62024CJ0391
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
2. října 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2008/947/SVV – Vzájemné uznávání rozsudků a rozhodnutí o probaci – Článek 1 – Oblast působnosti – Propuštění se soudním dohledem s povinností podrobit se ústavní léčbě v uzavřeném zařízení – Opatření spojené se zbavením osobní svobody – Povinnost uznání a výkonu“
Ve věci C‑391/24 [Nolgers] (
i
)
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím strafuitvoeringsrechtbank van de Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Soud pro výkon trestů nizozemskojazyčného soudu prvního stupně v Bruselu, Belgie) ze dne 3. června 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 4. června 2024, v trestním řízení proti
LZ
SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
ve složení: D. Gratsias, předseda senátu, E. Regan (zpravodaj) a B. Smulders, soudci,
generální advokát: M. Szpunar,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za belgickou vládu: L. Jans, C. Pochet a M. Van Regemorter, jako zmocněnci,
–
za nizozemskou vládu: M. K. Bulterman a J. Langer, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: T. Franchoo, H. Leupold a J. Vondung, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu rámcového rozhodnutí Rady 2008/947/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty (Úř. věst. 2008, L 337, s. 102).
2
Tato žádost byla předložena v rámci řízení týkajícího se žádosti LZ o propuštění se soudním dohledem.
Právní rámec
Unijní právo
Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV
3
Článek 1 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909 ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27), nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely tohoto rámcového rozhodnutí se rozumí:
a)
„rozsudkem“ pravomocné rozhodnutí nebo příkaz soudu vydávajícího státu ukládající trest fyzické osobě;
b)
„trestem“ trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody uložené na dobu určitou nebo neurčitou na základě trestního řízení jako důsledek trestného činu;
[...]“
4
Článek 3 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Účel a oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Účelem tohoto rámcového rozhodnutí je stanovení pravidel, podle nichž členský stát, s cílem usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzené osoby, uznává rozsudky a provádí výkon trestů.“
5
Článek 8 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Uznání rozsudku a výkon trestu“, v odstavci 3 stanoví:
„Je-li druh dotyčného trestu neslučitelný s právem vykonávajícího státu, může jej příslušný orgán vykonávajícího státu přeměnit na trest nebo opatření stanovené pro obdobné trestné činy v jeho vlastním právu. Takový trest nebo opatření musí co nejvíce odpovídat trestu uloženému ve vydávajícím státě, a trest proto nelze přeměnit na peněžitý trest.“
6
Článek 9 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Důvody k odmítnutí uznání a výkonu“, v odstavci 1 stanoví:
„Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, pokud:
[...]
k)
uložený trest zahrnuje opatření psychiatrické či zdravotní péče nebo jiné opatření spojené se zbavením osobní svobody, které, aniž je dotčen čl. 8 odst. 3, nemůže být vykonáno vykonávajícím státem s ohledem na jeho právní řád či zdravotnický systém;
[...]“
Rámcové rozhodnutí 2008/947
7
V bodě 3 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2008/947 je uvedeno:
„Rámcové rozhodnutí [2008/909] se týká vzájemného uznávání a výkonu trestů odnětí svobody nebo opatření spojených se zbavením osobní svobody. Je však nutné stanovit další společná pravidla, zejména pro případy, kdy je osobě, která nemá oprávněný obvyklý pobyt ve státě odsouzení, uložen jiný trest než trest odnětí svobody, jenž je spojen s dohledem nad probačními opatřeními nebo alternativními tresty.“
8
Článek 1 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Cíle a oblast působnosti“, v prvním až třetím odstavci stanoví:
„1.   Cílem tohoto rámcového rozhodnutí je usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzených osob, zlepšit ochranu obětí a veřejnosti a usnadnit uplatňování vhodných probačních opatření a alternativních trestů v případě pachatelů trestných činů, kteří nežijí ve státě odsouzení. S ohledem na dosažení těchto cílů stanoví toto rámcové rozhodnutí pravidla, podle kterých členský stát jiný než ten, ve kterém byla dotyčná osoba odsouzena, uznává rozsudky a případně rozhodnutí o probaci, vykonává dohled nad probačními opatřeními uloženými na základě rozsudku nebo alternativními tresty uloženými tímto rozsudkem a přijímá veškerá další rozhodnutí vztahující se k tomuto rozsudku, není-li v tomto rámcovém rozhodnutí stanoveno jinak.
