62010CC0101_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Hlavní otázkou, která byla vznesena v rámci projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, je otázka, zda je bulharský státní příslušník, kterému byl před přistoupením Bulharské republiky k Evropské unii v Rakousku odepřen zápis na seznam advokátních koncipientů, diskriminován na základě státní příslušnosti ve smyslu Evropské dohody zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Bulharskou republikou na straně druhé podepsané dne 1. března 1993 (dále jen „Dohoda o přidružení s Bulharskou republikou“)(2) .
I – Právní rámec
A – Dohoda o přidružení s Bulharskou republikou
2. Článek 7 odst. 1 Dohody o přidružení s Bulharskou republikou stanoví, že „[p]řidružení zahrnuje přechodné období v maximální době trvání deseti let, rozdělené do dvou po sobě jdoucích etap, z nichž každá potrvá v zásadě pět let. První etapa začíná vstupem této dohody v platnost“.
3. Článek 38 odst. 1 první odrážka Dohody o přidružení s Bulharskou republikou stanoví:
„S výhradou podmínek a úprav platných v jednotlivých členských státech:
– zacházení poskytované pracovníkům bulharské státní příslušnosti, kteří jsou legálně zaměstnáni na území členského státu, je prosté jakékoliv diskriminace založené na státní příslušnosti, pokud se týká pracovních podmínek, odměňování nebo propouštění v porovnání s vlastními státními příslušníky tohoto členského státu“.
4. Článek 42 odst. 1 Dohody o přidružení s Bulharskou republikou stanoví:
„S ohledem na situaci na trhu práce v členském státě, podle jeho právních předpisů a s ohledem na pravidla, jež v tomto členském státě platí v oblasti pohybu pracovníků:
– stávající prostředky přístupu k zaměstnání pro pracovníky z Bulharska poskytované členskými státy na základě dvoustranných dohod by měly být zachovány, a pokud to je možné, zlepšeny,
– ostatní členské státy příznivě zváží možnost uzavřít podobné dohody“.
5. Článek 45 odst. 1 Dohody o přidružení s Bulharskou republikou, který je součástí kapitoly nazvané „Usazování“, stanoví, že „[p]očínaje vstupem dohody v platnost poskytne každý členský stát pro usazování bulharských společností a státních příslušníků a pro činnost bulharských společností a státních příslušníků usazených na jeho území zacházení, které není méně výhodné než zacházení, které poskytuje vlastním společnostem nebo státním příslušníkům, s výjimkou záležitostí uvedených v příloze XVa“.
6. Článek 45 odst. 5 písm. a) bod i) Dohody o přidružení s Bulharskou republikou definuje usazování, „pokud jde o státní příslušníky, [jako] právo zahajovat a provádět ekonomické činnosti jako osoby samostatně výdělečně činné a zřizovat a řídit podniky, zvláště společnosti, které účinně ovládají. Samostatně výdělečná činnost a provozování obchodních podniků nezahrnuje hledání nebo přijímání zaměstnání na trhu práce ani právo na přístup na trh práce druhé strany. Ustanovení této kapitoly se nepoužijí na osoby, které nejsou výlučně samostatně výdělečně činné“.
7. Článek 45 odst. 5 písm. c) Dohody o přidružení s Bulharskou republikou stanoví, že ekonomickými činnostmi se rozumí „zejména činnosti průmyslové či obchodní povahy, činnosti řemeslníků a svobodných povolání“.
8. Článek 47 Dohody o přidružení s Bulharskou republikou stanoví, že „[s] cílem usnadnit státním příslušníkům Společenství a Bulharska zahájení a provádění regulovaných odborných činností v Bulharsku a ve Společenství Rada přidružení posoudí, které kroky je nutné učinit pro vzájemné uznávání kvalifikace. Za tím účelem může přijmout veškerá nezbytná opatření“.
9. Článek 59 odst. 1 Dohody o přidružení s Bulharskou republikou stanoví, že „[p]ro účely hlavy IV nebrání žádné ustanovení této dohody stranám v používání jejich právních a správních předpisů, které upravují vstup a pobyt, práci, pracovní podmínky, usazování fyzických osob a poskytování služeb za předpokladu, že je nebudou používat takovým způsobem, aby omezily nebo odstranily výhody vzniklé kterékoli straně na základě určitého ustanovení této dohody. […]“
B – Vnitrostátní právní rámec
10. Ustanovení upravující povolání advokáta a přístup k tomuto povolání v Rakousku jsou obsažena v zákoně o advokátních zkouškách (Rechtsanwaltsprüfungsgesetz(3), dále jen „RAPG“) a v advokátním řádu (Österreichische Rechtsanwaltsordnung(4), dále jen „RAO“).
1. RAPG
11. Ustanovení § 1 RAPG stanoví, že „[c]ílem advokátní zkoušky je prokázat dovednosti a znalosti uchazeče o složení zkoušky nezbytné pro výkon advokacie, zejména jeho dovednost při úvodních krocích a spravování veřejných a soukromých záležitostí postoupených advokátovi a jeho způsobilost k vyhotovování právních listin a posudků, jakož i k uspořádanému písemnému a ústnímu přednesu právního a skutkového stavu“.
12. Ustanovení § 2 odst. 1 RAPG stanoví, že „[a]dvokátní zkoušku je možné složit po získání titulu doktor práv nebo u absolventů magisterského studia podle zákona ze dne 2. března 1978 […] o studiu právní vědy po získání titulu magistr práv a vykonání nejméně tříleté praxe, z toho nejméně devět měsíců u soudu a nejméně dva roky u advokáta […]“.
2. RAO
13. Ustanovení § 1 odst. 1 RAO stanoví, že „[k] výkonu advokacie […] není vyžadováno žádné úřední jmenování, nýbrž toliko prokázání splnění následujících podmínek a zápis na seznam advokátů“.
14. Na základě § 1 odst. 2 RAO musí být splněny následující podmínky:
„a) rakouská státní příslušnost;
[…]
d) praxe, jejíž způsob a délku určí zákon;
e) úspěšné složení advokátní zkoušky;
[…]“
15. Ustanovení § 2 RAO zní následovně:
„1. Praxi, která je nezbytná pro výkon advokacie, je třeba vykonat v rámci odborné činnosti u soudu nebo u státního zastupitelství a u advokáta […] Výkon praxe u advokáta je možné započítat pouze tehdy, je-li tato činnost vykonávána v hlavním pracovním poměru a bez narušování způsobeného výkonem jiné pracovní činnosti […].
