62024CJ0398
DOMSTOLENS DOM (Sjette Afdeling)
30. oktober 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – samarbejde på det civil- og handelsretlige område – retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning (EU) nr. 1215/2012 – artikel 25, stk. 1 – værnetingsaftale – materielt ugyldig efter loven i den medlemsstat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende – begreb«
I sag C-398/24 [Pome] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Riigikohus (øverste domstol, Estland) ved afgørelse af 5. juni 2024, indgået til Domstolen den 6. juni 2024, i sagen
A
mod
B,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af formanden for Første Afdeling, F. Biltgen (refererende dommer), som fungerende formand for Sjette Afdeling, og dommerne A. Kumin og S. Gervasoni,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
A ved vandeadvokaat K. Tamm,
–
B ved vandeadvokaat J. Tehver,
–
den estiske regering ved M. Kriisa, som befuldmægtiget,
–
Europa-Kommissionen ved S. Noë og E. Randvere, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 25, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem to fysiske personer, A og B, vedrørende de estiske retters kompetence til at påkende et krav om betaling af en fordring.
Retsforskrifter
Forordning nr. 1215/2012
3
4., 6., 15., 16., 19., 20. og 22. betragtning til forordning nr. 1215/2012 har følgende ordlyd:
»(4)
[...] Det er tvingende nødvendigt at have bestemmelser, der kan gøre reglerne for retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område ensartede og sikre hurtig og enkel anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i en medlemsstat.
[...]
(6)
For at virkeliggøre målet om fri bevægelighed for retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område er det nødvendigt og hensigtsmæssigt, at reglerne for retternes kompetence og for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser fastlægges i en bindende og umiddelbart gældende EU-retsakt.
[...]
(15)
Kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed og være baseret på sagsøgtes bopæl som det principielle kriterium. Dette kompetencekriterium bør altid kunne gøres gældende, undtagen i enkelte velafgrænsede tilfælde, hvor det på grund af tvistens genstand eller af hensyn til parternes aftalefrihed er berettiget at lægge et andet tilknytningsmoment til grund. For at gøre de fælles regler mere gennemsigtige og undgå kompetencekonflikter bør juridiske personers bopæl defineres selvstændigt.
(16)
Som kompetencekriterium bør sagsøgtes bopæl suppleres med alternative kriterier baseret på en sags nære tilknytning til en bestemt ret eller på hensynet til god retspleje. Kriteriet nær tilknytning bør tjene til at skabe retssikkerhed og undgå muligheden for, at sagsøgte indstævnes for en ret i en medlemsstat, som vedkommende ikke med rimelighed kunne forudse. [...]
[...]
(19)
Friheden til at indgå aftaler om værneting for parter i andre aftaler end forsikrings-, forbruger- og arbejdsaftaler, hvor en sådan aftalefrihed er begrænset, bør respekteres, dog med forbehold af de bestemmelser om enekompetence, der er fastsat i denne forordning.
(20)
Opstår der spørgsmål om, hvorvidt en værnetingsaftale til fordel for en ret eller retterne i en medlemsstat er materielt ugyldig, bør spørgsmålet afgøres i overensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, hvor den ret eller de retter, der er valgt i aftalen, er beliggende, herunder den pågældende medlemsstats lovvalgsregler.
[...]
(22)
Med henblik på at gøre eksklusive værnetingsaftaler mere effektive og på at undgå misbrug af retssager i taktisk øjemed er det imidlertid nødvendigt at fastsætte bestemmelse om, at der kan gøres undtagelse fra den almindelige litis pendens-bestemmelse for på tilfredsstillende vis at håndtere en særlig situation, hvor der kan opstå parallelle retssager. [...]«
4
Forordningens artikel 15 fastsætter:
»Denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale om værneting:
[...]
2)
der giver forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling
[...]«
5
Forordningens artikel 19 bestemmer:
»Denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale om værneting:
[...]
2)
der giver forbrugeren ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling [...]
[...]«
6
Forordningens artikel 23 har følgende ordlyd:
»Denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale:
[...]
