62023CC0351
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
LAILY MEDINA
přednesené dne 14. listopadu 2024 (
1
)
Věc C‑351/23
GR REAL s. r. o.
proti
PO,
RT
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Krajský súd v Prešove (Krajský soud v Prešově, Slovensko)]
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Smlouva o spotřebitelském úvěru – Smlouva zajištěná zástavním právem k nemovitosti – Nemovitost, která je rodinným domem spotřebitele – Ujednání týkající se předčasné splatnosti úvěru – Mimosoudní prodej obydlí spotřebitele“
I. Úvod
1.
„Souvislost“ mezi spotřebitelským právem, hypotečním právem a právní úpravou lidských práv (
2
) byla zřetelně prokázána v přelomovém rozsudku ve věci Aziz (
3
). Od okamžiku vydání tohoto rozhodnutí přispívá judikatura Soudního dvora týkající se směrnice 93/13/EHS (
4
), konkrétně řízení o výkonu smluv o hypotečním úvěru na bydlení, k rozvoji spolehlivých procesních záruk pro spotřebitele. Svým výkladem směrnice 93/13 ve světle článku 7 a čl. 47 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) položil Soudní dvůr základy pro vytvoření „robustního systému prostředků nápravy“ (
5
) proti nucenému prodeji majetku v rámci vykonávacího řízení.
2.
Projednávaná věc nabízí Soudnímu dvoru příležitost rozvinout dále procesní záruky proti zneužívajícím ujednáním v rámci mimosoudního řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou a věnovat se dopadu údajných procesních vad na možnost spotřebitele bránit se proti nucenému vystěhování po dražebním prodeji nemovitosti, která je zatížena hypotékou.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
1.
Směrnice 93/13
3.
Článek 7 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví:
„Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.“
B.
Slovenské právo
1. Občanský zákoník
4.
Ustanovení § 151j odst. 1 zákona č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník (zákon č. 40/1964, občanský zákoník) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „občanský zákoník“) stanoví:
„Není-li pohledávka zajištěná zástavním právem splněna řádně a včas, má zástavní věřitel právo zahájit výkon zástavního práva. V rámci výkonu zástavního práva může zástavní věřitel uspokojit svoji pohledávku způsobem určeným ve smlouvě nebo prodejem zástavy v dražbě podle zvláštního zákona […] nebo se domáhat uspokojení pohledávky prostřednictvím prodeje zástavy podle zvláštní právní úpravy […], pokud tento či zvláštní zákon nestanoví jinak.“
5.
Ustanovení § 565 občanského zákoníku zní následovně:
„Jde-li o plnění ve splátkách, může věřitel žádat o zaplacení celé pohledávky pro nesplnění některé splátky, jen bylo-li to dohodnuto nebo v rozhodnutí určeno. Toto právo však může věřitel použít do splatnosti nejblíže příští splátky.“
2. Zákon o dobrovolných dražbách
6.
Ustanovení § 16 odst. 1 zákona č. 527/2002 Z. z. o dobrovoľných dražbách (zákon č. 527/2002 o dobrovolných dražbách ve znění pozdějších předpisů, dále jen „zákon o dobrovolných dražbách“) stanoví, že dražbu je možno provést pouze na základě písemné smlouvy o provedení dražby, kterou uzavře navrhovatel dražby s dražebníkem.
7.
Ustanovení § 19 odst. 1 zákona o dobrovolných dražbách stanoví:
„Dražebník je povinen upustit od dražby nejpozději do jejího zahájení a) na základě písemné žádosti navrhovatele dražby, b) je-li dražebníkovi vykonatelným rozhodnutím doloženo, že navrhovatel dražby není oprávněn navrhnout provedení dražby; jde-li o předběžné opatření soudu, postačí, doloží-li se dražebníkovi, že to nařídil soud. […]“
8.
Ustanovení § 21 odst. 2 zákona o dobrovolných dražbách zní následovně:
„V případě, že se zpochybňuje platnost smlouvy o zřízení zástavního práva, nebo byla-li porušena ustanovení tohoto zákona, může osoba, která tvrdí, že tím byla dotčena na svých právech, navrhnout soudu, aby určil neplatnost dražby. Právo domáhat se určení neplatnosti dražby zaniká, není-li uplatněno do tří měsíců ode dne příklepu, s výjimkou případu, kdy důvody neplatnosti dražby souvisí se spácháním trestného činu a jedná se o dražbu domu nebo bytu, ve kterém má předchozí vlastník předmětu dražby v době příklepu trvalý pobyt podle zvláštního zákona; v tomto případě se lze neplatnosti dražby domáhat i po uplynutí této lhůty.“
3. Občanský soudní řád
9.
Ustanovení § 325 odst. 1 zákona 160/2015 Z. z. Civilný sporový poriadok (zákon č. 160/2015, občanský soudní řád) stanoví:
„Soud může předběžné opatření nařídit, je-li nutné neprodleně upravit poměry účastníků nebo je-li obava, že výkon soudního rozhodnutí bude ohrožen.“
III. Spor v původním řízení a předběžné otázky
10.
Dne 7. dubna 2011 uzavřeli PO a RT, žalovaní v původním řízení, smlouvu o spotřebitelském úvěru ve výši 63000 eur se společností Slovenská sporiteľňa, a.s. (dále jen „banka“). Tento úvěr byl splatný v měsíčních splátkách ve výši 424,41 eura od 20. června 2011 s datem konečné splatnosti úvěru 20. ledna 2030. V tentýž den uzavřeli žalovaní i smlouvu o zajištění tohoto úvěru hypotečním zástavním právem. Předmětem smlouvy o zřízení hypotečního zástavního práva byl dům, v němž PO a RT žili se svými třemi dětmi.
11.
Dopisem ze dne 3. listopadu 2016 banka oznámila, že úvěr je splatný s okamžitou účinností, a vyzvala PO a RT, aby zaplatili dlužnou pohledávku ve výši 56888,08 eura (
6
). Podle slovenské právní úpravy je osoba, která vykonává zástavní právo, oprávněna navrhnout provedení dobrovolné dražby majetku zajištěného tímto zástavním právem, pokud se tak smluvní strany dohodnou.
12.
Dne 21. dubna 2017 podali PO a RT k Okresnímu súdu Prešov (Okresní soud v Prešově, Slovensko) žalobu, kterou se domáhali, aby bylo bance nařízeno zdržet se výkonu zástavního práva prostřednictvím dobrovolné dražby. Ve své žalobě PO a RT tvrdili, že banka nemá právo rozhodnout o předčasném zesplatnění celého úvěru, neboť se na tom strany úvěrové smlouvy nedohodly. PO a RT rovněž podali návrh na nařízení předběžného opatření, kterým by byla bance uložena povinnost zdržet se výkonu zástavního práva až do skončení deklaratorního řízení.
13.
Dne 25. dubna 2017 se konalo první kolo dražby, ve kterém vznesl PO námitku proti konání dražby z důvodu probíhajícího soudního řízení. Toto první kolo bylo neúspěšné, neboť se do dražby nikdo nepřihlásil.
14.
Usnesením ze dne 26. května 2017 Okresný súd Prešov (Okresní soud v Prešově) návrh na nařízení předběžného opatření zamítl, aniž se zabýval tvrzením žalovaných, že banka porušila jejich práva tím, že rozhodla o zesplatnění celého úvěru. PO a RT podali proti tomuto usnesení odvolání ke Krajskému súdu v Prešove (Krajský soud v Prešově, Slovensko).
15.
V průběhu odvolacího řízení, dne 18. července 2017, se konalo druhé kolo dražby. Během této dražby PO upozornil dražebníka a notáře na skutečnost, že probíhá soudní řízení o zdržení se výkonu zástavního práva. Notář ani dražebník však jeho námitku nezohlednili.
16.
Příklep v dražbě byl udělen společnosti GR REAL, která se mimo jiné zabývá i poskytováním úvěrů a půjček a údržbou bytového a nebytového fondu. Podle slovenské právní úpravy dochází udělením příklepu k přechodu vlastnického práva na vydražitele.
17.
Rozhodnutím ze dne 9. srpna 2017 Krajský súd v Prešove (Krajský soud v Prešově) rozhodl o odvolání PO a RT tak, že zrušil rozhodnutí Okresního súdu Prešov (Okresní soud v Prešově) a vrátil mu věc k dalšímu řízení. Podle prvně uvedeného soudu se měl soud prvního stupně zabývat zejména tvrzením PO a RT, že s bankou neuzavřeli dohodu, na základě které by bylo možno rozhodnout o předčasném zesplatnění celého úvěru (
7
). Soud prvního stupně měl kromě toho uplatnit zásadu proporcionality a posoudit, zda dobrovolná dražba představuje vhodné opatření, zejména s přihlédnutím ke skutečnosti, že dražený majetek je rodinným domem PO a RT, jakož i k možnosti uspokojit pohledávku věřitele jiným způsobem.
