61987J0158
RETSMØDERAPPORT
i sag 158/87 (
*1
)
I — Den relevante bestemmelse
Konventionen bestemmer i artikel 16, nr. 1, følgende :
»Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er:
1)
i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, retterne i den kontraherende stat, hvor ejendommen er beliggende;
...«
II — Faktiske omstændigheder
Parterne i hovedsagen er uenige om, hvorvidt der i vinteren 1972-1973 er indgået en forpagtningsaftale mellem appellanten i hovedsagen R. O. E. Scherrens som forpagter og hans svigerforældre B. P. J. van Poučke (som afgik ved døden den 8. november 1973) og M. G. Maenhout (en af de indstævnte) som bortforpagtere med hensyn til en gård i Maldegem (Belgien), som består af bygninger og et landbrugsareal på ca. 5 hektar samt med hensyn til et landbrugsareal beliggende i Sluis (Nederlandene) på ca. 12 hektar.
For den del af gården, der er beliggende i Belgien, blev tvisten indbragt for fredsdommeren i Eeklo (Belgien) for at opnå en afgørelse, men for den jord, der er beliggende i Nederlandene, blev sagen indbragt for pachtkamer (afdelingen for forpagtningssager) ved Kantongerecht (underretten) i Oostburg, og er nu anket til pachtkamer ved Gerechtshof Arnhem. Parterne i denne sag er Scherrens på den ene side og M. G. Maenhout, R. A. M. van Poučke og L. M. L. van Poučke, henholdsvis hans svigermor, hans svigerinde og hans hustru på den anden side.
Ifølge den nedennævnte forelæggelsesdom mener Gerechtshof, at det fremgår af sagens akter, at forpagteren, sagsøgeren, har en enkelt forpagtningsaftale for hele gården. Det er derfor ikke udelukket, at den belgiske ret og den nederlandske ret træffer modstridende afgørelser.
Gerechtshof har tilføjet, at hvis de to dele af gården var beliggende i forskellige kantoner på nederlandsk område, ville det være retten i den kanton, hvor gårdens hovedbygning er beliggende, som ville være kompetent i henhold til Pachtwet (den nederlandske forpagtningslov) artikel 137 stk. 1 andet led. Konventionen indeholder ingen hertil svarende bestemmelse, og der opstår derfor det spørgsmål, hvilken ret — den belgiske ret eller den nederlandske ret — der er kompetent i henhold til konventionens artikel 16 i tilfælde som det foreliggende.
III — Retsforhandlinger
Ved dom af 23. marts 1987 besluttede Gerechtshof Arnhem i medfør af artikel 2 stk. 2 i protokollen af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, at udsætte sagen og at anmode Domstolen om »at afgøre spørgsmålet, hvordan artikel 16, nr. 1, i den nævnte konvention skal fortolkes med henblik på forpagtning af en gård, hvis bygninger (med noget jord) er beliggende i den ene kontraherende stat (Belgien) og (størstedelen af) jorden i den anden (Nederlandene).«
Gerechtshofs dom er registreret på Justitskontoret den 26. maj 1987.
I henhold til artikel 5, stk. 1, i protokollen af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 er der afgivet skriftlige indlæg af to af de tre indstævnte, M. G. Maenhout og R. A. M. van Poučke, ved advokat H. M. den Hollander, Oestburg, Nederlandene og af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent Jörn Pipkorn, bistået af advokat Willem Jacob Caikoen, Rotterdam, advokatkontoret Dutilh, Van der Hoeven & Slager, advokater og notarer.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
Ved beslutning af 11. november 1987 har Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 95, stk. 1 og 2, besluttet at henvise sagen til Sjette Afdeling.
IV — Skriftlige indlæg indgivet for Domstolen
Maenhout og Van Poučke, indstævnte, har behandlet spørgsmålet, om Pachtwet artikel 137, hvorefter retten i den retskreds, hvor gårdens hovedbygning er beliggende, er kompetent, bør anvendes, når den ejendom, der er genstand for leje- eller forpagtningsaftalen, er beliggende på begge sider af en grænse.
De forskellige kontraherende medlemsstaters lovgivninger om forpagtning er meget forskellige. Grundreglen om, at en fast ejendom er omfattet af den nationale ret på det sted, hvor den befinder sig, bevirker, at en ret, som står overfor en enkelt forpagtningsaftale vedrørende en ejendom, der er beliggende på begge sider af grænsen, skal anvende to forskellige retsregler for de parceller, der ligger på den ene og den anden side af grænsen. Det synes at være i strid med ufravigelige retsprincipper at eksportere belgisk ret vedrørende forpagtningsaftaler til Nederlandene.
