62021CJ0758
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
23. studenoga 2023. (
*1
)
„Žalba – Državne potpore – Mjere koje je Republika Austrija provela u korist zračne luke Klagenfurt, društva Ryanair i drugih zračnih prijevoznika koji se koriste tom zračnom lukom – Odluka kojom se mjere potpore proglašavaju djelomično nespojivima s unutarnjim tržištem –Članak 85. stavak 3. Poslovnika Općeg suda Europske unije – Dokazi podneseni Općem sudu nakon zatvaranja pisanog dijela postupka – Dopuštenost – Uredba (EU) 2015/1589 – Članak 17. stavci 1. i 2. – Ovlasti Europske komisije u području povrata potpore – Rok zastare – Stupanj preciznosti mjera kojima se prekida taj rok – Obveza obrazlaganja – Iskrivljavanje dokaza – Podaci relevantni za određivanje iznosa potpore koju treba vratiti”
U predmetu C‑758/21 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 9. prosinca 2021.,
Ryanair DAC, sa sjedištem u Swordsu (Irska),
Airport Marketing Services Ltd, sa sjedištem u Dublinu (Irska),
koje zastupa B. Byrne, solicitor, S. Rating, abogado, i E. Vahida, odvjetnik,
tužitelji,
a druga stranka u postupku je:
Europska komisija, koju je zastupao K. Blanck, A. Bouchagiar i J. Ringborg, a zatim A. Bouchagiar i J. Ringborg, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: M. Ilešič, u svojstvu predsjednika vijeća, I. Jarukaitis (izvjestitelj) i D. Gratsias, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Lamote, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 18. siječnja 2023.,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 30. ožujka 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom društva Ryanair DAC i Airport Marketing Services Ltd (u daljnjem tekstu: AMS) zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 29. rujna 2021., Ryanair i dr./Komisija (T‑448/18, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2021:626), kojom je Opći sud odbio njihovu tužbu za poništenje članaka 5. i 6. Odluke Komisije (EU) 2018/628 оd 11. studenoga 2016. o državnoj potpori SA.24221(2011/C) (ex 2011/NN) koju je provela Austrija za zračnu luku Klagenfurt, Ryanair i druge zračne prijevoznike koji se koriste tom zračnom lukom (SL 2018., L 107, str. 1., u daljnjem tekstu: sporna odluka), kao i članaka 9. do 11. te odluke u dijelu u kojem se odnose na njih.
Pravo Unije
Uredba (EU) 2015/1589
2
Uvodna izjava 26. Uredbe Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. [UFEU‑a] (SL 2015., L 248, str. 9.) glasi:
„Radi pravne sigurnosti primjereno je osigurati rok zastare od 10 godina u vezi sa slučajevima nezakonitih potpora, nakon isteka kojeg se više ne može naložiti povrat iznosa potpore.”
3
Članak 2. te Uredbe, naslovljen „Prijava nove potpore”, u stavku 2. određuje:
„U prijavi predmetna država članica navodi sve potrebne podatke kako bi [Europskoj k]omisiji omogućila donošenje odluke […]”
4
Članak 5. navedene uredbe, naslovljen „Zahtjev za dostavljanje podataka upućen državi članici koja podnosi prijavu”, u stavcima 1. i 2. predviđa:
„1.   U slučaju kada Komisija smatra da podaci koje je dotična država članica dostavila u vezi s prijavljenom mjerom u skladu s člankom 2. nisu cjeloviti, zahtijeva sve potrebne dodatne informacije. […]
2.   U slučaju kada dotična država članica ne dostavi tražene podatke u roku koji je Komisija propisala ili ako dostavi nepotpune podatke, Komisija joj šalje podsjetnik uz odobravanje odgovarajućeg dodatnog roka u kojem joj se predmetni podaci moraju dostaviti.”
5
Članak 12. te uredbe, koji se nalazi u njezinu poglavlju III., koje se odnosi na postupak u vezi s nezakonitom potporom, naslovljen je „Ispitivanje, zahtjev za dostavljanje podataka i nalog za dostavljanje podataka”. Njime se određuje:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 24., Komisija na vlastitu inicijativu može ispitati podatke o navodno nezakonitoj potpori iz bilo kojeg izvora.
[…]
2.   Prema potrebi, Komisija zahtijeva podatke od dotične države članice. U tom slučaju, članak 2. stavak 2. i članak 5. stavci 1. i 2. primjenjuju se mutatis mutandis.
[…]
3.   U slučaju kada unatoč požurnici na temelju članka 5. stavka 2. dotična država članica ne dostavi zatražene podatke u roku koji je propisala Komisija ili ako dostavi nepotpune podatke, Komisija donosi odluku kojom se zahtijeva dostavljanje podataka (‚nalog za dostavljanje podataka’). U toj se odluci točno navode traženi podaci i propisuje se odgovarajući rok u kojem se isti moraju dostaviti.”
6
U članku 17. Uredbe 2015/1589, naslovljenom „Rok zastare za povrat potpore”, u stavku 1. navodi se:
„1.   Ovlasti Komisije u vezi s povratom potpore podliježu roku zastare od deset godina.
2.   Rok zastare počinje danom kada je nezakonita potpora dodijeljena korisniku, bilo kao pojedinačna potpora ili u okviru programa potpora. Rok zastare se prekida bilo kojom radnjom koju Komisija ili neka država članica, djelujući na zahtjev Komisije, poduzme u vezi s nezakonitom potporom. Nakon svakog prekida, rok zastare se počinje računati iznova. […]”
Poslovnik Općeg suda
7
Poslovnik Općeg suda od 4. ožujka 2015. (SL 2015., L 105, str. 1.) u članku 76., naslovljenom „Sadržaj tužbe”, predviđa:
„Tužba iz članka 21. Statuta [Suda Europske unije] sadrži:
[…]
(f) po potrebi dokaze i dokazne prijedloge.”
8
U skladu s člankom 85. te uredbe, naslovljenim „Dokazi i dokazni prijedlozi”:
„1.   Dokazi i dokazni prijedlozi podnose se u okviru prve razmjene podnesaka.
2.   Glavne stranke mogu podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge u prilog svojim argumentima i u replici i odgovoru na repliku, pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u podnošenju takvih dokaza odnosno stavljanju dokaznih prijedloga.
3.   Iznimno, glavne stranke mogu podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge i prije zatvaranja usmenog dijela postupka ili prije odluke Općeg suda o neprovođenju usmenog dijela postupka, pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u podnošenju takvih dokaza odnosno stavljanju dokaznih prijedloga.
4.   Ne dovodeći u pitanje odluku Općeg suda o dopuštenosti dokaza ili dokaznih prijedloga podnesenih na temelju stavaka 2. i 3., predsjednik omogućuje drugim strankama da o njima zauzmu stajalište.”
Okolnosti spora i sporna odluka
9
Okolnosti spora i sporna odluka, kako proizlaze iz točaka 1. do 39. pobijane presude, mogu se sažeti kako slijedi.
10
Društvo Ryanair zračni je prijevoznik. AMS je njegovo društvo kći, čija se većina djelatnosti sastoji od prodaje oglasnog prostora na internetskoj stranici društva Ryanair. Zračna luka Klagenfurt (Austrija) nalazi se u predgrađu istoimenog grada, koji je glavni grad pokrajine Koruške. Vlasnik i upravitelj zračne luke je društvo Kärntner Flughafen Betriebsgesellschaft mbH (u daljnjem tekstu: KFBG). Izravni i neizravni imatelji udjela u potonjem društvu razlikovali su se tijekom postupka koji je doveo do donošenja sporne odluke, ali se uvijek radilo o javnim tijelima ili subjektima. Društvo KFBG ima u stopostotnom vlasništvu društvo kćer, Destinations Management GmbH (u daljnjem tekstu: DMG), koje pruža različite usluge zračnoj luci, posebno kao savjetnik za privlačenje zračnih prijevoznika u zračnu luku.
11
Dana 22. siječnja 2002. sklopljena su četiri sporazuma relevantna za ovaj predmet. Kao prvo, društva KFBG i Ryanair sklopili su sporazum o uslugama zračne luke (u daljnjem tekstu: SUZL iz 2002.), koji je stupio na snagu 27. lipnja 2002. na razdoblje od pet godina i predviđa mogućnost automatskog produljenja za dodatnih pet godina pod određenim uvjetima. Društvo Ryanair se u skladu s tim sporazumom obvezalo da će barem jednom dnevno nuditi uslugu zračnog prijevoza između zračne luke Klagenfurt i zračne luke London‑Stansted (Ujedinjena Kraljevina) te da će društvu KFBG plaćati paušalnu naknadu po povratnom letu. Osim toga, društvo Ryanair trebalo je za svaku zrakoplovnu kartu naplatiti fiksni iznos po odlaznom putniku kao naknadu zračne luke za putnike, kao i sigurnosnu pristojbu, te vratiti te naknade zračnoj luci. Navedeni sporazum također je predviđao usluge koje ta zračna luka mora pružiti društvu Ryanair kao i druga plaćanja u korist društva KFBG i obveze koje je to društvo bilo dužno pružiti.
12
Kao drugo, društva DMG i Leading Verge.com Ltd (u daljnjem tekstu: LV), koje je postalo društvo FR Financing (Malta) Ltd, društvo kći društva Ryanair koje je u međuvremenu likvidirano, sklopili su Sporazum o marketinškim uslugama (u daljnjem tekstu: SMU iz 2002. između društava DMG i LV), koji je stupio na snagu na dan njegova sklapanja, za razdoblje do 26. lipnja 2007., s mogućnošću automatskog produljenja za dodatnih pet godina pod određenim uvjetima. Tim je sporazumom društvo DMG zadužilo društvo LV da izradi promidžbeni plan, postavi poveznice koje vode na početnu internetsku stranicu društva DMG i obavlja određene promidžbene aktivnosti u zamjenu za fiksnu godišnju naknadu.
13
Kao treće, društva DMG i AMS sklopila su sporazum o marketinškim uslugama (u daljnjem tekstu: SMU iz 2002. između društava DMG i AMS), koji je stupio na snagu na dan njegova sklapanja u trajanju od pet godina. Tim je sporazumom društvo DMG zadužilo društvo AMS da, u zamjenu za godišnje naknade, na internetskoj stranici www.ryanair.com aktivira i upravlja dvjema poveznicama koje vode na internetske stranice koje odabere društvo DMG, a koje ističu atrakcije pokrajine Koruške. Društvo AMS je za cijenu koju treba dogovoriti moglo osigurati dodatne usluge ako stranke tako odluče.
14
Kao četvrto, društva DMG i LV sklopila su popratni sporazum uz SMU iz 2002. između društava DMG i LV (u daljnjem tekstu: popratni sporazum između društava DMG i LV), koji je stupio na snagu na dan njegova sklapanja, a kojim su se stranke dogovorile da je, povezano s SMU‑om iz 2002. između društava DMG i LV, društvo DMG dužno isplatiti osobi LV daljnju naknadu za dodatne i intenzivnije marketinške aktivnosti za vrijeme trajanja sporazuma između društava DMG i LV.
15
SUZL iz 2002., SMU iz 2002. između društava DMG i LV, kako je izmijenjen popratnim sporazumom iz 2002. između društava DMG i LV, i SMU iz 2002. između društava DMG i AMS (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: sporazumi iz 2002.) istekli su 29. listopada 2005., kada je Ryanair prestao pružati usluge zračnog prijevoza putnika između zračne luke Klagenfurt i zračne luke London‑Stansted.
16
Društva KFBG i Ryanair sklopili su 23. kolovoza 2006. sporazum o uslugama zračne luke (dalje u tekstu: SUZL iz 2006.), koji se odnosio na pružanje usluge zračnog prijevoza tri puta tjedno u zračnu luku London‑Stansted između 19. prosinca 2006. i 21. travnja 2007. Društvo Ryanair trebalo je plaćati službene naknade zračne luke Klagenfurt, ali je primilo poticaj u iznosu od 7,62 eura po odlaznom putniku u odlasku u skladu s programom poticaja koji je društvo KFBG uvelo u rujnu 2005.
