61995CJ0390_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-390/95 P,
Antillean Rice Mills NV, Bonaire (De Nederlandske Antiller),
European Rice Brokers AVV, Oranjestad (Aruba)
og
Guyana Investments AVV, Oranjestad (Aruba),
ved advokaterne P. Glazener, Amsterdam, W. Knibbeler, Rotterdam, og J. Pel, Amsterdam, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat M. Loesch 11, rue Goethe,
appellanter,
angaaende appel af dom afsagt den 14. september 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Fjerde Udvidede Afdeling) i de forenede sager T-480/93 og T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2305, hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af dommen, de andre parter i appelsagen:
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved de juridiske konsulenter E. Lasnet og Th. van Rijn, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
sagsoegt i foerste instans,
stoettet af
Raadet for Den Europaeiske Union ved J. Huber og G. Houttuin, Raadets Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos generaldirektoer A. Morbilli, Den Europaeiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,
Den Italienske Republik ved statens advokat D. Del Gaizo og med valgt adresse paa Italiens Ambassade, 5, rue Marie-Adélaïde,
Den Franske Republik, intervenienter i foerste instans, og
Trading & Shipping Co. Ter Beek BV, Amsterdam,
Alesie Curaçao NV, Willemstad (Curaçao, De Nederlandske Antiller),
sagsoegere i foerste instans,
har
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, P.J.G. Kapteyn, og dommerne G.F. Mancini, J.L. Murray (refererende dommer), H. Ragnemalm og K.M. Ioannou,
generaladvokat: S. Alber
justitssekretaer: assisterende justitssekretaer H. von Holstein,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 5. marts 1998 er afgivet mundtlige indlaeg af Antillean Rice Mills N.V., European Rice Brokers AVV og Guyana Investments AVV ved P. Glazener, W. Knibbeler og J. Pel, af Kommissionen ved E. Lasnet og Th. van Rijn, af Raadet ved J. Huber og G. Houttuin, af Den Franske Republik ved konsulent C. Chavance, Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, og af Den Italienske Republik ved D. Del Gaizo,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 28. april 1998,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 13. december 1995 har Antillean Rice Mills NV, European Rice Brokers AVV og Guyana Investments AVV (herefter »appellanterne«) i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom afsagt den 14. september 1995 af Retten i Foerste Instans (forenede sager T-480/93 og T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2305, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten annullerede artikel 1, stk. 1, i Kommissionens beslutning 93/127/EOEF af 25. februar 1993 om indfoerelse af beskyttelsesforanstaltninger vedroerende ris med oprindelse i De Nederlandske Antiller (EFT L 50, s. 27, herefter »den anfaegtede beslutning«), og i oevrigt frifandt Kommissionen.
2 Med hensyn til de relevante retsregler i sagerne for Retten, fastslog denne foelgende:
»1 De Nederlandske Antiller er et af de oversoeiske lande og territorier (herefter 'OLT'), der er associeret med Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab. Reglerne om OLT's associering med Faellesskabet findes i EF-traktatens fjerde del (herefter 'traktaten') og i Raadets afgoerelse 91/482/EOEF af 25. juli 1991 (EFT L 263, s. 1, herefter 'OLT-afgoerelsen'), der blev vedtaget med hjemmel i traktatens artikel 136, stk. 2.
2 I traktatens artikel 133, stk. 1, er det bestemt, at varer med oprindelse i OLT ved indfoersel til medlemsstaterne nyder godt af den fuldstaendige afskaffelse af told mellem medlemsstaterne, som gradvis finder sted i overensstemmelse med traktatens bestemmelser. Artikel 101, stk. 1, i OLT-afgoerelsen indeholder en bestemmelse om, at varer med oprindelse i OLT fritages for told og afgifter med tilsvarende virkning ved indfoersel i Faellesskabet. I samme artikels stk. 2 er det desuden bestemt, at varer, som ikke har oprindelse i OLT, og som frit kan omsaettes i et OLT, og som genudfoeres i uaendret stand til Faellesskabet, fritages for told og afgifter med tilsvarende virkning ved indfoersel i Faellesskabet, saafremt der for varerne i det paagaeldende OLT er betalt told eller afgifter med tilsvarende virkning paa et niveau, som mindst svarer til den told, som i Faellesskabet opkraeves ved indfoersel af disse varer med oprindelse i tredjelande, som er omfattet af en mestbegunstigelsesklausul, og saafremt varerne ikke har vaeret omfattet af hel eller delvis fritagelse for eller godtgoerelse af told eller afgifter med tilsvarende virkning og ledsages af et eksportcertifikat.
3 I OLT-afgoerelsens artikel 108, stk. 1, foerste led, henvises til bilag II til OLT-afgoerelsen (herefter 'bilag II') hvad angaar definitionen af begrebet varer med oprindelsesstatus og metoderne for administrativt samarbejde i forbindelse hermed.
4 Efter artikel 1 i bilag II anses en vare for at have oprindelse i OLT, Faellesskabet eller i en stat i Afrika, Vestindien og Stillehavet (herefter »AVS-staterne«), hvis den enten er fuldt ud fremstillet eller tilstraekkeligt forarbejdet dér.
5 Efter artikel 2, stk. 1, litra b), i bilag II anses som varer, der fuldt ud er fremstillet i OLT eller i Faellesskabet eller i AVS-staterne 'vegetabilske produkter, der er hoestet dér'.
6 Efter artikel 3, stk. 1, i bilag II anses materialer uden oprindelsesstatus for at have undergaaet tilstraekkelig bearbejdning eller forarbejdning, naar den fremstillede vare henfoeres under en anden toldposition end den, hvorunder alle de materialer, der ikke har oprindelsesstatus, og som er blevet anvendt til fremstillingen, tariferes.
7 Endelig er det i artikel 6, stk. 2, i bilag II bestemt, at saafremt varer, der fuldt ud er fremstillet i Faellesskabet eller i AVS-staterne, bearbejdes eller forarbejdes i OLT, anses de som vaerende fuldt ud fremstillet i OLT.