2)
der giver arbejdstageren ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling.«
7
Artikel 25, stk. 1 og 4, i forordning nr. 1215/2012 bestemmer:
»1.   Såfremt parterne, uanset deres bopæl, har aftalt, at en ret eller retterne i en medlemsstat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er denne ret eller disse retter kompetente, medmindre aftalen er materielt ugyldig efter loven i den pågældende medlemsstat. Medmindre parterne har aftalt andet, er denne ret eller disse retter enekompetente. Værnetingsaftalen skal være indgået:
a)
skriftligt eller mundtligt med skriftlig bekræftelse
b)
i en form, der er i overensstemmelse med den skik og brug, som parterne følger i deres indbyrdes forhold, eller
c)
inden for international handel, i en form, der er i overensstemmelse med en sædvane, som parterne har eller burde have kendskab til, og som inden for sådan handel er almindelig kendt og regelmæssigt fulgt af parter i aftaler af samme type inden for den pågældende handelsbranche.
[...]
4.   Aftaler om værneting [...] er ugyldige, såfremt de er i strid med artikel 15, 19 eller 23 eller udelukker kompetencen for de retter, som i medfør af artikel 24 er enekompetente.«
Estisk ret
8
§ 104 i tsiviilkohtumenetluse seadustik (den civile retsplejelov) af 20. april 2005 (RT I 2005, 26, 197; 22/03/2024, 8) (herefter »TsMS«) har følgende ordlyd:
»(1)   En ret kan tillige behandle en retssag, hvis værnetinget er kontraktligt aftalt mellem parterne, og hvis tvisten vedrører begge parters økonomiske eller erhvervsmæssige virksomhed, eller hvis en aftale vedrører en af parternes økonomiske eller erhvervsmæssige virksomhed, og den anden part er staten, en lokal myndighed eller en anden offentligretlig juridisk person, eller hvis begge parter er offentligretlige juridiske personer.
[...]
(3)   Uanset bestemmelserne i denne paragrafs stk. 1 er en aftale om værneting også gyldig, hvis:
1)
værnetinget er aftalt efter tvistens opståen
2)
værnetinget er aftalt for det tilfælde, at sagsøgte efter aftalens indgåelse tager bopæl i udlandet eller flytter sit forretningssted eller sit hjemsted til udlandet, eller hvis dennes forretningssted, bopæl eller hjemsted på tidspunktet for sagsanlægget er ukendt.«
9
§ 106, stk. 1, nr. 1, i TsMS fastsætter:
»En aftale om værneting er ugyldig, hvis [...] den er i strid med bestemmelserne i denne lovs § 104, stk. 1[...]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
10
Fra 2020 boede A og B sammen i Portugal, hvor de den 3. maj 2022 erhvervede en lejlighed i sameje med lige store ejerandele.
11
Den 27. august 2022 indgik A og B en aftale, hvorefter A overdrog sin ejerandel på 50% af lejligheden til B. Til gengæld anerkendte B en gæld til A, hvis størrelse bl.a. afspejlede, at A havde bidraget med 150000 EUR til erhvervelsen og renoveringen af lejligheden, og at B blev beriget med dette beløb ved at opnå eneejendomsretten til lejligheden.
12
Parterne var enige om, at denne aftale skulle underlægges estisk materiel ret, og at tvister i forbindelse hermed skulle bilægges i mindelighed og i god tro, idet det blev præciseret, at hvis de ikke kunne nå til enighed, skulle enhver tvist, der direkte eller indirekte vedrørte aftalen, afgøres af Harju Maakohus (retten i første instans i Harju, Estland).
13
På grundlag af denne værnetingsklausul anlagde A den 23. oktober 2023 sag mod B ved Harju Maakohus (retten i første instans i Harju) med påstand om betaling af en fordring.
14
Ved afgørelse af 15. november 2023 afviste Harju Maakohus (retten i første instans i Harju) søgsmålet på grund af manglende stedlig kompetence. Med henvisning til artikel 25, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1215/2012 undersøgte denne ret, om værnetingsaftalen var materielt ugyldig i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvis ret var blevet udpeget, dvs. i henhold til estisk ret. Eftersom TsMS’ § 106, stk. 1, sammenholdt med dennes § 104, stk. 1, kun tillader værnetingsaftaler, hvis de vedrører begge aftaleparters økonomiske eller erhvervsmæssige virksomhed, hvilket efter det oplyste ikke er tilfældet i den foreliggende sag, fandt den nævnte ret, at denne værnetingsaftale var ugyldig.