17
Društva DMG i AMS sklopila su 21. prosinca 2006. Sporazum o marketinškim uslugama, koji je stupio na snagu 28. veljače 2007. i povezan je s obvezom društva Ryanair da obavlja letove predviđene sporazumom navedenim u prethodnoj točki. Tim se SMU‑om društvo AMS obvezalo pružati godišnji paket marketinških usluga s ciljem, konkretno, promicanja odredišta Klagenfurt/Koruška.
18
SUZL iz 2006. i Sporazum o marketinškim uslugama koji su 21. prosinca 2006. Sklopila društva DMG i AMS (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: sporazumi iz 2006.) primjenjivali su se do 21. travnja 2007.
19
Komisija je 11. listopada 2007. Republici Austriji proslijedila pritužbu koju joj je podnio konkurent društva Ryanair u sektoru europskog zračnog prijevoza putnika, tvrdeći da je Ryanair primio nezakonite državne potpore, osobito od pokrajine Koruške, grada Klagenfurta i zračne luke Klagenfurt, posredstvom društva KFBG, te je od te države članice zatražila dodatne informacije. Dopisima od 15. studenoga 2010. i 24. ožujka 2011. Komisija je od austrijskih tijela zatražila dodatne informacije. Ta su tijela odgovorila dopisima od 28. siječnja i 30. svibnja 2011. Komisija je 8. travnja 2011. također zatražila dodatne informacije od društva Ryanair, koje ih je dostavilo 4. srpnja 2011. Komisija ih je proslijedila austrijskim tijelima 15. srpnja 2011., koja su dostavila očitovanja dopisom od 20. rujna 2011.
20
Dopisom od 22. veljače 2012. Komisija je obavijestila austrijska tijela o svojoj odluci da pokrene postupak predviđen člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a radi ispitivanja, među ostalim, Sporazuma iz 2002. s društvom Ryanair i Sporazuma iz 2006. s društvom Ryanair (SL 2012., C 233, str. 28.).
21
Dopisima od 29. svibnja i 20. srpnja 2012. pravni zastupnik društva Ryanair zatražio je pristup Komisijinu spisu, što je ona odbila dopisima od 19. lipnja i 4. listopada 2012.
22
Dopisom od 28. svibnja 2014. Komisija je od Republike Austrije zatražila dodatne informacije u pogledu sporazuma o marketinškim uslugama koji su 22. siječnja 2002. sklopili zračna luka i Ryanair, na koji su ta tijela odgovorila 11. lipnja 2014.
23
Komisija je 23. srpnja 2014. odlučila proširiti istražni postupak (SL 2014., C 348, str. 36.).
24
Komisija je u spornoj odluci, među ostalim, smatrala da je Republika Austrija sporazumima iz 2002. i 2006. (u daljnjem tekstu, zajedno nazvani: sporni sporazumi) dodijelila društvima Ryanair, LV i AMS nezakonite državne potpore nespojive s unutarnjim tržištem. Iznose potpore koje treba vratiti odredila je uzimajući u obzir negativni dio procijenjenog godišnjeg dodatnog toka u trenutku sklapanja tih sporazuma, za svaku godinu u kojoj su se sporni sporazumi primjenjivali. Smatrala je da je iznos potpora sadržanih u sporazumima iz 2002. i 2006. bio okvirni iznos od 1827267 eura odnosno 141326 eura, što je utvrdila u člancima 5. i 6. sporne odluke. Člancima 9. do 11. te odluke Republici Austriji nalaže se da izvrši povrat tih potpora.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
25
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 18. srpnja 2018. društva Ryanair, AMS i FR Financing (Malta) Ltd (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: Ryanair i dr.) pokrenula su postupak za poništenje članaka 5. i 6. sporne odluke kao i njezinih članaka 9. do 11. u dijelu u kojem se odnose na njih. U prilog toj tužbi ta su društva istaknula šest tužbenih razloga. K tomu, 24. kolovoza 2018. podnijela su zahtjev za mjeru upravljanja postupkom kojim se traži da Komisija dostavi određene dokumente te su 25. rujna 2020. podnijeli dva dokumenta kao dodatne dokaze (u daljnjem tekstu: dodatni dokazi).
26
Pobijanom presudom Opći je sud, prije svega, smatrao da su ti dodatni dokazi nedopušteni jer Ryanair i dr. nisu opravdali, u smislu članka 85. stavka 3. Poslovnika Općeg suda, njihovo nepravodobno podnošenje. Potom je odbio sve istaknute tužbene razloge kao neosnovane i, slijedom toga, tužbu u cijelosti, pri čemu je odlučio da ne treba prihvatiti zahtjev za određivanje mjere upravljanja postupkom koji mu je podnesen, jer je, s obzirom na dokumente koje su stranke priložile svojim pismenima kao i njihove odgovore na njegova pisana i usmena pitanja, smatrao da je već posjedovao dovoljno jasne informacije za odlučivanje o tužbi. Naposljetku, naložio je Ryanairu i dr. snošenje troškova.
Zahtjevi stranaka pred Sudom
27
Žalitelji od Suda zahtijevaju da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
poništi članke 5. i 6. sporne odluke kao i njezine članke 9. do 11. u dijelu u kojem se odnose na njih ili, podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje, i
–
u svakom slučaju, naloži Europskoj komisiji snošenje troškova prvostupanjskog i drugostupanjskog postupka.
28
Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu i da žaliteljima naloži snošenje troškova.
O žalbi
29
Žalitelji ističu četiri žalbena razloga. Prvi se temelji na pogrešnom odbijanju dodatnih dokaza zbog nedopuštenosti. Drugi se temelji na pogrešnom tumačenju članka 17. Uredbe 2015/1589 i pogrešnoj primjeni članka 296. UFEU‑a. Treći se temelji na iskrivljavanju dokaza koje je Opći sud počinio prilikom ocjene je li Komisija zakonito primijenila test privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu. Četvrti se temelji, u biti, na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio prilikom ocjene određivanja iznosa potpora koje treba vratiti, kao što je to učinjeno u spornoj odluci.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
30
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelji tvrde da je Opći sud u točkama 58. do 63. pobijane presude počinio dvije pogreške koje se tiču prava time što je kao nedopuštene odbacio dodatne dokaze koje su oni podnijeli 25. rujna 2020., odnosno nakon zatvaranja pisanog dijela postupka 26. veljače 2019., ali prije zatvaranja usmenog dijela postupka 14. siječnja 2021., zbog toga što nisu opravdali njihovo nepravodobno podnošenje u smislu članka 85. stavka 3. Poslovnika Općeg suda.
31
Pojasnili su da su se navedeni dokazi, kojima se dokazuje da sporna odluka sadržava očitu pogrešku u ocjeni koja opravdava njezino djelomično poništenje, sastojali, prvi od njih, od tablice koja sadržava procjene prihoda od nezrakoplovnih usluga po odlaznom putniku za sporne sporazume, koju je zračna luka Klagenfurt dostavila Komisiji tijekom formalnog istražnog postupka (u daljnjem tekstu: tablica prihoda od nezrakoplovnih usluga). Drugi dokaz bio je neredigirana verzija točke sadržane u izvješću koje je sastavio gospodarski savjetnik društva Ryanair, datiranoj 3. studenoga 2014., iz koje su vidljivi podaci o izračunu graničnih troškova koji su izostavljeni u verziji tog izvješća priloženoj tužbi kojom se pokreće postupak (u daljnjem tekstu: podaci o troškovima).
32
Navode da su pred Općim sudom tvrdili da, što se tiče tablice prihoda od nezrakoplovnih usluga, nisu mogli stvarno podnijeti tu tablicu u ranijoj fazi postupka, s obzirom na to da joj tada nisu bili u posjedu, da su njihovi zahtjevi za pristup Komisijinu spisu odbijeni, da Opći sud nije odgovorio na njihov zahtjev za mjere upravljanja postupkom i da je suradnju zračne luke Klagenfurt vezano za njezinu dostavu ometalo nekoliko čimbenika, među kojima je kriza povezana s pandemijom bolesti COVID-19. Što se tiče podataka o troškovima, nije bilo ni potrebno ni primjereno podnijeti ih u ranijoj fazi postupka pred Općim sudom, s obzirom na to da se važnost predmetnih podataka, koji su prvotno bili izostavljeni, pojavila tek tijekom ispitivanja tablice prihoda od nezrakoplovnih usluga. Trenutak njihova podnošenja bio je, dakle, povezan s trenutkom podnošenja potonje tablice.
33
U tom je kontekstu Opći sud, kao prvo, povrijedio pravna načela na kojima se temelji članak 85. stavci 1. do 3. svojeg poslovnika, kako su utvrđena u sudskoj praksi Suda, odnosno načelo kontradiktornosti, načelo jednakosti oružja, pravo na pošteno suđenje i dobro sudovanje. Naime, pobijana presuda ne sadržava nikakvo objašnjenje o načinu na koji bi ili razlogu zbog kojeg bi prihvaćanje predmetnih dokaza ugrozilo ta načela ili otežalo sposobnost Općeg suda da o predmetu odluči u razumnom roku. Naprotiv, iz pobijane presude proizlazi da su ta načela poštovana jer je Komisija na raspravi i u kasnijim pisanim očitovanjima imala mogućnost zauzeti stajalište o tim dokazima i njihovim mogućim posljedicama na zakonitost sporne odluke.
34
Kao drugo, Opći je sud, s jedne strane, zanemario sudsku praksu prema kojoj se nepravodobno podnošenje dokaza od strane stranke može opravdati činjenicom da ta stranka nije mogla prethodno raspolagati predmetnim dokazima, pri čemu žalitelji u tom pogledu upućuju na presudu od 16. rujna 2020., BP/FRA (C‑669/19 P, EU:C:2020:713, t. 41.). S druge strane, nije uzeo u obzir sudsku praksu prema kojoj prilikom ocjene je li kašnjenje u podnošenju dokaza opravdano valja provjeriti nalaze li se predmetni dokazi već u spisu na kojem se temelji pobijana odluka, u kojem ih slučaju ne treba odbiti, pri čemu žalitelji u tom pogledu upućuju na presude Općeg suda od 14. ožujka 2018., Crocs/EUIPO–Gifi Diffusion (Obuća) (T‑651/16, EU:T:2018:137, t. 17.) i od 7. lipnja 2018., Schmid/EUIPO–Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark (Steirisches Kürbiskernöl) (T‑72/17, EU:T:2018:335, t. 23.). Međutim, u ovom slučaju oni nisu bili u posjedu tablice prihoda od nezrakoplovnih usluga u ranijoj fazi postupka te su se dodatni dokazi o kojima je riječ nalazili u Komisijinu spisu.
35
Dodatni zahtjevi koje Opći sud želi nametnuti, kao što je dostava prepiske između Ryanaira i dr., s jedne strane, i zračne luke Klagenfurt, s druge strane, nemaju pravnu osnovu, s obzirom na to da mogućnost da Opći sud prihvati dokaze na temelju članka 85. stavka 3. svojeg poslovnika ne podliježe obvezi „podnošenja dokaza”. Naime, iz sudske prakse proizlazi da činjenica davanja obrazloženja može biti dovoljna za opravdanje nepravodobnog podnošenja dokaza.
36
Komisija ističe da taj žalbeni razlog nije osnovan.
Ocjena Suda
37
Najprije valja podsjetiti na to da ispitivanje Općeg suda dopuštenosti dokaza i dokaznih prijedloga koji su mu podneseni predstavlja pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda u okviru žalbe (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2020., BP/FRA, C‑669/19 P, EU:C:2020:713, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
38
Kad je riječ o prvom dijelu prvog žalbenog razloga, čija je argumentacija iznesena u točki 33. ove presude, valja istaknuti da, u skladu s člankom 76. točkom (f) Poslovnika Općeg suda, svaka tužba mora sadržavati dokaze i dokazne prijedloge, ako je to potrebno, i da članak 85. stavak 1. tog poslovnika precizira da se dokazi i dokazni prijedlozi podnose u okviru prve razmjene podnesaka.
