Privremena verzija
PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
23. travnja 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Prostor slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva 2012/29/EU – Minimalni standardi za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela – Članci 6., 10. i 18. – Pravo na dobivanje informacija o svojem predmetu i pravo na saslušanje – Nacionalni propis kojim se u korist osobe osuđene u odsutnosti predviđa izvanredan pravni lijek kojim se traži ukidanje osuđujuće odluke koja je postala pravomoćna – Nepriznavanje prava žrtve da je se obavijesti o podnošenju tog izvanrednog pravnog lijeka i da sudjeluje u povezanom postupku – Direktiva (EU) 2016/343 – Pretpostavka nedužnosti i pravo sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku – Članci 8. i 9. – Pravo na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo kojim se omogućuje novo odlučivanje o meritumu predmeta – Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pravo na pošteno suđenje – Članak 54. Povelje o temeljnim pravima – Zabrana zlouporabe prava”
U predmetu C-24/26 PPU [Casotta](i)
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Corte d’appello di Roma (Žalbeni sud u Rimu, Italija), odlukom od 7. siječnja 2026., koju je Sud zaprimio 22. siječnja 2026., u kaznenom postupku protiv
CV,
uz sudjelovanje:
Procura Generale Repubblica presso la Corte d’appello di Roma,
SUD (četvrto vijeće),
u sastavu: I. Jarukaitis, predsjednik vijeća, M. Condinanzi, N. Jääskinen (izvjestitelj), R. Frendo i A. Kornezov, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: E. Sartori, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 18. ožujka 2026.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Greca, vice avvocato generale, E. Feole i A. Trimbolija, avvocati dello Stato,
–        za Europsku komisiju, F. Tomat, J. Vondung i I. Zaloguin, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. travnja 2026.,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 6., 10. i 18. Direktive 2012/29/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela te o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2001/220/PUP (SL 2012., L 315, str. 57.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 58.), članaka 8. i 9. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.) te članaka 47. i 54. Povelje Europske unije o temeljnim ljudskim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), u vezi s člancima 6. i 17. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP).
2        Zahtjev je upućen u okviru postupka povodom izvanrednog pravnog lijeka koji je podnijela osoba CV, nakon što je osuđena u odsutnosti na kaznu zatvora u trajanju od pet godina i tri mjeseca te novčanu kaznu u iznosu od 1500 eura zbog teške tjelesne ozljede i
razbojništva, kojim se traži ukidanje osuđujuće odluke koja je postala pravomoćna i pokretanje novog postupka o meritumu.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
3        Člankom 6. EKLJP‑a, naslovljenim „Pravo na pošteno suđenje”, predviđa se:
„1.      Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. […]
2.      Svatko optužen za kazneno djelo smatrat će se nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.
3.      Svatko optužen za kazneno djelo ima najmanje sljedeća prava:
(a)      da u najkraćem roku bude obaviješten, potanko i na jeziku koji razumije, o prirodi i razlozima optužbe koja se podiže protiv njega;
(b)      da ima odgovarajuće vrijeme i mogućnost za pripremu svoje obrane;
(c)      da se brani sam ili uz branitelja po vlastitom izboru, a ako nema dovoljno sredstava platiti branitelja, ima pravo na besplatnog branitelja, kad to nalažu interesi pravde;
(d)      da ispituje ili dade ispitati svjedoke optužbe i da se osigura prisustvo i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe;
(e)      besplatnu pomoć tumača ako ne razumije ili ne govori jezik koji se upotrebljava u sudu.”
4        Člankom 17. EKLJP-a, naslovljenim „Zabrana zloupotrebe prava” određuje se:
„Ništa se u ovoj Konvenciji ne može tumačiti kao da uključuje za bilo koju državu, skupinu ili pojedinca neko pravo da se upusti u neku djelatnost ili da izvrši neki čin koji bi smjerali na uništenje prava ili sloboda priznatih u ovoj Konvenciji ili na njihovo ograničenje u većoj mjeri nego što se u njoj predviđa.”
Pravo Unije
Povelja
5        Člankom 47. Povelje, naslovljenim „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje”, predviđa se:
„Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom.
Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan.
Pravna pomoć osigurava se za osobe koje nemaju dostatna sredstva, u mjeri u kojoj je takva pomoć potrebna za osiguravanje učinkovitog pristupa pravosuđu.”
6        Člankom 54. Povelje, naslovljenim „Zabrana zlouporabe prava”, određuje se:
„Nijedna odredba ove Povelje ne smije se tumačiti kao da podrazumijeva pravo na poduzimanje bilo kakve aktivnosti ili izvršavanja bilo kakvog djela čiji je cilj uništenje bilo kojeg od prava i sloboda priznatih ovom Poveljom ili njihovo ograničavanje više nego što je predviđeno Poveljom.”
Direktiva 2012/29
7        Uvodne izjave 11., 20., 26. i 58. Direktive 2012/29 glase kako slijedi:
„(11)      Ovom se Direktivom utvrđuju minimalna pravila. Države članice mogu proširiti prava određena u ovoj Direktivi kako bi pružile višu razinu zaštite.
[…]
(20)      Položaj žrtava u kaznenopravnom sustavu te pitanje mogu li aktivno sudjelovati u kaznenim postupcima razlikuju se od jedne države članica do druge, ovisno o nacionalnom sustavu, i određeni su jednim ili više sljedećih kriterija: je li nacionalnim sustavom predviđen pravni status stranke u kaznenom postupku; je li žrtva prema zakonu dužna aktivno sudjelovati u kaznenom postupku, npr. u svojstvu svjedoka, ili se to od nje zahtijeva; i/ili ima li žrtva prema nacionalnom pravu pravni temelj za aktivno sudjelovanje u kaznenom postupku i želi li taj pravni temelj iskoristiti, u slučaju kada nacionalnim sustavom nije predviđeno da žrtve imaju pravni status stranke u kaznenom postupku. Države članice trebale bi odrediti koji se od ovih kriterija primjenjuju za određivanje opsega prava određenih u ovoj Direktivi kada u odgovarajućem kaznenopravnom sustavu postoje upućivanja na položaj žrtve.
[…]
(26)      Prilikom pružanja informacija, trebalo bi navesti dovoljno detalja kako bi se osiguralo da se sa žrtvama postupa s poštovanjem i kako bi im se omogućilo donošenje odluka o njihovom sudjelovanju u postupku utemeljenih na informacijama. U tom je smislu posebno važno obavješćivanje žrtve o trenutačnom statusu postupka. To se jednako odnosi na informacije koje omogućuju žrtvi da odluči hoće li zatražiti preispitivanje odluke o nepoduzimanju kaznenog progona.
[…]
(58)      Žrtvama koje su identificirane kao žrtve podložne sekundarnoj i ponovljenoj viktimizaciji, zastrašivanju i odmazdi trebalo bi tijekom kaznenog postupka pružiti odgovarajuće mjere za njihovu zaštitu. Točnu bi prirodu takvih mjera trebalo odrediti putem pojedinačne procjene, uzimajući u obzir želju žrtve. Opseg takvih mjera trebali bi određivati ne dovodeći u pitanje prava na obranu i u skladu s pravilima o sudskoj diskrecijskoj ovlasti. Žrtvine brige i strahovi u odnosu na postupak trebali bi biti ključni čimbenik pri utvrđivanju jesu li potrebne posebne mjere za žrtvu.”
8        U skladu s člankom 1. stavkom 1. te direktive, naslovljenim „Ciljevi”:
„Cilj ove Direktive je osigurati da žrtve kaznenih djela dobiju odgovarajuće informacije, potporu i zaštitu i da im bude omogućeno sudjelovanje u kaznenim postupcima.
[…]”
9        Člankom 6. navedene direktive, naslovljenim „Pravo na dobivanje informacija o svojem predmetu”, određuje se:
„1.      Države članice osiguravaju obavješćivanje žrtava bez nepotrebne odgode o njihovom pravu na dobivanje sljedećih informacija o kaznenom postupku pokrenutom na temelju prijave za kazneno djelo koje je pretrpjela žrtva te da one, na zahtjev, te informacije i dobiju:
(a)      svaka odluka o nepokretanju ili okončanju istrage ili o nepoduzimanju kaznenog progona protiv počinitelja;
(b)      vrijeme i mjesto održavanja postupka te priroda optužbi protiv počinitelja.
2.      Države članice, u skladu s položajem žrtava u odgovarajućem kaznenopravnom sustavu, osiguravaju obavješćivanje žrtava bez nepotrebne odgode o njihovom pravu na dobivanje sljedećih informacija o kaznenom postupku pokrenutom na temelju prijave za kazneno djelo koje su pretrpjele te da one, na zahtjev, te informacije i dobiju:
(a)      svaka konačna presuda u postupku;
(b)      informacije kojima se žrtvi omogućuju saznanja o stanju kaznenog postupka, osim ako u iznimnim slučajevima takva obavijest može štetno utjecati na pravilno rješavanje predmeta.
3.      Informacije koje se pružaju na temelju stavka 1. točke (a) i stavka 2. točke (a) uključuju obrazloženje ili sažetak obrazloženja predmetne odluke, osim u slučaju odluke porote ili u slučaju odluke čije je obrazloženje povjerljivo, u kojim se slučajevima nacionalnim pravom ne predviđa davanje obrazloženje.
4.      Odluka žrtava o tome žele li dobiti informacije obvezuje nadležno tijelo, osim ako se informacije moraju pružiti zbog prava žrtve na aktivno sudjelovanje u kaznenom postupku. Države članice žrtvama dopuštaju promjenu njihove odluke u bilo kojem trenutku i uzimaju takvu promjenu u obzir.
5.      Države članice osiguravaju da se žrtvama pruži prilika da budu obaviještene, bez nepotrebne odgode, o puštanju na slobodu ili bijegu osobe koja je bila zadržana, protiv koje se vodio kazneni progon ili koja je osuđena za kazneno djelo. Nadalje, države članice osiguravaju da žrtve budu obaviještene o svim relevantnim mjerama koje su poduzete radi njihove zaštite u slučaju puštanja na slobodu ili bijega počinitelja.
6.      Žrtve na zahtjev dobivaju informacije predviđene u stavku 5. barem u slučajevima u kojima postoji opasnost ili utvrđeni rizik štete za njih, osim ako postoji utvrđeni rizik štete za počinitelja koja bi bila uzrokovana obaviješću.”
10      Člankom 10. te direktive, naslovljenim „Pravo na saslušanje”, predviđa se:
„1.      Države članice osiguravaju da žrtve mogu biti saslušane tijekom kaznenog postupka i da mogu pružiti dokaze. Kada treba saslušati dijete kao žrtvu, odgovarajuće se uzimaju u obzir djetetova dob i zrelost.
2.      Postupovna pravila prema kojima se žrtve mogu saslušati tijekom kaznenog postupka i prema kojima one mogu predlagati dokaze utvrđuju se nacionalnim pravom.”
11      Članak 18. Direktive 2012/29, naslovljen „Pravo na zaštitu”, glasi kako slijedi:
„Ne dovodeći u pitanje prava na obranu, države članice osiguravaju dostupnost mjera za zaštitu žrtava i članova njihovih obitelji od sekundarne i ponovljene viktimizacije, zastrašivanja i odmazde, uključujući zaštitu od rizika emocionalne i psihološke štete te zaštitu dostojanstva žrtava tijekom ispitivanja i svjedočenja. Ako je potrebno, takve mjere također uključuju postupke uspostavljene na temelju nacionalnog prava kojima se predviđa fizička zaštita žrtava i članova njihovih obitelji.”
Direktiva 2016/343
12      U uvodnim izjavama 9., 33., 38. i 48. Direktive 2016/343 navodi se:
„(9)      Svrha je ove Direktive jačanje prava na pošteno suđenje u kaznenom postupku utvrđivanjem zajedničkih minimalnih pravila o određenim vidovima pretpostavke nedužnosti i pravu sudjelovati na raspravi.
[…]
(33)      Pravo na pošteno suđenje jedno je od temeljnih načela demokratskog društva. Pravo osumnjičenika i optuženika da sudjeluje na raspravi temelji se na tom pravu te bi trebalo biti osigurano diljem Unije.
[…]
(38)      Prilikom razmatranja je li način na koji se dostavljaju podaci dovoljan da se osigura da je osoba upoznata s održavanjem rasprave, posebna pozornost trebala bi se, ako je potrebno, posvetiti dužnoj pažnji koju su tijela javne vlasti uložila da obavijeste dotičnu osobu i dužnoj pažnji dotične osobe da primi informacije koje su joj upućene.
[…]
(48)      S obzirom na to da se ovom Direktivom utvrđuju minimalna pravila, države članice trebale bi moći proširiti prava utvrđena ovom Direktivom kako bi osigurale višu razinu zaštite. Razina zaštite koju pružaju države članice nikad ne bi smjela pasti ispod razine standarda predviđenih Poveljom i EKLJP-om, kako ih tumače Sud i Europski sud za ljudska prava.”
13      Člankom 1. te direktive, naslovljenim „Predmet”, predviđa se:
„Ovom se Direktivom utvrđuju zajednička minimalna pravila koja se odnose na:
(a)      određene vidove pretpostavke nedužnosti u kaznenim postupcima;
(b)      pravo sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku.”
14      Člankom 8. navedene direktive, naslovljenim „Pravo sudjelovati na raspravi”, određuje se:
„1.      Države članice osiguravaju da osumnjičenici i optuženici imaju pravo sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku koji se vodi protiv njih.
2.      Države članice mogu predvidjeti da se rasprava koja može završiti donošenjem odluke o krivnji ili nedužnosti osumnjičenika ili optuženika može voditi u njegovoj odsutnosti pod uvjetom da:
(a)      osumnjičenik ili optuženik pravovremeno je obaviješten o raspravi i o posljedicama neopravdanog nedolaska; ili
(b)      osumnjičenika ili optuženika koji je obaviješten o raspravi zastupa opunomoćeni branitelj kojeg je osumnjičenik ili optuženik sam imenovao ili ga je imenovala država.”
3.      Odluka koja je donesena u skladu sa stavkom 2. može se izvršiti protiv dotičnog osumnjičenika ili optuženika.
4.      Kada države članice predvide mogućnost održavanja suđenja u odsutnosti osumnjičenika ili optuženika, ali nije moguće ispuniti uvjete iz stavka 2. ovog članka jer se osumnjičenik ili optuženik ne može locirati unatoč ulaganju razumnih napora, države članice mogu predvidjeti mogućnost donošenja i izvršenja odluke. U tom slučaju države članice osiguravaju da u trenutku kada se osumnjičenici ili optuženici obavješćuju o toj odluci, posebno prilikom uhićenja, također budu informirane o mogućnosti osporavanja odluke i pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo u skladu s člankom 9.
5.      Ovim se člankom ne dovode u pitanje nacionalna pravila kojima se predviđa da sudac ili nadležni sud osumnjičenika ili optuženika može privremeno udaljiti s rasprave kada je to u interesu osiguravanja ispravnog vođenja kaznenog postupka, pod uvjetom da se poštuju prava na obranu.
6.      Ovaj članak ne dovodi u pitanje nacionalna pravila kojima se predviđa da se postupak ili neke njegove faze provode u pisanom obliku, pod uvjetom da je to u skladu s pravom na pošteno suđenje.”
15      U članku 9. te direktive, naslovljenom „Pravo na obnovu postupka”, navodi se:
„Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optuženici koji nisu sudjelovali na raspravi u kaznenom postupku koji se vodio protiv njih i u slučaju da nisu bili ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. imaju pravo na obnovu postupka ili drugo pravno sredstvo kojim se omogućuje novo utvrđivanje merituma predmeta, uključujući ispitivanje novih dokaza, što bi moglo dovesti do ukidanja izvorne odluke. U tom pogledu države članice jamče da dotični osumnjičenici i optuženici imaju pravo biti nazočni i sudjelovati na raspravi u skladu s postupcima predviđenima nacionalnim pravom te ostvariti svoja prava na obranu.”
Talijansko pravo
16      Člankom 420.bis
decreta del Presidente della Repubblica n. 447 – Approvazione del codice di procedura penale (Uredba predsjednika Republike br. 447 o potvrđivanju Zakonika o kaznenom postupku) od 22. rujna 1988. (GURI br. 250 od 24. listopada 1988., redovni dodatak br. 92) (u daljnjem tekstu: Zakonik o kaznenom postupku), kako je izmijenjen decretom legislativo n. 150, Attuazione della legge 27 settembre 2021, n. 134, recante delega al Governo per l’efficienza del processo penale, nonchè in materia di giustizia riparativa e disposizioni per la celere definizione dei procedimenti giudiziari (Zakonodavna uredba br. 150 o provođenju Zakona br. 134 od 27. rujna 2021. o prenošenju na vladu ovlasti radi osiguravanja učinkovitosti kaznenog postupka i u području restorativne pravde i odredbi kojima se omogućuje brzo rješavanje sudskih postupaka) od 10. listopada 2022. (GURI br. 243 od 17. listopada 2022., redovni dodatak br. 38), naslovljenim „Odsutnost optuženika”, predviđa se:
„1.      Ako optuženik, koji je na slobodi ili mu je sloboda oduzeta, nije prisutan na raspravi, sud provodi postupak u njegovoj odsutnosti:
(a)      ako je optuženik bio pozvan pojaviti se pred sudom osobnom dostavom pismena njemu ili osobi koju je on izričito ovlastio za primanje pismena;
(b)      ako se optuženik izričito odrekao prava da bude prisutan ili ako se, u slučaju spriječenosti predviđene člankom 420.ter, izričito odrekao prava da se na nju pozove.
2.      Sud provodi postupak u odsutnosti optuženika i kada na drugi način utvrdi da je on doista znao da se vodi postupak i da je njegova odsutnost s rasprave posljedica dobrovoljnog i svjesnog izbora. U tu svrhu sud uzima u obzir načine dostave, radnje koje je optuženik poduzeo prije rasprave, imenovanje branitelja i bilo koju drugu relevantnu okolnost.
3.      Sud provodi postupak u odsutnosti optuženika i kad nije riječ o slučajevima iz stavaka 1. i 2., ako je taj optuženik proglašen bjeguncem ili na drugi način namjerno izbjegava saznanja o vođenju postupka.
4.      U slučajevima predviđenima u stavcima 1., 2. i 3. sud proglašava optuženika odsutnim. Osim ako zakonom nije drukčije propisano, optuženika koji je proglašen odsutnim zastupa njegov odvjetnik.
5.      Osim u slučajevima predviđenima stavcima 1., 2. i 3., prije nego što postupi u skladu s člankom 420.quater, sud odgađa raspravu i nalaže da Polizia giudiziaria (kriminalistička policija) optuženiku osobno dostavi obavijest iz članka 419., zahtjev za pokretanje kaznenog postupka i zapisnik s rasprave.
6.      Rješenje kojim se optuženika proglašava odsutnim ukida se i po službenoj dužnosti ako se optuženik pojavi prije donošenja odluke. Optuženiku se odobrava novi rok kako bi ostvario prava za koja je nastupila prekluzija:
(a)      ako dokaže da se zbog nepredvidivih okolnosti, više sile ili druge opravdane spriječenosti nije mogao pravodobno pojaviti pred sudom kako bi ostvario prava za koja je nastupila prekluzija i da bez svoje krivnje nije mogao pravodobno dostaviti dokaz o spriječenosti;
(b)      ako u slučajevima predviđenima stavcima 2. i 3. dokaže da stvarno nije znao da se vodi postupak i da bez svoje krivnje nije mogao pravodobno intervenirati kako bi ostvario prava za koja je nastupila prekluzija;
(c)      ako se u svakom slučaju ispostavi da nisu bili ispunjeni uvjeti za provođenje postupka u njegovoj odsutnosti.
7.      Osim u slučaju predviđenom stavkom 6., ako se ispostavi da nisu bili ispunjeni uvjeti za provođenje postupka u odsutnosti, sud, i po službenoj dužnosti, ukida rješenje kojim je optuženik proglašen odsutnim i odlučuje u skladu sa stavkom 5.”
17      Člankom 629.bis tog zakonika određuje se:
„1.      Osim u slučajevima uređenima člankom 628.bis, osuđenik ili osoba kojoj je izrečena sigurnosna mjera na temelju pravomoćne presude koja je protiv te osobe donesena u odsutnosti može ishoditi ukidanje te presude ako dokaže da je proglašena odsutnom a da nisu bili ispunjeni uvjeti predviđeni člankom 420.bis i da bez svoje krivnje nije mogla u [određenom] roku podnijeti žalbu protiv te presude, osim ako se ispostavi da je prije donošenja presude stvarno znala da se vodi postupak.
2.      Zahtjev žalbenom sudu na čijem se području nadležnosti nalazi sud koji je donio presudu, pod prijetnjom nedopuštenosti, podnosi osobno dotična osoba ili branitelj s posebnom punomoći u roku od 30 dana od trenutka saznanja za presudu.
3.      Žalbeni sud odlučuje u skladu s člankom 127. i, ako prihvati zahtjev, ukida presudu te nalaže dostavu spisa sudu nadležnom u fazi ili stupnju u kojem je nastupila ništavost.
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
18      Službenici kriminalističke policije uhitili su 2. travnja 2022. osobu CV u Rimu (Italija) zbog počinjenja kaznenih djela teške tjelesne ozljede i razbojništva. Prilikom tog uhićenja osoba CV imenovala je odvjetnika i ovlastila ga da je brani.
19      Na raspravi održanoj 4. travnja 2022. pred Tribunaleom ordinario di Roma (Redovni sud u Rimu, Italija) radi potvrđivanja njezina uhićenja, osoba CV izjavila je da, iako je u evidenciji fizičkih soba navedeno da ima domicil kod svoje majke na Siciliji, posljednjih pet godina trajno boravi u Rimu. Pojasnila je da se njezino boravište nalazi u prostorijama kantine za osobe s financijskim poteškoćama kojom upravlja dobrotvorna udruga i da joj postupovne akte treba dostaviti na tu adresu.
20      Slijedom te rasprave, s obzirom na to da uhićenje osobe CV nije bilo potvrđeno, Giudice per le indagini preliminari presso il Tribunale ordinario di Roma (sudac istrage pri Redovnom sudu u Rimu, Italija), na zahtjev Pubblico ministera (Državno odvjetništvo, Italija), uputio je osobu CV pred Tribunale ordinario di Roma (Redovni sud u Rimu), koji je zasjedao u proširenom sastavu, radi provođenja ubrzanog postupka naloženog na raspravi 4. listopada 2022.
21      Službenici općinske policije u Rimu uputili su se 9. svibnja 2022. na adresu koju je osoba CV navela kao svoje boravište u Rimu kako bi joj dostavili nalog za provođenje ubrzanog postupka. Budući da zainteresiranu osobu nisu pronašli na toj adresi, taj su nalog predali jednoj od osoba zaduženih za rad dobrotvorne udruge o kojoj je riječ. Ta je osoba izjavila da se osoba CV pojavila na navedenoj adresi dva dana ranije i obvezala se da će nalog za provođenje ubrzanog postupka ostaviti u osobnom poštanskom pretincu te osobe.
22      Nalog za provođenje ubrzanog postupka dostavljen je 4. listopada 2022. ovjerenom elektroničkom poštom odvjetniku kojeg je imenovala osoba CV jer boravište koje je navela nije bilo prikladno u tu svrhu.
23      S obzirom na činjenicu da je odvjetnik osobe CV otkazao svoju punomoć jer je nije mogao pronaći, Tribunale ordinario di Roma (Redovni sud u Rimu) imenovao je na raspravi održanoj 4. listopada 2022. drugog odvjetnika kao branitelja po službenoj dužnosti.
24      Nakon te rasprave Tribunale ordinario di Roma (Redovni sud u Rimu) utvrdio je da nalog za provođenje ubrzanog postupka nije dostavljen osobi CV i stoga je vratio spis tajništvu kako bi se ponovno izvršila dostava tog naloga.
25      Iz informacija kojima raspolaže Sud proizlazi da je 30. prosinca 2022. stupila na snagu Zakonodavna uredba br. 150 od 10. listopada 2022., kojom je bivši članak 420.bis Zakonika o kaznenom postupku u potpunosti zamijenjen novom odredbom kojom se predviđa da se sada postupak ne može provoditi u odsutnosti zainteresirane osobe, osim ako su ispunjeni uvjeti navedeni u toj odredbi, konkretno ako su pismena koja sadržavaju sudski poziv dostavljena osobno toj osobi ili osobi koju je ona izričito ovlastila za primanje pismena, ili pak ako se izričito odrekla prava da bude prisutna. Usto, u skladu s člankom 420.bis stavkom 3., kazneni postupak može se provoditi i u odsutnosti zainteresirane osobe ako je ona proglašena bjeguncem ili na drugi način namjerno izbjegava saznanja o vođenju postupka koji je u tijeku.
26      Na raspravi održanoj 17. siječnja 2023. Tribunale ordinario di Roma (Redovni sud u Rimu) utvrdio je da je potrebno pronaći zainteresiranu osobu, s obzirom na to da nije utvrđeno da je osoba CV doista znala za kazneni postupak pokrenut protiv nje.
27      Nakon te rasprave službenici općinske policije u Rimu bezuspješno su pokušali pronaći osobu CV na adresi koju je ta osoba navela kao svoje boravište u Rimu te je kontaktirati telefonom.
28      Na raspravi održanoj 13. lipnja 2023. Tribunale ordinario di Roma (Redovni sud u Rimu) istaknuo je da iz bilješke koju je sastavila općinska policija u Rimu proizlazi da se osobu CV nije moglo locirati. Stoga je naložio da je se potraži na adresi njezina domicila, odnosno u domu njezine majke na Siciliji, kako bi joj se dostavila preslika naloga za provođenje ubrzanog postupka i preslika zapisnika s rasprave održane 13. lipnja 2023. u kojem se navodi da se rasprava odgađa za 23. listopada 2023.
29      Ta su dva akta 19. lipnja 2023. osobno dostavljena majci osobe CV s naznakom „majka s kojom živi u istom kućanstvu” i to iako je ona 3. veljače 2023. već podnijela izjavu o udaljavanju svojeg sina iz roditeljskog doma i zatražila da ga se izbriše s popisa članova kućanstva kako je upisano u matičnim knjigama.
30      Na raspravi održanoj 23. listopada 2023. Tribunale ordinario di Roma (Redovni sud u Rimu) utvrdio je da je nalog za provođenje ubrzanog postupka osobno dostavljen majci osobe CV s kojom živi u istom kućanstvu te je naložio da se rasprava provede u odsutnosti osobe CV jer je smatrao da je očito dokazano da je ona doista znala za postupak pokrenut u odnosu na nju i da njezinu odsutnost s rasprave treba smatrati dobrovoljnim i svjesnim izborom u skladu s člankom 420.bis stavkom 3. Zakonika o kaznenom postupku.
31      Presudom od 23. listopada 2023. osoba CV osuđena je na kaznu zatvora u trajanju od pet godina i tri mjeseca te novčanu kaznu u iznosu 1500 eura kao supočinitelj kaznenih djela teške tjelesne ozljede i razbojništva počinjenih u Rimu.
32      Budući da osoba CV nije podnijela žalbu protiv te presude, ona je postala pravomoćna 14. travnja 2024.
33      Nakon što je Državno odvjetništvo 11. listopada 2024. izdalo nalog za izvršenje predmetne kazne, službenici kriminalističke policije uhitili su osobu CV 19. studenoga 2024.
34      Na temelju članka 629.bis Zakonika o kaznenom postupku osoba CV podnijela je 19. prosinca 2024. izvanredan pravni lijek Corteu d’appello di Roma (Žalbeni sud u Rimu, Italija), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, kojom traži ukidanje osuđujuće presude od 23. listopada 2023., koja je postala pravomoćna, kao što se to navodi u točki 32. ove presude i, ovisno o slučaju, pokretanje novog postupka o meritumu. U prilog pravnom lijeku tvrdi da je proglašena odsutnom protivno uvjetima predviđenima člankom 420.bis Zakonika o kaznenom postupku i da nije mogla podnijeti žalbu, a da joj se pritom ne pripiše krivnja, jer doista nije znala za postupak pokrenut u odnosu na nju.
35      Sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu toga jesu li s pravom Unije usklađeni članci 420.bis i 629.bis Zakonika o kaznenom postupku, kojima se uređuju uvjeti koje treba ispuniti kako bi se optuženiku moglo suditi u odsutnosti odnosno izvanredan pravni lijek koji može podnijeti osuđenik u odnosu na kojeg je donesena odluka u odsutnosti.
36      Konkretno, taj sud ističe, na prvom mjestu, da bi se te nacionalne odredbe mogle protiviti pravima žrtava kaznenih djela zajamčenima Direktivom 2012/29.
37      U tom pogledu naglašava da se člankom 629.bis Zakonika o kaznenom postupku, u korist osobe osuđene u odsutnosti, priznaje izvanredan pravni lijek naveden u točki 34. ove presude a da se pritom žrtvi kaznenog djela o kojem je riječ, koja nije podnijela imovinskopravni zahtjev u okviru kaznenog postupka u kojem je donesena osuđujuća presuda, ne priznaje pravo da je se obavijesti o tome da je osoba osuđena u odsutnosti podnijela takav pravni lijek niti pravo da sudjeluje u tom postupku ili podnese očitovanja, iako je riječ o postupku koji može dovesti do ukidanja te osuđujuće odluke donesene u odsutnosti.
38      Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, takav izvanredan pravni lijek ima izravan i znatan utjecaj na žrtvina prava i interese jer može dovesti do pokretanja novog postupka o meritumu i time je izložiti opasnosti od sekundarne i ponovljene viktimizacije jer će morati ponovno sudjelovati u cijelom postupku a da pritom ipak neće imati mogućnost osporavati pravni lijek koji je tako podnio osuđenik.
39      Osim toga, taj sud naglašava da, s obzirom na to da se članci 6., 10. i 18. Direktive 2012/29, kojima se propisuje pravo žrtve na obavješćivanje i saslušanje, odnose na kazneni postupak u cijelosti, da se tom direktivom državama članicama ne omogućuje da isključe žrtvu iz postupka koji, kao i postupak predviđen u članku 629.bis Zakonika o kaznenom postupku, može dovesti do toga da se u cijelosti ukine osuđujuća odluka donesena u odsutnosti i da se naloži pokretanje novog postupka o meritumu. Stoga navedeni sud smatra da nepostojanje bilo kakvog oblika obavješćivanja ili priopćavanja u korist žrtve kaznenog djela i stoga bilo kakve mogućnosti da se tu žrtvu sasluša u okviru postupka povodom takvog izvanrednog pravnog lijeka, koji proizlazi iz te nacionalne odredbe, predstavlja povredu prava navedenih u člancima 6., 10. i 18. navedene direktive.
40      Na drugom mjestu, sud koji je uputio zahtjev dvoji i u pogledu toga jesu li članci 420.bis i 629.bis Zakonika o kaznenom postupku, kako ih tumači Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija), usklađeni s Direktivom 2016/343.
41      U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da iz zajedničkog tumačenja članka 420.bis stavka 3. Zakonika o kaznenom postupku i članka 629.bis tog zakonika osobito proizlazi da se ukidanje osuđujuće presude donesene u odsutnosti koja je postala pravomoćna ne može ishoditi, u slučaju iz tog stavka 3. na koji se podsjeća u točki 25. ove presude, ako se utvrdi da optuženik „na drugi način namjerno izbjegava saznanja” o kaznenom postupku pokrenutom protiv njega.
42      Taj sud pojašnjava da se te odredbe u nacionalnoj sudskoj praksi tumače na način da se namjerna priroda optuženikove odluke da izbjegne saznanja o kaznenom postupku pokrenutom u odnosu na njega ne može pretpostaviti na temelju neizravnih dokaza ili objektivnog ponašanja te osobe koje dokazuje da ta osoba svjesno prihvaća rizik da ne sazna za taj postupak. Naime, takvo se ponašanje može dokazati samo podnošenjem izravnog dokaza, što de facto značilo da se od optuženika zahtijeva izričita izjava u kojoj se navodi da je namjerno nastojao izbjeći saznanja o navedenom postupku.
43      Međutim, s obzirom na to da je posebno teško dobiti takav izravan dokaz, sud kojem je na temelju članka 629.bis Zakonika o kaznenom postupku podnesen izvanredan pravni lijek u praksi je gotovo sustavno dužan ukinuti osuđujuću odluku donesenu u odsutnosti, i to čak i kad se utvrdi da se optuženik ponašao na način koji neizravno, ali sigurno dokazuju njegovu namjeru da izbjegne saznanja o kaznenom postupku pokrenutom u odnosu na njega ili kada se dokaže krajnja nepažnja u pogledu informiranja ili pak prihvaćanje rizika da ne sazna za taj postupak.
44      Upravo to je slučaj u okviru glavnog postupka jer su službenici kriminalističke policije uhitili osobu CV u trenutku u kojem je počinila više kaznenih djela te je dovedena pred sud, ali se zatim ponašala na način zbog kojeg je postalo izrazito predvidljivo da je neće biti moguće upoznati s naknadnim aktima koji se odnose na kazneni postupak pokrenut protiv nje, čime je pokazala namjeru da izbjegne saznanja o tom postupku.
45      Međutim, ako nije podnesen ikakav izravan dokaz takve namjere osobe CV, člancima 420.bis i 629.bis Zakonika o kaznenom postupku, kako ih se tumači u nacionalnoj sudskoj praksi, nalaže se ukidanje osuđujuće presude koja je u odnosu na nju donesena u odsutnosti.
46      U tu svrhu sud koji je uputio zahtjev tvrdi, kao prvo, da se tim tumačenjem nacionalnih odredbi mogu, među ostalim, povrijediti načela proizišla iz presude od 13. veljače 2020., Specializirana prokuratura (Rasprava u odsutnosti okrivljenika) (C-688/18, EU:C:2020:94), u kojoj je Sud presudio da se, u skladu s člancima 8. i 9. Direktive 2016/343, pravo na obnovu postupka ne stječe automatski kada odsutnost optuženika proizlazi iz svjesnog odabira koji se može utvrditi i na temelju objektivnih okolnosti predmeta o kojem je riječ.
47      Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev ističe da iz presude Europskog suda za ljudska prava od 1. ožujka 2006., Sejdovic protiv Italije (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), koja se odnosi na članak 6. EKLJP-a, proizlazi da valja osigurati zaštitu zainteresirane osobe koja nije znala za postojanje kaznenog postupka pokrenutog u odnosu na nju zbog razloga koji joj se ne mogu pripisati i kojoj se zbog toga oduzela mogućnost da sudjeluje u postupku i ostvari svoja prava obrane.
48      Međutim, prema njegovu mišljenju, ta se presuda ne može tumačiti niti koristiti na način da na temelju nje nastaje opće i bezuvjetno pravo na pokretanje novog postupka o meritumu u svim slučajevima kada je osuđujuća presuda donesena u odsutnosti optuženika. Naime, u takvoj okolnosti pravo na pokretanje novog postupka nije osmišljeno kao apsolutno pravo, nego kao instrument za osiguranje pravičnosti postupka. Stoga se navedenom presudom ipak ne može opravdati ponašanje koje omogućuje optuženiku da izbjegne saznanja o kaznenom postupku pokrenutom u odnosu na njega niti se njome pravo na pokretanje novog postupka može pretvoriti u mehanizam kojim se potiču strategije izbjegavanja te osobe, njezino namjerno nepostupanje ili svjesno prihvaćanje rizika da ne primi dokumente koji se na nju odnose jer bi se time poticala sustavna opasnost od zlouporabe prava obrane, koja je zabranjena na temelju članka 17. EKLJP-a. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da se prava priznata tom konvencijom, u ovom slučaju pravo na pravično suđenje, kako je propisano u njezinu članku 6., ne mogu koristiti na način koji iskrivljuje njihovo funkcioniranje i ugrožava prava drugih te opći interes dobrog sudovanja.
49      Međutim, u ovom slučaju, nacionalne odredbe o kojima je riječ, kako ih se tumači u nacionalnoj sudskoj praksi, imaju učinak poticanja optuženika na oportunističko ponašanje koje može biti rezultat teške nepažnje ili strategije izbjegavanja te stoga može dovesti do zlouporabe izvanrednog pravnog lijeka kojim se traži ukidanje osuđujuće odluke donesene u odsutnosti koja je postala pravomoćna.
50      Usto, sud koji je uputio zahtjev ističe da bi takav sustav imao sustavne učinke jer bi ugrozio javni interes za utvrđenje povreda i to tim više jer taj izvanredan pravni lijek ne bi prekinuo maksimalan rok zastare, tako da bi se na osuđenika primjenjivao mehanizam koji bi, u konačnici, mogao dovesti do brisanja kaznenog djela o kojem je riječ. To bi izravno utjecalo i na prava žrtve i ona bi nepotrebno trpjela sekundarnu i ponovljenu viktimizaciju.
51      U tim je okolnostima Corte d’appello di Roma (Žalbeni sud u Rimu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članke 6., 10. i 18. Direktive [2012/29], u vezi s člancima 47. i 54. [Povelje] te člancima 6. i 17. [EKLJP-a], zajedno tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba, kao što je članak 629.bis talijanskog Zakonika o kaznenom postupku, kojom se [u okviru postupka povodom izvanrednog pravnog lijeka kojim se može dovesti u pitanje pravomoćnost osuđujuće odluke donesene u odsutnosti], koji može dovesti do ukidanja [te] osuđujuće odluke i do potrebe provođenja novog postupka o meritumu, u odnosu na žrtvu kaznenog djela koja nije podnijela imovinskopravni zahtjev ne predviđa nikakav oblik informiranja, komunikacije ili sudjelovanja?
2.      Treba li članke 8. i 9. Direktive [2016/343], u vezi s člancima 47. i 54. [Povelje] te člancima 6. i 17. [EKLJP-a], zajedno tumačiti na način da im se protive nacionalne odredbe, kao što su članci 420.bis i 629.bis talijanskog Zakonika o kaznenom postupku, kojima se dopušta ukidanje osuđujuće odluke ako optuženik tvrdi da doista nije znao da se vodi postupak, u dijelu u kojem se tim odredbama isključuje mogućnost da se namjerno izbjegavanje saznanja o postupku izvede iz optuženikove očite krivnje ili svjesnog prihvaćanja rizika da neće primiti akte o kojima je riječ, koji proizlazi iz objektivnih ponašanja i neizravnih dokaza?”
Zahtjev za primjenu hitnog prethodnog postupka
52      Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku predviđenom u članku 23.a Statuta Suda Europske unije i članku 107. Poslovnika Suda.
53      Iz tih odredbi proizlazi da primjena tog postupka ovisi o dvama kumulativnim uvjetima. S jedne strane, u zahtjevu za prethodnu odluku moraju se postaviti pitanja tumačenja koja se odnose na područje slobode, sigurnosti i pravde, što je predmet glave V. trećeg dijela UFEU-a. S druge strane, okolnosti spora iz glavnog postupka, kako ih je opisao sud koji je uputio zahtjev, moraju biti obilježene postojanjem hitnog slučaja.
54      Kad je riječ o prvom uvjetu, valja istaknuti da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje direktiva 2012/29 i 2016/343, koje su obuhvaćene područjima iz glave V. trećeg dijela UFEU-a koja se odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde. U skladu s člankom 23.a prvim stavkom Statuta Suda Europske unije i člankom 107. stavkom 1. Poslovnika, o tom se zahtjevu stoga može odlučivati u hitnom prethodnom postupku.
55      Kad je riječ o drugom uvjetu, on je ispunjen ako je osoba o kojoj je riječ u glavnom postupku u ovom trenutku lišena slobode i ako njezino daljnje zadržavanje ovisi o odluci Suda s obzirom na to da bi odgovor Suda na postavljena pitanja kao posljedicu mogao imati njezino puštanje na slobodu bez odgode, pri čemu valja naglasiti da se situacija te osobe mora ocjenjivati onakva kakva jest u trenutku razmatranja zahtjeva da se o zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku (vidjeti u tom smislu presude od 28. srpnja 2016., J. Z., C-294/16 PPU, EU:C:2016:610, t. 29.; od 19. rujna 2018., Milev, C-310/18 PPU, EU:C:2018:732, t. 35. i 36. i od 4. rujna 2025., Adrar, C-313/25 PPU, EU:C:2025:647, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
56      U ovom slučaju, kao prvo, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se osoba CV nalazi u zatvoru i trenutačno izdržava kaznu zatvora koja joj je izrečena u odsutnosti presudom od 23. listopada 2023. koja je postala pravomoćna 14. travnja 2024.
57      Kao drugo, u odgovoru na zahtjev Suda za pojašnjenje, koji je upućen sudu koji je uputio zahtjev na temelju članka 101. Poslovnika, potonji sud u biti je naveo da bi potonja osoba bila puštena na slobodu do eventualnog novog suđenja ako, s obzirom na odgovor Suda na njegova pitanja, treba primijeniti postupak predviđen člankom 629.bis Zakonika o kaznenom postupku koji se odnosi na ukidanje osuđujućih odluka koje su postale pravomoćne i prihvatiti izvanredan pravni lijek koji je tako podnijela osoba CV.
58      U tim je okolnostima četvrto vijeće Suda 9. veljače 2026., nakon što je saslušalo nezavisnog odvjetnika, odlučilo prihvatiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
59      Najprije valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će, ovisno o slučaju, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. U tom je smislu na njemu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, izvede one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (presude od 29. studenoga 1978., Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, t. 26.; od 28. studenoga 2000., Roquette Frères, C-88/99, EU:C:2000:652, t. 18. i od 29. siječnja 2026., Keladis I i Keladis II, C-72/24 i C-73/24, EU:C:2026:51, t. 154.).
60      Usto, valja podsjetiti na to da članak 47. Povelje osigurava u pravu Unije zaštitu koju dodjeljuje članak 6. stavak 1. i članak 13. EKLJP‑a, tako da se valja pozivati samo na tu prvu odredbu (vidjeti u tom smislu presudu od 16. svibnja 2017., Berlioz Investment Fund, C-682/15, EU:C:2017:373, t. 54. i navedenu sudsku praksu). Isto tako, s obzirom na to da se člankom 54. Povelje, kao i člankom 17. EKLJP-a, predviđa zabrana zlouporabe prava, valja upućivati samo na tu prvu odredbu.
61      U ovom slučaju, kad je riječ o tome u kojim se uvjetima ponašanje optuženika koji je potom osuđen u odsutnosti može smatrati zlouporabom u smislu članka 54. Povelje, u vezi s njezinim člankom 47., valja utvrditi da to pitanje nije povezano s pravima žrtve u okviru kaznenog postupka i da ga stoga treba razmotriti u okviru drugog prethodnog pitanja.
62      U tim okolnostima, valja shvatiti da sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li članke 6., 10. i 18. Direktive 2012/29, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se, kada žrtva kaznenog djela na temelju nacionalnog prava nije podnijela imovinskopravni zahtjev u kaznenom postupku u kojem je u odsutnosti donesena osuđujuća odluka koja je postala pravomoćna, u okviru postupka povodom izvanrednog pravnog lijeka, koji je podnio osuđenik i kojim se traži ukidanje navedene odluke uz obrazloženje da se ona ne može donijeti u njegovoj odsutnosti i, ovisno o slučaju, pokretanje novog postupka o meritumu, ne predviđa ni obveza da se tu žrtvu obavijesti o podnošenju tog izvanrednog pravnog lijeka ni mogućnost da ta žrtva sudjeluje u postupku povodom navedenog pravnog lijeka.
63      Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da za tumačenje odredbe prava Unije treba uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i njezin kontekst te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presude od 1. kolovoza 2025., Galerie Karsten Greve, C-433/24, EU:C:2025:600, t. 31. i navedenu sudsku praksu i od 18. prosinca 2025., E. (Prijeboj potraživanja), C-481/24, EU:C:2025:996, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
64      U tom pogledu najprije valja istaknuti da je u skladu s člankom 1. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2012/29 njezin cilj osigurati da žrtve kaznenih djela dobiju odgovarajuće informacije, potporu i zaštitu i da im bude omogućeno sudjelovanje u kaznenim postupcima.
65      Kao prvo, kad je riječ o pravu žrtve na dobivanje informacija, u članku 6. stavku 1. te direktive navode se informacije o kaznenom postupku pokrenutom na temelju prijave za kazneno djelo koje je pretrpjela žrtva, koje, na zahtjev, treba dobiti. Tom se odredbom predviđa da države članice osiguravaju obavješćivanje žrtava bez nepotrebne odgode o njihovom pravu na dobivanje informacija o svakoj odluci o nepokretanju ili okončanju istrage ili o nepoduzimanju kaznenog progona protiv počinitelja te o vremenu i mjestu održavanja postupka te prirodi optužbi protiv počinitelja.
66      Međutim, u ovom slučaju valja utvrditi da informacije iz članka 6. stavka 1. Direktive 2012/29 nisu ni na koji način povezane s predmetom izvanrednog pravnog lijeka kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku. Iz toga slijedi da cilj navedenog stavka 1. nije da se žrtvi dodjeli pravo na to da je se obavijesti o podnošenju takvog izvanrednog pravnog lijeka.
67      Člankom 6. stavkom 2. predviđa se da, „u skladu s položajem žrtava u odgovarajućem kaznenopravnom sustavu”, države članice osiguravaju obavješćivanje žrtve bez nepotrebne odgode o njihovu pravu na dobivanje informacija iz tog stavka 2. o kaznenom postupku pokrenutom na temelju prijave za kazneno djelo koje je pretrpjela te da ona, na zahtjev, te informacije i dobije. U tom se pogledu u navedenom članku 6. stavku 2. točki (a) upućuje na svaku konačnu presudu u postupku, a u točki (b) na informacije kojima joj se omogućuju saznanja „o stanju kaznenog postupka”, osim ako u iznimnim slučajevima takva obavijest može štetno utjecati na pravilno rješavanje predmeta.
68      Stoga iz teksta članka 6. Direktive 2012/29 proizlazi da pravo žrtve na dobivanje informacija iz njegova stavka 2. ovisi o pravnom statusu koji joj je u nacionalnom pravu dodijeljen u okviru tog postupka, tako da je države članice nisu dužne obavijestiti o njezinu pravu na dobivanje tih informacija niti joj pružiti navedene informacije ako to nije u skladu s tim statusom.
69      To tumačenje potvrđuje ocjena konteksta tog članka 6.
70      Konkretno, u uvodnoj izjavi 20. te direktive pojašnjava se da se položaj žrtava u kaznenopravnom sustavu te pitanje mogu li aktivno sudjelovati u kaznenim postupcima razlikuju od jedne države članica do druge, ovisno o nacionalnom sustavu, i određeni su uzimanjem u obzir različitih kriterija, navedenih u toj uvodnoj izjavi i da bi države članice trebale odrediti koji se od tih kriterija primjenjuju za određivanje opsega prava određenih u navedenoj direktivi kada u odgovarajućem kaznenopravnom sustavu postoje upućivanja na položaj žrtve. Među tim se kriterijima osobito navodi onaj koji se odnosi na pitanje je li nacionalnim sustavom za žrtvu predviđen pravni status stranke u kaznenom postupku.
71      Usto, navedeno tumačenje u skladu je i sa svrhom koja se nastoji postići člankom 6. Direktive 2012/29, u čijoj se uvodnoj izjavi 26. pojašnjava da se pravom na dobivanje informacija o statusu postupka žrtvama nastoji omogućiti donošenje odluka o njihovu „sudjelovanju” u tom postupku utemeljenih na informacijama.
72      U tom pogledu valja istaknuti da se u Prijedlogu Europske komisije direktive Europskog parlamenta i Vijeća o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela (COM(2011) 275 final) u tom smislu pojašnjava da se člancima iz poglavlja II. Direktive 2012/29, u kojem se nalazi članak 6., „nastoji osigurati da žrtve dobiju dovoljno informacija u obliku koji mogu razumjeti kako bi im se omogućilo da u potpunosti ostvare svoja prava i kako bi se zajamčilo da se prema njima postupa s poštovanjem” i da „žrtve trebaju dobiti dovoljno detalja kako bi mogle donijeti odluku utemeljenu na informacijama o njihovu sudjelovanju u postupku i o načinima na koje će ostvariti svoja prava, osobito kad se traži revizija odluke o nepoduzimanju kaznenog progona.”
73      U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe o tome da se žrtvu, koja nije podnijela imovinskopravni zahtjev u okviru kaznenog postupka u kojem je u odnosu na osobu donesena osuđujuća presuda u odsutnosti, nije obavijestilo o tome da je taj osuđenik podnio izvanredan pravni lijek, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku. Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, takvim se pravnim lijekom traži ukidanje takve osuđujuće odluke koja je postala pravomoćna uz obrazloženje da je se nije moglo donijeti u odsutnosti i, ovisno o slučaju, ponovno odlučivanje o meritumu predmeta.
74      U tom pogledu valja smatrati da informacije koje se odnose na podnošenje izvanrednog pravnog lijeka, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, mogu biti obuhvaćene člankom 6. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2012/29, koja se odnosi na „stanje kaznenog postupka”, pod uvjetom, s jedne strane, da je kazneni postupak o kojem je riječ pokrenut na temelju prijave za kazneno djelo koje je pretrpjela žrtva, u smislu te odredbe i, s druge strane, da je pravo žrtve na dobivanje takvih informacija na zahtjev u skladu s njezinim položajem u nacionalnom kaznenopravnom sustavu.
75      Iz toga slijedi da se člankom 6. stavkom 2. točkom (b) te direktive ne zahtijeva da se, u nacionalnom sustavu u kojem se za žrtvu predviđa mogućnost da podnese imovinskopravni zahtjev, tu žrtvu obavijesti o pravnom lijeku kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku ako ona nije stranka u postupku na temelju nacionalnog prava jer nije podnijela imovinskopravni zahtjev.
76      Međutim, valja naglasiti i da se tom analizom ne dovode u pitanje prava žrtve na dobivanje informacija o mogućem puštanju na slobodu osobe koja je prvotno osuđena u odsutnosti, u skladu s člankom 6. stavcima 5. i 6. Direktive 2012/29.
77      Usto, valja podsjetiti, kao što se navodi u uvodnoj izjavi 11. Direktive 2012/29, i na to da se njome utvrđuju minimalna pravila i da države članice mogu proširiti u njoj određena prava kako bi pružile višu razinu zaštite.
78      Kao drugo, kad je riječ o pravu žrtve na saslušanje u okviru postupka povodom izvanrednog pravnog lijeka, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, u članku 10. stavku 1. Direktive 2012/29 predviđa se da države članice trebaju osigurati da žrtva može biti saslušana tijekom kaznenog postupka i da može pružiti dokaze. Tom se odredbom tako općenito utvrđuje pravo žrtve na saslušanje „tijekom kaznenog postupka” a da se pritom ne zahtijeva da je se sasluša u svakoj fazi tog postupka.
79      U članku 10. stavku 2. pojašnjava se da se postupovna pravila prema kojima se žrtva može saslušati tijekom kaznenog postupka i prema kojima ona može predlagati dokaze utvrđuju nacionalnim pravom.
80      Stoga iz tumačenja članka 10. stavaka 1. i 2. Direktive 2012/29 proizlazi da su države članice dužne pojasniti u svojem nacionalnom pravu u kojoj se fazi postupka saslušava žrtva.
81      Kad je riječ o cilju koji se nastoji postići tim člankom 10., iz Komisijina Prijedloga direktive, navedenog u točki 72. ove presude, proizlazi da se pravom na saslušanje nastoji zajamčiti da žrtva tijekom kaznenog postupka ima mogućnost podnijeti preliminarne i dodatne informacije, mišljenja i dokaze. U tom se prijedlogu usto pojašnjava da je „[t]očan opseg tog prava prepušten ocjeni nacionalnog zakonodavca i može ići od temeljnog prava na komunikaciju s nadležnim tijelom i na podnošenje dokaza tom tijelu do širih prava, kao što su pravo na uzimanje u obzir podnesenih dokaza, pravo da se zatraži prikupljanje iskaza ili dokaza ili pravo na uključivanje tijekom postupka”.
82      Iz prethodno navedenog proizlazi da je cilj prava na saslušanje, propisanog u članku 10. Direktive 2012/29, omogućiti žrtvi da sudjeluje u postupku koji se odnosi na kazneno djelo počinjeno na njezinu štetu i, konkretno, da pridonese utvrđivanju relevantnih činjeničnih elemenata i prikupljanju dokaza povezanih s navodnom povredom i štetom koju je pretrpjela.
83      Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se u okviru postupka povodom izvanrednog pravnog lijeka, kao što je onaj u glavnom postupku, mogu istaknuti samo postupovna činjenična pitanja koja se odnose na okolnosti u kojima je proglašena odsutnost optuženika. Stoga ta pitanja nisu povezana s meritumom spora, koji se odnosi na navodnu povredu i moguću štetu koju je pretrpjela žrtva. Stoga valja utvrditi da je u okviru postupka povodom tog pravnog lijeka riječ samo o postupovnim pravima osuđenika, osobito o njegovu pravu na pošteno suđenje i njegova prava obrane, tako da se postupak povodom takvog pravnog lijeka izravno ne odnosi na prava žrtve koja nije podnijela imovinskopravni zahtjev.
84      Iz toga slijedi da se člankom 10. Direktive 2012/29 ne zahtijeva da se žrtva sasluša u okviru postupka povodom izvanrednog pravnog lijeka, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku.
85      Kao što se to pojašnjava u točki 77. ove presude, takvim se tumačenjem ipak ne dovodi u pitanje pravo država članica da prošire prava određena u toj direktivi kako bi pružile višu razinu zaštite.
86      Kao treće, kad je riječ o tome može li žrtva, na temelju članka 18. Direktive 2012/29, imati pravo da je se obavijesti o izvanrednom pravnom lijeku, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, i da je se sasluša u okviru postupka povodom tog pravnog lijeka, valja utvrditi da iz teksta tog članka proizlazi da se mjerama zaštite koje se njime predviđaju nastoji „zaštit[iti] žrt[ve] i članov[e] njihovih obitelji od sekundarne i ponovljene viktimizacije, zastrašivanja i odmazde, uključujući zaštitu od rizika emocionalne i psihološke štete te zaštitu dostojanstva žrtava tijekom ispitivanja i svjedočenja”.
87      Međutim, mjere kojim se nastoji spriječiti sekundarna viktimizacija ne mogu se kao takve shvatiti na način da se njima žrtvi dodjeljuje pravo da sudjeluje u postupku kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku s isključivim ciljem da se izbjegne provođenje novog postupka ili saslušanje u okviru takvog postupka.
88      Međutim, Sud je već presudio da iz teksta članka 18. Direktive 2012/29 ne proizlazi da je zakonodavac Unije kao jednu od mjera za zaštitu žrtve kaznenog djela predvidio ograničenje na samo jedno saslušanje te žrtve tijekom sudskog postupka (presuda od 29. srpnja 2019., Gambino i Hyka, C-38/18, EU:C:2019:628, t. 51.).
89      Osim toga, članak 18. Direktive 2012/29 daje žrtvi pravo na zaštitu „ne dovodeći u pitanje prava na obranu”. U istom smislu, uvodnom izjavom 58. te direktive propisuje se da bi se opseg odgovarajućih zaštitnih mjera tijekom kaznenog postupka za žrtve koje su identificirane kao žrtve podložne sekundarnoj i ponovljenoj viktimizaciji, zastrašivanju i odmazdi trebao odrediti „ne dovodeći u pitanje prava na obranu i u skladu s pravilima o sudskoj diskrecijskoj ovlasti” (presuda od 29. srpnja 2019., Gambino i Hyka, C-38/18, EU:C:2019:628, t. 52.).
90      Iz toga proizlazi da se članku 18. Direktive 2012/29 u načelu ne protivi to da se žrtvu kaznenog djela ponovno sasluša u okviru novog postupka, kao što bi to mogao biti slučaj ako osuđujuću presudu treba ukinuti slijedom postupka predviđenog člankom 629.bis Zakonika o kaznenom postupku.
91      Stoga taj članak 18. ne može biti osnova za tumačenje članaka 6. i 10. Direktive 2012/29 koje se razlikuje od onog navedenog u točki 75. odnosno 84. ove presude.
92      Nadalje, kad je riječ o članku 47. Povelje, njime se u prvom stavku jamči da svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima tim člankom. Međutim, iz spisa ne proizlazi da je žrtva lišena djelotvorne sudske zaštite u nedostatku informacija ili mogućnosti da je se sasluša tijekom postupka povodom izvanrednog pravnog lijeka o kojem je riječ u glavnom postupku pod uvjetima predviđenima Direktivom 2012/29. Iz spisa ne proizlazi ni da je lišena takve sudske zaštite prava koja proizlazi iz te direktive. Osim toga, valja istaknuti da, u slučaju da pravni lijek kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku dovede do ukidanja osporavane osuđujuće odluke, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da bi se pokrenuo novi postupak o meritumu.
93      Iz svega prethodno navedenog proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti da članke 6., 10. i 18. Direktive 2012/29, u vezi s člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se, kada žrtva kaznenog djela na temelju nacionalnog prava nije podnijela imovinskopravni zahtjev u kaznenom postupku u kojem je u odsutnosti donesena osuđujuća odluka koja je postala pravomoćna, u okviru postupka povodom izvanrednog pravnog lijeka, koji je podnio osuđenik i kojim se traži ukidanje navedene odluke uz obrazloženje da se ona ne može donijeti u njegovoj odsutnosti i, ovisno o slučaju, pokretanje novog postupka o meritumu, ne predviđa ni obveza da se tu žrtvu obavijesti o podnošenju tog izvanrednog pravnog lijeka ni mogućnost da ta žrtva sudjeluje u postupku povodom navedenog pravnog lijeka.
Drugo pitanje
94      Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita treba li članke 8. i 9. Direktive 2016/343, u vezi s člancima 47. i 54. Povelje, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se, kako ga se tumači u nacionalnoj sudskoj praksi, nacionalnom sudu nalaže da, ako ne postoji izravan dokaz kojim se utvrđuje da je osoba osuđena u odsutnosti namjerno izbjegavala saznanja o kaznenom postupku u kojem je u odnosu na njega donesena osuđujuća odluka, prihvati pravni lijek koji je ta osoba podnijela kako bi ishodila da se ukine ta odluka koja je postala pravomoćna uz obrazloženje da je se nije moglo donijeti u njezinoj odsutnosti i, ovisno o slučaju, da se naloži pokretanje novog postupka o meritumu.
