62024CJ0357
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
26. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Koordinacija sustava socijalne sigurnosti – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 1. točka (q) podtočka iv. – Pojam ‚nadležna ustanova’ – Poslodavac – Članak 3. stavak 1. točka (a) – Pojam ‚davanja za slučaj bolesti’ – Nastavak isplate plaće za vrijeme privremene nesposobnosti za rad – Članak 85. stavak 1. – Davanja koja se isplaćuju na temelju zakonodavstva jedne države članice zbog ozljede koja je nastala kao posljedica događaja u drugoj državi članici – Poslodavčevo pravo regresa od odgovorne treće osobe – Oštećenikova prava – Subrogacija – Ograničenja”
U predmetu C-357/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Visoki trgovački sud Republike Hrvatske, odlukom od 3. svibnja 2024., koju je Sud zaprimio 16. svibnja 2024., u postupku
Freistaat Bayern
protiv
Euroherc osiguranje d.d.,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: M. Condinanzi, predsjednik vijeća, N. Jääskinen i A. Kornezov (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Euroherc osiguranje d.d., D. Lauc, odvjetnik,
–
za hrvatsku vladu, G. Vidović Mesarek, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i A. Koričić, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. točke (q) podtočke iv., članka 3. stavka 1. točke (a) i članka 85. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160. i ispravci SL 2020., L 415, str. 88. i SL 2023./90199, L), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (SL 2012., L 149, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Freistaata Bayern (savezna zemlja Bavarska, Njemačka) i Euroherc osiguranja d.d., društva za osiguranje osnovanog u skladu s hrvatskim pravom (u daljnjem tekstu: Euroherc), u pogledu povrata, od strane Euroherca, naknada plaća koje je savezna zemlja Bavarska isplatila svojem zaposleniku, osobi X, zbog njegove privremene nesposobnosti za rad koja je posljedica prometne nesreće koja se dogodila u Hrvatskoj.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Članak 1. točka (q) podtočka iv. Uredbe br. 883/2004 određuje:
„U smislu ove Uredbe:
[...]
(q)
‚nadležna ustanova’ znači:
[...]
iv.
u slučaju sustava koji se odnosi na obveze poslodavca s obzirom na davanja predviđena člankom 3. stavkom 1. ili poslodavac ili osiguravatelj ili, u nedostatku navedenih, tijelo ili vlast određen[u] od strane nadležnog tijela predmetne države članice.”
4
Članak 3. stavak 1. točke (a) i (f) te uredbe glasi:
„Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
(a)
davanja za slučaj bolesti;
[...]
(f)
davanja za ozljede na radu i profesionalne bolesti.”
5
Članak 9. stavak 1. navedene uredbe određuje:
„Države članice dostavljaju obavijest Europskoj komisiji u pisanom obliku o izjavama danima u skladu točkom 1. članka 1., zakonodavstvom i sustavima iz članka 3., [...]”
6
Članak 85. stavak 1. te uredbe glasi:
„Ako osoba prima davanja na temelju zakonodavstva jedne države članice zbog ozljede koja je nastala kao posljedica događaja u drugoj državi članici, sva prava ustanove odgovorne za pružanje davanja protiv treće strane odgovorne za naknadu štete za ozljedu uređuju se sljedećim pravilima:
(a)
ako je ustanova odgovorna za pružanje davanja, na temelju zakonodavstva koje primjenjuje, subrogirana u odnosu na prava koja korisnik ima u odnosu na treću stranu, takvu subrogaciju priznaju sve države članice;
(b)
ako ustanova odgovorna za pružanje davanja ima izravno pravo prema trećoj strani, svaka država članica priznaje takva prava.”
Njemačko pravo
7
Članak 6. stavak 1. Gesetza über die Zahlung des Arbeitsentgelts an Feiertagen und im Krankheitsfall (Entgeltfortzahlungsgesetz) (Zakon o isplati plaće za rad neradnim danima i u slučaju bolesti) od 26. svibnja 1994. (BGBl. I S. 1014, 1065, u daljnjem tekstu: njemački Zakon o nastavku isplate plaće) predviđa:
„Ako zaposlenik na temelju zakonskih propisa ima pravo od treće osobe zahtijevati naknadu štete zbog izgubljene zarade koju je pretrpio zbog nesposobnosti za rad, onda taj zahtjev prelazi na poslodavca u mjeri u kojoj je on zaposleniku u skladu s tim zakonom nastavio isplaćivati naknadu plaće, na plaću obračunate doprinose koje poslodavac uplaćuje Saveznoj agenciji za zapošljavanje, udjele poslodavca u doprinosima za socijalno osiguranje i osiguranje za potrebe njege kao i isplate ustanovama za dodatno mirovinsko osiguranje i za mirovine za nadživjele osobe.”