39
Osim toga, u skladu sa stavkom 2. tog članka 85., glavne stranke mogu podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge u prilog svojim argumentima i u replici i odgovoru na repliku, pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u podnošenju takvih dokaza odnosno stavljanju dokaznih prijedloga. Stavak 3. navedenog članka 85. dodaje da, iznimno, glavne stranke mogu podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge i prije zatvaranja usmenog dijela postupka ili prije odluke Općeg suda o neprovođenju usmenog dijela postupka, pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u podnošenju takvih dokaza odnosno stavljanju dokaznih prijedloga.
40
Stavak 4. istog članka 85. određuje da, ne dovodeći u pitanje odluku Općeg suda o dopuštenosti dokaza ili dokaznih prijedloga podnesenih na temelju stavaka 2. i 3., predsjednik omogućuje drugim strankama da o njima zauzmu stajalište.
41
U vezi s odredbama bivšeg Poslovnika Prvostupanjskog suda Europskih zajednica od 2. svibnja 1991. (SL 1991., L 136, str. 1.), analognim pravilima koja se sada nalaze u članku 76. točki (f) i članku 85. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, Sud je istaknuo da se njima, u interesu dobrog sudovanja, u obzir uzimaju načela kontradiktornosti i ravnopravnosti stranaka kao i pravo na pošteno suđenje. Naime, u dijelu u kojem nalažu strankama da dostave svoje dokaze i dokazne prijedloge prilikom podnošenja tužbe ili odgovora na tužbu, njihov je cilj obavijestiti druge stranke o dokaznim elementima koji su podneseni u prilog izloženim tezama i omogućiti im pripremanje odgovora na tužbu ili učinkovite replike, u skladu s navedenim načelima i pravima. Sud je također naveo da je podnošenje dokaza i dokaznih prijedloga u prvoj fazi postupka također opravdano ciljem dobrog sudovanja jer omogućuje, brzom pripremom spisa, postupanje u predmetu u razumnom roku (vidjeti u tom smislu presudu od 14. travnja 2005., Gaki‑Kakouri/Sud, C‑243/04 P, EU:C:2005:238, t. 30.).
42
Osim toga, što se tiče odredbe tog starog poslovnika koja se sada u biti nalazi u članku 85. stavku 2. Poslovnika Općeg suda, Sud je pojasnio da ona također odražava zahtjev poštenog suđenja i, konkretnije, zaštite prava obrane, jer se njome dopušta iznošenje dokaznih prijedloga izvan situacija iz članka 76. točke (f) i članka 85. stavka 1. Poslovnika Općeg suda (vidjeti u tom smislu presudu od 14. travnja 2005., Gaki‑Kakouri/Sud, C‑243/04 P, EU:C:2005:238, t. 32.).
43
Osim toga, s obzirom na odredbe iz stavaka 1., 2. i 4. članka 85. Poslovnika Općeg suda, Sud je već presudio da iako stranke, u skladu s pravilom o prekluziji predviđenim u članku 85. stavku 1. tog poslovnika, moraju obrazložiti kašnjenje u podnošenju svojih dokaza ili novih dokaznih prijedloga, sud Unije ima ovlast preispitati osnovanost razloga kašnjenja u podnošenju tih dokaza ili dokaznih prijedloga i, ovisno o slučaju, njihov sadržaj, te je, ako njihovo nepravodobno podnošenje nije u dovoljnoj mjeri opravdano ili potkrijepljeno, nadležan odbiti ih. Nepravodobno podnošenje dokaza ili dokaznih prijedloga jedne stranke može se, među ostalim, opravdati time da ta stranka nije mogla prije raspolagati predmetnim dokazima ili ako nepravodobno podnošenje dokaza protivne stranke opravdava da se spis dopuni kako bi se osiguralo poštovanje načela kontradiktornosti (presuda od 16. rujna 2020., BP/FRA, C‑669/19 P, EU:C:2020:713, t. 41. i navedena sudska praksa).
44
Ta načela koja proizlaze iz sudske prakse navedene u točkama 41. do 43. ove presude a fortiori vrijede za podnesene dokaze i dokazne prijedloge podnesene na temelju članka 85. stavka 3. Poslovnika Općeg suda. Naime, ta odredba ne predstavlja, kao i stavak 2. tog članka, puko odstupanje od općeg pravila iz stavka 1. navedenog članka, nego iznimku od načelnog pravila i odstupanja predviđenih u stavcima 1. i 2., s obzirom na to da je mogućnost predviđena tim stavkom 3. dostupna, prema samom tekstu te odredbe, samo iznimno (vidjeti u tom smislu presude od 14. travnja 2005., Gaki‑Kakouri/Sud, C‑243/04 P, EU:C:2005:238, t. 33. i od 16. rujna 2020., BP/FRA, C‑669/19 P, EU:C:2020:713, t. 47.) i njezina primjena stoga pretpostavlja da je dokazano postojanje iznimnih okolnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2019., HX/Vijeće (C‑540/18 P, EU:C:2019:707, t. 67.).
45
Iz cijele te sudske prakse proizlazi da upravo primjena pravila o izvođenju dokaza navedenih u članku 85. Poslovnika Općeg suda omogućuje osiguranje poštovanja načela kontradiktornosti ili jednakosti oružja, prava na pošteno suđenje ili pak dobrog sudovanja. Stoga Opći sud, time što je primijenio pravilo predviđeno u članku 85. stavku 3. svojeg poslovnika, nije mogao povrijediti ta načela i prava, i to čak i ako je smatrao da su dodatni dokazi nedopušteni jer njihovo nepravodobno podnošenje nije bilo u dovoljnoj mjeri opravdano (vidjeti po analogiji presudu od 14. travnja 2005., Gaki‑Kakouri/Sud, C‑243/04 P, EU:C:2005:238, t. 34.).
46
Iz toga također proizlazi da Opći sud nije bio dužan posebno obrazložiti svoje odbijanje dodatnih dokaza u odnosu na svako od navedenih načela i prava ili svoju sposobnost odlučivanja u predmetu u razumnom roku, s obzirom na to da je to obrazloženje svojstveno primjeni te odredbe Poslovnika Općeg suda. Zbog istog se razloga ne može smatrati ni da je Opći sud načelno dužan prihvatiti nepravodobno podnesene dokaze, osim ako dokaže da je njihovo odbijanje potrebno kako bi se osiguralo poštovanje istih načela i prava.
47
Žalitelji u tom pogledu ne mogu temeljiti nijedan koristan argument na činjenici da je Komisija imala mogućnost zauzeti stajalište pred Općim sudom o dodatnim dokazima i njihovim mogućim posljedicama na zakonitost sporne odluke. Naime, ta činjenica odražava samo pravilnu primjenu, od strane Općeg suda, članka 85. stavka 4. njegova poslovnika, koji osim toga izričito predviđa da činjenica da je drugim strankama dana mogućnost da zauzmu stajalište o podnesenim dokazima ili dokaznim prijedlozima podnesenima na temelju, osobito, stavka 3. tog članka, ne utječe na odluku Općeg suda o njihovoj dopuštenosti.
48
Slijedom toga, prvi dio ovog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
49
Što se tiče njegova drugog dijela, čija je argumentacija iznesena u točki 34. ove presude, s jedne strane, točno je da se, kao što to tvrde žalitelji i u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 43. i 44. ove presude, to što je jedna stranka nepravodobno podnijela dokaze ili dokazne prijedloge na temelju članka 85. stavka 3. Poslovnika Općeg suda može, među ostalim, opravdati činjenicom da ta stranka nije mogla prethodno raspolagati predmetnim dokazima. Međutim, s jedne strane, u skladu s tom istom sudskom praksom, Opći sud može odbiti predmetne dokaze ako smatra da to nepravodobno podnošenje nije u dovoljnoj mjeri opravdano ili je neutemeljeno i, s druge strane, da primjena tog stavka 3. pretpostavlja dokazivanje postojanja iznimnih okolnosti.
50
U ovom je slučaju Opći sud u točkama 59. do 62. pobijane presude ispitao okolnosti na koje su se pred njim pozvali Ryanair i dr. kako bi utvrdili dopuštenost dodatnih dokaza, a u točki 63. te presude, kao što je to već naveo u točki 58. te presude, iz toga je zaključio kako valja smatrati da Ryanair i dr. nisu podnijeli dokaze koji bi mogli opravdati, u smislu članka 85. stavka 3. Poslovnika Općeg suda, nepravodobno podnošenje tih dokaza 25. rujna 2020., odnosno četiri dana prije rasprave koja se pred njim održala, te da su oni stoga nedopušteni.
51
U tom pogledu, što se tiče tablice prihoda od nezrakoplovnih usluga, u točki 59. te presude istaknuo je da ni zahtjev upućen Komisiji tijekom upravnog postupka ni zahtjev za određivanje mjere upravljanja postupkom podnesen Općem sudu u kolovozu 2018. ne jamče Ryanairu i dr. pristup zatraženim podacima. Također je utvrdio da Ryanair i dr. nisu iznijeli razloge zbog kojih su bili spriječeni istodobno poduzeti potrebne korake prema zračnoj luci Klagenfurt kako bi dobili pristup podacima iz upravnog spisa, koji su također uključivali tu tablicu.
52
U točki 60. navedene presude dodao je da su objašnjenja Ryanaira i dr. koja se temelje na posljedicama epidemije bolesti COVID-19 na dobro funkcioniranje te zračne luke bila nejasna i neprovjerljiva te stoga sama po sebi nisu bila dovoljna da se utvrdi postojanje takve poteškoće prilikom pribavljanja informacija od navedene zračne luke koja je nekoliko dana prije rasprave opravdala nepravodobno podnošenje dokumenta koji su austrijska tijela, kao što to potvrđuju Ryanair i dr., nekoliko godina ranije tijekom upravnog postupka stavila na raspolaganje Komisiji.
53
Usto je u točki 61. te presude naveo da je, pod pretpostavkom da je Komisijino upućivanje na tablicu prihoda od nezrakoplovnih usluga u odgovoru na repliku moglo opravdati nepravodobno podnošenje te tablice, taj odgovor na repliku podnesen 25. veljače 2019., odnosno znatno prije krize povezane s epidemijom bolesti COVID-19. Opći sud u tom je pogledu istaknuo da Ryanair i dr. nisu podnijeli „nikakav dokaz koji bi, primjerice, proizlazio iz njihove povezanosti s nadležnim službama [zračne luke Klagenfurt], kako bi opravdali podnošenje [navedene tablice] 25. rujna 2020., odnosno osamnaest mjeseci nakon što je Komisija podnijela odgovor na repliku”.
54
Suprotno onomu što tvrde žalitelji, Opći sud pravilno je smatrao da, pozivajući se samo na te elemente, Ryanair i dr. nisu u dovoljnoj mjeri dokazali postojanje okolnosti koje opravdavaju dopuštenost tablice prihoda od nezrakoplovnih usluga na temelju članka 85. stavka 3. Poslovnika Općeg suda, a koje se u ovom slučaju temelje na njihovoj nemogućnosti da njome raspolažu u ranijoj fazi postupka, s obzirom na to da je taj stavak 3. iznimka od sustava izvođenja dokaza pred Općim sudom.
55
Najprije, uzimajući u obzir odredbe Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), koja je bila na snazi kada su zahtjevi za pristup Komisijinu spisu podneseni, kao i već tada utvrđenu sudsku praksu Suda u pogledu nepostojanja prava zainteresiranih osoba da pristupe upravnom spisu Komisije u okviru postupka nadzora pokrenutog u skladu s člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a, bilo na temelju te uredbe bilo načelno u okviru Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.), osim u slučaju da se opovrgne opća pretpostavka o ugrožavanju zaštite svrhe istraga (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2010., Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, t. 54. do 62. i 67. do 70.), Opći sud osnovano je smatrao da su ti zahtjevi bili nedostatni za utvrđenje da Ryanair i dr. nisu mogli raspolagati tom tablicom u ranijoj fazi postupka. Stoga je mogao pravilno smatrati da je njihov negativan ishod bio nedovoljan da bi se utvrdilo da nisu mogli raspolagati tom tablicom u ranijoj fazi postupka i da, s obzirom na nepostojanje objašnjenja u pogledu razloga zbog kojeg zračna luka Klagenfurt nije bila izravno kontaktirana u ranijoj fazi, taj negativan ishod ne omogućuje da se u dovoljnoj mjeri opravda dopuštenost navedene tablice u smislu članka 85. stavka 3. Poslovnika Općeg suda.