2. Praxe ve smyslu odstavce 1 musí trvat pět let. Z této doby musí být nejméně devět měsíců vykonáno u soudu nebo státního zastupitelství a nejméně tři roky u advokáta v Rakousku.
[…]“
16. Ustanovení § 1 odst. 3 RAO stanoví, že „[s]tátní příslušnost členského státu Evropské unie nebo jiného smluvního státu Dohody o Evropském hospodářském prostoru nebo Švýcarské konfederace je rovnocenná státní příslušnosti rakouské“.
17. Ustanovení § 15 RAO stanoví:
„1. Je-li zákonem předepsána povinnost nechat se v řízení zastupovat advokátem, může se advokát na vlastní odpovědnost nechat u všech soudů a úřadů zastupovat zplnomocněným advokátním koncipientem, který u něj vykonává praxi; podepisování podání k soudům či úřadům advokátním koncipientem je však nepřípustné.
2. K zastupování je oprávněn advokátní koncipient, který úspěšně složil advokátní zkoušku. […]
3. Není-li zákonem předepsána povinnost zastoupení advokátem, může se advokát na vlastní odpovědnost nechat u všech soudů a úřadů zastupovat také jiným advokátním koncipientem, který u něj vykonává praxi; podepisování podání k soudům či úřadům advokátním koncipientem je však nepřípustné.
4. Výbor advokátní komory vystaví advokátním koncipientům vykonávajícím praxi u advokáta potvrzení osvědčující, že jsou oprávněni zastupovat advokáta buď ve smyslu odstavce 2 […], nebo ve smyslu odstavce 3 […]“
18. Ustanovení § 30 RAO, které upravuje zápis na seznam advokátních koncipientů, stanoví následující:
„1. Pro účely provedení zápisu na seznam advokátních koncipientů je třeba při započetí výkonu praxe u advokáta oznámit tuto skutečnost výboru advokátní komory spolu s prokázáním rakouské státní příslušnosti a splnění předepsaných podmínek nezbytných pro nástup na soudní praxi, přičemž doba praxe je započítávána teprve ode dne doručení tohoto oznámení výboru advokátní komory.
[…]
4. Proti odepření zápisu na seznam advokátních koncipientů, vyškrtnutí ze seznamu advokátních koncipientů a odepření potvrzení o výkonu advokátní praxe se dotčené osoby mohou odvolat k Nejvyšší odvolací a disciplinární komisi pro advokáty. […]
5. Státní příslušnost členského státu Evropské unie nebo jiného smluvního státu Dohody o Evropském hospodářském prostoru nebo Švýcarské konfederace je rovnocenná rakouské státní příslušnosti.“
II – Spor v původním řízení a předběžné otázky
19. Genčo Pavlov je bulharským státním příslušníkem, který podle předkládajícího soudu ukončil své studium práv ve Vídni v Rakousku v roce 2002(5) . Od roku 2004 je zaměstnán v advokátní kanceláři G. Famiry, advokáta ve Vídni. Genčo Pavlov je držitelem povolení k usazení ve smyslu rakouského práva a pracovního povolení v Rakousku.
20. Dne 2. ledna 2004 podali G. Famira a G. Pavlov žádost o zápis G. Pavlova na seznam advokátních koncipientů. Současně podali žádost o vydání potvrzení o oprávnění zastupovat advokáta na základě § 15 odst. 3 RAO.
21. Rozhodnutím ze dne 6. dubna 2004 tuto žádost Ausschuss der Rechtsanwaltskammer Wien (výbor advokátní komory ve Vídni) zamítl z důvodu, že G. Pavlov nesplňoval podmínku státní příslušnosti stanovenou § 30 RAO. V okamžiku podání žádosti nebyl G. Pavlov státním příslušníkem členského státu Unie, ani státním příslušníkem státu Evropského hospodářského prostoru, ani švýcarským státním příslušníkem, přičemž bulharská státní příslušnost, kterou G. Pavlov měl, podle Ausschuss der Rechtsanwaltskammer Wien nesplňovala požadavky podle § 30 RAO. Stížnost podaná proti tomuto rozhodnutí byla zamítnuta dne 15. června 2004(6) plénem Ausschuss der Rechtsanwaltskammer Wien.
22. Proti tomuto druhému rozhodnutí bylo podáno odvolání k Oberste Berufungs- und Disziplinarkommission (Nejvyšší odvolací a disciplinární komise pro advokáty, dále jen „OBDK“). Dne 1. srpna 2006 bylo uvedené odvolání zamítnuto. OBDK totiž měla za to, že povolání advokáta je regulovaným povoláním a že se tato regulace projevuje také ve vztahu k advokátním koncipientům. Komise rozhodla, že podle Dohody o přidružení s Bulharskou republikou je diskriminace zakázána pouze, pokud jde o pracovní podmínky, ale že v případě přístupu k regulovaným povoláním mají smluvní státy možnost zavést vnitrostátní omezení.
23. Na základě kasačního opravného prostředku podaného navrhovateli toto rozhodnutí Verfassungsgerichtshof (Ústav ní soud) dne 8. října 2007 zrušil, když rozhodl, že OBDK tím, že nepředložila Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu příslušných ustanovení Dohody o přidružení s Bulharskou republikou, porušila právo stěžovatelů na řízení před zákonným soudcem zaručené vnitrostátní ústavou. Věc byla tedy vrácena k rozhodnutí OBDK.
24. Dne 17. dubna 2008 OBDK částečně vyhověla odvolání podanému proti rozhodnutí ze dne 15. června 2004, protože jej zrušila spolu s rozhodnutím ze dne 6. dubna 2004 s ohledem na změnu právní situace v důsledku přistoupení Bulharské republiky k Unii. Z důvodu této nové skutečnosti měla OBDK danou situaci za dostatečně objasněnou, aby mohla přijmout rozhodnutí bez podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru. Vrátila tak věc Ausschuss der Rechtsanwaltskammer Wien, aby rozhodl znovu poté, co řízení doplní. Proti rozhodnutí OBDK ze dne 17. dubna 2008 byl rovněž podán opravný prostředek k Verfassungsgerichtshof.
