62022CC0339(01)
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2024. szeptember 5. (
1
)
C-339/22. sz. ügy
BSH Hausgeräte GmbH
kontra
Electrolux AB
(a Svea Hovrätt [stockholmi fellebbviteli bíróság, Svédország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Joghatóság polgári és kereskedelmi ügyekben – A tagállamok bíróságainak joghatósága a harmadik államok szabadalmaival kapcsolatos jogvitákban – Bitorlási kereset – Érvénytelenségi kifogás – 1215/2012/EU rendelet – A 4. cikk (1) bekezdése – Hatály – A 24. cikk 4. pontja – »Visszaható hatás«”
I. Bevezetés
1.
2024. február 22-én indítványt terjesztettem elő a jelen ügyben (
2
). Ezt követően a Bíróság 2024. április 9-én az eljárási szabályzata 60. cikkének (3) bekezdése alapján úgy határozott, hogy ezt az ügyet a nagytanács elé utalja. Ezenfelül az ezen eljárási szabályzat 83. cikke alapján elfogadott 2024. április 16-i végzésével a Bíróság úgy határozott, hogy újból megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát.
2.
Ebben az összefüggésben a Bíróság újabb tárgyaláson való részvételre hívta fel a feleket, azzal, hogy a jövőbeli szóbeli előadásaikat a Svea hovrätt (stockholmi fellebbviteli bíróság, Svédország) által előterjesztett harmadik kérdésre összpontosítsák, amely – emlékeztetőül – a tagállamok bíróságainak a harmadik országok szabadalmaival kapcsolatos jogviták elbírálására vonatkozó, a „Brüsszel Ia” rendelettel (
3
) összhangban fennálló joghatóságával kapcsolatos. E második tárgyalást 2023. május 14-én tartották. A BSH Hausgeräte GmbH (a továbbiakban: BSH), az Aktiebolaget Electrolux (a továbbiakban: Electrolux), a francia kormány és az Európai Bizottság képviselői lényegében ezt a kérdést vitatták meg.
3.
A Bíróság kérésének megfelelően új indítványt terjesztek elő, amely e harmadik kérdésre összpontosít. Ezen indítvány az első „kiegészítéseként” szolgál majd. Azt a ritka lehetőséget kínálja ugyanis számomra, hogy részletesebben kifejtsem a vonatkozó érvelésem bizonyos szempontjait.
II. Elemzés
4.
Röviden felidézem a hátteret. A (németországi székhelyű) BSH szabadalombitorlási keresetet indított a svéd bíróságok előtt a (svédországi székhelyű) Electrolux ellen. A BSH lényegében azt állítja, hogy az Electrolux bitorol egy bizonyos „európai szabadalmat”, amelyet az Európai Szabadalmi Hivatal (ESZH) (
4
) az Unió több tagállamában (köztük Svédországban) és egy harmadik államban (Törökországban) a BSH számára adott meg. Mivel ez az „európai szabadalom” nem egységes, nemzetek feletti jogcím, hanem lényegében olyan nemzeti szabadalmak összessége, amelyek mindegyike az érintett állam területén érvényes oltalmat nyújt (az ilyen jogcímekre alkalmazandó területiség elvével összhangban), e kereset valójában (nemzeti jogcímenként egy-egy) szabadalombitorlási kérelem összességét képezi. Az Electrolux e kérelmek meghiúsítása érdekében az említett jogcímek érvénytelenségére hivatkozott. E kifogásra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a svéd bíróságok jogosultak-e a Svédországtól eltérő tagállamok szabadalmaira vonatkozó kérelmek (első és második kérdés), valamint a török szabadalomra vonatkozó kérelem (harmadik kérdés) elbírálására. A bevezetésben kifejtettek szerint az elemzésem az utóbbi szempontra, így a tagállamok bíróságainak a harmadik országok szabadalmaival kapcsolatos jogviták elbírálására vonatkozó joghatóságára helyezi a hangsúlyt.
5.
Ezen elemzés kiindulópontja nem (vagy már nem) vitatott. A „Brüsszel Ia” rendelet alkalmazandó, tehát e rendelet határozza meg a tagállamok bíróságainak az ilyen jogvita elbírálására vonatkozó joghatóságát, amennyiben (és kizárólag azon az alapon, hogy) az alperes (ahogy a jelen esetben az Electrolux) az Unióban rendelkezik lakóhellyel vagy székhellyel (
5
), függetlenül a szóban forgó szabadalom „külső” eredetétől (
6
). Nem térek ki újra erre a tárgyra, és további részletekért az első indítványom 24. és 101. pontjára utalok.
6.
A „Brüsszel Ia” rendelettel megállapított rendszerben (a továbbiakban: brüsszeli rendszer) előírt megoldások tekintetében egy további pont is egyértelmű. A beavatkozó felek között nem vitatott, hogy az e rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében foglalt általános szabály értelmében egy tagállam bíróságai az esetek túlnyomó többségében (
7
) joghatósággal rendelkeznek a külföldi szabadalmakkal kapcsolatos kérelmek elbírálására, beleértve a harmadik államok szabadalmait is, amennyiben az alperes e tagállamban rendelkezik lakóhellyel. Ez alapján e bíróságok jogosultak dönteni különösen az ilyen szabadalomnak az említett tagállam határain túl megvalósult bitorlása tárgyában (
8
). Az Owusu ítéletből (
9
) ugyanis kitűnik, hogy az említett bíróságok e szabályból eredő joghatósága főszabály szerint nemcsak általános, hanem egyetemes is.
7.
Mindemellett emlékeztetek arra, hogy a jelen ügy lényege abban áll, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikkének 4. pontjával összhangban a tagállamok bíróságai, beleértve az alperes bíróságait is, főszabály alóli kivételként nem jogosultak egy másik „tagállamban” letétbe helyezett vagy lajstromozott (vagy ilyennek tekintendő) szabadalmak lajstromozására vagy érvényességére vonatkozó kérelmek elbírálására. Emellett nem dönthetnek egy szabadalombitorlási eljárásban járulékos jelleggel felmerülő kérdésekben sem. Ez a rendelkezés ugyanis e tárgykörben kizárólagos joghatósággal ruházza fel a jogcím szerinti „tagállam bíróságait”. Márpedig a vitás kérdés éppen az, hogy e rendelet értelmében a tagállamok bíróságai emellett vajon arra vonatkozóan sem rendelkeznek-e joghatósággal, hogy a harmadik államok szabadalmainak lajstromozásáról vagy érvényességéről elsődleges vagy járulékos jelleggel döntsenek. Az ekként felmerülő kényes probléma nem újkeletű, ráadásul több területet érint: hasonlóképpen felvetődik minden olyan tárgykörben, amelyre az említett rendelet 24. cikke kizárólagos joghatósági szabályt ír elő (ingatlanon fennálló dologi jogok, közhitelű nyilvántartásokba történő bejegyzések érvényessége, határozatok végrehajtása stb.), amennyiben az érintett állam nem valamely tagállam, hanem egy harmadik állam (
10
).
8.
Az e kérdésre a BSH, a francia kormány és a Bizottság által javasolt (az e területek mindegyikén különbségtétel nélkül alkalmazandó és így szintén transzverzális) válasz szerint, mivel a „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikke nem rendelkezik kifejezetten ilyen forgatókönyvről, úgymond „tisztán és egyszerűen” az e rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében foglalt általános szabály alkalmazandó. Következésképpen e szabály alapján az alperes lakóhelye vagy székhelye szerinti tagállam bíróságai jogosultak dönteni többek között a harmadik államok szabadalmainak lajstromozásáról vagy érvényességéről. Ezenkívül az eljárás megindítását követően kötelesek e kérdésekben eljárni, azon esetek kivételével, amelyekben az említett rendelet 33. és 34. cikke alkalmazandó (a későbbiekben tárgyalandó esetek) (
11
).
9.
Először a „Brüsszel Ia” rendelet ezen olvasatának bizonyos buktatóit vizsgálom meg (A), mielőtt megismételném az általam korábban javasolt megoldást (B). A Bíróság előtt a második tárgyaláson folytatott viták végül egy „harmadik megoldás” vizsgálatához vezetnek (C).
A.
A „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikke (1) bekezdésének „tiszta és egyszerű” alkalmazásának néhány buktatója
10.
E helyen nem ismétlem meg az első indítványomban a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikke (1) bekezdésének „tiszta és egyszerű” alkalmazásával kapcsolatban megfogalmazott valamennyi bírálatomat. Mindössze a második tárgyaláson folytatott viták középpontjában álló két szempontra térek ki, nevezetesen arra, hogy (1) mennyiben lenne ellentétes a nemzetközi szokásjoggal, ha egy tagállam bíróságai döntenének egy harmadik állam szabadalmainak lajstromozásáról vagy érvényességéről, valamint hogy (2) e rendelet szövege a jelenlegi formájában megkövetel-e egy ilyen megoldást.
1. Az államok joghatóságának a nemzetközi szokásjog által támasztott korlátai
11.
Amint arra a szakértők többsége rámutatott, és amint azt egyébként a második tárgyaláson (bizonyos kezdeti kételyek ellenére) a francia kormány és a Bizottság is elismerte, a nemzetközi szokásjog ad keretet az államok polgári és kereskedelmi ügyekre vonatkozó joghatóságának („adjudicatory jurisdiction”). Egy állam lényegében kizárólag akkor hivatkozhat jogszerűen ilyen joghatóságra, ha kellően szoros területi vagy nemzeti jellegű kapcsoló elv áll fenn közte és egy adott jogvita között. Az államoknak következésképpen tiszteletben kell tartaniuk ezt a keretet, amikor a nemzetközi magánjogi szabályok elfogadásával meghatározzák a bíróságaik (vagy az Unió esetében a tagállamok bíróságainak) joghatóságát (
12
).
12.
