Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 9. listopada 2025.(1)
Predmet C-386/24
Centro Petroli Roma
protiv
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli
uz sudjelovanje:
IP Industrial SpA,
Eni SpA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 267. treći stavak UFEU-a – Obveza postavljanja prethodnog pitanja nacionalnih sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju – Iznimke od te obveze – Odgovornost država članica za štetu prouzročenu pojedincima povredama prava Unije – Povrede se mogu pripisati nacionalnom sudu – Stegovna i građanskopravna odgovornost sudaca – Neovisnost pravosuđa – Direktiva 2006/123/EZ – Direktiva 2008/118/EZ – Trošarinsko skladište – Sustav odgode plaćanja trošarina – Uvjeti za odobrenje”
I.      Uvod
1.        Ovaj zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) zapravo je drugi zahtjev za prethodnu odluku upućen u okviru postupka koji je u tijeku pred tim sudom(2).
2.        Svojim pitanjima u ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev traži pojašnjenja o usklađenosti određenih odredbi nacionalnog prava o funkcioniranju trošarinskih skladišta s pravom Unije.
3.        Međutim, iako samo uzgredno, u ovom se zahtjevu za prethodnu odluku postavlja i još jedno pitanje ustavne i sustavne prirode. To pitanje je pod kojim je uvjetima nacionalno zakonodavstvo kojim se utvrđuju pravila o građanskopravnoj i stegovnoj odgovornosti sudaca u slučaju pravosudne pogreške, čak i u slučaju nepoštovanja prava Unije, kao što je nepodnošenje zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a, u skladu sa zahtjevom neovisnosti pravosuđa koji proizlazi iz prava Unije?
4.        U ovom ću mišljenju razmotriti ta dva pitanja.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Europske unije
5.        Uvodna izjava 29. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu(3) glasi:
„Budući da Ugovor pruža posebnu pravnu osnovu za pitanja oporezivanja i budući da su u ovom području već usvojeni određeni akti Zajednice, iz područja primjene ove Direktive treba isključiti područje oporezivanja.”
6.        Što se tiče njezina područja primjene, članak 2. stavak 3. Direktive 2006/123 predviđa da se „[D]irektiva ne primjenjuje na područje oporezivanja”.
7.        Uvodne izjave 15. i 16. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ(4) – koja je u međuvremenu stavljena izvan snage(5), ali se ratione temporis primjenjuje u glavnom postupku – glase:
„(15) Budući da treba provesti preglede objekata za proizvodnju i skladištenje kako bi se osiguralo ubiranje trošarine, nužno je za olakšavanje tih pregleda očuvati sustav skladišta koji su odobrila nadležna tijela.
(16) Nužno je potrebno utvrditi i zahtjeve u skladu s kojima bi ovlašteni držatelji trošarinskih skladišta i trgovci bez statusa ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta morali postupati.”
8.        Člankom 1. Direktive 2008/118 predviđa se:
„1.
Ovom se Direktivom utvrđuju opća pravila u odnosu na trošarine, koje se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju sljedećih roba (dalje u tekstu ‚trošarinska roba’):
(a) energenti i električna energija, obuhvaćeni Direktivom 2003/96/EZ;
[od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL 2003., L 283, str. 51.)]”.
9.        Točka 11. članka 4. Direktive 2008/118 definirala je „trošarinsko skladište” kao „mjesto gdje ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta u svom poslovanju trošarinsku trošarinsku robu proizvodi, prerađuje, drži, prima ili otprema unutar sustava odgode plaćanja trošarine, te uz poštivanje određenih uvjeta koje utvrđuju nadležna tijela države članice u kojoj se nalazi trošarinsko skladište”.
10.      Članak 16. stavak 1. Direktive 2008/118 predviđao je:
„Za otvaranje i poslovanje trošarinskog skladišta ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta podliježe odobrenju nadležnih tijela države članice u kojoj se nalazi trošarinsko skladište.
Takvo odobrenje podliježe uvjetima koje nadležna tijela imaju pravo utvrditi radi sprečavanja moguće utaje ili zlouporabe”.
B.      Nacionalno pravo
11.      Nacionalno pravo primjenjivo na glavni postupak je decreto legislativo 26 ottobre 1995, n. 504 – Testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (Zakonodavna uredba br. 504 od 26. listopada 1995. o pročišćenom tekstu zakonodavnih odredbi o porezima na proizvodnju i potrošnju te s time povezanim kaznenim i upravnim sankcijama, u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba), kako je izmijenjena.
12.      Člankom 23. Zakonodavne uredbe, naslovljenim „Trošarinska skladišta za energente”, utvrđuju se, među ostalim, uvjeti pod kojima je sustav trošarinskog skladišta dopušten i, za njegovo funkcioniranje, nalaže se njegovim držateljima da moraju imati ovlaštenje za rad. Članak 110. stavci 3. i 4. tog zakona glase kako slijedi:
„3. Upravljanje u okviru sustava trošarinskog skladišta može se dopustiti, u slučaju stvarnih potreba za funkcioniranjem i opskrbom postrojenja, komercijalnim skladištima ukapljenog naftnog plina minimalnog kapaciteta od 400 kubičnih metara i komercijalnim skladištima drugih energenata s minimalnim kapacitetom od 10 000 kubičnih metara.
4. Upravljanje u okviru sustava trošarinskog skladišta može se odobriti i za komercijalna skladišta ukapljenog naftnog plina kapaciteta manjeg od 400 kubičnih metara i za komercijalna skladišta drugih energenata kapaciteta manjeg od 10 000 kubičnih metara ako je, uz uvjete iz stavka 3., ispunjen barem jedan od sljedećih uvjeta:
(a)      skladište izvršava isporuke proizvoda oslobođenog od plaćanja trošarine ili proizvoda sa sniženom stopom trošarine odnosno prijenose energenata u sustavu odgode plaćanja trošarine u države Europske unije ili u države koje nisu članice Europske unije, u ukupnom opsegu od najmanje 30 % od ukupnog vađenja u dvogodišnjem razdoblju;
(b)      skladište je ogranak trošarinskog skladišta koje se nalazi u neposrednoj blizini i pripada istoj grupi društava ili, u slučaju različitog vlasništva, trajno je namijenjeno za rad u službi navedenog skladišta.”
13.      Na temelju članka 63. (naslovljenog „Dozvole za rad i godišnje naknade”) Zakonodavne uredbe, dozvolu predviđenu njezinim člankom 23. dodjeljuje Ufficio dell’Agenzia delle dogane (Agencija za carine, Italija; u daljnjem tekstu: agencija za carine).
14.      Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, agencija za carine donijela je 4. prosinca 2017. circolare amministrativa n. 14/D (upravna okružnica br. 14/D) kako bi pružila smjernice za tumačenje određenih odredbi Zakonodavne uredbe.
15.      Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev u svojem zahtjevu za prethodnu odluku također upućuje na legge 13 aprile 1988, n. 117, Risarcimento dei danni cagionati nell'esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati (Zakon br. 117 od 13. travnja 1988. o naknadi štete prouzročene izvršavanjem sudskih dužnosti i građanskopravnoj odgovornosti sudaca; u daljnjem tekstu: Zakon 117 iz 1988.), kako je izmijenjen.
16.      U skladu s člankom 2. stavkom 3.a tog zakona, „[p]ri utvrđivanju slučajeva očite povrede [nacionalnog] prava i prava [EU-a] osobito se uzimaju u obzir stupanj jasnoće i preciznosti povrijeđenih pravila te neoprostivost i ozbiljnost nepoštovanja. U slučaju očite povrede prava [EU-a] također se uzima u obzir nepoštovanje obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku u skladu s člankom 267. stavkom 3. [UFEU-a], kao i sukob između akta ili mjere i tumačenja koje je dao Sud Europske unije.”
III. Činjenično stanje, postupak i upućena pitanja
17.      Centro Petroli Roma (žalitelj u glavnom postupku, u daljnjem tekstu: CPR) je društvo koje se bavi proizvodnjom i preradom naftnih derivata te njihovom trgovinom u sektoru energenata. Od veljače 2016. posluje u sustavu trošarinskog skladišta predviđenom Zakonodavnom uredbom.
18.      Odlukom br. 13042/2020 carinska uprava suspendirala je dozvolu izdanu CPR-u zbog nepoštovanja kvantitativnih kriterija iz članka 23. stavka 3. Zakonodavne uredbe. Društvo CPR osporavalo je tu odluku o dodjeli pred Tribunaleom amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija). Taj je sud odbio tužbu.
19.      Društvo CPR je protiv te presude podnijelo žalbu u prvom stupnju pred Consigliom di Stato (Državno vijeće). Taj je sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu Europske unije zahtjev za prethodnu odluku. Prva dva pitanja odnosila su se na opseg obveze nacionalnih sudova koji odlučuju u zadnjem stupnju da upute zahtjev za prethodnu odluku (prvo pitanje) i na odnos između te obveze i nacionalnih sustava odgovornosti za pravosudne pogreške (drugo pitanje). Treće, četvrto i peto pitanje odnose se na tumačenje određenih odredbi prava Unije za koje se činilo da su primjenjive na trošarinska skladišta.