2.   Toto rámcové rozhodnutí se vztahuje pouze na
a)
uznávání rozsudků a případně rozhodnutí o probaci;
b)
předání odpovědnosti za dohled nad probačními opatřeními a alternativními tresty;
c)
všechna další rozhodnutí spojená s rozhodnutími uvedenými v písmenech a) a b),
jak je popsáno a stanoveno v tomto rámcovém rozhodnutí.
3.   Toto rámcové rozhodnutí se nevztahuje na
a)
výkon rozsudků v trestních věcech ukládajících trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody, které spadají do oblasti působnosti rámcového rozhodnutí [2008/909];
[...]“
9
Článek 2 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely tohoto rámcového rozhodnutí se rozumí:
1)
‚rozsudkem‘ pravomocné rozhodnutí nebo příkaz soudu vydávajícího státu, který stanoví, že fyzická osoba spáchala trestný čin, a ukládá jí
a)
trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody, pokud bylo na základě tohoto rozsudku nebo následného rozhodnutí o probaci rozhodnuto o jejím podmíněném propuštění;
b)
podmíněný trest;
c)
podmíněné odsouzení:
d)
alternativní trest;
2)
‚podmíněným trestem‘ trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody, jejichž výkon se při vynesení rozsudku zcela nebo částečně podmíněně odkládá za současného uložení jednoho nebo více probačních opatření. Tato probační opatření mohou být stanovena buď v samotném rozsudku nebo v samostatném rozhodnutí o probaci vydaném příslušným orgánem;
3)
‚podmíněným odsouzením‘ rozsudek, kterým se podmíněně upouští od potrestání za současného uložení jednoho či více probačních opatření nebo kterým se ukládá jedno nebo více probačních opatření namísto trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody. Tato probační opatření mohou být stanovena buď v samotném rozsudku, nebo v samostatném rozhodnutí o probaci vydaném příslušným orgánem;
4)
‚alternativním trestem‘ jiný trest než trest odnětí svobody, opatření spojené se zbavením osobní svobody nebo peněžitý trest či pokuta, ukládající povinnost nebo příkaz;
‚rozhodnutím o probaci‘ rozsudek nebo pravomocné rozhodnutí příslušného orgánu vydávajícího státu přijaté na základě rozsudku,
a)
jímž je rozhodnuto o podmíněném propuštění nebo
b)
jež ukládá probační opatření;
6)
‚podmíněným propuštěním‘ pravomocné rozhodnutí příslušného orgánu nebo vyplývající z vnitrostátního práva o předčasném propuštění odsouzené osoby po výkonu části trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody za současného uložení jednoho nebo více probačních opatření;
7)
‚probačním opatřením‘ povinnosti a příkazy uložené příslušným orgánem fyzické osobě v souladu s vnitrostátním právem vydávajícího státu v souvislosti s podmíněným trestem, podmíněným odsouzením nebo podmíněným propuštěním;
[...]“
10
Článek 4 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Druhy probačních opatření a alternativních trestů“, v odstavci 1 stanoví:
„Toto rámcové rozhodnutí se vztahuje na tyto probační opatření nebo alternativní tresty:
[...]
k) povinnost podrobit se léčení [...]“
11
Článek 9 rámcového rozhodnutí 2008/947, nadepsaný „Přeměna probačních opatření a alternativních trestů“, stanoví v odstavcích 1 a 3:
„1.   Jsou-li druh nebo délka probačního opatření či alternativního trestu nebo délka probační doby neslučitelné s právem vykonávajícího státu, může je příslušný orgán tohoto státu přeměnit s ohledem na druh a délku probačních opatření a alternativních trestů nebo délku probační doby stanovených pro obdobné trestné činy právem vykonávajícího státu. Přeměněné probační opatření, alternativní trest nebo délka probační doby co nejvíce odpovídají probačnímu opatření, alternativnímu trestu nebo délce probační doby uloženým ve vydávajícím státě.