18.
Dne 19. prosince 2017 vzali PO a RT žalobu na zdržení se výkonu zástavního práva prostřednictvím dobrovolné dražby zpět s odůvodněním, že dražba již byla provedena, a žaloba na zdržení se výkonu zástavního práva se proto stala bezpředmětnou. Rozhodnutím ze dne 11. ledna 2018 Okresný súd Prešov (Okresní soud v Prešově) řízení zastavil a uložil PO a RT náhradu veškerých nákladů řízení vynaložených bankou.
19.
GR REAL byla na základě dražby zapsána do katastru nemovitostí jako vlastník rodinného domu a vyzvala PO a RT, aby tento dům vyklidili.
20.
PO a RT se odmítli ze svého domu, kde žijí se svými třemi dětmi, z nichž dvě jsou nezletilé a trpí vážnou duševní poruchou, vystěhovat. PO navíc utrpěl cévní mozkovou příhodu a vyžaduje každodenní péči.
21.
GR REAL odpojila dům od energií, jako jsou voda a elektřina. Rovněž podala proti žalovaným žalobu na vyklizení nemovitosti. Žaloba na vyklizení byla Okresním súdem Prešov (Okresní soud v Prešově) zamítnuta, přičemž toto rozhodnutí bylo v odvolacím řízení potvrzeno Krajským súdem v Prešove (Krajský soud v Prešově). Oba soudy zohlednily skutečnost, že nemovitost je rodinným domem OP a RT a vyklizení by bylo v rozporu s dobrými mravy. Rozhodnutím ze dne 8. dubna 2021 Najvyšší súd Slovenskej republiky (Nejvyšší soud Slovenské republiky) oba tyto rozsudky zrušil a uvedl, že soudy nižších stupňů musí vzít v úvahu vlastnické právo společnosti GR REAL.
22.
Okresný súd Prešov (Okresní soud v Prešově) ve svém druhém rozsudku uložil PO a RT povinnost předmětnou nemovitost vyklidit. Zamítl rovněž jejich vzájemnou žalobu, kterou se domáhali určení svého vlastnického práva k domu. Podle uvedeného soudu již byla nemovitost prodána v dobrovolné dražbě, tato nebyla prohlášena za neplatnou a soud, jemuž byla věc předložena, není příslušný o její neplatnosti rozhodovat.
23.
GR REAL podala proti části výroku rozsudku soudu prvního stupně, ve které jí nebyla přiznána náhrada nákladů řízení, odvolání k předkládajícímu soudu. PO a RT rovněž podali proti tomuto rozsudku odvolání, pokud jde o výrok, kterým jim byla uložena povinnost vyklidit nemovitost, a výrok, jímž byla zamítnuta jejich vzájemná žaloba.
24.
Předkládající soud má za to, že ústřední otázkou, která vyvstala ve věci v původním řízení, je, zda má být unijní právní úprava v oblasti ochrany spotřebitele použita v situaci, kdy byla provedena dražba, přestože se spotřebitelé domáhali u soudu ochrany před provedením dražby a na probíhající soudní řízení dražebníka upozornili.
25.
Předkládající soud zdůrazňuje význam zásady právní jistoty a ochrany dobré víry vydražitele, který majetek nabývá, ve slovenském právním řádu. Dobrá víra však není chráněna, pokud jsou okolnosti nabytí nemovitosti „problematické“. Předkládající soud považuje za „problematickou“ skutečnost, že ve věci v původním řízení byla osoba, která majetek nabyla, o probíhajícím soudním řízení informována.
26.
Pokud jde o možnost spotřebitele domáhat se soudní ochrany ex post, předkládající soud uvádí, že § 21 odst. 2 zákona o dobrovolných dražbách stanoví pouze tři důvody neplatnosti dražby, z nichž žádný neumožňuje spotřebiteli dovolávat se existence zneužívajících ujednání. Předkládající soud konkrétně uvádí, že zneužívající povaha sporného ujednání týkajícího se předčasné splatnosti pohledávky nespadá pod druhý z těchto důvodů, a sice neplatnost dohody o zřízení zástavního práva. Ujednání o zesplatnění úvěru se totiž týká výše úvěru a lhůty pro jeho splacení, nikoli zajištění úvěru a výkonu tohoto zajištění.
27.
Předkládající soud považuje za důležité určit, zda se čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 použijí na takový postup, jako je postup dotčený ve věci v původním řízení, v rámci kterého spotřebitel využil právních prostředků k zastavení vykonávacího řízení, to ale přesto proběhlo. Rovněž si klade otázku, zda směrnice 93/13 brání slovenským právním předpisům o mimosoudních dražbách v rozsahu, v němž tyto předpisy neupravují účinné prostředky, které by spotřebitel mohl využít k zastavení vykonávacího řízení.
28.
Konečně předkládající soud žádá o určení relevance směrnice 2005/29/ES (
8
) pro věc v původním řízení, pokud jde o praktiky dražebníka.
29.
Za těchto okolností se Krajský súd v Prešove (Krajský soud v Prešově) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„(1)
Použijí se čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 [směrnice 93/13] na takové řízení, o jaké jde v projednávané věci, které bylo zahájeno na návrh osoby (vydražitele), jíž byl udělen příklep týkající se nemovitosti, a v rámci kterého je současně projednávána vzájemná žaloba spotřebitele znějící na uvedení do stavu před udělením příklepu v dražbě, pokud spotřebitel před zahájením mimosoudní dražby využil právní prostředky k zastavení výkonu zástavního práva tím, že k soudu podal návrh na nařízení předběžného opatření, a současně před dražbou upozornil osoby účastnící se dražby na probíhající soudní řízení týkající se zastavení výkonu zástavního práva prostřednictvím dobrovolné dražby, avšak navzdory soudnímu řízení byla dražba provedena?
(2)
Je třeba [směrnici 93/13] vykládat v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v projednávané věci, která v rámci výkonu zástavního práva podnikatelem, který organizuje soukromé dražby (‚dražebník‘), prováděného na nemovitosti spotřebitele za účelem uspokojení banky ze smlouvy o spotřebitelském úvěru,
a)
neumožňuje spotřebiteli, aby za účelem upuštění od dražby účinně podal vůči dražebníkovi námitky týkající se zneužívající povahy smluvních ujednání, na základě kterých má být pohledávka banky vymáhána, i když je tato pohledávka založena na zneužívajících smluvních ujednáních, zejména na smluvním ujednání o předčasné splatnosti,
b)
neumožňuje spotřebiteli dosáhnout upuštění od dražby jeho nemovitosti, ve které bydlí, přestože spotřebitel informoval dražebníka a osoby účastnící se dražby o tom, že probíhá soudní řízení o nařízení předběžného opatření směřujícího ke zdržení se provedení dražby, avšak soud dosud o návrhu pravomocně nerozhodl, a předběžné opatření je přitom jediný prostředek, na základě kterého může spotřebitel dosáhnout dočasné soudní ochrany před provedením dražby nemovitosti v důsledku zneužívajících smluvních ujednání,
c)
za okolností uvedených v předchozích odstavcích neumožňuje spotřebiteli v plném rozsahu uplatnit práva vyplývající z provedení [směrnice 93/13] a dosáhnout cílů této směrnice, protože dotčená právní úprava omezuje možnost dovolávat se neplatnosti dražby pouze na tři důvody:
i)
neplatnost zástavní smlouvy;
ii)
porušení [zákona o dobrovolných dražbách];
iii)
spáchání trestného činu?
(3)
Je třeba [směrnici 2005/29] vykládat v tom smyslu, že výkon zástavního práva na základě zneužívajícího smluvního ujednání o předčasné splatnosti pohledávky ze smlouvy o spotřebitelském úvěru, a který se tedy týká nesprávné dlužné částky po prodlení, může představovat nekalou obchodní praktiku ve smyslu článku 5 této směrnice, konkrétně agresivní obchodní praktiku ve smyslu jejích článků 8 a 9, a že se odpovědnost banky a cíle [směrnice 2005/29] vztahují kromě banky také na dražební společnost, která vykonává zástavní právo banky?“
30.