20.      O tim je pitanjima riječ u predmetu C-597/21, o kojem je Sud odlučio u rješenju Centro Petroli Roma I. U tom je rješenju Sud u odgovoru na prvo pitanje dao pojašnjenja u pogledu dosega obveze nacionalnih sudova koji odlučuju u zadnjem stupnju da upute zahtjev za prethodnu odluku; ii. drugo pitanje proglasio je očito nedopuštenim jer nema nikakve veze s glavnim postupkom; i iii. naveo je da nije potrebno odgovoriti na preostala tri pitanja, koja su bila postavljena samo za slučaj da Sud potvrdno odgovori na prvo pitanje (što nije učinio).
21.      U istom nacionalnom postupku, na zahtjev CPR-a, Consiglio di Stato (Državno vijeće) sada Sudu Europske unije upućuje drugi zahtjev za prethodnu odluku. Pitanja postavljena u ovom postupku – koja se podudaraju s trećim, četvrtim i petim pitanjem u predmetu C-597/21 – jesu sljedeća:
„1.      Protivi li se pravilnom tumačenju članaka 101. do 106. UFEU-a te zakonodavnog okvira koji je određen direktivama [2006/123] i [2008/118] nacionalno pravno pravilo kao što je ono koje proizlazi iz članka 23. stavka 3. [Zakonodavne uredba] kojim se predviđa da se ‚3. Upravljanje u sustavu trošarinskog skladišta može odobriti ako postoje stvarne operativne potrebe i potrebe za opskrbom postrojenja, i to za komercijalna skladišta ukapljenog naftnog plina kapaciteta od najmanje 400 kubičnih metara i za komercijalna skladišta drugih energenata kapaciteta od najmanje 10 000 kubičnih metara’?
2.      Protivi li se pravilnom tumačenju članaka 101. do 106. UFEU-a te zakonodavnog okvira koji je određen direktivama [2006/123] i [2008/118] nacionalno pravno pravilo kao što je ono koje proizlazi iz članka 23. stavka 4. točaka (a) i (b) [Zakonodavne uredbe], kojim se predviđa da se upravljanje u sustavu trošarinskog skladišta može odobriti, konkretno, za komercijalna skladišta ukapljenog naftnog plina kapaciteta manjeg od 400 kubičnih metara i za komercijalna skladišta drugih energenata kapaciteta manjeg od 10 000 kubičnih metara, kada je uz uvjete iz stavka 3. ispunjen barem jedan od sljedećih uvjeta:
(a)      skladište isporučuje proizvod oslobođen od
oslobođenog od plaćanja trošarine ili proizvod sa sniženom stopom trošarine odnosno prijenose energenata u sustavu odgode plaćanja trošarine u države Europske unije ili u države koje nisu članice Europske unije, u ukupnom opsegu od najmanje 30 % od ukupnog vađenja u dvogodišnjem razdoblju;
(b)      skladište je ogranak trošarinskog skladišta koje se nalazi u neposrednoj blizini i pripada istoj grupi društava ili, u slučaju različitog vlasništva, trajno je namijenjeno za rad u službi navedenog skladišta?
3.      Protive li se pravilnom tumačenju i primjeni načela proporcionalnosti u vezi s člancima 101. do 106. UFEU-a i zakonodavnim okvirom koji je određen direktivama [2006/123] i [2008/118], i to konkretno člankom 9., člankom 14. točkom 5. i člankom 15. stavkom 2. Direktive [2006/123], regulatorne mjere (okružnice, pravilnici itd.) koje je poduzelo nacionalno tijelo kako bi njihovom dopunom pojasnilo navedene uvjete iz članka 23. stavka 4. točaka (a) i (b) [Zakonodavne uredbe]?”
22.      Pisana očitovanja podnijeli su društvo CPR, talijanska vlada i Europska komisija. Te su stranke iznijele i usmena očitovanja na raspravi održanoj 10. srpnja 2025.
IV.    Analiza
23.      Svojim trima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud protive li se člancima 101. do 106. UFEU‑a te odredbama Direktive 2006/123 i Direktive 2008/118 nacionalne mjere kojima se predviđaju kriteriji koji se temelje na potrebama za kapacitetom, funkcioniranjem i opskrbom, omjerima i/ili funkcionalnim odnosima između skladišta, kako bi se omogućilo upravljanje komercijalnim skladištima koja se bave energentima unutar sustava odgode plaćanja trošarine.
24.      Prije razmatranja meritornih pitanja postavljenih u okviru takvog pitanja (C), valja ispitati dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku (A) i potom razmotriti prethodno pitanje koje sud koji je uputio zahtjev razmatra u svojem zahtjevu za prethodnu odluku (B).
A.      Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
25.      Prema mojem mišljenju, nema sumnje da je zahtjev za prethodnu odluku u ovom predmetu općenito dopušten. Međutim, smatram da su prethodna pitanja djelomično nedopuštena, odnosno kada upućuju na članke 101. i 106. UFEU-a.
26.      U tom se pogledu slažem s Komisijom da sud koji je uputio zahtjev u svojem zahtjevu za prethodnu odluku nije objasnio, kao što se to zahtijeva člankom 94. točkom (c) Poslovnika Suda, razloge koji su ga naveli da se zapita o tumačenju pravila Ugovora o tržišnom natjecanju među poduzetnicima ni odnos između tih pravila i odredbi Zakonodavne uredbe. Niti se relevantni elementi analize (npr. tržište proizvoda i relevantno zemljopisno tržište, glavni aktivni sudionici na tom tržištu, utjecaj zakonodavstva o kojem je riječ na to tržište itd.) mogu odrediti na temelju informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev i/ili stranke koje su podnijele očitovanja u ovom postupku.
27.      Stoga mi se čini nemogućim ispitati usklađenost nacionalnog propisa kao što je onaj o kojem je riječ s člancima 101. do 106. UFEU‑a.
28.      Osim toga, ispitivanje dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku pruža mi priliku da se raspravi o prethodnom pitanju – donekle povezanom s pitanjem dopuštenosti – koje je sud koji je uputio zahtjev samo uzgredno istaknuo u svojem zahtjevu za prethodnu odluku. To pitanje je usklađenost sustava građanskopravne i stegovne odgovornosti sudaca u slučaju pravosudne pogreške, uključujući nepoštovanje prava Unije, kao što je nepodnošenje zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a.
B.      Prethodno pitanje: nacionalni sustavi građanskopravne i stegovne odgovornosti sudaca za nepoštovanje prava EU-a
29.      Kako bih shvatio zašto je sud koji je uputio zahtjev to pitanje postavio samo uzgredno, moglo bi biti korisno kratko napraviti korak unatrag i ukratko spomenuti što (1.) Sud nije razmatrao (2.) u svojem rješenju Centro Petroli Roma I. Nakon toga, ukratko ću iznijeti dva smjera sudske prakse koja se čine relevantnima u tom kontekstu (3. i 4.). Naposljetku, iznijet ću nekoliko osobnih razmatranja u tom pogledu (5).
1.      Pitanje o kojem je riječ u rješenju Centro Petroli Roma I
30.      Kao što sam objasnio u točki 20. ovog mišljenja, rješenje Centro Petroli Roma I odnosilo se samo na meritum prvog prethodnog pitanja u tom predmetu, koje se odnosilo na tumačenje članka 267. trećeg stavka UFEU-a.
31.      Sud koji je uputio zahtjev zatražio je pojašnjenja o sudskoj praksi prema kojoj je nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju oslobođen svoje obveze obraćanja Sudu u slučaju (koji se obično naziva) acte clair: kada je tumačenje prava Unije toliko očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji(6). U tom pogledu, ustaljena je sudska praksa da, prije nego što zaključi da je doista riječ o acte clair, nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju ipak mora biti uvjeren da se to „jednako očito nameće i drugim sudovima posljednjeg stupnja država članica, kao i Sudu”(7).
32.      Dvojbe suda koji je uputio zahtjev osobito su se odnosile na način na koji je nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju dužan provjeriti je li taj uvjet ispunjen. Ukratko, bilo je pitanje je li nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju dužan detaljno utvrditi da drugi sudovi posljednjeg stupnja država članica i Sud na isti način tumače relevantnu odredbu prava Unije.
33.      Kao odgovor na te dvojbe, Sud je presudio da nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju nije dužan detaljno utvrditi da će sudovi posljednjeg stupnja drugih država članica i Sud usvojiti isto tumačenje(8). Naime, dovoljno je da nacionalni sud, nakon što je pravilno ispitao obilježja prava Unije, posebne poteškoće koje predstavlja tumačenje tog prava i opasnost od neusklađenih sudskih odluka unutar Europske unije, bude osobno uvjeren da će ti drugi sudovi doći do istog zaključka(9).
34.      Sud je tako pojasnio da je kriterij koji trebaju primijeniti nacionalni sudovi koji odlučuju u zadnjem stupnju, kada odlučuju o tome jesu li dužni obratiti se Sudu u situaciji mogućeg acte clair, „razumno uvjerenje”. Budući da je određivanje pravilnog tumačenja odredbi prava Unije čisto pravno pitanje, redovna postupovna pravila u području dokazivanja i tereta dokazivanja ne mogu se smatrati potpuno primjenjivima u tom pogledu. Drugim riječima, nacionalni sud mora odlučiti postoje li u postupku pred njim elementi koji mogu potkrijepiti alternativno tumačenje – odnosno tumačenje drukčije od onoga koje mu se na prvi pogled čini pravilnim – koje je dovoljno uvjerljivo da ga se ne može u potpunosti izuzeti iz primjene(10).