E tekintetben az alperes lakóhelye szerinti tagállam bíróságainak a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikke (1) bekezdése szerinti általános joghatósága a polgári és kereskedelmi jogviták többségében összhangban van a nemzetközi szokásjoggal. Egy állam ugyanis jogszerűen járhat el a területén lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező személyekkel szemben benyújtott kérelmek tárgyában, még akkor is, ha azok egyébként egy másik (tagállam vagy harmadik) állam területén bekövetkezett tényállásra vonatkoznak. E lakóhely vagy székhely ugyanis e célból kellően szoros kapcsoló elvet képez az első állam és e kérelmek között. Ezen az alapon a tagállamok bíróságai jogszerűen dönthetnek különösen a „helyi” alperes ellen egy harmadik állam szabadalmának bitorlása miatt indított keresetekről (
13
). E joghatóság gyakorlása során az alperes lakóhelye vagy székhelye szerinti tagállam nem sérti az érintett harmadik állam szuverenitását. Konkrétabban, az első állam semmilyen módon nem akadályozza meg a másodikat abban, hogy a szóban forgó jogvita tekintetében gyakorolja a saját joghatóságát (
14
). Az ebből eredő, egy és ugyanazon jogvitával kapcsolatos joghatósági átfedés nem ellentétes a nemzetközi szokásjoggal (hanem inkább annak velejárója) (
15
).
13.
Ezzel szemben – és főszabály alóli kivételként – e jogra tekintettel erősen kifogásolható lenne, ha egy tagállam bíróságai eljárhatnának bizonyos olyan polgári és kereskedelmi jogvitákban, amelyekben egy másik (tagállam vagy harmadik) állam is érintett, még akkor is, ha az érintett alperes az első állam területén rendelkezik lakóhellyel. Ez különösen igaz a szabadalmak lajstromozására vagy érvényességére. A második tárgyaláson a francia kormány és a Bizottság elismerte, hogy e területen a szuverenitással kapcsolatos megfontolások alkalmazandók, ugyanakkor hangsúlyozták, hogy ezek jelentősége esetről esetre változik. Véleményem szerint két helyzetet kell ténylegesen megkülönböztetni egymástól.
14.
Egyrészt nyilvánvaló, hogy egy tagállam bíróságai nem járhatnak el jogszerűen olyan kérelmek vonatkozásában, amelyeknek a tárgya éppen egy másik (tagállamban vagy harmadik) államban letétbe helyezett vagy lajstromozott szabadalom lajstromozása vagy érvényessége, tekintettel arra, hogy ezen utóbbi állam egyik szerve, nevezetesen szellemi tulajdoni hivatala közreműködik e jogcím megadásában és a lajstromozását tartalmazó adatbázis vezetésében.
15.
Nincs szó arról, hogy a szabadalom megadása olyan „kormányzati aktust” képezne, amely egy külföldi bíróság általi felülvizsgálatra alkalmatlan „szuverén” politikai választásokat tükröz. Napjainkban a szellemi tulajdoni hivataloknak nincs (vagy csak ritkán van) mérlegelési jogkörük az ilyen jogcím megadásának lehetőségét illetően. E hivatalok az alkalmazandó jogi követelmények fényében megvizsgálják a szabadalmi bejelentéseket, és e követelmények teljesülése esetén megadják a szabadalmat és azt következésképpen lajstromozzák. Összességében a részvételük inkább „automatikus”, mintsem „szuverén”. Ez még inkább igaz a nemzeti szellemi tulajdoni hivataloknak az (alapügyben is szereplő) európai szabadalmakkal kapcsolatos szerepére, mivel e hivatalok egy ilyen szabadalom „érvényességének” a területükön való elismerésekor (és ezáltal a nemzeti szabadalommal azonos hatályúvá tételekor) csupán jóváhagyják a szabadalmazhatóság ESZE-ben meghatározott feltételeinek az ESZH általi előzetes vizsgálatát.
16.
A valóságban a magyarázat lényegesen egyszerűbb. A szokásjog magától értetődő elve ugyanis, hogy egyik állam sem avatkozhat be egy másik állam közszolgáltatásainak működésébe. Ahogyan egy állam nem utasíthat a bíróságain keresztül egy külföldi szervet valamely jogi aktus elfogadására, úgy az ilyen szerv által kibocsátott aktusokat sem módosíthatja vagy semmisítheti meg. E tekintetben ugyanis a szóban forgó szerv állama kizárólagos anyagi joghatósággal rendelkezik. Ennélfogva, ahogyan egy tagállam bíróságai nem kötelezhetik egy másik (tagállam vagy harmadik) állam szellemi tulajdoni hivatalát arra, hogy szabadalmat adjon meg az utóbbi állam területére vonatkozóan, úgy arra sem kötelezhetik e hivatalt, hogy módosítsa vagy törölje az általa vezetett nyilvántartásba tett bejegyzést, vagy hogy erga omnes megállapítást tegyen az e bejegyzés alapjául szolgáló jogcím érvényességéről. E tárgykörben kizárólag az említett szellemi tulajdoni hivatal állama hivatkozhat jogszerűen a joghatóságára (
16
). Hangsúlyozom, hogy – az első indítványom 51. lábjegyzetében sugalltakkal ellentétben – pontosan ugyanez a probléma áll fenn az európai szabadalmak nemzeti „részeinek” lajstromozására vagy érvényességére vonatkozó kérelmeket illetően is (
17
).
17.
Másrészt elvileg nem lenne ellentétes a nemzetközi szokásjoggal, ha egy tagállam bíróságai, amelyek egy „helyi” alperes ellen indított, valamely harmadik állam szabadalmára vonatkozó bitorlási kereset tárgyában járnak el, előzetes vagy járulékos kérdésként döntenének e szabadalom érvényességéről (az érvényes jogcím megléte elengedhetetlen előfeltétele az ilyen kereset sikerességének), például ha ezen alperes érvénytelenségi kifogást hoz fel.
18.
Az előző pontban adott magyarázatokkal összhangban és az Electrolux állításával ellentétben ugyanis e tekintetben nem az eldöntendő kérdés (a szabadalom érvényessége) vagy az alkalmazandó szabályok (a harmadik állam jogában előírt megvonási indokok vagy állítólagos eljárási hiba esetén az eljárási szabályok (
18
)) bírnak döntő jelentőséggel, hanem a meghozandó határozat jellege. A bitorlási eljárás keretében az eljáró tagállami bíróságok nem a szóban forgó jogcím jogszerűségének tárgyában hoznak ítéletet, hanem az okfejtésük egy köztes szakaszában kizárólag az eléjük terjesztett elsődleges kérdés (bitorlás vagy annak hiánya) eldöntése céljából pusztán javaslatot fogalmaznak meg (érvényesség vagy érvénytelenség). Az általuk meghozandó határozat rendelkező része megállapítja a feleket megillető jogokat. Bitorlás megállapítása esetén az alperest kártérítés (stb.) fizetésére kötelezi, bitorlás hiányában pedig elutasítja a felperes keresetét. Mivel egy ilyen határozatnak így csupán inter partes joghatása van, és a jogcím érvényességével kapcsolatos indokolásnak nincs erga omnes hatálya, az ilyen határozat nem lépi túl az alperes lakóhelye vagy székhelye szerinti tagállam joghatóságát (
19
).
2. A „Brüsszel Ia” rendelet szövege
19.
A „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikkének 4. pontjában foglalt, a szabadalmak lajstromozásával vagy érvényességével kapcsolatos kizárólagos joghatósági szabály a nemzetközi szokásjoggal kapcsolatos fenti megfontolásokból ered. E szabály célja, hogy – amennyiben a jogvitában egy tagállam érintett – megóvja e tagállam szuverenitását a nemzetközi jogrendben (
20
) annak biztosításával, hogy kizárólag e tagállam saját bíróságai hozhassanak érvényesen ítéletet (
21
). Az említett szabály túlzottan is e célt követi, mivel – emlékeztetőül – megakadályozza, hogy egy tagállam bíróságai egy bitorlási per keretében akárcsak járulékos jelleggel is megvizsgálják egy másik tagállam által megadott szabadalom érvényességét (
22
).
20.
Mivel tehát a „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikkének 4. pontja kizárólag a tagállamok szabadalmaira vonatkozik, ez a rendelkezés (a szövegének eltorzítása nélkül) nem terjedhet ki harmadik államok jogcímeire (
23
), és e rendelet egyébiránt nem tartalmaz egyenértékű rendelkezést e tekintetben. Márpedig az Owusu ügyben a Bíróság kimondta, hogy az említett rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében (immár) megállapított általános szabálytól kizárólag az ugyanezen rendeletben „kifejezetten előírt” (
24
) eltérések megengedettek. Mindebből ugyanakkor a BSH-hoz, a francia kormányhoz és a Bizottsághoz hasonlóan valóban azt a paradox megoldást kellene levezetni, hogy bár az alperes tagállamának bíróságai semmiképpen sem rendelkeznek joghatósággal a többi tagállam szabadalmainak érvényességéről való határozathozatalra, jogosultak (sőt kötelesek) lennének arra, hogy harmadik államok szabadalmainak érvényességére vonatkozó kérelmek tárgyában döntsenek?
21.
Ezzel a véleménnyel (még mindig) nem értek egyet.
22.
E tekintetben mindjárt az elején emlékeztetek arra, hogy a Bíróság az Owusu ügyben nem foglalt állást a bennünket foglalkoztató konkrét forgatókönyvről (
25
). Az ezen ítéletből fakadó tanulságok ezért nem alkalmazhatók körültekintés nélkül.
23.