56
Nadalje, s obzirom na rok od više od godinu dana koji je protekao između datuma podnošenja odgovora na repliku i pojave posljedica epidemije bolesti COVID-19 u Europskoj uniji, također je osnovano utvrđenje Općeg suda iz točke 61. pobijane presude koje se odnosi na argumentaciju Ryanaira i dr. u pogledu tih posljedica. S tim u svezi, uzimajući u obzir argumentaciju žaliteljâ navedenu u točki 35. ove presude, valja dodati da Opći sud u toj točki 61. nije propisao nikakav dodatni zahtjev, osim onih koji proizlaze iz članka 85. stavka 3. njegova poslovnika. Kao što to proizlazi iz točaka 43. i 44. ove presude, sud Unije ima ovlast preispitati osnovanost razloga kašnjenja u podnošenju dokaza. Stoga u tom kontekstu može smatrati da opravdanje koje je iznijela stranka nije uvjerljivo jer ta stranka nije potkrijepila svoje navode nikakvim dokumentiranim dokazom iako je to mogla učiniti.
57
Naposljetku, što se tiče zahtjeva za određivanje mjere upravljanja postupkom podnesenog Općem sudu, također je očito da je, s obzirom na to da za Opći sud ne postoji nikakva obveza da prihvati takav zahtjev, on bio previše neizvjestan da bi se Ryanair i dr. mogli učinkovito osloniti na taj postupak kako bi dobili tu tablicu, tako da ni pozivanje na tu tablicu nije dovoljno za utvrđivanje postojanja okolnosti koje u dovoljnoj mjeri opravdavaju kašnjenje u podnošenju tog zahtjeva i, slijedom toga, njezine dopuštenosti na temelju članka 85. stavka 3. Poslovnika Općeg suda.
58
Što se tiče podataka o troškovima, Opći sud je u točki 62. pobijane presude istaknuo da je točka koja sadržava te podatke bila uključena u studiju gospodarskog savjetnika društva Ryanair koja je izrađena za Ryanair i dr. u studenome 2014. i da oni nisu uspjeli dokazati razlog zbog kojeg nisu mogli priložiti taj dokument svojoj tužbi ili replici. U tom je pogledu smatrao da se njihov argument koji se temelji na „neraskidivoj vezi” koja je postojala između podnošenja tih podataka i tablice prihoda od nezrakoplovnih usluga ne može prihvatiti jer su pitanje Komisijina izračuna dodatnih operativnih troškova koje je zračna luka Klagenfurt mogla očekivati već istaknuli Ryanair i dr. u svojoj tužbi i svojoj replici te da su u tom razdoblju već posjedovali te podatke.
59
Uzimajući u obzir te okolnosti, koje žalitelji ne osporavaju, i narav iznimke iz članka 85. stavka 3. Poslovnika Općeg suda, Opći sud također je s pravom mogao smatrati da Ryanair i dr. nisu u dovoljnoj mjeri opravdali nepravodobno podnošenje tih podataka te je stoga taj dodatni dokaz pravilno odbacio kao nedopušten.
60
Osim toga, tužitelji u ovom slučaju ne mogu izvući koristan argument iz odluke Općeg suda o dodatnim dokazima koje su podnijele glavne stranke nakon zatvaranja pisanog dijela postupka u predmetu u kojem je donesena presuda od 15. lipnja 2022., Qualcomm/Komisija (Qualcomm – plaćanja za isključivost) (T‑235/18, EU:T:2022:358), na koje su se pozvale na raspravi pred Sudom. Naime, kao što je to također u biti istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 39. i 40. svojeg mišljenja, opravdanja iznesena u tom predmetu nisu povezana s onima navedenima u ovom slučaju.
61
Štoviše, postojanje iznimnih okolnosti koje opravdavaju dopuštenost dokaza podnesenih na temelju članka 85. stavka 3. Poslovnika Općeg suda mora se, po definiciji, nužno ocjenjivati od slučaja do slučaja s obzirom na posebne okolnosti svojstvene svakom predmetu.
62
Prema tome, činjenica da je Opći sud u predmetu u kojem je donesena ta presuda mogao smatrati da je u okolnostima tog predmeta podnošenje dodatnih dokaza nakon završetka pisanog dijela postupka bilo opravdano iznimnim okolnostima i da te dokaze stoga treba prihvatiti na temelju članka 85. stavka 3. Poslovnika, ne može biti dokaz da pobijana presuda, koja se odnosi na različite činjenične okolnosti i različite razloge za opravdanje, u tom pogledu sadržava pogrešku.
63
Žalitelji također ne mogu ni iz sudske prakse koja se odnosi na sporove u području prava žigova Europske unije, koja proizlazi iz presuda Općeg suda navedenih u točki 34. ove presude, izvesti koristan argument u ovom slučaju, s obzirom na to da te presude nemaju doseg koji im pripisuju žalitelji.
64
Naime, u prvoj od navedenih presuda nije bila riječ o dokazima u pravom smislu riječi, nego o elementima iz sudske prakse suda Unije te nacionalne ili međunarodne sudske prakse, u pogledu kojih je Opći sud već presudio da ni stranke ni on sam ne mogu biti spriječeni da se na njih pozivaju u tumačenju prava Unije. Štoviše, upućivanje na činjenicu da su ti elementi već bili podneseni žalbenom vijeću Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) i da ih je ono ispitalo navedeno je samo podredno. Što se tiče druge od tih presuda, iz njezine točke 23. proizlazi da je Opći sud također podredno istaknuo da se predmetni dokazi ne nalaze u spisu postupka pred žalbenim vijećem, s obzirom na to da ih je Opći sud odbio uz obrazloženje da dotične stranke nisu iznijele nikakvo opravdanje za njihovo nepravodobno podnošenje.
65
U tom pogledu valja još istaknuti da se ti podredni razlozi Općeg suda objašnjavaju posebnostima sporova koji se odnose na prava žigova Europske unije. Naime, u skladu s člankom 178. stavkom 5. Poslovnika Općeg suda, odmah po dostavi tužbe EUIPO upućuje Općem sudu spis postupka pred žalbenim vijećem. Opći sud stoga od dostave te tužbe raspolaže tim spisom i svim dokazima koje on sadržava. Međutim, to nije slučaj s Komisijinim upravnim spisom u okviru postupka nadzora državne potpore.
66
Iz tih razmatranja proizlazi da drugi dio ovog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan, a slijedom toga i prvi žalbeni razlog u cijelosti.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
67
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji tvrde da je Opći sud, time što je smatrao, s jedne strane, da Komisija nije povrijedila rok zastare primjenjiv na povrat potpore u pogledu popratnog sporazuma iz 2002. između društava DMG i LV te SMU‑a iz 2002. između društava DMG i AMS i, s druge strane, da je sporna odluka u tom pogledu dovoljno obrazložena, počinio pogrešku koja se tiče prava u tumačenju članka 17. Uredbe 2015/1589 i u primjeni članka 296. UFEU‑a.
68
Kao prvo, žalitelji kritiziraju točke 70. do 79. pobijane presude jer se njima taj članak 17. lišava učinka. Iz tih točaka proizlazi kako Opći sud smatra da je zahtjev za pružanje informacija koji je Komisija široko formulirala, koristeći izraz „sveobuhvatan”, a da taj zahtjev ne sadržava posebnu naznaku o mjeri koja može predstavljati državnu potporu, ili da Komisija nije znala za postojanje takve mjere u odnosu na koju je došlo do prekida roka zastare, pravno dovoljan za prekid tog roka.
69
Međutim, kao prvo, sam tekst članka 17. stavka 2. Uredbe 2015/1589, koji upućuje na „nezakonitu potporu”, nalaže da se zahtjevi za pružanje informacija odnose na posebnu mjeru koju Komisija ispituje.
70
Kao drugo, u ranijim predmetima u kojima su sudovi Unije potvrdili da Komisijin zahtjev za pružanje informacija prekida rok zastare, predmetni zahtjevi odnosili su se na posebne mjere koje je Komisija ispitala. Žalitelji u tom pogledu upućuju na rješenje od 7. prosinca 2017., Irska/Komisija (C‑369/16 P, EU:C:2017:955, t. 42.) i na presude od 26. travnja 2018., ANGED (C‑233/16, EU:C:2018:280, t. 84.), od 10. travnja 2003., Département du Loiret/Komisija (T‑369/00, EU:T:2003:114, t. 85.) i od 22. travnja 2016., Irska i Aughinish Alumina/Komisija (T‑50/06 RENV II i T‑69/06 RENV II, EU:T:2016:227, t. 3., 7. i 183.).
71
Kao treće, cilj roka zastare od deset godina predviđenog u članku 17. Uredbe 2015/1589 jest zajamčiti pravnu sigurnost i tako osobito zaštititi određene zainteresirane strane, među kojima su dotična država članica i korisnik potpore. Međutim, pobijana presuda nije u skladu s tim ciljem. Naime, ako bi se taj rok mogao prekinuti zahtjevom za pružanje informacija u kojem se ne navodi ispitana mjera, primjerice zato što Komisija još nije znala za postojanje te mjere, načelo pravne sigurnosti bilo bi povrijeđeno u odnosu na dotičnu državu članicu u pogledu mjera koje je dodijelila i za koje se još može zahtijevati povrat te onih koje je dodijelila i za koje se u skladu s tim člankom 17. više ne može zahtijevati povrat.
72
Kao četvrto, razmatranja Općeg suda iz točaka 77. do 79. pobijane presude, prema kojima je došlo do prekida roka zastare čak i pod pretpostavkom da se Komisijini zahtjevi za pružanje informacija nisu odnosili posebno na izmjenu iz 2002. između društava DMG i LV te SMU‑a iz 2002. između društava DMG i AMS, zbog toga što su ti sporazumi bili „neraskidivo povezani” s drugim sporazumima navedenima u prethodnim Komisijinim zahtjevima za pružanje informacija, također sadržavaju pogrešku koja se tiče prava. Činjenica da je Komisija po završetku svoje istrage tvrdila da su određene mjere povezane ne može retroaktivno dovesti do prekida zastare u odnosu na zahtjev za pružanje informacija koji je, u trenutku njegova izdavanja, toga bio zakonito lišen.
73
Kao drugo, žalitelji ističu da je Opći sud u točkama 80., 81. i 83. do 85. pobijane presude pogrešno smatrao da je Komisija u pogledu roka zastare ili njegova prekida u dovoljnoj mjeri obrazložila spornu odluku. Nesporno je da su tijekom istrage obavijestili Komisiju da se velik dio navodne potpore, prema njihovu mišljenju, ne može vratiti zbog isteka roka zastare. Međutim, u uvodnim izjavama 2. do 4. sporne odluke, na koje se Opći sud oslonio kako bi utvrdio da je Komisija poštovala svoju obvezu obrazlaganja, ne upućuje se na te argumente, pa čak ni na rok zastare ili na prekid tog roka zbog zahtjeva za pružanje informacija. Okolnost da Komisija nije bila dužna odgovoriti na svaki od argumenata koji su pred njom istaknuti nije omogućila Općem sudu da smatra da je sporna odluka dovoljno obrazložena.