Hrvatsko pravo
8
Članak 27. Zakona o obveznim osiguranjima u prometu od 9. prosinca 2005. (NN 151/05), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (NN 36/09, 75/09, 76/13 i 152/14), u stavcima 1. i 2. predviđa:
„(1)
Društvo za osiguranje obvezno je zavodima koji obavljaju poslove zdravstvenoga, mirovinskog ili invalidskog osiguranja nadoknaditi stvarnu štetu u okviru odgovornosti svoga osiguranika i u granicama obveza preuzetih ugovorom o osiguranju.
(2)
Stvarnom štetom u smislu stavka 1. ovoga članka smatraju se troškovi liječenja i drugi nužni troškovi učinjeni sukladno propisima o zdravstvenom osiguranju, kao i razmjerni iznos mirovine oštećene osobe, odnosno članova njezine obitelji.”
9
Članak 36. Zakona o obveznom zdravstvenom osiguranju od 21. lipnja 2013. (NN 80/13), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (NN 137/13) (u daljnjem tekstu: Zakon o zdravstvenom osiguranju), u stavku 1. točki 1. predviđa:
„Osiguranici u okviru prava iz obveznoga zdravstvenog osiguranja imaju pravo na:
1.   naknadu plaće za vrijeme privremene nesposobnosti, odnosno spriječenosti za rad zbog korištenja zdravstvene zaštite, odnosno drugih okolnosti iz članka 39. ovoga Zakona (u daljnjem tekstu: naknada plaće) [...]”
10
Članak 39. točka 1. tog zakona glasi:
„Pravo na naknadu plaće pripada osiguraniku u vezi s korištenjem zdravstvene zaštite iz obveznoga zdravstvenog osiguranja, odnosno drugih okolnosti utvrđenih ovim Zakonom, ako je:
1.   privremeno nesposoban za rad zbog bolesti ili ozljede, odnosno ako je radi liječenja ili medicinskih ispitivanja smješten u zdravstvenu ustanovu [...]”
11
U članku 40. točki 1. tog zakona propisano je:
„Naknadu plaće u vezi s korištenjem zdravstvene zaštite iz članka 39. [točke 1.] ovoga Zakona isplaćuje osiguraniku iz svojih sredstava:
1.   pravna ili fizička osoba – poslodavac za prva 42 dana privremene nesposobnosti, kao i za sve vrijeme dok se osiguranik nalazi na radu u trećoj državi na koji ga je uputila pravna ili fizička osoba ili je sam zaposlen u trećoj državi.”
12
Članak 41. stavak 3. tog zakona određuje:
„Naknadu plaće za vrijeme privremene nesposobnosti iz članka 39. [točke 1.] ovoga Zakona od 43. dana, [...] obračunava i isplaćuje pravna, odnosno fizička osoba – poslodavac, s tim da je Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje [u daljnjem tekstu: Zavod] obvezan vratiti isplaćenu naknadu plaće u roku od 45 dana od dana primitka zahtjeva za povrat.”
13
Članak 136. stavak 1. Zakona o zdravstvenom osiguranju glasi:
„Zavod je obvezan zahtijevati naknadu prouzročene štete od osobe koja je prouzročila bolest, ozljedu ili smrt osigurane osobe.”
14
Člankom 140. tog zakona predviđeno je:
„Zavod je obvezan zahtijevati naknadu prouzročene štete u slučajevima iz članka 136. ovoga Zakona i neposredno od osiguravatelja kod kojeg su ove osobe osigurane od odgovornosti za štetu uzrokovanu trećim osobama, prema propisima o obveznom osiguranju ovog rizika.”
15
Člankom 142. navedenog zakona određeno je:
„Zavod je obvezan zahtijevati naknadu štete u slučajevima predviđenim ovim Zakonom, bez obzira na to što je šteta nastala isplatom davanja koja kao pravo pripadaju osiguranoj osobi iz sredstava obveznoga zdravstvenog osiguranja, odnosno državnog proračuna.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
16
Osoba X, zaposlenik savezne zemlje Bavarske, ozlijeđena je 18. travnja 2015. dok je upravljala biciklom u Šibeniku (Hrvatska), u prometnoj nesreći u kojoj je sudjelovao automobil kojim je upravljala osoba Y, koja je bila osiguranik društva Euroherc. Osoba Y proglašena je odgovornom za tu nesreću. Nadležni sudovi još uvijek nisu donijeli odluku o tome je li osoba X pridonijela nastanku ozljede koju je pretrpjela.