Az említett ítélet alapjául szolgáló ügytől eltérően ugyanis itt egyáltalán nem arról van szó, hogy a brüsszeli rendszerhez egy attól alapvetően idegen kivételt csatolnánk. A jelen esetben ugyanis e rendszer kidolgozói kezdettől fogva úgy vélték, hogy a szabadalmak lajstromozása és érvényessége olyan különleges tárgykörök, amelyek indokolják az alperes tagállama szerinti bíróságok joghatóságának általános szabályától való eltérést. Következésképpen „kifejezetten előírtak” egy ilyen értelmű szabályt. Az, hogy ez a szabály a tagállamok jogcímeire korlátozódik, könnyen megmagyarázható. A brüsszeli rendszer az Unió belső joghatósági rendszere, amely az Unió saját célkitűzéseit követi (nevezetesen a belső piac megfelelő működése és újabban a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség létrehozása). Következésképpen az e rendszerben előírt általános szabálytól való eltéréseket, beleértve a szabadalmak lajstromozására és érvényességére vonatkozó eltérést is, a polgári és kereskedelmi ügyekre vonatkozó joghatóság tagállami bíróságok közötti megosztása érdekében állapították meg (
26
). Ezzel szemben, mivel az Unió nem jogosult megállapítani harmadik országok bíróságainak joghatóságát, az említett rendszer kidolgozói értelemszerűen nem rendelkeztek a javukra szóló ilyen eltérésekről. Ugyanezen rendszer eredetileg valójában egyetlen ilyen eltérést sem tartalmazott.
24.
Márpedig a fenti magyarázat fényében leegyszerűsítő lenne e „kifejezett” eltérések tagállamokra való lehatárolásából azt a következtetést levonni, hogy az alperes lakóhelye szerinti tagállam bíróságai joghatóságának általános szabálya abszolút érvényű a harmadik államokkal fennálló kapcsolatokban, és az „tisztán és egyszerűen” alkalmazandó, még a harmadik államok által megadott szabadalmak érvényességére vonatkozó kérelmekre is, ezzel figyelmen kívül hagyva az utóbbi államok bíróságai számára ebben a tárgykörben általában elismert kizárólagos joghatóságot. Egy ilyen eredmény a brüsszeli rendszernek az eredeti kidolgozói által nem tervezett, meglehetősen furcsa „külső hatását” képezné (
27
).
25.
A BSH, a francia kormány és a Bizottság erre ugyanakkor azt a választ adja, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet elfogadása óta a brüsszeli rendszer – nevezetesen a rendelet 33. és 34. cikke – bizonyos eltéréseket tartalmaz a harmadik országok javára. E beavatkozó felek szerint az uniós jogalkotó ezen új cikkekkel kifejezetten és főként kimerítően kívánta szabályozni a tagállamok bíróságai és a harmadik államok bíróságai közötti kapcsolatokat. Ennek keretében a jogalkotó kizárólag az említett cikkekben előírt körülmények között kívánta a tagállami bíróságokat felhatalmazni arra, hogy a harmadik államok bíróságai javára megállapítsák joghatóságuk hiányát, nevezetesen abban az esetben, ha valamely tagállam bírósága elé egy harmadik állam bíróságai előtt már folyamatban lévő jogvitát tárnak (függetlenül annak tárgyától).
26.
Nem győzött meg ezen előadás. Amint az a szövegükből és a „Brüsszel Ia” rendelet vonatkozó szakaszának címéből kitűnik, e rendelet 33. és 34. cikke egy különös területtel foglalkozik: a folyamatban lévő „külső” ügyekkel és a „külső” összefüggésekkel. Bár e cikkek tagadhatatlanul kifejezett és kimerítő jelleggel szabályozzák e konkrét területet, az említett rendelet szövegében semmi sem utal arra, hogy az uniós jogalkotó valóban ennyire pontos rendelkezésekkel kívánta volna rendezni a tagállamok és a harmadik államok bíróságai közötti kapcsolatokban felmerülő összes kérdést, köztük az utóbbiak szuverenitásának tiszteletben tartásával kapcsolatos kérdéseket is (
28
).
27.
Az előkészítő munkálatok sem nyújtanak több felvilágosítást e tekintetben. Bár – amint arra ugyanezen beavatkozó felek emlékeztettek – e munkálatokból kitűnik, hogy a Tanács melletti francia küldöttség javaslatot tett arra, hogy a készülő rendeletet egészítsék ki az e kapcsolatokkal foglalkozó szabályok teljes körű „korpuszával” (amely többek között elismeri a tagállamok bíróságainak azon lehetőségét, hogy a harmadik állam kizárólagos joghatósága alá tartozó ügyekben megállapítsák joghatóságuk hiányát), és hogy ezt a „korpuszt” az uniós jogalkotó nem vette át, egyetlen nyilvános dokumentum sem ad magyarázatot ennek okáról (amit a francia kormány a második tárgyaláson megerősített). Márpedig a szóban forgó szabályok beemelésének puszta megtagadásából szintén nem vezethető le az említett jogalkotónak a bennünket foglalkoztató kérdéssel kapcsolatos „egyértelmű szándéka” vagy konkrétabban a tagállamok bíróságainak arra vonatkozó joghatósága melletti „politikai választás”, hogy eljárjanak a harmadik államok szuverenitását érintő területeken, így például az általuk megadott jogcímek érvényessége tárgyában (
29
). Éppen ugyanúgy elképzelhető ugyanis, hogy ugyanez a jogalkotó a folyamatban lévő „külső” ügyek szabályozására kívánt szorítkozni, és egyelőre az egyes tagállamok nemzeti jogára (
30
) vagy a hatályos szabályok értelmezése útján a Bíróságra (
31
) kívánta hagyni a tagállamok és a harmadik országok bíróságai közötti kapcsolatokra vonatkozó egyéb kérdések megválaszolását, beleértve a jelen ügy tárgyát képező problémát is.
28.
Mindent összevetve sem az összefüggésében értelmezett szöveg, sem a Bíróság részéről az uniós jogalkotó számára – az intézményi egyensúly betartása mellett – kijáró tisztelet nem diktálja a BSH, a francia kormány és a Bizottság által javasolt megoldást. Tekintettel az ugyanezen jogalkotó szándékát övező „homályosságra”, és ellentétben e kormány érvelésével, a Bíróság nem mutatna „óvatosságot” azzal, ha a „Brüsszel Ia” rendelet ilyen drasztikus értelmezését egyszerű a contrario érvelés alapján fogadná el (lásd: a fenti 20. pont) (
32
). Ellenkezőleg, a Bíróság azzal tenne ilyen „óvatosságról” tanúbizonyságot, ha e rendeletből – a szokásos értelmezési módszereinek megfelelően – az e rendelet által követett célkitűzéseknek és a rá vonatkozó magasabb szintű szabályoknak leginkább megfelelő választ vezetné le (
33
).
29.
E tekintetben egyrészt az első indítványom 124-134. pontjában már kifejtettem, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikke (1) bekezdésének „tiszta és egyszerű” alkalmazása melletti érvelés ellentétes lenne a rendelet által megvalósítani kívánt célkitűzésekkel. Kizárólag a második tárgyaláson (ismét) megvitatott két pontot emelek ki, nevezetesen a megfelelő igazságszolgáltatást és az Unióban letelepedett alperesek jogi védelmét.
30.
Ami az első pontot illeti, bár a szabadalombitorlási ügyekben az alperes tagállamának bíróságait megillető egyetemes joghatóság hozzájárul a megfelelő igazságszolgáltatáshoz (
34
), nem lenne összhangban e célkitűzéssel, ha e bíróságok joghatósággal rendelkeznének (és kötelesek lennének) egy harmadik ország által megadott szabadalom érvényességére vonatkozó kérelmekről való határozathozatalra. Az említett bíróságok által hozott, érvénytelenséget megállapító ítéletet ugyanis soha nem ismernék el ezen utóbbi államban, így az a gyakorlatban nem vezethetne ezen állam nyilvántartásainak az állam szellemi tulajdoni hivatala általi helyesbítéséhez.
31.
A második pontot illetően szintén problematikus lenne egy ilyen megoldás. A gyakorlatban ugyanis az Unióban letelepedett, harmadik országok szabadalmaival rendelkező személyek kénytelenek lennének a lakóhelyük szerinti bíróságok előtt olyan (az előző pontban kifejtett okok miatt) szükségtelen vagy akár visszaélésszerű érvénytelenítési eljárásokkal szembenézni, amelyeket a versenytársaik kizárólag a zaklatásuk céljából indítanak (
35
).
32.
Másrészt emlékeztetek arra, hogy mivel az Unió a hatásköreinek gyakorlása során köteles tiszteletben tartani a nemzetközi jogot, beleértve a szokásjogot is, a „Brüsszel Ia” rendeletet e joggal összhangban kell értelmezni (
36
). Márpedig az előző szakaszban adott magyarázatok fényében erősen kétlem, hogy ez a rendelet értelmezhető lenne a BSH, a francia kormány és a Bizottság által javasolt módon. A brüsszeli rendszer ugyanis nem minősülhet egyidejűleg egyetemes jellegűnek egy uniós alperes esetében (
37
) és lehet tekintettel csupán a tagállamok szuverenitására, a harmadik államok szuverenitásának mellőzésével (
38
).
B.
A „visszaható hatás” elmélete
33.
Egyrészt a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikke (1) bekezdése „tiszta és egyszerű” alkalmazása valamennyi buktatójának, másrészt pedig annak fényében, hogy e rendelet (egyelőre) nem tartalmaz kifejezett eltérést az e rendelet 24. cikkében említett tárgykörökre nézve valamely harmadik állam érintettsége esetén, az első indítványom 147. és azt követő pontjaiban javasoltam egy (az e tárgykörök mindegyikére alkalmazandó és így szintén transzverzális) megoldást (
39
), amely a Droz által számos évvel ezelőtt kidolgozott „visszaható hatás” elméletére épít (
40
).
34.