Písemná vyjádření předložily GR REAL, slovenská vláda a Evropská komise. Soudní dvůr zaslal předkládajícímu soudu žádost o informace, jakož i žádost o vysvětlení. Předkládající soud odpověděl na první žádost dne 20. července 2023 a na druhou dne 13. května 2024. V souladu s článkem 62 jednacího řádu Soudního dvora jsem položila otázky k písemnému zodpovězení účastníkům původního řízení a zúčastněným uvedeným v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie. Účastníci původního řízení, slovenská vláda a Komise na tyto otázky odpověděli. Předkládající soud rovněž vyjádřil svůj názor na tyto otázky.
IV. Posouzení
A.
Ke druhé předběžné otázce
31.
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. V této souvislosti Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny (
9
).
32.
I když předkládající soud v projednávané věci omezil svou druhou otázku po formální stránce na výklad směrnice 93/13, tato okolnost nebrání Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu, které mohou být pro rozsouzení věci v původním řízení užitečné, přičemž ze všech poznatků předložených tímto soudem, zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěží ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (
10
).
33.
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že předkládající soud žádá konkrétně o výklad čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13. Druhá otázka se v podstatě týká i článků 7 a 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a tato ustanovení zmiňuje mezi relevantními prvky unijního práva. Je totiž nutno říci, že tato otázka vyvolává pochybnosti ohledně procesních záruk, které spotřebitelům poskytuje vnitrostátní procesní právo v oblasti mimosoudního vykonávacího řízení, pokud je tento výkon veden na obydlí spotřebitele. Uvedená ustanovení by tak měla být zohledněna společně s unijními nástroji, o jejichž výklad předkládající soud žádá.
34.
Kromě toho předkládající soud sice ve své otázce formálně odkazuje na skutečnost, že spotřebiteli je bráněno ve vznášení námitek u dražebníka, nicméně z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že jeho pochybnosti se týkají obecněji neexistence procesních záruk, které by vedly k tomu, že by soud zastavil řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou.
35.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je vhodné posoudit jako první, tedy je, zda čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení s články 7 a 47 Listiny musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která v rámci mimosoudního výkonu hypotečního zástavního práva k nemovitosti, jež je rodinným domem spotřebitele, na jedné straně umožňuje, aby se dražba této nemovitosti uskutečnila před vydáním rozhodnutí soudu příslušného k rozhodnutí ve věci samé, jímž se konstatuje zneužívající povaha smluvního ujednání, na základě kterého má být výkon veden, i když se spotřebitel domáhal upuštění od dražby, a na druhé straně neupravuje žádnou možnost určení neplatnosti dražby z důvodu existence zneužívajících ujednání obsažených ve smlouvě, která je exekučním titulem.
36.
Je třeba poznamenat, že tato otázka vyvstává v souvislosti se zvláštním mimosoudním vykonávacím řízením, které upravuje zákon o dobrovolných dražbách (
11
). Toto řízení umožňuje věřiteli domáhat se uspokojení ze zástavy a prodat v dražbě majetek dlužníka (a to i spotřebitele) na základě úvěrové smlouvy bez předchozí účasti soudů formou nalézacího řízení vedeného ohledně dotčené pohledávky (
12
).
37.
Navíc, tak jako se to stalo ve věci v původním řízení, toto řízení může být využito k vedení vykonávacího řízení na základě smlouvy o hypotečním zástavním právu na nemovitosti určené k bydlení, kde dotčená zástava uspokojuje základní potřebu spotřebitele, tedy mít své bydliště (
13
).
38.
Je třeba připomenout, že v rozsudku Kušionová (
14
) Soudní dvůr rozhodl, že směrnice 93/13 nebrání slovenskému režimu mimosoudního prodeje v dražbě. Jak jsem zdůraznila ve svém stanovisku ve věci Všeobecná úverová banka (
15
), tento závěr je podmíněn existencí účinných prostředků k napadení výkonu zástavního práva založeného na potenciálně zneužívajících ujednáních.
39.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce odhalila skutečnosti, které vyvolávají vážné pochybnosti o účinnosti dostupných prostředků soudního přezkumu. Konkrétně jde o to, že spotřebitelé aktivně rozporovali vedení vykonávacího řízení, ale navzdory jejich aktivnímu přístupu se dražba konala.
40.
Za těchto okolností je nutno určit, zda směrnice 93/13 brání režimu mimosoudního vykonávacího řízení, které zaprvé nenabízí účinné prostředky umožňující spotřebiteli zabránit prodeji v dražbě v době, kdy dosud nebylo rozhodnuto o jeho opravném prostředku proti vedení vykonávacího řízení, a zadruhé neupravuje prostředky, které by umožňovaly určení neplatnosti dražby v důsledku zneužívajících ujednání.
1. Otázka účinných prostředků k zastavení mimosoudního vykonávacího řízení
41.
První aspekt druhé otázky předkládajícího soudu se v podstatě týká neexistence účinných prostředků umožňujících spotřebiteli zabránit prodeji nemovitosti v dražbě v době, kdy příslušný soud projednává opravný prostředek podaný spotřebitelem proti vedení vykonávacího řízení z důvodu existence zneužívajících ujednání obsažených ve smlouvě, která je exekučním titulem.
a) Požadavek účinného přezkumu zneužívajících ujednání
42.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora vychází systém ochrany zavedený směrnicí 93/13 z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli, co se týče vyjednávací síly i úrovně informovanosti (
16
).
43.
Vzhledem k takovémuto nerovnému postavení stanoví čl. 6 odst. 1 této směrnice, že zneužívající ujednání nejsou pro spotřebitele závazná. Jedná se o kogentní ustanovení, které má nahradit formální rovnováhu, již smlouva nastoluje mezi právy a povinnostmi smluvních stran, rovnováhou skutečnou, která má obnovit rovnost mezi smluvními stranami (
17
).
44.
V tomto kontextu již Soudní dvůr několikrát uvedl, že vnitrostátní soud má povinnost posuzovat zneužívající povahu smluvního ujednání spadajícího do působnosti směrnice 93/13 i bez návrhu, a odstraňovat tak nerovnováhu, která existuje mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem, pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu (
18
).
45.
Kromě toho vzhledem k povaze a významu veřejného zájmu na ochraně spotřebitelů směrnice 93/13 ukládá členským státům povinnost – jak vyplývá z jejího čl. 7 odst. 1 ve spojení s dvacátým čtvrtým bodem jejího odůvodnění – zajistit odpovídající a účinné prostředky „zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli“ (
19
).
46.
Soudní dvůr upřesnil, že povinnost členských států zajistit účinnost práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva, s sebou nese, zejména pokud jde o práva vyplývající ze směrnice 93/13, požadavek účinné soudní ochrany, potvrzený v čl. 7 odst. 1 této směrnice a zakotvený rovněž v článku 47 Listiny, který se použije mimo jiné na definici procesních podmínek týkajících se soudních řízení založených na takových právech (
20
).
47.
Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že bez účinného přezkumu případně zneužívající povahy ujednání dotyčné smlouvy nelze zaručit dodržování práv přiznaných směrnicí 93/13 (
21
).
48.
Je třeba podotknout, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že dodržování práv zaručených touto směrnicí musí být možné zajistit případně i v rámci řízení o výkonu rozhodnutí (
22
), konkrétně řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou (
23
).
b) Účinná ochrana spotřebitelů v rámci řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou
49.
V souvislosti s řízením o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou vyvinul Soudní dvůr komplexní soubor požadavků na účinnou soudní ochranu proti zneužívajícími ujednáními obsaženými ve smlouvě, která je exekučním titulem.
50.
Z judikatury Soudního dvora konkrétně vyplývá, že vnitrostátní soudy musí rozhodnout o případné zneužívající povaze smluvních ujednání dříve, než se koná aukce, která má za následek vystěhování spotřebitele z jeho obydlí. V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že v případě, kdy je řízení o nucený výkon skončeno před vydáním rozhodnutí soudu rozhodujícího ve věci samé, kterým se konstatuje zneužívající povaha smluvního ujednání, na jehož základě byl tento nucený výkon nařízen, a v důsledku toho neplatnost tohoto řízení, by toto rozhodnutí umožňovalo zaručit uvedenému spotřebiteli pouze ochranu a posteriori tkvící v náhradě škody, která by se ukázala jako neúplná a nedostatečná a nepředstavovala by přiměřený ani účinný prostředek k ukončení používání tohoto ujednání, a to v rozporu s tím, co stanoví čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 (
24
).
51.