8 Siden 1967 har der eksisteret en faelles markedsordning for ris, som for tiden er omhandlet i Raadets forordning (EOEF) nr. 1418/76 af 21. juni 1976 om den faelles markedsordning for ris (EFT L 166, s. 1), der omfatter en interventionspris for uafskallet ris, eksportrestitutioner og importafgifter. Afgifternes stoerrelse afhaenger af risens oprindelsesland. For AVS-staternes vedkommende opkraeves der inden for rammerne af et toldkontingent paa 125 000 tons afskallet ris og 20 000 tons brudris en nedsat afgift.
9 Endvidere tilskynder Raadets forordning (EOEF) nr. 3878/87 af 18. december 1987 om produktionsstoetten for visse rissorter (EFT L 365, s. 3) Faellesskabets producenter til at dyrke ris af indica-type. Raadets forordning (EOEF) nr. 3763/91 af 16. december 1991 om saerlige foranstaltninger for visse landbrugsprodukter til fordel for de oversoeiske franske departementer (EFT L 356, s. 1) har til formaal at fremme risdyrkningen i Fransk Guyana samt stoette afsaetningen og markedsfoeringen af ris i Guadeloupe og Martinique, der er tre franske oversoeiske departementer (herefter 'D'). I denne sammenhaeng bemaerkes det, at ifoelge traktatens artikel 227, stk. 2, gaelder bestemmelserne om de frie varebevaegelser og landbruget, med undtagelse af artikel 40, stk. 4, for OD, der for saa vidt er en del af Faellesskabet.«
3 Det fremgaar af den appellerede dom, at Kommissionen den 25. februar 1993, efter klager fra den franske og den italienske regering, ved den omtvistede beslutning fastsatte en mindstepris for indfoersel af ris med oprindelse i De Nederlandske Antiller til Faellesskabet. Den 14. januar 1993 fastsatte De Nederlandske Antiller's Finansministerium en mindstepris for udfoersel, som svarede til den relative mindstepris, som Kommissionen havde fastsat i den anfaegtede beslutning.
4 Ved beslutning 93/211/EOEF af 13. april 1993 om aendring af beslutning 93/127 (EFT L 90, s. 36) saenkede Kommissionen imidlertid mindsteprisen pr. ton ris for at tage hensyn til forbedringen i markedsvilkaarene. Disse to beslutninger var udstedt i henhold til artikel 109 i OLT-afgoerelsen, der var udstedt i henhold til traktatens artikel 136, stk. 2. Endelig har Kommissionen ophaevet beskyttelsesforanstaltningerne ved beslutning 93/356/EOEF af 16. juni 1993 (EFT L 147, s. 28).
5 Appellanterne er tre virksomheder, som paa De Nederlandske Antiller driver virksomhed i sektoren for forarbejdning af og forhandling af ris, og som forarbejder brun ris, der kommer fra Surinam og Guyana. Forarbejdningen paa De Nederlandske Antiller giver risen dens antilliske oprindelse, og denne kunne derfor indfoeres toldfrit til Faellesskabet i henhold til OLT-afgoerelsens artikel 101, stk. 1.
6 Da appellanterne var af den opfattelse, at de havde lidt et alvorligt tab paa grund af de beskyttelsesforanstaltninger, som Kommissionen havde indfoert, anlagde de sag med paastand om annullation af disse foranstaltninger og om erstatning for det tab, som de haevdede at have lidt.
7 Appellanterne paaberaabte sig seks anbringender for Retten. Det foerste anbringende var, at artikel 109 i OLT-afgoerelsen, som den anfaegtede beslutning var udstedt i henhold til, var retsstridig, fordi der ved denne bestemmelse blev tillagt Kommissionen kompetence til at traeffe beskyttelsesforanstaltninger under omstaendigheder, som ikke er omhandlet i EF-traktaten. Det andet anbringende gik ud paa, at der foreligger en tilsidesaettelse af OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 1, idet Kommissionen havde indfoert beskyttelsesforanstaltninger, selv om betingelserne herfor ikke var opfyldt. Appellanterne paaberaabte sig for det tredje, at der forelaa en tilsidesaettelse af OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 2, fordi de indfoerte beskyttelsesforanstaltninger gik videre end noedvendigt for at fjerne den haevdede risiko for forstyrrelser eller forringelse af situationen i en erhvervssektor inden for Faellesskabet eller i en af dettes regioner. For det fjerde gjorde de gaeldende, at der forelaa en tilsidesaettelse af traktatens artikel 132, stk. 1, og artikel 133, stk. 1, og af OLT-afgoerelsens artikel 101, stk. 1, idet indfoerelsen af krav om overholdelse af mindstepriser som forudsaetning for fritagelse for indfoerselstold udgjorde en »betinget« afgift med tilsvarende virkning. Det femte anbringende var tilsidesaettelse af traktatens artikel 131, idet Kommissionen ikke eller ikke tilstraekkeligt tog hensyn til formaalene med OLT's associering. Sagsoegerne argumenterede for det sjette med, at der forelaa en tilsidesaettelse af princippet om omhyggelig forberedelse af faellesskabsretsakter samt af traktatens artikel 190, idet Kommissionen ikke eller ikke tilstraekkeligt undersoegte markedssituationen eller paa tilfredsstillende maade begrundede de indfoerte beskyttelsesforanstaltninger.
Den appellerede dom
8 I den appellerede doms praemis 63-78 behandlede Retten foerst det formalitetsspoergsmaal, som Kommissionen havde rejst, og fandt, at en beslutning truffet af denne i henhold til OLT-afgoerelsens artikel 109, som var rettet til medlemsstaterne, og som i form af beskyttelsesforanstaltninger fastsatte en mindstepris for indfoersel af et produkt med oprindelse i et af disse territorier, beroerte de virksomheder, der udfoerte det naevnte produkt fra dette territorium, direkte som omhandlet i EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, naar den ikke overlader medlemsstaterne noget skoen med hensyn til den paagaeldende mindstepris' indfoerelse og stoerrelse. Paa trods af sin normative karakter beroerer en saadan beslutning ogsaa de virksomheder individuelt som omhandlet i samme bestemmelse, som er kendt af Kommissionen paa grund af kontakter, der var etableret, foer beskyttelsesforanstaltningen blev truffet, og som havde varer under transport, der var omfattet af den naevnte beslutning, da denne blev udstedt.