35.       U tom kontekstu valja također podsjetiti da, kao što je to Sud presudio u točki 51. prethodno navedene presude Consorzio, ako nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju odluči da je izuzet od obveze upućivanja zahtjeva Sudu na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a, on mora obrazložiti svoju odluku.
36.      Kao što sam nastojao objasniti u svojem mišljenju u predmetu KUBERA, zahtijevana razina detaljnosti obrazloženja nužno se razlikuje ovisno o konkretnim okolnostima svakog pojedinog slučaja. Prema mojem mišljenju, obično bi trebalo biti dovoljno da predmetni nacionalni sud: i. izričito navede navedenu iznimku (među onima kodificiranima u presudi CILFIT(11)) i ii. ukratko objasni zašto se ta iznimka smatrala primjenjivom. Međutim, to ne isključuje da u određenim slučajevima detaljnije obrazloženje može biti potrebno ili, naprotiv, da su razlozi odbijanja zahtjeva za prethodnu odluku toliko očiti da izričito obrazloženje u tom pogledu možda nije potrebno(12).
2.      Pitanje koje se nije razmatralo u rješenju Centro Petroli Roma I
37.      Suprotno tomu, Sud u rješenju Centro Petroli Roma I nije ispitao osnovanost drugog prethodnog pitanja jer je, kao što je to navedeno, to pitanje proglašeno očito nedopuštenim(13). Stoga sud koji je uputio zahtjev u ovom zahtjevu za prethodnu odluku, nakon što je primio na znanje ocjenu Suda u tom pogledu, ne postavlja nikakvo pitanje u tom pogledu, ali dodaje da je, prema njegovu mišljenju, temeljni problem i dalje hitan problem.
38.      Dvojbe suda koji je uputio zahtjev u biti se odnose na usklađenost s pravom Unije nacionalnog sustava građanskopravne i stegovne odgovornosti sudaca za pravosudne pogreške, uključujući u tumačenju i primjeni pravila Unije, kao što je nepostojanje zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da nesigurnost u pogledu dobre interakcije talijanskog zakonodavstva o odgovornosti sudaca i pravila Unije o neovisnosti sudaca utječe na način na koji ocjenjuje njegovu obvezu na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a. Shvaćam da taj sud smatra da bi prestrogi sustav osobne odgovornosti de facto potaknuo sudove posljednjeg stupnja da upute zahtjev za prethodnu odluku, čak i u brojnim slučajevima u kojima smatraju da su područje primjene i smisao primjenjivih odredbi prava Unije dovoljno jasni.
39.      Čini se da je ovaj predmet jedan od takvih slučajeva, s obzirom na to da se sud koji je uputio zahtjev prije svega pozvao kako bi izbjegao svaki rizik od odgovornosti jer je smatrao da predmetne odredbe prava Unije za potrebe spora predstavljaju actes clairs.
40.      Budući da je pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev ustavne prirode sa sustavnim posljedicama, čini mi se prikladnim iznijeti nekoliko razmatranja u tom pogledu, u nadi da će pomoći sudu koji je uputio zahtjev i drugim nacionalnim sudovima koji bi se mogli naći u sličnoj situaciji.
41.      Međutim, predmetni postupak očito nije prikladan forum za ocjenu usklađenosti sustava odgovornosti sudaca, kao što je onaj koji je talijanski zakonodavac uveo Zakonom br. 117 iz 1988., kako je izmijenjen, s pravom Unije(14).
42.      Stoga ću raspravu ograničiti na određena opća razmatranja, pri čemu ću se posebno usredotočiti na vrste pravosudnih pogrešaka koje mogu dovesti do (onoga što ću nazivati) „osobna odgovornosti” sudaca, a da se pritom ne ugrozi neovisnost pravosuđa. Tim izrazom upućujem na građanskopravnu odgovornost i stegovnu odgovornost. Iako su te dvije vrste odgovornosti, naravno, u određenoj mjeri različite, smatram da se s gledišta prava Unije može utvrditi nekoliko načela primjenjivih na te dvije vrste odgovornosti. Suprotno tomu, ovdje neću razmatrati kaznenu odgovornost jer ta vrsta odgovornosti nije obuhvaćena nacionalnim odredbama o kojima je riječ te se, u svakom slučaju, čini da ta vrsta odgovornosti otvara različita pitanja.
43.      Za početak, prvo ću razlikovati dva područja odgovornosti zbog pravosudnih pogrešaka: odgovornost država članica i osobna odgovornost sudaca. Na njih se odnose dva smjera sudske prakse, koji su, naravno, usko povezani.
3.      Odgovornost država članica
44.      Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je načelo odgovornosti države za štetu prouzročenu pojedincima povredom prava Unije svojstveno sustavu uspostavljenom Ugovorima Unije. To se načelo primjenjuje u svakom slučaju u kojem država članica povrijedi pravo Unije, neovisno o tijelu države članice čije su djelovanje ili propust uzrokovali tu povredu(15).
45.      Također je utvrđeno da takva povreda pojedincima daje pravo na naknadu štete ako su ispunjene tri pretpostavke: i. povrijeđeno pravo Unije ima za cilj dodijeliti im prava, ii. povreda je dovoljno ozbiljna i iii. postoji izravna uzročna veza između te povrede i štete koju je pretrpio pojedinac(16). Ti su uvjeti utvrđeni pravom Unije i države članice kao takve ne mogu se uplitati u njih ako bi to moglo dovesti do isključenja odgovornosti u situacijama u kojima bi inače došlo do njezina nastanka(17).
46.      U nizu predmeta koji potječu od početka 2000., Sud je pojasnio da se ta načela primjenjuju i na povrede koje su počinila nacionalna pravosudna tijela, uključujući one koje proizlaze iz odluka sudova koji odlučuju u zadnjem stupnju(18).
47.      U tom kontekstu, Sud je također dao određena pojašnjenja u pogledu prethodno navedenog drugog uvjeta, koji se odnosi na dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije, što znači da svaka povreda pravila Unije ne dovodi nužno do odgovornosti države članice. Konkretno, što se tiče povreda koje se mogu pripisati nacionalnim sudovima koji odlučuju u zadnjem stupnju, Sud je naveo da takav uvjet podrazumijeva da „do takve odgovornosti [države] može doći samo u iznimnim slučajevima u kojima je sud očito povrijedio primjenjivo pravo”(19).
48.      Sud je u tom pogledu presudio da, za utvrđivanje postoji li „dovoljno ozbiljna” povreda prava Unije treba uzeti u obzir sve okolnosti slučaja o kojem odlučuje nacionalni sud. Prema mišljenju Suda, ti čimbenici uključuju: i. razinu jasnoće i preciznosti povrijeđenog pravila; ii. doseg margine prosudbe koju nacionalna tijela imaju na temelju povrijeđenog pravila; iii. okolnost jesu li povreda i nastala šteta uzrokovane s namjerom ili bez nje; iv. okolnost može li se eventualna pogreška u pravu opravdati ili ne; v. mogućnost da su stajališta institucije Unije pridonijela usvajanju ili zadržavanju nacionalnih mjera ili praksi suprotnih pravu Unije; vi. kao i (ako je primjenjivo) povredu obveze upućivanja prethodnog pitanja predmetnog suda na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a(20).
49.       Sudsku praksu shvaćam na način da sama činjenica da nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju nije pokrenuo postupak na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a ne može sama po sebi dovesti do odgovornosti države. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, „sustav izravne suradnje između Suda i nacionalnih sudova, uspostavljen člankom 267. UFEU-a, nema nikakve veze s bilo kakvom inicijativom stranaka u glavnom postupku”. „[Stranke ne mogu zahtijevati od nacionalnih sudova] da upute zahtjev za prethodnu odluku. Sustav uveden člankom 267. UFEU-a ne predstavlja, dakle, pravno sredstvo koje je otvoreno strankama u postupku koji je u tijeku pred nacionalnim sucem (21).
50.      Drugim riječima, članak 267. treći stavak UFEU-a nije odredba kojom se dodjeljuju prava pojedincima i kao takva povreda te odredbe ne može sama po sebi dovesti do odgovornosti države članice. Nadalje, teško je zamisliti kako bi puko odbijanje upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku prouzročilo štetu stranci u sporu kada se relevantne odredbe prava Unije pravilno tumače.
51.      Međutim, kada nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju pogrešno tumači odredbu prava Unije, činjenica da je eventualno povrijedio obvezu pokretanja postupka pred Sudom u vezi s tom odredbom predstavlja element koji treba uzeti u obzir prilikom ocjene težine povrede.
52.      Naposljetku, može biti korisno naglasiti da načelo odgovornosti države, svojstveno sustavu pravnih lijekova uspostavljenom Ugovorima Unije, ne podrazumijeva osobnu odgovornost sudaca, nego odgovornost država članica. Budući da država može biti odgovorna za sudske odluke protivne pravu Unije i da se naknada dotičnim pojedincima isplaćuje iz nacionalnog proračuna, takav sustav odgovornosti ne sadržava nikakvu posebnu opasnost od dovođenja u pitanje neovisnosti nacionalnih sudova(22).