[...]
3.   Přeměněné probační opatření, alternativní trest nebo probační doba nesmí být přísnější nebo delší než původně uložené probační opatření, alternativní trest nebo probační doba.“
12
Článek 11 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Důvody k odmítnutí uznání a dohledu“, v odstavci 1 stanoví:
„Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznat rozsudek nebo případně rozhodnutí o probaci a převzít odpovědnost za dohled nad probačními opatřeními nebo alternativními tresty, pokud
[...]
i)
rozsudek nebo případně rozhodnutí o probaci stanoví zdravotní nebo terapeutické léčení, nad kterým, aniž je dotčen článek 9, není vykonávající stát schopen s ohledem na svůj právní či zdravotnický systém vykonávat dohled;
[...]“
Belgické právo
13
Článek 34a Strafwetboek (trestní zákoník) stanoví:
„Podřízení odsouzeného dohledu ze strany soudu pro výkon trestů je doplňujícím trestem, který musí nebo může být uložen v případech stanovených zákonem za účelem ochrany společnosti před osobami, které se dopustily některých závažných trestných činů spočívajících v zásahu do integrity třetích osob. Tento doplňující trest začíná plynout po odpykání hlavního trestu odnětí svobody.“
14
Článek 56 wet betreffende de externe rechtspositie van de veroordeelden tot een vrijheidsstraf en de aan het slachtoffer toegekende rechten in het raam van de strafuitvoeringsmodaliteiten (zákon o vnějším právním postavení osob odsouzených k trestu odnětí svobody a o právech přiznaných obětem v rámci podmínek výkonu trestu) ze dne 17. května 2006 (Belgisch Staatsblad, 15. června 2006, s. 30455), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „WERV“), stanoví:
„§ 1   Soud pro výkon trestů může odsouzenému uložit zvláštní individualizované podmínky, jejichž prostřednictvím lze uskutečnit plán resocializace, které umožňují reagovat na skutečnosti vylučující resocializaci uvedené v čl. 47 odst. 1 nebo které se ukáží jako nezbytné v zájmu obětí.
[...]“
15
Článek 95/2 WERV stanoví:
„§ 1. Podřízení odsouzeného dohledu ze strany soudu pro výkon trestů podle článků 34a až 34c trestního zákoníku počíná běžet odpykáním hlavního trestu.
§ 2. Soud pro výkon trestů rozhodne před odpykáním hlavního trestu v souladu s postupem stanoveným v oddíle 2 o tom, zda bude odsouzený, který je podřízen jeho dohledu, zbaven osobní svobody nebo bude propuštěn s uložením dohledu.
Po přezkumu soudem pro výkon trestů podle prvního odstavce je odsouzený, jemuž bylo po uplynutí zkušební doby povoleno podmíněné propuštění, propuštěn na svobodu s dohledem, a to případně s uložením podmínek stanovených v § 2 čl. 95/7.
§ 3. Odsouzený, který je podřízen dohledu soudu pro výkon trestů, bude zbaven osobní svobody, pokud hrozí, že se dopustí závažných trestných činů spočívajících v zásahu do fyzické nebo psychické integrity druhých a není-li možno tomu zabránit uložením zvláštních podmínek při propuštění se soudním dohledem.“
16
Článek 95/7 WERV stanoví:
„[...]
§ 2 Pokud soud pro výkon trestů povolí propuštění s dohledem, rozhodne, že se na odsouzeného, který je podřízen jeho dohledu, vztahují obecné podmínky stanovené v článku 55.
Soud pro výkon trestů může odsouzenému, který je podřízen jeho dohledu, uložit zvláštní individualizované podmínky k zamezení riziku, že se dopustí závažných trestných činů, které mohou zasáhnout do fyzické nebo psychické integrity osob, nebo které se jeví jako nezbytné v zájmu obětí.