15
A iværksatte appel af denne afgørelse ved Tallinna Ringkonnakohus (appeldomstolen i Tallinn, Estland). For denne ret gjorde han gældende, at henvisningen i artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 til, at værnetingsaftalen er »materielt« ugyldig efter loven i den pågældende medlemsstat, er en henvisning til national materiel ret og ikke til procesretten, som TsMS’ §§ 104 og 106 imidlertid henhører under.
16
Ved kendelse af 6. december 2023 forkastede Tallinna Ringkonnakohus (appeldomstolen i Tallinn) appellen og stadfæstede den nævnte afgørelse. For at afgøre, om en værnetingsklausul er materielt gyldig i henhold til estisk ret, skal der nemlig ikke alene tages hensyn til estisk rets materielle bestemmelser, men også til TsMS’ § 104, stk. 1, og § 106, stk. 1, som henviser til den type tvist, der er omhandlet, hvilket henhører under sagens realitet og ikke udgør et formalitetsspørgsmål.
17
A har iværksat appel til prøvelse af denne kendelse ved Riigikohus (øverste domstol, Estland), som er den forelæggende ret. A finder, at den i hovedsagen omhandlede værnetingsklausul er gyldig, eftersom TsMS’ §104, stk. 1, ikke kan anvendes parallelt med forordning nr. 1215/2012, da forordningens artikel 25 kun henviser til national materiel ret. B finder, at værnetingsklausulen er ugyldig i henhold til TsMS’ § 104, stk. 1, og § 106, stk. 1.
18
Ifølge denne ret henviser artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, således som det fremgår af 20. betragtning hertil, til medlemsstatens lovgivning som helhed, herunder til lovvalgsreglerne. Lovvalgsreglerne i estisk ret giver ikke parterne mulighed for at udelukke anvendelsen af de regler, der gælder for værnetingsaftaler.
19
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det for at kunne træffe afgørelse i tvisten i hovedsagen er nødvendigt at tage stilling til, om den omstændighed, at estisk ret gør gyldigheden af en værnetingsaftale betinget af, at de fysiske personer, der er parter i denne aftale, handler som led i en økonomisk og erhvervsmæssig virksomhed, således som det kræves i TsMS’ § 104, stk. 1, og § 106, stk. 1, udgør et spørgsmål om den nævnte aftales materielle gyldighed som omhandlet i artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012. Ifølge den forelæggende ret gør hverken ordlyden af denne EU-retlige bestemmelse eller Domstolens praksis det muligt klart at afgøre, om begrebet »materielt ugyldig« ligeledes omfatter de betingelser, der er fastsat i denne nationale lovgivning.
20
Riigikohus (øverste domstol) har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er det forhold, at en værnetingsaftales gyldighed er betinget af, at de fysiske personer, der har indgået den, handler som led i en økonomisk og erhvervsmæssig virksomhed som omhandlet i [TsMS’] § 106, stk. 1, [nr. 1] – der bestemmer, at en værnetingsaftale, der er indgået mellem fysiske personer, er ugyldig, såfremt den er i strid med bestemmelsen i [denne lovs] § 104, stk. 1, hvorefter en retssag mellem fysiske personer, som en ret behandler på grundlag af en værnetingsaftale, skal vedrøre begge parters økonomiske eller erhvervsmæssige virksomhed – et spørgsmål om en værnetingsaftales materielle gyldighed som omhandlet i [sidste del af] artikel 25, stk. 1, første punktum, […] (»medmindre aftalen er materielt ugyldig efter loven i den pågældende medlemsstat«) i [forordning nr. 1215/2012]?«
Om det præjudicielle spørgsmål
21
Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at en betingelse fastsat i den nationale lovgivning, som finder anvendelse i den medlemsstat, hvor den ret, hvis kompetence er blevet aftalt mellem kontraherende parter, er beliggende, i henhold til hvilken en værnetingsaftale indgået mellem fysiske personer kun er gyldig, hvis den pågældende tvist vedrører disse parters økonomiske eller erhvervsmæssige virksomhed, henhører under begrebet »materielt ugyldig« som omhandlet i denne bestemmelse.