Kromě toho z judikatury Soudního dvora vyplývá, že vnitrostátní procesní pravidla musí umožňovat soudu přijmout předběžná opatření způsobilá přerušit nebo zmařit nezákonná řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, která jsou vedena na základě smlouvy obsahující zneužívající ujednání, a to v případech, kdy je přijetí takových opatření nezbytné k zajištění plného účinku jeho konečného rozhodnutí (
25
).
52.
Plná účinnost ochrany spotřebitele zamýšlená směrnicí 93/13 tak vyžaduje, aby bylo možné řízení o výkonu rozhodnutí přerušit, a to případně za podmínek, které nemohou spotřebitele odradit od podání opravného prostředku a trvání na něm do doby, než příslušný soud provede přezkum případné zneužívající povahy ujednání dotyčné smlouvy (
26
).
53.
Tato judikatura se použije tím spíše v případech, jako je tomu ve věci v původním řízení, kdy mimosoudnímu vykonávacímu řízení a smlouvě, která je v tomto řízení exekučním titulem, nepředchází žádný soudní přezkum a kdy se toto řízení a smlouva zaměřují na bydliště spotřebitele a jeho rodiny, jejímiž členy jsou i nezletilé děti.
c) Účinná ochrana rodinného obydlí spotřebitele
54.
Judikatura Soudního dvora přikládá zvláštní váhu skutečnosti, že zástavou je obydlí spotřebitele, přičemž uvádí, že právo na obydlí je základním právem zaručeným článkem 7 Listiny, který musí být vnitrostátním soudem vzat v úvahu při výkladu směrnice 93/13 (
27
). Jak uvádí právnická literatura, výklad směrnice 93/13 prováděný Soudním dvorem „směřuje k uznání práv na bydlení jakožto inherentní součásti ochrany spotřebitele“ (
28
).
55.
Vzhledem k tomu, že řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, která je obydlím spotřebitele, zasahuje do základních práv spotřebitele, musí toto řízení zaručit „přísné dodržování procesních předpisů“ (
29
).
56.
„Procesní důsledky“ (
30
) článku 7 Listiny se mohou rovněž odrážet v intenzitě soudního přezkumu ujednání, která stanoví, zda je možno vést vykonávací řízení, jako je právě sporné ujednání ve věci v původním řízení, které věřiteli umožňuje předčasně zesplatnit poskytnutý úvěr a provést nucený prodej obydlí spotřebitele.
57.
Konkrétně ve věci Všeobecná úverová banka (
31
) rozhodl Soudní dvůr, že s ohledem na účinky ujednání týkajícího se předčasné splatnosti (
32
) obsaženého ve smlouvě o spotřebitelském úvěru zajištěném rodinným domem musí vnitrostátní soud při posuzování případné zneužívající povahy smluvního ujednání zejména přezkoumat přiměřenost možnosti ponechané věřiteli požadovat na základě tohoto ujednání zaplacení celé dlužné částky.
58.
V tomto ohledu musí tento soud v rámci posouzení prostředků, které spotřebiteli umožní odvrátit účinky splatnosti celé částky dlužné na základě úvěrové smlouvy, zohlednit důsledky, které s sebou přináší vystěhování spotřebitele a jeho rodiny z obydlí představujícího jejich hlavní bydliště, ve světle článku 7 Listiny (
33
).
59.
Je třeba uvést, že uvedený článek Listiny, který každému přiznává právo na respektování soukromého a rodinného života, obydlí a komunikace, odpovídá čl. 8 odst. 1 Evropské úmluvy o lidských právech (EÚLP) a článek 47 Listiny, jenž zaručuje právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces, odpovídá čl. 6 odst. 1 EÚLP (
34
).
60.
V souladu s čl. 52 odst. 3 Listiny, jehož cílem je zajistit nezbytný soulad mezi právy obsaženými v Listině a odpovídajícími právy zaručenými EÚLP, aniž je narušena autonomie unijního práva, musí tedy Soudní dvůr při výkladu práv zaručených články 7 a 47 Listiny zohlednit odpovídající práva zaručená čl. 8 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 EÚLP, jak je vykládá ESLP, jakožto minimální úroveň ochrany (
35
).
61.
Pokud jde o řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti, pak podle ustálené judikatury ESLP je ztráta obydlí nejzávažnější formou zásahu do práva na respektování obydlí (
36
).
62.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Rousk v. Švédsko (
37
), vykonávací řízení proběhlo předtím, než bylo pravomocně rozhodnuto v odvolacím řízení. Z tohoto rozsudku vyplývá, že rozhodovací proces vedoucí k zásahu takové závažnosti, jako je ztráta obydlí, musí být přiměřený (
38
). ESLP měl za to, že aby bylo zaručeno, že opravné prostředky a procesní záruky existující ve vnitrostátním právu budou „skutečně dostupné a dostatečné nejen teoreticky, ale i v praxi, […] mělo být vystěhování odloženo do doby, než budou vyřešeny základní sporné otázky“ (
39
).
63.
S ohledem na judikaturu Soudního dvora a ESLP musí mít spotřebitel účinnou a skutečnou možnost dosáhnout soudního přezkumu zneužívajících ujednání obsažených ve smlouvě, která je exekučním titulem, a to před prodejem jeho obydlí v dražbě. Dražba by neměla proběhnout dříve, než příslušný soud provede přezkum případné zneužívající povahy ujednání dotyčné smlouvy. Prostředky soudního přezkumu zneužívajících ujednání tak nelze považovat za účinné, pokud k prodeji v dražbě dojde navzdory probíhajícímu řízení, v němž se spotřebitel snaží napadnout vykonávací řízení a dosáhnout jeho odkladu nebo zastavení.
d) Uplatnění na věc v původním řízení
64.
V projednávané věci podali spotřebitelé odvolání proti usnesení soudu prvního stupně, kterým byl zamítnut jejich návrh na nařízení předběžných opatření, aniž se vypořádalo s jejich tvrzením, že banka neměla právo na předčasné zesplatnění celého úvěru (
40
). Dražba se konala v době, kdy řízení o odvolání stále probíhalo, přestože spotřebitelé dražebníka o probíhajících řízeních informovali.
65.
Vnitrostátní právní předpisy sice upravují určité prostředky nápravy soudní cestou, které mají umožnit zastavení vykonávacího řízení (
41
), nicméně z okolností věci v původním řízení podle všeho vyplývá, že v praxi nejsou prostředky nápravy soudní cestou dostatečně koordinované, aby bylo zajištěno, že dražba nebude mít před soudním řízením přednost. Předkládající soud uvedl, že spotřebitelé nemohou nikterak ovlivnit, jak dlouho bude soudu trvat vydání konečného rozhodnutí či rozhodnutí o předběžných opatřeních. Může se tedy stát, že ani spotřebitel, který aktivně hájí svá práva, nebude schopen dosáhnout odkladu výkonu exekučního titulu.
66.
Za těchto okolností lze podle všeho říci, že stávající opravné prostředky, které mají k dispozici v rámci mimosoudního vykonávacího řízení, spotřebitelům zjevně neposkytují účinnou a skutečnou možnost domoci se soudního přezkumu zneužívajících ujednání a zabránit dražbě před jejím provedením.
67.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení s články 7 a 47 Listiny brání vnitrostátnímu právnímu rámci mimosoudního vykonávacího řízení, o který se jedná v projednávané věci, jelikož podle všeho neposkytuje spotřebitelům účinné procesní záruky proti provedení vykonávacího řízení a prodeji jejich obydlí v dražbě.
2. Určení neplatnosti dražby z důvodu existence zneužívajících ujednání
68.
Druhý aspekt druhé otázky předkládajícího soudu se týká skutečnosti, že spotřebitelé nemají ex
post možnost napravit důsledky prodeje prostřednictvím dobrovolné dražby. Předkládající soud upřesnil, že žádný ze tří důvodů stanovených v § 21 odst. 1 zákona o dobrovolných dražbách neumožňuje spotřebitelům dovolávat se existence zneužívajících ujednání ve smlouvě, která je exekučním titulem.
69.
