30 Cdo 2808/2021-240 
 
 
USNESENÍ 
 
Nejvyšší soud rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Davida Vláčila a soudců 
JUDr. Pavla Simona a Mgr. Víta Bičáka, v právní věci žalobkyně Roxtec CZ s.r.o., identifikační 
číslo osoby 26744449, sídlem v Praze 8, Kotlaska 2414/5a, zastoupené Mgr. Karin Pomaizlovou, 
advokátkou se sídlem v Praze 1, U Prašné brány 1, proti žalovaným 1) WallMax S.r.l., sídlem v 
Milánu, Corso di Porta Nuova 22, Italská republika, zastoupené JUDr. Michalem Matějkou, 
advokátem se sídlem v Praze 1, Jáchymova 26/2, 2) SVK Elektronik, s.r.o. , identifikační číslo 
osoby 25066102, sídlem v Praze 9, Slavětínská 142, 3) J. J., narozenému XY, identifikační číslo 
osoby XY, místem podnikání XY, zastoupenému Mgr. Ivou Wenzel, advokátko u se sídlem v 
Praze, Lipovská 466/7, o ochranu před nekalou soutěží, vedené u Městského soudu v Praze pod 
sp. zn. 2 Cm 32/2018, o dovolání žalované 1) proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 9. 6. 
2021, č. j. 3 Cmo 10/2021-220, takto: 
 
 
Usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 9. 6. 2021, č. j. 3 Cmo 10/2021 -220, se zrušuje 
a věc se vrací Vrchnímu soudu v Praze k dalšímu řízení. 
 
 
Odůvodnění: 
I. Dosavadní průběh řízení 
1. Žalobkyně se v řízení coby výhradní distributor modulárních těsnících systémů  značky 
Roxtec v České republice domáhá ochrany proti nekalosoutěžnímu jednání žalovaných, ke 
kterému dle žalobních tvrzení dochází prodejem výrobků žalované 1) na území České republiky. 
Výrobky měly být zkopírovány podle těsnícího systému značky Roxtec. Ž alovaná 1) v řízení 
vznesla námitku nedostatku mezinárodní příslušnosti českých soudů a námitku překážky 
zahájeného řízení (tzv. litispendence). 
2. Městský soud v Praze (dále jen „soud prvního stupně“) usnesením ze dne 17. 9. 2020, č. 
j. 2 Cm 32/2018-193, ve znění opravného usnesení ze dne 14. 10. 2020, č. j. 2 Cm 32/2018 -208, 
rozhodl, že námitce nedostatku pravomoci soudu vznesené žalovanou 1) „se nevyhovuje“ (výrok 
I usnesení), v rozsahu žalobního nároku na odstranění tvrzení z webových stránek a katalogu  
žalované 1), že jí nabízené moduly jsou bezhalogenové, a na zdržení se takového tvrzení 
žalovanou 1) řízení zastavil (výrok II usnesení), dále rozhodl, že námitce litispendence vznesené 
žalovanou 1) týkající se ostatních nároků žalobce „se nevyhovuje“ (vý rok III usnesení) a 
nepřipustil rozšíření žalobního nároku na stanovení povinnosti žalované 1) a žalovanému 3)
odstranit veškeré moduly značky Wallmax ze všech instalací, kde byly přimíchány ke stávajícím 
instalacím těsnícího systému značky Roxtec (výrok IV usnesení). 
3. Soud prvního stupně vycházel z toho, že žalovaná 1) je společností se sídlem v Italské 
republice, proti níž je v současné sobě vedeno řízení u Řádného soudu v Miláně. Žalobci v tomto 
současně vedeném řízení jsou společnosti Roxtec Italy S.r.l. a Roxtec AB. Zástupci obou stran se 
v řízení dohodli, že žalovaná [v nyní pojednávané věci žalovaná 1)] odstraní z katalogu a 
internetových stránek informaci o tom, že její výrobky neobsahují halogeny a nebude je dále 
propagovat jako bezhalogenové. Dle  zjištění soudu prvního stupně žalobkyně v nyní 
projednávané věci mimo jiné požaduje po žalované 1) odstranění z webových stránek a katalogu 
stejného tvrzení, tj. že výrobky žalované 1) neobsahují halogeny, a zdržení se tvrzení, že jí 
nabízené moduly jsou bezhalogenové. 