4.      Osobna odgovornost sudaca
53.      Suprotno tomu, uspostava sustava osobne odgovornosti sudaca u slučaju pravosudne pogreške u nadležnosti je država članica da urede ustrojstvo pravosuđa(23). Države članice raspolažu širokom marginom prosudbe za uspostavu takvog sustava(24). Naime, postoje različiti sustavi te vrste u Uniji i izvan nje, koji predviđaju različite stupnjeve imuniteta od građanskopravne i/ili stegovne odgovornosti za radnje poduzete u okviru izvršavanja sudačkih dužnosti(25).
54.      Sud je već imao priliku ispitati usklađenost određenih nacionalnih sustava osobne odgovornosti sudaca s pravom Unije u nizu predmeta koji su mu podneseni posljednjih godina.
55.      Sud je u tom pogledu priznao da postojanje sustava osobne odgovornosti sudaca za pravosudne pogreške može doprinijeti jačanju odgovornosti i učinkovitosti pravosudnog sustava. Međutim, Sud je također upozorio na činjenicu da države članice prilikom izvršavanja svoje nadležnosti u tom području moraju osigurati poštovanje prava Unije. Konkretno, smatrao je nužnim da svaki takav sustav bude osmišljen na način da se očuva neovisnost sudova koji odlučuju o pitanjima koja se odnose na primjenu ili tumačenje prava Unije(26).
56.      Ovdje uopće nije potrebno naglasiti važnost zahtjeva neovisnosti sudova koji tumače i primjenjuju pravo Unije u okviru pravnog poretka Unije(27). Taj zahtjev proizlazi, među ostalim, iz članka 2. UEU-a, članka 19. stavka 1. UEU-a i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Također implicitno proizlazi iz članka 267. UFEU-a.
57.      Očito je da priznavanje načela osobne odgovornosti sudaca za pravosudne pogreške predstavlja određene opasnosti u pogledu neovisnosti i nepristranosti sudaca(28). Loše osmišljeni sustavi odgovornosti mogu ugroziti, ili barem izazvati sumnju javnosti da bi mogli ugroziti neprisutnost i integritet sudskog postupka donošenja odluka. Naime, sama mogućnost stegovnih istraga pokrenutih na zahtjev članova vlade ili sudske hijerarhije ili pokretanja sudskog postupka od strane osoba nezadovoljnih sporom u određenim slučajevima, čak i nesvjesno, izvršava određeni pritisak na one koji su zaduženi za suđenje u građanskom ili upravnom sporu ili u kaznenom predmetu(29). Naime, takvi postupci mogu imati ozbiljne posljedice za život i karijeru sudaca na koje se odnose(30). Loše osmišljeni sustavi osobne odgovornosti mogli bi stoga dovesti do rizika od pristranosti i/ili imati odvraćajući učinak na obavljanje sudačkih funkcija(31).
58.      Stoga je Sud presudio da, „iako jamstvo neovisnosti ne zahtijeva da suci imaju potpuni imunitet za radnje koje poduzimaju prilikom obavljanja svojih sudačkih dužnosti, do njihove osobne odgovornosti ipak može doći za štetu nastalu o obavljanju njihovih dužnosti samo u iznimnim slučajevima u kojima je utvrđena njihova ozbiljna osobna krivnja”(32). Iz toga slijedi da „odluka [koja] sadržava pravosudnu pogrešku ne može sama po sebi biti dostatna za postojanje osobne odgovornosti dotičnog suca”(33).
59.      Nadalje, Sud je smatrao da su drugi elementi nacionalnih sustava osobne odgovornosti sudaca nužni kako bi se zajamčilo poštovanje načela neovisnosti sudaca. Konkretno, Sud je presudio da takvi sustavi moraju predvidjeti „pravila kojima se utvrđuje ponašanje koje se smatra disciplinskim prekršajem te stvarno primjenjive sankcije, pravila kojima je predviđeno uključivanje neovisnog tijela u skladu s postupkom u kojem su u cijelosti zajamčena prava zaštićena člancima 47. i 48. Povelje, a posebno prava obrane, te pravila kojima se utvrđuje mogućnost pokretanja pravnih postupaka kojima se osporavaju odluke disciplinskih tijela”(34).
60.      U tom ću kontekstu sada iznijeti nekoliko napomena koje bi, nadam se, sudu koji je uputio zahtjev mogle pomoći da riješi ključno pitanje koje se razmatra u njegovu zahtjevu za prethodnu odluku: kada pravosudna pogreška može dovesti do osobne sposobnosti sudaca za njihove (pogrešne) odluke, a da se pritom ne ugrozi neovisnost pravosuđa.
5.      Neka razmatranja o osobnoj odgovornosti sudaca i neovisnosti pravosuđa
61.      Najprije želim pojasniti da, prema mojem mišljenju, nije moguće predvidjeti test koji bi mogao poslužiti za utvrđivanje jasnog razgraničenja između pravosudnih pogrešaka koje mogu dovesti do osobne odgovornosti sudaca, a da se pritom ne ugrozi njihova neovisnost i onih koje bi, naprotiv, mogle biti problematične s tog gledišta. Smatram da je moguće pružiti samo nekoliko smjernica koje bi se mogle primijeniti i na građanskopravnu odgovornost i na stegovnu odgovornost.
62.      Neka od tih načela mogu se izvesti iz prethodno ispitane sudske prakse Suda. Ne upućujem samo na sudsku praksu koja se odnosi na osobnu odgovornost sudaca, nego i na sudsku praksu koja se odnosi na odgovornost država članica. Naime, s obzirom na njihov sličan cilj, određena načela utvrđena u presudama Suda u području odgovornosti države mogu se, prema mojem mišljenju, po analogiji primijeniti na osobnu odgovornost sudaca.
63.      Međutim, smatram da bi se, općenito govoreći, osobna odgovornost trebala teže aktivirati od odgovornosti države članice. Naime, Sud je utvrdio da, iako oblici odgovornosti države općenito ne otvaraju nikakva pitanja u pogledu zahtjeva neovisnosti sudaca, to ne vrijedi za sustave osobne odgovornosti. Ti bi sustavi, kada su loše osmišljeni, mogli ugroziti neovisnost pravosuđa. Stoga je Sud u pogledu sustava osobne odgovornosti naglasio da takva odgovornost može nastati samo u „vrlo” ili „potpuno” iznimnim slučajevima(35).
64.      Naravno, to vrijedi i za obvezu nacionalnih sudova koji odlučuju u zadnjem stupnju da Sudu upute zahtjev za prethodnu odluku iz članka 267. trećeg stavka UFEU-a. Stoga se u tom pogledu mogu samo djelomično složiti sa stajalištem nezavisne odvjetnice Ćapeta(36) prema kojem nepostojanje zahtjeva za prethodnu odluku nikada ne bi moglo dovesti do osobne odgovornosti sudaca, pod uvjetom da su oni pravilno objasnili razloge zbog kojih su to odbili učiniti. Sada ću objasniti što time podrazumijevam.
65.      Dvije obveze proizlaze iz članka 267. trećeg stavka UFEU-a: ona više materijalne naravi (da se Sudu uputi pitanje o tumačenju prava Unije te se ne primjenjuju prigovori iz presude CILFIT), kao i ona više postupovne prirode (da se objasne razlozi odbijanja upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku)(37). Iako su neodvojivo povezane, one su i dalje različite obveze.
66.      Ne vidim nijedan uvjerljiv razlog zbog kojeg bi samo povreda jednog od njih mogla dovesti do odgovornosti. To vrijedi tim više jer je obveza upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku glavna i najvažnija obveza od dviju obveza zbog njezina utjecaja na spor o kojem je riječ te na jedinstvo i dosljednost pravnog poretka Unije. Obveza obrazlaganja sporedna je i ključna kako bi se osiguralo poštovanje te glavne obveze.
67.      Kao što je to Sud utvrdio, očuvanje neovisnosti sudova ne može imati za posljedicu „to da se u cijelosti isključi mogućnost da stegovna odgovornost suca u određenim, potpuno iznimnim slučajevima nastane zbog sudskih odluka koje on donese”. Takvim zahtjevom neovisnosti očito se ne žele poduprijeti moguća ozbiljna i potpuno neoprostiva postupanja kod sudaca koja se sastoje, primjerice, od toga da namjerno i u zloj vjeri ili zbog krajnje i osobito teške nepažnje krše pravila nacionalnog prava i prava Unije čije poštovanje oni trebaju osigurati ili da postupaju proizvoljno odnosno uskraćujući pristup pravosuđu, kada su kao zaštitnici dužnosti suđenja pozvani odlučivati u sporovima koje su pred njih pojedinci iznijeli”(38).
68.      Ta se razmatranja u načelu čine relevantnima za sve obveze koje proizlaze iz pravila Unije. Prema tome, ne može se isključiti da nepokretanje postupka pred Sudom zbog pogreške u tumačenju i primjeni članka 267. trećeg stavka UFEU-a(39) može valjano dovesti do nastanka osobne odgovornosti sudaca odgovornih za takvu povredu(40).