22
Indledningsvis bemærkes, at for så vidt som forordning nr. 1215/2012 har ophævet og erstattet Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1), hvilken erstattede konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978, L 304, s. 17), som ændret ved de efterfølgende konventioner om nye medlemsstaters tiltrædelse af denne konvention (herefter »Bruxelleskonventionen«), gælder den af Domstolen anlagte fortolkning af disse to sidstnævnte instrumenters bestemmelser ligeledes for fortolkningen af forordning nr. 1215/2012, når disse bestemmelser kan »sidestilles« med bestemmelserne i forordning nr. 1215/2012 (dom af 16.5.2024, Toplofikatsia Sofia (Begrebet sagsøgtes bopæl), C-222/23, EU:C:2024:405, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis). Følgelig gælder Domstolens fortolkning af Bruxelleskonventionens artikel 17, stk. 1, og af artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 ligeledes for artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, for så vidt som sidstnævnte bestemmelse har gentaget indholdet af de førstnævnte bestemmelser med en lignende eller identisk ordlyd.
23
Ifølge fast retspraksis skal der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til ordlyden af den pågældende EU-retlige bestemmelse, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (dom af 17.11.1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, præmis 12, og af 9.10.2025, Cabris Investment, C-540/24, EU:C:2025:766, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
24
Artikel 25, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1215/2012 bestemmer, at såfremt parterne, uanset deres bopæl, har aftalt, at en ret eller retterne i en medlemsstat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er denne ret eller disse retter kompetente, medmindre aftalen er materielt ugyldig efter loven i den pågældende medlemsstat.
25
Selv om det fremgår af ordlyden af artikel 25, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1215/2012, at en værnetingsaftale kan erklæres ugyldig i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvis ret er udpeget i denne aftale, definerer hverken denne artikel eller nogen anden bestemmelse i denne forordning imidlertid begrebet »materielt ugyldig«.
26
Ifølge den sædvanlige betydning af udtrykket »materielt« anvendes dette i domme og processkrifter som en modsætning til spørgsmål om »form« og »antagelse til realitetsbehandling«, hvilke behandles, inden retten afgør sagens genstand, dvs. til at betegne spørgsmål vedrørende de faktiske og retlige omstændigheder, som parternes påstande er baseret på (jf. i denne retning dom af 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C-537/23, EU:C:2025:120, præmis 31).
27
Desuden bemærkes, at artikel 25, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1215/2012 blot indfører en lovvalgsregel, idet denne bestemmelse præciserer, hvilken national lovgivning der finder anvendelse med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt en værnetingsaftale, til trods for at samtlige gyldighedsbetingelser i denne artikel er opfyldt, kan annulleres af materielle grunde i henhold til denne nationale lovgivning (jf. i denne retning dom af 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C-537/23, EU:C:2025:120, præmis 32).
28
Ud over henvisningen til begrebet »materielt ugyldig« fastsætter artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 imidlertid specifikke gyldighedsbetingelser for værnetingsaftaler, herunder både materielle betingelser og forskellige formkrav, som en sådan aftale skal opfylde (jf. i denne retning dom af 7.7.2016, Hőszig, C-222/15, EU:C:2016:525, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis, og dom af 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C-537/23, EU:C:2025:120, præmis 35).
29
En værnetingsaftale skal således for at være gyldig i henhold til artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 være indgået enten skriftligt, mundtligt med skriftlig bekræftelse eller i en form, der er i overensstemmelse med den skik og brug, som parterne følger i deres indbyrdes forhold, eller inden for international handel i en form, der er i overensstemmelse med en sædvane, som parterne har eller burde have kendskab til.
