61990CJ0043_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 15. februar 1990 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber anlagt sag i henhold til EOEF-traktatens artikel 169 med paastand om, at det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser efter EOEF-traktaten, idet den ikke har foretaget en korrekt gennemfoerelse og anvendelse af bestemmelserne i artikel 5, stk. 2, jf. artikel 23, stk. 1, i Raadets direktiv 79/831/EOEF af 18. september 1979 om sjette aendring af direktiv 67/548/EOEF om tilnaermelse af lovgivning om klassificering, emballering og etikettering af farlige stoffer (EFT L 259, s. 10).
2 Det over for Forbundsrepublikken Tyskland paatalte traktatbrud vedroerer hovedsaglig to forhold.
3 For det foerste goer Kommissionen gaeldende, at den tyske bekendtgoerelse om farlige stoffer af 26. august 1986 (BGBl. I, s. 1470), med senere aendringer, for en raekke af de saakaldte "gamle" stoffer, dvs. stoffer, som er bragt paa markedet foer den 18. september 1981, foreskriver saerlige etiketteringsforpligtelser, hvorimod producenten skal etikettere disse stoffer paa eget ansvar ifoelge artikel 5, stk. 2, andet afsnit, i Raadets direktiv 79/831.
4 For det andet goer Kommissionen gaeldende, at der tillige foreligger et traktatbrud for saa vidt angaar visse kraeftfremkaldende stoffer, med hensyn til hvilke den tyske regering har gjort gaeldende, at den under anvendelse af proceduren i henhold til artikel 23, stk. 1, i direktiv 79/831 har underrettet Kommissionen om, at den havde truffet visse midlertidige foranstaltninger om etikettering af disse stoffer. Ifoelge Kommissionen bestaar traktatbruddet paa dette punkt i, a) at der ikke blev givet formel underretning om de naevnte stoffer i henhold til direktivbestemmelsen, og b) at det ikke er udtrykkelig er naevnt i de anfaegtede tyske retsforskrifter, at der var tale om en midlertidig national foranstaltning.
Foerste klagepunkt
5 Det bemaerkes, at det med henblik paa at afgraense raekkevidden af det foerste klagepunkt maa kraeves, at der bestaar fuld klarhed med hensyn til listen over de stoffer, for hvilke Kommissionen antager, at den saerlige etiketteringsforpligtelse i de anfaegtede tyske retsforskrifter strider mod artikel 5, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 79/831.
6 Der er ikke optaget en saadan liste i staevningen, der tvaertimod indeholder en raekke gentagne henvisninger til aabningsskrivelsen og den begrundede udtalelse, snart til begge, snart til en af dem, hvorefter det konkluderes i staevningen, at "det foelgelig er retsstridigt, naar bekendtgoerelsen om farlige stoffer kraever en saerlig etikettering for alle de stoffer, som er naevnt i aabningsskrivelsens punkt 3-5 samt i den begrundede udtalelses punkt II.5-8 og 11".
7 Det fremgaar af artikel 19 i Domstolens statut (EOEF) og procesreglementets artikel 38, stk. 1, litra c) og d), at en ved Domstolen indleveret staevning bl.a. skal indeholde en angivelse af soegsmaalets genstand, paastandene samt en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene.
8 Som fastslaaet af Domstolen i dommen af 13. december 1990 (sag C-347/88, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 4747, praemis 26-30), opfylder en staevning ikke denne betingelse, hvis ikke Kommissionens klagepunkter er praecist angivet i staevningen, men blot ved en henvisning til "alle de i aabningsskrivelsen og den begrundede udtalelse anfoerte grunde".
9 Hvad angaar det foerste klagepunkt maa sagen derfor afvises.
Andet klagepunkt
10 Hvad angaar det andet klagepunkt, som Kommissionen har fremfoert, har den tyske regering ikke bestridt, at den midlertidigt foreskrev en saerlig etikettering for visse stoffer, der betragtes som kraeftfremkaldende paa nationalt plan, men har gjort gaeldende, at den samtidig ivaerksatte proceduren i henhold til artikel 23, stk. 1, i direktiv 79/831, idet den tilsendte Kommissionen to lister den 14. juli 1989 og den 29. august 1989, hvorpaa var opfoert henholdsvis 21 og 42 stoffer.
11 Kommissionen erkender at have modtaget de to lister, men fastholder, at proceduren i henhold til den naevnte direktivbestemmelse ikke er korrekt anvendt, da den for det foerste ikke modtog meddelelsen af 29. august 1989 ad den officielle vej, og da de paatalte tyske retsforskrifter for det andet ikke indeholdt nogen udtrykkelig angivelse af, at de anfaegtede nationale foranstaltninger var midlertidige.
12 Herom bemaerkes, at Kommissionens foerste argument ikke kan tages til foelge, da den omhandlede direktivbestemmelse ikke indeholder saerlige formkrav, men blot foreskriver, at medlemsstaten straks skal underrette Kommissionen og de oevrige medlemsstater om de nationale foranstaltninger, som er truffet midlertidigt.
13 Det andet argument om, at de anfaegtede retsforskrifter ikke indeholdt en udtrykkelig angivelse af, at de var midlertidige, er ubegrundet. Artikel 23 i direktiv 79/831 indeholder ikke noget krav herom, hverken udtrykkeligt eller forudsaetningsvis. I oevrigt vil en saadan angivelse i de nationale retsforskrifter ikke tjene noget formaal, da det fremgaar af selve den procedure, som er foreskrevet ved artikel 23, at beskyttelsesforanstaltningerne er midlertidige, og at varigheden af deres gyldighed afhaenger af, hvor hurtigt Kommissionen handler, idet det er den, som er ansvarlig for procedurens gennemfoerelse.
14 Sagen maa herefter dels afvises, dels paadoemmes til frifindelse.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
15 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, doemmes den part, som taber sagen, til at afholde sagens omkostninger. Kommissionen har tabt sagen, og boer derfor betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Sagsoegte frifindes.
2) Kommissionen betaler sagens omkostninger.