4. Po právní stránce soud prvního stupně dospěl k závěru, že mezinárodní příslušnost 
(pravomoc) soudů České republiky je dána čl. 7 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady 
(EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v 
občanských a obchodních věcech (přepracované znění), dále jen „nařízení Brusel I bis“, kdy 
osoba s bydlištěm v některém členském státě může být žalovaná v jiném členském státě ve 
věcech týkajících se deliktu nebo kvazidelikt u, a to u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke 
škodné události. Jelikož dle žaloby prodejem výrobků žalované 1) na území České republiky má 
docházet k deliktnímu jednání, jenž má za následek vznik újmy žalobci, je dána mezinárodní 
příslušnost (pravomoc) soudu prvního stupně ve věci rozhodovat. Soud prvního stupně naopak 
shledal důvodnou námitku litispendence podle ustanovení § 83 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb., 
občanský soudní řád (dále jen „o. s. ř.“), podle něhož zahájení řízení o zdržení se protipráv ního 
jednání nebo o odstranění závadného stavu ve věcech ochrany práv porušených nebo ohrožených 
nekalým soutěžním jednáním brání tomu, aby proti témuž žalovanému probíhalo u soudu další 
řízení o žalobách jiných žalobců požadujících z téhož jednání nebo st avu stejné nároky. Soud 
prvního stupně tedy řízení v rozsahu, v jakém se nároky žalobců v obou řízeních shodují, podle § 
104 odst. 1 o. s. ř. pro nedostatek podmínek řízení zastavil. Nakonec soud prvního stupně 
rozhodl o návrhu žalobkyně na rozšíření žalob y o stanovení povinnosti žalované 1) a 
žalovanému 3) odstranit veškeré moduly značky WallMax „ze všech instalací“, kdy tyto moduly 
byly přimíchány ke stávajícím instalacím těsnícího systému značky Roxtec, a to tak, že rozšíření 
žalobního nároku pro jeho neurčitost a nevykonatelnost nepřipustil. 
5. Vrchní soud v Praze (dále jen „odvolací soud“) v záhlaví označeným usnesením potvrdil 
usnesení soudu prvního stupně ve výrocích I a III ve správném znění, že námitky vznesené 
žalovanou 1) o nedostatku mezinárodní příslušnosti českých soudů a o překážce litispendence se 
zamítají (alinea 1 a 3 usnesení odvolacího soudu), změnil usnesení soudu prvního stupně ve 
výroku II tak, že se řízení v uvedeném rozsahu nezastavuje (alinea 2 usnesení odvolacího soudu) 
a učinil gra matickou korekci ve výroku IV usnesení soudu prvního stupně, když slovo 
„přimáchány“ opravil na „přimíchány“ (alinea 4 usnesení odvolacího soudu). 
6. Odvolací soud shodně se soudem prvního stupně uzavřel, že pro stanovení mezinárodní 
příslušnosti soudů jsou rozhodná kritéria uvedená v čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis. Předmětem 
řízení jsou nároky z deliktní odpovědnosti, plynoucí z údajného nekalosoutěžního jednání 
spočívajícího zejména v tvrzení žalované 1) o tom, že výrobky značky WallMax jsou 
bezhalogenové, že je lze míchat s výrobky jiných značek (včetně výrobků žalobkyně), přičemž 
žalovaná 1) klame české zákazníky certifikáty o protipožární odolnosti svých výrobků. Daná 
tvrzení činí žalovaná 1) na svých internetových stránkách a šíří je v písemné pod obě a v českém
znění i mezi českými zákazníky. Mezinárodní příslušnost soudů České republiky je tak dána, 
jelikož se negativní účinky žalobkyní vymezeného jednání žalované 1), jež mohou naplňovat 
skutkovou podstatu nekalosoutěžního jednání, měly projevovat  i v České republice. V souladu s 
judikaturou Soudního dvora Evropské unie (dále jen „SDEU“) je dle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel 
I bis místně příslušným ten soud, v němž se nachází centrum zájmů žalobkyně, tedy Městský 
soud v Praze. Tento soud je zároveň i místně příslušný ve vztahu k žalovanému 3). Odvolací 
soud se dále zabýval námitkou litispendence a uzavřel, že soud prvního stupně na věc aplikoval 
ustanovení § 83 odst. 2 o. s. ř. nesprávně, neboť jeho použití vylučuje daný mezinárodní prvek. Z 
tohoto důvodu je ve věci třeba aplikovat čl. 29 odst. 1 Brusel I bis, podle kterého, je -li u soudů 
různých členských států zahájeno řízení v téže věci mezi týmiž stranami, přeruší soud, u něhož 
bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení do doby, dokud se neur čí jako příslušný ten soud, 
u něhož bylo řízení zahájeno jako první. Odvolací soud uzavřel, že je „evidentní, že ve zdejším a 
ve vedlejším řízení (vedeném u Řádného soudu v Miláně – pozn. Nejvyššího soudu) jsou odlišní 
žalobci, a proto nenaplnění jedné z k umulativních podmínek pro aplikaci čl. 29 odst. 1 Brusel I 
bis vylučuje jeho uplatnění ve zdejším řízení“. 