74
Kako bi žalitelji mogli učinkovito izvršavati svoje pravo na sudski nadzor u prvom stupnju, a Opći sud mogao pravilno izvršavati svoje ovlasti nadzora, oni su morali moći, samo na temelju sadržaja sporne odluke, razumjeti razloge zbog kojih je Komisija odbila argumente koje su žalitelji iznijeli tijekom istrage u pogledu roka zastare. Takvo razumijevanje bilo bi nemoguće samo na temelju uvodnih izjava 2. do 4. te odluke, u kojima se ne spominje jedini relevantan razlog u tom pogledu, odnosno činjenica da su zahtjevi za pružanje informacija navedeni u tim uvodnim izjavama prekinuli rok zastare.
75
Komisija odgovara da je drugi žalbeni razlog neosnovan.
Ocjena Suda
76
Što se tiče prvog dijela drugog žalbenog razloga, koji se odnosi na navodnu povredu članka 17. Uredbe 2015/1589 koja je počinjena u točkama 70. do 79. pobijane presude, valja istaknuti da je Opći sud, nakon što je u njezinim točkama 70. i 71. podsjetio na sadržaj tog članka i s njime povezanu sudsku praksu Općeg suda, u točki 72. te presude naveo kako je u ovom slučaju nesporno da je rok zastare od deset godina predviđen u stavku 1. tog članka počeo teći 9. kolovoza 2002.
77
Zatim je u točki 73. navedene presude istaknuo da se u pritužbi proslijeđenoj austrijskim tijelima dopisom od 11. listopada 2007. upućuje na „povoljne dogovore koje je [zračna luka Klagenfurt] pružila društvu Ryanair” od 27. lipnja 2002.; u svojem zahtjevu za dodatne informacije upućenom tim tijelima 15. studenoga 2010. Komisija je postavila pitanja o sporazumu o suradnji između društava DMG i Ryanair na kojem su se temeljila plaćanja za marketinške usluge te je zatražila primjerak tog sporazuma, kao i informacije o povratu naknada zračnih luka počevši od 2000. i da je zahtjev austrijskim tijelima za pružanje informacija od 24. ožujka 2011. uključivao određen broj pitanja o sporazumima iz 2002., među kojima je i zahtjev za dostavu izvornika sporazuma sklopljenih s društvom Ryanair, uključujući sporazum o marketinškim uslugama.
78
Opći je sud također u točki 74. iste presude istaknuo da je u svojem zahtjevu za dodatne informacije upućenom društvu Ryanair 8. travnja 2011. Komisija pozvala to društvo da dostavi informacije o ugovorima sklopljenima tijekom prethodnih deset godina te je od njega osobito zatražila da dostavi popis svih ugovora koji nisu bili produljeni ili čije je izvršenje prekinuto tijekom tog razdoblja te da objasni razloge prekida i neproduljenja. Opći je sud također u toj točki naveo da je društvo Ryanair u svojem odgovoru Komisiji od 4. srpnja 2011. tvrdio da su svi ugovori s tom zračnom lukom produljeni ili izmijenjeni nakon trgovinskih pregovora, osim SMU‑a iz 2002. između društava DMG i LV, koji je bio prekinut prije svojeg isteka. Opći sud smatrao je kako iz svih tih elemenata proizlazi da su svi prethodno navedeni zahtjevi za pružanje informacija obuhvaćali i SMU iz 2002. između društava DMG i AMS kao i popratni sporazum iz 2002. između društava DMG i LV.
79
U točki 75. pobijane presude stoga je smatrao da, uzimajući u obzir sudsku praksu na koju je podsjetio u njezinoj točki 70., ti zahtjevi za pružanje informacija predstavljaju mjere u smislu članka 17. stavka 2. Uredbe 2015/1589 kojima se može prekinuti rok zastare od deset godina. U točki 76. te presude utvrdio je da se, s obzirom na to da je sve te zahtjeve Komisija uputila austrijskim tijelima i društvu Ryanair tijekom desetogodišnjeg razdoblja koje je započelo 9. kolovoza 2002., ne može smatrati da su Komisijine ovlasti u području povrata potpore zastarjele na temelju članka 17. stavka 1. Uredbe 2015/1589.
80
Naposljetku, Opći je sud u točkama 77. do 79. pobijane presude u biti dodao da je „osim toga”, uzimajući u obzir različite činjenične okolnosti istaknute u spornoj odluci koje dokazuju postojanje „neraskidive” veze između sporazumâ iz 2002., Komisija pravilno ispitala te sporazume kao jednu transakciju. Iz toga je zaključio da je u tom kontekstu, čak i pod pretpostavkom da se Komisijini zahtjevi za pružanje informacija nisu odnosili upravo na SMU iz 2002. između društava DMG i AMS kao i na popratni sporazum iz 2002. između društava DMG i LV, rok zastare predviđen u članku 17. stavku 1. Uredbe 2015/1589 doista bio prekinut.
81
Iz tih elemenata proizlazi, kao prvo i suprotno onomu što tvrde žalitelji, da Opći sud ni na koji način nije smatrao da je svaki zahtjev za pružanje informacija koji Komisija uputi državi članici, koliko god nejasno ili široko formuliran, i da čak nije sadržavao posebne naznake o mjeri koja može predstavljati državnu potporu, ili čak da Komisija nije znala za postojanje eventualne potpore, dovoljan za prekid roka zastare iz članka 17. stavka 1. Uredbe 2015/1589.
82
Naprotiv, iz tih točaka, a osobito iz točaka 73. i 74. pobijane presude, proizlazi kako je Opći sud smatrao da je mjera poduzeta „u vezi s nezakonitom potporom” mogla predstavljati mjeru za prekid zastare u smislu stavka 2. tog članka i da je u ovom slučaju utvrđena čim je Komisija proslijedila Republici Austriji pritužbu od 11. listopada 2007., spomenutu u točki 19. ove presude, u kojoj se navodi da je društvo Ryanair primilo nezakonite državne potpore, osobito od Zračne luke Klagenfurt, posredstvom društva KFBG, počevši od 27. lipnja 2002., a zatim postupno pojašnjena tijekom upravnog postupka, još uvijek prije isteka roka od deset godina predviđenog u stavku 1. navedenog članka.
83
Kao drugo, ne može se smatrati da bi, kao što to tužitelji također u biti tvrde, bilo neophodno da se istražnom radnjom – koju je poduzela Komisija, kako bi je se moglo kvalificirati kao mjeru prekida zastare, u smislu tog stavka 2., na vrlo specifičan način – utvrdi svaki od sporazuma koji su dio ugovorne cjeline, a koji čine mjeru potpore koja je predmet te istrage.
84
Točno je da, u skladu s člankom 17. stavkom 1. Uredbe 2015/1589, Komisijine ovlasti u području povrata podliježu roku zastare od deset godina, a u stavku 2. drugoj rečenici tog članka pojašnjava se da se taj rok prekida osobito „bilo kojom radnjom koju Komisija […] poduzme u vezi s nezakonitom potporom”.
85
Usto, iz uvodne izjave 26. te uredbe proizlazi da je rok zastare utvrđen u tom članku 17. stavku 1. predviđen zbog razloga pravne sigurnosti i stoga ima za cilj, među ostalim, zaštititi određene zainteresirane strane, među kojima su i dotična država članica i korisnik potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2005., Scott/Komisija, C‑276/03 P, EU:C:2005:590, t. 30.).
86
Međutim, valja podsjetiti na to da je cilj članka 107. UFEU‑a spriječiti da na trgovinu među državama članicama utječu pogodnosti koje javna tijela dodjeljuju, a koja u raznim oblicima narušavaju ili prijete da će narušiti tržišno natjecanje tako što u povoljniji položaj stavljaju određene poduzetnike ili određene proizvode (presuda od 15. lipnja 2006., Air Liquide Industries Belgium, C‑393/04 i C‑41/05, EU:C:2006:403, t. 27. i navedena sudska praksa). Nadzor državnih potpora koji provodi Komisija stoga pridonosi očuvanju nenarušenih uvjeta tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu.
87
Usto, iz zajedničkog tumačenja članka 12. stavka 2. i članka 2. stavka 2. Uredbe 2015/1589 proizlazi da, ako u okviru postupka u području nezakonitih potpora Komisija zatraži od dotične države članice da joj dostavi podatke, država članica dostavlja sve potrebne podatke kako bi Komisija mogla donijeti odluku u skladu s člancima 4. i 9. te uredbe. Isto tako, iz zajedničkog tumačenja tog članka 12. stavka 2. i članka 5. stavaka 1. i 2. te uredbe proizlazi da, ako Komisija smatra da su podaci o mjeri koje je dostavila dotična država članica nepotpuni, ona traži sve potrebne dodatne podatke i, ako država članica ne odgovori na takav zahtjev u određenom roku, ili na njega odgovori nepotpuno, ona joj šalje podsjetnik uz odobravanje odgovarajućeg dodatnog roka u kojem joj se podaci moraju dostaviti. Osim toga, navedeni članak 12. u stavku 3. predviđa da i u slučaju kada unatoč tom podsjetniku ne dostavi zatražene podatke u roku koji je propisala Komisija ili ako dostavi nepotpune podatke, ta institucija donosi odluku kojom se zahtijeva dostavljanje podataka, navodeći osobito prirodu zatraženih podataka.
88
Međutim, prihvaćanje tumačenja pojma „bilo koj[a] radnj[a] koju […] poduzme u vezi s nezakonitom potporom”, poput one koju su naveli žalitelji u ovom slučaju, neproporcionalno bi ugrozilo Komisijine istražne ovlasti i time njezinu sposobnost da osigura, u skladu sa zadaćom koja joj je povjerena UFEU‑om, očuvanje uvjeta nenarušenih uvjeta tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu nadzorom potpora koje dodjeljuju države. To je tim više tako kada je, kao u ovom slučaju, riječ o nezakonitoj državnoj potpori u pogledu koje Komisija, u teoriji, raspolaže s manje informacija od onih koje se odnose na mjere potpore koje su joj dostavljene u skladu s člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a.
89
Kao treće, iz presuda i rješenja na koje se pozivaju žalitelji, spomenutih u točki 70. ove presude, ne može se izvesti nikakav suprotan argument. Naime, točke tih presuda i tog rješenja na koje se pozivaju ograničene su na činjenična utvrđenja koja su svojstvena svakom od tih predmeta i ne sadržavaju nikakvo razmatranje kojim bi se moglo poduprijeti tumačenje članka 17. stavka 2. Uredbe 2015/1589 koje tužitelji predlažu u ovom slučaju.
90
Kao četvrto, u dijelu u kojem žalitelji kritiziraju točke 77. do 79. pobijane presude, čiji je sadržaj izložen u točki 80. ove presude, dovoljno je istaknuti da su, kao što to navodi uporaba izraza „osim toga”, razlozi koji se nalaze u tim točkama suvišni, tako da taj dio argumentacije žaliteljâ treba odbiti kao bespredmetan (vidjeti u tom smislu presude od 24. listopada 2002., Aéroports de Paris/Komisija, C‑82/01 P, EU:C:2002:617, t. 41. i od 12. svibnja 2022., Klein/Komisija, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
91
Prvi dio drugog žalbenog razloga stoga treba odbiti kao djelomično neosnovan i djelomično bespredmetan.
92
Što se tiče njegova drugog dijela, koji se odnosi na navodnu povredu članka 296. UFEU‑a koju je Opći sud počinio u točkama 80., 81. i 83. do 85. pobijane presude, valja istaknuti da je Opći sud, nakon što je u točkama 80. i 81. te presude podsjetio na relevantnu sudsku praksu u tom području, u točki 82. navedene presude utvrdio da iz uvodnih izjava 2. do 4. sporne odluke proizlazi da je Komisija uputila na datume na koje je od austrijskih tijela i društva Ryanair zatražila dodatne informacije o sporazumima koji su predmet pritužbe od 5. listopada 2007., na temelju koje se konkurent društva Ryanair žalio Komisiji da je taj zračni prijevoznik primio nezakonite državne potpore u vezi sa zračnom lukom Klagenfurt.
