62024CJ0008
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
17. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Uredba (EU) 2018/1805 – Članak 1. stavci 1. i 4. – Nalog za oduzimanje donesen u okviru kaznenog postupka – Članak 2. točka 2. i članak 2. točka 3. podtočke (a) i (d) – Oduzimanje u vezi s kaznenim djelom, ali bez pravomoćne osuđujuće presude – Nalog za oduzimanje donesen u oslobađajućoj presudi kojom se utvrđuje da je imovina koju valja oduzeti ostvarena drugim kaznenim djelom, a ne kaznenim djelom povodom kojeg je donesena ta presuda, i u čijem počinjenju nisu sudjelovali oslobođeni optuženici, nego druge osobe – Nepostojanje optužnice protiv tih osoba – Članak 19. stavak 1. točka (h) – Razlozi za nepriznavanje i neizvršenje nalogâ za oduzimanje – Iznimne situacije u kojima postoje ozbiljni razlozi za pretpostavku da bi, na temelju specifičnih i objektivnih dokaza, izvršenje naloga za oduzimanje, u posebnim okolnostima slučaja, podrazumijevalo očito kršenje temeljnog prava sadržanog u Povelji Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. Povelje o temeljnim pravima – Pravo na djelotvoran pravni lijek i prava obrane – Nekorištenje djelotvornim pravnim lijekovima u državi članici izdavanja”
U predmetu C-8/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Visoki kazneni sud Republike Hrvatske, odlukom od 4. listopada 2023., koju je Sud zaprimio 9. siječnja 2024., u kaznenom postupku protiv
D. d.o.o.,
uz sudjelovanje:
Županijskog državnog odvjetništva u Zagrebu,
SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, T. von Danwitz, potpredsjednik, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. Condinanzi i F. Schalin, predsjednici vijeća, S. Rodin, E. Regan (izvjestitelj), N. Piçarra, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni i N. Fenger, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: M. Longar, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 3. veljače 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu, S. Blažević, u svojstvu agenta,
–
za hrvatsku vladu, G. Vidović Mesarek, u svojstvu agenta,
–
za slovensku vladu, A. Dežman Mušič, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, R. Mrljić, J. Vondung i I. Zaloguin, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. lipnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. i članka 2. točaka 3. i 10. Uredbe (EU) 2018/1805 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018. o uzajamnom priznavanju naloga za zamrzavanje i naloga za oduzimanje (SL 2018., L 303, str. 1. i ispravak SL 2025./90629, L) te članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru žalbe koju je podnio D. d.o.o. (u daljnjem tekstu: društvo D.), s poslovnim nastanom u Hrvatskoj, radi osporavanja priznavanja i izvršenja naloga za oduzimanje koji su slovenska tijela poslala hrvatskim tijelima u vezi s dionicama L.Z.-a d.d. (u daljnjem tekstu: društvo L.Z.) koje su u vlasništvu društva D.
Pravni okvir
Pravo Unije
Propis o priznavanju i izvršenju nalogâ za zamrzavanje i nalogâ za oduzimanje
3
Uvodne izjave 1. do 4., 11. do 13., 18., 31. i 34. Uredbe 2018/1805 glase:
„(1)
[Europska u]nija je sebi za cilj postavila održavanje i razvoj područja slobode, sigurnosti i pravde.
(2)
Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima u Uniji temelji se na načelu uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka, a to se načelo od sastanka Europskog vijeća u Tampereu održanog 15. i 16. listopada 1999. obično naziva temeljem pravosudne suradnje u kaznenim stvarima u Uniji.
(3)
Zamrzavanje i oduzimanje predmeta i imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima među najučinkovitijim su sredstvima u borbi protiv kriminala. [...]
(4)
Budući da je kriminal često prekogranične prirode, učinkovita prekogranična suradnja od ključne je važnosti za zamrzavanje i oduzimanje predmeta i imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom.
[...]
(11)
Kako bi se osiguralo učinkovito uzajamno priznavanje nalogâ za zamrzavanje i nalogâ za oduzimanje, pravila o priznavanju i izvršavanju tih naloga trebala bi se utvrditi pravno obvezujućim i izravno primjenjivim aktom Unije.
(12)
Važno je olakšati uzajamno priznavanje i izvršenje nalogâ za zamrzavanje i nalogâ za oduzimanje uspostavom pravila kojima se državu članicu obvezuje da bez dodatnih formalnosti prizna naloge za zamrzavanje i naloge za oduzimanje koje je u okviru postupaka u kaznenim stvarima izdala druga država članica te da te naloge izvrši na svojem državnom području.
(13)
Ova bi se uredba trebala primjenjivati na sve naloge za zamrzavanje i sve naloge za oduzimanje izdane u okviru postupaka u kaznenim stvarima. ‚Postupak u kaznenim stvarima’ autonoman je pojam prava Unije kako ga tumači Sud Europske unije, neovisno o sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava. Tim se pojmom stoga obuhvaćaju sve vrste naloga za zamrzavanje i naloga za oduzimanje koji su izdani slijedom postupaka u vezi s kaznenim djelom, a ne samo nalozi obuhvaćeni Direktivom 2014/42/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o zamrzavanju i oduzimanju predmeta i imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima u Europskoj uniji (SL 2014., L 127, str. 39. i ispravak SL 2014., L 138, str. 114.)]. Njime se obuhvaćaju i druge vrste naloga izdanih bez pravomoćne osuđujuće presude. Iako je moguće da takvi nalozi ne postoje u pravnom sustavu države članice, dotična država članica trebala bi moći priznati i izvršiti takav nalog koji je izdala druga država članica. Postupcima u kaznenim stvarima također bi se moglo obuhvatiti kaznene istrage koje provode policija i druga tijela kaznenog progona. Nalozi za zamrzavanje i nalozi za oduzimanje koji su izdani u okviru postupaka u građanskim ili upravnim pitanjima trebali bi biti isključeni iz područja primjene ove uredbe.
[...]
(18)
Postupovna prava navedena u [Direktivi 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (SL 2010., L 280, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213.), Direktivi 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (SL 2012., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.), Direktivi 2013/48/EU Europskog parlamenta i Vijeća, od 22. listopada 2013. o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga te o pravu na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima tijekom trajanja oduzimanja slobode (SL 2013., L 294, str. 1. i ispravak SL 2023./90091, L) i Direktivi (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.)] [...] trebala bi se primjenjivati, unutar područja primjene tih direktiva, na kaznene postupke obuhvaćene ovom uredbom u pogledu država članica koje te direktive obvezuju. U svakom slučaju, na sve postupke obuhvaćene ovom uredbom trebale bi se primjenjivati zaštitne mjere u okviru Povelje. Temeljne zaštitne mjere u kaznenim postupcima utvrđene u Povelji posebno bi se trebale primjenjivati na postupke u kaznenim stvarima koji nisu kazneni postupci, a koji su obuhvaćeni ovom uredbom.
[...]
(31)
Priznavanje i izvršenje naloga za zamrzavanje ili naloga za oduzimanje ne bi se trebalo odbiti na temelju razloga koji nisu predviđeni u ovoj uredbi. [...]
[...]
(34)
Stvaranje područja slobode, sigurnosti i pravde unutar Unije temelji se na uzajamnom povjerenju i pretpostavci usklađenosti drugih država članica s pravom Unije i, posebno, s temeljnim pravima. Međutim, u iznimnim situacijama, kada postoje ozbiljni razlozi za pretpostavku da bi, na temelju specifičnih i objektivnih dokaza, izvršenje naloga za zamrzavanje ili naloga za oduzimanje, u posebnim okolnostima slučaja, podrazumijevalo očito kršenje relevantnog temeljnog prava kako je utvrđeno u Povelji, tijelo izvršitelj trebalo bi moći odlučiti ne priznati i ne izvršiti dotični nalog. Temeljna prava koja bi trebala biti relevantna u tom smislu jesu posebice pravo na djelotvoran pravni lijek, pravo na pošteno suđenje i pravo na obranu. Pravo na vlasništvo u načelu ne hi trebalo biti relevantno jer zamrzavanje i oduzimanje imovine nužno podrazumijeva zadiranje u pravo osobe na vlasništvo te zato što su potrebne zaštitne mjere u tom smislu već predviđene u pravu Unije, među ostalim i u ovoj uredbi.”