 
II. Dovolání 
7. Usnesení odvolacího soudu v rozsahu prvních třech odstavců výroku napadla žalovaná 1) 
dovoláním, jehož přípustnost spatřovala v tom,  že napadené rozhodnutí závisí na vyřešení 
otázek, které v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyly vyřešeny. 
8. Dle žalované 1) odvolací soud nesprávně posoudil otázku mezinárodní příslušnosti  
soudů České republiky, konkrétně nesouhlasí s posouzením pod mínek aplikace čl. 7 odst. 2 
nařízení Brusel I bis. Žalovaná 1) v dovolání uvádí, že její internetové stránky se nijak 
nezaměřují na zákazníky v České republice a dle judikatury SDEU samotná skutečnost, že 
webové stránky jsou viditelné z členského státu, v  žádném případě neznamená, že by se 
obchodní činnost provozovatele stránek zaměřovala na takový členský stát. Kromě toho ani 
neexistují další důkazy, že by údajné nekalosoutěžní jednání žalované 1) mělo v České republice 
jakýkoliv účinek. Žalovaná 1) dále zpochybňuje nejen pravomoc českých soudů věc projednat, 
ale také pravomoc uložit žalované 1) povinnosti, kterých se žalobkyně domáhá, tj. odstranit 
předmětná tvrzení z webových stránek registrovaných pod cizí doménou a katalogu 
uveřejněného na těchto stránkách. 
9. Dále žalovaná 1) nesouhlasí se závěrem odvolacího soudu, že čl. 29 odst. 1 nařízení 
Brusel I bis bez dalšího vylučuje aplikaci ustanovení § 83 odst. 2 o. s. ř., neboť dle žalované 1) 
uvedená ustanovení nejsou v rozporu a o. s. ř. pouze upravuje zv láštní případ litispendence. K 
tomu žalovaná 1) zároveň navrhuje předložit SDEU k posouzení předběžnou otázku, zda čl. 29 
odst. 1 nařízení Brusel I bis připouští existenci právní úpravy členského státu, která překážku 
litispendence v řízeních s mezinárodním prvkem rozšiřuje pro některé specifické nároky. 
10. Závěrem žalovaná 1) namítá, že odvolací soud podmínku totožnosti stran podle čl. 29 
odst. 1 nařízení Brusel I bis měl za splněnou pouhým konstatováním, že je zcela evidentní, že v 
řízeních vystupují růz ní žalobci. Odvolací soud měl otázku posoudit nikoliv formálně, nýbrž 
materiálně, a tedy zhodnotit, zda různosti stran nebylo dosaženo, jak tvrdí žalovaná 1), ryze 
účelově. I ve vztahu k této otázce žalovaná 1) navrhuje předložit SDEU k posouzení předběžno u 
otázku, zda brání aplikaci čl. 29 odst. 1 nařízení Brusel I bis skutečnost, že jsou v současně 
vedených řízeních proti jedné osobě na straně žalobce různé strany pouze formálně, kdy žalobce
z dříve zahájeného řízení účelově využije své spolupráce se svým  výhradním distributorem na 
území jiného členského státu, který figuruje jako žalobce v později zahájeném řízení. 
11. Vyjádření k dovolání nebylo podáno. 
 
III. Přípustnost dovolání 
12. Nejvyšší soud v dovolacím řízení postupoval a o dovolání rozhodl podle o. s. ř, ve znění 
účinném od 1. 2. 2019 (viz čl. IV a XII zákona č. 287/2018 Sb.). 
13. Dovolání bylo podáno včas, osobou k tomu oprávněnou a řádně zastoupenou podle § 241 
odst. 1 o. s. ř., dovolací soud se proto zabýval jeho přípustností. 
14. Podle § 236 o dst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího 
soudu, jestliže to zákon připouští. 
15. Podle § 237 o. s. ř., není -li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému 
rozhodnutí odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí , jestliže napadené rozhodnutí 
závisí na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud 
odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího 
soudu dosud nebyla vyřešena nebo je dovo lacím soudem rozhodována rozdílně anebo má -li být 
dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak. 
