62002CC0414_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. 2002. november 6-i végzésével a bécsi Verwaltungsgerichtshof előzetes döntéshozatal céljából a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet(2) (a továbbiakban: Vámkódex) 202. cikke (3) bekezdésének értelmezésére irányuló kérdést terjesztett a Bíróság elé. A kérdést feltevő bíróság lényegében azt szeretné tudni, hogy ellentétes-e ezen rendelkezéssel az a tagállami szabályozás, amely szerint a munkáltatónak (illetve megbízónak) vámtartozása keletkezik, ha munkavállalója (illetve megbízottja) a rábízott ügyek vitele során vámjogi kötelezettségeit megszegi.
I – Jogi háttér
A közösségi szabályozás
2. A Vámkódex 202. cikke szerint:
„(1) A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
a) a behozatalivám-köteles árunak a Közösség vámterületére történő jogellenes bejuttatásakor; […].
[…]
(3)	Adós:
– az a személy, aki az ilyen árut jogellenesen bejuttatta,
– bármely személy, aki részt vett az áru jogellenes bejuttatásában, és tudomása volt vagy tudomása kellett legyen arról, hogy a bejuttatás jogellenes, és
– bármely személy, aki a szóban forgó árut megszerezte vagy birtokában tartotta, és az áru megszerzésekor vagy átvételekor tudomása volt, vagy tudomása kellett legyen arról, hogy azokat jogellenesen juttatták be.”
3. A 213. cikk szerint:
„Ha több személy felel egy vámtartozás megfizetéséért, egyetemlegesen felelősek az ilyen tartozásért.”
A nemzeti szabályozás
4. A Zollrechts-Durchführungsgesetz (vámjogi végrehajtási törvény, a továbbiakban: ZollR‑DG)(3) 79. §-ának (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az a vámtartozás, ami egy vállalkozó munkavállalóját vagy megbízottját azért terheli, mert a munkáltatója, illetve megbízója ügyeinek vitele során vámjogi kötelezettséget szegett meg, keletkezése időpontjától kezdve a munkáltatót, illetve a megbízót is terheli, ha e vállalkozót más rendelkezés alapján ugyanabban az ügyben még nem terheli vámtartozás.”
II – A tényállás és az eljárás
5. Az ügyiratokból kiderül, hogy Hassan Bas a Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul társaság (a továbbiakban: Ulustrans) alkalmazottja.
6. 1996. december 5-én Hassan Bas az Ulustrans nevén nyilvántartott tehergépkocsit vezetve úgy haladt át a höchsti vámhivatalnál Svájc és Ausztria között, hogy elmulasztotta az általa szállított négy textilanyag-felcsavaró gép vám elé állítását.
7. 1996. december 11-i határozatában a Hauptzollamt Feldkirch (feldkirchi vámhivatal) közölte Hassan Basszal, hogy a Vámkódex 221. cikkének (1) és (3) bekezdése alapján 770 684 ATS (ebből 83 770 ATS vám és 686 914 ATS importot terhelő forgalmi adó) vámtartozás terheli.
8. 1997. február 27-én ugyanez a vámhivatal téjékoztatta az Ulustranst, hogy a Vámkódex 202. cikkének (1) bekezdése, valamint a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdése alapján munkavállalója vámtartozásával megegyező összegű vámtartozás terheli.
9. Ez ellen a határozat ellen az Ulustrans jogorvoslattal élt, amelyet azonban elutasítottak. Ekkor a Finanzlandesdirektion für Oberösterreich Linz régióbeli negyedik fellebbezési tanácsához fordult jogorvoslati kérelemmel, amit 2000. november 21-én szintén elutasítottak.
10. Az Ulustrans ekkor a Verwaltungsgerichtshofhoz fordult a Finanzlandesdirektion für Oberösterreich (a továbbiakban: az alperes közigazgatási szerv) határozatának megsemmisítése iránt, többek között arra hivatkozva, hogy a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdése ellentétes a közösségi joggal, amennyiben az adósoknak a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdésében szereplő kimerítő felsorolását jogellenesen kibővíti.