E megoldás lényege szerint a tagállamok bíróságai a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében foglalt általános szabály értelmében (ellenkező rendelkezés hiányában) joghatósággal rendelkeznek arra, hogy eljárjanak a szóban forgó tárgykörökre vonatkozó, harmadik országokat érintő jogvitákban, ugyanakkor ez a – szövegösszefüggésében és teleologikusan értelmezett – szabály feljogosítja őket arra, hogy ne gyakorolják e joghatóságot. Valójában, jóllehet – amint azt a Bíróság az Owusu ügyben megállapította – ez a szabály főszabály szerint „imperatív jellegű”, Drozhoz hasonlóan jómagam is úgy vélem, hogy e „jelleg” ilyen esetekben való megkövetelése „túl messzire vezetne” (
41
).
35.
Ebből a gyakorlatban az következne, hogy amennyiben egy tagállam bíróságaihoz egy „helyi” alperessel szemben olyan kérelemmel fordulnának, amelynek a tárgya például egy harmadik állam szabadalmának érvényessége, a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikkének (1) bekezdése felhatalmazná ezeket a bíróságokat arra, hogy a nemzeti jogukban előírt (bármely, többek között a nemzetközi magánjogi szabályaikból eredő) hatáskörökkel élve megtagadják a döntéshozatalt. Ehhez hasonlóan e bíróságok, amennyiben egy harmadik állam szabadalmával kapcsolatos, hasonló alperes ellen indított szabadalombitorlási perben járnak el, és az alperes érvénytelenségi kifogást emel, megtagadhatják az e kifogásról való határozathozatalt, és adott esetben felfüggeszthetik az említett eljárást, amíg a harmadik állam jogcímet megadó hatóságai határozatot nem hoznak annak érvényességéről, ezáltal az e rendelet 24. cikkének 4. pontjából fakadó megoldást tükrözve (
42
).
36.
Amint azt az első indítványomban részletesen kifejtettem, ennek az értelmezésnek meglátásom szerint az az érdeme, hogy a szóban forgó problémára olyan megoldást kínál, amely a szöveg jelentette korlátok tiszteletben tartása mellett tagadhatatlan pragmatizmusról tesz tanúbizonyságot (
43
). Konkrétabban, mivel a tagállamok bíróságait nem fosztják meg teljesen a joghatóságuktól, hanem mindössze lehetőségük van a határozathozatal megtagadására, ez a megoldás némi rugalmasságot kínál számukra az egyes esetek körülményeinek figyelembevételére és adott esetben e joghatóság gyakorlására annak érdekében, hogy elkerüljék az igazságszolgáltatás megtagadását (
44
), amennyiben a felek nem részesülnének tisztességes eljárásban az érintett harmadik állam bíróságai előtt.
37.
A francia kormány által a második tárgyaláson előadott érveléssel ellentétben az említett értelmezés nem kérdőjelezi meg a brüsszeli rendszer „átfogó és koherens” jellegét (
45
). Egyrészt, nem arról van szó, hogy a bennünket foglalkoztató kérdést kizárjuk ebből a rendszerből, és azt teljes mértékben az egyes tagállamok nemzeti jogára bízzuk. E kérdésre továbbra is az említett rendszer lenne irányadó. E rendszer válaszként egyszerűen csupán az eljáró bíróság nemzeti jogára való részleges és körülhatárolt utalást ír elő (
46
). Másrészt ez az értelmezés éppen hogy hozzájárulna ugyanezen rendszer koherenciájához. Biztosítaná ugyanis, hogy e keretben a hasonló helyzetek hasonló megoldást kapjanak.
38.
A BSH (
47
), a francia kormány és a Bizottság a második tárgyaláson megismételték az első észrevételeikben megfogalmazott kritikákat, amelyek szerint a tagállamok bíróságai számára a nemzeti joguk alapján biztosított azon lehetőség, hogy ne hozzanak határozatot a szóban forgó tárgykörökben, az Owusu ítélet „szellemével” ellentétes módon befolyásolná a joghatóság előreláthatóságát és következésképpen a jogbiztonságot és a „Brüsszel Ia” rendelet egységes alkalmazását.
39.
Erről továbbra sem vagyok meggyőződve. Egyrészt az Owusu ítélet alapjául szolgáló üggyel ellentétben nem arról van szó, hogy a tagállamok bíróságai számára széles mérlegelési jogkört hagynánk arra nézve, hogy semmilyen„külső” jogvitában ne gyakorolják a joghatóságukat (ami komolyan veszélyeztetné a joghatóságuk előreláthatóságát) (
48
), hanem hogy szűk mozgásteret ismerjünk el számukra a tekintetben, hogy bizonyos tárgykörökben ne döntsenek, feltéve, hogy ez a „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikke értelmében alkalmazandó megoldásokat „tükrözi”.
40.
Másrészt, ami a „Brüsszel Ia” rendelet valamennyi tagállamban történő egységes alkalmazását illeti, ezekben az államokban széles körben elismert, hogy a nemzeti bíróságok nem járhatnak el a szóban forgó tárgykörökben, amennyiben egy másik állam érintett (
49
). Így a tagállamok bíróságai a nemzeti joguk alapján általában jogosultak arra, hogy ilyen helyzetben megtagadják a határozathozatalt (
50
). Végül, bár ezen eljárásuk konkrét feltételei főszabály szerint tagállamonként változhatnak, emlékeztetek arra, hogy az uniós jog meglehetősen szűken körülhatárolja a nemzeti jogot, amint azt az első indítványom 150-152. pontjában kifejtettem. Ez biztosítaná, hogy egy ilyen megoldást az egész Unióban kellő következetességgel alkalmazzanak.
41.
A francia kormány a második tárgyaláson továbbá azzal érvelt, hogy a kizárólagos joghatósági szabályok ilyen „visszaható hatásának” elismerése számos gyakorlati kérdés rendezését vonná maga után (milyen körülmények között kellene az eljáró bíróságnak a joghatóság hiányának megállapítása helyett inkább felfüggesztenie az eljárást, e bíróság azon lehetősége, hogy hivatalból dönthessen ilyen intézkedésről stb.), amit a Bíróság nem tudna az ítélkezési gyakorlat útján megtenni. Meglátásom szerint valójában nem arról lenne szó, hogy a Bíróság a joghatóság megtagadásának kimerítő rendszerét hozza létre, hanem hogy az uniós jogból eredő bizonyos követelményeket támaszt, a részletek tekintetében pedig az egyes tagállamok nemzeti jogára utal (
51
) (mindaddig, amíg maga az uniós jogalkotó ki nem egészíti egy ilyen rendszerrel a „Brüsszel Ia” rendeletet).
C.
A lehetséges „harmadik megoldás”
42.
Mindezzel együtt a Bíróság által a második tárgyalás céljából feltett bizonyos kérdésekből és a Bizottság által azokra adott válaszokból felsejlik egy „harmadik megoldás” lehetősége, amely az általam javasolt válaszhoz képest egyszerre célirányosabb (a szabadalmak lajstromozására vagy érvényességére) és radikálisabb (és amelyre az első indítványom megfogalmazásakor elismerem, hogy nem gondoltam).
43.
E „harmadik megoldás” lényege, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikkének (1) bekezdését a szövegösszefüggése (lásd: a fenti 23. pont) és a nemzetközi szokásjog (lásd: a fenti 14-18. pont) fényében úgy kell értelmezni, hogy az egyáltalán nem ruházza fel joghatósággal az alperes tagállamának bíróságait egy harmadik állam szabadalmainak lajstromozására vagy érvényességére vonatkozó kérelmek elbírálására (
52
). Ezenfelül, amennyiben a jelen ügyhöz hasonlóan az ilyen szabadalom érvényességének kérdésére kifogás útján hivatkoznak egy szabadalombitorlási per keretében, ez a rendelkezés e kérdés eldöntésére kizárólag a kereset elbírálása céljából (
53
) és csupán járulékos jelleggel (
54
) biztosítana joghatóságot e bíróságok számára. E rendelkezés nem jogosítaná fel őket arra, hogy a jogcím érvényességére vonatkozó indokokhoz erga omnes hatályt csatoljanak (és még kevésbé arra, hogy e tekintetben a határozatuk rendelkező részében ilyen joghatással bíró megállapítást tegyenek) (
55
).
44.
A gyakorlatban ez azt jelentené, hogy bár a „Brüsszel Ia” rendelet lenne alkalmazandó az ilyen kérelmekre (vagy kifogásokra), amennyiben az alperes az Unióban rendelkezik lakóhellyel vagy székhellyel, ez egyetlen tagállami bíróság számára sem biztosítana joghatóságot (vagy ilyen erga omnes hatályú megállapítás tételére vonatkozó hatáskört). Következésképpen, ha egy ilyen bírósághoz egy „helyi” alperessel szemben nyújtanának be hasonló kérelmet, akkor e bíróságnak az említett rendelet alapján meg kellene állapítania a kereset elbírálására vonatkozó joghatóságának hiányát, illetve – a szabadalombitorlási kereset keretében felhozott érvénytelenségi kifogás esetén – határozatának hatályát a felekre kellene korlátoznia) (
56
)
45.
Ezen értelmezésnek több érdeme is van. Először is, elméleti síkon, a Bíróság a jelen indítvány 14-18. pontjában kifejtett, a nemzetközi szokásjoggal kapcsolatos megfontolásokból kétségtelenül radikális, ugyanakkor logikus (és ennélfogva teljes mértékben védhető) következtetéseket vonna le annak megállapításával, hogy a tagállamok bíróságai a brüsszeli rendszer alapján nem rendelkeznek joghatósággal a harmadik államok szabadalmainak érvénytelenné nyilvánítására (vagy arra, hogy a szabadalombitorlási eljárásokban erga omnes hatállyal tegyenek bizonyos megállapításokat).
46.
Ezt követően az említett értelmezés a gyakorlatban bizonyos összhangot biztosítana az „Unión belül” alkalmazandó megoldások és a harmadik államokkal fennálló kapcsolatokban alkalmazandó megoldások között, ismét a „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikke 4. pontja szövegének tiszteletben tartása mellett (
57
). E megoldás emellett az összehasonlító jogban, különösen a tagállamok jogában meglévő megoldásokat tükrözné (
58
).