30
Ved at kræve, at en værnetingsaftale opfylder de materielle og formelle betingelser, som bestemmelsen fastsætter, gør artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 det muligt at sikre, at de berørte parter reelt har givet deres samtykke, således at det af hensyn til beskyttelsen af den svage part undgås, at værnetingsklausuler, som kun én af parterne har indføjet i en kontrakt, ikke bliver bemærket (jf. i denne retning dom af 7.7.2016, Hőszig, C-222/15, EU:C:2016:525, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
31
Domstolen har i denne forbindelse fastslået, at en værnetingsklausuls gyldighed kun kan gøres betinget af overholdelsen af en særlig formel betingelse, hvis denne betingelse har sammenhæng med kravene i artikel 25 i forordning nr. 1215/2012, og de kontraherende stater ikke frit kan fastsætte andre formkrav end dem, der er fastsat i denne forordning (jf. i denne retning dom af 16.3.1999, Castelletti, C-159/97, EU:C:1999:142, præmis 35 og 37). Domstolen har ligeledes præciseret, at betragtninger vedrørende forbindelsen mellem den udpegede ret og det omtvistede forhold eller vedrørende værnetingsaftalens materielle gyldighed ikke har noget at gøre med disse krav (jf. i denne retning dom af 8.2.2024, Inkreal, C-566/22, EU:C:2024:123, præmis 34).
32
Det følger heraf, at for så vidt som begrebet »materielt ugyldig«, der anvendes i sidste del af artikel 25, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1215/2012, nødvendigvis henviser til andre gyldighedsbetingelser end dem, der er særegne for de værnetingsaftaler, der er fastsat i denne forordning, omhandler dette begreb de almindelige ugyldighedsgrunde, der kan påvirke et kontraktforhold, nemlig bl.a. mangler ved viljeserklæringen, såsom fejl, bedrageri, vold og manglende retsevne, som er grunde, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvis retter er udpeget (jf. i denne retning dom af 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C-537/23, EU:C:2025:120, præmis 36).
33
Denne konklusion understøttes af tilblivelsen af denne sidste del af artikel 25, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1215/2012, som hverken var indeholdt i artikel 23 i forordning nr. 44/2001 eller i Bruxelleskonventionens artikel 17, stk. 1, og som havde til formål at indføre en harmoniseret lovvalgsregel om den materielle gyldighed af værnetingsaftaler, der sikrer en lignende løsning på dette spørgsmål, uanset for hvilken ret sagen indbringes, og som afspejler de løsninger, der blev anvendt i Haagerkonventionen om værnetingsaftaler, indgået den 30. juni 2005 (jf. i denne retning dom af 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C-537/23, EU:C:2025:120, præmis 40). I den forklarende rapport, der er udarbejdet af professorerne Hartley og Dogauchi, henvises der som »væsentlige ugyldighedsgrunde« i punkt 125 og 126 til almindeligt anerkendte ugyldighedsgrunde, såsom fejl, bedrageri, vold, svig, inkompetence eller manglende retsevne.
34
I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at den betingelse, der er fastsat i estisk ret, hvorefter en værnetingsaftale, der finder anvendelse mellem fysiske personer, kun er gyldig, hvis den pågældende tvist vedrører disse personers økonomiske og erhvervsmæssige virksomhed, ganske vist kan sammenlignes med betingelsen om de pågældende personers retsevne. Den vedrører imidlertid ikke et klassisk tilfælde af manglende retsevne hos mindreårige eller beskyttede voksne, men henviser i virkeligheden til den type ikke-privat aktivitet, der udføres af de kontraherende parter.
35
Det skal endvidere fremhæves, at med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse finder denne nationale bestemmelse ikke generel anvendelse på alle aftaleforhold, eftersom den gyldighedsbetingelse, som den fastsætter, er specifik for værnetingsaftaler. Denne betingelse henhører dermed ikke under de generelle ugyldighedsgrunde, således som dem, der er nævnt i denne doms præmis 32 in fine, og kan højst medtages blandt de gyldighedsbetingelser, der er specifikke for værnetingsaftaler, og som imidlertid, således som det fremgår af denne doms præmis 28-31, er udtømmende reguleret af artikel 25 i forordning nr. 1215/2012.