Fordelen ved at anvende artikel 137, nemlig at en og samme ret træffer afgørelse for hele gården, ville i vidt omfang gå tabt, fordi retten herved skal anvende en kompliceret udenlandsk retsorden.
I nederlandsk ret er partsautonomien med hensyn til forpagtningsaftaler meget begrænset. Parterne er bundet af præceptive bestemmelser, som findes i Pachtwet. Parterne i en forpagtningsaftale for en ejendom, der er beliggende på begge sider af en national grænse, må derfor først konsultere sagkyndige og derefter udarbejde to forskellige forpagtningsaftaler, således at hver af disse aftaler opfylder kravene i de nationale love. I tilfælde af uoverensstemmelser vedrørende fortolkningen af denne aftale ifølge national ret på det sted, hvor en parcel er beliggende, forekommer det altså logisk at indbringe sagen for den kompetente ret i det land, hvor ejendommen er beliggende. Dette frembyder imidlertid den ulempe, at det med hensyn til gården og en del af jorden er en anden ret, der træffer afgørelse om spørgsmål vedrørende forpagtningskontrakten. Denne vanskelighed kan afhjælpes, når parterne underretter begge retter om den anden retssag. Ikke desto mindre har denne ulempe ikke en sådan vægt, at bestemmelser som Pachtwet artikel 137 også skal anvendes internationalt.
I de sjældne tilfælde, hvor parterne har indgået en enkelt forpagtningsaftale for en gård, hvis jord er beliggende på begge sider af landegrænsen, bør man ifølge de indstævntes opfattelse ikke anvende en henvisningsregel som den nederlandske Pachtwet artikel 137. En sådan aftale består af to (eller flere) aftaler, som er omfattet af den nationale lov på det sted, hvor ejendommen er beliggende (lex rei sitae).
Den indbyrdes afhængighed mellem de materielle og formelle retsregler om forpagtningsaftaler samt denne lovgivnings komplicerede karakter og den omstændighed, at det ikke kan kræves af den udenlandske ret, at den kender alle nuancer i andre kontraherende staters nationale ret vedrørende forpagtningsaftaler, medfører, at der kun findes en enkelt henvisningsregel, som kan anvendes, nemlig, at tvister vedrørende en forpagtningsaftale forelægges retten i den retskreds, i hvilken ejendommen er beliggende, og afgøres efter den nationale ret på det sted, hvor ejendommen er beliggende.
Kommissionen har anført, at artikel 16 opregner de sager, hvor retterne i en kontraherende stat anerkendes som enekompetente, og hvor retsplejehensyn kræver, at tvister samles for retterne i en enkelt stat. Den i artikel 16 fastsatte enekompetence bekræftes af artiklerne 17 og 18, som udelukker en værnetingsaftale i strid hermed — stiltiende eller ikke — mellem parterne, og ved artikel 19, som bestemmer, at retterne i andre kontraherende stater ikke kan behandle en sag, for hvilken de ikke er kompetente i henhold til artikel 16.
I det foreliggende tilfælde er det afgørende punkt fortolkningen af ordene »hvor ejendommen er beliggende« i artikel 16, nr. 1, og navnlig spørgsmålet, hvad der skal ske, når ejendommen er beliggende i mere end en kontraherende stat.
Enekompetencereglen i artikel 16 og reglen i artikel 19 indebærer, at retterne i de kontraherende stater er enekompetente for de dele af fast ejendom, der er beliggende indenfor deres nationale grænser. Heraf følger, at når en fast ejendom, der er genstand for en tvist, er beliggende i to medlemsstater, er retterne i de to medlemsstater, kompetente med hensyn til den del af denne faste ejendom, som er beliggende indenfor deres nationale grænser.
Kommissionen har anført, at denne strenge hovedregel skyldes retsplejehensyn. Desuden ville det være meget uheldigt, at en ret skulle være forpligtet til først at foretage en grundig behandling af en sag og alle faktiske omstændigheder i forbindelse hermed, før den kan slutte, om den har kompetence til at afgøre sagen. En værnetingsregel skal være enkel at anvende.