9 Dernaest har Retten i praemis 95 udtalt, at Raadet retmaessigt i henhold til traktatens artikel 136, stk. 2, med henblik paa at bringe principperne for associeringen af OLT med Faellesskabet og den faelles landbrugspolitik i samklang, i OLT-afgoerelsens artikel 109 kunne indsaette en beskyttelsesklausul, der bl.a. bemyndiger til restriktioner for den frie indfoersel af landbrugsvarer med oprindelse i OLT, hvis denne medfoerer alvorlige forstyrrelser i en erhvervssektor i Faellesskabet eller i en eller flere medlemsstater eller bringer disses finansielle stabilitet udadtil i fare, eller saafremt der opstaar vanskeligheder, der vil kunne medfoere en forringelse af situationen i en erhvervssektor inden for Faellesskabet eller i en af dettes regioner. Ved at vaelge denne loesning, som kun undtagelsesvis, delvis og midlertidigt begraenser den frie indfoersel til Faellesskabet af produkter fra OLT, har Raadet ikke overskredet graenserne for sit skoen i henhold til traktatens artikel 136, stk. 2.
10 I praemis 119-135 har Retten fastslaaet, at OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 1, overlader Kommissionen et vidt skoen, ikke blot med hensyn til, om de betingelser, der kan begrunde vedtagelsen af en beskyttelsesforanstaltning, er opfyldt, men ogsaa med hensyn til det principielle spoergsmaal, om der skal vedtages en beskyttelsesforanstaltning, saaledes at Faellesskabets retsinstanser ved udoevelsen af deres proevelsesret alene skal undersoege, om der ved udoevelsen af et saadant skoen er begaaet en aabenbar fejl, eller om der foreligger magtfordrejning, eller om Kommissionen aabenbart har overskredet graenserne for sit skoen. Dette var ikke tilfaeldet ved udstedelsen af den anfaegtede beslutning og beslutning 93/211. I betragtning af det prisfald for ris i Faellesskabet, som den havde kunnet konstatere, og den samtidige foroegelse af indfoerslerne fra dette oversoeiske territorium, kunne Kommissionen antage, at der var opstaaet vanskeligheder, som ville kunne medfoere forringelse af situationen i sektoren for produktion af ris i Faellesskabet og bringe anvendelsen af Poseidom-programmet i fare, som skulle fremme afsaetningen i Guadeloupe og i Martinique af ris produceret i Fransk Guyana, og at betingelserne for at traeffe beskyttelsesforanstaltninger foelgelig var opfyldt.
11 Retten har dernaest udtalt i praemis 140-143, at de beskyttelsesforanstaltninger mod indfoersler af produkter med oprindelse i OLT, som OLT-afgoerelsens artikel 109 tillader, kun kan have til formaal at afhjaelpe vanskeligheder, der opstaar i en erhvervssektor inden for Faellesskabet, eller at hindre, at der opstaar saadanne vanskeligheder, og ifoelge denne artikels stk. 2, skal vaere absolut noedvendige. Derfor maatte artikel 1, stk. 1, i den anfaegtede beslutning, hvorved Kommissionen som beskyttelsesforanstaltning indfoerte en mindstepris paa indfoersel af ris med oprindelse i De Nederlandske Antiller, annulleres, fordi prisen var fastsat paa et saadant niveau, at denne ris paa det faelles marked ikke blot var dyrere end faellesskabsris, men ogsaa dyrere end ris hidroerende fra tredjelande, herunder AVS-landene, hvilket var i strid med den praeferenceordning, som skal gaelder for produkter fra associerede lande og territorier, og med proportionalitetsprincippet i artikel 109, stk. 2.
12 I den appellerede doms praemis 149-153 har Retten derimod anerkendt gyldigheden af beslutning 93/211, som med hensyn til den samme beskyttelsesforanstaltning fastsaetter mindsteprisen paa et saadant niveau, at den paagaeldende ris kun bringes i en ugunstig konkurrencesituation i forhold til faellesskabsris, som foranstaltningen har til formaal at beskytte.
13 I praemis 157 har Retten forkastet argumentet om den angivelige »betingede« afgift med tilsvarende virkning og fastslaaet, at en afgift, der opkraeves ved indfoersel af et produkt med oprindelse i OLT, som sker til lavere pris end den mindstepris, der er fastsat som led i en beskyttelsesforanstaltning indfoert i henhold til OLT-afgoerelsens artikel 109, ikke kan anses for en afgift med tilsvarende virkning, der er forbudt i henhold til den naevnte afgoerelses artikel 101, da forpligtelsen til at betale afgiften ikke beror paa, at Faellesskabets graense overskrides, men derimod paa, at den paabudte mindstepris ikke overholdes.
14 Dernaest har Retten udtalt i praemis 189-194, at indfoersel i henhold til OLT-afgoerelsens artikel 109 af beskyttelsesforanstaltninger mod indfoersler af produkter med oprindelse i OLT er en normativ virksomhed, som indebaerer valg af politisk- oekonomisk karakter, saaledes at en ulovlig handling begaaet ved denne lejlighed kun kan paadrage Faellesskabet ansvar, hvis den maa ses som en tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private. Den ulovlighed, som Kommissionen gjorde sig skyldig i, da den ved den anfaegtede beslutning traf en beskyttelsesforanstaltning, som med hensyn til sine naermere enkeltheder ikke var noedvendig for at beskytte Faellesskabets interesser, som det kraeves i artikel 109, stk. 2, er en tilsidesaettelse af en saadan regel, i dette tilfaelde proportionalitetsprincippet. Denne tilsidesaettelse paadrager dog ikke Faellesskabet ansvar, for saa vidt det ikke kunne antages, at den var tilstraekkelig kvalificeret, i betragtning af, at Kommissionen i god tro havde anvendt oplysninger, som var meddelt den af De Nederlandske Antiller's nationale myndigheder, og som viste sig at vaere urigtige, uden at sagsoegerne imidlertid havde henledt dens opmaerksomhed paa denne urigtighed, som de var bekendt med.