11. A Verwaltungsgerichtshof ezzel a kérdéssel foglalkozva szükségesnek látta az EK 234. cikk alapján megkeresni a Bíróságot, és a következő kérdést intézni hozzá:
„A Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdésére tekintettel jogellenes, és így a közösségi joggal ellentétes-e az adós fogalmának a kiterjesztése a Zollrechts-Durchführungsgesetz 79. §-ának (2) bekezdésében (amely szerint az a vámtartozás, ami egy vállalkozó munkavállalóját vagy megbízottját azért terheli, mert a munkáltatója, illetve megbízója ügyeinek vitele során vámjogi kötelezettséget szegett meg, keletkezése időpontjától kezdve a munkáltatót, illetve a megbízót is terheli)?”
12. Az eljárás során az alperes közigazgatási szerv, az osztrák kormány és a Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket.
III – Jogi elemzés
13. A kérdést feltevő bíróság azt kéri a Bíróságtól, hogy vizsgálja meg, összhangban van-e a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdése a Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdésével.
14. Amint az ismeretes, a nemzeti előírások közösségi joggal való összeegyeztethetőségének ilyen vizsgálatára az előzetes döntéshozatali eljárásban a Bíróság hatásköre nem terjed ki. Kizárólag „a közösségi jogból adódó értelmezési kérdéseket döntheti el”, így lehetővé téve, hogy „a nemzeti bíróság mérlegelje az összeegyeztethetőséget az előtte fekvő ügyben”(4) .
15. A Bíróság ezekben az ügyekben folytatott ítélkezési gyakorlatának megfelelően a Verwaltungsgerichtshof által feltett előzetes kérdést ezért úgy kell átfogalmazni, hogy a Vámkódex említett rendelkezésével ellentétes-e az olyan nemzeti szabályozás, mint az osztrák, amely szerint a munkáltatónak (illetve megbízónak) vámtartozása keletkezik, ha munkavállalója (illetve megbízottja) a rábízott ügyek vitele során vámjogi kötelezettségeit megszegi.
16. E tekintetben emlékeztetek rá, hogy behozatalivám-köteles árunak a Közösség vámterületére történő jogellenes bejuttatásakor a Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdése alapján a személyek három csoportja válik a vámtartozás adósává: i) az a személy, aki az ilyen árut jogellenesen bejuttatta; ii) azok a személyek, akik részt vettek az áru jogellenes bejuttatásában, és tudomásuk volt vagy tudomásuk kellett legyen arról, hogy a bejuttatás jogellenes; végül pedig iii) azok a személyek, akik a szóban forgó árut megszerezték vagy birtokukban tartották, és az áru megszerzésekor vagy átvételekor tudomásuk volt, vagy tudomásuk kellett legyen arról, hogy azokat jogellenesen juttatták be.
17. A feltett kérdés megválaszolásához tehát először azt kell megvizsgálni, hogy az adósok fent említett felsorolása kimerítő-e, vagy pedig ellenkezőleg, a tagállamok kiterjeszthetik újabb adóskategóriákat adva hozzá.
18. Az alperes közigazgatási szerv és az osztrák kormány ez utóbbi nézetet támogatta. Azt állítják, hogy a Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdése csak alapnorma, ami az adós fogalmának minimális harmonizációjára szorítkozik. Nem akadályozza meg tehát, hogy a tagállamok a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdéséhez hasonló további rendelkezéseket fogadjanak el azzal a céllal, hogy e fogalmat kiterjesszék, és ezáltal biztosítsák a vámtartozások megfizetését.