47.
Végül ugyanezen értelmezés tökéletesen egységes (mivel a tagállami bíróságok joghatóságának hiánya közvetlenül a „Brüsszel Ia” rendeletből eredne, és az Unió egész területén azonos módon lenne alkalmazandó) és előre látható (mivel nem hagyna mérlegelési mozgásteret e bíróságok számára a határozathozatal lehetőségét illetően) megoldást kínálna a felvetett problémára. Ily módon teljes mértékben összhangban állna az Owusu ítélet „szellemével”.
48.
A „Brüsszel Ia” rendelet ilyen értelmezése ugyanakkor bizonyos bírálatoknak lenne kitéve. Először is, elméleti síkon felhozható vele szemben, hogy súrlódásba kerülne a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében előírt joghatósági szabály mögötti logikával. Ez a szabály a kijelölt bíróságok és az adott alperes közötti személyes kapcsolatokon alapul. Ezen az alapon, és amint azt a jelen indítvány 6. pontjában jeleztem, e bíróságok joghatósága főszabály szerint az ezen alperes ellen benyújtott bármely kérelemre kiterjed. Ez a szabály önmagában semmilyen különbséget nem tesz a jogvita tárgyának függvényében.
49.
Ezen ellenvetésnek azonban megvannak a maga korlátai. Az „Unión belüli” helyzetekben ugyanis a „Brüsszel Ia” rendelet más rendelkezései (különösen a 24. cikke) kizárnak bizonyos tárgyköröket az alperes tagállama szerinti bíróságok joghatósága alól. Így pusztán annak elismeréséről lenne szó, hogy ez olykor a harmadik államokat érintő jogvitákban is így történne, annak elismerésével, hogy maga az említett rendelet 4. cikkének (1) bekezdése a nemzetközi szokásjog által megkövetelt bizonyos hallgatólagos korlátokat tartalmaz e joghatósággal szemben.
50.
Ezt követően megjegyezhető, hogy a brüsszeli rendszerre vonatkozó több hivatalos jelentés (
59
), az 1/03 vélemény egy szakasza (
60
) és a „Brüsszel Ia” rendelet (24) preambulumbekezdésének második bekezdése (
61
) azt sugallja, hogy a tagállamok bíróságai a rendelet 4. cikkének (1) bekezdése alapján tagadhatatlanul joghatósággal rendelkeznek a harmadik államokat érintő olyan ügyekben mint a szabadalmak lajstromozása vagy érvényessége.
51.
Mindezzel együtt ezen ellenvetésnek ismét csak megvannak a maga korlátai. Először is, a szóban forgó jelentések – azon túl, hogy nem támasztják alá az álláspontjukat – nem minősülnek a brüsszeli rendszer hitelt érdemlő értelmezésének, hanem e tekintetben legfeljebb kötelező erővel nem bíró iránymutatást képeznek (
62
). Másodszor, az 1/03 vélemény mint olyan nem foglalkozik a jelen ügy központi problémájával (
63
), és a szóban forgó szakasz inkább tekinthető egy tovább árnyalható és pontosítható obiter dictumnak, mintsem a Bíróság e kérdésre vonatkozó végérvényes álláspontjának (
64
). Harmadszor, a „Brüsszel Ia” rendelet (24) preambulumbekezdésével való súrlódás elenyésző (
65
).
52.
Végül, gyakorlati síkon, a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikke (1) bekezdésének ilyen értelmezésével kapcsolatban megfogalmazható bírálat az értelmezésből eredő megoldás merevsége ellen irányul. Mivel ugyanis a tagállamok bíróságai (egyáltalán) nem rendelkeznének joghatósággal a harmadik államok szabadalmainak lajstromozására vagy érvényességére vonatkozó kérelmek elbírálására, e bíróságok semmilyen mérlegelési mozgástérrel nem rendelkeznének a joghatóság hiányának megállapítására vonatkozó lehetőségét illetően. Ezt minden esetben kötelesek lennének megtenni. Bizonyos esetekben a peres felek így arra kényszerülhetnének, hogy olyan harmadik ország bíróságához forduljanak, amely nem biztosítja a tisztességes eljárás garanciáit. Az említett bíróságoknak ezekben az esetekben nem lenne lehetőségük a jogvita elbírálására.
53.
E bírálatnak ismét csak viszonylagos az ereje. Noha e mozgástér a meglátásom szerint bizonyos összefüggésekben elengedhetetlen (
66
), a célszerűsége a bennünket foglalkoztató konkrét esetben már megkérdőjelezhető. A tagállamok bíróságai túllépnének a nemzetközi szokásjog által támasztott korlátokon, amennyiben egy harmadik állam szabadalmának érvénytelenségét – még ha „szükségességre” hivatkozva is (a tisztességes eljárással kapcsolatos garanciák utóbbi állam bíróságai általi biztosításának hiányában) erga omnes hatállyal mondanák ki, és a döntésüknek sosem lenne gyakorlati értéke (
67
). Ezen túlmenően, bár ebből különösen az következne, hogy a harmadik államok szabadalmi jogosultjának az Unióban lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező versenytársa soha nem indíthatna a tagállamok bíróságai előtt egy ilyen szabadalom érvénytelenségének megállapítása iránti keresetet, e versenytárs járulékos jelleggel továbbra is vitathatná az említett szabadalom érvényességét, például egy esetlegesen ellene indított szabadalombitorlási per keretében (feltéve, hogy ő maga az Unióban rendelkezik lakóhellyel vagy székhellyel), vagy az e jogosulttal szemben benyújtott „nemleges megállapítási” kérelem keretében. E jogosultat így nem fosztanák meg teljes mértékben e bíróságok előtt a harmadik államok megalapozatlan szabadalmaival szembeni védelemtől.
III. Végkövetkeztetés
54.
Az előző megállapítások összességére tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Svea hovrätt (stockholmi fellebbviteli bíróság, Svédország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre a következő választ adja:
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12-i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 24. cikkének 4. pontját
a következőképpen kell értelmezni:
e rendelkezés nem alkalmazandó a valamely harmadik államban lajstromozott szabadalom érvényességére. Ha viszont a tagállamok bíróságai a hivatkozott rendelet más szabálya alapján joghatósággal rendelkeznek, jogosultak arra, hogy ne döntsenek az említett kérdésben.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A BSH Hausgeräte ügyre vonatkozó indítvány (C-339/22, a továbbiakban: az első indítványom, EU:C:2024:159).
(
3
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12-i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o; a továbbiakban: „Brüsszel Ia” rendelet).
(
4
)	Összhangban az európai szabadalmak megadásáról szóló, Münchenben (Németország) 1973. október 5-én aláírt egyezménnyel (a továbbiakban: ESZE).
(
5
)	Lásd: a „Brüsszel Ia” rendelet (13) preambulumbekezdése és 4. cikkének (1) bekezdése.
(
6
)	Legalábbis akkor, amikor a jelen esethez hasonlóan egyetlen nemzetközi egyezmény sem rendezi az Unió (vagy az eljáró bíróság tagállama) és az érintett harmadik állam közötti kérdést (lásd: az első indítványom 23., valamint 135-138. pontja).
(
7
)	Lásd ebben az értelemben: 2022. szeptember 8-iIRnova ítélet (C-399/21, a továbbiakban: IRnova ítélet, EU:C:2022:648, 40. és 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
8
)	A szabadalombitorlás (szükségképpen) az érintett szabadalmat megadó állam területén valósul meg, mivel a területiség elvével összhangban a szabadalom által biztosított jogok hatálya e területre korlátozódik.
(
9
)	2005. március 1-jei ítélet (C-281/02, a továbbiakban: Owusu ítélet, EU:C:2005:120, 10. és 11., valamint 24-26. pont). Ez az ítélet a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, Brüsszelben 1968. szeptember 27-én aláírt egyezményre (HL 1978. L 304., 36. o.) vonatkozik, amelyet később felváltott a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22-i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. kötet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o. és HL 2011. L 124., 47. o.), míg ez utóbbit a „Brüsszel Ia” rendelet váltotta fel. Ugyanakkor biztosítani kell az értelmezés folytonosságát e jogi eszközök hatályát és egyenértékű rendelkezéseit illetően (lásd különösen: IRnova ítélet, 29. és 37. pont).
(
10
)	A kérdés értelemszerűen akkor is felmerül, amikor egy uniós bíróság kizárólagos joghatósági megállapodás alá tartozó jogvitában jár el. A „Brüsszel Ia” endelet 25. cikke ugyanis előírja, hogy a tagállamok bíróságainak főszabály szerint érvényt kell szerezniük egy ilyen megállapodásnak, amennyiben az egy másik „tagállam” bíróságait jelöli ki, ugyanakkor nem tesz említést a harmadik állam bíróságai javára kötött megállapodás forgatókönyvéről. A jelen indítvány középpontjában álló kérdésre tekintettel a harmadik országok szabadalmainak lajstromozásával és érvényességével kapcsolatos jogvitákra helyezem a hangsúlyt, de helyenként kitérek ezen egyéb forgatókönyvekre is.
(
11
)	Ehhez hasonlóan az alperes tagállamának bíróságai joghatósággal rendelkeznek és kötelesek eljárni akkor, ha egy harmadik állam bíróságainak kizárólagos joghatóságát kikötő megállapodás ellenére hozzájuk fordulnak, mivel a „Brüsszel Ia” rendelet nem tartalmaz ezzel ellentétes előírást.
(
12
)	Lásd különösen: Parrish, A., „Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach”, in Stephan, P. B. és Cleveland, S. A. (szerk.), The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U.S. Foreign Relations Law, Oxford Academic, New York, 2020, 303-318. o.; Roorda, L. és Ryngaert, C., „Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters”, in Forlati, S. és Franzina, P. (szerk.), Universal Civil Jurisdiction – Which Way Forward?, Brill, Leyde, 2020, 74-95. o.; Mills, A., „Rethinking Jurisdiction in International Law”, The British Yearbook of International Law, 84. kötet, 1. sz., 2014, 187-239. o.