15 I praemis 200 har Retten tilfoejet, at selv hvis en saadan tilsidesaettelse havde kunnet paadrage Faellesskabet ansvar, maatte det kraeves, for at der kunne opstaa en ret til skadesloesholdelse, at der var tale om en skade, som gik ud over, hvad det er anerkendt, at en borger, selv saafremt han er offer for en ulovlighed, maa affinde sig med uden at kunne opnaa skadesloesholdelse af offentlige midler.
16 Foelgelig annullerede Retten den anfaegtede beslutnings artikel 1, stk. 1, med den begrundelse, at den gik ud over, hvad der var strengt noedvendigt for at afhjaelpe de vanskeligheder, der var opstaaet for risproduktionen i Faellesskabet paa grund af indfoersel af ris fra Antillerne, og derfor var i strid med OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 2, og frifandt i oevrigt Kommissionen.
Anbringendet om formaliteten i sagen for Retten
17 Den italienske regering har anfoert, at den appellerede dom maa ophaeves, da Kommissionens formalitetsindsigelse om, at appellanterne ikke var individuelt beroert, blev forkastet. Den har gjort gaeldende, at Retten har anvendt de principper, der er fastslaaet i dommen af 17. januar 1985 (sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207), fejlagtigt med henblik paa at identificere de retssubjekter, der er beroert individuelt af de paagaeldende retsakter.
18 Appellanterne har imidlertid rejst tvivl om den italienske regerings mulighed for at fremfoere et saadant anbringende. De er af den opfattelse, at da den italienske regering kun var intervenient til stoette for Kommissionens paastande, kan den ikke for Domstolen under en appelsag paaberaabe sig en formalitetsindsigelse, som ikke er blevet fremfoert af Kommissionen selv i forbindelse med appellen.
19 Det skal derfor foerst undersoeges, om Domstolen kan admittere den formalitetsindsigelse, som den italienske regering har fremfoert med hensyn til soegsmaalet for Retten, og dernaest i givet fald, om den skal tages til foelge.
20 Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt Domstolen kan admittere denne indsigelse, som den italienske regering har rejst, bemaerkes, at artikel 49, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen bestemmer, at appel kan ivaerksaettes til denne af enhver part, som helt eller delvis ikke har faaet medhold for Retten. Det foelger heraf, at intervenienterne for Retten anses for parter ved denne ret. Foelgelig finder artikel 115, stk. 1, i Domstolens procesreglement, hvorefter »enhver part, der har deltaget i retsforhandlingerne for Retten, kan indgive svarskrift inden to maaneder efter appelskriftets forkyndelse« anvendelse paa dem, saaledes at de ikke er forpligtet til under retsforhandlingerne for Domstolen at fremsaette en ny begaering om intervention i medfoer af procesreglementets artikel 93 og 123 (dom af 22.12.1993, sag C-244/91 P, Pincherle mod Kommissionen, Sml. I, s. 6965, praemis 16).
21 Det foelger heraf, at der med hensyn til de anbringender, som de kan fremfoere, ikke foreligger nogen sondring mellem de parter, der har ret til at indgive svarskrift, idet disse paa samme maade er underkastet kravene i artikel 115 og 116 i Domstolens procesreglement.
22 Det foelger heraf, at en intervenient, der har ret til at indgive svarskrift i henhold til artikel 115 i Domstolens procesreglement, da der ikke gaelder nogen udtrykkelig begraensning, maa kunne fremfoere anbringender om ethvert retsspoergsmaal, som den appellerede dom er baseret paa.
23 En medlemsstat, som har indgivet svarskrift i henhold til procesreglementets artikel 115, kan foelgelig under alle omstaendigheder goere gaeldende for Domstolen, at sagen efter dens opfattelse maa afvises, til trods for, at den part, som denne har stoettet for Retten, ikke har fremfoert en saadan indsigelse i sit svarskrift under appellen og ikke havde fremfoert den i sine paastande i foerste instans.
24 Det fremgaar af det foregaaende, at den italienske regerings indsigelse kan antages til realitetsbehandling.
25 Med hensyn til spoergsmaalet, om formalitetsindsigelsen skal tages til foelge, bemaerkes, at Domstolen har udledt af artikel 130, stk. 3, i akten vedroerende vilkaarene for Den Hellenske Republiks tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1979 L 291, s. 17), at Kommissionen, naar den traeffer beskyttelsesforanstaltninger, for saa vidt som omstaendighederne ikke konkret er til hinder derfor, skal tilvejebringe oplysninger vedroerende de skadelige virkninger, som dens beslutning muligvis kan have for den paagaeldende medlemsstats oekonomi saavel som for de beroerte virksomheder, og har konkluderet, at disse med hensyn til formaliteten maa antages at vaere individuelt beroert af den naevnte beslutning (jf. den dommen i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, praemis 28 og 31).
26 Som Retten med rette har anfoert i den appellerede doms praemis 68 og 70, finder det raesonnement, der anvendes i dommen i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, ogsaa anvendelse i det foreliggende tilfaelde, da ordlyden af OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 2, i det vaesentlige er identisk med ordlyden af artikel 130, stk. 3, i akten vedroerende Den Hellenske Republiks tiltraedelse og tilpasningen af traktaterne, samt paa grund af ligheden i det formaal, som disse bestemmelser har, nemlig at fastsaette, hvor stramme de beskyttelsesforanstaltninger maa vaere, som Faellesskabet kan traeffe.
27 Selv om den naevnte dom, til forskel fra OLT-afgoerelsen, som er rettet til alle medlemsstaterne, kun vedroerte en enkelt medlemsstat, kan den italienske regerings opfattelse - hvorefter praemis 32 i dommen af 15. februar 1996 (sag C-209/94 P, Buralux m.fl. mod Raadet, Sml. I, s. 615) udelukker, at Domstolens raesonnement i dommen i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen kan anvendes i det foreliggende tilfaelde - ikke tages til foelge.