25. Rozhodnutím ze dne 2. července 2009 zrušil Verfassungsgerichtshof nové rozhodnutí OBDK ze dne 17. dubna 2008. V podstatě jí vytýká, že nevyřešila otázku týkající se let 2004 až 2006, jelikož nepodala žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru, přičemž tato otázka byla pro G. Pavlova relevantní i přesto, že k přistoupení Bulharské republiky k Unii došlo dne 1. ledna 2007, jelikož jednak mohl advokátní zkoušku složit až po nejméně dvouleté praxi u advokáta (§ 2 odst. 1 RAPG), jednak potřeboval k zápisu na seznam advokátů doložit praxi u advokáta v délce nejméně tří let (podle § 2 odst. 2 RAO).
26. Vzhledem k obtížím souvisejícím s výkladem práva Unie OBDK přerušila řízení a předkládacím rozhodnutím ze dne 23. února 2010 rozhodla o předložení následujících dvou předběžných otázek Soudnímu dvoru na základě článku 267 SFEU:
„1) Bylo v období od 2. ledna 2004 do 31. prosince 2006 v řízení o zápisu bulharského státního příslušníka na seznam advokátních koncipientů třeba přímo použít čl. 38 odst. 1 Dohody [o přidružení]?
2) [V případě kladné odpovědi na otázku č. 1], bránil článek 38 odst. 1 Dohody [o přidružení] použití § 30 odst. 1 a 5 [RAO], podle kterého je podmínkou pro zápis na seznam mimo jiné prokázání rakouské státní příslušnosti nebo jiné rovnocenné státní příslušnosti, ve vztahu k žádosti o zápis na seznam rakouských advokátních koncipientů a o vydání potvrzení osvědčujícího oprávnění k zastupování podle § 15 odst. 3 [RAO] podané dne 2. ledna 2004 bulharským státním příslušníkem zaměstnaným u rakouského advokáta, a bránila tato úprava také tomu, aby byla tato žádost zamítnuta pouze z důvodu státní příslušnosti žadatele navzdory tomu, že ostatní podmínky byly splněny a tomuto žadateli bylo v Rakousku uděleno povolení k pobytu a pracovní povolení?“
III – Řízení před Soudním dvorem
27. Žalobci v původním řízení, rakouská vláda a Evropská komise předložili písemná vyjádření a svá vyjádření rovněž ústně přednesli na jednání, které se konalo dne 13. ledna 2011.
IV – Právní analýza
A – Úvodní poznámka k postavení OBDK jako soudu
28. Úvodem je třeba přezkoumat, zda OBDK představuje soud ve smyslu článku 267 SFEU, který se z tohoto titulu může obrátit na Soudní dvůr s předběžnými otázkami.
29. Soudní dvůr již o této otázce v nedávné době rozhodl v rozsudku Koller(7), ve kterém rozhodl, že „OBDK, u níž je nesporné, že je její jurisdikce závazná, přitom vykazuje – jak uvedla generální advokátka v bodě 52 svého stanoviska – všechny prvky nezbytné k tomu, aby mohla být kvalifikována jako soud ve smyslu článku [267 SFEU](8) “.
30. Za těchto podmínek je tedy třeba v analýze pokračovat vzhledem k tomu, že Soudní dvůr má pravomoc poskytnout odpověď předkládajícímu soudu.
B – K první otázce
31. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 38 odst. 1 první odrážka Dohody o přidružení s Bulharskou republikou je ustanovením práva Unie, které má přímý účinek, a zda na něj mělo být nahlíženo jako na ustanovení s takovým účinkem v období od 2. ledna 2004 do 31. prosince 2006 v rámci řízení o zápisu bulharského státního příslušníka na seznam advokátních koncipientů.
32. Podle ustálené judikatury, kterou není třeba zpochybňovat, musí být ustanovení dohody uzavřené Společenstvím se třetími státy považováno za přímo použitelné, pokud s ohledem na své znění, jakož i na předmět a povahu dohody obsahuje jasnou a přesnou povinnost, jejíž provedení nebo účinky nejsou podmíněny vydáním žádného pozdějšího aktu(9) . Je tedy třeba přezkoumat čl. 38 odst. 1 první odrážku Dohody o přidružení s Bulharskou republikou z hlediska těchto třech kritérií.
33. Pokud jde o samotné znění čl. 38 odst. 1 první odrážky Dohody o přidružení s Bulharskou republikou, jak správně poznamenali žalobci v původním řízení, jakož i rakouská vláda ve svých písemných vyjádřeních, Soudní dvůr již rozhodl o otázce, zda čl. 37 odst. 1 první odrážka Dohody o přidružení mezi Evropskými společenstvími a Polskou republikou, jehož znění je téměř totožné(10) se zněním čl. 38 odst. 1 první odrážky Dohody o přidružení s Bulharskou republikou, má přímý účinek(11) . Soudní dvůr tak rozhodl, že uvedený čl. 37 odst. 1 první odrážka „zakotvuje jasně, přesně a bezpodmínečně zákaz pro každý členský stát zacházet s polskými pracovníky, kterých se toto ustanovení týká, z důvodu jejich státní příslušnosti diskriminačně ve srovnání s vlastními státními příslušníky, pokud jde o jejich pracovní podmínky, odměňování nebo propouštění. […] Toto pravidlo rovného zacházení stanoví jasně vymezenou povinnost dosáhnout výsledku a svou samotnou podstatou tak představuje pravidlo, kterého se jednotlivec může dovolávat před vnitrostátním soudem, když se u něj domáhá vyloučení použití diskriminačních ustanovení právní úpravy členského státu, aniž je za tímto účelem třeba přijmout doplňující prováděcí opatření“(12) . Použití výrazu „za podmínek a modalit použitelných v jednotlivých členských státech“ mimoto nemůže toto zjištění zpochybnit(13) .
34. Co se týče povahy a předmětu Dohody o přidružení s Bulharskou republikou, Soudní dvůr již rozhodl, že „podle sedmnáctého bodu její preambule, jakož i jejího čl. 1 odst. 2 je cílem dohody o přidružení založit přidružení určené k podpoře rozvoje obchodu a harmonických hospodářských vztahů mezi smluvními stranami a podpořit tak dynamický rozvoj a prosperitu Bulharské republiky za účelem usnadnění jejího přistoupení ke Společenství. Mimoto okolnost, že cílem Dohody o přidružení je především podporovat hospodářský rozvoj Bulharska, a že tedy obsahuje nerovnováhu co do povinností Společenství vůči dotčenému třetímu státu, nemůže bránit Společenství, aby uznalo přímý účinek některých ustanovení uvedené dohody(14) “.