16. K námitce žalované 1), že „neexistují důkazy, že údajné nekalosoutěžní jednání 
spočívající v označení výrobků ‚bez halogenů‘ v angličtině na ital ské internetové stránce mělo v 
České republice jakýkoliv účinek“, Nejvyšší soud uvádí, že tato nezakládá přípustnost dovolání 
podle § 237 o. s. ř., neboť odvolací soud se neodchýlil svým postupem od judikatury Nejvyššího 
soudu, ze které vyplývá, že v rámci  přezkumu příslušnosti podle nařízení Brusel I bis není 
namístě provádět podrobné dokazování v souvislosti se spornými skutečnostmi (srov. usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 26. 9. 2018, sp. zn. 30 Cdo 2503/2016). Pokud odvolací soud měl 
možnost mezinárodní příslušnost posoudit ve světle dostupných informací včetně předložených 
tvrzení žalované 1), nebylo  nutné již ve fázi posuzování mezinárodní příslušnosti provádět 
podrobné dokazování tak, jak by je soud prováděl před rozhodnutím ve věci samé (srov. 
rozsudek SDEU ze dne 28. 1. 2015, ve věci C -375/13, H. K. proti Barclays Bank plc , jakož i 
usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 4. 2017, sp. zn. 30 Cdo 5535/2015, uveřejněné pod číslem 
94/2018 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, proti němuž podaná ústavní s tížnost byla 
odmítnuta usnesením Ústavního soudu ze dne 26. 9. 2017, sp. zn. IV. ÚS 2207/17). Dokazování 
v daném rozsahu by totiž bylo již podrobným meritorním dokazováním, tj. rozhodováním otázky 
mezinárodní příslušnosti by soudy prakticky nahrazovaly roz hodování ve věci samé a mohly by 
tím meritorní rozhodnutí nepřípustně prejudikovat. 
17. Námitka žalované 1), že při posuzování podmínek překážky litispendence v řízení s 
mezinárodním prvkem je ustanovení § 83 odst. 2 o. s. ř. speciální k č l. 29 odst. 1 nařízení Brusel 
I bis a jeho použití tak není vyloučeno, nemůže přípustnost dovolání založit, neboť v nyní 
posuzovaném případě odvolací soud vyloučil použití § 83 odst. 2 o. s. ř. nikoliv z důvodu, že 
otázka litispendence je upravena nařízením Brusel I bis, nýbrž z toho důvodu, že ustanovení § 83 
odst. 2 o. s. ř. se pro svou teritoriální působnost vztahuje pouze na soudní řízení zahájená na 
území České republiky, a odvolacímu soudu tak nepřísluší podle něj posuzovat procesní účinky 
řízení zahájených v cizině. Uvedená námitka žalované 1) se tedy míjí s právním posouzením věci 
odvolacím soudem (srov. k tomu opět usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 5. 1999, sp. zn. 2
Cdon 808/97, uveřejněné pod č. 27/2001 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). 
18. Nejvyšší soud k dané problematice dodává, že o vylučujícím vztahu zákona zvláštního a 
zákona obecného lze hovořit jen tam, kde se rozsah úpravy těchto zákonů z hlediska jejich 
časové, osobní a popř. místní působnosti alespoň do určité míry překrývá a kde jde o úpravu 
právních vztahů shodné povahy (srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 18. 3. 2003, sp. 
zn. 22 Cdo 243/2002). Zákony, které jsou ve vztahu předpisu obecného a zvláštního, musí být 
alespoň v části své úpravy platné a účinné pro stejnou dobu a na stejném území a musí upravovat 
stejná práva a povinnosti týchž subjektů, kteréžto předpoklady nejsou v případě § 83 odst. 2 o. s. 
ř. a čl. 29 odst. 1 nařízení Brusel I bis naplněny. 
19. Ze stejného důvodu pak není na místě uvažovat o položení př edběžné otázky SDEU 
týkající se výkladu § 83 odst. 2 o. s. ř., jak navrhovala žalovaná 1), neboť uvedené ustanovení 
není součástí komunitárního práva a v právu Evropské unie (dále jen „EU“) neexistuje žádná 
aplikovatelná ekvivalentní úprava, jež by si žádala jednotný výklad. Předložení předběžné otázky 
soudem členského státu je možné pouze za situace, kdy je ve výchozím řízení před soudem 
členského státu projednávána otázka, která se týká výkladu či platnosti práva EU. Tak tomu však 
není v případě tohoto do volání v rozsahu, pokud se domáhá posouzení dopadů § 83 odst. 2 o. s. 
ř. Žalovanou 1) namítané skutečnosti tak postrádají aspekt práva EU (srov. usnesení Nejvyššího 
soudu ze dne 3. 8. 2005, sp. zn. 28 Cdo 1347/2005). 
20. Dovolání je však přípustné pro vyře šení právní otázky, zda jsou soudy České republiky 
dle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis nadány pravomocí (mezinárodní příslušností) posuzovat 
obsah webových stránek vedených v cizím jazyce a registrovaných pod národní doménou jiného 
státu, a rovněž otáz ky výkladu sousloví „tytéž strany“ při posuzování podmínek překážky 
litispendence dle čl. 29 odst. 1 nařízení Brusel I bis. Uvedené otázky dosud nebyly v judikatuře 
Nejvyššího soudu ve všech souvislostech vyřešeny. 
 
IV. Důvodnost dovolání 
21. Dovolání je částečně důvodné. 
22. Podle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis lze ve věcech týkajících se deliktní nebo 
kvazideliktní odpovědnosti podat žalobu „u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné 
události“. 
23. Pokud jde o určení místa škodné události, kt eré je hraničním určovatelem mezinárodní i 
místní příslušnosti, může jím být podle judikatury SDEU jak místo příčinné skutečnosti (tj. 
místo, kde měl škůdce porušit právní povinnost), tak i místo, kde se projevila škoda, resp. 
účinky, jelikož každé z těchto dvou míst může podle okolností poskytnout zvláště užitečné údaje 
týkající se důkazů a organizace řízení (např. rozsudek SDEU ze dne 30. 11. 1976 ve věci 21 -76, 
Handelskwekerij G. J. Bier BV proti Mines de potasse d'Alsace SA, či rozsudek SDEU ze dne 16. 
7. 2009 ve věci C-189/08, Zuid-Chemie BV proti Philippo's Mineralenfabriek NV/SA). 
24. V případě údajů zveřejněných v on -line prostředí tak může poškozená osoba žalovat buď 
v místě sídla vydavatele poškozující informace, nebo u soudů členského státu, v něm ž se nachází 
středisko jejích zájmů, přičemž místem, kde má osoba centrum svých zájmů, je obecně místo 
jejího obvyklého bydliště, případně místo výkonu profesní činnosti. Poškozená osoba může také 
místo žaloby na náhradu celé nemajetkové újmy podat žalobu k soudům každého členského 
státu, na jehož území je nebo byl přístupný obsah informace zveřejněné na internetu. Tyto soudy
jsou příslušné pouze k rozhodování o újmě způsobené na území členského státu sídla soudu, 
jemuž je žaloba podána (srov. rozsudek velk ého senátu SDEU ze dne 25. 10. 2011 ve spojených 
věcech C -509/09, eDate Advertising proti X , a C -161/10, Olivier Martinez a Robert Martinez 
proti MGN Limited , dále jen „rozsudek eDate Advertising“). SDEU v navazujícím rozsudku ze 
dne 17. 10. 2017 ve věci C -194/16, Bolagsupplysningen OÜ a Ingrid Ilsjan proti Svensk Handel 
AB, body 36 a 38, upřesnil, že úvahy uvedené v rozsudku eDate Advertising platí, aniž by se 
rozlišovalo, zda má údajně utrpěná újma majetkovou či nemajetkovou povahu, či zda je 
poškozenou osobou osoba fyzická či právnická. 
25. Uvedené řešení je v souladu s cílem sledovaným nařízením Brusel I bis, kterým je posílit 
právní ochranu osob usazených v Evropské unii tím, že umožňuje žalobci snadno určit soud, u 
něhož může podat žalobu, a žalovanému přiměřeně předvídat, u kterého soudu může být žalován. 
Uvedené řešení dále upřednostňuje použití jednotných pravidel stanovených nařízením Brusel I 
bis před použitím různorodých vnitrostátních pravidel a zároveň umožňuje vyhnout se tomu, aby 
nemožnost určit aktuální bydliště žalovaného zabránila určení příslušného soudu a zbavila tak 
žalobce jeho práva na soudní ochranu (viz rozsudek eDate Advertising, bod 50). 