(
13
)	Egyes külföldi bíróságok szerint a nemzetközi szokásjog vagy a nemzetközi jóviszony elve (comitas gentium) megakadályozza őket abban, hogy eljárjanak egy külföldi szabadalom bitorlásának tárgyában (lásd különösen: United States Court of Appeals for the Federal Circuit [az Egyesült Államok szövetségi fellebbviteli bírósága, Egyesült Államok], 2007. február 1., Jan K. Voda, M.D. v. Cordis Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007). Itt nem ez a helyzet. A szokásjogot illetően az imént fejtettem ki ennek okát. A nemzetközi jóviszony elvét illetően ezzel ellentétben egy állam jogcímének egy másik állam bírósága általi elismerése az első állammal fennálló jó viszonyt tükröz (lásd: Supreme Court [Egyesült Királyság], 2011. július 27., Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, [2011] UKSC 39, 104., 105. és 109. §).
(
14
)	Lásd analógia útján: Owusu ítélet (30. és 31. pont).
(
15
)	A szokásjog értelmében vett kellően szoros kapcsoló elv ugyanis a jelen esethez hasonlóan több különböző állammal is fennállhat. Az államok csökkenthetik a párhuzamos eljárások és az ilyen joghatósági átfedésekkel együtt járó, egymásnak ellentmondó határozatok kockázatát azáltal, hogy vagy belső megoldásokat fogadnak el (ilyen például a forum non conveniens elv a common law országaiban vagy a litis pendens szabályai a kontinentális jog országaiban), vagy pedig az egymással kötött nemzetközi szerződések révén osztják meg a joghatóságot a polgári és a kereskedelmi ügyekben a vonatkozó bíróságaik között.
(
16
)	Lásd: az első indítványom 61. pontja és 52. lábjegyzete, valamint az ott említett hivatkozások. Lásd továbbá: Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun, Párizs, Dalloz, 1972, 156. sz.; Mayer, P., „Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence”, Revue critique de droit international privé, 54. sz., 1979, 362. és 374-376. o.; Pataut, E., Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé), LGDJ, Párizs, 1999, 4-11., 48., 97. és 359. sz. Az ilyen, nemzetközi szokásjoggal kapcsolatos megfontolások alkalmazandók a „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikkében említett legtöbb területen. Így egy tagállam bíróságai a fenti 16. pontban említett okok miatt nem dönthetnek valamely más típusú külföldi közhitelű nyilvántartásba való bejegyzés érvényességére vonatkozó kérelemről (a 24. cikk 3. pontja). E bíróságok emellett egy másik államban hozott határozat végrehajtása iránti kérelemről sem határozhatnak (a 24. cikk 5. pontja), tekintettel arra, hogy az egyes államok kizárólagos joghatósággal rendelkeznek a kényszerintézkedések alkalmazására (lásd: Állandó Nemzetközi Bíróság, Franciaország kontra Törökország ítélet [„S.S. Lotus” ügy], 1927. szeptember 7., C.P.J.I. Recueil 1927, A 10. sorozat, 18. o.). Végül pedig (valószínűleg) ellentétes lenne a nemzetközi szokásjoggal, ha egy tagállami bíróság a külföldön található ingatlanon fennálló dologi jog érvényességéről határozna (a 24. cikk 1. pontjának első mondata), tekintettel az ilyen határozat és az egyes államok területi szuverenitása közötti kapcsolatra (lásd: Mills, A., i. m., 204. o.). Ezzel szemben nem merülnek fel ilyen szokásjogi kérdések a lakásbérletekkel (a 24. cikk 1. pontjának második mondata) vagy a társaságok létrehozatalának és szerveik határozatainak érvényességével (a 24. cikk 2. pontja) kapcsolatban.
(
17
)	Az ESZH hatáskörétől (lásd: az ESZE 99-105. cikke) eltekintve ugyanis az ilyen szabadalom csupán „részenként” vonható vissza a nemzeti bíróságok előtt. Itt szintén kizárólag azon állam bírósága állapíthatja meg a szabadalom érvénytelenséget és rendelheti el a nemzeti nyilvántartásból való törlését, amelyben az adott „részt” lajstromozták, függetlenül attól, hogy az európai szabadalmak megvonásának indokait az ESZE írja elő (100. cikk), és hogy a jelen esetben az érintett szabadalom török „részének” tartalma megegyezik a svéd „rész” tartalmával.
(
18
)	Az alperes tagállama szerinti bíróságoknak ugyanis, jóllehet eljárhatnak egy harmadik állam szabadalmával kapcsolatos bitorlási kereset tárgyában, szükségszerűen ezen utóbbi állam joga alapján kell vizsgálniuk a jogcím bitorlását (és érvényességét). Bár valamennyi állam rendelkezhet szabadalmi jogról, minden állam kizárólagos előíró joghatósággal rendelkezik a saját területére kiadott jogcímek tekintetében. Kizárólag az érintett állam határozhatja meg az e jogcímek által biztosított jogokat és az érvényességük feltételeit (lásd ebben az értelemben: Mayer, P., i. m., 349-351. o.).
(
19
)	Lásd: az első indítványom 44. és 62. pontja. Az Electrolux állításával ellentétben a szabadalmak területi hatályának elve, amelyet különösen az ipari tulajdon oltalmáról szóló, Párizsban (Franciaország) 1883. március 20-án aláírt, legutóbb 1967. július 14-én Stockholmban (Svédország) felülvizsgált és 1979. szeptember 28-án módosított Párizsi Egyezmény (Recueil des traités des Nations unies, 828. kötet, 11851. sz., 305. o.; kihirdette: az 1970. évi 18. törvényerejű rendelet) (4a. cikk) és az ESZE (a 2. cikk (2) bekezdése) is elismer, nem befolyásolja a tagállamok joghatóságát. E szerződések valójában semlegesek e kérdést illetően. Jóllehet ezen elv értelmében a szabadalom az azt megadó állam területére korlátozódó oltalmat nyújt és ezen állam jogától függ, ez nem akadályozza a külföldi bíróságokat abban, hogy (járulékos kérdésként) döntsenek a szabadalombitorlásról vagy akár a szóban forgó jogcím érvényességéről (lásd analógia útján: 2012. április 19-iWintersteiger ítélet, C-523/10, EU:C:2012:220, 30. pont). Az említett elv csupán azt követeli meg, hogy ezt a szabadalmat megadó állam jogának fényében tegyék, amely követelmény egyébiránt a szokásjogból is ered (lásd: fenti 18. lábjegyzet).
(
20
)	Szintén a nemzetközi szokásjogot tükrözi a közhitelű nyilvántartásokba való bejegyzések érvényességére, illetve a határozatok végrehajtására vonatkozó kérdésekben az e cikk 3., illetve 5. pontjában meghatározott kizárólagos joghatósági szabály, vagy akár az ingatlanokkal kapcsolatos dologi jogok tekintetében az e cikk 1. pontjának első mondatában rögzített kizárólagos joghatósági szabály. Ezzel ellentétben a lakásbérletekre, illetve a társaságok (stb.) létesítésének érvényességére vonatkozó szabályok, amelyeket az említett cikk 1. pontjának második mondata, illetve e cikk 2. pontja tartalmaz, pusztán a megfelelő igazságszolgáltatással kapcsolatos megfontolásokon alapulnak. Lásd: a jelen indítvány 16. lábjegyzete; az első indítványom 126. pontja és 113. lábjegyzete, valamint az ott említett hivatkozások; Pataut, E., i. m., 4-11., 357. és 385. o.
(
21
)	Keletkezésük indokaival összhangban ezek a szabályok imperatív jelleggel rendelkeznek, amely „különleges erővel köti […] a bíróságot” (2006. július 13-iGAT ítélet [C-4/03, GAT ítélet, EU:C:2006:457, 24. pont]). A tagállamok bíróságainak, amennyiben egy jogvita elsődleges kérdéseként többek között egy másik tagállam szabadalma érvényességének tárgyában járnak el, hivatalból meg kell állapítaniuk a joghatóságuk hiányát (lásd: a „Brüsszel Ia” rendelet 27. cikke). Ezen túlmenően az e bíróságok által az említett szabályok megsértésével hozott ítélet nem ismerhető el és nem hajtható végre egy másik tagállamban (lásd: e rendelet 45. cikke (1) bekezdésének e) pontja).
(
22
)	E megoldás bírálatáért lásd: az első indítványom 41-63. pontja.
(
23
)	Lásd: IRnova ítélet (34. és 35. pont).
(
24
)	Owusu ítélet (37. pont).
(
25
)	Lásd: Owusu ítélet (48-52. pont), valamint az első indítványom 119. és 155. pontja. Ezzel a Bíróság Léger főtanácsnok ezen ügyre vonatkozó indítványát követte (C-281/02, EU:C:2004:798, 69-71., 217. és 280. pont).
(
26
)	Ez egyértelműen kitűnik a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikke (1) bekezdésének és 5. cikke (1) bekezdésének együttes olvasatából.
(
27
)	Lásd: Droz, G., i. m., 165. sz.; de Vareilles-Sommières, P., „The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down”, in Vareilles-Sommières, P., (szerk.), Forum Shopping in the European Judicial Area, Hart Publishing, London, 2007, 101-114. o.; Schauwecker, M., „Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U.S. Patent?”, TTLF Working Paper, 10. sz., 2011, 43. o.; Mills, A., „Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local?”, The International and Comparative Law Quarterly, 65. kötet, 3. sz., 2016, 541-579. o., különösen az 541., 542., 568. és 569. o.
(
28
)	Lásd: az első indítványom 118. pontja és 108. lábjegyzete, valamint az ott említett hivatkozások.