4
Članak 1. te uredbe, naslovljen „Predmet”, predviđa:
„1.   Ovom uredbom utvrđuju se pravila u skladu s kojima država članica priznaje i izvršava na svojem državnom području naloge za zamrzavanje i naloge za oduzimanje koje je izdala druga država članica u okviru postupaka u kaznenim stvarima.
2.   Ovom uredbom ne mijenja se obveza poštovanja temeljnih prava i pravnih načela sadržanih u članku 6. UEU-a.
[...]
4.   Ova uredba ne primjenjuje se na naloge za zamrzavanje i naloge za oduzimanje izdane u okviru postupaka u građanskim ili upravnim stvarima.”
5
Člankom 2. navedene uredbe, naslovljenim „Definicije”, propisuje se:
„Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
1.
‚nalog za zamrzavanje’ znači odluka koju je izdalo ili potvrdilo tijelo izdavatelj kako bi se spriječilo uništenje, mijenjanje, premještanje, prijenos ili uklanjanje imovine radi njezina oduzimanja;
2.
‚nalog za oduzimanje’ znači konačna sankcija ili mjera koju je izrekao sud slijedom postupka u vezi s kaznenim djelom i čija je posljedica konačno oduzimanje imovine od fizičke ili pravne osobe;
3.
‚imovina’ znači imovina bilo koje vrste, neovisno o tome je li materijalna ili nematerijalna, pokretna ili nepokretna te pravni dokumenti ili instrumenti kojima se dokazuje pravo na takvu imovinu ili interes za takvu imovinu te koju tijelo izdavatelj smatra:
(a)
imovinskom koristi ostvarenom kaznenim djelom ili istovjetnom vrijednosti te imovinske koristi, bilo da je riječ o punom iznosu vrijednosti takve imovinske koristi ili samo dijelu iznosa;
[...]
(d)
podložnom oduzimanju na temelju bilo kojih drugih odredaba koje se odnose na ovlasti oduzimanja, uključujući oduzimanje bez pravomoćne osuđujuće presude, na temelju prava države izdavanja, slijedom postupka u vezi s kaznenim djelom;
[...]
10.
‚osoba na koju se nalog odnosi’ znači fizička ili pravna osoba protiv koje je izdan nalog za zamrzavanje ili nalog za oduzimanje ili fizička ili pravna osoba koja je vlasnik imovine obuhvaćene tim nalogom, kao i bilo koja treća strana na čija se prava u pogledu te imovine tim nalogom izravno utječe u skladu s pravom države izvršenja.”
6
Članak 3. te uredbe, naslovljen „Kaznena djela”, predviđa:
„1.   Naloge za zamrzavanje ili naloge za oduzimanje izvršava se bez provjere dvostruke kažnjivosti djela za koja su izdani takvi nalozi ako su ta djela u državi izdavanja kažnjiva kaznom zatvora u najduljem trajanju od najmanje tri godine te ako se na temelju prava države izdavanja radi o jednom od sljedećih kaznenih djela ili više njih:
[...]
9. pranje imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom;
[...]
2. Za kaznena djela koja nisu navedena u stavku 1. država izvršenja može priznavanje i izvršenje naloga za zamrzavanje ili naloga za oduzimanje uvjetovati time da su djela za koja je izdan nalog za zamrzavanje ili nalog za oduzimanje kazneno djelo na temelju prava države izvršenja, neovisno o njegovim sastavnim elementima ili o tome kako je opisano u pravu države izdavanja.”
7
Poglavlje II. Uredbe 2018/1805, naslovljeno „Slanje, priznavanje i izvršenje naloga za zamrzavanje”, sadržava članke 4. do 13. te uredbe, dok njezino poglavlje III., naslovljeno „Slanje, priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje”, sadržava njezine članke 14. do 22.
8
Člankom 14. Uredbe 2018/1805, naslovljenim „Slanje naloga za oduzimanje”, u stavcima 1. i 2. određuje se:
„1.   Nalog za oduzimanje šalje se u obliku potvrde o oduzimanju. Tijelo izdavatelj potvrdu o oduzimanju predviđenu u članku 17. šalje izravno tijelu izvršitelju ili, prema potrebi, središnjem tijelu iz članka 24. stavka 2. bilo kojim sredstvom kojim se omogućuje pisani zapis u uvjetima kojima se tijelu izvršitelju omogućuje da utvrdi vjerodostojnost potvrde o oduzimanju.
2.   Države članice mogu dati izjavu u kojoj navode da im tijelo izdavatelj pri slanju potvrde o oduzimanju s ciljem priznavanja i izvršenja naloga za oduzimanje treba poslati izvornik naloga za oduzimanje ili njegovu ovjerenu presliku zajedno s potvrdom o oduzimanju. Međutim, potrebno je prevesti samo potvrdu o oduzimanju, u skladu s člankom 17. stavkom 2.”
9
Članak 17. te uredbe, naslovljen „Standardna potvrda o oduzimanju”, u stavcima 1. i 2. predviđa:
„1.   U svrhu slanja naloga za oduzimanje tijelo izdavatelj popunjava potvrdu o oduzimanju iz Priloga II., potpisuje ju i ovjerava točnost i ispravnost njezina sadržaja.
2.   Tijelo izdavatelj dostavlja tijelu izvršitelju prijevod potvrde o oduzimanju na službenom jeziku države izvršenja ili na bilo kojem drugom jeziku koji država izvršenja prihvaća u skladu sa stavkom 3.”
10
Člankom 18. navedene uredbe, naslovljenim „Priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje”, u stavku 1. određuje se:
„Tijelo izvršitelj priznaje nalog za oduzimanje poslan u skladu s člankom 14. i poduzima mjere potrebne za njegovo izvršenje na isti način kao i za domaći nalog za oduzimanje koji je izdalo tijelo države izvršenja, osim ako se tijelo izvršitelj pozove na jedan od razloga za nepriznavanje i neizvršenje predviđenih u članku 19. ili na jedan od razloga za odgodu predviđenih u članku 21.”
11
Članak 19. iste uredbe, naslovljen „Razlozi za nepriznavanje i neizvršenje naloga za oduzimanje”, u stavcima 1. i 2. određuje:
„1.   Tijelo izvršitelj može odlučiti odbiti priznavanje ili izvršenje naloga za oduzimanje samo u sljedećim slučajevima:
[...]
(c)
ako je potvrda o oduzimanju nepotpuna ili očito netočna i nije popunjena nakon savjetovanja iz stavka 2.;
[...]
(h)
ako u iznimnim situacijama postoje ozbiljni razlozi za pretpostavku da bi, na temelju specifičnih i objektivnih dokaza, izvršenje naloga za oduzimanje, u posebnim okolnostima slučaja, podrazumijevalo očito kršenje relevantnog temeljnog prava kako je utvrđeno u Povelji, posebice prava na djelotvoran pravni lijek, prava na pošteno suđenje ili prava na obranu.
2.   U bilo kojem od slučajeva iz stavka 1., prije donošenja odluke o odbijanju priznavanja ili izvršenja naloga za oduzimanje, u cijelosti ili djelomično, tijelo izvršitelj savjetuje se s tijelom izdavateljem primjerenim sredstvima i, prema potrebi, traži od tijela izdavatelja da bez odgode dostavi sve potrebne informacije.”
12
Članak 23. Uredbe 2018/1805, naslovljen „Pravo kojim se uređuje izvršenje”, u stavku 1. glasi:
„Izvršenje naloga za zamrzavanje ili naloga za oduzimanje uređuje se pravom države izvršenja i jedino su njezina tijela nadležna za odlučivanje o postupcima njihova izvršenja i određivanje svih mjera koje se na njih odnose.”
13
Članak 25. te uredbe, naslovljen „Komunikacija”, predviđa:
„1.   Ako je potrebno, tijelo izdavatelj i tijelo izvršitelj međusobno se bez odgode savjetuju kako bi osigurali učinkovitu primjenu ove Uredbe, koristeći se svim prikladnim sredstvima komunikacije.
2.   Sva komunikacija, uključujući onu kojom se nastoji ukloniti teškoće povezane sa slanjem ili autentifikacijom isprava potrebnih za izvršenje naloga za zamrzavanje ili naloga za oduzimanje, obavlja se izravno između tijela izdavatelja i tijela izvršitelja i, ako je država članica odredila središnje tijelo u skladu s člankom 24. stavkom 2., prema potrebi uz sudjelovanje tog središnjeg tijela.”