Slovenská vláda ve svém písemném vyjádření tvrdí, že výklad dotčené vnitrostátní právní úpravy předkládajícím soudem není správný. Odkazuje na nedávnou judikaturu Najvyššího súdu Slovenskej republiky (Nejvyšší soud Slovenské republiky, dále jen „Nejvyšší soud“) (
42
), v níž je příslušné ustanovení zákona vykládáno extenzivně v tom smyslu, že existence zneužívajících ujednání v úvěrové smlouvě představuje důvod, pro který může být dražba prohlášena za neplatnou. Podle této judikatury, jak je citována slovenskou vládou, by taková možnost měla existovat, neboť dražbě nepředchází žádný předběžný přezkum ani posouzení dluhu a ověření toho, že podmínky tohoto prodeje byly dodrženy. Kromě toho z této judikatury vyplývá, že dlužník musí mít možnost dovolávat se porušení jakéhokoli procesního nebo hmotněprávního požadavku, které má vliv na výkon zástavního práva a prodej a může zpochybnit platnost úvěrové smlouvy nebo zajištění, jakož i výši a povahu pohledávky.
70.
Judikatura Nejvyššího soudu podporuje závěr, že spotřebitel musí mít možnost dosáhnout určení neplatnosti dražby z důvodu existence zneužívajících ujednání v úvěrové smlouvě, která je exekučním titulem ve vykonávacím řízení, jež bylo zahájeno bez soudního přezkumu pohledávky.
71.
Soudní dvůr zaslal předkládajícímu soudu žádost o vysvětlení, zda s ohledem na tato vyjádření slovenské vlády stále požaduje odpověď na tu část otázky, která se týká důvodů pro určení neplatnosti dražby.
72.
Předkládající soud ve své odpovědi na žádost o vysvětlení na své otázce trval. Uvedl, že v roce 2017, kdy se dražba uskutečnila, neexistovala žádná judikatura, která by připouštěla, že zneužívající ujednání mohou být důvodem pro určení neplatnosti dražby. Rovněž uvedl, že nedávná usnesení Nejvyššího soudu neodrážejí ustálenou judikaturu týkající se této problematiky.
73.
V tomto ohledu stačí připomenout, že zaprvé je podle ustálené judikatury v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU, které je založeno na jasném rozdělení funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, ke zjištění a posouzení skutkových okolností sporu v původním řízení i k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva příslušný pouze vnitrostátní soud (
43
).
74.
Zadruhé je třeba připomenout, že zásada konformního výkladu vnitrostátního práva je inherentní systému Smluv v tom, že umožňuje, aby vnitrostátní soudy v rámci svých pravomocí zajistily plnou účinnost unijního práva při rozhodování sporu, který jim byl předložen (
44
).
75.
Podle této zásady s ohledem na všechna pravidla vnitrostátního práva a při uplatnění jím uznaných výkladových metod přísluší vnitrostátním soudům rozhodnout, zda a v jakém rozsahu je možné vykládat ustanovení vnitrostátního práva v souladu s relevantními ustanoveními unijního práva (
45
).
76.
Uvedená zásada má určité meze. Povinnost vnitrostátních soudů přihlížet k obsahu unijního práva, pokud vykládají a používají relevantní pravidla vnitrostátního práva, je tak omezena obecnými právními zásadami a nemůže sloužit jako základ pro výklad vnitrostátního práva contra legem (
46
).
77.
S ohledem na skutečnost, že k výkladu vnitrostátního práva jsou v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 73 tohoto stanoviska příslušné pouze vnitrostátní soudy, přísluší předkládajícímu soudu, aby určil, zda je možné § 21 odst. 2 zákona o dobrovolných dražbách vykládat v tom smyslu, že existence zneužívajících ujednání ve smlouvě představuje důvod pro určení neplatnosti dražby.
78.
Z judikatury Nejvyššího soudu zřejmě vyplývá, že konformní výklad vnitrostátního práva je možný. Skutečnost, že tato judikatura není dosud ustálená, jak uvádí předkládající soud, nebrání vnitrostátním soudům, aby přijaly výklad, který bude v souladu s unijním právem. Podle ustálené judikatury Soudního dvora se totiž vnitrostátní soud nemůže platně domnívat, že určité ustanovení vnitrostátního práva nelze vyložit v souladu s unijním právem pouze z toho důvodu, že toto ustanovení bylo předtím konstantně vykládáno v rozporu s ním (
47
).
79.
Je však třeba uvést, že výkladem, podle kterého vnitrostátní právo umožňuje spotřebitelům domáhat se určení neplatnosti dražby z důvodu existence zneužívajících ujednání, není dotčena otázka, zda v okamžiku, kdy se aukce uskutečnila, mohli PO a RT tohoto prostředku nápravy využít. Jak již bylo uvedeno, předkládající soud vysvětluje, že k rozvinutí judikatury, která uznává existenci zneužívajících ujednání jako důvodu, pro který může být dražba prohlášena za neplatnou, došlo teprve nedávno. Rovněž uvádí, že v okamžiku konání dotčené dražby nebyl vydán žádný rozsudek, kterým by bylo o určení neplatnosti z takových důvodů rozhodnuto.
80.
Vzhledem k nejistotě popsané předkládajícím soudem ohledně výkladu § 21 odst. 2 zákona o dobrovolných dražbách nelze od průměrného spotřebitele, který je definován jako běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný (
48
), očekávat povědomí o tom, že takové ustanovení umožňuje domáhat se určení neplatnosti dražby z důvodu existence zneužívajících ujednání. Jak je výstižně uváděno v komentářové literatuře, „průměrný spotřebitel není právník“ (
49
). Od průměrného spotřebitele rovněž nelze očekávat, že se bude aktivisticky snažit prolomit stávající judikaturu.
81.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy musí být čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení s články 7 a 47 Listiny vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě a praxi, jako je právní úprava a praxe dotčená ve věci v původním řízení, které v rámci mimosoudního výkonu hypotečního zástavního práva k nemovitosti, jež je rodinným domem spotřebitele, na jedné straně umožňují, aby se dražba této nemovitosti uskutečnila před vydáním rozhodnutí soudu příslušného k rozhodnutí ve věci samé, jímž se konstatuje zneužívající povaha smluvního ujednání, na základě kterého má být výkon veden, i když se spotřebitel domáhal upuštění od dražby, a na druhé straně neupravuje žádnou možnost určení neplatnosti dražby z důvodu existence zneužívajících ujednání obsažených ve smlouvě, která je exekučním titulem.
B.
K první předběžné otázce
82.
Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda se čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 použijí na řízení, v němž se vydražitel nemovitého majetku nabytého v rámci mimosoudního vykonávacího řízení domáhá uplatnění svých vlastnických práv za situace, kdy se dotčená dražba uskutečnila navzdory probíhajícímu soudnímu řízení zahájenému spotřebitelem s cílem této dražbě zabránit a navzdory tomu, že vydražitel byl o tomto řízení informován.
83.
Úvodem se budu zabývat námitkou vznesenou společností GR REAL ohledně přípustnosti této předběžné otázky. GR REAL v podstatě tvrdí, že se na ni tato otázka nevztahuje, neboť je vydražitelem, nikoli prodávajícím nebo poskytovatelem ve smyslu čl. 2 písm. c) směrnice 93/13. Uvádí, že se jí aspekt zneužívající povahy smluvních ujednání obsažených ve smlouvě o zřízení hypotečního zástavního práva nikterak netýká.
84.
V tomto ohledu je nutno připomenout (
50
), že spor v původním řízení vyvstal v kontextu žaloby na vyklizení podané vydražitelem a vzájemné žaloby podané spotřebiteli, kterou se snaží uplatnit svá vlastnická práva proti vydražiteli. Předkládající soud uvádí, že GR REAL, která je vlastníkem nemovitosti zapsaným v katastru nemovitostí, má v rámci takového řízení aktivní legitimaci. Jak předkládající soud vysvětluje, spotřebitelé tvrdí, že mají vlastnická práva k dotčenému domu, neboť banka nebyla oprávněna zahájit vykonávací řízení završené prodejem domu v dražbě. Za těchto okolností, jak uvedla Komise, se otázka netýká posouzení zneužívající povahy ujednání obsažených ve smlouvě o zřízení hypotečního zástavního práva, ale procesní ochrany poskytované spotřebitelům v průběhu mimosoudního vykonávacího řízení a dopadu případných vad tohoto řízení na prodej v dražbě.
85.
K věci samé je nutno uvést, že otázka předkládajícího soudu se týká mezí použitelnosti směrnice 93/13 v průběhu řízení o vyklizení (
51
). Konkrétně je hlavní otázkou, zda přechod majetku na vydražitele brání tomu, aby se spotřebitel v rámci obrany proti vyklizení dovolával směrnice 93/13, a to za situace, kdy se prodej dotčeného obydlí v dražbě uskutečnil před skončením soudního řízení týkajícího se přezkumu zneužívajících ujednání.
86.
