62011CC0492_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/52/ES ze dne 21. května 2008 o některých aspektech mediace v občanských a obchodních věcech(2) .
2. Předběžné otázky byly předloženy v souvislosti s ustanoveními italského práva(3), která byla přijata za účelem provedení této směrnice a stanovují povinnost provést mediační řízení v případě určitých občanskoprávních sporů. Pokus o mediaci byl podle italského práva v těchto případech předpokladem přípustnosti pozdější žaloby. Italské právo navíc obsahovalo ustanovení týkající se dopadů mediačního řízení na následující soudní řízení. Soudce tak například mohl z neúčasti na obligatorním mediačním řízení vyvodit nepříznivé účinky pro důkazní situaci účastníka, který se nezúčastnil mediačního řízení.
3. Předkládající soud si klade otázku, zda je takový systém slučitelný s unijním právem, a to zejména se směrnicí o mediaci.
4. Po skončení písemné části řízení před Soudním dvorem však byl vydán rozsudek italského ústavního soudu, kterým byla mnohá ustanovení DL 28/2010 prohlášena za protiústavní, a patřilo mezi ně i ustanovení, které stanovovalo povinnost provádět mediační řízení. Vyvstává tak otázka, zda se žádost o rozhodnutí o předběžné otázce mezitím stala bezpředmětnou.
II – Právní rámec
A – Unijní právo
5. Relevantním předpisem unijního práva je v projednávaném případě směrnice 2008/52. Oblast její působnosti je vymezena v článku 1, který mimo jiné stanoví:
„(1) Cílem této směrnice je usnadnit přístup k alternativnímu řešení sporů a podporovat smírné řešení sporů podporou využívání mediace a zabezpečením vyváženého vztahu mezi mediací a soudním řízením.
[…]“
6. Článek 3 směrnice o mediaci nese název „Definice“ a stanoví:
„Pro účely této směrnice se použijí tyto definice:
a) ‚Mediací‘ se rozumí formální řízení, jakkoli nazvané nebo uváděné, ve kterém dvě nebo více stran sporu samy dobrovolně usilují o dosažení dohody o vyřešení sporu za pomoci mediátora. Toto řízení mohou zahájit strany sporu nebo může být navrženo či nařízeno soudem nebo stanoveno právem členského státu. Řízení zahrnuje mediaci vedenou soudcem, který není příslušný pro žádné soudní řízení týkající se dotčeného sporu. Tento pojem nezahrnuje pokusy příslušného soudu nebo soudce urovnat spor v průběhu soudního řízení týkajícího se dotčeného sporu. […]“
B – Italské právo
7. Směrnice o mediaci byla do italského práva provedena DL 28/2010(4) . Jeho článek 5 stanoví, že mediační řízení je v některých případech předpokladem přípustnosti žaloby. Odstavec 1 zní:
„Ve sporech, které se týkají spoluvlastnictví, věcných práv, dělení, dědictví, rodinných smluv, nájmu, výpůjčky, pronájmu podniku, náhrady škody způsobené provozem vozidla a plavidla, lékařské odpovědnosti a pomluvy prostřednictvím tisku nebo jiného komunikačního prostředku, pojistných, bankovních a finančních smluv je před podáním žaloby třeba provést mediační řízení ve smyslu tohoto nařízení […] Provedení mediačního řízení je podmínkou přípustnosti podání soudní žaloby. […] Pokud soud zjistí, že mediace již byla zahájena, ale nebyla ukončena, stanoví další jednání po uplynutí lhůty podle článku 6. Stejně postupuje v případě, že mediace ještě neproběhla; v tomto případě současně stranám stanoví lhůtu patnácti dnů k předložení žádosti o mediaci. […]“
8. Článek 6 DL 28/2010 upravuje délku trvání mediačního řízení a stanoví:
„(1) Mediační řízení trvá nanejvýš čtyři měsíce.
[…]“
9. Článek 8 upravuje průběh řízení a v odstavci 5 stanoví:
„(5) Z neúčasti na mediačním řízení bez řádného důvodu může soud v následném soudním řízení vyvodit důkazy ve smyslu čl. 116 druhého pododstavce občanského soudního řádu (Codice di procedura civile). Účastníku řízení, který se v případech uvedených v článku 5 nezúčastnil mediačního řízení bez řádného důvodu, uloží soud povinnost zaplatit částku do státní pokladny ve výši odpovídající jednotnému poplatku za soudní řízení.“
10. Článek 11 se týká smíru v rámci mediace a upravuje následující:
„(1) Pokud je dosaženo smírné dohody, mediátor vyhotoví zápis, jehož přílohou je znění samotné dohody. Pokud nedojde k dohodě, mediátor může vypracovat návrh smíru. V každém případě mediátor vypracuje návrh smíru, jestliže ho o to strany souhlasně požádají v jakémkoli okamžiku řízení. Před vypracováním návrhu mediátor informuje strany o možných důsledcích podle článku 13.