36
Følgelig kan en sådan betingelse, som ikke er en del af de generelle ugyldighedsgrunde, der påvirker kontraktforhold mellem parterne, ikke henhøre under begrebet »materielt ugyldig« som omhandlet i artikel 25, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1215/2012.
37
Den fortolkning, der fremgår af denne doms præmis 30-36, understøttes af de formål, der forfølges med artikel 25 i forordning nr. 1215/2012, og som tilsigter at respektere parternes aftalefrihed og at styrke effektiviteten af eksklusive værnetingsaftaler som omhandlet i 15., 19. og 22. betragtning til denne forordning (dom af 9.10.2025, Cabris Investment, C-540/24, EU:C:2025:766, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
38
Artikel 25 i forordning nr. 1215/2012 bygger nemlig på princippet om partsautonomi (jf. i denne retning dom af 18.11.2020, DelayFix, C-519/19, EU:C:2020:933, præmis 38), og det er på grundlag af dette princip, at parternes samstemmende vilje gør det muligt at begrunde, at valget af en anden ret end den, der ellers eventuelt ville have haft kompetence i henhold til forordning nr. 1215/2012, har forrang (jf. i denne retning dom af 7.2.2013, Refcomp, C-543/10, EU:C:2013:62, præmis 26).
39
Den omstændighed, at der opstilles en betingelse i national ret, i henhold til hvilken en værnetingsaftale ikke er gyldig, hvis tvisten ikke vedrører de kontraherende parters økonomiske og erhvervsmæssige virksomhed, er i strid med denne aftalefrihed.
40
Denne fortolkning er desuden i overensstemmelse med formålet med forordning nr. 1215/2012, der, således som det bl.a. fremgår af 4., 6., 15. og 16. betragtning hertil, tilsigter at gøre reglerne for retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område ensartede i en bindende og umiddelbart anvendelig EU-retsakt, hvorved EU-lovgiver har ønsket at vedtage kompetenceregler, der frembyder en høj grad af forudsigelighed og gennemsigtighed, med henblik på at styrke retssikkerheden og hensynet til god retspleje (jf. i denne retning dom af 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C-537/23, EU:C:2025:120, præmis 38).
41
I denne henseende har Domstolen gentagne gange fastslået, at med henblik på at fremme disse mål, navnlig hensynet til retssikkerheden, skal den retslige beskyttelse af personer bosat i EU styrkes ved at gøre det let for en sagsøger at finde den ret, for hvilken sagen kan indbringes, og ved at gøre det muligt for sagsøgte på rimelig vis at forudse, ved hvilken ret vedkommende kan sagsøges (jf. i denne retning dom af 27.2.2025, Società Italiana Lastre, C-537/23, EU:C:2025:120, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
42
Den retssikkerhed, der sikres ved forordning nr. 1215/2012, ville imidlertid blive bragt i fare, hvis det var muligt for en national lovgiver at indføre yderligere gyldighedsbetingelser, som er særegne for værnetingsaftaler, bl.a. vedrørende den tilknytning, der er til de pågældende parters type af aktivitet.
43
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at en betingelse fastsat i den nationale lovgivning, som finder anvendelse i den medlemsstat, hvor den ret, hvis kompetence er blevet aftalt mellem kontraherende parter, er beliggende, i henhold til hvilken en værnetingsaftale indgået mellem fysiske personer kun er gyldig, hvis den pågældende tvist vedrører disse parters økonomiske eller erhvervsmæssige virksomhed, ikke henhører under begrebet »materielt ugyldig« som omhandlet i denne bestemmelse.
Sagsomkostninger
44
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:
Artikel 25, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område
skal fortolkes således, at
en betingelse fastsat i den nationale lovgivning, som finder anvendelse i den medlemsstat, hvor den ret, hvis kompetence er blevet aftalt mellem kontraherende parter, er beliggende, i henhold til hvilken en værnetingsaftale indgået mellem fysiske personer kun er gyldig, hvis den pågældende tvist vedrører disse parters økonomiske eller erhvervsmæssige virksomhed, ikke henhører under begrebet »materielt ugyldig« som omhandlet i denne bestemmelse.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: estisk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.