17
Osoba X liječila se u Njemačkoj. Ona je bila privremeno radno nesposobna tijekom triju razdoblja, to jest od 21. travnja do 21. svibnja 2015., od 16. veljače do 15. travnja 2016. i od 8. studenoga 2016. do 5. siječnja 2017. Tijekom tih razdoblja savezna zemlja Bavarska je osobi X, kao svojem zaposleniku, isplatila naknade plaća u ukupnom iznosu od 28825,83 eura.
18
Usto je Euroherc u okviru mirnog postupka osobi X isplatio naknadu stvarne štete uzrokovane nesrećom koja obuhvaća naknadu za tuđu pomoć i njegu, imovinsku štetu, troškove zastupanja i druge troškove te neimovinsku štetu u ukupnom iznosu od 43433,43 hrvatske kune (HRK) (oko 5764,61 euro).
19
Savezna zemlja Bavarska podnijela je tužbu Trgovačkom sudu u Zagrebu kojom je zahtijevala da se Eurohercu naloži da joj vrati naknade plaće koje je isplatila osobi X.
20
U potporu toj tužbi savezna zemlja Bavarska istaknula je da nju, kao poslodavca osobe X, valja smatrati „nadležnom ustanovom” u smislu članka 1. točke (q) podtočke iv. Uredbe br. 883/2004 jer su naknade plaća koje je isplatila osobi X obuhvaćene pojmom „davanja za slučaj bolesti” iz članka 3. stavka 1. točke (a) te uredbe.
21
Savezna zemlja Bavarska također je tvrdila da joj, na temelju članka 85. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, u okviru glavnog postupka treba priznati da na temelju subrogacije na nju trebaju prijeći prava koja njezin zaposlenik, osoba X, ima prema Eurohercu, kako je predviđeno njemačkim pravom.
22
U tom se pogledu ona poziva na članak 6. stavak 1. njemačkog Zakona o nastavku isplate naknade plaće, u skladu s kojim na poslodavca subrogacijom prelaze prava na zahtijevanje naknade štete koja njegov zaposlenik ima u odnosu na treću osobu zbog izgubljene zarade koju je taj zaposlenik pretrpio zbog nesposobnosti za rad, ako taj poslodavac tom zaposleniku nastavi isplaćivati plaću i doprinose koje je dužan plaćati.
23
Savezna zemlja Bavarska je tako istaknula da je isplata naknada plaća osobi X dovela do toga da je ta osoba primila davanja na temelju tog zakona zbog ozljeda koje je zadobila u nesreći koja se dogodila u Hrvatskoj te da, slijedom toga, na nju subrogacijom moraju prijeći prava koja njezin zaposlenik ima u odnosu na treće osobe.
24
Euroherc je osporavao tu argumentaciju tvrdeći da se na konkretne činjenice ne može primijeniti Uredba br. 883/2004, osobito zato što ona uređuje pitanja koordinacije socijalne sigurnosti, a ne pitanje naknade posredne štete koju poslodavac trpi zbog isplata naknada plaća svojem zaposleniku za vrijeme privremene nesposobnosti za rad tijekom bolovanja zbog nesreće. On usto ističe da samo ustanove koje se bave socijalnom sigurnosti imaju svojstvo „nadležne ustanove” u smislu te uredbe.
25
Trgovački sud u Zagrebu je presudom od 21. studenoga 2023. prihvatio tužbu savezne zemlje Bavarske. Euroherc je podnio žalbu protiv te presude Visokom trgovačkom sudu Republike Hrvatske, sudu koji je uputio zahtjev.
26
Taj se sud pita, prvo, je li poslodavac poput savezne zemlje Bavarske obuhvaćen pojmom „nadležna ustanova” u smislu članka 1. Uredbe br. 883/2004. Drugo, zanima ga jesu li pojmom „davanja za slučaj bolesti” iz članka 3. stavka 1. točke (a) te uredbe obuhvaćene naknade plaća koje su isplaćene za vrijeme privremene nesposobnosti za rad tijekom bolovanja zbog nesreće koja se dogodila u drugoj državi članici, a koja nije ozljeda na radu ni profesionalna bolest. Treće, on nije siguran može li osiguravatelj od automobilske odgovornosti, poput Euroherca, biti odgovoran za povrat naknada plaća koje je oštećeniku isplatio njegov poslodavac, poput onih koje je osobi X isplatila savezna zemlja Bavarska.
