes tilslutte mig den usikkerhed, som den nationale ret giver udtryk for i andet og fjerde spoergsmaal .
31 . Det maa her fastslaas, at definitionen i direktivets artikel 2, stk . 2 - som anfoert af de franske selskaber - ved at naevne salg til "erhvervsmaessig anvendelse eller til storforbrug" hviler paa koebernes status og ikke paa deres antal eller paa arten eller maengden af de omsatte varer .
32 . Definitionen har imidlertid kun betydning inden for direktivets anvendelsesomraade, det vil sige i forbindelse med gennemfoerelsen af etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser .
33 . Foelgelig kan en national lovgivning, som indeholder en anden definition af engroshandel, hvorved denne undergives andre bestemmelser end detailhandelen, derfor kun anses for uforenelig med direktivet, naar der herved opstaar en indirekte begraensning af etableringsfriheden for selskaber fra Faellesskabets oevrige medlemslande, idet de udsaettes for forskelsbehandling i forhold til indenlandske virksomheder .
34 . Men der kan ikke af direktivet udledes kriterier, der goer det muligt at sondre mellem erhvervsdrivende kunder og forbrugere eller mellem store kunder ( storforbrug ) og mindre kunder, hvorfor denne sondring ( der danner grundlaget for den forelaeggende rets tredje spoergsmaal ) hoerer under den nationale lovgivers kompetence .
35 . Da der ikke har fundet nogen harmonisering sted, er de i femte og sjette spoergsmaal naevnte forhold heller ikke omfattet af faellesskabsretten og derfor heller ikke af Traktatens artikel 177 .
36 . IV - Jeg mener, at de af cour d' appel de Versailles forelagte spoergsmaal, inden for rammerne af samarbejdet mellem de nationale retter og Domstolen, boer besvares saaledes, at formaalet med artikel 2, stk . 2, i direktiv 64/223 belyses i overensstemmelse med de af mig fremsatte betragtninger .
37 . Jeg skal herefter foreslaa, at spoergsmaalene besvares saaledes :
"1 ) Artikel 2, stk . 2, i Raadets direktiv 64/223 af 25 . februar 1964 indeholder en definition af begrebet engroshandel med henblik paa anvendelse af Traktatens regler vedroerende etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser, og bestemmelsen kan ikke fortolkes saaledes, at den regulerer rent interne forhold, der ikke undergraver disse to grundlaeggende frihedsprincipper i Traktatens artikler 52 og 59, som siden overgangsperiodens udloeb har vaeret anset for umiddelbart anvendelige .
2 ) Spoergsmaalet, om selskaber udoever engros - eller detailhandelsvirksomhed - for at kunne fastlaegge, hvilke nationale bestemmelser der regulerer den paagaeldende virksomhed - skal principielt afgoeres af den nationale ret i overensstemmelse med medlemsstaternes rent interne lovgivning .
3 ) Inden for sit anvendelsesomraade skal direktivets artikel 2, stk . 2, fortolkes saaledes, at definitionen af engroshandel, naar henses til henvisningen til videresalg til erhvervsmaessig anvendelse eller til storforbrug, tager udgangspunkt i koebernes status og ikke i deres antal eller i arten eller maengden af de omsatte varer; en national lovgivning, hvorefter engroshandel defineres anderledes, saaledes at der for denne virksomhed gaelder andre regler end for detailhandelsvirksomhed, kan kun anses for uforenelig med direktivet, saafremt virksomheder i andre medlemsstater herved faar begraensede muligheder for at etablere sig og derved udsaettes for forskelsbehandling ."
(*) Oversat fra portugisisk .
( 1 ) Med hensyn til etableringsfrihed henvises til Domstolens dom af 21 . juni 1974 i sag 2/74, Reyners, Sml . s.*631 ff ., og med hensyn til fri udveksling af tjenesteydelser til Domstolens dom af 3 . december 1974 i sag 33/74, Van Binsbergen, Sml . s.*1299 ff .
( 2 ) Dom af 25 . oktober 1977, 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml . s.*1875, paa s.*1910 .
( 3 ) Se, senest, dom af 12 . februar 1987, sag 221/85, Kommissionen mod Belgien, Sml . s.*719, praemisserne 9 ff .; se ligeledes dom af 6 . november 1984, sag 182/83, Fearon mod Irish Land Commission, Sml . s.*3677, 3685-86 og dom af 28 . januar 1986, sag 270/83, Kommissionen mod Den Franske Republik, Sml . s.*273 .