28 Den retsbeskyttelse, som en borger har i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4, kan ikke afhaenge af, om den anfaegtede beslutning er rettet til en enkelt medlemsstat eller til flere, men maa fastslaas paa grundlag af, hvor specifik denne borgers situation er i forhold til enhver anden beroert person. I modsaetning til dommen i sagen Buralux m.fl. mod Kommissionen, som kun vedroerte personer, der sigtedes til generelt, vedroerer den foreliggende sag personer, som klart kan identificeres. Retten har foelgelig gyldigt kunnet antage i den appellerede doms praemis 77, at det, der er afgoerende ved identifikationen af de personer, der er individuelt beroert af en beslutning om indfoerelse af en beskyttelsesforanstaltning, er den beskyttelse, som det land eller det territorium og de beroerte virksomheder, over for hvilke beskyttelsesforanstaltningen vedtages, nyder i henhold til faellesskabsretten.
29 Med hensyn til den italienske regerings argument om, at Retten har begaaet en fejl ved i den appellerede doms praemis 75 at fastslaa, at de oplysninger, som Kommissionen raadede over, foer den udstedte de paagaeldende beslutninger, var konkrete og praecise, da mindst to af sagsoegerne havde risladninger under transport til Faellesskabet paa tidspunktet for vedtagelsen af den foerste beslutning, er det baseret paa faktiske spoergsmaal, som ikke henhoerer under Domstolens proevelsesret. Det er saaledes alene Retten, der er kompetent til dels at fastlaegge de faktiske omstaendigheder i sagen, naar bortses fra tilfaelde, hvor den indholdsmaessige urigtighed af dens konstateringer foelger af akterne i den sag, den behandler, dels at tage stilling til disse faktiske omstaendigheder. Rettens vurdering af de faktiske omstaendigheder er foelgelig ikke - medmindre de er gengivet forkert - et retsspoergsmaal og dermed ikke undergivet Domstolens proevelsesret (kendelse af 5.2.1998, sag C-30/96 P, Abello m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 377, praemis 49).
30 Det fremgaar af det foregaaende, at den italienske regerings indsigelse om, at sagen for Retten skulle have vaeret afvist, kan ikke tages til foelge.
Appelsagens realitet
31 Appellanterne har i det vaesentlige paaberaabt sig seks anbringender under appellen. De mener for det foerste, at Retten har foretaget en urigtig retsanvendelse ved at fastslaa, at Raadet i henhold til traktatens artikel 136, stk. 2, havde ret til i OLT-afgoerelsen at indsaette en beskyttelsesklausul, som tillod restriktioner for den frie indfoersel af landbrugsvarer med oprindelse i OLT. Den har ligeledes foretaget en urigtig retsanvendelse ved at fastslaa, at Kommissionen kunne konkludere, at der forelaa vanskeligheder, som kunne foraarsage et fald i produktionen af Indica-ris i Faellesskabet. Appellanterne har dernaest anfoert, at den mindstepris, der blev fastsat ved den anden beslutning, gik ud over, hvad der var strengt noedvendigt. Desuden har Retten ifoelge appellanterne med urette konkluderet, at de strengere ansvarsregler vedroerende normative akter fandt anvendelse i dette tilfaelde. Desuden har Retten undladt at undersoege, om der forelaa en kvalificeret tilsidesaettelse af faellesskabsretten, og har vurderet de anfaegtede beslutninger ved med urette at tillaegge en foranstaltning truffet af De Nederlandske Antiller's regering afgoerende betydning. Endelig har Retten tillagt det overdreven betydning, at skaden var forudselig.
Foerste anbringende
32 Appellanterne har for det foerste gjort gaeldende, at Retten ikke burde have fastslaaet, at Raadet i henhold til traktatens artikel 136, stk. 2, var befoejet til i OLT-afgoerelsen at indsaette en beskyttelsesklausul, som gav mulighed for at indfoere en restriktion for den frie indfoersel af landbrugsvarer med oprindelse i OLT.
33 Dette anbringende falder i to led. Appellanterne har i anbringendets foerste led anfoert, at Rettens konstatering er baseret paa en urigtig opfattelse af tilblivelseshistorien til OLT-afgoerelsens artikel 109. Ifoelge appellanterne har Retten med urette i den appellerede doms praemis 94 udtalt, at denne artikel supplerede ordningen for OLT's associering med Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab ved for foerste gang at give landbrugsprodukter med oprindelse i OLT fri adgang til dette.
34 Hertil bemaerkes, at Retten i den appellerede doms praemis 94 med rette har antaget, at der allerede tidligere fandtes en almindelig beskyttelsesklausul, som for foerste gang kunne anvendes paa landbrugsprodukter hidroerende fra OLT, som tidligere var omfattet af en saerlig ordning, efter at disse var blevet ligestillet med andre produkter. Den har foelgelig med rette antaget, at OLT-afgoerelsens artikel 109 er en almindelig beskyttelsesklausul, som for foerste gang fandt anvendelse paa landbrugsprodukter med oprindelse i OLT.
35 Med deres foerste anbringendes andet led goer appellanterne gaeldende, at den appellerede dom er baseret paa en fejlagtig bedoemmelse af de befoejelser, der udledes af traktatens artikel 136, stk. 2. Til stoette for denne argumentation har de anfoert dels, at de principper, der naevnes i denne bestemmelse, kun sigter til dem, der naevnes i traktatens fjerde del, og at denne ikke omfatter alle de principper, der er indsat i traktaten, dels at ordningen for samhandelen mellem medlemsstaterne og OLT ikke blot kan ligestilles med den bestaaende ordning med tredjelande, som ikke hoerer til Faellesskabet; den maa under alle omstaendigheder vaere gunstigere end denne ordning. Appellanterne har ligeledes gjort gaeldende, at Raadet ikke har mulighed for at traeffe gennemfoerelsesbeslutninger i henhold til artikel 136, stk. 2, og herved fravige de frie varebevaegelser mellem Faellesskabet og OLT af hensyn til den faelles landbrugspolitik, og at beskyttelsesforanstaltninger alene maa traeffes paa de betingelser, der er fastsat i traktatens artikel 134. De mener desuden, at det fremgaar af traktatens fjerde del samt af protokoller, der indeholder undtagelser fra associeringsordningen for OLT, at en undtagelse fra de frie varebevaegelser mellem Faellesskabet og OLT kraever en bestemmelse i traktaten selv. Endelig er en almindelig beskyttelsesklausul ikke forenelig med traktatens artikel 132, stk. 1, og artikel 133, stk. 1.