27
Ako je odgovor na te upite potvrdan, sud koji je uputio zahtjev pita se i o primjeni članka 85. stavka 1. Uredbe br. 883/2004. On ističe da prema hrvatskom pravu, kada zaposlenik ima pravo na davanja za slučaj bolesti koja isplaćuje njegov poslodavac, potonji nema nikakvo pravo regresa od štetnika ili štetnikova osiguravatelja. Na njega ne mogu ni subrogacijom prijeći prava koja oštećenik ima u odnosu na štetnika ili štetnikova osiguravatelja. On dodaje da recentna sudska praksa Vrhovnog suda Republike Hrvatske potvrđuje da takvo pravo na naknadu štete mora biti izričito previđeno zakonom i da nijednom odredbom Zakona o zdravstvenom osiguranju nije propisano da poslodavac ima pravo od štetnika ili štetnikova osiguravatelja tražiti povrat naknada plaća koje je isplatio svojem zaposleniku zbog takve privremene nesposobnosti za rad.
28
U tim je okolnostima Visoki trgovački sud Republike Hrvatske odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 85. stavak 1. Uredbe [br. 883/2004] tumačiti tako da, [kako] bi poslodavac, kao ustanova odgovorna za pružanje davanja, imao pravo zahtijevati povrat davanja za slučaj bolesti svog zaposlenika zbog ozljede koja je nastala kao posljedica događaja u drugoj državi članici, od treće osobe odgovorne za naknadu štete odnosno njenog osiguratelja od građanskopravne odgovornosti, mora postojati pravna osnova u državi članici u kojoj se ozljeda dogodila za traženje takve vrste naknade štete?”
Postupak pred Sudom
29
Odlukom predsjednika Suda od 3. listopada 2024. postupak u ovom predmetu prekinut je do objave presude u predmetu C-7/24. Nakon objave presude od 12. lipnja 2025., Deutsche Rentenversicherung Nord i BG Verkehr (C-7/24, EU:C:2025:439), postupak je nastavljen odlukom predsjednika Suda od 18. lipnja 2025.
30
Dopisom od 18. lipnja 2025. Sud je dostavio tu presudu sudu koji je uputio zahtjev te ga je upitao namjerava li, s obzirom na nju, održati svoj zahtjev za prethodnu odluku u ovom predmetu.
31
Dopisom koji je tajništvo Suda zaprimilo 22. srpnja 2025., taj je sud naveo da namjerava održati svoj zahtjev. On je pojasnio da se u ovom predmetu javljaju pitanja tumačenja članka 1. točke (q) podtočke iv. i članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004, o kojima se Sud nije očitovao u navedenoj presudi, s obzirom na to da, s jedne strane, nesposobnost za rad u predmetu koji se pred njime vodi ne proizlazi iz ozljede na radu ili profesionalne bolesti i da, s druge strane, zahtjev za povrat isplaćenih naknada podnosi oštećenikov poslodavac.
O prethodnom pitanju
32
Svojim pitanjem, kako je pojašnjeno u odgovoru na pitanje Suda navedenom u točki 31. ove presude, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, s jedne strane, treba li članak 1. točku (q) podtočku iv. Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da je pojmom „nadležna ustanova” u smislu te odredbe obuhvaćen poslodavac s poslovnim nastanom u jednoj državi članici koji je za vrijeme privremene nesposobnosti za rad isplatio naknade plaća zaposleniku tijekom bolovanja zbog nesreće koja se dogodila u drugoj državi članici, a koja nije ni ozljeda na radu ni profesionalna bolest, i, s druge strane, treba li članak 3. stavak 1. točku (a) te uredbe tumačiti na način da su takve naknade obuhvaćene pojmom „davanja za slučaj bolesti” iz te odredbe. Ako je odgovor na prva dva upita potvrdan, taj sud usto pita treba li članak 85. stavak 1. navedene uredbe tumačiti na način da poslodavac, kao ustanova odgovorna za pružanje davanja, ima pravo zahtijevati povrat davanja za slučaj bolesti isplaćenih svojem zaposleniku zbog ozljede nastale u drugoj državi članici od odgovorne treće osobe ili njezina osiguravatelja samo ako u državi članici u kojoj je ozljeda nastala postoji pravna osnova za traženje takve vrste naknade štete.