19. Az alperes közigazgatási szerv és az osztrák kormány szerint ez az értelmezés van összhangban a Vámkódex 232. cikke (1) bekezdésének a) pontjával, valamint az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 2000. szeptember 29-i 2000/597/EK, Euratom tanácsi határozat(5) 8. cikkével, amelyek a nemzeti vámhatóságokat, illetve a tagállamokat azzal bízzák meg, hogy a vámtartozások behajtása érdekében a nemzeti előírások biztosította minden lehetőséget használjanak fel.
20. Azt gondolom azonban, hogy ez az értelmezés nem elfogadható. Megítélésem szerint a Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdése kimerítően meghatározza egy árunak a Közösség területére történt jogellenes bejuttatása alapján létrejött vámtartozás adósait.
21. Úgy tűnik, ezt a következtetést támasztja alá a vizsgált rendelkezés betű szerinti értelme is.
22. A rendelkezés ugyanis pontosan meghatározza a vámtartozás adósait, és nem nyújt semmilyen szövegszerű alapot arra a feltételezésre, hogy a tagállamok annak tekinthetnék a kifejezetten felsoroltakon kívüli személyeket is.
23. Másrészt úgy tűnik, hogy a fenti következtetést támasztja alá a tárgyban egymást követően született rendelkezések történeti vizsgálata is.
24. A Vámkódex elfogadása előtt a vonatkozó szabályok különböző másodlagos jogi normákban voltak elszórva. A vámtartozás megfizetésére köteles személyekre például a vámtartozás megfizetésére köteles személyek meghatározásáról szóló, 1988. április 18-i 1031/88/EGK tanácsi rendelet vonatkozott(6) .
25. E rendelet 3. cikkének első francia bekezdése úgy rendelkezett, hogy olyan vámtartozás esetében, amely árunak a Közösség vámterületére történt jogellenes bejuttatása alapján keletkezett, „a vámtartozás megfizetésére az a személy köteles, aki az árut a Közösség vámterületére bejutatta”. A második francia bekezdés azonban hozzátette, hogy „vele egyetemlegesen, a tagállamokban hatályban lévő rendelkezéseknek megfelelően
kötelesek a vámtartozás megfizetésére azok a személyek, […] akik részt vettek a bejuttatásban”, illetve „akik az árut megszerezték vagy birtokukban tartották”, és „ minden más olyan személy, aki a jogellenes bejuttatásért felelős ”(7) .
26. Amint azt a Bizottság helyesen megállapította, a 1031/88 rendelet ebből következőleg megengedte, hogy a tagállamok az áru jogellenes bejuttatásában valamilyen módon érintett személyek olyan további kategóriáit állapítsák meg, amelyektől megkövetelhető a vámtartozás megtérítése.
27. Amint az ismeretes, annak érdekében, hogy megkönnyítse „mind a Közösség gazdasági szereplői, mind a vámigazgatási szervek” tevékenységét, a Vámkódex egységes szövegben gyűjtötte össze „a vámjogszabályok rendelkezéseit, amelyek [addig] számos közösségi rendeletben és irányelvben”, köztük éppen a 1031/88 rendeletben, elszórtan voltak megtalálhatók (a 2913/92 rendelet első preambulumbekezdése)(8) . Ezen túlmenően módosításokat is elvégzett, ahol szükséges volt, a közösségi vámszabályozás „következetesebbé”, „egyszerűbbé” és „teljesebbé” tétele érdekében (második preambulumbekezdés).
28. Ennek fényében kell tehát értékelni a 1031/88 rendelet 3. cikke helyébe lépett 202. cikket, amelyik pontosan meghatározza a vámtartozás adósait – a korábbiakban alkalmazott módszerrel ellentétben – anélkül, hogy utalna a nemzeti jog rendelkezéseire.
29. Nekem úgy tűnik, hogy a szabályozás imént leírt fejlődéséből az következik, hogy az adósok meghatározása a 202. cikkben a jogalkotó döntésének a következménye, aki éppen az „egyszerű” és „teljes” szabályozás érdekében kifejezetten és kimerítően megjelölte azokat a személyeket, akik kötelesek lehetnek egy áru jogellenes bejuttatása miatt létrejött vámtartozás megfizetésére.