Jak bude vysvětleno v následujícím oddíle, účinnost směrnice 93/13 v zásadě nevyžaduje přezkum zneužívající povahy smluvních ujednání v případech, kdy řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou skončilo a vlastnická práva k tomuto majetku přešla na třetí osobu a kdy by takový přezkum ohrozil právní jistotu přechodu vlastnického práva na třetí osobu.
87.
Okolnosti dané v projednávané věci však podle mého názoru mohou být důvodem pro to, aby byl výsledek poměření jednotlivých dotčených zájmů v tomto případě odlišný.
1. Meze uplatnění směrnice 93/13 po přechodu vlastnictví
88.
V rozsudku Banco Santander (
52
) byly poprvé definovány meze použití směrnice 93/13 po zákonném nabytí majetku vydražitelem. V tomto rozsudku Soudní dvůr v podstatě vyloučil použití směrnice 93/13 v řízení zahájeném vydražitelem za účelem ochrany jeho zákonně nabytých věcných práv v návaznosti na dražbu majetku, ve vztahu k němuž spotřebitel souhlasil se zřízením hypotečního zástavního práva. Soudní dvůr měl za to, že by skutečnost, že by dlužník, který souhlasil se zřízením hypotečního zástavního práva k takové nemovitosti, mohl vůči jejímu nabyvateli uplatnit námitky založené na smlouvě o hypotečním úvěru, vůči níž by se tento nabyvatel mohl nacházet v postavení třetí osoby, mohla ohrozit právní jistotu plynoucí z ustavených vlastnických vztahů (
53
).
89.
Jednou z podmínek uplatnění těchto mezí směrnice 93/13 však byla existence prostředků nápravy, včetně možnosti spotřebitele podat námitku proti tomuto řízení nebo navrhnout jeho přerušení z důvodu zneužívajícího ujednání ve smlouvě o hypotečním úvěru a možnosti požádat o vydání předběžného opatření (
54
). Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Banco Santander, zohlednil Soudní dvůr skutečnost, že spotřebitel nevyužil právem stanovených možností (
55
).
90.
V následující judikatuře, a sice v rozsudku Ibercaja Banco (
56
), velký senát Soudního dvora potvrdil význam zásady právní jistoty a ochranu věcných práv vlastníka k nemovitosti po uskutečnění dražby. Spor v uvedené věci vznikl v rámci řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, které bylo povoleno soudním rozhodnutím. V dotčené věci vyvstaly dvě hlavní otázky. První otázka se týkala toho, zda soud rozhodující o výkonu exekučního titulu musí mít možnost přezkoumat případnou zneužívající povahu smluvních ujednání bez ohledu na vnitrostátní procesní pravidla uplatňující zásadu překážky věci pravomocně rozsouzené ve vztahu k soudnímu rozhodnutí, které výslovně neodráží jakýkoliv přezkum ohledně této otázky. Druhá otázka se týkala určení toho, od jakého okamžiku musí být řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou považováno za ukončené s ohledem na posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání.
91.
Pokud jde o první otázku, dospěl Soudní dvůr k závěru, že účinný přezkum případné zneužívající povahy smluvních ujednání nemůže být zaručen, pokud by se překážka věci rozsouzené týkala rovněž soudních rozhodnutí, která takový přezkum nezmiňují (
57
). Spotřebitel tak musí mít možnost dovolávat se směrnice 93/13 i v dalších etapách řízení nebo v průběhu pozdějšího nalézacího řízení (
58
).
92.
Pokud jde o druhou otázku, měl Soudní dvůr za to, že v takové situaci, kdy bylo řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou ukončeno a vlastnické právo k tomuto majetku bylo převedeno na třetí osobu, soud jednající bez návrhu nebo na návrh spotřebitele již nemůže provést přezkum zneužívající povahy smluvních ujednání, který by vedl ke zrušení aktů o převodu vlastnictví a ke zpochybnění právní jistoty převodu vlastnictví, který již byl uskutečněn vůči třetí osobě (
59
).
93.
Soudní dvůr nicméně rozhodl, že spotřebiteli musí být v takové situaci v souladu s čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení se zásadou efektivity umožněno dovolávat se zneužívající povahy ujednání smlouvy o hypotečním úvěru v rámci samostatného následného řízení, aby mohl účinně a v plném rozsahu uplatnit svá práva na základě této směrnice s cílem získat náhradu finanční škody vzniklé uplatněním těchto ujednání (
60
).
2. Okolnosti, které mohou odůvodnit odchýlení se od mezí uplatnění směrnice 93/13 po uskutečnění dražby
94.
Předkládající soud zdůrazňuje, že slovenský právní řád chrání třetí osoby, které získají majetek ve veřejné dražbě, a uznává nutnost dodržovat zásadu právní jistoty. Má však za to, že věc v původním řízení odůvodňuje odlišné poměření dotčených zájmů a odklon od pravidla ochrany vydražitele. Důvody pro tento odklon spočívají podle předkládajícího soudu v zásadě v tom, že dražba byla skončena předtím, než příslušný soud provedl přezkum případné zneužívající povahy ujednání obsažených ve smlouvě o hypotečním úvěru, jakož i ve skutečnosti, že vydražitel o probíhajícím řízení věděl (
61
).
95.
Je tedy nutno určit, zda lze tyto okolnosti považovat za skutečnosti způsobilé odůvodnit použití směrnice 93/13 i po uskutečnění dražby a přechodu vlastnického práva k majetku na vydražitele.
96.
Jak vyplývá z výše uvedené analýzy (
62
), judikatura Soudního dvora inspirovaná judikaturou ESLP přikládá zvláštní váhu existenci procesních záruk v řízení, v němž dochází k nucenému prodeji majetku, a to s ohledem na závažný zásah do práva na respektování obydlí.
97.
Opatření přijímaná v rámci vykonávacího řízení tak musí zaručit, že právo spotřebitele k jeho obydlí bude řádně zohledněno a chráněno a spotřebitel bude mít skutečné a účinné procesní prostředky, jak se domoci svých práv plynoucích ze směrnice 93/13 a dosáhnout soudního přezkumu zneužívajících ujednání předtím, než se prodej v dražbě uskuteční (
63
). Spotřebitelé rovněž musí mít účinnou možnost dosáhnout pozastavení vykonávacího řízení do doby, než bude případná zneužívající povaha těchto ujednání posouzena (
64
).
98.
Neexistence účinné a skutečné možnosti dosáhnout soudního přezkumu zneužívajících ujednání před uskutečněním dražby představuje závažné porušení požadavku účinné právní ochrany spotřebitele zaručené v článku 47 Listiny a práva na respektování obydlí podle článku 7 Listiny. Spotřebitel, který je této možnosti v průběhu řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou zbaven, musí mít výjimečnou možnost dovolávat se směrnice 93/13 poté, co se dražba uskuteční.
99.
Ochrana kupujícího v dobré víře ani obecný zájem na zachování právní jistoty nestačí k tomu, aby převážily nad skutečností, že je určitá osoba zbavena svého obydlí, aniž dosáhla soudního přezkumu svého případu (
65
). Tato teze platí tím spíše, pokud jsou příslušníky rodiny této osoby i nezletilé děti.
100.
Ve věci v původním řízení bylo obydlí spotřebitele vydraženo, aniž byla smlouva, která byla exekučním titulem v dotčeném vykonávacím řízení, podrobena soudnímu přezkumu za účelem posouzení toho, zda nejsou některá její ustanovení zneužívajícími ujednáními, a přestože řízení o určení zneužívající povahy těchto smluvních ujednání stále probíhalo. Draženým majetkem je obydlí, kde spotřebitelé žijí se svými dětmi, z nichž dvě jsou nezletilé a trpí duševní poruchou. Prodej v dražbě byl proveden navzdory tomu, že dotčená pohledávka nebyla předmětem nalézacího řízení a nebyla posuzována přiměřenost možnosti věřitele úvěr předčasně zesplatnit.
101.
Další skutečností, která může odůvodnit jiné poměření zájmů dotčených ve věci v původním řízení, než k jakému dospěl Soudní dvůr ve věci, v níž byl vydán rozsudek Ibercaja Banco, je skutečnost, že vydražitel o probíhajícím řízení týkajícím se zneužívající povahy ujednání, na jehož základě věřitel vykonávací řízení zahájil, věděl. Předkládající soud kvalifikoval tuto skutečnost jako „problematické okolnosti“, za kterých došlo k přechodu vlastnického práva k majetku.
102.