69.      Međutim, čini mi se da je u ovoj fazi potrebno razlikovati građanskopravnu odgovornost od stegovne odgovornosti. U području građanskopravne odgovornosti smatram da povreda obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku treba dovesti do takve odgovornosti samo ako je odredba Unije u odnosu na koju je nacionalni sud trebao pokrenuti postupak pred Sudom bila pogrešna, čime su tužitelju naneseni šteta ili gubitak. Kako je objašnjeno u točki 50. ovog mišljenja, ako se relevantne odredbe prava Unije pravilno primjenjuju, ne može doći do gubitka ili štete za stranke u sporu.
70.      Suprotno tomu, u slučaju stegovne odgovornosti, ne vidim nijedan razlog zbog kojeg bi povreda obveze upućivanja zahtjeva u izvanrednim okolnostima mogla opravdati stegovne mjere neovisno o šteti nanesenoj strankama u sporu. To osobito može biti slučaj kada odbijanje zahtjeva za prethodnu odluku nije rijedak ili izolirani slučaj, nego je dio niza nepravilnosti. U tom slučaju negativne posljedice koje proizlaze iz povrede utječu na učinkovitost mehanizma suradnje uspostavljenog člankom 267. UFEU-a.
71.      U svakom slučaju, ponavljam da se oba oblika odgovornosti mogu pojaviti samo u vrlo iznimnim slučajevima.
72.      Primjerice, činjenica da je Sud u postupku pokrenutom na temelju članka 258. ili 259. UFEU-a utvrdio postojanje takve povrede(41) nije odlučujuća u tom pogledu. Naime, svaka povreda prava Unije – neovisno o njezinoj očitoj prirodi i stupnju težine – može biti predmet postupka zbog povrede(42).
73.      Isto vrijedi, mutatis mutandis, za situacije u kojima je nacionalni sud pozvao Sud da ispita treba li, u posebnim okolnostima, članak 267. treći stavak UFEU-a tumačiti na način da je nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju dužan obratiti se Sudu(43). Osim ako se od njega izričito traži da odluči o težini povrede u pogledu (državne ili osobne) odgovornosti (sudaca), Sud bi odgovorio samo pojašnjavanjem opsega obveze upućivanja zahtjeva s obzirom na pravne i činjenične elemente s kojima je upoznat sud koji je uputio zahtjev.
74.      Nadalje, takva odgovornost ne može proizlaziti ni iz puke činjenice da je Sud u kasnijoj sudskoj praksi primijenio tumačenje predmetnog pravila Unije usporedivo s tumačenjem nacionalnog suda koji je za to pravilo smatrao da je acte clair (ili acte éclairé). Prema mojem mišljenju, ex post facto elemente treba upotrijebiti s velikim oprezom u tom kontekstu. Kao i u bilo kojem drugom pravnom sustavu, sudska praksa EU-a stalno se mijenja jer sudovi Europske unije (Sud Europske unije i nacionalni sudovi) donose nove odluke kojima se postojeća pravila primjenjuju na nove skupine okolnosti. Ta pojava razvoja vjerojatno je još važnija u Europskoj uniji, koja je od samog početka osmišljena kao dinamična struktura.
75.      Prema mojem mišljenju, četiri elementa mogu biti ključna za utvrđivanje pravosudne pogreške koja, zbog svoje vrlo iznimne prirode, može dovesti do osobne odgovornosti, a da to ne podrazumijeva neovisnost pravosuđa. Sa stajališta razumnog i razboritog suda, pravosudna pogreška – u ovom slučaju nepodnošenje zahtjeva za prethodnu odluku – mora biti i. očita (jasna i uočljiva, nedvojbena); ii. relevantna (koja imaj znatan utjecaj na ishod glavnog postupka ili na učinkovitost mehanizma suradnje); iii. neoprostiva (ako ne postoji nijedan čimbenik koji bi razumno mogao dovesti do pogreške); i iv. rezultat namjernog odabira sudaca da ne uzmu u obzir zakon ili krajnje nepažnje.
76.      Čini mi se da je to mišljenje općenito u skladu s međunarodnim normama i sudskom praksom Cortea costituzionale (Ustavni sud)(44).
77.      Nacionalni sustav osobne odgovornosti sudaca za nepoštovanje prava Unije, uključujući nepodnošenje zahtjeva za prethodnu odluku u skladu s člankom 267. trećim stavkom UFEU-a, koji bi se mogao pokrenuti zbog manjih povreda, mogao bi, prema mojem mišljenju, ugroziti pravičnost i integritet postupka donošenja sudskih odluka, čime bi se ugrozila neovisnost sudaca.
78.      Usto, takav bi sustav mogao ugroziti učinkovitost sustava pravosudne suradnje i dijaloga između nacionalnih sudova i Suda, koji je uspostavljen člankom 267. UFEU-a.(45) Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravila nacionalnog prava ne mogu imati za učinak sprečavanje nacionalnog suda da izvrši svoju ovlast upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku ili, ovisno o slučaju, da ispuni tu obvezu.  Kombinacija tih elemenata (margina prosudbe i obveza, ovisno o okolnostima) je, kao što je to Sud presudio, „sastavni dio” tog sustava suradnje i dijaloga(46).
79.      Prema mojem mišljenju, slična razmatranja primjenjuju se na pravila nacionalnog prava kojima se nacionalnim sudovima posljednjeg stupnja de facto oduzima manevarski prostor koji im je priznat člankom 267. UFEU-a kako bi ocijenili je li pitanje tumačenja prava Unije pred njima pravilno „odbačeno”. Pitanje primjenjuje li se jedna ili druga iznimka iz presude CILFIT u određenom slučaju zahtijeva od suda o kojem je riječ da provede detaljnu ocjenu(47). Treba uzeti u obzir nekoliko elemenata kako bi se utvrdilo primjenjuje li se obveza iz članka 267. trećeg stavka UFEU-a, te je načelno na nacionalnom sudu da to učini, na neovisan način i uz svu dužnu pažnju(48).
80.      Nacionalno pravo ne može imati za učinak ograničavanje margine prosudbe nacionalnog suda na temelju članka 267. UFEU-a, tako da se u određenim situacijama u kojima ne postoji obveza upućivanja zahtjeva u praksi postupa kao sa situacijama u kojima treba uputiti zahtjev za prethodnu odluku(49). U takvim okolnostima podnose se brojni zahtjevi za prethodnu odluku, iako za tim nema stvarne potrebe. To bi nepotrebno odgodilo rješavanje predmetnih sporova i povećalo radno opterećenje Suda, što bi pak moglo utjecati na učinkovito i pravodobno rješavanje drugih predmeta koji su pred njim u tijeku.
Također bi dovelo do zlouporabe postupka od strane bezobzirnih parničara.
81.      S obzirom na navedeno, smatram da su nacionalni sustavi građanskopravne i stegovne odgovornosti sudaca za pravosudne pogreške, uključujući povrede zahtjeva neovisnosti pravosuđa koje proizlazi iz prava Unije, kao što je nepodnošenje zahtjeva za prethodnu odluku u skladu s člankom 267. trećim stavkom UFEU-a, u skladu s pravom Unije ako su ograničeni na vrlo iznimne situacije. Takve su situacije one u kojima je pravosudna pogreška očita, posljedična i neoprostiva, a proizlazi iz namjernog izbora suca da ne primijeni zakon ili zbog njegove krajnje nepažnje.
C.      O prethodnim pitanjima
82.      Svojim trima pitanjima sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da protumači tri skupa pravila Unije i pita Sud je li nacionalni propis kao što je Zakonodavna uredba u skladu s i. člancima 101. do 106. UFEU-a; ii. odredbama Direktive 2006/123; i iii. odredbama Direktive 2008/118.
83.      U točkama 25. do 27. ovog mišljenja objasnio sam da su prethodna pitanja nedopuštena u dijelu u kojem se odnose na članke 101. do 106. UFEU-a. U nastavku ću se osvrnuti na tumačenje drugih dvaju skupova odredbi.
1.      Direktiva 2006/123
84.      Direktivom 2006/123, koja se često naziva „Direktiva o uslugama”, „određuju se opće odredbe kojima se pružateljima usluga olakšava ostvarivanje slobode poslovnog nastana te slobodno kretanje usluga” (članak 1. stavak 1.), uklanjanjem zapreka razvoju tržišta usluga unutar Europske unije, s ciljem jačanja unutarnjeg tržišta uz istodobno promicanje uravnoteženog i održivog gospodarskog i socijalnog napretka (uvodne izjave 1. i 5.).
85.      Članak 2. Direktive 2006/123, koji se odnosi na njezino „područje primjene”, predviđa da se ona „primjenjuje na usluge koje dostavljaju pružatelji s poslovnim nastanom u državi članici” (stavak 1.). Zatim se nabrajaju određene djelatnosti na koje se Direktiva iznimno ne primjenjuje (stavak 2.) te se naposljetku predviđa da se Direktiva „ne primjenjuje na područje oporezivanja” (stavak 3.)(50).
86.      U uvodnoj izjavi 29. Direktive 2006/123 objašnjava se smisao tog isključenja: „Budući da Ugovor pruža posebnu pravnu osnovu za pitanja oporezivanja i budući da su u ovom području već usvojeni određeni akti Zajednice, iz područja primjene [te] Direktive treba isključiti područje oporezivanja”.
87.      Sud je u presudi Airbnb Ireland i Airbnb Payments UK s obzirom na te elemente presudio da izraz „područje oporezivanja” treba tumačiti široko, tako da obuhvaća „ne samo sve domene oporezivanja nego i sve aspekte tog područja”(51).