(2) Návrh smíru je stranám sporu oznámen písemně. Strany mediátorovi sdělí písemně do sedmi dnů přijetí nebo odmítnutí návrhu. Neodpoví-li strany ve stanovené lhůtě, návrh se považuje za odmítnutý. Nedohodnou-li se strany sporu jinak, návrh nesmí obsahovat žádný odkaz na prohlášení učiněná nebo informace získané v průběhu řízení.
[…]
(4) Pokud ke smíru nedojde, mediátor vypracuje zápis, v němž uvede návrh; zápis podepisují strany sporu a mediátor, který osvědčí pravost podpisu stran nebo jejich nezpůsobilost k podpisu. V tomto zápisu mediátor uvede i skutečnost, že se některá ze stran nezúčastnila mediačního řízení.
(5) Zápis je uložen v kanceláři organizace poskytující mediační služby a stranám sporu se na požádání vydá jeho opis.“
11. Článek 13 stanoví v souvislosti s náklady mediačního řízení toto:
„(1) Pokud opatření, kterým se končí soudní řízení, plně odpovídá obsahu návrhu, soud vyloučí náhradu nákladů vzniklých účastníku řízení, který měl ve věci úspěch a který návrh odmítl, za období následující po vypracování návrhu a uloží mu náhradu nákladů účastníka řízení, který neměl ve věci úspěch, za stejné období, jakož i zaplacení další částky do státní pokladny ve výši odpovídající jednotnému poplatku. Použijí se články 92 a 96 občanského soudního řádu. Ustanovení tohoto odstavce se použijí rovněž na náhradu výdajů mediátora a odměnu znalce podle čl. 8 odst. 4.
(2) Pokud opatření, kterým se končí soudní řízení, neodpovídá zcela obsahu návrhu, soud, jestliže jsou dány vážné a výjimečné důvody, může přesto vyloučit náhradu nákladů nesených stranou, která měla ve věci úspěch, na náhradu výdajů mediátora a odměnu znalce podle čl. 8 odst. 4. […]“
C – Rozsudek italského ústavního soudu
12. Dne 24. října 2012 vydal italský ústavní soud rozsudek č. 272/2012, kterým byly prohlášeny některé části DL 28/2010 za protiústavní, a to zejména čl. 5 odst. 1, čl. 8 odst. 5, jakož i článek 13 (s výjimkou odkazu na články 92 a 96 italského občanského soudního řádu, který je obsažen v tomto ustanovení, ale v projednávané věci není relevantní).
III – Skutkový základ sporu a předběžné otázky
13. V původním řízení jde o žalobu na náhradu škody způsobenou v důsledku protiprávního jednání. Vozidlo C. Di Donny bylo poškozeno vysokozdvižným vozíkem společnosti SIMSA srl(5) nacházejícím se v její provozovně. SIMSA nepopírá ani způsobenou škodu, ani odpovědnost, ale domnívá se, že způsobenou škodu musí nahradit její pojišťovna, a proto C. Di Donnovi dosud nezaplatila. C. Di Donna tedy z důvodu, že neměl možnost žalovat přímo pojišťovnu, podal žalobu na zaplacení peněžité částky proti společnosti SIMSA. SIMSA požádala o odročení prvního jednání, aby svou pojišťovnu mohla vyrozumět o sporu.
14. Předkládající soud uvádí, že i před oznámením sporu se podle čl. 5 odst. 1 DL 28/2010 musí konat mediační řízení mezi společností SIMSA a pojišťovnou. Vyvstává tedy otázka, které lhůty musí zohlednit pro skončení prvního jednání – pouze ke lhůtě 45 dní, která je v italském občanském procesním právu stanovena pro případ oznámení sporu, nebo navíc i k čtyřměsíční lhůtě, která je v čl. 6 odst. 1 DL 28/2010 stanovena jako maximální délka trvání mediačního řízení.