35. Mimoto čl. 59 odst. 1 Dohody o přidružení s Bulharskou republikou nemůže tomuto závěru bránit, jelikož Soudní dvůr rozhodl, že „z tohoto ustanovení pouze vyplývá, že orgány členských států mají i nadále pravomoc používat vnitrostátní právní předpisy při dodržení mezí stanovených Dohodou o přidružení(15) “. Uvedený článek se tedy netýká provádění ustanovení Dohody o přidružení s Bulharskou republikou vztahujících se k pracovním podmínkám členskými státy, ani není jeho cílem podmínit plnění povinnosti rovného zacházení stanovené v čl. 38 odst. 1 první odrážce nebo její účinky přijetím doplňujících vnitrostátních opatření(16) .
36. Všechny podmínky stanovené judikaturou Soudního dvora k tomu, aby ustanovení obsažené v mezinárodní dohodě uzavřené Společenstvím mohlo mít přímý účinek, jsou v případě čl. 38 odst. 1 první odrážky Dohody o přidružení s Bulharskou republikou splněny.
37. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr odpověděl na první otázku v tom smyslu, že ustanovení čl. 38 odst. 1 první odrážky Dohody o přidružení s Bulharskou republikou splňuje podmínky vyžadované k tomu, aby ustanovení práva Unie mělo přímý účinek, a mohlo být tedy přímo použito v období od 2. ledna 2004 do 31. prosince 2006.
C – K druhé otázce
38. Článek 38 odst. 1 první odrážka Dohody o přidružení s Bulharskou republikou stanoví zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti ve vztahu k bulharským státním příslušníkům, kteří mají postavení jako pracovníci a kteří jsou legálně zaměstnáni na území členského státu, pokud se týká „pracovních podmínek, odměňování nebo propouštění“.
39. Soudní dvůr již rozhodoval o slučitelnosti vnitrostátní normy s ustanovením s podobným zněním, jako je znění čl. 38 odst. 1 první odrážky Dohody o přidružení s Bulharskou republikou. Jeho analýza v takovém případě spočívala zaprvé v určení, zda se dotčená norma opravdu týkala pracovních podmínek, a  zadruhé v přezkoumání, zda norma skutečně zakládala diskriminaci zakázanou Dohodou o přidružení s Bulharskou republikou. V tomto ohledu měl Soudní dvůr za to, že je třeba postupovat ve třech fázích: nejprve se jedná o určení, zda Dohoda o přidružení s Bulharskou republikou skutečně zakazuje diskriminaci; dále je třeba přezkoumat dosah tohoto zákazu diskriminace a zejména skutečnost, zda může být tento dosah srovnatelný s dosahem přiznaným totožnému ustanovení obsaženému ve Smlouvě o ES; nakonec, pokud jsou odpovědi na obě předchozí otázky kladné, zbývá přezkoumat, zda může být diskriminace objektivně odůvodněná(17) .
40. Pro jednou navrhuji zahájit analýzu přezkumem diskriminační povahy odepření zápisu ve vztahu k žalobci v původním řízení předtím, než bude určeno, zda zápis na seznam advokátních koncipientů spadá pod pojem „pracovní podmínky“ ve smyslu čl. 38 odst. 1 první odrážky Dohody o přidružení s Bulharskou republikou.
1. K existenci diskriminace na základě státní příslušnosti
41. V projednávané věci není obtížné konstatovat, že Dohoda o přidružení s Bulharskou republikou ve svém článku 38 skutečně ukládá smluvním stranám povinnost nediskriminovat bulharské pracovníky z důvodu jejich státní příslušnosti. Pokud jde o otázku, zda lze čl. 38 odst. 1 první odrážku Dohody o přidružení s Bulharskou republikou vykládat stejně extenzivně, jako to učinil Soudní dvůr ve své judikatuře týkající se čl. 45 odst. 2 SFEU, uvádím, že Soudní dvůr takový přístup nepovoluje systematicky a obecně, ale naopak ukládá vycházet z cíle, který každé z dotčených ustanovení sleduje v rámci, jenž je mu vlastní(18) . Skutečnost, že Soudní dvůr v rozsudku Kondova rozhodl, že způsob, jak je v judikatuře vykládán článek 43 ES, nelze použít na ustanovení Dohody o přidružení s Bulharskou republikou týkající se svobody usazování(19), tak nepředjímá výsledek analýzy, kterou je třeba provést, pokud jde o ustanovení týkající se pohybu pracovníků obsažená v téže Dohodě.
42. Soudní dvůr se nikdy přímo nezabýval výkladem těchto ustanovení. Nicméně judikatura Pokrzeptowicz-Meyer(20) se může pro účely mé analýzy ukázat jako velmi užitečná. V uvedeném rozsudku musel Soudní dvůr určit dosah zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, pokud jde o pracovní podmínky, obsaženého v Dohodě o přidružení s Polskou republikou. Je třeba uvést, že tento zákaz diskriminace je téměř totožný se zákazem stanoveným v čl. 38 odst. 1 první odrážce Dohody o přidružení s Bulharskou republikou(21) a že je podle zjištění Soudního dvora podobný znění čl. 39 odst. 2 Smlouvy(22) .
43. Soudní dvůr tak uvedl, že z porovnání cílů a kontextu Dohody o přidružení s Polskou republikou na straně jedné a cílů a kontextu Smlouvy na straně druhé vyplývá, že neexistuje žádný důvod přiznávat ustanovení obsaženému v dotčené Dohodě o přidružení odlišný dosah, než je dosah rovnocenného ustanovení ve Smlouvě, jak byl vymezen Soudním dvorem.
44. Tuto argumentaci lze použít i ve vztahu k čl. 38 odst. 1 první odrážce Dohody o přidružení s Bulharskou republikou, jelikož cíle této Dohody jsou srovnatelné s cíli sledovanými Dohodou o přidružení zavazující Společenství a Polskou republiku před jejím přistoupením(23) . Soudní dvůr sice již upřesnil, že takové ustanovení, jako je uvedený článek 38, nestanoví zásadu volného pohybu bulharských pracovníků uvnitř Unie(24), ale zavádí v jejich prospěch od okamžiku, kdy jsou legálně zaměstnáni na území členského státu, pokud jde o pracovní podmínky, právo na rovné zacházení stejného dosahu, jako je dosah obdobně formulovaného práva přiznaného Smlouvou státním příslušníkům Unie(25) .