88.      S obzirom na prethodno navedeno, valja smatrati da se nacionalne odredbe koje osporava CPR odnose na „područje oporezivanja” u smislu članka 2. stavka 3. Direktive 2006/123. Njima se utvrđuju uvjeti pod kojima se određenim gospodarskim subjektima (držateljima trošarinskog skladišta) odobrava porezna pogodnost. Ta se pogodnost, u skladu s člankom 4. točkom 1. Direktive 2008/118, sastoji od ovlaštenja da „prerađuje, drži, prima ili otprema trošarinsku robu unutar sustava odgode plaćanja trošarine u trošarinskom skladištu”(52).
89.      Naime, Zakonodavna uredba predstavlja mjeru kojom se provodi Direktiva 2008/118, zakonodavni akt donesen na temelju članka 93. UEZ-a (koji je postao članak 113. UFEU-a), koji omogućuje donošenje „odredb[i] za usklađivanje zakonodavstva o porezu na promet, trošarinama i ostalim oblicima posrednih poreza”. Nasuprot tomu, Direktiva 2006/123 donesena je na temelju tadašnjih članka 47. stavka 2. i članka 55. UEZ-a (koji su postali članak 53. drugi stavak i članak 62. UFEU-a), pravnih osnova koje se odnose na slobodno kretanje usluga.
90.      Stoga, budući da Direktiva 2006/123 nije primjenjiva u ovom slučaju, ne može se tumačiti na način da joj se protive odredbe poput onih predviđenih Zakonodavnom uredbom.
2.      Direktiva 2008/118
91.      Članak 16. stavak 1. Direktive 2008/118 predviđa da „[z]a otvaranje i poslovanje trošarinskog skladišta ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta podliježe odobrenju nadležnih tijela države članice u kojoj se nalazi trošarinsko skladište”. U toj se odredbi također dodaje da „[t]akvo odobrenje podliježe uvjetima koje nadležna tijela imaju pravo utvrditi radi sprečavanja moguće utaje ili zlouporabe”(53).
92.      U uvodnoj izjavi 15. Direktive 2008/118 objašnjava se da je „[b]udući da treba provesti preglede objekata za proizvodnju i skladištenje kako bi se osiguralo ubiranje trošarine, nužno za olakšavanje tih pregleda očuvati sustav skladišta koji su odobrila nadležna tijela”. U uvodnoj izjavi 16. iste direktive dodaje se da je „[p]otrebno utvrditi i zahtjeve u skladu s kojima bi ovlašteni držatelji trošarinskih skladišta [...] morali postupati”(54).
93.      Stoga iz tih odredbi jasno proizlazi da je sustav izdavanja odobrenja instrument za sprečavanje utaja, zlouporaba i prijevara. Naime, cilj je takvog sustava „osigurati da držatelj trošarinskog skladišta bude dovoljno pouzdan za potrebe postupka odgode plaćanja trošarine”(55). Kao što je to Sud više puta naveo, „okviru područja primjene Direktive 2008/118, sprečavanje utaje i zlouporaba općenito predstavljaju zajednički cilj i prava Unije i prava država članica, kao što to potvrđuju uvodne izjave 15. i 16. te članak 16. te direktive”(56).
94.      To je zapravo jedini cilj predmetnog sustava(57). Prema tome, države članice ne mogu ostvariti druge ciljeve, koji nisu povezani sa sprečavanjem utaje poreza i zlouporabe, putem sustava ovlašćivanja predviđenog tom direktivom.
95.      Međutim, s obzirom na to da se uvjetima predviđenima nacionalnim pravom za dodjelu ovlaštenja nastoji promicati taj cilj, države članice raspolažu širokom marginom prosudbe u tom pogledu. Naime, Direktiva 2008/118 ne sadržava nijedno pravilo ni vodeće načelo u tom području. Kako je navedeno u Preporuci Komisije 2000/789/EZ od 29. studenoga 2000. kojom se utvrđuju smjernice za izdavanje ovlaštenja za držanje skladišta u skladu s Direktivom Vijeća 92/12/EEZ u odnosu na proizvode koji podliježu trošarinama(58), države članice u tu su svrhu primijenile različite kriterije.
96.      Talijanska vlada je na raspravi objasnila da, u skladu s njezinim iskustvom, prijevaru češće čine novoosnovana mala društva, koja često osnivanju „marionete”, koja se brzo likvidiraju kada tijela javne vlasti otkriju nezakonito ponašanje. Zbog toga se talijansko zakonodavstvo uglavnom temelji na kriterijima kojima se osigurava minimalna sposobnost ili relevantna komercijalna djelatnost skladišta ili njihova povezanost s postojećim skladištima s dokazanim iskustvom u stvarnim djelatnostima. Ta je vlada dodala da bi bujanje malih skladišta javnim tijelima otežalo i učinilo skupljim nadzor nad njihovim djelatnostima.
97.      U tom kontekstu, u Direktivi 2008/118 ne vidim ništa što bi se moglo protiviti, u načelu, nacionalnom propisu kojim se tražena dozvola podvrgava poštovanju kriterija koji se temelje na potrebama za kapacitetom, funkcioniranjem i opskrbom, omjerima i/ili funkcionalnim odnosima između skladišta. Budući da se potvrđuje činjenični okvir koji je pružila talijanska vlada, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, nijedan podatak iz spisa ne upućuje na to da su talijanska tijela odabirom prethodno navedenih kriterija prekoračila marginu prosudbe koja im je priznata člankom 16. stavkom 1. Direktive 2008/118.
98.      Kako je objašnjeno, države članice imale su široku marginu prosudbe u tom kontekstu. U uvodnoj izjavi 15. Direktive 2008/118 pojašnjeno je da je olakšavanje nadzora jedan od ciljeva sustava dozvola. Osim toga, u Preporuci 2000/789 države članice pozvane su „primjenjivati stroge kriterije za dodjelu odobrenja”(59).
99.       Međutim, ne smije se zaboraviti da je krajnji cilj Direktive 2008/118 bio osigurati pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta usklađivanjem uvjeta za naplatu trošarine na robu(60). Stoga se podrazumijeva da bi relevantne nacionalne mjere trebale biti usmjerene, kao što je to pravilno navedeno u članku 2. stavku 1. Preporuke 2000/789, na postizanje ravnoteže između olakšavanja razmjene i učinkovite kontrole.
100. Potreba za uravnoteženim pristupom u tom pogledu također proizlazi iz načela proporcionalnosti. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom prenošenja ili provedbe prava Unije, države članice moraju poštovati opća načela prava Unije, uključujući, naravno, proporcionalnost. U skladu s tim državama članicama nalaže se da upotrebljavaju sredstva koja omogućuju učinkovito ostvarenje cilja postavljenog nacionalnim pravom, ali ne prekoračuju ono što je nužno te na najmanji mogući način negativno utječu na druge ciljeve i načela uspostavljena predmetnim zakonodavstvom Unije. Stoga, kad je moguć izbor između nekoliko prikladnih mjera, valja se odlučiti za onu koja je najmanje ograničavajuća i čiji nedostaci ne smiju biti nerazmjerni ciljevima koji se nastoje postići(61).
101. Konkretnije, ocjena proporcionalnosti obuhvaća ispitivanje triju kumulativnih kriterija, odnosno jesu li donesene mjere i. „prikladne”, ii. „nužne” i iii. „proporcionalne u užem smislu”(62).
102. U ovom slučaju, s obzirom na tehničku prirodu predmeta, ocjena proporcionalnosti pobijanih odredbi nije ni na koji način jednostavna. Stoga je tu zadaću najbolje prepustiti prosudbi suda koji je uputio zahtjev. Međutim, kako bih tom sudu pružio neke korisne smjernice, sada ću iznijeti neka razmatranja u svjetlu specifičnih obilježja spornih odredbi.
103. Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti prikladnost mjere.  To jest, može li pridonijeti cilju koji se želi postići, odražavajući istinsku zabrinutost da ga se postigne na dosljedan i sustavan način.
104. U ovom predmetu to može zahtijevati od suda koji je uputio zahtjev da provjeri, kao prvo, jesu li kriteriji koji se upotrebljavaju doista osmišljeni kako bi se ostvario cilj borbe protiv utaje poreza i zlouporabe (sprečavanjem situacija u kojima se tipično radi o prijevari i olakšavanjem ex post nadzora). U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev trebao bi, prema mojem mišljenju, osigurati da se kriteriji koji su nejasno formulirani i/ili kojima se carinskim tijelima ostavlja široka diskrecijska ovlast (kao što je onaj koji se odnosi na „stvarne potrebe postrojenja za funkcioniranjem i opskrbom”) pravilno tumače i primjenjuju.
105. To znači da se elementi koje je to tijelo uzelo u obzir kako bi provjerilo jesu li ti uvjeti ispunjeni odnose samo na pouzdanost držatelja trošarinskog skladišta, a ne na razmatranja različite naravi, poput trgovačkih ili gospodarskih. Primjerice, nadležna tijela ne mogu uvjetovati izdavanje dozvole vlastitom procjenom postoji li tržišna potražnja za dodatnim skladištima ili „pokrivaju” li druga skladišta dovoljno površinu odabranu za postrojenje.
106. Prikladnost mjere podrazumijeva i da kriteriji navedeni u Zakonodavnoj uredbi (u pogledu vrsta parametara, iznosa u kojima su ti parametri utvrđeni itd.) mogu korisno doprinijeti postavljenom cilju, u ovom slučaju sprečavanju utaje poreza i zlouporabe. Drugim riječima, jesu li ti kriteriji dostatni za utvrđivanje situacija u kojima češće dolazi do prijevare i zlouporabe, uzimajući u obzir sredstva koja država može razumno upotrijebiti za ex ante i ex post kontrole?
107. Kao drugo, što se tiče zahtjeva prema kojem mjera mora biti „nužna”, sud koji je uputio zahtjev trebao bi provjeriti, i. postoje li jednako učinkovite manje ograničavajuće mjere i ii. prekoračuje li ta mjera ono što je nužno za postizanje predmetnog cilja.
108. To u praksi podrazumijeva da je u biti potrebno ispitati jesu li talijanska tijela mogla donijeti manje stroge uvjete(63) kojima bi se postigla odgovarajuća razina zaštite od utaje poreza i prijevare.
109. Kao treće, za ocjenjivanje proporcionalnost
stricto sensu potrebno je ispitati nedostatke koje ona uzrokuje te jesu li ti nedostaci proporcionalni u odnosu na postavljene ciljeve. To osobito znači da se treba usredotočiti na pitanje uspostavlja li se predmetnom mjerom pravedna ravnoteža između interesa o kojima je riječ, odnosno interesa koji država nastoji ostvariti s predmetnom mjerom (sprečavanje utaje poreza i zlouporabe) i interesa oštećenih osoba (poduzetnici koji se suočavaju s poteškoćama ili čak nemogućnost dokazivanja svoje pouzdanosti).
110. S obzirom na argumente koje je iznio CPR, čini mi se da je u ovom slučaju ključno provjeriti da talijanski zakonodavac nije postavio „ljestvicu” previsoko, tako da samo (ili uglavnom) velike grupe mogu ostvariti korist od predmetne porezne pogodnosti. Mala poduzeća i neovisni subjekti također bi trebali moći dokazati svoju pouzdanost bez potrebe za pretjeranim, nepotrebnim ili pretjerano dugim i skupim administrativnim postupcima.
111. Naravno, u tom kontekstu nije važno samo provjeriti jesu li kriteriji iz Zakonodavne uredbe prikladni „na papiru”, nego i primjenjuju li ih carinska tijela na pravedan i nediskriminirajući način. Svaka razlika u postupanju između različitih gospodarskih subjekata, kako u samom zakonu tako i u svakodnevnoj primjeni, trebala bi biti razumna i povezana s objektivnom razlikom u razini rizika u svakoj situaciji za učinkovitu naplatu trošarina.
112. U tom kontekstu dodajem da činjenica da upravna tijela (u ovom slučaju Agencija za carine) donose neobvezujuće akte (kao što je to circolare amministrativa(64)) kojima se njihovo osoblje usmjerava „na terenu” u pogledu pravilnog tumačenja relevantnog nacionalnog zakonodavstva sama po sebi nije problematična. U tom pogledu ipak valja iznijeti dva pojašnjenja. Kao prvo, iako nisu obvezujući, ključno je da ti akti budu u skladu s pravom Unije. U suprotnom bi tijela odgovorna za izdavanje dozvole mogla biti dovedena u zabludu, što bi moglo dovesti do mogućeg kršenja relevantnih pravila Unije. S druge strane, s obzirom na to da takvi akti imaju materijalni utjecaj na način na koji se primjenjuju uvjeti predviđeni nacionalnim zakonodavstvom, može se pokazati potrebnim, zbog razloga pravne sigurnosti, učiniti te akte dostupnima predmetnim poduzetnicima.
113. S obzirom na prethodna razmatranja, čini mi se da se članku 16. Direktive 2008/118 ne protive nacionalne mjere kojima se predviđaju kriteriji koji se temelje na potrebama za kapacitetom, funkcioniranjem i opskrbom, omjerima i/ili funkcionalnim odnosima između skladišta, kako bi se omogućilo upravljanje komercijalnim skladištima koja se bave energentima unutar sustava odgode plaćanja trošarine, u skladu s načelom proporcionalnosti, čije poštovanje treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
V.      Zaključak
114. Zaključno predlažem da Sud na sljedeći način odgovori na prethodna pitanja koja je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija):
1. Direktivi 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu:
–        ne protive se nacionalne mjere kojima se predviđaju kriteriji koji se temelje na potrebama za kapacitetom, funkcioniranjem i opskrbom, omjerima i/ili funkcionalnim odnosima između skladišta, kako bi se omogućilo upravljanje komercijalnim skladištima koja se bave energentima unutar sustava odgode plaćanja trošarine.
2. Članku 16. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ:
–        ne protive se nacionalne mjere kojima se predviđaju kriteriji koji se temelje na potrebama za kapacitetom, funkcioniranjem i opskrbom, omjerima i/ili funkcionalnim odnosima između skladišta, kako bi se omogućilo upravljanje komercijalnim skladištima koja se bave energentima unutar sustava odgode plaćanja trošarine, u skladu s načelom proporcionalnosti.
1      Izvorni jezik: engleski
2      Vidjeti rješenje od 15. prosinca 2022., Centro Petroli Roma (C-597/21, u daljnjem tekstu: rješenje Centro Petroli Roma I, EU:C:2022:1010).
3      SL 2006., L 376, str. 36. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.)
4      SL 2009., L 9, str. 12. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.)
5      Stavljena izvan snage Direktivom Vijeća (EU) 2020/262 od 19. prosinca 2019. o općim aranžmanima za trošarine (SL 2020., L 58, str. 4.), kako je izmijenjena.
6      Vidjeti osobito presude od 6. listopada 1982., Cilfit i dr. (283/81,
(u daljnjem tekstu: presuda CILFIT, EU:C:1982:335, t. 21.) i od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C-561/19, u daljnjem tekstu: presuda Consorzio, EU:C:2021:799, t. 33.).
7      Vidjeti osobito presudu Consorzio, t. 40. i navedenu sudsku praksu. U tom kontekstu može biti korisno naglasiti da takav kriterij vrijedi i za pozivanje na takozvani acte éclairé. Slično tomu, vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice Ćapeta u predmetu Remling (C-767/23, EU:C:2025:486, t. 33.).
8      Rješenje Centro Petroli Roma I, t. 36. do 58.
9      Slično tomu, mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u spojenim predmetima X i van Dijk (C-72/14 i C-197/14, EU:C:2015:319, t. 67.): „suci koji u postupku najvišeg stupnja odlučuju o određenom pitanju moraju biti osobno uvjereni da bi se drugi suci s njima složili.” Isticanje je iz izvornika.
10      Vidjeti osobito točke 47. i 48. presude Consorzio. Vidjeti također točke 150. do 157. mišljenja nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u istom predmetu (EU:C:2021:291) i moje mišljenje u predmetu KUBERA (C-144/23, (u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu KUBERA, EU:C:2024:522, t. 106.).
11      Vidjeti osobito presudu CILFIT i dr., t. 21. (u daljnjem tekstu: iznimke CILFIT).
12      Vidjeti točke 122. do 133. mog mišljenja
u predmetu KUBERA.
13      Pitanja je glasilo kako slijedi: „Kako bi se zaštitile ustavne i europske vrijednosti neovisnosti sudaca i razumno trajanje postupaka – može li se članak 267. UFEU-a tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni vrhovni sud, koji je ispitao i odbio zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosi na tumačenje prava Unije, bude ex lege ili isključivo na osnovi diskrecijskog prava stranke koja je podnijela tužbu podvrgnut građanskom ili stegovnom postupku”.
14      Moglo bi biti korisno ponovno naglasiti da Consiglio di Stato (Državno vijeće) nije postavio nikakvo pitanje u tom pogledu.
15      Vidjeti primjerice presudu od 28. lipnja 2022., Komisija/Španjolska (Zakonodavčeva povreda prava Unije) (C-278/20, EU:C:2022:503, t. 29. i 30. i navedenu sudsku praksu).
16      Vidjeti osobito presudu od 29. srpnja 2019., Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C-620/17, EU:C:2019:630, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
17      Vidjeti presudu od 28. lipnja 2022., Komisija/Španjolska (Zakonodavčeva povreda prava Unije) (C-278/20, EU:C:2022:503, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
18      Vidjeti osobito presude od 30. rujna 2003., Köbler (C-224/01, u daljnjem tekstu: presuda Köbler, EU:C:2003:513, t. 33. do 36.); od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (C-173/03, u daljnjem tekstu: presuda Traghetti, EU:C:2006:391, t. 30. do 32.); od novijih primjera od 28. srpnja 2016., Tomášová (C-168/15, EU:C:2016:602, t. 20.).
19      Vidjeti primjerice presudu od 28. srpnja 2016., Tomášová (C-168/15, EU:C:2016:602, t. 24. i navedenu sudsku praksu). Moje isticanje.
20      Vidjeti presudu od 29. srpnja 2019., Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C-620/17, EU:C:2019:630, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
21      Vidjeti presudu Consorzio, t. 53. i 54. (izostavljena upućivanja na sudsku praksu).
22      Vidjeti osobito presudu od 19. prosinca 2024., Vivacom Bulgaria (C-369/23, EU:C:2024:1043, t. 35. i navedenu sudsku praksu). Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Köbler (C-224/01, EU:C:2003:207, t. 46.) i mišljenje nezavisne odvjetnice
Ćapeta u predmetu Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:612, t. 75.).