14
Članak 33. navedene uredbe, naslovljen „Pravna sredstva u državi izvršenja protiv priznavanja i izvršenja naloga za zamrzavanje ili naloga za oduzimanje”, u stavcima 2. i 4. određuje:
„2.   Materijalni razlozi za izdavanje naloga za zamrzavanje ili naloga za oduzimanje ne osporavaju se pred sudom u državi izvršenja.
[...]
4.   Ovim člankom ne dovodi se u pitanje primjena zaštitnih mjera i pravnih sredstava u državi izdavanja u skladu s člankom 8. Direktive 2014/42/EU.”
Propis o minimalnim pravilima u vezi s nalozima za zamrzavanje i nalozima za oduzimanje
15
Članak 1. Direktive 2014/42, naslovljen „Predmet”, u stavku 1. glasi:
„Ova Direktiva utvrđuje minimalna pravila o zamrzavanju imovine s ciljem mogućeg naknadnog oduzimanja i o oduzimanju imovine u kaznenim stvarima.”
16
Člankom 8. te direktive, naslovljenim „Zaštitne mjere”, određuje se:
„1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da osobe pogođene mjerama predviđenima u okviru ove direktive imaju pravo na učinkovita pravna sredstva i na pravično suđenje kako bi sačuvale svoja prava.
[...]
6.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se navedu razlozi za svaki nalog za oduzimanje i da se odluka priopći dotičnoj osobi. Države članice omogućuju učinkovitu mogućnost za osobu u pogledu koje je naloženo oduzimanje da osporava nalog za oduzimanje pred sudom.
7.   Ne dovodeći u pitanje Direktivu 2012/13/EU i Direktivu 2013/48/EU, osobe čija je imovina zahvaćena nalogom za oduzimanje imaju pravo na odvjetnika tijekom čitavog postupka oduzimanja u vezi s određivanjem imovinske koristi i predmeta kako bi ostvarile svoja prava. Dotične osobe obavješćuju se da imaju to pravo.
[...]”
Propisi o europskom uhidbenom nalogu te priznavanju i izvršenju kaznenih presuda
– Okvirna odluka 2002/584/PUP
17
Članak 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.), naslovljen „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja”, u stavku 3. propisuje:
„Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU-a].”
– Okvirna odluka 2008/909/PUP
18
Članak 3. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (SL 2008., L 327, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.), naslovljen „Svrha i područje primjene”, u stavku 4. predviđa:
„Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštivanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela iz članka 6. [UEU-a].”
Slovensko pravo
19
Članci 227. i 245. Kazenskog zakonika (Kazneni zakonik) odnose se na kazneno djelo oštećenja vjerovnikâ odnosno na kazneno djelo pranja novca.
20
Članak 498.a Zakona o kazenskem postopku (Zakon o kaznenom postupku), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ZKP), određuje:
„(1)   Osim u slučajevima kada se kazneni postupak okonča presudom kojom je okrivljenik proglašen krivim, novac ili imovina nezakonitog podrijetla iz članka 245. Kaznenog zakonika [...] oduzet će se i:
1)
ako su dokazana zakonska obilježja kaznenog djela iz članka 245. Kaznenog zakonika [...] koja upućuju na to da novac ili imovina iz spomenutog članka potječu od kaznenih djela [...]
[...]
(2)   Posebno rješenje o tome donosi vijeće [...] na obrazloženi prijedlog državnog odvjetnika; prije toga, istražni sudac mora, na zahtjev sudskog vijeća, prikupiti informacije i istražiti sve relevantne okolnosti kako bi se utvrdilo nezakonito podrijetlo novca ili imovine [...].
(3)   Ovjerena preslika rješenja iz prethodnog stavka dostavlja se vlasniku oduzetog novca ili imovine [...] ako je poznat. [...]
(4)   Vlasnik oduzetog novca ili imovine [...] ima pravo na žalbu protiv rješenja iz stavka 2. ovog članka, ako je mišljenja da ne postoji zakonski temelj za oduzimanje.”
21
Člankom 500. ZKP-a predviđa se:
„(1)   Kada je riječ o oduzimanju imovinske koristi od drugog primatelja imovinske koristi (članci 75., 77., 77.a i 77.b Kaznenog zakonika), tu se osobu mora pozvati radi saslušanja u prethodnom postupku i na glavnoj raspravi. U ime pravne osobe poziva se njezin zastupnik. U pozivu valja navesti da će se postupak provesti i bez njegove prisutnosti.
(2)   Zastupnika pravne osobe saslušava se na glavnoj raspravi nakon okrivljenika. Isto vrijedi i za drugog primatelja imovinske koristi, ako nije bio pozvan kao svjedok.
(3)   Primatelj imovinske koristi i zastupnik pravne osobe imaju pravo predlagati dokaze u vezi s utvrđivanjem imovinske koristi i postavljati pitanja okrivljeniku, svjedocima i vještacima uz odobrenje predsjednika vijeća.
[...]
(5)   Ako sud tek na glavnoj raspravi utvrdi da je moguće primijeniti oduzimanje imovinske koristi, prekida glavnu raspravu i poziva primatelja imovinske koristi odnosno zastupnika pravne osobe.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
22
Na temelju optužnice podnesene 29. svibnja 2017. Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru, Slovenija) provelo je kazneni postupak protiv četiriju osoba (u daljnjem tekstu: četiri optuženika) osumnjičenih za počinjenje kaznenog djela zlouporabe položaja ili ovlasti time što su između 15. i 25. srpnja 2007. kupnjom dionica društva L.Z. pribavile nezakonitu imovinsku korist društvu I. J. S. d.d. (u daljnjem tekstu: društvo I. J. S.).
23
U okviru tog postupka taj je sud također utvrdio da su u pogledu osoba koje nisu ta četiri optuženika ostvarena zakonska obilježja drugih dvaju kaznenih djela, odnosno oštećenja vjerovnika društva I. J. S. i pranja novca. S tim u vezi navedeni je sud među ostalim utvrdio da je tijekom lipnja 2013. formalni direktor tada insolventnog društva I. J. S. prodao dionice društva L.Z. društvu V.K. d.o.o. a da nije došlo do stvarne isplate. Zatim je potonje društvo u srpnju 2013. prodalo te dionice društvu D., posredstvom jednog od svojih direktora, i to kako bi se prikrilo njihovo podrijetlo.
24
U okviru pretkaznenog postupka, koji se odnosi na kazneno djelo oštećenja vjerovnika društva I. J. S., dionice društva L.Z., koje su bile u vlasništvu društva D., bile su, kao imovinska korist od tog kaznenog djela, predmet naloga za zamrzavanje koji je 16. lipnja 2014. izdalo Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru). Tim je nalogom za zamrzavanje, koji se prvotno primjenjivao u trajanju od tri mjeseca računajući od datuma njegova izdavanja, odnosno do 15. rujna 2014., društvu D. zabranjen prijenos tih dionica te je ono obaviješteno o pravu da protiv tog naloga podnese žalbu. Na zahtjev državnog odvjetnika taj je sud donio više naloga kojima se produljuje zamrzavanje navedenih dionica. Te su naloge za zamrzavanje priznala i izvršila hrvatska tijela. Međutim, budući da te iste dionice nisu bile zaštićene u razdoblju od 16. rujna do 20. listopada 2014., zbog poteškoća u postupku priznavanja navedenih naloga, one su 13. listopada 2014. prenesene na skrbničke račune koji ne omogućuju identifikaciju stvarnih vlasnika.
25
Društvo D. dvaput je podnijelo žalbe protiv naloga za zamrzavanje, koje nisu prihvaćene. Osim toga, odbijene su žalbe podnesene Županijskom sudu u Zagrebu (Hrvatska) kako bi se osporilo priznavanje i izvršenje tih naloga od strane hrvatskih tijela, kao i pravni lijek podnesen nakon tog odbijanja.
26
Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) saslušalo je u okviru kaznenog postupka iz točaka 22. i 23. ove presude 27. siječnja 2020. osobu Z.Z., zastupnika društva D. Tijekom tog saslušanja taj je sud obavijestio tu osobu o mogućnosti oduzimanja dionica društva L.Z., koje je društvo D. imalo u vlasništvu i na koje se odnose nalozi za zamrzavanje, kao i, u skladu s člankom 500. ZKP-a, o mogućnosti saslušanja u pogledu takvog oduzimanja te podnošenja dokaza i postavljanja pitanja. Osoba Z.Z. izjavila je da je obaviještena o tim nalozima za zamrzavanje, da ih smatra neosnovanima i da je zbog toga posredstvom svojeg odvjetnika podnijela žalbu, iz prethodne točke ove presude, Županijskom sudu u Zagrebu kako bi se usprotivila tome da ih hrvatska tijela priznaju i izvrše. Također je navela da će se u slučaju naloga za oduzimanje tih dionica žaliti.