45. Mimoto ani písemná vyjádření předložená zúčastněnými, ani diskuse na jednání neumožnily zjistit objektivní důvod, který by mohl odůvodňovat rozdílné zacházení mezi rakouskými státními příslušníky a bulharskými státními příslušníky, pokud jde o přístup na seznam advokátních koncipientů.
46. Z výše uvedeného je třeba vyvodit následující mezitímní závěr: v projednávané věci se skutečně jedná o diskriminaci, která se nezdá být odůvodnitelná. Gordický uzel nicméně není rozetnut, neboť dosud není rozhodným způsobem určeno, zda se čl. 38 odst. 1 první odrážka Dohody o přidružení s Bulharskou republikou vztahuje na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení.
2. K pojmu „pracovní podmínky“
47. Je nesporné, že G. Pavlov je držitelem „povolení k usazení“ ve smyslu rakouského práva(26), jakož i pracovního p ovolení v Rakousku. Mimoto je G. Pavlov od roku 2004 zaměstnán G. Famirou. Genčo Pavlov je tedy pracovníkem působícím na běžném trhu práce, který se jakožto zaměstnanec v zásadě může dovolávat ustanovení čl. 38 odst. 1 první odrážky Dohody o přidružení s Bulharskou republikou.
48. Ze spisu rovněž vyplývá, že jediným důvodem pro odepření zápisu G. Pavlova na seznam advokátních koncipientů je skutečnost, že rakouská právní úprava vyžaduje k tomuto zápisu rakouskou státní příslušnost nebo jí rovnocennou státní příslušnost, kterou G. Pavlov nemá.
49. V důsledku toho je třeba za účelem rozhodnutí o slučitelnosti použití této právní úpravy v projednávané věci s článkem 38 Dohody o přidružení s Bulharskou republikou posoudit, zda se týká pracovních podmínek či nikoliv.
50. Vzhledem ke skutečnosti, že G. Pavlov byl G. Famirou zaměstnán jako advokátní koncipient, se lze v tomto ohledu z řady důvodů domnívat, že mezi pracovní podmínky advokátního koncipienta se řadí i zápis na seznam advokátních koncipientů: zápis na seznam advokátních koncipientů na jedné straně označuje počátek běhu lhůty, kterou je třeba zohlednit pro výpočet délky praxe, a určitým způsobem tak představuje jednu z předběžných podmínek pro připuštění k advokátní zkoušce a tedy získání profesního označení advokáta(27) . A na druhé straně pouze zapsaný advokátní koncipient může žádat o oprávnění k zastupování („kleine Legitimationsurkunde“), které mu umožní zastupovat advokáta, pro kterého pracuje, před soudy a správními orgány(28) . Mimoto se může jevit, že podobný výklad je potvrzen skutečností, že rakouský úřad práce povolil G. Famirovi zaměstnat G. Pavlova jako advokátního koncipienta. V důsledku toho lze odepření zápisu osoby na seznam advokátních koncipientů považovat za omezení činností, které může být uvedená osoba povinna vykonávat v rámci svého „zaměstnání“, a tedy za omezení, které má přímý dopad na její pracovní podmínky ve smyslu judikatury rozvinuté Soudním dvorem v této oblasti, jejímž významným příkladem je výše uvedený rozsudek Deutscher Handballbund vydaný v řízení o předběžné otázce, která byla položena německým soudem.
51. V uvedeném rozsudku Deutscher Handballbund musel Soudní dvůr rozhodnout o slučitelnosti vnitrostátní normy německé házenkářské federace, která stanovila vydávání odlišných licencí pro státní příslušníky třetích států a jejímž důsledkem bylo, že pouze omezený počet hráčů, kteří byli držiteli licence tohoto zvláštního druhu, mohl nastoupit v oficiálních soutěžích, s článkem 38 Dohody o přidružení se Slovenskou republikou(29) . Ve věci v původním řízení žalobce slovenské státní příslušnosti, který byl legálně zaměstnán německým klubem, soudně napadl zamítnutí své žádosti o vydání licence, která by neobsahovala poznámku vydávanou v případě státních příslušníků třetích států.
52. Soudní dvůr poté, co potvrdil přímý účinek článku 38 Dohody o přidružení se Slovenskou republikou, rozhodl, že způsob, jakým je vykládán čl. 48 odst. 2 Smlouvy o ES, je třeba vztáhnout i na uvedený článek 38(30) . Na základě toho dospěl k závěru, že dotčená sportovní norma se týká pracovních podmínek, jelikož má „přímý dopad na účast na ligových a pohárových utkáních slovenského profesionálního hráče, který již je legálně zaměstnán podle vnitrostátních právních předpisů hostitelského členského státu“(31) .
53. Bylo by proto možné se domnívat, že odepření zápisu G. Pavlova na seznam advokátních koncipientů by mohlo být obdobně vykládáno tak, že má přímý dopad na jeho účast na činnostech vlastních tomuto „zaměstnání“.
54. Podle mého názoru však není takové uplatňování této judikatury možné, neboť by předpokládalo, že „zaměstnáním“ G. Pavlova, na něž je třeba nahlížet jako na jakýkoliv jiný pracovní poměr, je zaměstnání advokátního koncipienta.
55. Genčo Pavlov byl skutečně zaměstnán G. Famirou jako advokátní koncipient. Postavení advokátního koncipienta, které mu je přiznáno v pracovní smlouvě, však nemůže stačit v projednávané věci k tomu, aby jím byly vázány vnitrostátní orgány. Jak bylo prokázáno na jednání, jedním z důvodů existence výboru advokátní komory ve Vídni je právě ověřování, zda osoby, které se chtějí stát advokátními koncipienty, skutečně splňují podmínky vyžadované vnitrostátními právními předpisy pro zápis jako advokátních koncipientů. Pokud by bylo třeba se domnívat, že již pouhý smluvní vztah mezi G. Pavlovem a G. Famirou stačí k tomu, aby byl G. Pavlov považován za osobu „zaměstnanou“ jako advokátní koncipient a aby byl přijat závěr, že odepření jeho zápisu na seznam advokátních koncipientů představovalo zásah do jeho pracovních podmínek, bylo by pak třeba mít za to, že profesní organizace, kterým členské státy svěřily různé úkoly spočívající v ověřování splnění stanovených podmínek, jsou z faktického i z právního hlediska vázány kvalifikací zaměstnání uvedenou v pracovní smlouvě. Existovalo by tak skutečné nebezpečí, že budou obcházeny vnitrostátní právní předpisy, čímž by byl ponechán volný přístup k činnostem nebo povoláním, které jsou přitom považovány za regulované.