(
29
)	E tekintetben megjegyzem, hogy a Tanács melletti francia küldöttség emellett felvetette annak a „Brüsszel Ia” rendeletben való kifejezett megjelölését, hogy amennyiben egy tagállami bíróság elé olyan területre tartozó jogvitát terjesztenek, amelyre nézve e rendelet 24. cikke kizárólagos joghatóságot ír elő, azonban egy harmadik államot érint, az említett rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében előírt általános szabály alkalmazandó (lásd: doc. 8205/12, 2012. március 27., Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), 5. o., „Article 34(1)”). Márpedig az uniós jogalkotó ezt a pontosítást sem vette át. E jogalkotó nyilvánvalóan nem kívánt „egyértelműen” állást foglalni, ellenkezőleg, nyitva kívánta hagyni a bennünket foglalkoztató kérdést.
(
30
)	A német küldöttség azon feljegyzésére hivatkozom, amely ellenzi a francia küldöttség javaslatát azzal az indokkal, hogy „a »Brüsszel I« rendelet nem szabályozza véglegesen a tagállamok bíróságainak a harmadik államok bíróságaival szembeni joghatóságát”, és ennek így is kell maradnia (az Európai Unió Tanácsa, doc. 13756/11 ADD 1, 2011. szeptember 9., Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), 3. o.).
(
31
)	Lásd: Hess, B., „The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast)”, Think Tank European Parliament, 2011, 13. o.: „A Bizottság nem vette át azt a jogirodalmi javaslatot, amely szerint a [»Brüsszel I« rendelet 22. cikkében szereplő kizárólagos joghatósági okoknak a harmadik országokkal összefüggésben felmerülő hasonló helyzetekben is ki kellene zárniuk az uniós bíróságok joghatóságát (az említett »visszaható hatás«). Ez a megoldás elfogadhatónak tűnik, tekintettel arra, hogy a visszaható hatás megállapítása a rendelet értelmezésével kapcsolatos kérdésnek tekinthető, amelyet adott esetben az Európai Unió Bírósága vizsgálhat […].” (kiemelés tőlem).
(
32
)	Ezen olvasat legdrámaibb következményét (annak különös gyakorlati és gazdasági jelentősége miatt) az képezné, hogy az drasztikusan csorbítaná a harmadik államok bíróságainak javára kötött joghatósági megállapodások hatékony érvényesülését (mivel a rendelet az e megállapodásokra vonatkozó semmilyen eltérést nem tartalmaz). Az első indítványom 129-131. pontjában kellőképpen alátámasztottam, hogy e tekintetben az említett olvasat semmiképpen sem védhető.
(
33
)	A francia kormány érvelésével ellentétben a Bíróság ezzel nem „vonna magához az uniós jogalkotó hatáskörébe tartozó kérdés eldöntését”. E jogalkotót ugyanis semmi sem gátolná abban, hogy a brüsszeli rendszer következő átdolgozása során (végül) maga rendezze ezt a kérdést és e területen a Bíróság által elfogadott értelmezés helyébe lépő kifejezett szabályokat fogadjon el.
(
34
)	Ez lehetővé teszi, hogy egyetlen bíróság átfogó jelleggel döntsön a „több államra kiterjedő” – a jelen esetben a BSH által megfogalmazottakhoz hasonló – olyan szabadalombitorlási kérelmekről, amelyek azonos vagy hasonló tárggyal és igénypontokkal rendelkező nemzeti szabadalmakkal (különösen az európai szabadalmak különböző „részeivel”) kapcsolatosak, ezzel elkerülve az egymásnak ellentmondó határozatok kockázatát.
(
35
)	Lásd ebben az értelemben: Droz, G., i. m., 168. sz.
(
36
)	Lásd különösen: 1998. június 16-iRacke ítélet (C-162/96, EU:C:1998:293, 46. pont); 2018. február 27-iWestern Sahara Campaign UK ítélet (C-266/16, EU:C:2018:118, 47. pont); 2022. április 26-iLengyelország kontra Parlament és Tanács ítélet (C-401/19, EU:C:2022:297, 70. pont).
(
37
)	Lásd: a jelen indítvány 5. és 6. pontja.
(
38
)	Vagy tarthatja tiszteletben e szuverenitást a „Brüsszel Ia” rendelet 33. és 34. cikkében a folyamatban lévő ügyekkel kapcsolatban előírt mechanizmus keretében pusztán részlegesen és közvetett módon, olyan véletlenszerű és önkényes körülmények függvényében, mint az, hogy az érintett harmadik állam bíróságaihoz fordultak-e, illetve hogy az alperes tagállama szerinti bíróságok megkeresését megelőzően fordultak-e hozzájuk (lásd: a jelen indítvány 25. pontja).
(
39
)	Bár a nemzetközi szokásjoggal kapcsolatos, fent vizsgált megfontolások csupán néhány ilyen területre vonatkoznak (lásd: a jelen indítvány 16. és 20. lábjegyzete), a „Brüsszel Ia” rendelet rendszeréből és célkitűzéseiből levezetett „visszaható hatással” kapcsolatos indokolás azok mindegyikére egyformán érvényes. Ezen túlmenően ez a megoldás (jóllehet más okokból) a harmadik államok bíróságai javára kötött kizárólagos joghatósági megállapodás hatálya alá tartozó jogvitákra is alkalmazandó lenne.
(
40
)	Lásd: Droz, G., i. m., 164-169. sz.
(
41
)	Droz, G., i. m., 167. sz.
(
42
)	E megoldásért lásd: az első indítványom 77-94. pontja. A „visszaható hatás” elméletének keretében ugyanis azok az eshetőségek, amelyekben a tagállamok bíróságai jogosultak az eljárás megtagadására, egybeesnek a „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikkének tárgyi hatályával. Ez kétségtelenül az érvénytelenségi kifogásokkal kapcsolatos e megoldás nemzetközi jogrendbeli kiterjesztését jelentené, noha a nemzetközi szokásjog ezt nem követeli meg (és jómagam is bíráltam ennek megalapozottságát az első indítványom 41-63. pontjában). Mindazonáltal a „belső” és a „külső” megoldások közötti, az ezen elmélet által biztosítani kívánt koherencia jegyében (a második megoldás „tükrözi” az elsőt) ilyen eredményre kell jutnunk. Az ellenvetést mindenesetre ellensúlyozza az, hogy a javasolt megoldás – az Unión belül megköveteltekkel ellentétben – nem kötelezi a tagállamok bíróságait arra, hogy ne járjanak el egy ilyen kifogás tárgyában. E bíróságoknak lehetőségük van a határozathozatal mellőzése mellett dönteni, amennyiben azt helyénvalónak tartják (ami kevésbé problematikus).
(
43
)	A francia kormány érve – amely szerint ez a megoldás csupán a probléma részleges rendezését jelentené, mivel semmi sem akadályozná meg az eljáró bíróságokat abban, hogy e lehetőség igénybevétele helyett például érvénytelenné nyilvánítsák egy harmadik ország szabadalmát – viszonylag gyenge. Egyrészt inkább elméleti, mintsem valós kockázatról van szó, mivel a tagállamok bíróságai hagyományosan úgy ítélik meg, hogy nem rendelkeznek joghatósággal a külföldi szabadalmak érvényességéről való döntéshozatalra (lásd: fenti 49. lábjegyzet). Másrészt, ha egy tagállam bíróságai így járnának el, a nemzetközi szokásjog ebből eredő megsértése csupán e tagállamnak lenne betudható, nem pedig az uniós jogalkotónak, mivel ez utóbbi nem írta volna elő ezt a jogsértést.
(
44
)	Ez a probléma „az Unión belül” főszabály szerint nem merülhet fel, tekintettel a tagállamok közötti, az egymás igazságügyi intézményeibe vetett kölcsönös bizalomra (lásd: az első indítványom 110. pontja).
(
45
)	2006. február 7-i 1/03 (Új Luganói Egyezmény) vélemény (a továbbiakban: 1/03 vélemény, EU:C:2006:81, 148. pont).
(
46
)	Emellett az sem támasztható alá, hogy ez megkérdőjelezné a „Brüsszel Ia” rendelet nemzeti joggal szembeni elsőbbségét. E rendelet értelmében ugyanis a nemzeti jog lenne alkalmazandó. Lásd analógia útján:1/03 vélemény (148. pont).
(
47
)	Ami a többit illeti, bár a BSH bírálja a „visszaható hatás” elméletét, az általa javasolt megoldás nagyon közel áll ahhoz. E társaság ugyanis annak Bíróság általi megállapítását javasolja, hogy bár az alperes tagállamának bíróságai a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében joghatósággal rendelkeznek és kötelesek dönteni a harmadik országokat érintő kérelmek tárgyában, e bíróságok a nemzeti eljárási szabályaik alapján megtagadhatják a harmadik állam szabadalmának érvényességére vonatkozó kérelmek elbírálását azon az alapon, hogy a kérelmezőnek nem fűződik érdeke az eljáráshoz (tekintettel arra, hogy az említett bíróságok nem kötelezhetnek egy külföldi szellemi tulajdoni hivatalt egy ilyen jogcím nyilvántartásból való törlésére).
(
48
)	Lásd: Owusu ítélet (38-42. pont).