27
Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) održalo je 22. svibnja 2020. glavnu raspravu u tom postupku uz sudjelovanje državnog odvjetnika, četiriju optuženika i njihovih odvjetnika. U svojem završnom govoru državni odvjetnik predložio je oduzimanje navedenih dionica jer ih, prema njegovu mišljenju, treba smatrati imovinskom koristi ostvarenom kaznenim djelima, odnosno oštećenjem vjerovnikâ i pranjem novca.
28
Međutim, u pogledu tih dvaju kaznenih djela nije bila podignuta nijedna optužnica.
29
Presudom od 27. svibnja 2020. Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) oslobodilo je optužbi četiri optuženika kad je riječ o kaznenom djelu zlouporabe položaja ili ovlasti iz točke 22. ove presude, pri čemu je na temelju članka 498.a stavka 1. točke 1. ZKP-a donijelo nalog za oduzimanje dionica društva L.Z. u vlasništvu društva D. (u daljnjem tekstu: sporni nalog za oduzimanje). U tom je pogledu u toj presudi, među ostalim, navedeno da iz činjenica utvrđenih tijekom postupka izvođenja dokaza proizlazi da te dionice predstavljaju imovinsku korist od kaznenog djela oštećenja vjerovnikâ i pranja novca iz točaka 23. i 27. ove presude. Državni odvjetnik podnio je žalbu protiv te presude Višjem sodišču v Mariboru (Visoki sud u Mariboru, Slovenija), koje je tu žalbu odbilo presudom od 24. studenoga 2021., nakon koje je taj nalog za oduzimanje postao pravomoćan 22. prosinca 2021.
30
Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) izdalo je 17. veljače 2022. potvrdu o oduzimanju, u smislu članka 17. stavka 1. i Priloga II. Uredbi 2018/1805, u kojoj je dionice društva L.Z. u vlasništvu društva D. označilo kao „imovinsku korist ostvarenu kaznenim djelom” u skladu s člankom 2. točkom 3. podtočkom (a) te uredbe te „podložnu oduzimanju [...] bez pravomoćne osuđujuće presude [...] slijedom postupka u vezi s kaznenim djelom”, u skladu s člankom 2. točkom 3. podtočkom (d) navedene uredbe.
31
Radi priznavanja i izvršenja spornog naloga za oduzimanje taj je sud, na temelju članka 14. stavka 1. Uredbe 2018/1805, proslijedio tu potvrdu Županijskom državnom odvjetništvu u Zagrebu (Hrvatska). Navedenoj potvrdi bio je priložen prijevod na hrvatski jezik, s jedne strane, ulomaka iz presude od 27. svibnja 2020., navedene u točki 29. ove presude, koji se odnose na uvod, izreku i dio obrazloženja koji se odnosi na oduzetu imovinu te pouku o pravnom lijeku kao i, s druge strane, uvoda i izreke presude Višjeg sodišča v Mariboru (Visoki sud u Mariboru) od 24. studenoga 2021., navedene u istoj točki ove presude, kojom se odbija žalba koju je državni odvjetnik podnio protiv prvonavedene presude.
32
Presudom od 25. studenoga 2022. Županijski sud u Zagrebu, pred kojim je Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu pokrenulo postupak, priznao je sporni nalog za oduzimanje.
33
Društvo D. podnijelo je žalbu protiv te presude Visokom kaznenom sudu Republike Hrvatske, odnosno sudu koji je uputio zahtjev.
34
S jedne strane, taj sud izražava dvojbe u pogledu toga je li imovina koja je predmet spornog naloga za oduzimanje obuhvaćena područjem primjene Uredbe 2018/1805.
35
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pita se može li se kazneni postupak okončan oslobađajućom presudom koji je doveo do donošenja naloga za oduzimanje na temelju utvrđenja koja se odnose na kazneno djelo različito od onog na koje se odnosi ta presuda, a koje su počinili počinitelji različiti od onih na koje se odnosi navedena presuda i protiv kojih nije podignuta nikakva optužnica, smatrati „postupkom u vezi s kaznenim djelom” u smislu članka 2. točke 2. Uredbe 2018/1805, koji može dovesti do „oduzimanja bez pravomoćne osuđujuće presude” u smislu članka 2. točke 3. podtočke (d) te uredbe. Taj sud naglašava da se prema ZKP-u oduzimanje imovine može predvidjeti samo u osuđujućoj presudi ili presudi kojom se utvrđuje da je dotična osoba počinila nezakonito djelo koje je predmet kaznenog progona.
36
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev pita se poštuju li se u okviru kaznenog postupka koji je doveo do donošenja spornog naloga za oduzimanje temeljna prava koja društvo D. ima na temelju Povelje.
37
Konkretno, budući da je, u skladu s člankom 19. stavkom 1. točkom (h) Uredbe 2018/1805, odbijanje priznavanja naloga za oduzimanje zbog kršenja temeljnih prava osobe na koju se nalog odnosi moguće, s obzirom na načelo uzajamnog priznavanja presuda i pravosudnih odluka, samo u iznimnim situacijama, taj se sud pita u kojoj se mjeri toj uredbi, osobito njezinu članku 1. stavku 2. i članku 47. Povelje, može protiviti priznavanje i izvršenje tog naloga ako se pokaže da su ta temeljna prava povrijeđena.
38
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev ističe da je na raspravi održanoj 27. siječnja 2020. pred Okrožnim sodiščem v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) osoba Z.Z. ispitana kao zastupnik društva D. te je obaviještena o mogućnosti oduzimanja dionica o kojima je riječ u glavnom postupku kao i o mogućnosti podnošenja dokaza i postavljanja pitanja tijekom postupka. Suprotno tomu, ona nije bila obaviještena o tome da tijekom čitavog postupka oduzimanja ima pravo, utvrđeno u članku 8. stavku 7. Direktive 2014/42, na pristup odvjetniku.
39
Kao drugo, taj sud naglašava da zahtjev za oduzimanje dionica o kojima je riječ u glavnom postupku još nije bio podnesen u trenutku održavanja te rasprave, s obzirom na to da je državni odvjetnik taj zahtjev za oduzimanje podnio tek u svojem završnom govoru, odnosno na raspravi održanoj 22. svibnja 2020. Dakle, Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) održalo je raspravu na temelju optužnice podignute 2017.
40
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da iz potvrde o oduzimanju o kojoj je riječ u glavnom postupku proizlazi da je Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) 13. listopada 2020. dostavilo društvu D. ulomke svoje presude od 27. svibnja 2020., u kojoj je donesen sporni nalog za oduzimanje, a koji se odnose na uvod, izreku i dio obrazloženja koji se tiče oduzete imovinske koristi te na pouku o pravnom lijeku, zajedno s prijevodom na hrvatski jezik.
41
U tom se pogledu taj sud pita, s jedne strane, je li cjelovit tekst te presude, kao bitan dokument, trebalo dostaviti društvu D., kako bi mu se zajamčilo pošteno suđenje.
42
S druge strane, navedeni sud ističe da društvo D. osporava da su mu ulomci iz navedene presude stvarno dostavljeni 13. listopada 2020. i da to društvo predlaže izvođenje dokaza o tome ishođenjem potvrde o izvršenoj dostavi na taj datum kao i grafološkim vještačenjem. Navedeno društvo tvrdi da je primjerak te presude primilo tek nakon što ga je zatražilo, i to u veljači 2022.
43
Kao četvrto i posljednje, sud koji je uputio zahtjev napominje da društvo D. nije podnijelo žalbu protiv presude kojom je donesen sporni nalog za oduzimanje.
44
S obzirom na ta utvrđenja, sud koji je uputio zahtjev pita se o dosegu provjera koje treba provesti u okviru glavnog postupka kao i o mjeri u kojoj se u tom kontekstu treba savjetovati s tijelom izdavateljem spornog naloga za oduzimanje, uzimajući u obzir načelo uzajamnog priznavanja i članak 33. stavak 2. Uredbe 2018/1805, kojim se predviđa da se materijalni razlozi koji su doveli do izdavanja takvog naloga ne mogu osporavati pred sudom države članice izvršenja.