Jak v podstatě podotkla Komise, předkládajícímu soudu přísluší, aby v souladu se svým vnitrostátním právem určil, zda tyto okolnosti představují vady při nabytí vlastnického práva k majetku a jaké by byly případné důsledky této skutečnosti na zákonnost přechodu vlastnického práva (
66
). Při tomto posouzení může být skutečnost, že vydražitel o probíhajícím řízení věděl, zohledněna jako faktor, který může oslabit potřebu ochrany vydražitele.
103.
Je pravda, jak uvádí GR REAL, že napadení ujednání smlouvy, která je podkladem pro samotné vykonávací řízení, nepředznamenává výsledek řízení. Nicméně vydražitel, který získá majetek navzdory probíhajícímu soudnímu řízení vedenému proti smlouvě, která je podkladem pro vykonávací řízení, a navzdory neexistenci předchozího soudního přezkumu, si musí být vědom zvýšeného rizika určení neplatnosti dražby a nejistého právního statusu tohoto majetku (
67
).
104.
Závěr, že status vlastnických práv nabytých vydražitelem v rámci systému mimosoudního vykonávacího řízení je nejistý, podle všeho vychází i z judikatury Nejvyššího soudu, s výhradou ověření předkládajícím soudem. Jak je zdůrazněno výše (
68
), z této judikatury vyplývá, že spotřebitel musí mít možnost napadnout platnost dražby, pokud dobrovolnému prodeji v dražbě nepředchází soudní přezkum ani jakékoli soudní ověření dluhu a podmínek prodeje.
105.
Dalším faktorem, který přispívá ke složitosti projednávané věci, je skutečnost, že spotřebitelé nepodali žalobu na určení neplatnosti dražby. Soudní dvůr měl v tomto ohledu za to, že dodržování zásady efektivity nemůže vést až k tomu, že zcela nahradí úplnou nečinnost dotyčného spotřebitele (
69
). Jak však předkládající soud uvedl v odpovědi na žádost o vysvětlení, v okamžiku zahájení původního řízení ještě dotčená judikatura Nejvyššího soudu neexistovala (
70
) a od PO a RT nebylo možno očekávat, že si budou vědomi extenzivního výkladu právní úpravy umožňující podání žaloby na určení neplatnosti. Za takových okolností nelze mít za to, že spotřebitel byl úplně nečinný (
71
).
106.
Okolnosti projednávané věci odhalují závažné vady v procesních zárukách poskytovaných spotřebitelům v rámci vnitrostátního systému mimosoudního vykonávacího řízení, přinejmenším pokud jde o jeho uplatňování v praxi. Jak v podstatě uvedla Komise, existují pochybnosti o celkové
účinnosti procesních záruk, které jsou spotřebitelům poskytovány v souvislosti s dobrovolným prodejem v dražbě. Skutečnost, že účastník dražby si je vědom rizik spojených s dražbou, která probíhá, aniž jsou vyřešeny základní otázky, ještě násobí negativní účinky těchto vad.
107.
Kumulativní účinek neexistence procesních záruk v systému mimosoudního vykonávacího řízení a okolností dané konkrétní věci na právo na účinnou právní ochranu plynoucí ze směrnice 93/13, by měl být faktorem způsobilým odůvodnit odchýlení se od obecného pravidla zakotveného v rozsudku Ibercaja Banco. Spotřebitelům by tak mělo být v rámci řízení o vyklizení spoléhat na své právo na účinnou soudní ochranu podle směrnice 93/13. Je věcí vnitrostátního procesního práva stanovit konkrétní ujednání, která spotřebiteli umožní dosáhnout účinného přezkumu smluvních podmínek, na jejichž základě byl požadován výkon, a vyvodit z tohoto přezkumu všechny důsledky.
108.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení s články 7 a 47 Listiny musí být vykládány v tom smyslu, že se použijí na řízení, v němž se vydražitel nemovitého majetku nabytého v rámci mimosoudního vykonávacího řízení domáhá uplatnění svých vlastnických práv za situace, kdy se dotčená dražba uskutečnila navzdory probíhajícímu soudnímu řízení zahájenému s cílem této dražbě zabránit a navzdory tomu, že vydražitel byl o tomto řízení informován, a to v rozsahu, v němž stávající procesní prostředky spotřebiteli neposkytují účinnou a skutečnou možnost dosáhnout soudního přezkumu zneužívajících ujednání a zastavení řízení před uskutečněním dražby, popřípadě určení neplatnosti dražby.
C.
Ke třetí předběžné otázce
109.
Podstatou třetí předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda článek 5 směrnice 2005/29 musí být vykládán v tom smyslu, že výkon zástavního práva na základě zneužívajícího smluvního ujednání o předčasné splatnosti pohledávky může představovat nekalou obchodní praktiku, která může zakládat odpovědnost dražebníka.
110.
Zúčastnění, kteří předložili vyjádření, tvrdí, že je tato otázka nepřípustná.
111.
Podle ustálené judikatury se na otázky týkající se unijního práva položené vnitrostátním soudem vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (
72
).
112.
V projednávané věci z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce jasně nevyplývá, jakým způsobem se tato otázka vztahuje k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení. Konkrétně, jak zdůraznila slovenská vláda, banka ani dražebník nejsou účastníky původního řízení. Nic tedy nenasvědčuje tomu, že by výklad směrnice 2005/29 mohl mít na věc v původním řízení vliv.
113.
Kromě toho, jak zdůraznila Komise, nekalou obchodní praktikou je podle čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2005/29 praktika, která „podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení vystaven nebo kterému je určena“. Předkládající soud však neuvádí, jaký druh obchodního rozhodnutí spotřebitele měli banka nebo dražebník v úmyslu narušit.
114.
Z těchto důvodů se domnívám, že třetí předběžná otázka je nepřípustná.
V. Závěry
115.
S ohledem na vše výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky, které položil Krajský súd v Prešove (Krajský soud v Prešově, Slovensko), odpověděl následovně:
„1.
Článek 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách ve spojení s články 7 a 47 Listiny základních práv Evropské unie
musí být vykládány v tom smyslu, že
brání takové vnitrostátní právní úpravě a praxi, jako je právní úprava a praxe dotčená ve věci v původním řízení, které v rámci mimosoudního výkonu hypotečního zástavního práva k nemovitosti, jež je rodinným domem spotřebitele, na jedné straně umožňují, aby se dražba této nemovitosti uskutečnila před vydáním rozhodnutí soudu příslušného k rozhodnutí ve věci samé, jímž se konstatuje zneužívající povaha smluvního ujednání, na základě kterého má být výkon veden, i když se spotřebitel domáhal upuštění od dražby, a na druhé straně neupravuje žádnou možnost určení neplatnosti dražby z důvodu existence zneužívajících ujednání obsažených ve smlouvě, která je exekučním titulem.
2.
Článek 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení s článkem 7 a čl. 47 odst. 1 Listiny
musí být vykládány v tom smyslu, že
se použijí na řízení, v němž se vydražitel nemovitého majetku nabytého v rámci mimosoudního vykonávacího řízení domáhá uplatnění svých vlastnických práv za situace, kdy se dotčená dražba uskutečnila navzdory probíhajícímu soudnímu řízení zahájenému s cílem této dražbě zabránit a navzdory tomu, že vydražitel byl o tomto řízení informován, a to v rozsahu, v němž stávající procesní prostředky spotřebiteli neposkytují účinnou a skutečnou možnost dosáhnout soudního přezkumu zneužívajících ujednání a zastavení řízení před uskutečněním dražby, popřípadě určení neplatnosti dražby.
3.
Třetí otázka je nepřípustná.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Kenna, P., „Introduction“ in Kenna, P. et al., Loss of Homes and Evictions Across Europe, A Comparative Legal and Policy Examination, Edward Elgar, Cheltenham, United Kingdom and Northampton, Massachusetts, Spojené státy americké, 2018, s. 1 až 65, zvláště pak s. 41.
(
3
) – Rozsudek ze dne 14. března 2013 (C‑415/11, EU:C:2013:164).
(
4
) – Směrnice Rady ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288).
(
5
) – Collins, H., „Building European contract law on charter rights“ in Collins, H. (vyd.), European Contract Law and the Charter of Fundamental Rights, Intersentia, Cambridge, 2017, s. 1 až 32, na s. 17.
(
6
) – Z odůvodnění předkládacího rozhodnutí vyplývá, že důvodem požadavku na předčasné splacení byla skutečnost, že spotřebitelé nezaplatili některé splátky dotčeného úvěru.