33
Kao prvo, valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 1. točkom (q) podtočkom iv. Uredbe br. 883/2004, pojam „nadležna ustanova” u smislu te odredbe znači, među ostalim, „u slučaju sustava koji se odnosi na obveze poslodavca s obzirom na davanja predviđena člankom 3. stavkom 1. ili poslodavac ili osiguravatelj ili, u nedostatku navedenih, tijelo ili vlast određen[u] od strane nadležnog tijela predmetne države članice”.
34
Iz navedene odredbe proizlazi da se poslodavca može smatrati „nadležnom ustanovom” u smislu te odredbe ako je on, na temelju određenog sustava, dužan osigurati davanja predviđena člankom 3. stavkom 1. te uredbe.
35
Kao drugo, valja pobliže odrediti područje primjene davanjâ iz tog članka 3. stavka 1. Na temelju točke (a) te odredbe, ta se uredba primjenjuje „na sve zakonodavstvo s obzirom na [...] granu socijalne sigurnosti [koja se odnosi na] davanja za slučaj bolesti”.
36
U tom pogledu članak 9. navedene uredbe predviđa da „države članice dostavljaju obavijest [...] [K]omisiji u pisanom obliku [...] u skladu s [...] zakonodavstvom i sustavima iz članka 3.”.
37
U predmetnom slučaju Komisija pojašnjava da je Savezna Republika Njemačka dostavila obavijest, na temelju članka 9. Uredbe br. 883/2004, o nastavku isplate plaće u slučaju privremene nesposobnosti za rad kao „novčano davanje za slučaj bolesti” te je odredila poslodavca kao „nadležnu ustanovu” u smislu članka 1. točke (q) podtočke iv. i članka 3. stavka 1. točke (a) te uredbe.
38
Ipak valja naglasiti da se, kad je riječ o razlikovanju između davanja koja ulaze u područje primjene Uredbe br. 883/2004 i onih koja su iz njega isključena, ta razlika u biti temelji na sastavnim elementima svakog davanja, osobito ciljevima i uvjetima njegove dodjele, a ne na činjenici da se nacionalnim zakonodavstvom određeno davanje smatra davanjem iz sustava socijalne sigurnosti (presuda od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice, C-116/23, EU:C:2024:292, t. 32. i navedena sudska praksa).
39
Iz ustaljene sudske prakse tako proizlazi da se davanje može smatrati davanjem iz sustava socijalne sigurnosti ako je, s jedne strane, dodijeljeno korisnicima na temelju zakonski definirane situacije, a ne na temelju pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, te ako se, s druge strane, odnosi na jedan od rizika izričito navedenih u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004, pri čemu su ta dva uvjeta kumulativna (presuda od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice, C-116/23, EU:C:2024:292, t. 33. i navedena sudska praksa).
40
Prvi je uvjet ispunjen kad se dodjela davanja izvršava s obzirom na objektivne kriterije koji, kada su ispunjeni, daju pravo na davanje a da nadležno tijelo ne može uzimati u obzir ostale osobne okolnosti (presuda od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice, C-116/23, EU:C:2024:292, t. 34. i navedena sudska praksa).
41
U predmetnom slučaju, čini se da se u Njemačkoj nastavak isplate plaće u slučaju privremene nesposobnosti za rad odobrava s obzirom na objektivne kriterije koji stvaraju pravo na davanje a da poslodavac ne može uzeti u obzir osobne okolnosti svojeg zaposlenika koje se razlikuju od onih koje su uzrokovale tu nesposobnost. Stoga je prvi od dvaju uvjeta ispunjen, uz pridržaj provjera koje mora obaviti sud koji je uputio zahtjev.
42
Kad je riječ o drugom uvjetu, pojam „davanja za slučaj bolesti”, sadržan u članku 3. stavku 1. točki (a) navedene uredbe, odnosi se na davanja čiji je glavni cilj izlječenje bolesnika pružanjem skrbi koju zahtijeva njegovo stanje te koja tako pokrivaju rizik u vezi sa stanjem bolesti (presuda od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice, C-116/23, EU:C:2024:292, t. 36. i navedena sudska praksa).
43
U tom pogledu valja smatrati da se nastavak isplate plaće u slučaju privremene nesposobnosti za rad odnosi na rizik u vezi sa stanjem bolesti, s obzirom na to da osigurava da zaposlenik koji je na bolovanju tijekom privremene nesposobnosti za rad nastavlja primati prihode kako bi osobito mogao sebi priuštiti odmor i njegu koje njegovo zdravstveno stanje zahtijeva.