V případě, že byl odsouzený podřízen dohledu soudu pro výkon trestů za některý z činů uvedených v čl. 371/1, 371/2, 372, čl. 373 druhém a třetím pododstavci, článku 375, čl. 376 druhém a třetím pododstavci nebo v čl. 377 prvním, druhém, čtvrtém a šestém pododstavci trestního zákoníku, může soud pro výkon trestů podmínit propuštění s dohledem tím, že se podrobí dozoru nebo léčbě v zařízení specializovaném na dozor nebo léčbu pachatelů sexuálních trestných činů. Soud pro výkon trestů stanoví dobu, po kterou se odsouzený musí podrobit tomuto dozoru nebo léčbě.
[...]“
17
Článek 95/21 WERV stanoví:
Po uplynutí jednoho roku zbavení svobody, které se zakládá výlučně na rozhodnutí vydaném v návaznosti na podřízení dohledu ze strany soudu pro výkon trestů, posoudí soud pro výkon trestů z úřední povinnosti možnost propuštění s dohledem. Zbavení svobody odsouzeného, který je podřízen dohledu soudu pro výkon trestů, zůstane v platnosti, pokud hrozí, že se dopustí závažných trestných činů spočívajících v zásahu do fyzické nebo psychické integrity druhých a není-li možno tomuto riziku zabránit uložením zvláštních podmínek při propuštění s dohledem.
Ředitel zařízení vydá stanovisko čtyři měsíce před uplynutím lhůty uvedené v prvním odstavci. Použije se článek 95/3 § 2.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
18
LZ, nizozemský státní příslušník, byl dne 2. prosince 2011 odsouzen rechtbank van eerste aanleg van Antwerpen (Soud prvního stupně v Antverpách, Belgie) k trestu odnětí svobody v délce osmi let za znásilnění za použití násilí své nezletilé dcery, které v době spáchání činu nebylo ještě čtrnáct let, s přitěžující okolností, že byl příbuzným v přímé linii, jakož i za trestný čin sexuálního obtěžování své nezletilé dcery a jedné z jejích kamarádek, za držení a šíření dětské pornografie a za vyhrožování. Byl mu rovněž uložen trest spočívající v jeho podřízení dohledu soudu pro výkon trestů na dobu deseti let, a to zejména na základě článku 34a trestního zákoníku.
19
Dne 26. listopadu 2013 požádal LZ o přemístění do věznice v Nizozemsku, aby tam pokračoval ve výkonu trestu. Nizozemské orgány jeho žádost zamítly s odůvodněním, že nemá dostatečné vazby na Nizozemsko a není uveden na seznamech místní obecní správy tohoto členského státu.
20
Dne 27. srpna 2015 podal LZ tutéž žádost, v níž doplnil, že si přeje být resocializován v Nizozemsku. Nizozemské orgány odpověděly, že jsou ochotny uznat trest odnětí svobody, nikoli však trest podřízení dohledu soudu příslušného k výkonu trestů, a to z důvodu, že toto opatření nemá v nizozemském právu ekvivalent. V praxi by přemístění LZ do Nizozemska mělo za následek, že by byl po odpykání svého trestu odnětí svobody propuštěn na svobodu, takže k takovému přemístění nemohlo dojít.
21
Dne 3. července 2019 si LZ odpykal trest odnětí svobody v délce osmi let, k němuž byl odsouzen, a nabyl účinnosti trest podřízení dohledu soudu pro výkon trestů.
22
V této souvislosti musí strafuitvoeringsrechtbank van de Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Soud pro výkon trestů při nizozemskojazyčném soudu prvního stupně v Bruselu, Belgie), který je předkládajícím soudem, rozhodnout o „propuštění LZ s dohledem“ nebo o tom, zda má být nadále zbaven osobní svobody v souladu s články 95/2 až 95/30 WERV.
23
Tento soud upřesňuje, že v souladu s článkem 95/21 WERV je zbavení osobní svobody odsouzeného, který je podřízen dohledu soudu pro výkon trestů, ponecháno v platnosti, pokud hrozí, že se dopustí závažných trestných činů spočívajících v zásahu do fyzické nebo psychické integrity druhých a není-li možno tomu zabránit uložením zvláštních podmínek při propuštění s dohledem.