(
7
) – Předkládající soud uvedl, že sporné smluvní ujednání týkající se předčasného splacení úvěru lze považovat za ujednání, ke kterému se nepřihlíží z důvodu nedostatku transparentnosti. Toto ujednání sice bylo obsaženo ve všeobecných podmínkách banky, ale spotřebitelé na ně nebyli upozorněni.
(
8
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22).
(
9
) – Rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Profi Credit Slovakia (C‑485/19, EU:C:2021:313, bod 49).
(
10
) – Tamtéž, bod 50.
(
11
) – Viz body 6 a násl. tohoto stanoviska.
(
12
) – Název tohoto právního předpisu odkazuje na „dobrovolný“ prodej. Charakteristika tohoto řízení však nasvědčuje nucenému prodeji v dražbě.
(
13
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. července 2014, Sánchez Morcillo a Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, bod 38).
(
14
) – Rozsudek ze dne 10. září 2014 (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 68).
(
15
) – Stanovisko generální advokátky L. Medina ve věci Všeobecná úverová banka (C‑598/21, EU:C:2023:22, bod 83).
(
16
) – Rozsudek ze dne 17. května 2022, Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, bod 35 a citovaná judikatura).
(
17
) – Tamtéž, bod 36 a citovaná judikatura.
(
18
) – Tamtéž, bod 37 a citovaná judikatura.
(
19
) – Rozsudek ze dne 9. dubna 2024, Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, EU:C:2024:282, bod 73 a citovaná judikatura).
(
20
) – Rozsudek ze dne 17. května 2022, Impuls Leasing România (C‑725/19, EU:C:2022:396, bod 46).
(
21
) – Rozsudek ze dne 17. května 2022, Impuls Leasing România (C‑725/19, EU:C:2022:396, bod 47).
(
22
) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 9. dubna 2024, Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, EU:C:2024:282, bod 79).
(
23
) – Rozsudek ze dne 17. července 2014, Sánchez Morcillo a Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, bod 25).
(
24
) – Rozsudek ze dne 17. května 2022, Impuls Leasing România (C‑725/19, EU:C:2022:396, bod 55 a citovaná judikatura).
(
25
) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. března 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, bod 59); ze dne 17. května 2022, Impuls Leasing România (C‑725/19, EU:C:2022:396, bod 56), a ze dne 9. listopadu 2023, Všeobecná úverová banka (C‑598/21, EU:C:2023:845, bod 85).
(
26
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. dubna 2024, Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, EU:C:2024:282, bod 82).
(
27
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2023, Všeobecná úverová banka (C‑598/21, EU:C:2023:845, bod 85).
(
28
) – Kenna, P. a Simón-Moreno, H., „Towards a common standard of protection of the right to housing in Europe through the Charter of Fundamental Rights“, European Law Journal, sv. 25, 2019, s. 608 až 622, zvláště s. 608.
(
29
) – Whitehouse, L., „The home-owner: Citizen or consumer?“, in Bright, S. a Dewar, J., Land Law Themes and Perspectives (Oxford University Press, Oxford, 1998, s. 183 až 205, zvláště s. 183) (kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska).
(
30
) – Kenna, P. a Simón-Moreno, H., poznámka pod čarou 28, op. cit., s. 614.
(
31
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2023 (C‑598/21, EU:C:2023:845, body 82 a 84).
(
32
) – Na základě kterého může věřitel úvěr předčasně zesplatnit.
(
33
) – Rozsudek ze dne 9. listopadu 2023, Všeobecná úverová banka (C‑598/21, EU:C:2023:845, bod 85).
(
34
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2022, Orde van Vlaamse Balies a další (C‑694/20, EU:C:2022:963, bod 25).
(
35
) – Tamtéž, bod 26.
(
36
) – Rozsudek ESLP ze dne 25. října 2013, Rousk v. Švédsko, CE:ECHR:2013:0725JUD002718304, bod 137 a citovaná judikatura (kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska).
(
37
) – Tamtéž, body 120 a 139.
(
38
) – Tamtéž, bod 137.
(
39
) – Tamtéž, bod 139 (kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska).
(
40
) – Viz bod 14 výše.
(
41
) – Vnitrostátní soud může přijmout předběžná opatření podle § 325 občanského soudního řádu. Podle § 19 odst. 1 zákona o dobrovolných dražbách je navíc dražebník povinen upustit od dražby v případě, že soud nařídil předběžné opatření.
(
42
) – Slovenská vláda odkazuje konkrétně na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 7. prosince 2022, sp. zn. 6Cdo/159/2020, a ze dne 23. února 2022, sp. zn. 4Cdo/149/2020.
(
43
) – Rozsudek ze dne 9. dubna 2024, Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, EU:C:2024:282, bod 31).
(
44
) – Tamtéž, bod 61.
(
45
) – Tamtéž, bod 62.
(
46
) – Tamtéž, bod 63.
(
47
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. dubna 2024, Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, EU:C:2024:282, bod 65).
(
48
) – K pojmu „průměrný spotřebitel“ viz rozsudek ze dne 4. července 2024, Caixabank a další (Přezkum transparentnosti v hromadné žalobě) (C‑450/22, EU:C:2024:577, bod 48).
(
49
) – Rott, P., „The average consumer is not a lawyer! Case C‑66/19 JC v Kreissparkasse Saarlouis“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, sv. 27(3), s. 379 až 386, na nichž autor komentuje rozsudek Soudního dvora ze dne 26. března 2020, Kreissparkasse Saarlouis (C‑66/19, EU:C:2020:242).
(
50
) – Viz body 21 a 22 tohoto stanoviska.
(
51
) – Viz Faber, W. a Martinson, C., „Can ownership limit the effectiveness of EU consumer contract law directives? – A suggestion to employ a ‚functional approach‘ “, Austrian Law Journal (AJL), 2019, s. 85 až 123.
(
52
) – Rozsudek ze dne 7. prosince 2017 (C‑598/15, EU:C:2017:945, bod 50, dále jen „rozsudek Banco Santander“).
(
53
) – Tamtéž, bod 45.
(
54
) – Tamtéž, bod 49.
(
55
) – Tamtéž, bod 50.
(
56
) – Rozsudek ze dne 17. května 2022 (C‑600/19, EU:C:2022:394, dále jen „rozsudek Ibercaja Banco“).
(
57
) – Rozsudek Ibercaja Banco, bod 50.
(
58
) – Tamtéž, bod 56.
(
59
) – Tamtéž, bod 57.
(
60
) – Rozsudky Ibercaja Banco, bod 58, a ze dne 9. dubna 2024, Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, EU:C:2024:282, bod 83).
(
61
) – GR REÁL ve svých písemných podáních popírá, že by o žalobě podané spotřebiteli proti vykonávacímu řízení věděla. Podle ustálené judikatury však platí, že Soudnímu dvoru přísluší, aby vzal v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Evropské unie a vnitrostátními soudy v úvahu skutkový a právní kontext, do něhož jsou předběžné otázky zasazeny, jak je vymezen v předkládacím rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že předkládající soud vymezil skutkový a právní rámec, do něhož spadají otázky, jež pokládá, správnost tohoto rámce nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. června 2023, International Protection Appeals Tribunal a další (Atentát v Pákistánu) (C‑756/21, EU:C:2023:523, body 37 a 38, jakož i citovaná judikatura)].
(
62
) – Viz body 54 a násl. tohoto stanoviska.
(
63
) – Viz bod 63 tohoto stanoviska.
(
64
) – Viz Rutgers, J. W., „The Right to housing (Article 7 of the Charter) and unfair terms in general conditions“ in Collins, H. (vyd.), poznámka pod čarou 5, op. cit., s. 125 až 137, zvláště s. 134.
(
65
) – V tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 16. července 2009, Zehentner v. Rakousko, CE:ECHR:2009:0716JUD002008202, body 62 a 65.
(
66
) – Pokud jde o přehled této problematiky, viz Martínez Valencoso, L. M. et al. (vyd.), Transfer of Immovables in European Private Law, Cambridge University Press, 2017.
(
67
) – V tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 1. července 2014, Buceaş a Buciaş v. Rumunsko, CE:ECHR:2014:0701JUD003218504, bod 43.
(
68
) – Viz bod 69 tohoto stanoviska.
(
69
) – Rozsudek ze dne 17. května 2022, Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397, bod 28 a citovaná judikatura).
(
70
) – Viz bod 79 tohoto stanoviska.
(
71
) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 17. května 2022, Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397, bod 38).
(
72
) – Rozsudek ze dne 13. července 2023, Banco Santander (Odkaz na oficiální index) (C‑265/22, EU:C:2023:578, bod 34 a citovaná judikatura).