(
49
)	A tagállamok bíróságai a nemzeti joguk alapján általában úgy tekintik, hogy nem rendelkeznek joghatósággal egy külföldi szabadalom érvényességéről vagy egy másik államban található ingatlanon fennálló tulajdonjogról, illetve határozatoknak egy ilyen állam területén történő végrehajtásáról való határozathozatalra. Lásd általánosságban: Nuyts, A., Study on Residual Jurisdiction, General Report, 2007, 93-96. és 103. pont. Példákért lásd: i. Belgiumban a szabadalmak érvényességét illetően: a loi du 16 juillet 2004 „portant le Code de droit international privé” (a nemzetközi magánjogi törvénykönyvről szóló, 2004. július 16‑i törvény) 86. cikkének második bekezdése (Numac 2004009511, Moniteur Belge, 2004. július 27., 57340. o.); ii. Franciaországban az ingatlanügyekben: Pataut, E., i. m., 139., 148., 360., 361. és 374-377. sz., a szabadalmak érvényességével kapcsolatos ügyekben pedig: Mayer, P., Heuzé, V., és Remy, B., Droit international privé, 12. kiadás, LGDJ, Párizs, 2019, 329. és 330. pont; iii. az Egyesült Királyságban az ingatlanügyekben: House of Lords (Egyesült Királyság), 1893. szeptember 8., British South Africa Co v Companhia de Moçambique, [1893] AC 602, a szabadalmak érvényességével kapcsolatos ügyekben pedig: Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Egyesült Királyság), 2011. július 27., Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, 54. és 56. §; iv. Svédországban a szabadalmak érvényességével kapcsolatos ügyekben: Lundstedt, L., „Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR”, Nordiskt immateriellt rättsskydd, 76. kötet, 4. sz., 348-364. o., 3.2.1. sz.
(
50
)	Lásd ezzel szemben: Owusu ítélet (43. pont).
(
51
)	E követelményekről lásd: az első indítványom 149-152. pontja. A francia kormány által felvetett számos kérdés mindemellett tisztán eljárási jellegű (sor kerülhet-e hivatalból a joghatóság hiányának megállapítására stb.). Márpedig általában véve a brüsszeli rendszer nem szabályozza ezeket a kérdéseket, amelyekre így az eljáró bíróság joga alkalmazandó, feltéve, hogy ez nem sérti e rendszer hatékony érvényesülését (lásd: 1990. május 15-iHagen ítélet, C-365/88, EU:C:1990:203, 17., 19. és 20. pont). Ugyanezt javaslom.
(
52
)	Ugyanez vonatkozik a „Brüsszel Ia” rendelet egyéb rendelkezéseire is. Egyébiránt ez a válasz, jóllehet az a harmadik országok szabadalmainak érvényességére irányul, véleményem szerint analógia útján átültethető lenne azokra a kérelmekre is, amelyeknek a tárgya egy harmadik államban fekvő ingatlanon fennálló tulajdonjogot igazoló okirat érvényessége, egy ilyen állam valamely más közhitelű nyilvántartásába való bejegyzés vagy az ezen állam területén hozott végrehajtási intézkedés érvényessége, amely tárgykörök mindegyike az állami szuverenitással kapcsolatos kérdéseket vet fel a nemzetközi jogrendben. E válasz ezzel szemben nem alkalmazható azokra a tárgykörökre, amelyek nem vetnek fel ilyen kérdéseket (lakásbérleti szerződések, társaságok létrehozatalának érvényessége), vagy azokra a jogvitákra, amelyekre valamely harmadik állam bíróságai javára kötött kizárólagos joghatósági megállapodások vonatkoznak. Ezen esetek vonatkozásában kizárólag a visszaható hatás elmélete tűnik számomra megfelelőnek.
(
53
)	A második tárgyaláson a Bíróság arról kérdezte a beavatkozó feleket, hogy egy ilyen joghatóság ellentétes lehet-e az Európai Unió Alapjogi Chartája 17. cikkének (2) bekezdésével. Véleményem szerint nem. Ezen alapvető jog ugyanis kétségkívül maga után vonja, hogy a tagállamok bíróságai érvényt szereznek a harmadik országok szabadalmai által biztosított jogoknak, amennyiben e bíróságokhoz ilyen irányú kérelemmel fordulnak. Ugyanakkor ezt csupán akkor kötelesek megtenni, ha ezek a jogcímek érvényesek. E rendelkezés nem akadályozza meg őket ennek vizsgálatában. Ha egy szabadalombitorlási per keretében e bíróságok megállapítják egy ilyen szabadalom érvénytelenségét, és a keresetet ezen az alapon elutasítják, a szabadalom jogosultja kétségtelenül nem gyakorolhatná többé a szabadalom által biztosított jogokat az – ily módon felmentett – állítólagos bitorlóval szemben. Ez azonban nem a „tulajdontól való megfosztás” lenne, hanem az érvénytelenség megállapításának puszta következménye. Egy ilyen határozat inter partes hatálya és az, hogy a szabadalom egyébként érvényes marad, a tagállamok e területre vonatkozó joghatóságát övező korlátok velejárója. Az ebből eredő helyzet önmagában nem tekinthető ellentétesnek az említett 17. cikk (2) bekezdésével.
(
54
)	Ily módon egy harmadik állam szabadalmára vonatkozó bitorlási per keretében emelt érvénytelenségi kifogás esetén a tagállamok bíróságai nem kötelesek felfüggeszteni az eljárást addig, amíg ezen állam hatóságai meg nem állapítják a jogcím érvényességét, ahogyan azt a „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikkének (4) bekezdése alapján e bíróságok gyakran kötelesek megtenni, amennyiben egy tagállam szabadalmáról van szó (lásd: az első indítványom 77-94. pontja). Végezetül, amint azt ezen indítvány 63. pontjában jeleztem, ezt a megoldást de lege ferenda az „Unión belüli” jogvitákban is el kell hagyni. Ezért felhívom az uniós jogalkotót a brüsszeli rendszer ilyen irányú módosítására.
(
55
)	A nemzeti eljárásjog olyan (hipotetikus) szabályát, amely erga omnes hatályt biztosít egy ilyen határozat érvényességgel kapcsolatos megállapításoknak, a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikkének (1) bekezdésével való ellentét miatt ezért figyelmen kívül kell hagyni.
(
56
)	A megkeresett bíróság nem állapíthatja meg a joghatóságát a nemzeti joga alapján. Mivel a „Brüsszel Ia” rendelet alkalmazandó, és az alperes az Unióban rendelkezik lakóhellyel vagy székhellyel, figyelmen kívül kell hagyni a joghatóságra vonatkozó nemzeti szabályokat (lásd: 2021. február 25-iMarkt24 ítélet, C-804/19, EU:C:2021:134, 32. pont).
(
57
)	És egyúttal elkerülve, hogy az e rendelkezés által az érvénytelenségi kifogásokra előírt túlzó megoldást kiterjesszék a nemzetközi jogrendre (lásd: a jelen indítvány 53. lábjegyzete). Összehasonlításul lásd: a fenti 42. lábjegyzet.
(
58
)	Lásd: a jelen indítvány 49. lábjegyzete.
(
59
)	Lásd: Jenard, P., és Möller, G., Rapport relatif à la convention de Lugano (HL 1990. C 189., 57. o.), 54. pont; de Almeida Cruz, M., Desantes Real, M., et Jenard, P., Rapport relatif à la convention de San Sebastián (HL 1990. C 189., 35. o.), 25. pont.
(
60
)	Lásd: az 1/03 vélemény 153. pontja és az első indítványom 112. pontja
(
61
)	A „Brüsszel Ia” rendelet 33. és 34. cikke ugyanis előírja, hogy „[a]mennyiben a joghatóság a 4. cikken […] alapul”, a tagállami bíróság egy harmadik államban folyamatban lévő párhuzamosa eljárás esetén megállapíthatja joghatóságának hiányát, feltéve, hogy az összhangban áll a megfelelő igazságszolgáltatás elvével. Márpedig e rendelet (24) preambulumbekezdésének második albekezdése szerint ilyen eset állhat fenn, ha „a harmadik állam bírósága kizárólagos joghatósággal rendelkezik […] az adott ügyben olyan körülmények fennállása esetén, amelyek alapján valamely tagállam bírósága kizárólagos joghatósággal rendelkezne”(sic). Mindez tehát azt jelenti, hogy egy tagállami bíróság az említett rendelet 4. cikke alapján még olyan kérelmek tekintetében is joghatósággal rendelkezhet, amelyeknek a tárgya például harmadik államok szabadalmainak az érvényessége.
(
62
)	Lásd ebben az értelemben: 2021. szeptember 30-iCommerzbank ítélet, C-296/20, EU:C:2021:784, 58. pont.
(
63
)	Ez a határozat arra a kérdésre vonatkozott, hogy az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik-e a második Luganói Egyezmény megkötésére (lásd: az első indítványom 112. pontja).
(
64
)	A Bíróság a szóban forgó szakaszban egyébiránt igen általános jelleggel utalt mindazokra a tárgykörökre, amelyekre a „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikke kizárólagos joghatósági szabályt állapít meg, valamint a joghatósági megállapodások esetére. Nem vizsgálta meg részletesen, hogy egyes ilyen tárgykörökben (ideértve a harmadik államok szabadalmainak lajstromozását és érvényességét) azok sajátosságaira tekintettel az alperes tagállama bíróságainak joghatósága kizárt vagy korlátozott-e (lásd még e tekintetben: a soron következő lábjegyzet).
(
65
)	Ugyanis, még ha a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikkének (1) bekezdését a jelen indítvány e szakaszában javasolt módon kellene is értelmezni, még mindig előfordulhatnának olyan helyzetek, amelyekben e rendelkezés alapján egy tagállam bíróságai joghatósággal rendelkeznek, holott ezzel párhuzamosan egy harmadik állam bíróságát – az említett rendeletben előírt kizárólagos joghatósági okokat tükröző – kizárólagos joghatóság illetné meg. Ez a helyzet állhat fenn a lakásbérleti szerződésekkel vagy a jogi személyek létrehozatalának érvényességével kapcsolatban, vagy, analógia útján, a valamely harmadik ország bíróságának kizárólagos joghatóságát kikötő megállapodás esetén.
(
66
)	Különösen ha valamely harmadik állam bíróságait kikötő kizárólagos joghatósági megállapodás ellenére fordulnak a tagállamok bíróságaihoz.
(
67
)	Lásd: a jelen indítvány 30. pontja. A megoldás nem ismeretlen az összehasonlító jogban. A francia jogban például nem létezik a forum necessitatis az ingatlanjog területén (lásd: Pataut, E., i. m., 374-377. sz.).