93
U točki 83. te presude smatrao je da je Komisija tako dovoljno jasno iznijela datume kada je rok od deset godina predviđen člankom 17. stavkom 1. Uredbe 2015/1589 bio prekinut. Dodao je da je, s obzirom na to da austrijska tijela i društvo Ryanair u svojstvu adresata poznaju sadržaj zahtjeva za pružanje dodatnih informacija koje im je uputila Komisija, ona bila dužna navesti samo činjenice koje su od ključne važnosti za strukturu sporne odluke, odnosno datume kada je donijela mjere koje su mogle prekinuti rok zastare.
94
Iz toga je u točkama 84. i 85. pobijane presude zaključio da u tim okolnostima Komisija u navedenoj odluci nije bila dužna dati posebno obrazloženje o tom pitanju i da je stoga u tom pogledu dostatno obrazložila tu odluku.
95
Odlučivši na taj način, Opći sud nije povrijedio članak 296. UFEU‑a. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, na koju Opći sud uostalom upućuje u točki 80. pobijane presude, obrazloženje koje se zahtijeva člankom 296. UFEU‑a mora odgovarati prirodi predmetnog akta te jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja je donijela akt kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere, a nadležnom sudu provođenje nadzora. Zahtjev obrazloženosti mora se ocijeniti s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja, osobito sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interes koji adresati akta ili druge osobe na koje se akt izravno i osobno odnosi mogu imati u dobivanju objašnjenja. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne elemente jer se pitanje ispunjava li ono zahtjeve iz tog članka ne treba ocjenjivati samo s obzirom na tekst obrazloženja nego i s obzirom na njegov kontekst i na ukupnost pravnih pravila kojima se uređuje predmetno područje (presude od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, t. 63. i od 2. rujna 2021., Komisija/Tempus Energy i Tempus Energy Technology, C‑57/19 P, EU:C:2021:663, t. 198. i navedena sudska praksa).
96
Također valja podsjetiti na to da je postupak nadzora državnih potpora, uzimajući u obzir njegovu opću strukturu, postupak pokrenut protiv države članice odgovorne za dodjelu potpore, s obzirom na njezine obveze na temelju prava Unije. Stoga u tom postupku zainteresirane stranke osim dotične države članice ne mogu same zahtijevati kontradiktornu raspravu s Komisijom, poput one koja je otvorena u korist navedene države članice. Nijedna odredba navedenog postupka ne daje, među zainteresiranim strankama, posebnu ulogu korisniku takve potpore. U tom pogledu valja pojasniti da postupak nadzora državnih potpora nije postupak pokrenut protiv jednog korisnika potpora ili više njih koji bi podrazumijevao da se on ili oni mogu pozivati na prava koja su jednako opsežna kao i prava obrane kao takva (vidjeti u tom smislu presudu od 11. ožujka 2020., Komisija/Gmina Miasto Gdynia i Port Lotniczy Gdynia Kosakowo, C‑56/18 P, EU:C:2020:192, t. 73. do 75. i navedenu sudsku praksu).
97
Stoga je Opći sud pravilno smatrao da je, što se tiče primjene roka zastare predviđenog u članku 17. stavku 1. Uredbe 2015/1589, sporna odluka u dovoljnoj mjeri obrazložena. Konkretno, nije bilo potrebno da Komisija, kako bi ispunila svoju obvezu obrazlaganja sporne odluke u tom pogledu, odgovori na argumente žalitelja s obzirom na to da, u skladu sa sudskom praksom navedenom u prethodnoj točki, korisnik potpore ne može zahtijevati kontradiktornu raspravu s Komisijom poput one koja je otvorena u korist dotične države članice i da iz te odluke barem implicitno proizlazi kako je Komisija smatrala da se argumentacija koju su žalitelji iznijeli pred njom ne može prihvatiti.
98
Drugi dio drugog žalbenog razloga stoga treba odbiti kao neosnovan.
99
Slijedom toga, drugi žalbeni razlog valja odbiti kao djelomično neosnovan i djelomično bespredmetan.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
100
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelji ističu da je Opći sud iskrivio dokaze koji su mu podneseni prilikom ocjene je li Komisija zakonito primijenila test privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu kako bi utvrdio jesu li Ryanair i dr. ostvarili prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Naime, u svrhu izračuna ex ante profitabilnosti spornih sporazuma, Komisija je upotrijebila nepotpune, nepouzdane i neprikladne podatke koji su učinili nevaljanim njezin zaključak u pogledu postojanja prednosti. Počinjena su tri iskrivljavanja.
101
Kao prvo, u točkama 331. i 332. pobijane presude, koje se odnose na ex ante analizu profitabilnosti sporazumâ iz 2006., Opći sud iskrivio je odredbu 7.1. SUZL‑a iz 2006., koja je priložena u prilogu A.2.5. tužbi kojom se pokreće postupak. U njemu je sigurnosna pristojba određena kao naknada koju je društvo Ryanair bilo ugovorno obvezano platiti zračnoj luci. Osim toga, iskrivio je odjeljak 2.2.3. izvješća od 31. kolovoza 2012. koje je sastavio gospodarski savjetnik tužiteljâ, priložen u prilogu A.3.5.1. toj tužbi, kao i tablicu 2.21. iz izvješća tog savjetnika od 13. travnja 2012., priloženog u prilogu A.3.4.1. navedenoj tužbi, koji potvrđuju da je društvo Ryanair stvarno platilo tu sigurnosnu pristojbu zračnoj luci.
102
Međutim, Opći sud prihvatio je Komisijinu pogrešku koja se sastoji od toga da se ta pristojba smatra graničnim troškom za zračnu luku Klagenfurt, što je dovelo do toga da je Komisija podcijenila očekivanu profitabilnost sporazumâ iz 2006. sa stajališta te zračne luke. Spis ne sadržava nikakav dokaz koji bi potvrdio da je ta pristojba bila vraćena društvu Ryanair, suprotno onomu što se navodi u točki 331. pobijane presude, niti u kojem navodi stranku koja je snosila trošak tog povrata. Samo bi točke 101. do 103. Komisijina odgovora na repliku u prvom stupnju mogle ići u prilog ocjeni Općeg suda, ali se Komisija ograničila na isticanje, bez ikakvog dokaza, toga da su austrijska tijela u dva navrata potvrdila da je sigurnosna pristojba vraćena društvu Ryanair.
103
Kao drugo, Opći je sud u točkama 301. i 302. pobijane presude iskrivio, s jedne strane, uvodnu izjavu 379. točku (e) sporne odluke, koja potvrđuje da je sigurnosna marža bila uključena u procjenu dodatnih operativnih troškova koje je zračna luka mogla očekivati za sporazume iz 2002. i, s druge strane, točke 2.24. do 2.27. izvješća gospodarskog savjetnika od 18. srpnja 2018., priloženog u prilogu A.7.6. tužbi kojom se pokreće postupak, iz kojih proizlazi da nije dano nikakvo pojašnjenje u pogledu izračuna te sigurnosne marže.
104
Iz tih dokaza proizlazi da je procjena dodatnih operativnih troškova zračne luke, na kojoj je Komisija temeljila svoju ex ante analizu profitabilnosti, uključivala parametar, odnosno tu sigurnosnu maržu, čiji izračun nikad nije bio objašnjen ni otkriven, koji je doveo do neobjašnjivo visoke procjene dodatnih operativnih troškova, osobito u odnosu na usporedive zračne luke na koje se također odnosi istraga o državnoj potpori. U spornim točkama pobijane presude Opći sud prihvatio je Komisijinu upotrebu te procjene bez pozivanja na izvješće od 18. srpnja 2018. Iz toga valja zaključiti da je Opći sud zanemario ili nije pravilno uzeo u obzir dokaze koji su mu podneseni u tom pogledu.
105
Kao treće, u točki 306. pobijane presude Opći je sud iskrivio, kao prvo, članak 2. točku (a) SMU‑a iz 2002., koji je priložen u prilogu A.2.1. tužbi kojom se pokreće postupak, a iz kojeg proizlazi da je ciljni faktor opterećenja iznosio 76 %; kao drugo, uvodnu izjavu 382. i tablicu 10. sporne odluke, iz kojih proizlazi da je Komisija primijenila faktor opterećenja od 70 % za svoju analizu SMU‑a iz 2002., kao i uvodnu izjavu 415. točku (a) i tablicu 11. te odluke, iz koje proizlazi da je Komisija za svoju analizu sporazumâ iz 2006. primijenila faktor opterećenja od 85 %; kao treće, uvodnu izjavu 17. navedene odluke, iz koje proizlazi da je civilno zrakoplovstvo počelo obavljati letove u zračnoj luci „nedugo” nakon njezina osnivanja 1915. i, kao četvrto i posljednje, točku 2.14. izvješća gospodarskog savjetnika od 18. srpnja 2018., priloženog u prilogu A.7.6. tužbi kojom se pokreće postupak, iz koje proizlazi da je faktor opterećenja od 76 %, iako nešto niži, bio blizu faktoru opterećenja od oko 80 % koji je društvo Ryanair ostvarilo na svojoj mreži linija u trenutku potpisivanja SMU‑a iz 2002.
106
Iz tih dokaza proizlazi da je faktor opterećenja od 70 % koji je Komisija primijenila kako bi provela svoju ex ante analizu profitabilnosti SMU‑a iz 2002. bio pretjerano nizak. Naime, njima se dokazuje, s jedne strane, da je bio 6 postotnih bodova ispod ciljnog faktora opterećenja dogovorenog između stranaka i za 15 postotnih bodova ispod faktora koji je Komisija utvrdila za svoju analizu sporazumâ iz 2006. i, s druge strane, da je zračna luka u trenutku potpisivanja SMU‑a iz 2002. imala više desetljeća iskustva u civilnom zrakoplovstvu, što dovodi u pitanje tezu prema kojoj bi njezino neiskustvo s određenim zračnim prijevoznikom, u ovom slučaju društvom Ryanair, imalo velike posljedice na njezine pretpostavke faktora opterećenja.
107
Međutim, Opći sud potvrdio je da je Komisija primijenila taj faktor opterećenja od 70 %, iako spis ne sadržava nijedan dokaz kojim bi se mogle poduprijeti ocjene Općeg suda prema kojima bi nepostojanje prethodnog sporazuma između zračne luke Klagenfurt i društva Ryanair opravdalo održavanje konzervativnog faktora opterećenja, niti ikakav dokaz u potporu svojoj ocjeni prema kojoj niskotarifni zračni prijevoznici 2002. nisu bili dovoljno prisutni kako bi opravdali viši faktor opterećenja. Osim toga, jedino mjesto u spisu koje može poduprijeti te ocjene Općeg suda jest točka 115. Komisijina odgovora na tužbu i točka 85. njezina odgovora na repliku. Međutim, Komisija nije dokazala da je odluka o usvajanju stope od 70 % bila opravdana neiskustvom zračne luke Klagenfurt s tužiteljima i statusom novog subjekta niskotarifnih zračnih prijevoznika.
108
Komisija ističe da nije utvrđeno nijedno navodno iskrivljavanje i da, u svakom slučaju, nijedno od njih ne proizlazi očito iz sadržaja spisa.
Ocjena Suda
109
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, kada je Opći sud utvrdio ili ocijenio činjenice, Sud je na temelju članka 256. UFEU‑a jedino nadležan ispitati pravnu kvalifikaciju tih činjenica i pravnih posljedica koje je Opći sud iz njih izveo. Ocjena činjenica, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza podnesenih Općem sudu, ne predstavlja pravno pitanje koje bi bilo predmetom nadzora Suda (presuda od 28. siječnja 2021., Qualcomm i Qualcomm Europe/Komisija, C‑466/19 P, EU:C:2021:76, t. 42. i navedena sudska praksa).
110
Kada navodi da je Opći sud iskrivio dokaze, žalitelj mora, primjenom članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda, precizno navesti dokaze koji su prema njegovu mišljenju iskrivljeni i dokazati pogreške u analizi koja je prema njegovoj ocjeni dovela do toga da je Opći sud iskrivio dokaze. Usto, iskrivljavanje treba očito proizlaziti iz sadržaja spisa, a da nije potrebno pristupiti novoj ocjeni činjenica i dokaza (presuda od 28. siječnja 2021., Qualcomm i Qualcomm Europe/Komisija, C‑466/19 P, EU:C:2021:76, t. 43. i navedena sudska praksa).