24
V projednávané věci uvedený soud zejména s ohledem na zprávu vypracovanou psychologicko-sociálním oddělením věznice, v níž si LZ odpykává trest, dospěl k závěru, že existuje vysoké riziko, že by LZ mohl spáchat závažné trestné činy proti psychické nebo fyzické integritě druhých, a k zabránění takovému riziku je naprosto nezbytná dlouhodobá „ústavní léčba“ jeho psychické poruchy.
25
Předkládající soud přitom uvádí, že tuto „ústavní léčbu“ nebylo možné v Belgii provést, jelikož LZ, který je nizozemským státním příslušníkem, nemá v Belgii právo pobytu a není zdravotně pojištěn, i když vždy pobýval v Belgii, kde se narodil.
26
V rámci kontaktů s nizozemskými orgány, jejichž cílem bylo posouzení možnosti, aby se LZ podrobil podle svého přání uvedené „ústavní léčbě“ v uzavřeném zařízení v Nizozemsku, tyto orgány dne 29. ledna 2024 uvedly, že toto opatření představuje sankci zbavení svobody, kterou nelze uznat a vykonat podle rámcového rozhodnutí 2008/947.
27
Předkládající soud si tedy klade otázku, zda na základě tohoto rámcového rozhodnutí 2008/947 může požádat o uznání a výkon rozsudku, kterým by bylo rozhodnuto o propuštění s dohledem, které je vázáno na zvláštní podmínku, že se dotyčná osoba musí podrobit dlouhodobé „ústavní léčbě“ v uzavřeném zařízení. Uvedený soud však v tomto ohledu upřesňuje, že se netáže na působnost rámcového rozhodnutí 2008/909, jelikož není podle jeho názoru relevantní.
28
Vzhledem k tomu, že propuštění s dohledem požadované LZ nemohlo být v době, kdy má uvedený soud rozhodnout, provedeno, uvedený soud tuto žádost zamítl a rozhodl, že ji posoudí, až Soudní dvůr odpoví na jeho otázky.
29
Za těchto podmínek se strafuitvoeringsrechtbank van de Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Soud pro výkon trestů u nizozemskojazyčného soudu prvního stupně v Bruselu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být rámcové rozhodnutí 2008/947 vykládáno v tom smyslu, že v případě, že [Belgické království] v rámci trestu podřízení dohledu soudu vydá rozsudek, kterým se odsouzenému povoluje propuštění s dohledem za zvláštních podmínek, a příslušný belgický orgán tento rozsudek společně s osvědčením uvedeným v [tomto] rámcovém rozhodnutí postoupí příslušnému nizozemskému orgánu, musí [Nizozemské království] tento rozsudek uznat a vykonat, a to tak, že mimo jiné bude dohlížet nad řádným dodržováním stanovených zvláštních podmínek, přičemž zohlední skutečnost, že odsouzený má nizozemskou státní příslušnost a přeje si vrátit se do Nizozemska?
Je tomu tak i v případě, že je jako zvláštní podmínka uloženo, že se odsouzený vzhledem ke svým problémům v sexuální oblasti musí v Nizozemsku podrobit ústavní léčbě a že musí být z vězení přemístěn do nizozemského uzavřeného zařízení?“
Řízení před Soudním dvorem
30
Předkládající soud požádal, aby byla věc projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce podle článku 23a statutu Soudního dvora Evropské unie a článku 107 jednacího řádu Soudního dvora.
31
Dne 18. června 2024 Soudní dvůr na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl, že této žádosti nevyhoví, jelikož nejsou splněny podmínky naléhavosti stanovené v tomto článku 107.
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
32
Nizozemská vláda, aniž formálně vznáší námitku nepřípustnosti, vyjadřuje pochybnosti o tom, zda má výklad unijního práva požadovaný v předběžné otázce vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení. Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že žádost o propuštění s dohledem, kterou LZ podal k předkládajícímu soudu, byla zamítnuta. Z tohoto důvodu již před uvedeným soudem aktuálně neprobíhá řízení o žádosti, která mu byla předložena, přičemž uvedený soud předložil Soudnímu dvoru předběžnou otázku s tím, že tuto žádost posoudí následně.
33
Z ustálené judikatury vyplývá, že postup zavedený článkem 267 SFEU je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které mají tyto soudy rozhodnout. Důvodem existence žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce není vydávání konzultativních stanovisek k obecným nebo hypotetickým otázkám, ale potřeba vyřešení skutečného sporu. Jak vyplývá ze samotného znění článku 267 SFEU, požadované rozhodnutí o předběžné otázce musí být „nezbytné“ k tomu, aby předkládající soud mohl „vynést rozsudek“ ve věci, která mu byla předložena (rozsudek dne 8. května 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, bod 25 a citovaná judikatura).
34
Soudní dvůr opakovaně připomněl, že ze znění i systematiky článku 267 SFEU vyplývá, že řízení o předběžné otázce zejména předpokládá, že před vnitrostátními soudy skutečně probíhá řízení, v jehož rámci mají vnitrostátní soudy vydat rozhodnutí, které může zohlednit rozsudek vydaný v řízení o předběžné otázce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, bod 26 a citovaná judikatura).
35
Soudní dvůr tudíž může z úřední povinnosti ověřit, zda původní řízení nadále probíhá (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, bod 27 a citovaná judikatura).
36
V tomto ohledu ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud sice zamítl žádost LZ o propuštění s dohledem, avšak rovněž rozhodl, že tuto žádost bude znovu zkoumat, jakmile obdrží odpověď na předběžnou otázku, kterou položil Soudnímu dvoru.
37
Je tedy třeba konstatovat, že původní řízení před tímto soudem stále probíhá a odpověď Soudního dvora na položenou otázku může být zohledněna pro účely přijetí rozhodnutí v tomto řízení.
38
Za těchto okolností je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce přípustná.
K předběžné otázce
39
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda rámcové rozhodnutí 2008/947 musí být vykládáno v tom smyslu, že příslušný orgán vykonávajícího státu je na základě tohoto rámcového rozhodnutí povinen uznat a vykonat rozsudek, který mu byl postoupen příslušným orgánem vydávajícího státu a jímž je nařízeno propuštění osoby, která je ve výkonu trestu odnětí svobody, s dohledem, jež je vázáno na zvláštní podmínku, aby tato osoba podstoupila „ústavní léčbu“ své psychické poruchy v uzavřeném zařízení.
40
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba ověřit, zda takový rozsudek spadá do působnosti uvedeného rámcového rozhodnutí.
41
Článek 1 rámcového rozhodnutí 2008/947 se týká, jak je uvedeno v jeho nadpisu, cílů a oblasti působnosti tohoto rozhodnutí. Jak vyplývá z odstavce 1 tohoto článku 1, toto rámcové rozhodnutí stanoví mimo jiné pravidla, podle kterých členský stát jiný než ten, ve kterém byla dotyčná osoba odsouzena, uznává rozsudky a případně rozhodnutí o probaci, vykonává dohled nad probačními opatřeními uloženými na základě rozsudku nebo alternativními tresty uloženými tímto rozsudkem.
42
Podle svého čl. 1 odst. 2 se uvedené rámcové rozhodnutí vztahuje pouze na uznávání rozsudků a případně rozhodnutí o probaci ve smyslu písm. a) tohoto odstavce, předání odpovědnosti za dohled nad probačními opatřeními a alternativními tresty ve smyslu písm. b) uvedeného odstavce a podle téhož odstavce pod písm. c) na všechna další rozhodnutí spojená s rozhodnutími uvedenými v tomto čl. 1 odst. 2 písm. a) a b), jak je popsáno a stanoveno v tomto rámcovém rozhodnutí.
43
Článek 2 rámcového rozhodnutí 2008/947 definuje pro účely tohoto rámcového rozhodnutí pojem „rozsudek“ v jeho bodě 1 písm. a) jako pravomocné rozhodnutí nebo příkaz soudu vydávajícího státu, který stanoví, že fyzická osoba spáchala trestný čin, a ukládá jí zaprvé trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody, pokud bylo na základě tohoto rozsudku nebo následného rozhodnutí o probaci rozhodnuto o jejím podmíněném propuštění, zadruhé podmíněný trest, zatřetí podmíněné odsouzení nebo začtvrté alternativní trest. Podle bodu 5 tohoto článku 2 se „rozhodnutím o probaci“ rozumí rozsudek nebo pravomocné rozhodnutí příslušného orgánu vydávajícího státu přijaté na základě takového rozsudku, jímž je rozhodnuto o podmíněném propuštění nebo jež ukládá probační opatření, přičemž tato opatření sestávají, jak je uvedeno v bodě 7 uvedeného článku, z povinností a příkazů uložených příslušným orgánem fyzické osobě v souladu s vnitrostátním právem vydávajícího státu v souvislosti s podmíněným trestem, podmíněným odsouzením nebo podmíněným propuštěním. Kromě toho s ohledem na okolnosti dotčené v původním řízení je třeba poukázat na to, že podle bodu 6 téhož článku se výrazem „podmíněné propuštění“ rozumí pravomocné rozhodnutí příslušného orgánu nebo vyplývající z vnitrostátního práva o předčasném propuštění odsouzené osoby po výkonu části trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody za současného uložení jednoho nebo více probačních opatření.
44
Z definic uvedených v předchozím bodě, jakož i z definic pojmů „podmíněný trest“, „podmíněné odsouzení“ a „alternativní trest“, které jsou uvedeny v čl. 2 bodech 2, 3 a 4 rámcového rozhodnutí 2008/947, vyplývá, že působnost tohoto rámcového rozhodnutí zahrnuje podle jeho čl. 1 odst. 2 uznávání a výkon rozsudků, na jejichž základě je osobám, které byly uznány vinnými ze spáchání trestného činu, uložen trest nebo opatření, které je nezbavují svobody.
45
Tento výklad je potvrzen odstavcem 3 písm. a) tohoto článku 1, který upřesňuje, že rámcové rozhodnutí 2008/947 se nevztahuje na výkon rozsudků v trestních věcech ukládajících trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody, které spadají do oblasti působnosti rámcového rozhodnutí 2008/909. Soudní dvůr totiž uvedl, že jak vyplývá z tohoto ustanovení, oblasti působnosti těchto dvou rámcových rozhodnutí se vzájemně vylučují [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 2023, QS (Zrušení podmíněného odkladu), C‑219/22, EU:C:2023:732, bod 41 a citovaná judikatura].
46
V této souvislosti článek 3 rámcového rozhodnutí 2008/909, který podle svého nadpisu vymezuje jeho účel a oblast působnosti, v odstavci 1 stanoví, že účelem tohoto rámcového rozhodnutí je stanovení pravidel, podle nichž členský stát, s cílem usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzené osoby, uznává rozsudky a provádí výkon trestů, přičemž pojem „rozsudek“ je definován v čl. 1 písm. a) uvedeného rámcového rozhodnutí jako pravomocné rozhodnutí nebo příkaz soudu vydávajícího státu ukládající trest fyzické osobě, a „trest“ je definován v jeho čl. 1 písm. b) jako trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody uložené na dobu určitou nebo neurčitou na základě trestního řízení jako důsledek trestného činu.
47
Rámcové rozhodnutí 2008/947 se v souladu s jeho čl. 1 odst. 1 ve spojení s odst. 3 písm. a) tohoto článku 1 a ve světle bodu 3 odůvodnění tohoto rámcového rozhodnutí týká vzájemného uznávání a výkonu trestů nebo opatření, které nejsou spojeny se zbavením svobody, zatímco vzájemné uznávání a výkon trestů odnětí svobody nebo opatření spojených se zbavením osobní svobody spadají do působnosti rámcového rozhodnutí 2008/909.
48
Tento výklad týkající se působností rámcových rozhodnutí 2008/909 a 2008/947 je potvrzen jejich příslušnými ustanoveními, která se konkrétně týkají léčebných opatření.
49
Pokud jde o rámcové rozhodnutí 2008/947, jeho čl. 4 odst. 1 písm. k) stanoví, že toto rámcové rozhodnutí se vztahuje mimo jiné na probační opatření a alternativní tresty spočívající v povinnosti podrobit se léčení. Pokud jde navíc o důvody pro odmítnutí uznání nebo dohledu, které může příslušný orgán vykonávajícího státu uplatnit, odkazuje čl. 11 odst. 1 písm. i) uvedeného rámcového rozhodnutí na rozsudek nebo případně na rozhodnutí o probaci, které stanoví zdravotní nebo terapeutické léčení, nad kterým, aniž je dotčen článek 9, není vykonávající stát schopen s ohledem na svůj právní či zdravotnický systém vykonávat dohled.
50
Co se týče rámcového rozhodnutí 2008/909, důvody pro odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu, které jsou uvedeny v jeho článku 9, odkazují v souladu s odst. 1 písm. k) tohoto článku 9 na situaci, kdy uložený trest zahrnuje opatření psychiatrické či zdravotní péče nebo jiné opatření spojené se zbavením osobní svobody, které, aniž je dotčen čl. 8 odst. 3, nemůže být vykonáno vykonávajícím státem s ohledem na jeho právní řád či zdravotnický systém. Z toho je zjevné, že péče uvedená v tomto ustanovení spočívá v opatřeních spojených se zbavením osobní svobody.
51
Z těchto ustanovení vyplývá, že rozsudky, kterými se ukládá léčba, spadají buď do působnosti rámcového rozhodnutí 2008/947, a to v případě, že léčba nezahrnuje zbavení osobní svobody, nebo do působnosti rámcového rozhodnutí 2008/909, pokud léčba naopak zbavení osobní svobody zahrnuje.
52
Rozsudek, kterým se v souladu s právem vydávajícího členského státu ukládá propuštění s dohledem, může proto být předmětem žádosti o uznání a výkon podle rámcového rozhodnutí 2008/947, pokud podmínka, kterou obsahuje tento rozsudek, nepředstavuje opatření spojené se zbavením osobní svobody, jelikož v takovém případě spadá takový rozsudek do působnosti rámcového rozhodnutí 2008/909.
53
V projednávané věci je přitom třeba konstatovat, že s ohledem na informace poskytnuté předkládajícím soudem ohledně zamýšleného opatření, jakož i na úvahy uvedené v bodě 46 tohoto rozsudku, opatření spočívající v propuštění osoby, která si odpykává trest odnětí svobody, s dohledem, přijaté v rámci trestu podřízení této osoby dohledu ze strany soudu pro výkon trestů, který jí byl uložen, je-li spojeno se zvláštní podmínkou, aby uvedená osoba podstoupila „ústavní léčbu“ své psychické poruchy v uzavřeném zařízení, představuje opatření uložené za trestný čin, a jehož důsledkem je z důvodu povahy této podmínky zbavení této osoby její svobody.
54
Uznání a výkon rozsudku, kterým se nařizuje takové opatření, nespadají proto do působnosti rámcového rozhodnutí 2008/947, ale do působnosti rámcového rozhodnutí 2008/909.
55
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že rámcové rozhodnutí 2008/947 musí být vykládáno v tom smyslu, že uznání a výkon rozsudku, kterým je rozhodnuto o propuštění osoby, která je ve výkonu trestu odnětí svobody, s dohledem, jež je vázáno na zvláštní podmínku, aby tato osoba podstoupila „ústavní léčbu“ své psychické poruchy v uzavřeném zařízení, nespadají do působnosti tohoto rámcového rozhodnutí, takže příslušný orgán vykonávajícího státu nemůže být povinen uznat a vykonat takový rozsudek na základě uvedeného rámcového rozhodnutí.
K nákladům řízení
56
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:
Rámcové rozhodnutí Rady 2008/947/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty,
musí být vykládáno v tom smyslu, že
uznání a výkon rozsudku, kterým je rozhodnuto o propuštění osoby, která je ve výkonu trestu odnětí svobody, s dohledem, jež je vázáno na zvláštní podmínku, aby tato osoba podstoupila „ústavní léčbu“ své psychické poruchy v uzavřeném zařízení, nespadají do působnosti tohoto rámcového rozhodnutí, takže příslušný orgán vykonávajícího státu nemůže být povinen uznat a vykonat takový rozsudek na základě uvedeného rámcového rozhodnutí.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.