56. Ze stejného důvodu, který jsem právě uvedl ve vztahu k tomu, co je uvedeno v pracovní smlouvě G. Pavlova, se nedomnívám, že by rozhodnutí úřadu práce, který povolil jeho zaměstnání jako advokátního koncipienta, mohlo zakládat jakékoliv právo na zápis na uvedený seznam: rakouská vláda na jednání právem tvrdila, že ověření, zda uchazeč o zápis skutečně splňuje podmínky vyžadované za tímto účelem vnitrostátními právními předpisy, nespadá do pravomoci tohoto úřadu, ale do pravomoci výboru advokátní komory. Z funkčního hlediska tedy nelze mít technicky za to, že by G. Pavlov již byl legálně zaměstnán jako advokátní koncipient v okamžiku, kdy podal žádost o zápis na seznam.
57. Judikatura Soudního dvora v dané oblasti potvrzuje skutečnost, že pracovní podmínky jsou tvořeny právní úpravou použitelnou na dotčený pracovní poměr, jakož i hmotnými či nehmotnými zvýhodněními poskytovanými pracovníkům, avšak nikoliv podmínkami pro přístup k povolání jako takovými. Soudní dvůr například zejména rozhodl, že vnitrostátní zákon, jehož cílem je zabránit, aby byl pracovník, který opětovně zahájí své zaměstnání ve svém bývalém podniku, znevýhodněn z důvodu své nepřítomnosti způsobené vojenskou službou, a který tak zejména stanoví, že čas strávený na vojně se započítává do délky zaměstnání v podniku, „je součástí rámce podmínek zaměstnání a pracovních podmínek“(32) ; že poskytnutí odlučného, jež má být náhradou za obtíže vzniklé pracovníkovi odloučenému od své domácnosti, představuje doplněk odměny a „je z tohoto důvodu součástí pracovních podmínek“(33) ; že právní předpisy, které vyhrazují zápis do organizačního schématu národní rady pro výzkum pouze pro tuzemské vědce, mají dopad na pracovní podmínky, jelikož uvedený zápis určuje dobu trvání smlouvy a vývoj kariéry(34) ; že ustanovení vnitrostátního práva, podle kterého mohou státní příslušníci třetího státu, se kterým Společenství uzavřelo dohodu o přidružení, vykonávat zaměstnání učitelů cizího jazyka pouze na základě pracovních smluv na dobu určitou, porušuje zásadu nediskriminace na základě státní příslušnosti, pokud jde o pracovní podmínky(35) . Tento soubor opatření posouzených Soudním dvorem jako opatření, která spadají pod pojem „pracovní podmínky“, není srovnatelný s předmětem právní úpravy dotčené v původním řízení, která se týká přístupu na seznam advokátních koncipientů.
58. V souvislosti s tímto druhem právních předpisů účastníci řízení neopomněli uvést, že Soudní dvůr již rozhodoval ve sporech, které se týkaly činnosti advokátního koncipienta, mezi které patří i věc, v níž byl vydán rozsudek Morgenbesser(36) . V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že činnost advokátního koncipienta není regulovaným povoláním oddělitelným od povolání advokáta(37) . I když se v uvedené věci Soudní dvůr nevyjádřil k otázce, zda je zápis na seznam advokátních koncipientů součástí pracovních podmínek, vysvětlil, že na činnost advokátního koncipienta je třeba nahlížet tak, že tvoří praktickou část vzdělávání nezbytného pro přístup k povolání advokáta(38) . Toto zjištění bylo mimoto již uvedeno v rozsudku Lawrie-Blum(39), ve kterém Soudní dvůr přezkoumal problém velmi podobný problému, který vyvstává v projednávané věci, i když se týkal jiného povolání.
59. Ve zmíněném rozsudku Lawrie-Blum měl Soudní dvůr rozhodnout o odmítnutí německých orgánů připustit britskou státní příslušnici k praxi nezbytné pro vyučování na gymnáziích pouze z toho důvodu, že neměla německou státní příslušnost. Když rozhodoval o tomto problému, neměl Soudní dvůr za to, že by se jednalo o pracovní podmínku, ale naopak rozhodl, že „vykonání praxe a získání diplomu z druhé státní zkoušky jsou z právního hlediska nezbytné pro přístup k povolání učitele(40) “. Žalobkyně v původním řízení tedy byla diskriminována při přístupu k zaměstnání (41), ale nikoliv pokud jde o její pracovní podmínky.
60. Tato judikatura přitom jednoznačně vyjasňuje dosah čl. 38 odst. 1 první odrážky Dohody o přidružení s Bulharskou republikou, který se nevztahuje na přístup k zaměstnání. Tato skutečnost je mimoto potvrzena ustanovením čl. 42 odst. 1 téže Dohody, který pokud jde o přístup bulharských státních příslušníků k zaměstnání, jednak odkazuje na dvoustranné dohody v dané oblasti, jednak stanoví, že by tento přístup měl být v budoucnu zlepšen(42) .
61. Přístup k činnostem rakouského advokátního koncipienta a poté advokáta se mimoto nezpochybnitelně řídí vnitrostátními právními a správními předpisy, které tyto činnosti vyhrazují osobám, které splňují určité podmínky, a zakazují přístup k těmto činnostem osobám, které tyto podmínky nesplňují. Genčo Pavlov tedy nežádá o rovné zacházení v rámci svého zaměstnání, ale ve skutečnosti žádá o přístup k regulovanému povolání, který ve vztahu k bulharským státním příslušníkům před přistoupením jejich státu k Unii není upraven ustanoveními čl. 38 odst. 1 první odrážky. Z tohoto článku nelze dovodit vůli smluvních stran vyloučit jakoukoliv diskriminaci na základě státní příslušnosti při přístupu bulharských státních příslušníků k regulovaným povoláním. V tomto ohledu je třeba vzít v úvahu skutečnost, že čl. 38 odst. 1 první odrážka je součástí první kapitoly hlavy IV Dohody nazvané „Pohyb pracovníků“, zatímco Dohoda o přidružení s Bulharskou republikou zmiňuje regulovaná povolání ve svém článku 47, který je součástí kapitoly věnované usazování. Z této skutečnosti dostatečně jasně vyplývá, že smluvní strany nezamýšlely upravit přístup k regulovaným povoláním prostřednictvím článku 38 Dohody. Uvedený článek 47 přesně a specificky stanoví, že v budoucnu Rada přidružení usnadní přístup k regulovaným povoláním a jejich výkon přijetím opatření týkajících se uznávání diplomů. V důsledku toho je třeba dospět k závěru, že dohoda neobsahuje, pokud jde o přístup k uvedeným povoláním, zákaz diskriminace srovnatelný se zákazem obsaženým v čl. 38 odst. 1 první odrážce.