45
U tim je okolnostima Visoki kazneni sud Republike Hrvatske odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Obuhvaća li pojam ‚postupak u vezi s kaznenim djelom koji može rezultirati oduzimanjem imovine i bez osuđujuće presude’ prema članku 2. točki 3. Uredbe [2018/1805] i kazneni postupak dovršen oslobađajućom presudom?
2.
Obuhvaća li pojam ‚postupak u vezi s kaznenim djelom koji može rezultirati oduzimanjem imovine i bez osuđujuće presude’ prema članku 2. točki 3. Uredbe [2018/1805] i kazneni postupak koji je dovršen oslobađajućom presudom uz nalog za oduzimanje imovine kao protupravne imovinske koristi stečene drugim kaznenim djelom, a ne kaznenim djelom u povodu kojeg je donesena oslobađajuća presuda i u čijem počinjenju nisu sudjelovali optuženici, nego osobe protiv kojih nije podignuta optužnica?
3.
Protivi li se Uredbi [2018/1805], članku 1. stavku 2. Uredbe i članku 47. Povelje priznanje naloga za oduzimanje donesenog u kaznenom postupku u kojem osoba na koju se nalog odnosi iz članka 2. stavka 10. [te uredbe]:
–
nije pozvana sudjelovati u svim fazama kaznenog postupka;
–
nije upozorena na pravo na odvjetnika tijekom čitavog postupka;
–
nije primila cjelovit tekst presude u kojoj je sadržan [sporni] nalog za oduzimanje na jeziku koji razumije nego samo izvatke takve presude, a protiv tako dostavljene presude nije podnijela žalbu[?]”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
46
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavke 1. i 4., članak 2. točku 2. i članak 2. točku 3. podtočke (a) i (d) Uredbe 2018/1805 tumačiti na način da se ta uredba primjenjuje na nalog za oduzimanje koji je slijedom kaznenog postupka donesen u presudi kojom su optuženici oslobođeni od optužbi za počinjenje kaznenog djela koje je bilo predmet tog postupka i kojom se utvrđuje da je imovina koju treba oduzeti imovinska korist ostvarena drugim kaznenim djelom, u kojem je sudjelovala osoba različita od oslobođenih optuženika i protiv koje nije podignuta nijedna optužnica.
47
Valja podsjetiti na to da članak 1. stavak 1. Uredbe 2018/1805 određuje da se tom uredbom utvrđuju pravila u skladu s kojima država članica na svojem državnom području priznaje i izvršava naloge za zamrzavanje i naloge za oduzimanje koje je izdala druga država članica u okviru postupaka u kaznenim stvarima. Suprotno tomu, u skladu s člankom 1. stavkom 4. te uredbe, ona se ne primjenjuje na naloge za zamrzavanje i naloge za oduzimanje izdane u okviru postupaka u građanskim i upravnim stvarima.
48
U tom pogledu, članak 2. točka 2. Uredbe 2018/1805 pojašnjava da pojam „nalog za oduzimanje” u smislu te uredbe znači konačnu sankciju ili mjeru koju je izrekao sud slijedom postupka u vezi s kaznenim djelom i čija je posljedica konačno oduzimanje imovine od fizičke ili pravne osobe.
49
U članku 2. točki 3. podtočkama (a) i (d) Uredbe 2018/1805 pojam „imovina” definira se na način da uključuje, među ostalim, svu imovinu za koju tijelo izdavatelj smatra da čini imovinsku korist ostvarenu kaznenim djelom ili da je podložna oduzimanju, uključujući „oduzimanje bez pravomoćne osuđujuće presude”, na temelju prava države izdavanja, slijedom postupka u vezi s kaznenim djelom.
50
Stoga iz samog teksta tih odredbi proizlazi da područje primjene Uredbe 2018/1805 uključuje sve vrste naloga za oduzimanje koji su izdani slijedom postupka u vezi s kaznenim djelom, uključujući naloge za oduzimanje izdane bez pravomoćne osuđujuće presude. Kao što je to pojašnjeno u uvodnoj izjavi 13. te uredbe, države članice moraju biti u mogućnosti priznati i izvršiti takve naloge donesene na temelju prava države članice izdavanja u skladu s navedenom uredbom, čak i ako pravni sustav države članice izvršenja ne predviđa takvu vrstu naloga.
51
Iz toga proizlazi da se, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 28. do 36. svojeg mišljenja i kao što su to istaknule sve zainteresirane osobe koje su podnijele pisana očitovanja, Uredba 2018/1805 primjenjuje na nalog za oduzimanje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku. Naime, taj je nalog izdao nadležni nacionalni sud slijedom kaznenog postupka u okviru kojeg je taj sud smatrao da oduzeta imovina predstavlja „imovinsku korist ostvarenu kaznenim djelom” u smislu članka 2. točke 3. podtočke (a) te uredbe, odnosno kaznenim djelom oštećenja vjerovnikâ i kaznenim djelom pranja novca, i da ta imovina na temelju slovenskog prava podliježe „oduzimanju bez pravomoćne osuđujuće presude” u smislu članka 2. točke 3. podtočke (d) navedene uredbe. U tom pogledu nije relevantno to što ta dva kaznena djela nisu dovela do optužnice i da su osobe različite od onih koje su sudjelovale u tim kaznenim djelima oslobođene optužbi u okviru tog postupka.
52
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavke 1. i 4., članak 2. točku 2. i članak 2. točku 3. podtočke (a) i (d) Uredbe 2018/1805 treba tumačiti na način da se ta uredba primjenjuje na nalog za oduzimanje koji je slijedom kaznenog postupka donesen u presudi kojom su optuženici oslobođeni od optužbi za počinjenje kaznenog djela koje je bilo predmet tog postupka i kojom se utvrđuje da je imovina koju treba oduzeti imovinska korist ostvarena drugim kaznenim djelom, u kojem je sudjelovala osoba različita od oslobođenih optuženika i protiv koje nije podignuta nijedna optužnica.
Treće pitanje
53
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 19. stavak 1. točku (h) Uredbe 2018/1805, u vezi s člankom 1. stavkom 2. te uredbe i člankom 47. Povelje, tumačiti na način da tijelo izvršitelj države članice može odbiti priznati i izvršiti nalog za oduzimanje zbog navodne povrede, u državi članici izdavanja, temeljnih prava osobe na koju se odnosi taj nalog, u smislu članka 2. točke 10. navedene uredbe, zbog toga što, kao prvo, ta osoba nije bila pozvana sudjelovati u svim fazama kaznenog postupka koji je doveo do donošenja navedenog naloga, kao drugo, nije bila obaviještena o svojem pravu na pristup odvjetniku tijekom čitavog tog postupka i, kao treće, nije joj bio dostavljen, na jeziku koji razumije, cjelovit tekst presude u kojoj se donosi taj nalog, i to iako navedena osoba nije iskoristila pravna sredstva kojima je raspolagala u državi članici izdavanja naloga kako bi osporila tu presudu.
Dopuštenost
54
Slovenska vlada ističe nedopuštenost trećeg pitanja jer slučajevi povrede temeljnih prava koje je u tom pitanju naveo sud koji je uputio zahtjev ne odgovaraju stvarnom stanju u glavnom predmetu.
55
Valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, za pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije koja postavi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji određuje u vlastitoj odgovornosti i čiju točnost Sud ne provjerava, postoji pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se moglo dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 8. travnja 2025., Ured europskog javnog tužitelja (Sudsko preispitivanje postupovnih akata), C-292/23, EU:C:2025:255, t. 36. i navedena sudska praksa).
56
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev, pred kojim se osporava priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje donesenog slijedom kaznenog postupka pokrenutog u državi članici različitoj od Republike Hrvatske, svojim trećim pitanjem pita je li u postupku koji je doveo do izdavanja tog naloga došlo do povreda temeljnih prava osobe na koju se on odnosi, koje bi na temelju članka 19. stavka 1. točke (h) Uredbe 2018/1805 mogle opravdati odbijanje priznavanja i izvršenja navedenog naloga.
57
U tim okolnostima i s obzirom na to da je isključivo na tom sudu da provjeri točnost činjeničnih okolnosti koje navodi u svojem pitanju u pogledu takvih mogućih povreda, ne može se smatrati da tumačenje prava Unije koje traži tim pitanjem očito nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora koji se pred njim vodi ili da je navedeno pitanje hipotetske naravi.
58
Posljedično, treće je pitanje dopušteno.
Meritum
59
Uvodno valja podsjetiti na to da osobito iz članka 1. stavka 1. Uredbe 2018/1805, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 1. do 4. te 11. i 12., proizlazi da, s obzirom na to da su, s jedne strane, zamrzavanje i oduzimanje predmeta i imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima među najučinkovitijim sredstvima borbe protiv kriminaliteta i da, s druge strane, često prekogranična priroda kriminaliteta zahtijeva osiguranje učinkovitosti prekogranične suradnje u tom području, cilj je te uredbe utvrditi pravila kojima se države članice obvezuje da priznaju naloge za zamrzavanje i naloge za oduzimanje koje je izdala druga država članica u postupcima u kaznenim stvarima. Taj se mehanizam temelji na načelu uzajamnog priznavanja presuda i pravosudnih odluka, koje je temelj pravosudne suradnje među državama članicama u kaznenim stvarima te mu je cilj doprinijeti održavanju i razvoju područja slobode, sigurnosti i pravde jačanjem te suradnje.
60
Konkretno, u skladu s načelom uzajamnog priznavanja, na kojem se temelji struktura Uredbe 2018/1805, država članica u načelu je dužna, na temelju njezina članka 18. stavka 1., u vezi s uvodnim izjavama 12. i 31., bez dodatnih formalnosti priznati naloge za oduzimanje koje je izdala druga država članica koji su joj poslani u skladu s člankom 14. te uredbe i poduzeti potrebne mjere za njihovo izvršavanje, na isti način kao i za domaće naloge za oduzimanje, osim u slučajevima koji su izričito predviđeni navedenom uredbom, a osobito njezinim člankom 19., u kojem se navode razlozi zbog kojih država članica može odlučiti o nepriznavanju i neizvršenju naloga za oduzimanje.
61
Među tim razlozima za odbijanje priznavanja i izvršenja nalazi se onaj predviđen člankom 19. stavkom 1. točkom (h) Uredbe 2018/1805, u skladu s kojim tijelo izvršenja države članice može odlučiti odbiti priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje izdanog u drugoj državi članici, među ostalim, ako u iznimnim situacijama postoje ozbiljni razlozi za pretpostavku da bi, na temelju specifičnih i objektivnih dokaza, izvršenje tog naloga, u posebnim okolnostima slučaja, podrazumijevalo očito kršenje relevantnog temeljnog prava kako je utvrđeno u Povelji, posebice prava na djelotvoran pravni lijek, prava na pošteno suđenje ili prava na obranu.
62
Iz toga slijedi da je zakonodavac Unije tim člankom 19. stavkom 1. točkom (h) predvidio poseban razlog za nepriznavanje i neizvršenje naloga za oduzimanje, kojim se nastoji osigurati poštovanje temeljnih prava zajamčenih Poveljom i kojim se konkretizira članak 1. stavak 2. te uredbe, prema kojem njezin učinak ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i pravnih načela sadržanih u članku 6. UEU-a.
63
U tom pogledu, iz samog teksta članka 19. stavka 1. točke (h) Uredbe 2018/1805, koji je također preuzet u uvodnoj izjavi 34. te uredbe, proizlazi da se ta odredba odnosi na opasnost od toga da izvršenje naloga za oduzimanje „u posebnim okolnostima slučaja” dovede do očitog kršenja relevantnog temeljnog prava zajamčenog Poveljom.
64
Prema tome, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 68. svojeg mišljenja i kao što je to Europska komisija također istaknula na raspravi pred Sudom, zakonodavac Unije je uvođenjem tog posebnog razloga za odbijanje priznavanja i izvršenja naloga za oduzimanje na temelju povrede temeljnih prava namjeravao zahtijevati da tijelo izvršenja dotične države članice provede samo pojedinačno ispitivanje postojanja opasnosti od takvog očitog kršenja temeljnog prava.
65
Konkretno, člankom 19. stavkom 1. točkom (h) Uredbe 2018/1805 ne zahtijeva se da takvom pojedinačnom ispitivanju nužno prethodi to da tijelo izvršenja dotične države članice utvrdi da u državi članici izdavanja postoje sustavni ili opći nedostaci ili nedostaci koji konkretno utječu na odredivu skupinu osoba. Nasuprot tomu, Sud zahtijeva takvo utvrđenje u okviru ispitivanja u dvije različite faze koje se u načelu mora provesti u kontekstu okvirnih odluka 2002/584 i 2008/909, kako bi se ocijenilo, u postupku za izvršenje europskog uhidbenog naloga kao i u postupku priznavanja i izvršenja osuđujuće kaznene presude, postojanje opasnosti od povrede temeljnih prava zajamčenih člancima 4., 7., 24. i 47. Povelje (vidjeti u tom smislu osobito presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 88. do 94., od 9. studenoga 2023., Staatsanwaltschaft Aachen, C-819/21, EU:C:2023:841, t. 25. do 30., kao i od 29. srpnja 2024., Alchaster, C-202/24, EU:C:2024:649, t. 52. do 54. i navedenu sudsku praksu).
66
To ispitivanje u dvije faze proizlazi, ako ne postoji poseban razlog za odbijanje priznavanja i izvršenja zbog povrede temeljnih prava koji je propisao zakonodavac Unije, iz tumačenja opće odredbe članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584 odnosno članka 3. stavka 4. Okvirne odluke 2008/909, koji odgovaraju članku 1. stavku 2. Uredbe 2018/1805, navedenom u točki 62. ove presude.
67
Međutim, valja utvrditi da je člankom 19. stavkom 1. točkom (h) te uredbe zakonodavac Unije izričito odabrao, kad je riječ o sustavu priznavanja i izvršenja naloga za oduzimanje, konkretizirati tu opću odredbu takvim posebnim razlogom za odbijanje priznavanja i izvršenja koji se temelji na posebnim načinima ispitivanja koji zahtijevaju samo pojedinačnu ocjenu postojanja opasnosti od očitog kršenja temeljnih prava.
68
U tim okolnostima, iako bi, u okviru pojedinačnog ispitivanja, postojanje sustavnih ili općih nedostataka ili nedostataka koji konkretno utječu na odredivu skupinu osoba u pogledu poštovanja temeljnih prava zajamčenih Poveljom u državi članici izdavanja moglo, ovisno o slučaju, pridonijeti utvrđivanju postojanja opasnosti od očitog kršenja tih prava, tijelo izvršitelj države članice ipak nije dužno provesti ispitivanje u dvije različite faze, kako je navedeno u točki 65. ove presude, kako bi se moglo pozvati na poseban razlog za odbijanje priznavanja i izvršenja naloga za oduzimanje, predviđen u članku 19. stavku 1. točki (h) Uredbe 2018/1805.
69
S obzirom na navedeno, valja, s jedne strane, istaknuti, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 78. svojeg mišljenja, da se tom odredbom, ograničavanjem u njoj navedenog razloga za odbijanje priznavanja i izvršenja na, u skladu s njezinim izričitim tekstom, „iznimne situacije” i zahtijevanjem dokaza o postojanju „ozbiljnih razloga” za pretpostavku, na temelju „specifičnih i objektivnih dokaza”, da bi izvršenje naloga za oduzimanje podrazumijevalo „očito kršenje” relevantnog temeljnog prava kako je utvrđeno u Povelji, predviđaju strogi uvjeti i visok stupanj težine takve povrede.
70
S druge strane, takav razlog za odbijanje priznavanja i izvršenja, u mjeri u kojoj predstavlja iznimku od načelâ uzajamnog priznavanja i uzajamnog povjerenja na kojima se temelji sustav pravosudne suradnje u kaznenim stvarima između država članica, mora se tumačiti usko (vidjeti po analogiji presudu od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta), C-261/22, EU:C:2023:1017, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
71
U ovom se slučaju sud koji je uputio zahtjev pita poštuju li se u državi članici izdavanja temeljna prava osobe na koju se odnosi sporni nalog za oduzimanje, zbog toga što ta osoba nije bila pozvana sudjelovati u svim fazama kaznenog postupka koji je doveo do donošenja tog naloga, nije bila obaviještena o svojem pravu na pristup odvjetniku tijekom čitavog tog postupka i nije joj dostavljen, na jeziku koji razumije, cjelovit tekst presude kojom je donesen navedeni nalog.
72
S tim u vezi valja najprije istaknuti da Direktiva 2014/42, među ostalim, obvezuje države članice, kao što to proizlazi iz njezina članka 1. stavka 1., da donesu minimalna zajednička pravila o zamrzavanju i oduzimanju predmeta i imovinske koristi pribavljenih kaznenim djelima, kako bi se olakšalo, među ostalim, uzajamno priznavanje pravosudnih naloga za oduzimanje donesenih u okviru kaznenih postupaka (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2024., 1Dream i dr., C-767/22, C-49/23 i C-161/23, EU:C:2024:823, t. 72. i 73. i navedenu sudsku praksu).
73
Tako se člankom 8. stavkom 1. te direktive nalaže državama članicama da poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da osobe pogođene mjerama predviđenima u okviru navedene direktive, koje, u skladu sa sudskom praksom Suda, nisu samo one koje su proglašene krivima za kazneno djelo nego i treće osobe na čiju imovinu utječe nalog za oduzimanje (presuda od 21. listopada 2021., Okražna prokuratura – Varna, C-845/19 i C-863/19, EU:C:2021:864, t. 76.), imaju pravo na učinkovita pravna sredstva i na pravično suđenje kako bi sačuvale svoja prava.
74
Konkretno, u skladu s člankom 8. stavkom 6. Direktive 2014/42, države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se navedu razlozi za svaki nalog za oduzimanje i da se odluka priopći dotičnoj osobi. Također moraju osigurati učinkovitu mogućnost za osobu u pogledu koje je naloženo oduzimanje da osporava nalog za oduzimanje pred sudom. Nadalje, članak 8. stavak 7. te direktive određuje, s jedne strane da, ne dovodeći u pitanje Direktivu 2012/13 i Direktivu 2013/48, osobe čija je imovina zahvaćena nalogom za oduzimanje imaju pravo na odvjetnika tijekom čitavog postupka oduzimanja u vezi s određivanjem imovinske koristi i predmeta kako bi ostvarile svoja prava i, s druge strane, da budu obaviještene o tom pravu.
75
Osim toga, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 18. Uredbe 2018/1805, postupovna prava zajamčena u nekoliko drugih direktiva iz te uvodne izjave primjenjuju se na kaznene postupke obuhvaćene tom uredbom u pogledu država članica koje te direktive obvezuju.
76
U svakom slučaju, neovisno o granicama područja primjene akata sekundarnog prava navedenih u točkama 72. i 75. ove presude, jamstva predviđena Poveljom moraju se, kao što se to naglašava i u uvodnoj izjavi 18. Uredbe 2018/1805, primjenjivati na sve postupke obuhvaćene tom uredbom.
77
Stoga se državama članicama nalaže obveza poštovanja temeljnih prava zajamčenih Poveljom kada odlučuju o zahtjevu za priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje u skladu s Uredbom 2018/1805, s obzirom na to da tada provode pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.
78
Među tim temeljnim pravima nalaze se, među ostalim, pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje iz članka 47. Povelje, koje se sastoji od različitih elemenata među kojima su osobito prava obrane, načelo jednakosti oružja, pravo na pristup sudu i pravo biti savjetovan, branjen i zastupan (presuda od 26. srpnja 2017., Sacko, C-348/16, EU:C:2017:591, t. 32. i navedena sudska praksa). Pravo na djelotvoran pravni lijek, pravo na pošteno suđenje i prava obrane izričito su navedena u članku 19. stavku 1. točki (h) Uredbe 2018/1805.
79
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u kontekstu sustava pravosudne suradnje između država članica u kaznenim stvarima, jamčenje tih temeljnih prava ponajprije je odgovornost države članice koja je izdala nalog (vidjeti po analogiji presudu od 29. srpnja 2024., Breian, C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, t. 32. i 52. i navedenu sudsku praksu).
80
Iz toga slijedi da se, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 93. svojeg mišljenja, ne može smatrati da se osoba na koju se odnosi nalog za oduzimanje, ako nije iskoristila pravna sredstva koja su joj dostupna u državi članici izdavanja, nalazi u iznimnoj situaciji u kojoj postoje specifični i objektivni dokazi koji predstavljaju ozbiljne razloge za pretpostavku da bi izvršenje tog naloga u posebnim okolnostima slučaja dovelo do očitog kršenja temeljnog prava kako je utvrđeno u Povelji, u smislu članka 19. stavka 1. točke (h) Uredbe 2018/1805, osim ako može dokazati da su posebne okolnosti toj osobi onemogućile ili barem pretjerano otežale korištenje navedenim pravnim sredstvima, odnosno da su navedene okolnosti utjecale na njihovu djelotvornost.
81
U predmetnom slučaju, prema informacijama sadržanima u odluci kojom se upućuje zahtjev, očito je, s jedne strane, da članak 500. ZKP-a predviđa, u slučaju mjera oduzimanja, pravo na saslušanje za pravne osobe posredstvom njihova zastupnika, kako tijekom prethodnog postupka tako i na glavnoj raspravi, kao i pravo tog zastupnika na podnošenje dokaza i postavljanje pitanja. S druge strane, u članku 498.a stavcima 3. i 4. ZKP-a navodi se da se ovjerena preslika naloga za oduzimanje iz tog članka dostavlja vlasniku oduzete imovine ako je njegov identitet poznat te on ima pravo na pravni lijek protiv tog naloga. Međutim, iz iste odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da, iako je društvo D., posredstvom svojeg odvjetnika, podnijelo žalbu protiv naloga za zamrzavanje donesenih protiv tog društva, ono, nasuprot tomu, nije iskoristilo pravna sredstva predviđena zakonodavstvom države članice izdavanja radi osporavanja spornog naloga za oduzimanje.
82
U tim okolnostima, podložno provjerama koje treba izvršiti sud koji je uputio zahtjev, pravna osoba poput društva D. može se, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 92. svojeg mišljenja, pozvati, u fazi priznavanja i izvršenja naloga za oduzimanje koji se na nju odnosi, na navodnu povredu svojih temeljnih prava, navedenu u točki 53. ove presude, tijekom postupka koji je doveo do donošenja tog naloga u državi članici izdavanja, upućujući na razlog za odbijanje priznavanja i izvršenja iz članka 19. stavka 1. točke (h) Uredbe 2018/1805, samo ako može dokazati postojanje posebnih okolnosti koje su joj onemogućile ili barem pretjerano otežale korištenje tim pravnim sredstvima, koje utječu na njihovu djelotvornost.
83
U tom pogledu, kao što je to istaknuto u točkama 41., 42. i 44. ove presude, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se, s jedne strane, sud koji je uputio zahtjev pita je li cjelovit tekst presude Okrožnog sodišča v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) od 27. svibnja 2020. kojom je izdan sporni nalog za oduzimanje trebao biti dostavljen društvu D., kako bi mu se zajamčilo pošteno suđenje. S druge strane, budući da društvo D. u okviru glavnog postupka osporava da su mu ulomci iz te presude i informacije o pravnim lijekovima dostupnima u državi članici izdavanja stvarno dostavljeni 13. listopada 2020., taj se sud pita može li provjeriti postojanje te dostave i treba li se u tom kontekstu savjetovati s tijelom izdavateljem.
84
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, poštovanje prava na djelotvornu sudsku zaštitu zahtijeva ne samo osiguravanje stvarnog i učinkovitog primitka odluka, odnosno njihove dostave njihovim adresatima, nego i da im takva dostava omogući da se potanko upoznaju s razlozima na kojima je osnovana odluka koja se na njih odnosi kao i s pravnim sredstvima protiv takve odluke i rokom određenim u tu svrhu, kako bi mogli djelotvorno braniti svoja prava i odlučiti, uz potpuno poznavanje stvari, ima li svrhe sudski osporavati tu odluku (presuda od 6. listopada 2021., Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, C-338/20, EU:C:2021:805, t. 34. i navedena sudska praksa).
85
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi, kao što je to navedeno u točki 40. ove presude, da potvrda o oduzimanju o kojoj je riječ u glavnom postupku, koju je tijelo izdavatelj dostavilo u skladu s člankom 14. stavkom 1. Uredbe 2018/1805, sadržava navod prema kojem su ulomci iz presude kojom je izdan sporni nalog za oduzimanje, koji se odnose na uvod, izreku, dio obrazloženja u vezi s oduzetom imovinskom koristi i uputu o pravnom lijeku, dostavljeni društvu D., uz prijevod na hrvatski jezik.
86
Doista, dostava tih ulomaka presude kojom je izdan sporni nalog za oduzimanje, pod uvjetom da je izvršena društvu D., u načelu je omogućila tom društvu da se djelotvorno koristi pravnim sredstvima kojima je raspolagalo u državi članici izdavanja kako bi istaknulo navodnu povredu svojih temeljnih prava koja je mogla utjecati na postupak koji je doveo do donošenja tog naloga. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 22. do 29. ove presude, sporni nalog za oduzimanje temeljio se na kaznenim djelima različitima od onog za počinjenje kojeg su tom presudom četiri predmetna optuženika oslobođena optužbi. U tom se pogledu ne čini da je dostava društvu D. ulomaka navedene presude koji se odnose na potonje kazneno djelo i na to oslobođenje od optužbi bila nužna za djelotvorno korištenje tim pravnim sredstvima, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
87
Što se tiče okolnosti da društvo D. pred sudom koji je uputio zahtjev osporava da je ta dostava doista izvršena, važno je istaknuti da se, s obzirom na to da je potvrda o oduzimanju namijenjena olakšavanju uzajamnog priznavanja naloga za oduzimanje i uzimajući u obzir uzajamno povjerenje koje moraju uživati sudovi država članica, tijelo izvršitelj moralo pouzdati u navode iz te potvrde u nedostatku dovoljno specifičnih i objektivnih dokaza koji dovode u pitanje njihovu vjerodostojnost (vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2024., Breian, C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, t. 115. i navedenu sudsku praksu).
88
U svakom slučaju, ako na temelju specifičnih i objektivnih dokaza i neovisno o navodima u takvoj potvrdi sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu dostave spornog naloga za oduzimanje ili, općenitije, u pogledu poštovanja temeljnih prava dotične osobe tijekom postupka koji je doveo do donošenja tog naloga, on bi bio dužan, u skladu s člankom 19. stavkom 2. Uredbe 2018/1805, prije nego što navedeni nalog odluči ne priznati ili ne izvršiti, u cijelosti ili djelomično, na temelju članka 19. stavka 1. točke (h) te uredbe, savjetovati se s tijelom izdavateljem i, prema potrebi, zatražiti od njega da bez odgode dostavi sve potrebne informacije kako bi se utvrdilo jesu li takve sumnje osnovane.
89
U tom kontekstu valja još istaknuti da je Komisija na raspravi pred Sudom ustvrdila da je nakon uvida u nacionalni spis koji se odnosi na glavni predmet utvrdila da su određeni dijelovi presude kojom je donesen sporni nalog za oduzimanje nečitljivi zbog loše kvalitete tiskanja.
90
S tim u vezi, za svaki slučaj valja podsjetiti na to da, na temelju članka 19. stavka 1. točke (c) Uredbe 2018/1805, tijelo izvršitelj države članice također može odlučiti ne priznati i ne izvršiti nalog za oduzimanje ako je potvrda o oduzimanju, kako je predviđena u članku 17. i Prilogu II. toj uredbi, nepotpuna ili očito netočna i ako ta potvrda nije popunjena nakon obveznog savjetovanja iz stavka 2. tog članka 19.
91
Točno je da je, u skladu s člankom 14. stavkom 1. Uredbe 2018/1805, navedena potvrda o oduzimanju u načelu sredstvo kojim tijelo izdavatelj mora poslati svaki nalog za oduzimanje tijelu izvršitelju radi priznavanja i izvršenja tog naloga.
92
Ipak, države članice mogu, na temelju članka 14. stavka 2. Uredbe 2018/1805, dati izjavu u kojoj navode da im tijelo izdavatelj pri slanju takve potvrde treba poslati i izvornik naloga za oduzimanje ili njegovu ovjerenu presliku zajedno s tom potvrdom. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je Republika Hrvatska dala takvu izjavu.
93
U takvom slučaju, s obzirom na to da se člankom 18. stavkom 1. te uredbe nalaže priznavanje i izvršenje svakog naloga za oduzimanje pod uvjetom da je on poslan „u skladu s člankom 14.” navedene uredbe, nečitljivost teksta presude kojom se izdaje izvorni nalog za oduzimanje ili njegove ovjerene preslike može biti obuhvaćena člankom 19. stavkom 1. točkom (c) iste uredbe.
94
Ipak, kao što to proizlazi iz samog teksta te potonje odredbe i kako je navedeno u točki 88. ove presude, u skladu s člankom 19. stavkom 2. Uredbe 2018/1805, tijelo izvršitelj je dužno, prije donošenja odluke o odbijanju priznavanja ili izvršenja naloga za oduzimanje, savjetovati se s tijelom izdavateljem kako bi mu ono poslalo čitljivu verziju izvornog naloga za oduzimanje ili njegove ovjerene preslike. Ta obveza savjetovanja proizlazi i iz članka 25. te uredbe, čiji stavak 1. predviđa da se tijelo izdavatelj i tijelo izvršitelj međusobno bez odgode savjetuju kako bi osigurali učinkovitu primjenu navedene uredbe, koristeći se svim prikladnim sredstvima komunikacije, i čiji stavak 2. predviđa upravo slučaj teškoća povezanih sa slanjem ili autentifikacijom isprava potrebnih za izvršenje naloga za oduzimanje.
95
Stoga, tijelo izvršitelj može odbiti priznati i izvršiti nalog za oduzimanje zbog razloga navedenog u članku 19. stavku 1. točki (c) Uredbe 2018/1805 samo ako tijelo izdavatelj ne pošalje čitljivu verziju teksta izvornog naloga za oduzimanje ili njegove ovjerene preslike u razumnom roku.
96
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 19. stavak 1. točku (h) Uredbe 2018/1805, u vezi s člankom 1. stavkom 2. te uredbe i člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da tijelo izvršitelj države članice ne može odbiti priznati i izvršiti nalog za oduzimanje zbog navodnog kršenja, u državi članici izdavanja, temeljnih prava osobe na koju se odnosi taj nalog, u smislu članka 2. točke 10. navedene uredbe, ako ta osoba, kojoj su stvarno dostavljeni, na jeziku koji razumije, ulomci presude kojom se donosi navedeni nalog i koji su dostatni da joj se omogući podnošenje pravnog lijeka protiv tog naloga, nije iskoristila pravna sredstva kojima je raspolagala u državi članici izdavanja radi osporavanja tog naloga za oduzimanje.
Troškovi
97
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. stavke 1. i 4., članak 2. točku 2. i članak 2. točku 3. podtočke (a) i (d) Uredbe (EU) 2018/1805 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018. o uzajamnom priznavanju naloga za zamrzavanje i naloga za oduzimanje
treba tumačiti na način da se:
ta uredba primjenjuje na nalog za oduzimanje koji je slijedom kaznenog postupka donesen u presudi kojom su optuženici oslobođeni od optužbi za počinjenje kaznenog djela koje je bilo predmet tog postupka i kojom se utvrđuje da je imovina koju treba oduzeti imovinska korist ostvarena drugim kaznenim djelom, u kojem je sudjelovala osoba različita od oslobođenih optuženika i protiv koje nije podignuta nijedna optužnica.
2.
Članak 19. stavak 1. točku (h) Uredbe 2018/1805, u vezi s člankom 1. stavkom 2. te uredbe i člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da:
tijelo izvršitelj države članice ne može odbiti priznati i izvršiti nalog za oduzimanje zbog navodnog kršenja, u državi članici izdavanja, temeljnih prava osobe na koju se odnosi taj nalog, u smislu članka 2. točke 10. navedene uredbe, ako ta osoba, kojoj su stvarno dostavljeni, na jeziku koji razumije, ulomci presude kojom se donosi navedeni nalog i koji su dostatni da joj se omogući podnošenje pravnog lijeka protiv tog naloga, nije iskoristila pravna sredstva kojima je raspolagala u državi članici izdavanja radi osporavanja tog naloga za oduzimanje.
Lenaerts
von Danwitz
Jürimäe
Lycourgos
Jarukaitis
Condinanzi
Schalin
Rodin
Regan
Piçarra
Jääskinen
Gratsias
Smulders
Gervasoni
Fenger
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 17. ožujka 2026.
Tajnik
A. Calot Escobar
Predsjednik
K. Lenaerts
(
*1
)	Jezik postupka: hrvatski