30. Ezek alapján arra a következtetésre jutok, hogy a Vámkódex elfogadása óta a tagállamoknak már nincsen lehetőségük olyan rendelkezéseket elfogadni vagy hatályban tartani, amelyek további személyeket köteleznek vámtartozás megfizetésére, akár csak egyetemlegesen is.
31. Miután ezt leszögeztük, meg kell vizsgálni, hogy egy olyan rendelkezés, mint az osztrák jogé, amely kiterjeszti a munkáltató felelősségét a munkavállalója jogellenes magatartásából következő vámtartozásra, kiterjeszti-e a Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdésében adott kimerítő felsorolást, vagy pedig ellenkezőleg, visszavezethető az e rendelkezésben meghatározott három kategória egyikére.
32. E tekintetben előre bocsátom, hogy a szóban forgó rendelkezésben meghatározott harmadik adóskategóriának, azaz a jogellenesen bejuttatott árut megszerző vagy birtokában tartó személyek kategóriájának, a konkrét ügyben nincs relevanciája. Ebben az ügyben nem olyan személy felelősségéről van szó, aki az árut a bejuttatás után megszerezte vagy birtokában tartotta, hanem olyan személyről, akit munkaviszony kötött össze az árut jogellenesen bejuttató személlyel.
33. A Vámkódex 202. cikke (3) bekezdésének első és második francia bekezdését azonban meg kell vizsgálni.
34. Amint már láttuk, az első francia bekezdés szerint adós „az a személy, aki az ilyen árut jogellenesen bejuttatta”.
35. E rendelkezésre utalva a kérdést feltevő bíróság hangsúlyozta, hogy a szakirodalom egy része szerint egy áru munkavállaló által történő jogellenes bejuttatása esetén az idézett rendelkezés alapján mindig a munkáltató az adós. E szerint az elmélet szerint az ilyen esetekben mindig a vállalkozó juttatja be az árut a Közösség területére, még akkor is, ha csak közvetve, alkalmazottján keresztül.
36. Véleményem szerint ez az álláspont nem támogatható.
37. A Bíróság már világosan kimondta, hogy a 202. cikk (3) bekezdése első francia bekezdésének értelmében az az adós, aki „az árut ténylegesen
bejuttatta”(9), azaz kizárólag az a személy aki, mint a szállítóeszköz vezetője, a vámterületre történő bejuttatás pillanatában a tényleges ellenőrzést gyakorolja az áru felett. Ebből következőleg egy olyan szabály, mint az osztrák, amelyik a munkáltatót felelőssé teszi a munkavállaló által elkövetett szabálytalanságért, nem vezethető vissza a fenti rendelkezésre.
38. Azonban meg kell még vizsgálni a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdésének második francia bekezdésében meghatározott tényállást, amely szerint adós az a személy is, „aki részt vett az áru jogellenes bejuttatásában, és tudomása volt vagy tudomása kellett legyen arról, hogy a bejuttatás jogellenes”.
39. Amint azt a Bizottság helyesen megállapította, a munkáltató felelőssége a munkavállaló által elkövetett szabálytalanságért felmerülhet e rendelkezés szerint, feltéve természetesen, hogy az ott meghatározott feltételek fennállnak.
40. Ehhez, amint az a 202. cikk (3) bekezdéséből kitűnik, először is egy objektív feltételnek kell megvalósulnia, ami pedig a „részvétel” az áru vámterületre való bejuttatásában. Nyilvánvaló, hogy ez a feltétel minden olyan esetben megvalósul, amikor valaki anyagi vagy erkölcsi támogatást nyújtott az áru bejuttatásához a Közösségek területére: például amikor, mint a jelen esetben, a munkáltató utasítja a munkavállalót, hogy hozzon be meghatározott árukat a Közösség területére, és ráadásul rendelkezésére bocsát egy a tulajdonában álló szállítóeszközt.