111
Osim toga, iako se iskrivljavanje dokaza može sastojati od tumačenja nekog dokumenta suprotno njegovu sadržaju, ono mora očito proizlaziti iz spisa podnesenog Sudu i pretpostavlja da je Opći sud očito prekoračio granice razumne ocjene tih dokaza. U tom pogledu nije dovoljno dokazati da bi dokument mogao biti predmetom tumačenja različitog od onog koje je usvojio Opći sud (presuda od 28. siječnja 2021., Qualcomm i Qualcomm Europe/Komisija, C‑466/19 P, EU:C:2021:76, t. 44. i navedena sudska praksa).
112
S obzirom na ta načela valja analizirati tri dijela trećeg tužbenog razloga.
113
Što se tiče, kao prvo, prvog dijela tog tužbenog razloga, usmjerenog protiv točaka 331. i 332. pobijane presude, Opći je sud u prvoj od tih točaka utvrdio da je Komisija u svojim pismenima i na raspravi iznijela to da su, s jedne strane, prema informacijama koje je u dva navrata dobila od austrijskih tijela, ta pristojba kao i sve pristojbe za prihvat i otpremu vraćene društvu Ryanair i s druge strane, da su ta su tijela također naznačila Komisiji da je cjelovit povrat naknada zračne luke izvršen istodobno s provedbom programa poticaja iz 2005. i da je u to vrijeme to bila uobičajena praksa privlačenja novih zračnih prijevoznika u zračnu luku Klagenfurt.
114
U drugoj od tih točaka Opći sud naveo je da iz tih elemenata proizlazi da je Komisija od dotične države članice savjesno i u interesu dobre primjene temeljnih pravila UFEU‑a o državnim potporama zatražila relevantne informacije na temelju kojih može provjeriti je li, u pogledu sporazumâ iz 2006., sigurnosna pristojba vraćena društvu Ryanair te je iz toga zaključio da je Komisija stoga mogla, a da pritom ne počini očitu pogrešku u ocjeni, tu pristojbu smatrati graničnim troškom zračne luke u svrhu analize profitabilnosti Ugovora iz 2006.
115
Osim toga, iz točke 328. te presude proizlazi da su u tom pogledu Ryanair i dr. pred Općim sudom, upućujući na odredbe SMU‑a iz 2006., prigovorili Komisiji da je počinila pogrešku time što je smatrala da, u pogledu sporazumâ iz 2006., sigurnosna pristojba predstavlja trošak za zračnu luku Klagenfurt i da su naveli da podaci iz računa društva Ryanair dokazuju da je to društvo plaćalo iznos sigurnosnih pristojbi toj zračnoj luci.
116
Međutim, iz onoga što je izloženo u točkama 113. i 114. ove presude proizlazi da, s jedne strane, u točkama 331. i 332. pobijane presude Opći sud uopće nije uputio na izvješća iz točke 101. ove presude. Stoga mu se ne može prigovoriti da je iskrivio ta izvješća u tom dijelu pobijane presude.
117
S druge strane, u točkama 331. i 332. pobijane presude Opći sud nije tvrdio da zračna luka Klagenfurt nije obračunala pristojbu za sigurnost društvu Ryanair niti je doveo u pitanje činjenicu da je to društvo platilo tu pristojbu toj zračnoj luci, nego je samo naveo da je Komisija u dva navrata od Republike Austrije zatražila informacije i da je Republika Austrija u dva navrata navela da su navedena pristojba i sve pristojbe za prihvat i otpremu vraćene društvu Ryanair. Iz toga slijedi da Opći sud nije iskrivio ni odredbu 7.1. SMU‑a iz 2006.
118
Osim toga, budući da prvim dijelom svojeg trećeg žalbenog razloga žalitelji osporavaju dokaznu snagu koju je Opći sud pripisao različitim elementima koji su bili podvrgnuti njegovoj ocjeni, njihova je argumentacija nedopuštena, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 109. ove presude, s obzirom na to da je njezin cilj da Sud ponovno ocijeni činjenice i dokaze.
119
Prvi dio tog žalbenog razloga stoga treba odbiti kao djelomično neosnovan i djelomično nedopušten.
120
Što se tiče, kao drugo, drugog dijela navedenog žalbenog razloga, usmjerenog protiv točaka 301. i 302. pobijane presude, Opći je sud u prvoj od tih točaka odgovorio na argument Ryanaira i dr. prema kojem je Komisija počinila pogrešku u ocjeni time što je potvrdila izbor austrijskih tijela da dodaju sigurnosnu maržu vrijednostima na temelju kojih su izračunani dodatni operativni troškovi za očekivani dodatni promet za vrijeme trajanja sporazumâ iz 2002. Istaknuo je da iz uvodne izjave 379. točke (e) sporne odluke proizlazi da su vrijednosti na temelju kojih su izračunani ti troškovi izvedene iz sustava troškovnog računovodstva koji je 2002. koristila zračna luka Klagenfurt i da je taj sustav obuhvaćao pristojbu za slijetanje, pristojbu za putnike, pristojbu za prihvat i otpremu na stajanci, pristojbu za upravljanje prometom, infrastrukturnu pristojbu i pristojbu za usluge hangara. U toj je točki pojasnio da je Komisija istaknula, a Ryanair i dr. potvrdili na raspravi, da je sustav troškovnog računovodstva koji je ta zračna luka koristila tijekom 2002. omogućavao manje detaljnu raspodjelu troškova od one koja je uspostavljena 2005. i opisana u uvodnoj izjavi 415. sporne odluke.
121
U točki 302. te presude dodao je da je Komisija u toj uvodnoj izjavi 379. točki (e) navela objašnjenja austrijskih tijela prema kojima su se koristila najoptimističnijim procjenama dodatnih operativnih troškova po dodatnom povratnom letu i po toni najveće dopuštene mase pri polijetanju kao i po dodatnom odlaznom putniku. Iz toga je u toj točki zaključio da se Komisiji ne može prigovoriti da je počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je potvrdila taj način izračuna dodatnih operativnih troškova, što se tiče sporazumâ iz 2002., s obzirom na to da je, u nedostatku detaljnih podataka i zbog optimističkih osnovnih procjena austrijskih tijela, njezina namjera da donese konzervativnu procjenu bila razumna.
122
Međutim, s jedne strane, iz tih dviju točaka pobijane presude proizlazi da Opći sud nije zanijekao to da su austrijska tijela, kao što to proizlazi iz sporne odluke, uključila sigurnosnu maržu u procjenu predmetnih dodatnih operativnih troškova. Osim toga, iz spisa proizlazi da navedene točke precizno preuzimaju sadržaj uvodne izjave 379. točke (e) sporne odluke. Stoga navodno iskrivljavanje u tom pogledu nije osnovano.
123
S druge strane, što se tiče tvrdnje da je Opći sud iskrivio izvješće gospodarskog savjetnika žalitelja navedeno u točki 103. ove presude, dovoljno je istaknuti da Opći sud na to izvješće uopće nije uputio u točkama 301. i 302. pobijane presude te mu se stoga ne može prigovoriti da ga je iskrivio u tom dijelu pobijane presude.
124
Pozivanjem na navedeno izvješće žalitelji zapravo žele da Sud ponovno ocijeni činjenice i dokaze, što nije u nadležnosti Suda u žalbenom postupku, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 109. ove presude.
125
Taj drugi dio trećeg žalbenog razloga stoga treba odbiti kao djelomično neosnovan i djelomično nedopušten.
126
Kao treće, što se tiče trećeg dijela tog žalbenog razloga, usmjerenog protiv točke 306. pobijane presude, Opći je sud u toj točki istaknuo da, kao što je to pravilno navela Komisija, nije bilo nerazumno da zračna luka Klagenfurt usvoji konzervativan pristup u pogledu faktora opterećenja prilikom ocjene sporazumâ iz 2002., s obzirom na to da još nije imala iskustva s Ryanairom i dr. i da su, osim toga, niskotarifni zračni prijevoznici u to vrijeme bili manje prisutni nego danas. Dodao je kako valja utvrditi da faktor opterećenja od 70 % koji je procijenila ta zračna luka nije bio udaljen od cilja od 76 % koji proizlazi iz SMU‑a iz 2002. i da, slijedom toga, Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je utvrdila tu stopu od 70 %. Također je dodao da je to tim više točno jer brojka od 50000 očekivanih dolaznih putnika godišnje, navedena u preambuli SMU‑a iz 2002., koja podrazumijeva faktor opterećenja od 76 %, predstavlja cilj koji treba postići, a ne obvezu.
127
Iz tog obrazloženja pobijane presude proizlazi, kao prvo, da Opći sud nije iskrivio SMU iz 2002., kao što to tvrde žalitelji, s obzirom na to da je on izričito istaknuo kako je cilj tog sporazuma faktor opterećenja od 76 %. Također nije iskrivio ni uvodnu izjavu 382. ni tablicu 10. sporne odluke jer je istaknuo da je Komisija za svoju analizu primijenila faktor opterećenja od 70 %.
128
Kao drugo, Opći sud također nije iskrivio, u smislu sudske prakse navedene u točkama 110. i 111. ove presude, ni uvodnu izjavu 415. podtočku (a) sporne odluke ni tablicu 11. te odluke jer se u točki 306. pobijane presude čak ni ne upućuje na faktor opterećenja od 85 %, pri čemu je taj faktor uostalom spomenut u točki 397. pobijane presude.
129
Kao treće, točno je da se u uvodnoj izjavi 17. sporne odluke navodi da je „[zračna luka Klagenfurt] osnovana 1915. kao vojna zrakoplovna baza” i da se „[u]brzo počela upotrebljavati i za vojne i za civilne svrhe, a ta je dvojna namjena prisutna i danas”. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 126. ove presude, Opći je sud u točki 306. pobijane presude samo istaknuo da ta zračna luka 2002. još nije imala iskustva s Ryanairom i dr. i da su niskotarifni prijevoznici u to vrijeme bili manje prisutni nego danas. Stoga nije utvrđeno ni navodno iskrivljavanje te uvodne izjave 17.
130
Kao četvrto, kad je riječ o navodnom iskrivljavanju točke 2.14. izvješća ekonomskog savjetnika žalitelja navedene u točki 105. ove presude, dovoljno je utvrditi da se u pobijanoj presudi nigdje ne spominje ta točka i da pobijana presuda ne sadržava nikakvu tvrdnju koja bi dokazala iskrivljavanje navedene točke.
131
Osim toga, budući da žalitelji svojom argumentacijom navedenom u točkama 106. i 107. ove presude u biti tvrde da iz dokaza na koje se pozivaju proizlazi da je faktor opterećenja koji je Komisija primijenila kako bi provela svoju analizu ex ante profitabilnosti SMU‑a iz 2002. bio pretjerano nizak, oni zapravo traže da Sud u tom pogledu provede novu ocjenu činjenica i dokaza, tako da je taj dio trećeg dijela trećeg žalbenog razloga nedopušten, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 109. ove presude.
132
Treći dio tog žalbenog razloga stoga valja odbiti kao djelomično neosnovan i djelomično nedopušten. Slijedom navedenoga, treći žalbeni razlog valja odbiti.
Četvrti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
133
Svojim četvrtim žalbenim razlogom, koji se odnosi na točke 418. do 421. i 427. do 429. pobijane presude, žalitelji prigovaraju Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da iznos potpore koji je potrebno vratiti i koji je izračunan na temelju ex ante podataka ne treba ispravljati na temelju ex post podataka koji su se nalazili u spisu u trenutku kad je donesena sporna odluka.
134
Opći sud utvrdio je da, načelno, i postojanje i iznos potpore treba ocijeniti uzimajući u obzir situaciju koja je postojala u trenutku njezine dodjele. U tom je pogledu odbio argumentaciju Ryanaira i dr. kojom su se željeli uzeti u obzir ex post podaci o prihodima i troškovima jer bi to uzimanje u obzir imalo za učinak promjenu iznosa potpore koji treba vratiti ovisno o slučajnim razvojima događaja, kao što su gospodarski uvjeti ili eventualna korist koju korisnik potpore ostvari korištenjem prvotno dodijeljene prednosti. Odlučivši na taj način, Opći sud nije odgovorio na njihove argumente.