15. Účastníci řízení vytýkají s tím spjaté nepřiměřené průtahy soudního řízení. Na výzvu společnosti SIMSA, která zpochybňuje slučitelnost DL 28/2010 se směrnicí o mediaci, se tedy Giudice di Pace di Mercato S. Severino obrátil na Soudní dvůr s následujícími otázkami:
„Brání články 6 a 13 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, článek 47 Listiny základních práv Evropské unie, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/52/ES ze dne 21. května 2008 o některých aspektech mediace v občanských a obchodních věcech, obecná zásada unijního práva na účinnou soudní ochranu a obecně unijní právo jako celek tomu, aby v některém z členských států Evropské unie byla zavedena taková právní úprava, jako je v Itálii právní úprava obsažená v Decreto legislativo č. 28/2010 a v ministerské vyhlášce č. 180/2010, ve znění ministerské vyhlášky č. 145/2011, podle které:
1) soud může v následném soudním řízení vyvodit důkazy v neprospěch účastníka řízení, který se bez řádného důvodu nezúčastnil obligatorního mediačního řízení;
2) soud vyloučí náhradu nákladů vzniklých účastníku řízení, který měl ve věci úspěch a který odmítl návrh smíru, vynaložených v období po vypracování návrhu smíru, a uloží mu náhradu nákladů vzniklých účastníku řízení, který neměl ve věci úspěch, za stejné období, jakož i zaplacení další částky do státní pokladny ve výši odpovídající již zaplacenému poplatku (jednotný poplatek), pokud se rozsudek vydaný v soudním řízení zahájeném po vypracování návrhu smíru plně shoduje s obsahem odmítnutého návrhu;
3) soud může z vážných a výjimečných důvodů vyloučit náhradu nákladů vzniklých účastníku řízení, který měl ve věci úspěch, v rozsahu náhrady výdajů mediátora a odměny znalce, i když rozhodnutí, kterým se končí řízení, zcela neodpovídá obsahu návrhu;
4) soud uloží účastníku řízení, který se bez řádného důvodu nezúčastnil mediačního řízení, povinnost zaplatit do státní pokladny částku odpovídající výši jednotného poplatku za soudní řízení;
5) mediátor může, nebo dokonce musí, vypracovat návrh smíru i bez dohody účastníků řízení nebo i v případě neúčasti stran na mediaci;
6) lhůta, v níž má být pokus o mediaci ukončen, může dosáhnout až čtyř měsíců;
7) i po uplynutí lhůty čtyř měsíců od začátku mediace je možné podat žalobu teprve poté, co byl u kanceláře organizace poskytující mediační služby získán zápis o chybějící dohodě vyhotovený mediátorem, který uvádí odmítnutý návrh;
8) není vyloučeno, že může dojít k opakovaným mediačním řízením – s následným prodloužením doby potřebné k ukončení sporu – pokaždé, když byly v průběhu soudního řízení, které mezitím začalo, legitimně podány nové návrhy;
9) náklady obligatorního mediačního řízení jsou minimálně dvakrát vyšší než náklady soudního řízení, kterému se mediační řízení snaží předejít, a tento nepoměr se exponenciálně zvyšuje s rostoucí hodnotou sporu (až náklady mediace dosáhnou více než šestinásobku nákladů soudního řízení) nebo s rostoucí obtížností sporu (v posledně zmíněném případě je nezbytné ustanovit znalce, jehož náklady hradí účastníci řízení, který pomáhá mediátorovi ve sporech vyžadujících zvláštní odborné znalosti, aniž by posudek vyhotovený znalcem nebo jím získané informace mohly být použity v následném soudním řízení)?“
IV – Řízení před Soudním dvorem
16. Po skončení písemné části řízení před Soudním dvorem byl vydán rozsudek č. 272/2012 italského ústavního soudu, kterým byla některá ustanovení DL 28/2010 prohlášena za protiústavní, a to zejména ustanovení, které stanovovalo povinnost provést mediační řízení před podáním žaloby.
17. Za těchto okolností Soudní dvůr dopisem ze dne 14. prosince 2012 požádal předkládající soud, aby objasnil, jaký dopad má rozsudek italského ústavního soudu na projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a na vnitrostátní soudní řízení. Předkládající soud odpověděl ve stanovisku ze dne 17. ledna 2013, že má stále zájem na tom, aby Soudní dvůr předběžné otázky zodpověděl. Pokud jde o dopady rozsudku italského ústavního soudu a o důvody zachování platnosti jeho žádosti, nic dalšího neuvedl.
18. Řízení před Soudním dvorem se zúčastnila italská, francouzská a rakouská vláda, jakož i Evrop ská komise.
V – Právní posouzení
19. Existují pochybnosti o přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Komise věrohodně doložila, že některé předběžné otázky mají hypotetický charakter. Není totiž zřejmé, v jakém ohledu jsou podmínky mediačního řízení, například podmínky týkající se nákladů, relevantní pro účely rozhodnutí konkrétního sporu v původním řízení. Na dotaz Soudního dvora předkládající soud k relevantnosti jím předložených otázek pro účely rozhodnutí pouze uvedl, že musí rozhodnout o skončení jednání, a přitom i o otázce, zda délka trvání mediačního řízení musí být zohledněna při výpočtu lhůty.
20. Otázka, zda byla žádost o rozhodnutí o předběžné otázce z tohoto důvodu – alespoň zčásti – již od počátku nepřípustná, ale může v projednávané věci zůstat nezodpovězena. Informace, které má Soudní dvůr k dispozici, totiž ukazují, že předběžné otázky mají v každém případě od vydání rozsudku italského ústavního soudu hypotetickou povahu.
21. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je v rámci spolupráce mezi ním a vnitrostátními soudy stanovené článkem 267 SFEU věcí pouze soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti každé věci nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, jakož i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru(6) . Pokud se tedy otázky položené vnitrostátním soudem týkají výkladu některého ustanovení unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout. Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem může pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad ustanovení unijního práva nebo posouzení jeho platnosti nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny(7) .
22. Soudnímu dvoru však ve výjimečných případech přísluší zkoumat podmínky, za nichž se na něj vnitrostátní soud obrátil(8) . Duch spolupráce, kterým se musí řídit průběh řízení o předběžné otázce, totiž předpokládá, že vnitrostátní soud přihlédne k funkci, která byla Soudnímu dvoru svěřena a která má přispět k výkonu spravedlnosti v členských státech, jež však nespočívá v poskytování konzultací k obecným nebo hypotetickým otázkám(9) .
23. Na dotaz předkládající soud obecně uvedl, že má nadále zájem na tom, aby Soudní dvůr odpověděl na jeho žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Přitom ale blíže neupřesnil, proč by měly být předběžné otázky předložené k rozhodnutí po vydání rozsudku italského ústavního soudu ještě významné pro účely rozhodnutí sporu v původním řízení. Informace, kterými Soudní dvůr disponuje, naopak ukazují, že předložené otázky mají již jen hypotetický charakter. Týkají se totiž buď přímo ustanovení obsažených v DL 28/2010, která byla prohlášena za protiústavní, anebo nejsou po zániku povinnosti provádět mediační řízení před podáním žaloby nadále významné pro účely rozhodnutí sporu v původním řízení. Nic nenaznačuje tomu, že by dotčené normy mohly být navzdory skutečnosti, že byly prohlášeny za protiústavní, nadále relevantní pro účely původního řízení. V souladu s tím byla vzata zpět také srovnatelná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce jiného italského soudu, která se rovněž týkala výkladu směrnice o mediaci v kontextu ustanovení italského práva, která byla nyní ústavním soudem zrušena(10) .
K první až čtvrté předběžné otázce
24. V rámci první až čtvrté předběžné otázky se předkládající soud táže, zda jsou některá opatření, která může soud učinit v souladu s DL 28/2010, slučitelná se směrnicí o mediaci, resp. s ostatními předpisy unijního práva. Tyto otázky se přitom týkají výhradně těch ustanovení, která byla prohlášena za protiústavní. Otázka slučitelnosti opatření uvedených v první až čtvrté otázce s unijním právem, tak mají pouze hypotetický charakter a Soudní dvůr na ně již nemusí odpovídat.
25. První předběžná otázka se týká možnosti vnitrostátního soudu vyvodit v soudním řízení následujícím po mediaci důkazy v neprospěch účastníka řízení, pokud se tento účastník bez řádného důvodu nezúčastnil obligatorního mediačního řízení. Tato možnost byla stanovena v čl. 8 odst. 5 první větě DL 28/2010, který byl prohlášen za protiústavní.
26. Druhá předběžná otázka se týká čl. 13 odst. 1 DL 28/2010, který stanovil, že příslušný soud může uložit účastníku řízení, který měl ve věci úspěch, náhradu nákladů řízení, pokud odmítl návrh mediátora, který se shoduje s konečným soudním rozhodnutím. Článek 13 odst. 1 však byl rovněž prohlášen za protiústavní.
27. V rámci třetí otázky by mělo být objasněno, zda je slučitelné s unijním právem, že vnitrostátní soud může z vážných a výjimečných důvodů rozhodnout, že náhrada nákladů, které vynaložil účastník řízení, jenž měl ve věci úspěch, na náhradu výdajů mediátora a na odměnu znalce je vyloučena, i když rozhodnutí, kterým se končí soudní řízení, zcela neodpovídá obsahu návrhu mediátora. To bylo stanoveno v čl. 13 odst. 2 DL 28/2010, který byl rovněž prohlášen za protiústavní.
28. Také předmět čtvrté předběžné otázky zanikl. Ta se týká právní úpravy obsažené v čl. 8 odst. 5 druhé větě DL 28/2010, která byla prohlášena za protiústavní a stanovovala, že částku odpovídající výši jednotného poplatku za soudní řízení je povinen zaplatit do státní pokladny ten účastník řízení, který se bez řádného důvodu nezúčastnil mediačního řízení.
K páté až deváté předběžné otázce
29. Ani odpověď na ostatní předběžné otázky není po vydání rozsudku italského ústavního soudu nadále významná pro účely rozhodnutí sporu v původním řízení. Pátá až devátá předběžná otázka se totiž týkají podmínek provádění a skončení mediačního řízení, jeho délky, jakož i nákladů mediačního řízení, přičemž tyto otázky vycházejí z obligatorního mediačního řízení. Nezdá se však, že by v projednávané věci skutečně mělo být provedeno mediační řízení.
30. Účastníci řízení nejsou z důvodu protiústavnosti čl. 5 odst. 1 DL 28/2010 nadále povinni účastnit se mediace. Jak vyplývá z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, účastníci řízení nemají v projednávaném případě ani zájem dobrovolně provést takové řízení. Naopak si stěžují na nepřiměřené průtahy v řízení, které by s sebou mediace přinesla. Z informací, které má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že se mediační řízení mělo konat pouze z toho důvodu, že účastníci řízení měli podle italského práva povinnost je provést.
31. Soudnímu dvoru je tak v projednávaném případě předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, o které již v důsledku změny právního stavu není třeba rozhodovat. Soudní dvůr by tedy měl prohlásit, že již není nutné odpovídat na předběžné otázky, které mu byly položeny. Je tak zohledněna okolnost, že předběžné otázky nebyly od počátku nepřípustné, nýbrž se staly bezpředmětnými až po podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, ale předkládající soud je nevzal zpět(11) .
VI – Závěry
32. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl o otázkách předložených Giudice di Pace di Mercato S. Severino takto:
„Na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce již není nutné odpovídat.“
(1) .
(2)  – Úř. věst. L 136, s. 3 (dále jen „směrnice o mediaci“).
(3)  – Decreto legislativo č. 28 ze dne 4. března 2010, kterým se provádí článek 60 zákona č. 69 ze dne 18. června 2009 o mediaci v občanských a obchodních věcech (dále jen „DL 28/2010“).
(4) – Legislativní nařízení uvedené v poznámce pod čarou 3.
(5) – Dále jen „SIMSA“.
(6)  – Rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra (C-379/98, Recueil, s. I-2099, bod. 38), ze dne 23. dubna 2009, Rüffler (C-544/07, Sb. rozh. s. I-3389, bod 36), ze dne 19. listopadu 2009, Filipiak (C-314/08, Sb. rozh. s. I-11049, bod 40), ze dne 7. července 2011, Agafiţei a další (C-310/10, Sb. rozh. s. I-5989, bod 25), a ze dne 15. ledna 2013, Križan a další (C-416/10, bod 53).
(7)  – Rozsudky PreussenElektra (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod 39), Rüffler (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod 38), Filipiak (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod 42), Agafiţei a další (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod. 27) a Križan a další (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod 54).
(8)  – Rozsudky PreussenElektra (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod 39), Rüffler (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod 37) a Filipiak (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod 41).
(9) – Rozsudky ze dne 20. ledna 2005, García Blanco (C-225/02, Sb. rozh. s. I-523, bod 28), ze dne 8. září 2010, Winner Wetten (C-409/06, Sb. rozh. s. I-8015, bod 38), a ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson (C-617/10, bod 42).
(10)  – Viz usnesení Soudního dvora o vyškrtnutí ze dne 8. února 2013, Galioto (C-464/11).
(11)  – V tomto smyslu viz již mé stanovisko ze dne 28. října 2004 ve věci García Blanco (C-225/02, Sb. rozh. s. I-523, bod 36).