36 Det bemaerkes for det foerste, at associeringen af OLT, som Domstolen allerede har fastslaaet, skal gennemfoeres som en dynamisk og fremadskridende proces, hvorunder det kan vaere noedvendigt at vedtage en raekke bestemmelser med henblik paa virkeliggoerelsen af alle de maal, der naevnes i traktatens artikel 132, i betragtning af de resultater, der er opnaaet ved Raadets tidligere afgoerelser (dom af 22.4.1997, sag C-310/95, Road Air, Sml. I, s. 2229, praemis 40). Det foelger heraf, at skoent OLT er associerede lande og territorier, der har saerlige forbindelser med Faellesskabet, er de dog ikke en del af dette, og der er ikke paa dette udviklingstrin frie varebevaegelser mellem OLT og Faellesskabet uden restriktion i henhold til traktatens artikel 132.
37 Det bemaerkes dernaest, at artikel 136, stk. 2, bemyndiger Raadet til paa grundlag af de principper, der er nedfaeldet i traktaten, at traeffe afgoerelser som led i associeringen. Det foelger heraf, at naar Raadet traeffer OLT-afgoerelser i henhold til denne artikel, skal det ikke blot tage hensyn til de principper, der findes i traktatens fjerde del, men ogsaa til de oevrige principper i faellesskabsretten, herunder dem, der vedroerer den faelles landbrugspolitik.
38 Dette resultat bekraeftes i oevrigt af traktatens artikel 3, litra r), og artikel 131, som bestemmer, at Faellesskabet skal fremme de oversoeiske landes og territoriers oekonomiske og sociale udvikling, uden at dette dog indebaerer en forpligtelse til at privilegere disse.
39 Det fremgaar af det foregaaende, at Retten med rette kunne konkludere, at en beskyttelsesklausul og dens anvendelse paa landbrugsvarer med oprindelse i OLT ikke er udelukket inden for rammerne af traktatens artikel 136, stk. 2.
40 I oevrigt bemaerkes, at da en beskyttelsesklausul paa ingen maade strider mod principperne i traktatens fjerde del ved sin blotte eksistens, er der intet grundlag for appellanternes argument om, at en saadan beskyttelsesklausul kraever en aendring af traktaten.
41 Med hensyn til argumentet om, at der kun kan traeffes beskyttelsesforanstaltninger paa de i traktatens artikel 134 fastsatte betingelser, maa det ligeledes forkastes. Selv om Domstolen allerede har fastslaaet, at denne bestemmelse skal anvendes efter traktatens ikrafttraeden og indtil indfoerelsen af et faelles toldomraade (Road Air-dommen, praemis 36), har artikel 134 og artikel 136, stk. 2, andre formaal, og Rettens fortolkning af sidstnaevnte bestemmelse anfaegter derfor ikke raekkevidden af den anden bestemmelse.
42 Med hensyn til det argument, der udledes af traktatens artikel 132, stk. 1, kan det heller ikke laegges til grund. Som det nemlig fremgaar af denne bestemmelses foerste punktum, er den begraenset til at fastsaette OLT-associeringens formaal ved at bestemme, at samhandelen med disse ligestilles med samhandelen mellem medlemsstaterne (Road Air-dommen, praemis 40).
43 Hvad endelig angaar det argument, der stoettes paa traktatens artikel 133, stk. 1, bemaerkes blot, at afskaffelsen af told ved indfoersel til Faellesskabet af varer med oprindelse i OLT, som er denne bestemmelses maal, ikke udelukker, at der i henhold til traktatens artikel 136, stk. 2, kan fastsaettes en beskyttelsesklausul, som kun undtagelsesvis, delvis og midlertidigt begraenser indfoerslen.
44 Det foelger af det foregaaende, at appellanternes foerste anbringende maa forkastes.
Andet anbringende
45 Appellanterne har med deres andet anbringende gjort gaeldende, at Retten har foretaget en urigtig retsanvendelse ved at fastslaa, at Kommissionen kunne konkludere, at der forelaa vanskeligheder, som kunne fremkalde et fald i produktionen af Indica-ris i Faellesskabet. De har nemlig anfoert, at det skal godtgoeres, at der er aarsagsforbindelse mellem indfoerslerne af ris fra Antillerne og prisfaldet paa usleben faellesskabsris, for at Kommissionen kan konkludere, at betingelserne for at anvende OLT-afgoerelsens artikel 109, er opfyldt, og at det er med urette, at Retten i dette tilfaelde har anerkendt, at der er en saadan forbindelse.
46 Til stoette for dette argument har appellanterne anfoert, at Rettens udtalelse i den appellerede doms praemis 28 om, at Kommissionen paa grundlag af oplysningerne om prisen paa usleben faellesskabsris og om indfoerslerne af delvis slebne ris fra Antillerne kunne fastslaa, at betingelserne for at ivaerksaette beskyttelsesforanstaltninger var opfyldt, er uforstaaelige paa baggrund af de talrige oplysninger, som appellanterne har givet herom. Rettens udtalelse i den appellerede doms praemis 131 om, at Kommissionen korrekt har fastslaaet, at der var tale om en betydelig prisforskel med hensyn til ris fra Faellesskabet mellem september 1992 og januar 1993, savner ifoelge appellanterne ligeledes grundlag. De mener endelig, at argumentet i den appellerede doms praemis 132 om Poseidom-programmet og afsaetningen af ris paa Guadeloupe og Martinique ikke i sig selv kan berettige de trufne beskyttelsesforanstaltninger, naar mindre indgribende foranstaltninger ville have vaeret tilstraekkelige.