135
Naime, Ryanair i dr. nisu se pozvali na slučajne elemente, nego na elemente koji su bili u nadležnosti davatelja potpore, odnosno na njegov vlastiti izračun troškova i prihoda, te su samo tvrdili da valja ispraviti pogreške koje je on počinio u svojoj procjeni varijabli troškova i prihoda koji su bili pod njegovim nadzorom. Komisija je uostalom priznala da se, kad je riječ o naknadama za marketinške usluge koje su stvarno plaćene društvima Ryanair odnosno LV i AMS, iznos potpore koju treba vratiti može ispraviti na temelju dokaza koje je Republika Austrija podnijela ex post. Međutim, odbila je mogućnost da se ispravci izvrše na temelju drugih ex post podataka o prihodima i troškovima, iz kojih, međutim, proizlazi da su troškovi precijenjeni.
136
Sudska praksa na koju se Opći sud oslonio, odnosno presude od 19. listopada 2005., Freistaat Thüringen/Komisija (T‑318/00, EU:T:2005:363) i od 26. ožujka 2020., Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238), odnosi se na načelo prema kojem postojanje i iznos potpore treba ocijeniti s obzirom na situaciju koja je postojala u trenutku njezine dodjele. Međutim, te presude ne zabranjuju Komisiji da ispravi pogreške u ocjeni postojeće situacije u trenutku dodjele potpore. One također ne dopuštaju Komisiji da prihvati ocjenu iznosa potpore koja se temelji na pogrešnim podacima. Osim toga, te se presude odnose na jamstva, odnosno na vrstu mjere potpore za koju je razlika između dodjele potpore, koja se sastoji od namjere dodjele prednosti, i njezine isplate, koja se općenito odnosi na kasniju fazu prijenosa sredstava, manje jasna nego što je to slučaj s drugim vrstama mjera potpore.
137
Usto, zlouporabnim tumačenjem tih dviju presuda Opći sud i Komisija isključili su rizik od pogrešaka u predviđanjima davatelja potpora. Međutim, moguće je da je državno tijelo koje je namjeravalo dodijeliti potporu u određenom iznosu pogriješilo u procjeni očekivanih troškova i koristi te da iznos potpore koju je namjeravalo dodijeliti u konačnici nije plaćen ili nije bio u cijelosti plaćen.
138
Prema mišljenju tužiteljâ, Komisija je dužna provjeriti, na temelju elemenata koji se nalaze u spisu u trenutku donošenja svoje odluke, jesu li ocjene davatelja potpore vlastitih troškova i prihoda bile pogrešne. Naime, nalog za povrat potpore koji se temelji na precijenjenim troškovima ili podcijenjenim prihodima doveo bi do njegova obogaćenja jer bi mu se vratili previsoki iznosi te bi tako ostvario financijsku dobit od vlastitih pogrešaka. Takav povrat također bi bio protivan cilju povrata nezakonite potpore, odnosno ponovnoj uspostavi stanja koje je postojalo prije plaćanja potpore.
139
Komisija ističe da taj žalbeni razlog nije osnovan.
Ocjena Suda
140
Državnim potporama smatraju se intervencije koje, u kojem god obliku bile, mogu izravno ili neizravno pogodovati poduzetnicima ili koje se moraju smatrati ekonomskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi mogao ostvariti u uobičajenim tržišnim uvjetima (presuda od 6. ožujka 2018., Komisija/FIH Holding i FIH Erhvervsbank, C‑579/16 P, EU:C:2018:159, t. 44. i navedena sudska praksa).
141
Stoga, uzimajući u obzir cilj osiguranja nenarušenog tržišnog natjecanja iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a, pojam „potpore” u smislu navedene odredbe ne može obuhvatiti mjeru dodijeljenu u korist poduzetnika državnim sredstvima ako je taj poduzetnik istu prednost mogao ostvariti u normalnim tržišnim uvjetima. Stoga se ocjena uvjeta pod kojima je takva prednost dodijeljena načelno provodi primjenom načela privatnog subjekta (presuda od 6. ožujka 2018., Komisija/FIH Holding i FIH Erhvervsbank, C‑579/16 P, EU:C:2018:159, t. 45. i navedena sudska praksa).
142
Radi ocjene pitanja bi li privatni subjekt istu mjeru donio u normalnim tržišnim uvjetima valja se pozvati na takav subjekt koji se nalazi u situaciji koja je najsličnija onoj države (presuda od 26. ožujka 2020., Larko/Komisija, C‑244/18 P, EU:C:2020:238, t. 28. i navedena sudska praksa).
143
U tom okviru Komisija mora provesti opću ocjenu vodeći računa o svim relevantnim elementima u predmetu koji joj omogućuju utvrditi je li točno da poduzetnik koji je dobio usporedive olakšice ne bi očito dobio od privatnog subjekta (presuda od 26. ožujka 2020., Larko/Komisija, C‑244/18 P, EU:C:2020:238, t. 29. i navedena sudska praksa).
144
U tom pogledu, relevantnom treba smatrati svaku informaciju koja bi mogla osjetno utjecati na odlučivanje uobičajeno razboritog i pažljivog privatnog subjekta koji se nalazi u situaciji koja je najsličnija onoj države. Prema tome, u svrhu primjene kriterija privatnog vjerovnika relevantni su samo raspoloživi elementi i okolnosti koje su se mogle predvidjeti u trenutku kad je ta odluka o dodjeli predmetne mjere donesena (presuda od 26. ožujka 2020., Larko/Komisija, C‑244/18 P, EU:C:2020:238, t. 30. i 31. i navedena sudska praksa). To je tako posebice kada Komisija ispituje postojanje državne potpore u odnosu na mjeru o kojoj nije obaviještena te koju je dotična država članica u trenutku provođenja ispitivanja već počela provoditi (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 105.).
145
Stoga se elementi koji su nastali nakon trenutka donošenja predmetne mjere ne mogu uzeti u obzir u svrhu primjene načela privatnog subjekta (presuda od 26. ožujka 2020., Larko/Komisija, C‑244/18 P, EU:C:2020:238, t. 32. i navedena sudska praksa).
146
Kao što je to Sud već presudio, iz sudske prakse navedene u točkama 142. do 145. ove presude proizlazi da je argumentacija kojom se osporava osnovanost ocjene Općeg suda o ocjeni potpora koje treba vratiti bespredmetna jer se temelji na uzimanju u obzir događaja koji kronološki slijede nakon dodjele predmetne mjere potpore (presuda od 26. ožujka 2020., Larko/Komisija, C‑244/18 P, EU:C:2020:238, t. 113.).
147
Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelji u biti tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom ocjene iznosa potpore koji treba vratiti, kako je utvrđen u spornoj odluci. U tom pogledu tvrde da je taj sud trebao smatrati da je Komisija, kako bi utvrdila taj iznos, trebala uzeti u obzir „ex post podatke koji su se nalazili u spisu u trenutku kad je donesena sporna odluka”, umjesto da se osloni na „ex ante dokaze”, odnosno, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 420. pobijane presude, razvoj događaja koji je za privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu bio predvidljiv u trenutku sklapanja spornih sporazuma.
148
Opći sud tako je u toj točki pojasnio da je Komisija u spornoj odluci utvrdila iznos potpora koje treba vratiti u pogledu spornih sporazuma uzimajući u obzir „negativan dio procijenjenog dodatnog toka (prihodi umanjeni za troškove) u trenutku zaključivanja transakcije”. Međutim, tužitelji u biti tvrde da su se očekivani troškovi i prihodi za Zračnu luku Klagenfurt u vrijeme donošenja tog zaključka u konačnici pokazali različitima od onih koji su se mogli predvidjeti u vrijeme donošenja navedenog zaključka.
149
Osim toga, u ovom je slučaju nesporno da su predmetne mjere potpore dodijeljene sklapanjem odnosnih spornih sporazuma.
150
Stoga valja utvrditi da tim četvrtim žalbenim razlogom žalitelji osporavaju osnovanost ocjene Općeg suda koja se odnosi na procjenu iznosa potpora koje treba vratiti, temeljeći argument na događajima koji su uslijedili nakon dodjele predmetnih mjera potpore. Slijedom toga, taj četvrti žalbeni razlog u svakom slučaju treba odbaciti kao bespredmetan, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 146. ove presude.
151
U tom se pogledu ne može prihvatiti argument tužiteljâ prema kojem ta sudska praksa u biti nije primjenjiva na ovaj predmet jer se navedena sudska praksa odnosi samo na državne potpore u obliku jamstva. Naime, kao što to proizlazi iz iste sudske prakse, nije narav predmetne potpore, nego sama primjena načela privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu, čija primjenjivost u ovom slučaju uostalom nije osporena, ta koja nalaže to da su za utvrđivanje eventualne prednosti u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a relevantni samo raspoloživi elementi i promjene koje su se mogle predvidjeti u trenutku donošenja odluke o dodjeli predmetne mjere.
152
Isto tako, žalitelji ne mogu temeljiti nijedan koristan argument u potporu ovom žalbenom razlogu na činjenici da je za SMU iz 2002. između društava DMG i AMS Komisija u uvodnoj izjavi 570. sporne odluke navela da se iznos potpore koji treba vratiti može naknadno prilagoditi na temelju dokaza koje je podnijela Republika Austrija. Naime, kao što je to Opći sud naveo u točki 425. pobijane presude, iz sporne odluke proizlazi da je ta država članica tijekom upravnog postupka istaknula da taj sporazum nikada nije stupio na snagu a da tijekom upravnog postupka nije mogla podnijeti pisani dokument koji potvrđuje točnost te izjave.
153
Pojašnjenje koje je Komisija iznijela u uvodnoj izjavi 570. sporne odluke stoga je samo imalo za cilj, kao što je to Opći sud istaknuo u toj točki 425., omogućiti navedenoj državi članici da podnese dokaz u tom smislu i, po potrebi, isključiti iz iznosa potpore koji treba vratiti potporu koja je trebala biti plaćena na temelju navedenog sporazuma, pod uvjetom da se utvrdi da, s obzirom na to da taj sporazum nije stupio na snagu, potpora koju je sadržavao nije bila plaćena korisniku, tako da tim sporazumom nije bila dodijeljena nikakva gospodarska prednost i da stoga nikakav iznos potpore nije morao biti vraćen na temelju tog sporazuma.
154
Suprotno tomu, svojom argumentacijom podnesenom Općem sudu i, u biti, ponovljenom u okviru ovog žalbenog razloga, žalitelji zapravo ne tvrde da im potpora sadržana u jednom od spornih sporazuma nije bila dodijeljena, nego da se prednost sadržana u tim sporazumima u trenutku povrata treba ponovno procijeniti s obzirom na stvarne gospodarske rezultate predmetnih sporazuma za stranke tih sporazuma. Međutim, ta je argumentacija protivna sudskoj praksi navedenoj u točkama 140. do 145. ove presude kao i, uostalom, ustaljenoj sudskoj praksi Suda prema kojoj povrat nezakonite potpore podrazumijeva povrat prednosti koja je njome nastala za njezina korisnika kako bi se otklonilo narušavanje tržišnog natjecanja uzrokovano tom prednošću (vidjeti u tom smislu presude od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 91. i 92. i navedenu sudsku praksu i od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, t. 131. i navedenu sudsku praksu).
155
Slijedom toga, četvrti žalbeni razlog treba odbaciti kao bespredmetan.
156
Budući da nijedan od žalbenih razloga koje su žalitelji istaknuli u prilog svojoj žalbi nije prihvaćen, žalbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
157
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
158
S obzirom na to da je Komisija zahtijevala da se žaliteljima naloži snošenje troškova te da potonji nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Društvima Ryanair DAC i Airport Marketing Services Ltd nalaže se snošenje troškova.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski