Privremena verzija
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
16. travnja 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 2. – Pravo reproduciranja – Članak 3. stavak 1. – Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti – Članak 5. stavak 2. točka (b) – Iznimka za takozvano privatno reproduciranje – Pravična naknada – Usluga internetskog prijenosa koja se plaća – Kopija za izvanmrežni prijenos – Članak 5. stavak 5.”
U predmetu C-496/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 12. srpnja 2024., koju je Sud zaprimio 17. srpnja 2024., u postupku
Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding,
Stichting de Thuiskopie
protiv
HP Nederland BV,
Dell BV,
Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, F. Schalin (izvjestitelj), M. Gavalec i Z. Csehi, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
tajnik: A. Lamote, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 19. lipnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding, S. M. Kingma i E. A. Möhring, advocaten,
–        za Stichting de Thuiskopie, T. Cohen Jehoram i J. J. Valk, advocaten,
–        za HP Nederland BV, Dell BV i Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers, A. P. Groen, A. M. van Aerde i J. A. Visser, advocaten,
–        za francusku vladu, B. Dourthe i B. Herbaut, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, P.-J. Loewenthal, J. Samnadda i P. Vanden Heede, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. listopada 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001, L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.), u vezi s člankom 5. stavkom 5. te direktive.
2        Zahtjev je upućen u okviru dvaju sporova između, u prvom sporu, društva Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding (u daljnjem tekstu: SONT) i, u drugom sporu, društva Stichting de Thuiskopie (u daljnjem tekstu: SdT ), s jedne strane, i društava HP Nederland BV (u daljnjem tekstu: HP), Dell BV i Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers, s druge strane. Navedeni sporovi odnose se na naknadu koja se traži od HP-a i Della, namijenjenu financiranju pravične naknade koja se plaća nositeljima autorskih prava na temelju iznimke koja se odnosi na reproduciranje za privatnu uporabu u okviru usluge priopćavanja kopija za izvanmrežni prijenos (offline streaming copies), koja se pruža povezano s uslugom internetskog prijenosa na zahtjev glazbenih ili audiovizualnih djela.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        Uvodne izjave 5., 10., 23. do 25., 31., 32., 35., 38. i 39. Direktive 2001/29 glase kako slijedi:
„(5)      Tehnološki razvoj je višestruko povećao i učinio raznolikijima pravce za stvaranje, proizvodnju i iskorištavanje. Iako nisu potrebni novi pristupi za zaštitu intelektualnog vlasništva, postojeće zakonodavstvo o autorskom pravu i srodnim pravima treba prilagoditi i dopuniti kako bi odgovorilo gospodarskoj stvarnosti kao što su novi oblici iskorištavanja.
[…]
(10)      Ako autori ili umjetnici izvođači namjeravaju nastaviti svoj kreativan i umjetnički rad, moraju dobiti odgovarajuću naknadu za korištenje svojega djela, kao što to moraju dobiti i producenti kako bi bili u mogućnosti financirati to djelo. Ulaganje potrebno za proizvodnju proizvoda kao što su fonogrami, filmovi ili multimedijalni proizvodi, i usluga kao što su usluge ‚na zahtjev’, značajno je. Odgovarajuća pravna zaštita prava intelektualnog vlasništva nužna je za jamčenje postojanja takve naknade i pruža mogućnost zadovoljavajućeg povrata tog ulaganja.
[…]
(23)      Ovom Direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. To pravo trebalo bi obuhvaćati svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnosti putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. To pravo ne bi trebalo obuhvaćati nikakve druge radnje.
(24)      Pravo stavljanja na raspolaganje javnosti predmeta zaštite iz članka 3. stavka 2. trebalo bi se tumačiti tako kao da ono obuhvaća sve radnje kojima se takav predmet zaštite stavlja na raspolaganje pripadnicima javnosti koji nisu prisutni na mjestu na kojem se obavlja radnja stavljanja na raspolaganje, i tako kao da ono ne obuhvaća nikakve druge radnje.
(25)      Pravnu nesigurnost vezanu uz prirodu i razinu zaštite radnji prijenosa na zahtjev autorskih djela i predmeta zaštite srodnih prava putem mreže trebalo bi ukloniti osiguranjem usklađene zaštite na razini Zajednice. Trebalo bi razjasniti da bi svi nositelji prava koji su priznati ovom Direktivom trebali imati isključivo pravo stavljanja na raspolaganje javnosti autorskih djela ili bilo kojih drugih predmeta zaštite putem interaktivnih prijenosa na zahtjev. Takvi interaktivni prijenosi na zahtjev karakterizirani su činjenicom da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
[…]
(31)      Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. Postojeće iznimke i ograničenja prava, što su ih odredile države članice, moraju se ponovno procijeniti s obzirom na novo elektroničko okruženje. Postojeće razlike u iznimkama i ograničenjima određenih zabranjenih radnji imaju izravan negativan utjecaj na funkcioniranje unutarnjeg tržišta u području autorskog prava i srodnih prava. Takve bi razlike mogle postati i izraženije s obzirom na daljnji razvoj prekograničnog iskorištavanja djela i prekograničnih radnji. Kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta, takve bi se iznimke i takva ograničenja trebala ujednačenije definirati. Stupanj njihova usklađivanja trebao bi se temeljiti na njihovom utjecaju na nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
(32)      Ovom Direktivom predviđen je iscrpan popis iznimaka i ograničenja prava reproduciranja i prava priopćavanja javnosti. Neke se iznimke ili neka ograničenja primjenjuju samo na pravo reproduciranja, u odgovarajućim slučajevima. Ovaj popis uzima u obzir različite pravne tradicije u državama članicama, dok, u isto vrijeme, ima za cilj osiguravanje funkcioniranja unutarnjeg tržišta. Države članice trebale bi postići dosljednu primjenu tih iznimaka i ograničenja, koja će biti procijenjena prilikom preispitivanja provedbenog zakonodavstva u budućnosti.
[…]
(35)      U određenim slučajevima iznimaka ili ograničenja, nositelji prava trebali bi dobiti pravičnu naknadu koja bi im na odgovarajući način nadoknadila uporabu njihovih zaštićenih djela ili drugih predmeta zaštite. Pri određivanju oblika, detaljnih rješenja i moguće visine takve primjerene naknade, trebalo bi uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja. Pri ocjenjivanju tih okolnosti, vrijedan kriterij mogla bi biti šteta koja se nositeljima prava nanosi dotičnom radnjom. U slučajevima kada su nositelji prava već primili naknadu u nekom drugom obliku, kao npr. dio naknade za licenciju, nije potrebno posebno ili odvojeno plaćanje. Prilikom određivanja visine pravične naknade trebalo bi u potpunosti uzeti u obzir stupanj korištenja tehničkih mjera zaštite iz ove Direktive. U određenim situacijama kada je šteta učinjena nositelju prava minimalna, ne može postojati obveza plaćanja.
[…]
(38)      Državama članicama treba biti dopušteno da predvide iznimku ili ograničenje prava reproduciranja za određene tipove reproduciranja audio, vizualnog i audiovizualnog materijala za privatnu uporabu, uz pravičnu naknadu. To može uključivati uvođenje ili produljenje primjene sustava naknade za naknađivanje štete nositelju prava. Iako razlike između tih sustava naknade utječu na funkcioniranje unutarnjeg tržišta, te razlike, u odnosu na analogno privatno reproduciranje, ne bi trebale imati značajan utjecaj na razvoj informacijskog društva. Digitalno privatno reproduciranje vrlo će vjerojatno biti raširenije i imati veći gospodarski utjecaj. U obzir se dakle trebaju uzeti razlike između digitalnog i analognog privatnog umnožavanja i između njih treba u određenom smislu napraviti razliku.
(39)      Kada se primjenjuje iznimka ili ograničenje na privatno reproduciranje, države članice trebaju primjereno uzeti u obzir tehnološki i ekonomski razvoj, posebno u odnosu na privatno digitalno reproduciranje i sustave naknada, ako su dostupne učinkovite mjere zaštite. Takve iznimke ili takva ograničenja ne bi smjela sprečavati uporabu tehničkih mjera ili njihovu provedbu protiv izbjegavanja mjera.”
4        Člankom 2. te direktive, naslovljenim „Pravo reproduciranja”, određuje se:
„Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:
(a)      autorima, njihovih djela;
(b)      umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi;
(c)      proizvođačima fonograma, njihovih fonograma;
(d)      proizvođačima prvih fiksiranja filmova, izvornika i umnoženih primjeraka njihovih filmova;
(e)      organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”
5        Člankom 3. navedene direktive, naslovljenim „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti”, u stavku 1. predviđa se:
„Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.”
6        Članak 4. te direktive, naslovljen „Pravo distribucije”, glasi kako slijedi:
„1.      Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za bilo koji oblik [javnog distribuiranja] izvornika ili primjeraka njihovih djela prodajom ili na koji drugi način.
2.      Pravo distribucije unutar Zajednice ne iscrpljuje se u pogledu izvornika ili primjeraka djela, osim kada je prva prodaja ili drugi prijenos vlasništva nad tim predmetom u Zajednici izvršen od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak.”
7        Člankom 5. Direktive 2001/29, naslovljenim „Iznimke i ograničenja”, u stavku 2. točki (b) te u stavku 5. određuje se sljedeće:
„2.      Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:
[…]
(b)      u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite.
[…]
5.      Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.”
8        Člankom 6. te direktive, naslovljenim „Obveze u pogledu tehničkih mjera”, u stavcima 1. i 3. navodi se:
„1. Države članice moraju predvidjeti odgovarajuću pravnu zaštitu protiv izbjegavanja učinkovitih tehničkih mjera, koje određena osoba obavlja znajući to ili imajući osnova to znati.
[…]
3. Za potrebe ove Direktive, izraz ‚tehničke mjere’ znači svaka tehnologija, uređaj ili sastavni dio napravljen da u uobičajenom djelovanju sprečava ili ograničava radnje, u odnosu na djela ili druge predmete zaštite, koje nisu odobrene od strane nositelja bilo kojeg autorskog prava ili srodnog prava kao što je propisano zakonom […]. Tehničke se mjere smatraju ‚učinkovitima’, kad nositelji prava korištenje zaštićenog djela ili drugog predmeta zaštite ograničavaju putem primjene kontrole pristupa ili zaštitnog postupka, kao što je enkripcija, premetanje ili druga preinaka djela ili drugog predmeta zaštite, ili putem nadzora umnožavanja, kojima se postiže cilj zaštite.”
Nizozemsko pravo
9        U skladu s člankom 1. Auteursweta (Zakon o autorskom pravu) od 23. rujna 1912. (Stb. 1912., br. 308), u verziji primjenjivoj na glavne postupke (u daljnjem tekstu: Zakon o autorskom pravu):
„Autorsko pravo isključivo je pravo autora književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela ili njegovih pravnih sljednika da to djelo objave i reproduciraju, uz ograničenja predviđena zakonom.”
10      Člankom 16.c Zakona o autorskom pravu predviđa se:
„1.      Ne smatra se povredom prava autora književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela njegovo reproduciranje u cijelosti ili u dijelovima na medij namijenjen za prikaz djela ako reproduciranje nema izravnu ili neizravnu komercijalnu svrhu i ako služi isključivo za vježbu, učenje ili korištenje fizičke osobe koja ga reproducira.
2.      Reproduciranje u smislu stavka 1. daje autoru ili njegovim pravnim sljednicima pravo na ubiranje pravične naknade. Proizvođač ili uvoznik medija iz stavka 1. obvezan je plaćati naknadu.
[…]”
Glavni postupci i prethodna pitanja
11      U skladu s člankom 16.c stavkom 2. Zakona o autorskom pravu, SdT i SONT traže od HP-a i Della, zbog njihova svojstva proizvođača informatičke opreme, plaćanje naknade za privatno reproduciranje u okviru usluge priopćavanja kopija za izvanmrežni prijenos (offline streaming copies), koja se pruža povezano s uslugom internetskog prijenosa na zahtjev glazbenih ili audiovizualnih djela. Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers, HP i Dell smatrali su da nisu dužni plaćati tu naknadu za kopije za izvanmrežni prijenos te su podnijeli tužbu rechtbanku Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska) protiv SdT-a i SONT-a.
12      Presudom od 18. rujna 2019. taj sud odbio je tu tužbu, koja je preinačena presudom od 22. ožujka 2022. koju je donio Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu, Nizozemska), koji je smatrao da za kopije za izvanmrežni prijenos nije potrebno plaćati pravičnu naknadu u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 i članka 16.c Zakona o autorskom pravu jer se te kopije ne mogu kvalificirati kao „privatno reproduciranje” u smislu potonje odredbe.
13      SdT i SONT podnijeli su protiv te presude žalbu u kasacijskom postupku Hoge Raadu der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odnosno sudu koji je uputio zahtjev.
14      Pred njim se javilo pitanje može li izrada kopije za izvanmrežni prijenos, s obzirom na uvjete pod kojima se provodi, predstavljati reproduciranje za privatnu uporabu u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu navodi sljedeća pojašnjenja.
15      Kopije za izvanmrežni prijenos predstavljaju preuzimanja ili kopije djela (glazba, filmovi) koja se izvanmrežno stavljaju na raspolaganje korisniku usluge internetskog prijenosa (streaming) koja se plaća. Stoga korisnik može izvoditi te preuzete kopije čak i ako nema pristup internetu. Kopija za izvanmrežni prijenos nudi se kao sastavni dio usluge pretplate pružatelja usluge, koji time nastoji ostvariti komercijalnu svrhu.
16      Izrada kopije za izvanmrežni prijenos odgovara sljedećim uvjetima provedbe. Upotrebom funkcije koja je u tu svrhu predviđena u aplikaciji usluge internetskog prijenosa korisnik odabire djelo koje se može preuzeti i koje želi imati na raspolaganju izvan mreže. Tako pružatelj usluge sprema sadržaj koji je odredio korisnik u dio memorije korisnikova uređaja koji je pružatelj usluge odabrao upravo za to i koji mu je korisnik stavio na raspolaganje, a da pritom korisnik ne može odabrati memorijsku lokaciju niti u tom pogledu ima ikakav manevarski prostor i mogućnost premještanja sadržaja. Pružatelj usluge pohranjuje taj sadržaj primjenom metode enkripcije koju je on odredio te samo on može provesti dekripciju tih sadržaja. Zbog tehničkih mjera zaštite sadržaj ostaje dostupan isključivo u računalnom programu za prijenos i korisnik ga ne može prenijeti na drugi medij. Nakon isteka određenog roka, konkretno nakon isteka pretplate ili u drugim slučajevima predviđenima u uvjetima korištenja, ili pak kada nositelj autorskih prava povuče pristanak, sadržaj pohranjen na korisnikovu uređaju automatski se briše. Nositelj pravâ zadržava kontrolu nad djelima o kojima je riječ. On može odrediti koja će se djela staviti na raspolaganje pretplatnicima i blokirati pristup kopijama za izvanmrežni prijenos ili izbrisati preuzimanje.
17      U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Može li se umnožavanje [kopije za izvanmrežni prijenos (offline streaming copy)], uzimajući u obzir i test u tri koraka predviđen člankom 5. stavkom 5. [Direktive 2001/29], smatrati ‚reproduciranje[m] […] koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna’ u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) te direktive?
2.      Protivi li se nacionalni propis u skladu s kojim se iznimka za privatno reproduciranje ne primjenjuje i na kopije za izvanmrežni prijenos ciljevima Direktive [2001/29], uključujući ciljeve visoke razine zaštite autorskog prava, pravedne ravnoteže između interesa nositelja prava i interesa korisnika te dosljedne i tehnički neutralne primjene iznimaka i ograničenja u državama članicama?
3.      Je li za odgovor na jedno ili oba navedena pitanja važno dobivaju li nositelji prava naknadu za svaku izrađenu kopiju za izvanmrežni prijenos ili dobivaju naknadu [izračunatu na temelju broja takvih kopija koje izvodi] korisnik usluge internetskog prijenosa?”
Uvodne napomene
18      Najprije valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljenog u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da donese odluku u postupku koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. U tu svrhu Sud može iz svih podataka koje mu je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvesti odredbe prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti u tom smislu presude od 29. studenoga 1978., Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, t. 26.; od 28. studenoga 2000., Roquette Frères, C-88/99, EU:C:2000:652, t. 18. i od 2. prosinca 2025., Russmedia Digital i Inform Media Press, C-492/23, EU:C:2025:935, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
19      U tom pogledu valja istaknuti da se prvim i drugim pitanjem suda koji je uputio zahtjev nastoji odrediti može li izrada kopija za izvanmrežni prijenos, pod uvjetima kao što su oni opisani u točkama 15. i 16. ove presude, biti obuhvaćena iznimkom koja se odnosi na reproduciranje za privatnu uporabu u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, u vezi s člankom 5. stavkom 5. te direktive.
20      Tim člankom 5. stavkom 5. zahtijeva se da se iznimke i ograničenja prava reproduciranja primjenjuju samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja tog prava.
21      Međutim, kao što to proizlazi iz njezina teksta, u toj se odredbi samo navode uvjeti primjene iznimaka i ograničenja prava reproduciranja dopušteni člankom 5. stavkom 2. Direktive 2001/29, odnosno da se navedene iznimke i ograničenja primjenjuju samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava. Članak 5. stavak 5. te direktive ne definira, dakle, materijalni sadržaj različitih iznimaka i ograničenja navedenih u stavku 2. tog članka, već intervenira u trenutku njihove primjene od strane država članica (presuda od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr., C-435/12, EU:C:2014:254, t. 25.).
22      Sud je iz toga zaključio da članak 5. stavak 5. Direktive 2001/29 nema za cilj ni utjecati na materijalni sadržaj odredbi obuhvaćenih člankom 5. stavkom 2. te direktive ni, osobito, proširiti doseg različitih iznimaka i ograničenja koja su njime predviđena (vidjeti u tom smislu presudu od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr., C-435/12, EU:C:2014:254, t. 26.).
23      Iz toga slijedi da valja preoblikovati prvo i drugo pitanje na način da se ona odnose samo na tumačenje članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29.
Prvo i drugo pitanje
24      Prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 tumačiti na način da je stavljanje na raspolaganje zaštićenog djela, izradom kopije za izvanmrežni prijenos, koje pružatelj usluge internetskog prijenosa provodi na uređaju krajnjeg korisnika i na njegov zahtjev, pri čemu taj korisnik ne može tehnički njome raspolagati izvan te usluge i pri čemu se jamči da nositelj autorskog prava na to djelo zadržava kontrolu nad navedenim djelom koja mu omogućuje da eventualno blokira pristup toj kopiji, obuhvaćeno iznimkom za privatno reproduciranje koja se predviđa tom odredbom.
25      Najprije valja napomenuti da se člankom 5. stavkom 2. Direktive 2001/29 predviđaju iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog u članku 2. te direktive. Stoga je područje primjene iznimke za privatno reproduciranje, predviđene člankom 5. stavkom 2. točkom (b) navedene direktive, ograničeno samo na radnje reproduciranja, pri čemu su isključene, među ostalim, radnje koje su obuhvaćene priopćavanjem javnosti u smislu članka 3. te direktive.
26      Stoga valja ispitati predstavlja li stavljanje na raspolaganje kopije za izvanmrežni prijenos zaštićenog djela, koje provodi pružatelj usluge internetskog prijenosa pod uvjetima opisanima u točkama 15. i 16. ove presude, reproduciranje u smislu tog članka 2. ili je, naprotiv, obuhvaćeno pravima predviđenima člankom 3. navedene direktive i, konkretno, pravom priopćavanja autorskog djela javnosti.
27      U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29, države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
28      Iz te odredbe proizlazi da pojam „priopćavanje javnosti” ujedinjuje dva kumulativna elementa, točnije radnju priopćavanja nekog djela i priopćavanje tog djela određenoj javnosti (presuda od 19. prosinca 2019., Nederlands Uitgeversverbond i Groep Algemene Uitgevers, C-263/18, u daljnjem tekstu: presuda Tom Kabinet, EU:C:2019:1111, t. 61. i navedena sudska praksa).
29      Kao prvo, kad je riječ o pojmu „radnja priopćavanja”, valja naglasiti da taj pojam obuhvaća svaki prijenos zaštićenog djela javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja, neovisno o upotrijebljenom tehničkom sredstvu ili postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2017., VCAST, C-265/16, EU:C:2017:913, t. 42. i navedenu sudsku praksu i presudu Tom Kabinet, t. 62.).
30      Osim toga, valja istaknuti da svako emitiranje ili reemitiranje nekog djela upotrebom posebnog tehničkog sredstva mora načelno odobriti autor predmetnog djela (presuda od 29. studenoga 2017., VCAST, C-265/16, EU:C:2017:913, t. 43. i navedena sudska praksa).
31      Usto, kad je riječ o pojmu „stavljanje na raspolaganje javnosti”, u smislu iste odredbe, koji je dio šireg pojma „priopćavanje javnosti”, Sud je presudio da je za kvalifikaciju radnje kao stavljanja na raspolaganje javnosti potrebno kumulativno ispuniti dvije pretpostavke navedene u članku 3. stavku 1. Direktive 2001/29, odnosno omogućiti dotičnim pripadnicima javnosti pristup djelu ili predmetu zaštite o kojemu je riječ kako s mjesta tako i u vrijeme koje sami odaberu, a da pritom nije odlučujuće koriste li se osobe koje čine tu javnost tom mogućnosti (vidjeti u tom smislu presudu Tom Kabinet, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
32      Kad je posebno riječ o stavljanju na raspolaganje javnosti djela ili predmeta zaštite na način da mu pripadnici javnosti mogu pristupiti, s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu, iz obrazloženja prijedloga direktive proizlazi da „je relevantna radnja ona radnja koja se sastoji od provedbe stavljanja djela na raspolaganje javnosti, i stoga njegova pružanja na stranici dostupnoj javnosti, radnja koja prethodi stvarnoj fazi prijenosa na zahtjev” i da „[n]ije važno je li osoba stvarno preuzela to djelo” (presuda Tom Kabinet, t. 64.). U načelu isto vrijedi kad se djelo stavlja na raspolaganje na platformi za internetski prijenos na kojoj korisnik može zatražiti da se kopija izradi na njegovu uređaju kako bi joj mogao pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sâm odabere.
33      Kao drugo, kako bi bila obuhvaćena pojmom „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, zaštićena djela moraju se stvarno priopćiti nekoj „javnosti”, pri čemu se navedeno priopćavanje odnosi na neodređen broj mogućih adresata (vidjeti u tom smislu presudu Tom Kabinet, t. 66. i navedenu sudsku praksu).
34      Međutim, iz obrazloženja prijedloga direktive također proizlazi, s jedne strane, da je pravo priopćavanja javnosti također relevantno kada više nepovezanih osoba, pripadnika javnosti, može individualno, na različitim mjestima i u različito vrijeme imati pristup djelu koje je javnosti dostupno na internetskoj stranici i, s druge strane, da se javnost sastoji od pojedinaca (presuda Tom Kabinet, t. 67.).
35      U tom pogledu Sud je već imao priliku pojasniti, s jedne strane, da pojam „javnost” podrazumijeva određeni minimalni prag, što iz tog pojma isključuje vrlo malen, odnosno neznatan skup osoba i, s druge strane, da valja uzeti u obzir kumulativne učinke koji proizlaze iz stavljanja zaštićenog djela na raspolaganje za preuzimanje mogućim adresatima. Stoga je potrebno voditi računa osobito o broju osoba koje istodobno mogu imati pristup istom djelu, ali i o broju onih koje mu mogu pristupiti uzastopno (presuda Tom Kabinet, t. 68.).
36      Doista, u ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je funkcionalnost izvanmrežnog prijenosa o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja uključuje lokalnu kopiju na korisnikovu uređaju s platforme za internetski prijenos zaštićenih djela, na raspolaganju skupu pretplatnika tako da joj svaki od njih može pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sâm odabere. Stoga treba smatrati da takva usluga u načelu predstavlja priopćavanje djela javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. Isto tako, čini se da se svaka zainteresirana osoba može pretplatiti na takve platforme za internetski prijenos i da više pretplatnika istodobno može zatražiti pristup istom djelu radi izvanmrežnog prijenosa. Stoga valja smatrati da je znatan broj osoba koje istodobno ili uzastopno mogu imati pristup istom djelu upotrebom navedene funkcionalnosti.
37      Stoga, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev uzimajući u obzir sve relevantne elemente, treba smatrati da stavljanje na raspolaganje zaštićenog djela, izradom kopije za izvanmrežni prijenos, koje pružatelj usluge internetskog prijenosa provodi na uređaju krajnjeg korisnika na njegov zahtjev, predstavlja stavljanje djela na raspolaganje javnosti na način da svatko tom djelu može pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sâm odabere, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.
38      Međutim, u takvom se slučaju radnja o kojoj je riječ ne može kvalificirati kao „reproduciranje” u smislu članka 2. te direktive, tako da, u skladu s onim što se navodi u točki 25. ove presude, ta radnja ne može biti obuhvaćena područjem primjene članka 5. stavka 2. točke (b) navedene direktive.
39      No, ako će sud koji je uputio zahtjev smatrati da radnje o kojima je riječ u glavnom postupku treba kvalificirati kao radnje „reproduciranja” u smislu tog članka 2., tada je na njemu da provjeri jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni tim člankom 5. stavkom 2. točkom (b) kako bi se utvrdilo trebaju li druge stranke iz glavnog postupka doista plaćati zatraženu pravičnu naknadu.
40      Člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29 pojašnjava se da države članice mogu predvidjeti iznimku od prava reproduciranja u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu.
41      U tu svrhu valja pojasniti da je Sud odlučio da reproduciranje djela koje izvrši privatna osoba u privatnu svrhu treba smatrati radnjom koja može uzrokovati štetu za dotičnog nositelja prava, s obzirom na to da je ostvarena bez njegova prethodnog ovlaštenja (presuda od 29. studenoga 2017., VCAST, C-265/16, EU:C:2017:913, t. 33. i navedena sudska praksa).
42      U tom pogledu, iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, u vezi s člankom 6. te direktive, proizlazi da fizička osoba treba raspolagati kopijom djela o kojem je riječ i kontrolirati je radi reproduciranja za privatnu uporabu. Naime, radnja reproduciranja obuhvaćena je iznimkom koja se predviđa člankom 5. stavkom 2. točkom (b) navedene direktive samo kad je provodi fizička osoba ili ako je se provodi na njezinu inicijativu. Međutim, to ne može biti slučaj kada nositelj autorskog prava na djelo o kojem je riječ tehnički spriječi takvu radnju primjenom tehničkih mjera iz tog članka 6. Nadalje, kao što to nezavisni odvjetnik ističe u točki 14. svojeg mišljenja, iz sudske prakse proizlazi da fizička osoba može iskoristiti iznimku za privatno reproduciranje samo pod uvjetom da je prethodno dobila pristup djelu o kojem je riječ u obliku koji predstavlja izvor reproduciranja. Usto, takav pristup treba biti zakonit, odnosno dobiven uz pristanak nositelja autorskih prava. Iznimka za privatno reproduciranje ne smije tog nositelja prava lišiti njegova prava na zabranu ili ovlaštenje pristupa djelima ili predmetima zaštite za koje fizičke osobe žele ostvariti privatno reproduciranje (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2017., VCAST, C-265/16, EU:C:2017:913, t. 39.).
43      Međutim, u ovom slučaju korisnici usluge internetskog prijenosa ne posjeduju izvor kopije te pristupaju djelima o kojim je riječ u obliku kopija za izvanmrežni prijenos tek nakon kopiranja tih djela. Naime, djelo koje je odabrao korisnik na raspolaganje stavlja pružatelj usluge internetskog prijenosa koji to djelo sprema u dio memorije uređaja pod uvjetima navedenima u točki 16. ove presude. Stoga, u tom kontekstu, pružatelj usluge internetskog prijenosa korisniku ne pruža samo običnu uslugu reproduciranja, nego to djelo stavlja korisniku na raspolaganje u obliku kopije za izvanmrežni prijenos, pri čemu zadržava kontrolu nad tom kopijom. Kao što to nezavisni odvjetnik ističe u točki 15. svojeg mišljenja, u tom pogledu nije važno da korisnik može također imati pristup istim djelima zahvaljujući internetskom prijenosu. Naime, internetski prijenos nije izvor kopije za izvanmrežni prijenos i stvarno korištenje pristupa konkretnim djelima na taj način ne predstavlja uvjet za dobivanje takve kopije.
44      U tim okolnostima, valja utvrditi da se, s obzirom na to da fizička osoba pristupa djelu o kojem je riječ tek nakon što ga kopira pružatelj usluge internetskog prijenosa, ne može smatrati da je tu kopiju izradila ta osoba u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29. Naime, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, izvor kopije posjeduje pružatelj usluge internetskog prijenosa, a ne fizička osoba o kojoj je riječ.
45      Usto, valja podsjetiti na to da, nakon što pružatelj usluge internetskog prijenosa na korisnikov zahtjev izradi kopiju za izvanmrežni prijenos, korisnik ne raspolaže slobodno tom kopijom. Naime, kao što se to pojašnjava u točki 16. ove presude, taj pružatelj usluge uveo je mjere kojima se, osobito primjenom metode enkripcije, osigurava da korisnik navedenu kopiju ne može premjestiti, prenijeti niti reproducirati. Usto, ona se automatski briše nakon isteka korisnikove pretplate ili u drugim slučajevima predviđenima u uvjetima korištenja i može se obrisati u slučaju da nositelj autorskih prava povuče pristanak. Doista, s obzirom na to da taj nositelj zadržava takvu kontrolu, valja pretpostaviti, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da je kopija za izvanmrežni prijenos izrađena uz dopuštenje navedenog nositelja, tako da se ne može utvrditi nikakva šteta u smislu sudske prakse navedene u točki 41. ove presude.
46      Osim toga, važno je naglasiti da su u takvim okolnostima mjere navedene u prethodnoj točki ove presude obuhvaćene pojmom „tehničke mjere” koji se u članku 6. stavku 3. Direktive 2001/29 definira kao svaka tehnologija, uređaj ili sastavni dio napravljen da u uobičajenom djelovanju osobito sprečava ili ograničava radnje, u odnosu na djela ili druge predmete zaštite, koje nisu odobrene od strane nositelja autorskog prava, uzimajući u obzir da se navedene radnje, kao što to proizlazi iz članaka 2. do 4. te direktive, sastoje u reproduciranju djelâ, njihovom priopćavanju javnosti i stavljanju na raspolaganje javnosti, kao i distribuciji izvornika ili umnoženih primjeraka djela. Taj je pojam široko definiran i uključuje primjenu pristupnog kôda ili zaštitnog postupka, kao što je enkripcija, premetanje ili druga preinaka djela ili predmeta zaštite ili mehanizma nadzora umnožavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 23. siječnja 2014., Nintendo i dr., C-355/12, EU:C:2014:25, t. 24., 25. i 27.).
47      U ovom slučaju tehničkim mjerama koje uvede pružatelj usluge internetskog prijenosa za kopije za izvanmrežni prijenos nastoji se spriječiti da korisnici mogu premjestiti, prenijeti ili pak reproducirati te kopije izvan usluge o kojoj je riječ i zajamčiti da nositelj autorskog prava zadrži kontrolu nad tim kopijama, koja mu omogućuje da eventualno blokira pristup, tako da korisnici ne mogu raspolagati kopijom za izvanmrežni prijenos ako taj nositelj to ne odobri. Stoga se kopija na koju se primjenjuju takve tehničke mjere kojima se navedenog nositelja štiti od radnji za koje je potrebno njegovo odobrenje u načelu ne može kvalificirati kao „privatno reproduciranje” u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) navedene direktive.
48      S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da stavljanje na raspolaganje zaštićenog djela, izradom kopije za izvanmrežni prijenos, koje pružatelj usluge internetskog prijenosa provodi na uređaju krajnjeg korisnika na njegov zahtjev, pri čemu taj korisnik ne može tehnički njome raspolagati izvan te usluge i pri čemu se jamči da nositelj autorskog prava na to djelo zadržava kontrolu nad navedenim djelom koja mu omogućuje da eventualno blokira pristup toj kopiji, nije obuhvaćeno iznimkom za privatno reproduciranje koja se predviđa tom odredbom.
Treće pitanje
49      Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 tumačiti na način da na primjenu iznimke predviđene tom odredbom utječe činjenica da je za radnju izrade kopije za izvanmrežni prijenos djela o kojem je riječ odnosno za korištenje te kopije izvršeno plaćanje nositelju autorskog prava na to djelo na temelju licencije kojom se odobrava ta kopija.
50      Valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 2. Direktive 2001/29, države članice dodjeljuju autorima pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima, njihovih djela te se na temelju članka 5. stavka 2. te direktive državama članicama daje mogućnost predvidjeti iznimke i ograničenja navedenog prava (presuda od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr., C-435/12, EU:C:2014:254, t. 21.).
51      Sud je u tom pogledu presudio da kad države članice odluče uvesti iznimku za privatno reproduciranje u svoje nacionalno pravo, one su konkretno dužne propisati, u skladu s navedenim člankom 5. stavkom 2. točkom (b), plaćanje „pravične naknade” u korist nositeljâ isključivog prava reproduciranja (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C-467/08, EU:C:2010:620, t. 30. i od 16. lipnja 2011., Stichting de Thuiskopie, C-462/09, EU:C:2011:397, t. 22.).
52      Točno je da je Sud već odlučio da, kad država članica odluči, na temelju članka 5. stavka 2. Direktive 2001/29, isključiti iz materijalnog područja primjene te odredbe svako pravo nositeljâ prava da daju ovlaštenje za privatna reproduciranja svojih djela, tada je njihova moguća
radnja ovlaštenja lišena pravnih učinaka u pravu navedene države. Sud je iz toga zaključio da takva radnja nema nikakav učinak na štetu učinjenu nositeljima prava zbog uvođenja mjere kojom se oduzima predmetno pravo i stoga ne može imati nikakav učinak na pravičnu naknadu, bilo da je ona predviđena u obveznom ili fakultativnom obliku, na temelju primjenjive odredbe te direktive (presuda od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C-463/12, EU:C:2015:144, t. 65. i navedena sudska praksa).
53      S obzirom na navedeno, takav zaključak vrijedi samo u slučaju, navedenom u točki 42. ove presude, u kojem fizičke osobe mogu raspolagati kopijom djela o kojem je riječ i kontrolirati je. Naime, nositelj autorskog prava na to djelo i nadalje ima mogućnost uvesti tehničke mjere iz članka 6. Direktive 2001/29 i time spriječiti ili ograničiti nedopuštene radnje reproduciranja, iako su one obuhvaćene privatnom uporabom. U tom smislu, valja utvrditi da se člankom 6. stavkom 1. te direktive određuje da države članice trebaju predvidjeti odgovarajuću pravnu zaštitu protiv izbjegavanja učinkovitih tehničkih mjera. Stoga se sudska praksa navedena u prethodnoj točki ove presude ne može tumačiti na način da ta iznimka predstavlja pravo fizičkih osoba da izrade kopiju djela za privatnu uporabu i da je svako odobrenje nositelja autorskih prava lišeno pravnog učinka, uključujući slučaj u kojem taj nositelj zadržava kontrolu nad svojim djelom primjenom tehničkih mjera.
54      Upravo na taj način valja tumačiti sudsku praksu Suda u kojoj se naglašava da je zakonodavac Unije želio ograničiti tu iznimku samo na slučajeve u kojima je privatno reproduciranje djela o kojem je riječ prouzročilo štetu nositelju autorskog prava na to djelo jer taj nositelj gubi priliku da ostvari svoje isključivo pravo. U tom se smislu izrazima „nadoknadila” i „naknađivanje štete”, navedenima u uvodnim izjavama 35. i 38. Direktive 2001/29, odražava volja tog zakonodavca da uspostavi poseban sustav naknade koji se primjenjuje kada postoji šteta za nositelje prava, koja u načelu stvara obvezu da im se nadoknadi ili naknadi šteta (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2010., Padawan, C-467/08, EU:C:2010:620, t. 41.).
55      Suprotno tomu, to znači da nije moguće dobiti takvu pravičnu naknadu ako je nositelj autorskog prava na djelo čija je kopija izrađena zadržao kontrolu nad tim djelom primjenom tehničkih mjera te je dao svoje odobrenje za tu kopiju, osobito na temelju licencije.
56      U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev tvrdi da nositelj prava na djelo o kojem je riječ prima naknadu u obliku naknade za licenciju koju ugovara s pružateljem usluge internetskog prijenosa koja se djelomično izračunava na temelju toga koliko puta korisnik te usluge izvodi kopiju za izvanmrežni prijenos. Na temelju tih okolnosti i eventualno uvedenih tehničkih mjera moglo bi se smatrati da nositelj prava može kontrolirati način na koji njegova zaštićena djela upotrebljavaju osobe koje imaju zakonit pristup tim djelima i da je odobrenje za kopije za izvanmrežni prijenos obuhvaćena nositeljevim uobičajenim iskorištavanjem za koje može ugovoriti naknadu prilikom ostvarivanja svojeg autorskog prava.
57      U tom pogledu valja pojasniti da načini naknade, predviđeni ugovorom o licenciji kojim se pružatelju usluge internetskog prijenosa dopušta da izradi kopije za izvanmrežni prijenos na uređajima krajnjih korisnika, ne utječu na pitanje mogu li se te kopije obuhvatiti iznimkom za privatno reproduciranje koja je predviđena člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29. Važna je samo činjenica da je nositelj prava kojima se štiti djelo o kojem je riječ zadržao kontrolu nad tim djelom primjenom tehničkih mjera i da je mogao dati svoje odobrenje za navedene kopije jer takva okolnost znači da je taj nositelj stoga ostvario svoje pravo na zabranu ili ovlaštenje pristupa tom djelu i da se stoga iste kopije ne mogu smatrati uzrokom štete koju je pretrpio navedeni nositelj.
58      Suprotno tomu, u slučaju navedenom u točki 42. ove presude, u kojem fizičke osobe mogu raspolagati kopijom djela o kojem je riječ i kontrolirati je, odobrenje nositelja autorskog prava na to djelo lišeno je pravnih učinaka. U tom slučaju eventualne naknade plaćene u zamjenu za to odobrenje gube osnovu jer na temelju radnji reproduciranja obuhvaćenih iznimkom za privatno reproduciranje, u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, nastaje samo pravo na pravičnu naknadu, u smislu te odredbe.
59      S obzirom na prethodno navedena razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da na primjenu iznimke predviđene tom odredbom ne utječe činjenica da je za radnju izrade kopije za izvanmrežni prijenos djela o kojem je riječ odnosno za korištenje te kopije izvršeno plaćanje nositelju autorskog prava na to djelo na temelju licencije kojom se odobrava ta kopija, pod uvjetom da nositelj autorskog prava na predmetno djelo nije uveo tehničke mjere i da, stoga, taj nositelj nije mogao dati odobrenje za takvu radnju.
Troškovi
60      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
1.      Članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu
treba tumačiti na način da:
stavljanje na raspolaganje zaštićenog djela, izradom kopije za izvanmrežni prijenos, koje pružatelj usluge internetskog prijenosa provodi na uređaju krajnjeg korisnika na njegov zahtjev, pri čemu taj korisnik ne može tehnički njome raspolagati izvan te usluge i pri čemu se jamči da nositelj autorskog prava na to djelo zadržava kontrolu nad navedenim djelom koja mu omogućuje da eventualno blokira pristup toj kopiji, nije obuhvaćeno iznimkom za privatno reproduciranje koja se predviđa tom odredbom.
2.      Članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29
treba tumačiti na način da:
na primjenu iznimke predviđene tom odredbom ne utječe činjenica da je za radnju izrade kopije za izvanmrežni prijenos djela o kojem je riječ odnosno za korištenje te kopije izvršeno plaćanje nositelju autorskog prava na to djelo na temelju licencije kojom se odobrava ta kopija, pod uvjetom da nositelj autorskog prava na predmetno djelo nije uveo tehničke mjere i da, stoga, taj nositelj nije mogao dati odobrenje za takvu radnju.
Potpisi
*      Jezik postupka: nizozemski