23      Vidjeti, inter alia, presudu od 18. svibnja 2021., Asociația „Forumul Judecătorilor din România” i dr. (C-83/19, C-127/19, C-195/19, C-291/19, C-355/19 i C-397/19, u daljnjem tekstu: presuda AFJR, EU:C:2021:393, t. 229.).
24      Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Asociația „Forumul Judecătorilor din România” i dr. (C-83/19, C-127/19, C-195/19, C‑291/19 i C-355/19, EU:C:2020:746, t. 265.).
25      Vidjeti,
inter alia, Council of Europe, Venice Commission, Comparative overview of legislation on disciplinary liability of judges and presidents of the constitutional courts in the 46 Council of Europe member States, 9. prosinca 2024.;i Mikuli, P. (ed.), Accountability of Judicial Power, Theoretical and Comparative Perspectives, Routledge, 2025, poglavlja 5. i 6.
26      Vidjeti, inter alia, presudu AFJR, t. 229. i 230.
27      Dovoljno je podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu prema kojoj taj zahtjev, koji je svojstven zadaći suđenja, proizlazi iz bitnog sadržaja prava na djelotvornu sudsku zaštitu i temeljnog prava na pošteno suđenje, koje, pak, ima ključnu važnost kao jamstvo zaštite svih prava koja osobe izvode iz prava Unije i očuvanja zajedničkih vrijednosti država članica navedenih u članku 2. UEU-a, osobito vrijednosti vladavine prava. Vidjeti,
inter alia, presudu od 25. veljače 2025., Sąd Rejonowy w Białymstoku i Adoreikė (C-146/23 i C-374/23, EU:C:2025:109, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
28      Vidjeti presudu u predmetu AFJR, t. 232. Vidjeti i presudu Cortea costituzionale (Ustavni sud, Italija) od 3. veljače 1987., br. 26, t. 4.: „Posebnost pravosudnih funkcija i narav s njima povezanih mjera upućuju na uvjete i ograničenja odgovornosti pravosuđa kako bi se zaštitila njegova neovisnost i funkcionalna autonomija”.
29      Vidjeti u tom pogledu presudu od 22. veljače 2022., RS (Učinak presuda ustavnog suda) (C-430/21, EU:C:2022:99, t. 90. i navedenu sudsku praksu).
30      Vidjeti presudu od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce) (C-791/19, EU:C:2021:596, t. 83.), u kojoj se upućuje na relevantnu sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava.
31      Vidjeti, među ostalim, presudu u predmetu AFJR, t. 236. Kako je Vrhovni sud Sjedinjenih Država naveo u predmetu Pierson protiv Ray [386 U.S. 547 (1967.)], „sud odlučuje o svim predmetima koji su u njegovoj nadležnosti, uključujući kontroverzne predmete koji izazivaju najjače osjećaje stranke. Njegove pogreške mogu se ispraviti u žalbenom postupku, ali ne bi trebao strahovati od toga da nezadovoljni intervenijenti mogu pokrenuti spor protiv njega... Nametanje takvog tereta sucima ne bi doprinijelo donošenju principijelnih i neustrašivih odluka, nego zastrašivanju. U Sjedinjenim Državama imunitet koji se sucima dodjeljuje za radnje koje poduzimaju u obavljanju svojih sudačkih dužnosti ide vrlo daleko. Vidjeti osobito presudu u predmetu Vrhovni sud Sjedinjenih Država, Bradley protiv Fishera (80 U.S. 335 (1871)).
32      Vidjeti presudu u predmetu AFJR, t. 234. Moje isticanje.
33      Isto. Vidjeti u tom smislu i presudu od 21. prosinca 2021., Euro Box Promotion i dr. (C-357/19, C-379/19, C-547/19, C-811/19 i C-840/19, EU:C:2021:1034, t. 239. i navedenu sudsku praksu).
34      Vidjeti, primjerice, presude od 5. lipnja 2023., Komisija/Poljska (Neovisnost i privatan život sudaca) (C-204/21, EU:C:2023:442, t. 95.) i od 30. travnja 2025., Inspektorat kam Visshia sadeben savet (C-313/23, C-316/23 i C-332/23, EU:C:2025:303, t. 86.). Vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce) (C-791/19, EU:C:2021:596, t. 45. i slj.).
35      Vidjeti presude od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce) (C-791/19, EU:C:2021:596, t. 139. i 141.) i od 5. lipnja 2023., Komisija/Poljska (Neovisnost i privatan život sudaca) (C-204/21, EU:C:2023:442, t. 126. i 127.).
36      Mišljenje nezavisne odvjetnice Ćapeta u predmetu Remling (C-767/23, EU:C:2025:486, t. 50.)
37      Ta obveza proizlazi iz „članka 267. UFEU-a u vezi s člankom 47. drugim stavkom Povelje”: vidjeti presudu Consorzio, t. 51. i presudu od 15. listopada 2024., KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, t. 61. do 65.)
38      Vidjeti presudu od 21. prosinca 2021., Euro Box Promotion i dr. (C-357/19, C‑379/19, C-547/19, C-811/19 i C-840/19, EU:C:2021:1034, t. 238. i navedenu sudsku praksu). Moje isticanje.
39      Vidjeti po analogiji presudu u predmetu Traghetti, t. 35.
40      Mutatis mutandis, slična razmatranja primjenjuju se u pogledu nepostojanja obrazloženja nacionalnog suda koji odlučuje u zadnjem stupnju kada odbija uputiti zahtjev za prethodnu odluku, iako je stranka istaknula pitanje prava Unije te ga je izričito pozvala da to učini. Međutim, ne smatram da se nedostatak u obrazloženju može smatrati dovoljno očitim ili ozbiljnim kada je odluka nacionalnog suda donesena prije donošenja presude u predmetu Consorzio. To je uostalom prvi put da se Sud izričito izjasni o toj akcesornoj obvezi.
41      Vidjeti presude od 4. listopada 2018., Komisija/Francuska (Porez po odbitku) (C‑416/17, EU:C:2018:811) i od 14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda) (C-516/22, EU:C:2024:231).
42      Vidjeti u tom smislu presude od 27. studenoga 1990., Komisija/Italija (C-209/88, EU:C:1990:423, t. 12. do 14.) i od 30. siječnja 2003., Komisija/Danska (C-226/01, EU:C:2003:60, t. 32.).
43      Vidjeti presudu od 9. rujna 2015., Ferreira da Silva e Brito i dr. (C-160/14, EU:C:2015:565).
44      Za međunarodne standarde vidjeti, primjerice, Ujedinjeni narodi, Temeljna načela o neovisnosti pravosuđa, od 6. rujna 1985. (načelo 16.); Vijeće Europe, Europska povelja o zakonima za suce, od 8. i 10. srpnja 1998. (točke 5.1. do 5.3.) i Vijeće Europe, Preporuka Odbora ministara državama članicama o sucima: neovisnost, učinkovitost i odgovornosti, od 17. studenoga 2010. (odlomci 66. – 71.). Što se tiče sudske prakse Cortea costituzionale (Ustavni sud), vidjeti među ostalim presude od 11. siječnja 1989., br. 18, t. 10. i od 6. srpnja 2022., br. 205, t. 8.
45      Vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce) (C-791/19, EU:C:2021:596, t. 226.).
46      Isto, t. 225.
47      Vidjeti moje mišljenje u predmetu KUBERA, t. 113. do 114.
48      Vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2015., X i van Dijk (C-72/14 i C-197/14, EU:C:2015:564, t. 59.); presuda Consorzio, t. 50.
49      Vidjeti također, po analogiji, presudu Consorzio, t. 53.
50      Moje isticanje
51      Presuda od 22. prosinca 2022. (C-99/21, EU:C:2022:1018, t. 25. do 28.)
52      Moje isticanje
53      Moje isticanje
54      Moje isticanje
55      Vidjeti presudu od 18. prosinca 2007., Société Pipeline Méditerranée i Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:817, t. 38.).
56      Vidjeti osobito presudu od 14. rujna 2023., Vinal (C-820/21, EU:C:2023:667, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
57      Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Société Pipeline Méditerranée i Rhône (C-314/06, EU:C:2007:457, t. 46.).
58      SL 2000., L 314, str. 29. Vidjeti njezinu uvodnu izjavu 5.
59      Njezin članak 2. stavak 1. Moje isticanje.
60      Vidjeti osobito uvodnu izjavu 8. i članak 1. stavak 1. Direktive 2008/118.
61      Vidjeti među ostalim presudu od 13. siječnja 2022., MONO (C-326/20, EU:C:2022:7, t. 34. i 35.).
62      Detaljnije vidjeti, uz upućivanje na relevantnu sudsku praksu, moje mišljenje u predmetu Cilevičs i dr. (C-391/20, EU:C:2022:166, t. 77.) i Nordic Info (C-128/22, EU:C:2023:645, t. 91. do 133.).
63      Očito je da je to element koji poduzetnici koji osporavaju nacionalnu mjeru moraju navesti i dokazati u dovoljnoj mjeri.
64      Vidjeti točku 14. ovog mišljenja.