26. SDEU dále ve své pozdější judikatuře navázal na úvahy z rozsudku eDate Advertising a 
uzavřel, že čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis sice dopadá jak na žaloby o náhradu újmy, tak na 
žaloby na zdržení se jednání, nicméně návrh domáhající se opravy a odstranění údajů na 
internetových stránkách nelze předložit u soudů každého členského státu, na jeh ož území jsou 
informace zveřejněné na internetu přístupné. Vzhledem k všudypřítomné povaze obsahu 
umístěnému na internetu a k tomu, že rozsah jeho šíření je v zásadě univerzální, je návrh 
domáhající se opravy a odstranění údajů jediný a nerozdělitelný a mů že být předložen pouze u 
soudu, který je příslušný pro rozhodování o celém nároku ve věci náhrady újmy (srov. již 
zmiňovaný rozsudek SDEU ze dne 17. 10. 2017 ve věci C -194/16, Bolagsupplysningen OÜ a 
Ingrid Ilsjan proti Svensk Handel AB , body 45 –49). Takovým soudem, jak bylo vyloženo výše, 
je soud členského státu, v němž je usazen vydavatel poškozujícího obsahu, nebo státu, v němž 
má poškozená osoba centrum svých zájmů. Nejvyšší soud je si vědom názorů části doktríny, 
které vykládají mezinárodní příslušnost  soudů ve věcech nároků z nekalé soutěže dokonce ještě 
šířeji; pro osud této věci je však rozhodující, že SDEU ve své judikatuře nepochybuje o 
mezinárodní příslušnosti (přinejmenším) soudů určených podle kritérií shora uvedených. 
27. Odvolací soud tak nepo chybil, pokud v souladu s nastíněnou judikaturou uzavřel, že pro 
žalobkyni je centrem zájmů její sídlo nalézající se v obvodu jurisdikce Městského soudu v Praze 
a uvedený soud je tak příslušný dle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis pro rozhodování o celém  
žalovaném nároku.  
28. Dovolací soud tak dovolání ve vztahu k první dovolatelkou vymezené otázce důvodným 
neshledal a dále se zabýval dovoláním zpochybňovanou otázkou totožnosti stran při posuzování 
podmínek řízení v podobě překážky litispendence.  
29. Podle čl. 29 odst. 1 nařízení Brusel I bis, aniž je dotčeno ustanovení čl. 31 odst. 2, je -li u 
soudů různých členských států zahájeno řízení v téže věci mezi týmiž stranami, přeruší soud, u 
něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení do doby, dokud  se neurčí jako příslušný 
ten soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první. 
30. Podle bodu 21 úvodních ustanovení nařízení Brusel I bis, jakož i níže citovaných 
rozhodnutí SDEU, je účelem právní úpravy litispendence „v zájmu harmonického výkonu 
spravedlnosti (…) minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby v různých členských
státech nebyla vydána vzájemně neslučitelná rozhodnutí“, tedy upravit „jasný a účinný 
mechanismus pro řešení souběžně probíhajících řízení“. 
31. Podle SDEU mají tato pravid la předcházet, jak je to jen možné a od samého počátku, 
možnosti neuznání rozhodnutí pro jeho neslučitelnost s rozhodnutím vydaným v řízení mezi 
týmiž stranami ve státu, v němž je o uznání žádáno (srov. rozsudek SDEU ze dne 8. 12. 1987, ve 
věci C-144/86, Gubisch Maschinenfabrik KG proti Giuliu Palumbo, bod 8) 
32. Jakmile soud členského státu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, určí, že je dána 
jeho mezinárodní příslušnost, je soud členského státu, u něhož bylo řízení (v téže věci a mezi 
týmiž stranami) zahájeno později, povinen se (i bez návrhu) prohlásit nepříslušným ve prospěch 
prvního soudu (srov. rozsudky SDEU ze dne 6. 12. 1994, ve věci C -406/92, the owners of the 
cargo lately laden on board the ship "Tatry" proti the owners of the ship "Maciej Ra taj", body 
32 a 33, a ze dne 8. 5. 2003, ve věci C -111/01, Gantner Electronic GmbH proti Basch 
Exploitatie Maatschappij BV, bod 30, a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 8. 2016, sp. zn. 29 
Cdo 5599/2015, proti němuž podaná ústavní stížnost byla odmítnuta usnesením Ústavního soudu 
ze dne 31. 10. 2017, sp. zn. IV. ÚS 42/17). 