44
Tako je Sud u biti smatrao u točkama 15. do 19. presude od 3. lipnja 1992., Paletta (C-45/90, EU:C:1992:236), kad je riječ o njemačkom zakonodavstvu koje je prethodilo njemačkom Zakonu o nastavku isplate naknade plaće, da takva davanja u obliku nastavka isplate plaće u slučaju bolesti ispunjavaju oba uvjeta navedena u točki 39. ove presude te ih se stoga mora smatrati „davanjima za slučaj bolesti” u smislu članka 4. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), odredbe koja je prethodila članku 3. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 883/2004.
45
U tim okolnostima valja smatrati, uz pridržaj provjere suda koji je uputio zahtjev, da su davanja u obliku nastavka isplate plaće, koja su isplaćena u jednoj državi članici za vrijeme privremene nesposobnosti za rad tijekom bolovanja zbog nesreće koja se dogodila u drugoj državi članici, a koja nije ni ozljeda na radu ni profesionalna bolest, poput naknada plaća isplaćenih osobi X, obuhvaćena pojmom „davanja za slučaj bolesti” iz članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004. Iz toga slijedi da poslodavca koji je isplatio takva davanja valja smatrati „nadležnom ustanovom” u smislu članka 1. točke (q) podtočke iv. Uredbe br. 883/2004.
46
Kao treće, kad je riječ o tumačenju članka 85. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, valja podsjetiti, prvo, na to da je cilj te odredbe omogućiti ustanovi socijalne sigurnosti države članice koja je isplatila davanja iz sustava socijalne sigurnosti nakon ozljede koja je nastala na državnom području druge države članice da protiv treće osobe odgovorne za štetu podnese pravna sredstva predviđena pravom koje primjenjuje, bilo da je riječ o subrogaciji ili izravnoj tužbi. Pravo koje je tako dodijeljeno nacionalnim ustanovama socijalne sigurnosti predstavlja logičnu i pravičnu dopunu proširenja obveza navedenih ustanova na cijelom području Unije, koje proizlazi iz odredbi te uredbe (presuda od 12. lipnja 2025., Deutsche Rentenversicherung Nord i BG Verkehr, C 7/24, EU:C:2025:439, t. 28. i navedena sudska praksa).
47
Navedena se odredba stoga tumači kao kolizijsko pravilo koje nacionalnom sudu kojem je podnesena tužba za naknadu štete protiv štetnika nalaže da primijeni pravo države članice u kojoj se nalazi ustanova odgovorna za pružanje davanja, ne samo kako bi utvrdio jesu li na tu ustanovu na temelju subrogacije zakonito prešla prava oštećenika ili njegovih pravnih sljednika nego i kako bi utvrdio prirodu i opseg potraživanja u odnosu na koja je ustanova odgovorna za pružanje davanja subrogirana (presuda od 12. lipnja 2025., Deutsche Rentenversicherung Nord i BG Verkehr, C-7/24, EU:C:2025:439, t. 29. i navedena sudska praksa).
48
Naime, kad bi nacionalni sud primijenio pravo države članice na čijem je državnom području nastala ozljeda kako bi utvrdio opseg prava regresa ustanove odgovorne za pružanje davanja, mogao bi članak 85. stavak 1. Uredbe br. 883/2004 u cijelosti ili djelomično lišiti njegova korisnog učinka. To bi osobito bilo tako ako bi zakonodavstvo države članice na čijem je državnom području nastala ozljeda predviđalo da zakonska subrogacija ili izravna tužba ne obuhvaćaju određene vrste potraživanja koje ustanova odgovorna za pružanje davanja može istaknuti subrogacijom ili izravnom tužbom u državi članici u kojoj se nalazi (presuda od 12. lipnja 2025., Deutsche Rentenversicherung Nord i BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, t. 30. i navedena sudska praksa).
49
Iz toga proizlazi da se postojanje prava na subrogaciju koje ima ustanova odgovorna za pružanje davanja, u predmetnom slučaju savezna zemlja Bavarska, kao i priroda i doseg tražbina koje su na nju prešle na temelju subrogacije, utvrđuju pravom države članice u kojoj se ta ustanova nalazi te stoga u predmetnom slučaju njemačkim pravom.
50
Drugo, valja pojasniti da je cilj članka 85. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, suprotno tomu, samo osigurati da druge države članice priznaju pravo regresa koje ustanova odgovorna za pružanje davanja može ostvariti na temelju zakonodavstva koje primjenjuje. Njegov cilj nije izmjena pravila koja se primjenjuju kako bi se utvrdilo treba li i u kojoj mjeri utvrditi izvanugovornu odgovornost treće osobe koja je uzrokovala štetu. Odgovornost treće osobe i dalje podliježe materijalnim pravilima koja uobičajeno treba primjenjivati nacionalni sud pred kojim su oštećenik ili njegovi pravni sljednici pokrenuli postupak, odnosno, u načelu, zakonodavstvu države članice na čijem je državnom području nastala šteta (presuda od 12. lipnja 2025., Deutsche Rentenversicherung Nord i BG Verkehr, C-7/24, EU:C:2025:439, t. 32. i navedena sudska praksa).