62. Tento závěr není v rozporu s článkem 45 Dohody o přidružení s Bulharskou republikou, který stanoví, že „každý členský stát [poskytne] pro usazování bulharských společností a státních příslušníků a pro činnost bulharských společností a státních příslušníků usazených na jeho území zacházení, které není méně výhodné než zacházení, které poskytuje vlastním společnostem nebo státním příslušníkům“. Ve vztahu k tomuto článku 45 představují články 42 a 47 téže Dohody zvláštní právní předpisy, které jako takové vylučují použití uvedeného článku v projednávané věci.
63. Nakonec, ať již může být situace, ve které se ocitl G. Pavlov jakkoliv politováníhodná a neuspokojivá, je nutné konstatovat, že nelze tvrdit, že by Dohoda o přidružení s Bulharskou republikou stanovila jakoukoli obecnou zásadu nediskriminace na základě státní příslušnosti, která by byla použitelná i mimo oblast výkonu hospodářské činnosti bulharskými státními příslušníky, jelikož uvedená situace není upravena ustanoveními týkajícími se pohybu pracovníků a nemohou se na ni vztahovat ani ustanovení týkající se přístupu k regulovaným povoláním.
64. Soudní dvůr byl často velkorysý při svém výkladu dohod o přidružení a někdy dokonce i dohod o partnerství. Tak či onak se však skutečnost, že Soudní dvůr na dosah ustanovení obsažených v různých mezinárodních dohodách Společenství nahlížel stejně jako v případě ustanovení obsažených ve Smlouvě, vždy zakládala na určité vazbě obsažené v samotném znění dotčené dohody. V projednávané věci tato vazba neexistuje. Jedná se nepochybně o projev omezení, která jsou vlastní principu přidružení Unie s třetími státy, které přesto, že je jeho cílem příprava na přistoupení, zjevně neposkytuje tak celkovou a úplnou ochranu, jako je ochrana poskytnutá zakládacími Smlouvami Unie. Podle mého názoru nelze mít za to, že se členské státy prostřednictvím Dohody o přidružení s Bulharskou republikou zavázaly zrušit veškerou diskriminaci na základě státní příslušnosti, včetně případů přístupu k regulovaným povoláním; v opačném případě by byl překročen rámec vůle smluvních stran a současně by vznikalo nebezpečí omezení zájmu o samotné přidružení.
65. Za těchto podmínek a ze všech výše uvedených důvodů navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl tak, že ani čl. 38 odst. 1 první odrážka, ani žádné jiné ustanovení Dohody o přidružení s Bulharskou republikou se nepoužije v situaci, v níž je bulharskému státnímu příslušníku před přistoupením Bulharska k Unii odepřen zápis na seznam advokátních koncipientů z toho důvodu, že použitelná vnitrostátní právní úprava stanoví, že k povolání advokáta v Rakousku mají přístup pouze osoby s rakouskou nebo rovnocennou státní příslušností.
V – Závěry
66. S ohledem na veškeré předcházející úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Oberste Berufungs- und Disziplinarkommission odpověděl takto:
„1) Článek 38 odst. 1 první odrážka Evropské dohody zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Bulharskou republikou na straně druhé, podepsané dne 1. března 1993, splňuje podmínky vyžadované k tomu, aby ustanovení práva Unie mělo přímý účinek, a mohlo být tedy přímo použito v období od 2. ledna 2004 do 31. prosince 2006.
2) Ani čl. 38 odst. 1 první odrážka, ani žádné jiné ustanovení Dohody o přidružení se nepoužije v situaci, v níž je bulharskému státnímu příslušníku před přistoupením Bulharské republiky k Evropské unii odepřen zápis na seznam advokátních koncipientů z toho důvodu, že použitelná vnitrostátní právní úprava stanoví, že k povolání advokáta v Rakousku mají přístup pouze osoby s rakouskou nebo rovnocennou státní příslušností.“
(1) .
(2)  –	Úř věst. 1994, L 358, s. 3; Zvl. vyd. 11/59, s. 201.
(3)  –	BGBl. 556/1985, ve znění BGBl. I, 71/1999 použitelném v projednávané věci.
(4)  –	RGBl. 96/1868, ve znění BGBl. I, 128/2004 použitelném v projednávané věci.
(5)  –	V roce 2004 podle G. Pavlova.
(6)  –	Dne 6. července 2004 podle G. Pavlova.
(7)  –	Rozsudek ze dne 22. prosince 2010 (C‑118/09, Sb. rozh. s. I-0000).
(8)  –	Tamtéž (bod 23).
(9)  –	Rozsudky ze dne 27. září 2001, Kondova (C‑235/99, Recueil, s. I‑6427, bod 31); ze dne 29. ledna 2002, Pokrzeptowicz-Meyer (C‑162/00, Recueil, s. I‑1049, bod 19 a citovaná judikatura), a ze dne 8. května 2003, Wählergruppe Gemeinsam (C‑171/01, Recueil, s. I‑4301, bod 53 a citovaná judikatura).
(10)  –	Článek 37 odst. 1 první odrážka Evropské dohody zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Polskou republikou na straně druhé, uzavřené a schválené jménem Společenství rozhodnutím Rady a Komise 93/743/Euratom, ESUO, ES ze dne 13. prosince 1993 (Úř. věst. L 348, 31.12.1993, s. 1) totiž stanoví, že „[z]a podmínek a modalit použitelných v jednotlivých členských státech: – zacházení s pracovníky majícími polskou státní příslušnost, kteří jsou legálně zaměstnáni na území členského státu, bude ve srovnání s jeho státními příslušníky, pokud jde o pracovní podmínky, mzdu nebo propuštění, prosté jakékoliv diskriminace založené na státní příslušnosti“ ( neoficiální překlad ).