33. Sousloví „tytéž strany“ musí být ovšem definováno autonomně, s přihlédnutím k cíli čl. 
29 odst. 1 nařízení Brusel I bis, kterým je, jak bylo vyloženo výše, předcházet vzájemně 
neslučitelným rozhodnutím vydaných soudy jednotlivých členských států Evropské unie. Již 
proto není možné pojem „tytéž strany“ poměřovat národní procesní úpravou (jak to implicitně 
učinil v projednávané věci odvolací soud). K podmínce totožnosti stran se SDEU v yjádřil v 
rozsudku ze dne 19. 5. 1998, ve věci C -351/96, Drouot assurances SA proti Consolidated 
metallurgical industries  (CMI industrial sites), Protea assurance and Groupement d’intér êt 
économique (GIE) Réunion européenne (dále jen „rozsudek Drouot“), a uzavřel, že pro účely 
aplikace čl. 21 Bruselské úmluvy (dnes čl. 29 nařízení Brusel I bis) mohou být za tutéž stranu 
považovány i osoby různé, jestliže je jejich zájem ve věci totožný a neoddělitelný. Dle SDEU 
pojistitel a jím pojištěný budou považováni za  tutéž stranu tam, kde jsou jejich zájmy totožné do 
té míry, že rozsudek vydaný proti jednomu z nich by měl – opět z hlediska komunitárního práva 
– účinky res iudicatae i vůči druhému (rozsudek Drouot, body 19 a 23). Typicky tak bude dána 
překážka litispen dence tam, kde v jednom řízení bude žalována osoba škůdce pojišťovnou 
poškozeného, na niž v důsledku výplaty pojistného plnění přešel nárok poškozeného na náhradu 
škody, a ve druhém řízení bude žalovat škůdce poškozeného a domáhat se určení, že za škodu 
neodpovídá (srov. též SIMON, Pavel. Překážka litispendence a závislá řízení . In: DRÁPAL, 
Ljubomír, BUREŠ, Jaroslav a kol. Občanský soudní řád I, II. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2009, 
s. 2976.) Uvedený rozsudek je přitom plně uplatnitelný i při výkladu čl. 29 odst. 1 nyní účinného 
nařízení Brusel I bis, neboť se jedná o ustanovení obsahově rovnocenná (srov. rozsudek SDEU 
ze dne 14. 3. 2013, ve věci C -419/11, Česká spořitelna, a. s. proti Geraldu Feichterovi , bod 27). 
Závěr, podle něhož pojem „tytéž strany“ v  souběžně probíhajících řízeních nepředpokládá 
úplnou totožnost stran, dále plyne nejen z již zmiňovaného rozhodnutí SDEU ze dne 6. 12. 1994 
ve věci C -406/92, the owners of the cargo lately laden on board the ship "Tatry" proti the 
owners of the ship "Maci ej Rataj", bod 34, ale je současně zastáván i částí zahraniční doktríny 
(srov. kupř. LEIBLE, St. In: RAUSCHER, Th. (ed.). Europäisches Zivilprozess - und 
Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel I , komentář k čl. 29, marg. č. 12, a STADLER, A. In: 
MUSIELAK, H. -J. Kommentar zum Zivilprozessordnung . 8. vydání. München: Verlag Franz 
Valter, 2011, komentář k čl. 27 Brusel I, marg. č. 3). Část odborné literatury dokonce přijímá i 
úvahu, podle níž za „tytéž strany“ je třeba považovat formálně odlišné osoby, vedené však
stejným zájmem (srov. FENTIMAN, R. In: MAGNUS, U. – MANKOWSKI, P. (eds). Brussels I 
bis Regulation. Commentary , komentář k čl. 29, marg. č. 11, nebo již zmiňovaný LEIBLE, St. 
komentář k čl. 29, marg. č. 7). Nejvyšší soud si je však samozřejmě vědom i exist ence 
doktrinálních názorů právě opačných. 
34. Rozsudek Drouot je proto třeba vzít v úvahu při rozhodování případů podobných a je 
nezbytné vycházet z autonomní (a poněkud extenzivnější) interpretace, kterou v něm SDEU 
předkládá. Je tak na národních soudech, aby při posuzování podmínky totožnosti stran ve smyslu 
čl. 29 odst. 1 nařízení Brusel I bis pečlivě zhodnotily i totožnost a neoddělitelnost zájmů osob, 
které mohou být považovány za tutéž stranu, a to zcela bez ohledu na to, jak je pojem „totožnosti 
stran“ definován v právním řádu rozhodujícího soudu. 