51
Iz toga slijedi da se prava koja oštećenik ili njegovi pravni sljednici imaju u odnosu na štetnika kao i uvjeti za podnošenje tužbe za naknadu štete pred sudovima države članice na čijem je državnom području šteta nastala utvrđuju u skladu s pravom te države, uključujući pravila međunarodnog privatnog prava koja se primjenjuju (presuda od 12. lipnja 2025., Deutsche Rentenversicherung Nord i BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, t. 33. i navedena sudska praksa).
52
Na ustanovu odgovornu za pružanje davanja na temelju subrogacije mogu prijeći samo tako utvrđena prava. Naime, takva subrogacija ne može imati za posljedicu stvaranje dodatnih prava za korisnika davanja u odnosu na treću osobu (presuda od 12. lipnja 2025., Deutsche Rentenversicherung Nord i BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, t. 34. i navedena sudska praksa).
53
Treće, pravo subrogacije obuhvaća, među naknadama koje se oštećeniku ili njegovim pravnim sljednicima priznaju zakonodavstvom države članice na čijem je državnom području nastala šteta, samo one koje odgovaraju davanjima koja isplaćuje ustanova odgovorna za njihovo pružanje, isključujući naknade dodijeljene za neimovinsku štetu ili na temelju drugih elemenata osobne štete (presuda od 12. lipnja 2025., Deutsche Rentenversicherung Nord i BG Verkehr, C-7/24, EU:C:2025:439, t. 35. i navedena sudska praksa).
54
Stoga pravo subrogacije predviđeno zakonodavstvom države članice za davanje koje se isplaćuje na temelju tog istog zakonodavstva, u smislu članka 85. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, može obuhvaćati davanje predviđeno zakonodavstvom države članice na čijem su području nastupile činjenice koje su dovele do događaja koji je pokretač, poput prometne nesreće, samo kada su oba ta davanja dovoljno usporediva u pogledu predmeta i svrhe svakog od njih (vidjeti u tom smislu presudu od 12. lipnja 2025., Deutsche Rentenversicherung Nord i BG Verkehr, C-7/24, EU:C:2025:439, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
55
U predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev naglašava da hrvatsko pravo poslodavcu ne daje pravo na to da od treće osobe odgovorne za štetu ili njezina osiguravatelja ishodi povrat naknada plaća koje je isplatio zaposleniku za vrijeme privremene nesposobnosti za rad niti tom zaposleniku daje pravo na takve naknade koje bi mogao zahtijevati od treće osobe odgovorne za štetu ili njezina osiguravatelja, a koje bi moglo prijeći na poslodavca na temelju subrogacije.
56
Osobito, iz prikaza hrvatskog zakonodavstva o automobilskoj odgovornosti i zdravstvenom osiguranju koji je podnio sud koji je uputio zahtjev te iz očitovanja Republike Hrvatske i Komisije podnesenih Sudu proizlazi da na temelju hrvatskog prava poslodavac svojim zaposlenicima iz vlastitih sredstava isplaćuje naknadu plaće od 1. do 42. dana privremene nesposobnosti za rad. Za razliku od toga, od 43. dana privremene nesposobnosti za rad Zavod, koji je nadležan za obvezno zdravstveno osiguranje u Hrvatskoj, dužan je poslodavcu na njegov zahtjev vratiti naknade plaća koje je ovaj isplatio i koje se duguju nakon tog dana. Taj je zavod, nadalje, dužan od štetnika ili njegova osiguravatelja zahtijevati povrat sredstava koja je na toj osnovi isplatio poslodavcu.
57
Stoga, jasno je da iako za razdoblje od 1. do 42. dana privremene nesposobnosti za rad hrvatsko zakonodavstvo ne priznaje poslodavcu nikakvo pravo od štetnika ili njegova osiguravatelja zahtijevati povrat naknada plaća koje je isplatio svojem zaposleniku, od 43. dana poslodavac može ishoditi povrat tih naknada od Zavoda, koji zatim ima pravo od štetnika, ili ovisno o slučaju njegova osiguravatelja, zahtijevati povrat naknada koje je na toj osnovi isplatio poslodavcu.