Spørgsmålet er, om den strenge værnetingsregel også skal finde anvendelse, hvis tvisten angår en fast ejendom, som faktisk udgør en helhed. Da der er tale om en helhed, der behandles som sådan af parterne i deres kontraktforhold, kan det i givet fald være mere praktisk, at en enkelt ret træffer afgørelse for hele den faste ejendom, og ikke to forskellige retter for de to dele af enheden.
Artikel 16, nr. 1, sondrer mellem sager om rettigheder over fast ejendom som f. eks. ejendomsret, panterettigheder og servitutter samt om leje eller forpagtning. Da rettigheder over fast ejendom registreres i offentlige registre i de lande, hvor ejendommene er beliggende, og da disse registre er omfattet af forskellige ordinger og har forskellig værdi, mener Kommissionen, at langt den mest effektive metode er, når der er tale om rettigheder over fast ejendom, ikke at fravige den strenge regel med to retter, som hver især er kompetente for den del af den faste ejendom, som er beliggende indenfor deres nationale grænser, selv hvis den faste ejendom faktisk udgør en helhed og parterne behandler den faste ejendom som en helhed i deres kontraktforhold.
Med hensyn til leje af fast ejendom kan der deri — i givet tilfælde — ligge en tvingende grund til at gøre en undtagelse fra hovedreglen, hvorefter der, når der er tale om en fast ejendom, der er beliggende på begge sider af en landegrænse, og som er genstand for en lejeraftale, er to forskellige retter, der er kompetente for to dele af ejendommen.
En sådan undtagelse kunne gøres for de tilfælde, hvor der er tale om ejendomme, som teknisk set udgør en helhed, eller når ejendommen praktisk talt ligger næsten helt i en af de to kontraherende stater og kun for en lille, ubetydelig dels vedkommende i den anden kontraherende stat, eller når der er tale om ejendomme, som udgør en økonomisk helhed i den forstand, at hver af dens dele ikke rentabelt kan drives særskilt. Dog må en undtagelse af sidstnævnte art være begrænset til tilfælde, hvor der er tale om ejendomme, som udgør et sammenhængende hele, og afgørelsen af, om en ejendom udgør en økonomisk helhed, kan ikke overlades til parterne.
Kommissionen har præciseret, at medlemsstaterne har forskellige kompetenceregler for det tilfælde, at en landbrugsbedrift strækker sig over flere retskredse:
i)
i Tyskland træffer en særlig højere ret afgørelse om, hvilken ret der er kompetent;
ii)
i Nederlandene gælder reglen i Pachtwet artikel 137;
iii)
i Belgien er begge retter kompetente.
Det ville ikke være muligt at anvende hver af de kontraherende staters interne regler til fortolkning af konventionens artikel 16, bl. a. fordi medlemsstaterne har forskellige præceptive bestemmelser, forskellige særlige retter og forskellige sædvaner.
En fortolkning ved analogi fra den tyske regel ville ikke være praktisk. En fortolkning ved analogi fra den nederlandske regel om den nærmeste tilknytning ville være for kompliceret og ville ikke kunne anvendes i alle medlemsstaterne. Den belgiske regel forekommer at være den enkleste og kunne eventuelt anvendes, såfremt der skal gøres undtagelser fra den strenge regel. Undtagelsen ville så have til følge, at to retter ville være kompetente for hele landsbrugsbedriften. Kommissionen har dog foreslået, at reglen ikke gøres for kompliceret, og at der ikke gøres for mange undtagelser. Den har foreslået, at det statueres, at konventionens artikel 23 finder anvendelse i undtagelsestilfælde af denne art.
Kommissionen har foreslået Domstolen at besvare Gerechtshofs spørgsmål således:
»Når en landbrugsbedrift er beliggende i to kontraherende stater, er retterne i begge kontraherende stater i princippet, jfr. domskonventionens artikel 16, nr. 1, enekompetente til at træffe afgørelse vedrørende den del af ejendommen, der er beliggende indenfor de nævnte kontraherende staters nationale grænser.
Hvis der imidlertid foreligger særlige omstændigheder, som en helhed i teknisk forstand eller en meget nøje økonomisk gensidig afhængighed mellem de jorder, der hører til bedriften, er retterne i de to kontraherende stater kompetente til at træffe afgørelse vedrørende hele ejendommen. I et sådant tilfælde finder konventionens artikel 23 anvendelse.«
T.F. O'Higgins
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Nederlandsk.