35. Ve světle uvedeného lze uzavřít, že odvolací soud pochybil, pokud se bez dalšího 
podrobněji nezabýval (dovolatelkou namítanou) „totožností“ Roxtec AB v souběžně vedeném 
řízení v Italské republice a žalob kyně ve zdejším řízení jakožto jejího výhradního distributora 
pro Českou republiku. Pokud odvolací soud konstatoval, že je „zcela evidentní, že ve zdejším a 
ve vedlejším řízení jsou odlišní žalobci“, aniž by zkoumal identitu jejich zájmů, jak bylo 
vyloženo v rozsudku Drouot, nelze takový postup považovat za dostatečné odůvodnění 
negativního závěru o totožnosti stran. 
36. Nejvyšší soud si je přirozeně vědom toho, že otázku totožnosti stran ve smyslu čl. 29 
odst. 1 nařízení Brusel I bis je třeba vykládat auto nomně a že v dalším řízení není vyloučena 
potřeba obrátit se podle čl. 267 Smlouvy o fungování Evropské unie na SDEU s žádostí o výklad 
normy unijního práva tehdy, není -li tento zcela zřejmý, nebo již dříve vyjasněný judikaturou 
SDEU. Ovšem za situace, kdy  odvolací soud nedostatečně odůvodnil závěr o různosti stran a 
dosud se nezabýval ostatními podmínkami překážky litispendence v tomto přeshraničním sporu 
ve smyslu čl. 29 odst. 1 nařízení Brusel I bis (kupř., v podobě totožnosti věci), považuje Nejvyšší 
soud položení předběžné otázky SDEU v této fázi řízení za zcela předčasné a vhodnost takového 
postupu nechává ke zvážení odvolacímu soudu. 
37. Za situace, kdy bylo dovolání shledáno přípustným, se dovolací soud ve smyslu § 242 
odst. 3 o. s. ř. zabýval též tí m, zda existují zmatečnostní vady uvedené v § 229 odst. 1, § 229 
odst. 2 písm. a) a b) a § 229 odst. 3 o. s. ř., případně jiné vady řízení, které mohly mít za následek 
nesprávné rozhodnutí ve věci. Existence takových vad však shledána nebyla a dovolatelka je ani 
neohlašovala. 
38. Nejvyšší soud vzhledem k výše uvedenému napadené usnesení odvolacího soudu podle 
ustanovení § 243e odst. 1 o. s. ř. zrušil a věc mu v uvedeném rozsahu vrátil k dalšímu řízení.  
39. V dalším řízení odvolací soud znovu posoudí podmín ky překážky litispendence ve 
smyslu čl. 29 odst. 1 nařízení Brusel I bis, přičemž vyjde ze shora uvedených právních závěrů 
dovolacího soudu. Odvolací soud přitom neopomene skutečnost, že otázka existence překážky 
litispendence je v souzené věci procesněprávní předběžnou otázkou, na jejímž řešení závisí závěr 
o tom, zda je či není dána mezinárodní příslušnost (pravomoc) soudů České republiky, a její 
posouzení nemůže být vyjádřeno formou samostatného výroku, nýbrž se může projevit jen ve 
způsobu rozhodnutí a v jeho odůvodnění (srov. např. rozhodnutí bývalého Nejvyššího soudu 
ČSSR ze dne 9. 7. 1965, sp. zn. 4 Cz 94/95, uveřejněné pod číslem 61/1965 Sbírky soudních 
rozhodnutí a stanovisek, a unesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 11. 2001, sp. zn. 20 Cdo 
2824/99, uveřejněné v časopise Soudní judikatura, sešit č. 1, ročník 2002, pod číslem 6). V tomto 
směru lze i nadále vycházet z podrobně odůvodněných závěrů obsažených v usnesení Nejvyššího
soudu ze dne 24. 8. 2016, sp. zn. 29 Cdo 5599/2015.  
40. Soud je ve smyslu § 243g odst. 1, části první věty za středníkem, o. s. ř. ve spojení s § 
226 o. s. ř. vázán právními názory dovolacího soudu v tomto rozhodnutí vyslovenými. 
41. Jelikož napadeným usnesením odvolacího soudu se řízení ve věci samé nekončí, a ni 
nebylo řízení ve věci samé skončeno již předtím, nerozhodoval Nejvyšší soud o nákladech 
dovolacího řízení (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. 7. 2002, sp. zn. 20 Cdo 970/2001, 
uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod číslem 48/2 003). O nákladech řízení 
včetně tohoto řízení dovolacího bude rozhodnuto v rozhodnutí, jímž se bude řízení končit (§ 151 
odst. 1 o. s. ř.).  
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
 
 
V Brně dne 18. 2. 2022 
 
 
 JUDr. David 
Vláčil 
 předseda senátu