41. Ezen túlmenően annak a feltételnek is teljesülnie kell, hogy annak a személynek, aki részt vett a bejuttatásban, „tudomása volt vagy tudomása kellett legyen arról, hogy az áru bejuttatása jogellenes”. Tehát bizonyítani kell, hogy tudomása volt az áruk felett ténylegesen ellenőrzést gyakorló személy által elkövetett szabálytalanságról, vagy legalábbis olyan helyzetben volt, hogy ésszerűen feltehető, hogy tudomása lehetett vagy tudomása kellett legyen erről a szabálytalanságról.
42. Nekem úgy tűnik, hogy egy olyan rendelkezés, mint az osztrák, amelyik felelőssé teszi a munkáltatót (illetve a megbízót) a munkavállalója (illetve megbízottja) vámjogi kötelezettségszegése alapján keletkezett vámtartozásért, ha ez utóbbi „a munkáltatója, illetve megbízója ügyeinek vitele során” járt el, tiszteletben tartja ezeket a feltételeket. Azzal, hogy a felelősséget a munkavállaló által a rábízott ügyek vitele során elkövetett vámjogi kötelezettségszegésekre korlátozza, azt éri el, hogy a munkáltató kizárólag azokban az esetekben válik a vámtartozás adósává, amikor a Vámkódex említett rendelkezése szerint azzá kell válnia.
43. A munkáltató mindenekelőtt azért felel, mert utasítást adott rá, hogy egy árut behozzanak a Közösség területére, és ily módon részt vett a vámterületre történő bejuttatásában.
44. Ezen kívül a munkáltató azért is felel, mert helyzete folytán tudta (vagy tudnia kellett), hogy a munkavállalója hogyan hajtja végre a rábízott feladatot, illetve mert egyébként is kötelessége, hogy felügyelje, hogy a munkavállalója e feladat végrehajtása során tiszteletben tartja-e a vonatkozó jogszabályokban megállapított kötelezettségeit.
45. A fent kifejtett indokok alapján úgy vélem, hogy a Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdésével nem ellentétes az olyan nemzeti jogi rendelkezés, mint a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdése, amely szerint a munkáltatónak (illetve megbízónak) vámtartozása keletkezik, ha munkavállalója (illetve megbízottja) a rábízott ügyek vitele során vámjogi kötelezettségeit megszegi.
IV – Végkövetkeztetések
46. A fentiek fényében indítványozom, hogy a Bíróság a Verwaltungsgerichtshof által feltett előzetes kérdésre a következő választ adja:
„A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 202. cikkének (3) bekezdése nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint a Zollrechts-Durchführungsgesetz 79. §-ának (2) bekezdése, amely szerint a munkáltatónak (illetve megbízónak) vámtartozása keletkezik, ha munkavállalója (illetve megbízottja) a rábízott ügyek vitele során vámjogi kötelezettségeit megszegi.”
(1) .
(2)
–	HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.
(3)
–	BGBl. 1994/659.
(4)
–	Lásd többek között a C‑37/96. és C‑38/96. sz., Sodiprem és társai egyesített ügyekben 1998. április 30-án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2039. o.) 22. pontját és a C‑17/00. sz. De Coster-ügyben 2001. november 29-én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑9445. o.) 23. pontját.
(5)
–	HL L 253., 42. o.
(6)
–	HL L 102., 1988. április 21., 5. o.
(7)
–	Kiemelés tőlem.
(8)
–	Lásd a Vámkódex 251. cikkét.
(9)
–	A C‑238/02. és C‑246/02. sz., Viluckas és Jonusas egyesített ügyekben 2004. március 4-én hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé) 29. pontja. Kiemelés tőlem.