(11)  –	Výše uvedený rozsudek Pokrzeptowicz-Meyer (body 19 a násl.).
(12)  –	Tamtéž (body 21 a 22).
(13)  –	Tamtéž (bod 23).
(14)  –	Výše uvedený rozsudek Kondova (body 36 a 37).
(15)  –	Tamtéž (bod 38).
(16)  –	Pro obdobnou argumentaci v souvislosti s čl. 45 odst. 1 Dohody o přidružení s Bulharskou republikou viz výše uvedený rozsudek Kondova (bod 38).
(17)  –	Viz výše uvedený rozsudek Pokrzeptowicz-Meyer; rozsudek ze dne 8. května 2003, Deutscher Handballbund (C‑438/00, Recueil, s. I‑4135); výše uvedený rozsudek Wählergruppe Gemeinsam, a rozsudek ze dne 12. dubna 2005, Simutenkov (C‑265/03, Sb. rozh. s. I‑2579).
(18)  –	Rozsudek ze dne 1. července 1993, Metalsa (C‑312/91, Recueil, s. I‑3751, bod 11), a výše uvedený rozsudek Kondova (bod 52).
(19)  –	Viz výše uvedený rozsudek Kondova (body 50 až 55).
(20)  –	Rozsudek uvedený výše v poznámce pod čarou 9.
(21)  –	Viz poznámka pod čarou 10 tohoto stanoviska.
(22)  –	Výše uvedený rozsudek Pokrzeptowicz-Meyer (bod 32).
(23)  –	V tomto ohledu podotýkám, že jak článek 1 Dohody o přidružení s Polskou republikou, tak článek 1 Dohody o přidružení s Bulharskou republikou obsahuje výčet cílů sledovaných přidružením a že tyto cíle jsou velmi blízké. Obě tyto dohody mají mimoto velmi podobnou strukturu. Pokud jde o cíle, které podle Soudního dvora sleduje Dohoda o přidružení s Bulharskou republikou viz bod 34 tohoto stanoviska.
(24)  –	Je třeba zdůraznit, že zatímco je hlava III Dohody o přidružení s Bulharskou republikou nazvána „Volný pohyb zboží“, hlava IV je nazvána pouze „Pohyb pracovníků, usazování, poskytování služeb“.
(25)  –	K zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, pokud jde o pracovní podmínky, obsaženému v Dohodě o přidružení s Polskou republikou, viz výše uvedený rozsudek Pokrzeptowicz-Meyer (body 40 a 41); k odpovídajícímu ustanovení obsaženému v Dohodě o přidružení se Slovenskou republikou, viz výše uvedený rozsudek Deutscher Handballbund (body 34 a 35), a k ustanovení týkajícímu se pohybu ruských pracovníků v Dohodě o partnerství uzavřené mezi Ruskem a Společenstvím, viz výše uvedený rozsudek Simutenkov (bod 6).
(26)  –	Na jednání však bylo uvedeno, aniž to bylo zpochybněno ostatními přítomnými zúčastněnými, že toto povolení k usazení musí být v souladu s rakouským právem chápáno jako právní titul, jež G. Pavlova opravňuje k pobytu v Rakousku, ale nepřiznává mu přístup na rakouský pracovní trh.
(27)  –	V tomto ohledu právní zástupci G. Pavlova a G. Famiry na jednání tvrdili, že přístup k povolání advokáta – a tedy k profesnímu označení – není rozhodující, neboť všichni advokátní koncipienti se nestanou advokáty. Nicméně podotýkám, že je třeba konstatovat, že důvodem existence institutu zápisu na seznam advokátních koncipientů, jakož i jeho hlavním účelem je skutečně vyhlídka, že po ukončení praxe a složení zkoušky bude získáno profesní označení advokáta a oprávnění k výkonu tohoto povolání.
(28)  –	Na základě § 15 odst. 3 RAO, pokud jde o případy, ve kterých není zastoupení advokátem stanoveno zákonem. Je třeba poznamenat, že o toto oprávnění bylo zažádáno současně se žádostí o zápis na seznam advokátních koncipientů podanou G. Pavlovem a G. Famirou.
(29)  –	Jehož znění je téměř totožné se zněním čl. 38 odst. 1 první odrážky Dohody o přidružení s Bulharskou republikou, protože stanoví, že „[z]a podmínek a modalit použitelných v každém členském státě: – zacházení s pracovníky, kteří jsou občany Slovenské republiky a kteří jsou legálně zaměstnáni na území členského státu, bude ve srovnání s občany tohoto státu prosté jakékoliv diskriminace založené na státním občanství, pokud jde o pracovní podmínky, mzdu nebo propuštění“ [Evropská dohoda o přidružení uzavřená mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na straně jedné a Slovenskou republikou na straně druhé (Úř. věst. 1994, L 359, s. 1)] ( neoficiální překlad ).
(30)  –	Výše uvedený rozsudek Deutscher Handballbund (body 33 a násl.).
(31)  –	Tamtéž (bod 46). Soudní dvůr obdobnou argumentaci přijal i ve výše uvedeném rozsudku Simutenkov (body 32 a 37).
(32)  –	Rozsudek ze dne 15. října 1969, Württembergische Milchverwertung-Südmilch (15/69, Recueil, s. 363, bod 5).
(33)  –	Rozsudek ze dne 12. února 1974, Sotgiu (152/73, Recueil, s. 153, bod 8 in fine ). Hranice mezi pracovními podmínkami a odměňováním je zde méně zřetelná.
(34)  –	Rozsudek ze dne 16. června 1987, Komise v. Itálie (225/85, Recueil, s. 2625).
(35)  –	Výše uvedený rozsudek Pokrzeptowicz-Meyer (bod 39).
(36)  –	Rozsudek ze dne 13. listopadu 2003 (C‑313/01, Recueil, s. I‑13467).
(37)  –	Tamtéž (bod 52); viz rovněž rozsudek ze dne 10. prosince 2009, Pesla (C‑345/08, Sb. rozh. s. I‑11677, bod 23).
(38)  –	Výše uvedené rozsudky Morgenbesser (bod 51), a Pesla (bod 23).
(39)
– Rozsudek ze dne 3. července 1986 (66/85, Recueil, s. 2121).
(40)  –	Tamtéž (bod 6).
(41)  –	Tamtéž (bod 8).
(42)  –	Viz bod 4 tohoto stanoviska.