58
U predmetnom slučaju, kako primjećuje Komisija, čini se da članak 3. njemačkog Zakona o nastavku isplate naknade plaće obvezu njemačkog poslodavca da svojem zaposleniku isplaćuje naknade plaće u slučaju privremene nesposobnosti za rad zbog bolesti ograničava na šest tjedana, to jest 42 dana. Iz toga slijedi da se čini da je predmet žalbe iz glavnog postupka ograničen na naknade plaće isplaćene osobi X od 1. do 42. dana njezine privremene nesposobnosti za rad, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev. U tim okolnostima subrogacija na koju se poziva savezna zemlja Bavarska na temelju članka 85. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 ne može, kako je navedeno u točki 52. ove presude, dovesti do stvaranja dodatnih prava osobe X koja hrvatsko pravo ne priznaje u odnosu na treću osobu odgovornu za naknadu štete uzrokovane nesrećom ili u odnosu na njezina osiguravatelja.
59
Suprotno tomu, na temelju nijednog elementa zahtjeva za prethodnu odluku ne može se smatrati da se spor u glavnom postupku odnosi i na povrat naknada plaća isplaćenih nakon 42. dana privremene nesposobnosti za rad tako da pitanje bi li savezna zemlja Bavarska mogla, u slučaju da je isplatila takve naknade, zahtijevati njihov povrat od Zavoda, koji usto nije ni stranka glavnog postupka, ili od osiguravatelja treće osobe koji je obvezan naknaditi štetu uzrokovanu nesrećom nije relevantno za rješavanje spora u glavnom postupku.
60
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da:
–
članak 1. točku (q) podtočku iv. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da pojmom „nadležna ustanova” u smislu te odredbe može biti obuhvaćen poslodavac koji je na temelju sustava koji se odnosi na njegove obveze dužan osigurati isplatu davanja iz članka 3. stavka 1. te uredbe;
–
članak 3. stavak 1. točku (a) navedene uredbe treba tumačiti na način da pojmom „davanja za slučaj bolesti” iz te odredbe mogu biti obuhvaćena davanja u obliku nastavka isplate plaće, koja su isplaćena u jednoj državi članici za vrijeme privremene nesposobnosti za rad tijekom bolovanja zbog nesreće koja se dogodila u drugoj državi članici, a koja nije ni ozljeda na radu ni profesionalna bolest;
–
članak 85. stavak 1. te uredbe treba tumačiti na način da poslodavac, kao ustanova odgovorna za pružanje davanja, ima pravo zahtijevati povrat davanja za slučaj bolesti isplaćenih svojem zaposleniku zbog ozljede nastale u drugoj državi članici od odgovorne treće osobe ili njezina osiguravatelja samo ako u državi članici u kojoj je ozljeda nastala postoji pravna osnova za zahtijevanje povrata takvih davanja ili davanja koja su s njima usporediva s obzirom na njihove predmete ili svrhe.
Troškovi
61
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. točku (q) podtočku iv. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012., treba tumačiti na način da pojmom „nadležna ustanova” u smislu te odredbe može biti obuhvaćen poslodavac koji je na temelju sustava koji se odnosi na njegove obveze dužan osigurati isplatu davanja iz članka 3. stavka 1. te uredbe, kako je izmijenjena.
2.
Članak 3. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 883/2004, kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012, treba tumačiti na način da pojmom „davanja za slučaj bolesti” iz te odredbe mogu biti obuhvaćena davanja u obliku nastavka isplate plaće, koja su isplaćena u jednoj državi članici za vrijeme privremene nesposobnosti za rad tijekom bolovanja zbog nesreće koja se dogodila u drugoj državi članici, a koja nije ni ozljeda na radu ni profesionalna bolest.
3.
Članak 85. stavak 1. Uredbe br. 883/2004, kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012, treba tumačiti na način da poslodavac, kao ustanova odgovorna za pružanje davanja, ima pravo zahtijevati povrat davanja za slučaj bolesti isplaćenih svojem zaposleniku zbog ozljede nastale u drugoj državi članici od odgovorne treće osobe ili njezina osiguravatelja samo ako u državi članici u kojoj je ozljeda nastala postoji pravna osnova za zahtijevanje povrata takvih davanja ili davanja koja su s njima usporediva s obzirom na njihove predmete ili svrhe.
Condinanzi
Jääskinen
Kornezov
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. ožujka 2026.
Tajnik
A. Calot Escobar
Predsjednik vijeća
M. Condinanzi
(
*1
)	Jezik postupka: hrvatski