47 Hertil bemaerkes indledningsvis, at i modsaetning til det af appellanterne anfoerte kraever OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 1, ikke noedvendigvis, at det godtgoeres, at der er en aarsagsforbindelse i det andet tilfaelde, der naevnes i denne artikel, nemlig at der opstaar vanskeligheder, der vil kunne medfoere forringelse af situationen i en erhvervssektor inden for Faellesskabet eller i en af dettes regioner. I det foerste tilfaelde, der naevnes i artiklen, nemlig saafremt anvendelsen af OLT-afgoerelsen medfoerer alvorlige forstyrrelser i en erhvervssektor i Faellesskabet, eller i en eller flere medlemsstater eller bringer disses finansielle stabilitet udadtil i fare, skal det ganske vist godtgoeres, at der er en aarsagsforbindelse, fordi beskyttelsesforanstaltningerne skal have til formaal at fjerne eller formindske de vanskeligheder, der er opstaaet i den paagaeldende sektor. Hvad derimod angaar det andet tilfaelde, kraeves det ikke, at de vanskeligheder, der begrunder indfoerelsen af en beskyttelsesforanstaltning, er foraarsaget af anvendelsen af OLT-afgoerelsen.
48 Dernaest bemaerkes, at der tilkommer Kommissionen et vidt skoen ved anvendelsen af OLT-afgoerelsens artikel 109. Naar der er tale om et saadant skoen, paahviler det Retten at begraense sig til at proeve, om afgoerelsen er aabenbart urigtig eller behaeftet med magtfordrejning, eller om Kommissionen aabenbart har overskredet graenserne for sit skoen (dommen i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, praemis 40).
49 Paa dette punkt bemaerkes, at det fremgaar af den appellerede doms praemis 124-127, at Retten behoerigt har undersoegt, om Kommissionen havde gjort sig skyldig i et aabenbart urigtigt skoen ved undersoegelsen af forholdet mellem indfoerslerne fra Antillerne af delvis sleben ris og faldet i prisen paa ris fra Faellesskabet, og at den i praemis 128 har konkluderet, at det var godtgjort, at der var samtidighed mellem indfoerslerne og faldet i prisen paa ris fra Faellesskabet. Retten kunne derfor med rette antage, at betingelserne for anvendelse af OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 1, var opfyldt.
50 Det foelger heraf, at det andet anbringende skal forkastes.
Tredje anbringende
51 For det tredje har appellanterne gjort gaeldende, at det er med urette, at Retten i den appellerede doms praemis 151 har fastslaaet, at den mindstepris, der var fastsat ved beslutning 93/211, ikke gik ud over, hvad der var absolut noedvendigt, jf. OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 2. De er af den opfattelse, at det ikke var noedvendigt at stille ris fra De Nederlandske Antiller i en ugunstig konkurrencesituation i forhold til ris fra Faellesskabet, hvilket begraensede deres eksportmuligheder til de 8 400 tons, som Retten henviser til i den appellerede doms praemis 150, og noedsagede dem til at oplagre 16 000 tons ris, som ikke kunne saelges.
52 Indledningsvis bemaerkes med hensyn til proportionalitetsprincippet, at for at fastslaa, om en bestemmelse i faellesskabsretten er i overensstemmelse med dette princip, maa det undersoeges, om de midler, som den ivaerksaetter, er egnede til at naa det tilsigtede maal, og om de gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at naa det.
53 Dernaest bemaerkes, at formaalet med beslutning 93/211, som det fremgaar af dens tredje betragtning, er at fastsaette en mindstepris for import af ris fra Antillerne, der bringer mindst mulig forstyrrelse i associeringen af OLT med Faellesskabet, samtidig med at de vanskeligheder, der er opstaaet paa Faellesskabets marked, afhjaelpes.
54 Paa denne baggrund kan det ikke haevdes, saaledes som appellanterne har gjort det, at en saadan beskyttelsesforanstaltning ikke kunne stille ris fra De Nederlandske Antiller i en ugunstig konkurrencesituation i forhold til ris fra Faellesskabet. Det foelger nemlig af selve en beskyttelsesforanstaltnings vaesen, at nogle indfoerte produkter undergives en ordning, der er ugunstig i forhold til faellesskabsprodukterne.
55 I oevrigt kan Rettens faktiske konstateringer med hensyn til fastsaettelsen af prisen
paa ris ikke behandles under en appel. Under disse omstaendigheder og paa baggrund af det allerede anfoerte kan anbringendet ikke laegges til grund.
Fjerde anbringende
56 Appellanterne har med deres fjerde anbringende anfoert, at Retten i den appellerede doms praemis 180-186 ikke har erkendt, hvor grov en fejl der kraeves for at paadrage Kommissionen ansvar uden for kontraktforhold. De har principalt anfoert, at beslutninger ikke kan have normativ karakter efter EF-traktatens artikel 215, saaledes som den fortolkes af Domstolen, subsidiaert, at selv hvis de anfaegtede beslutninger havde en saadan karakter, ville denne udviskes i forhold til dem, da de er individuelt beroert. Mere subsidiaert har de gjort gaeldende, at der under alle omstaendigheder ikke er grund til at anvende strengere ansvarskriterier med den begrundelse, at beslutningerne anfaegtes af de ofre, som er individuelt beroert af disse.
57 Indledningsvis bemaerkes, at Domstolen i en fast retspraksis har udtalt, at i en retlig sammenhaeng, som er kendetegnet ved udoevelsen af en vid skoensbefoejelse, kan Faellesskabet kun ifalde ansvar, hvis den paagaeldende institution aabenbart og groft har overskredet graenserne for udoevelsen af sine befoejelser (jf. i denne retning dom af 25.5.1978, forenede sager 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1209, praemis 4 og 6, og af 26.6.1990, sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477, praemis 25).
58 Dernaest bemaerkes, at Retten - som det klart fremgaar af den appellerede doms praemis 177 og 180 - er gaaet ud fra den forudsaetning, at Kommissionen havde et vidt skoen paa omraadet for den oekonomiske politik, hvilket indebaerer, at det strengere ansvarskriterium skal anvendes, nemlig kravet om, at der skal foreligge en tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private.
59 Det foelger heraf, at Retten har anvendt det strengere ansvarskriterium korrekt.
60 Den omstaendighed, at den anfaegtede retsakt har form af en beslutning og foelgelig i princippet kan vaere genstand for et annullationssoegsmaal, er ikke tilstraekkelig til at udelukke, at en saadan retsakt er af normativ karakter. Naar der er tale om et erstatningssoegsmaal, er denne karakter nemlig bundet til den paagaeldende retsakts art og ikke dens form (jf. i denne retning dommen i sagen Sofrimport mod Kommissionen).
61 Det foelger heraf, at det principale argument ikke kan laegges til grund.
62 Med hensyn til appellanternes subsidiaere argumenter bemaerkes, at den omstaendighed, at disse er individuelt beroert, ikke har nogen indflydelse paa retsaktens art under et erstatningssoegsmaal, idet dette er et selvstaendigt retsmiddel (jf. dommen i sagen Sofrimport mod Kommissionen).
63 Det fjerde anbringende kan derfor ikke laegges til grund.
Femte anbringende
64 Appellanternes femte anbringende er baseret dels paa, at Retten angiveligt har undladt at undersoege, om der foreligger en tilstraekkelig kvalificeret tilsidesaettelse af faellesskabsretten, dels paa den betydning, som Retten har tillagt en foranstaltning, der er truffet af De Nederlandske Antiller's regering. Dette anbringende falder foelgelig i to led.
65 For det foerste har appellanterne anfoert, at den omstaendighed, at Kommissionen groft og aabenbart overskrider graenserne for udoevelsen af sine befoejelser, og den omstaendighed, at der foreligger en tilstraekkelig kvalificeret tilsidesaettelse af en hoejere retsregel, er alternative og ikke kumulative ansvarskriterier, mens Retten i den appellerede doms praemis 194 med urette har undladt at behandle disse to spoergsmaal. De har i denne forbindelse praeciseret, at hvis Kommissionen havde overtraadt faellesskabsretten, ville der noedvendigvis vaere tale om en tilstraekkeligt grov overtraedelse som den, der sigtes til i de specielle betingelser i traktatens artikel 215, og Retten kunne derfor ikke blot fastslaa, som den har gjort, at Kommissionen ikke groft og aabenbart har overskredet graenserne for sine befoejelser.
66 For det andet har appellanterne gjort gaeldende, at i modsaetning til hvad Retten har fastslaaet i den appellerede doms praemis 194, kan den foranstaltning, der er truffet af De Nederlandske Antiller's finansminister, ikke fritage Kommissionen fra dens forpligtelse til at sikre, at proportionalitetsprincippet overholdes, da manglende overholdelse af dette medfoerer en aabenbar og grov overskridelse af graenserne for dens skoen.
67 Med hensyn til dette anbringendes foerste led bemaerkes, at i modsaetning til, hvad appellanterne haevder, er en institutions tilsidesaettelse af faellesskabsretten paa et omraade, hvor den har et vidt skoen, ikke i sig selv tilstraekkelig til at paadrage Faellesskabet ansvar uden for kontraktforhold i henhold til traktatens artikel 215, stk. 2, for den skade, som private har lidt (jf. i denne retning dommen i sagen HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, praemis 4 og 6). En saadan opfattelse ville nemlig toemme det kriterium for sit indhold, som laegges til grund for at fastslaa, om der foreligger ansvar uden for kontrakt, og ville i det foreliggende tilfaelde bevirke, at man saa bort fra, at det er to selvstaendige former for soegsmaal, der staar til raadighed for private i tilfaelde af, at faellesskabsretten tilsidesaettes.
68 Med hensyn til dette anbringendes andet led bemaerkes, at skoent Kommissionen har anlagt et urigtigt skoen i en kompliceret oekonomisk situation, idet den i den anfaegtede beslutning i god tro har henvist til den pris, der var fastsat af De Nederlandske Antiller's kompetente myndigheder, fremgaar det ikke, at den aabenbart og groft har overskredet graenserne for udoevelsen af sit skoen, saaledes som Retten med rette har fastslaaet i den appellerede doms praemis 194.
69 Det femte anbringende kan derfor ikke laegges til grund.
Sjette anbringende
70 Appellanterne har med deres sjette anbringende anfoert, at Retten har tilsidesat faellesskabsretten ved at fastslaa i den appellerede doms praemis 207, at paa trods af det tab, som de har lidt paa grund af den foerste beslutning, kan Faellesskabet under alle omstaendigheder ikke have paadraget sig ansvar, fordi tabet var forudseligt.
71 Det bemaerkes, at som det klart fremgaar af praemis 207 selv, er Retten kun gaaet ind paa spoergsmaalet, om tabet var forudseligt, som subsidiaer begrundelse til stoette for det resultat, som den allerede var naaet til, og at en saadan begrundelse paa ingen maade har vaeret afgoerende som led i dens argumentation.
72 Retten har nemlig konkluderet i den appellerede dom praemis 204 og 205, at det ikke var godtgjort, at det af appellanterne haevdede tab var blevet foraarsaget af den anfaegtede beslutning, og i praemis 206, at det i betragtning af forbedringen af markedsvilkaarene end ikke var indlysende, at appellanternes oekonomiske interesser havde lidt skade.
73 Da appellanterne ikke har fremfoert noget anbringende over for den principale begrundelse i den appellerede doms praemis 204, 205 og 206, er det ikke fornoedent at behandle det anbringende, hvormed de bestrider den subsidiaere begrundelse i denne doms praemis 207.
74 Det foelger af samtlige foregaaende betragtninger, at appellen maa forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
75 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som finder anvendelse i appelsager i henhold til artikel 118, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Samme artikels stk. 4, foerste punktum, bestemmer, at medlemsstater, der er indtraadt i en sag, baerer deres egne omkostninger. Da appellanterne har tabt sagen, og da Kommissionen har nedlagt paastand herom, doemmes de til at betale sagens omkostninger. Den Franske Republik og Den Italienske Republik baerer hver isaer deres egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Antillean Rice Mills NV, European Rice Brokers AVV og Guyana Investments AVV betaler sagens omkostninger.
3) Den Franske Republik og Den Italienske Republik baerer hver deres egne omkostninger.