95      Najprije valja podsjetiti na to da je u skladu s člankom 1. Direktive 2016/343 njezin predmet utvrditi zajednička minimalna pravila koja se odnose na određene elemente kaznenih postupaka, među kojima je „pravo sudjelovati na raspravi”. Kao što se to izričito potvrđuje u uvodnoj izjavi 33. te direktive, to je pravo sastavni dio temeljnog prava na pošteno suđenje (presuda od 20. svibnja 2025., Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 31. i navedena sudska praksa).
96      U tom se pogledu člankom 8. stavkom 1. navedene direktive nalaže državama članicama da osiguraju da osumnjičenici i optuženici imaju pravo sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku koji se vodi protiv njih.
97      Međutim, na temelju stavka 2. tog članka 8., države članice mogu predvidjeti da se rasprava koja može završiti donošenjem odluke o krivnji ili nedužnosti osumnjičenika ili optuženika može voditi u njegovoj odsutnosti, ako se ispune određeni uvjeti. Naime, stavkom 2. ta se mogućnost uvjetuje time da je, u skladu s točkom (a) tog stavka, osumnjičenik ili optuženik pravovremeno obaviješten o raspravi i o posljedicama neopravdanog nedolaska ili, u skladu s točkom (b) tog stavka, da osumnjičenika ili optuženika koji je obaviješten o raspravi zastupa opunomoćeni branitelj kojeg je osumnjičenik ili optuženik sam imenovao ili ga je imenovala država.
98      Osim toga, stavkom 3. navedenog članka 8. predviđa se da se odluka koja je donesena u skladu s tim stavkom 2. može izvršiti protiv dotičnog osumnjičenika ili optuženika.
99      Kad je riječ o stavku 4. članka 8. Direktive 2016/343, njime se određuje da, kada države članice predvide mogućnost održavanja suđenja u odsutnosti osumnjičenika ili optuženika, ali nije moguće ispuniti uvjete iz stavka 2. tog članka 8. jer se osumnjičenik ili optuženik ne može locirati unatoč ulaganju razumnih napora, države članice mogu predvidjeti mogućnost donošenja i izvršenja odluke. U tom slučaju države članice osiguravaju da u trenutku kada se osumnjičenici ili optuženici obavješćuju o toj odluci, posebno prilikom uhićenja, također budu informirane o mogućnosti osporavanja odluke i pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo u skladu s člankom 9. te direktive.
100    Usto, na temelju tog članka 9., kada se kazneni postupak vodi u odsutnosti iako nisu ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. te direktive, zainteresirana osoba ima pravo „na obnovu postupka ili drugo pravno sredstvo kojim se omogućuje novo utvrđivanje merituma predmeta […] što bi moglo dovesti do ukidanja izvorne odluke”.
101    U tom pogledu, kao što se to navodi u točki 95. ove presude, s obzirom na to da je „pravo sudjelovati na raspravi”, propisano Direktivom 2016/343, sastavni dio temeljnog prava na pošteno suđenje, pravo na obnovu postupka, kako je predviđeno u članku 9. te direktive, također treba smatrati dijelom tog prvog prava jer se njime pridonosi, kao što se to naglašava u uvodnoj izjavi 9. navedene direktive, jačanju njegove zaštite.
102    Međutim, iz članaka 8. i 9. te direktive proizlazi da se osobu osuđenu u odsutnosti može lišiti prava na obnovu postupka ako su ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2025., Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
103    U tom pogledu valja podsjetiti na to da se točke (a) i (b) članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343 primjenjuju alternativno i da se u svakoj od njih navode dva kumulativna uvjeta, od kojih se prvim, koji je zajednički objema točkama, zahtijeva da osumnjičenik ili optuženik bude pravovremeno obaviješten o raspravi (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2025., Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 34.).
104    Prema sudskoj praksi Suda, kako bi se ocijenilo je li ispunjen taj prvi uvjet, iz uvodne izjave 38. te direktive proizlazi da posebnu pozornost treba posvetiti, s jedne strane, dužnoj pažnji koju su tijela javne vlasti uložila da obavijeste osobu osuđenu u odsutnosti o raspravi i, s druge strane, dužnoj pažnji te osobe da primi informacije koje su joj upućene. Slijedom toga, za potrebe te ocjene relevantno je postojanje preciznih i objektivnih indicija koje dokazuju da ta osoba, iako je bila službeno obaviještena o činjenici da je optužena za počinjenje kaznenog djela te je stoga znala da će se u odnosu na nju provesti rasprava, namjerno postupa na način da izbjegne službeno zaprimiti informacije o vremenu i mjestu te rasprave, primjerice time da je namjerno priopćila pogrešnu adresu ili se više ne nalazi na adresi koju je dostavila (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2025., Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 35.).
105    Sud je u tom pogledu pojasnio da se za osobu osuđenu u odsutnosti može, među ostalim, smatrati da je raspolagala dostatnim informacijama kako bi smatrala da će se protiv nje pokrenuti postupak ako je primila preliminarnu optužnicu čiji sadržaj, kad je riječ o djelima koja joj se stavljaju na teret i njihovoj pravnoj kvalifikaciji, odgovara sadržaju pravomoćne optužnice koja je protiv nje konačno podignuta. Stoga, kada je dotična osoba pobjegla nakon što je primila takvu preliminarnu optužnicu, države članice mogu smatrati da se pravodobno slanje službenog dokumenta nadležnih tijela u kojem se navode vrijeme i mjesto rasprave na adresu koju je zainteresirana osoba priopćila tijekom istrage u predmetu i podnošenje dokaza da je taj dokument zaista dostavljen na tu adresu smatra istovjetnim obavještavanju te osobe o vremenu i mjestu postupka, u smislu članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343, usto pod uvjetom da su nadležna tijela uložila razumne napore kako bi pronašla osobu (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2025., Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 36. i 37.).
106    Drugi uvjet koji se zahtijeva kako bi se osobi osuđenoj u odsutnosti moglo oduzeti pravo na obnovu postupka može se ispuniti ili, u skladu s člankom 8. stavkom 2. točkom (a) i člankom 8. stavkom 4. Direktive 2016/343, ako je ta osoba bila pravodobno obaviještena i o posljedicama nedolaska na raspravu ili, u skladu s člankom 8. stavkom 2. točkom (b) i člankom 8. stavkom 4. te direktive, ako se može smatrati da je navedenu osobu na raspravi zastupao opunomoćeni branitelj kojeg je ona imenovala ili ga je imenovala država (presuda od 20. svibnja 2025., Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 38.). U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu sa sudskom praksom Suda, sama okolnost da je osobu osuđenu u odsutnosti zastupao branitelj po službenoj dužnosti tijekom cijelog postupka koji se vodi u njezinoj odsutnosti nije dovoljna da bi se ispunio taj uvjet jer je potrebno da je ta osoba posebno imenovala branitelja da je zastupa tijekom suđenja u njezinoj odsutnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2025., Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 41., 59., 61. i 62.).
107    Ako su ti uvjeti ispunjeni u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, Direktivi 2016/343 ne protivi se to da država članica o kojoj je riječ odbije odobriti osuđeniku pravo na obnovu postupka.
108    U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se, osobito slijedom presude Europskog suda za ljudska prava od 1. ožujka 2006., Sejdovic protiv Italije (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), nacionalnim regulatornim okvirom kojim se uređuju suđenje u odsutnosti i izvanredan pravni lijek o kojem je riječ u glavnom postupku, konkretno članci 420.bis i 629.bis Zakonika o kaznenom postupku, kako ih tumači Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud), u biti zahtjeva da se, u slučaju predviđenom u članku 420.bis stavku 3., pravo na obnovu postupka uvijek dodijeli osobi osuđenoj u odsutnosti, osim ako se utvrdi „izravan” dokaz njezina „namjernog izbjegavanja” saznanja o kaznenom postupku pokrenutom u odnosu na nju.
109    Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, posljedica je takvih zahtjeva da bi osoba osuđena u odsutnosti, koja je namjerno izbjegavala kazneni postupak pokrenut u odnosu na nju, mogla zatim gotovo automatski ishoditi ukidanje osuđujuće odluke i pokretanje novog postupka o meritumu jer je u praksi nemoguće podnijeti izravan dokaz tog „namjernog izbjegavanja”.
110    Međutim, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 104. ove presude, Direktivom 2016/343 ne zahtijeva se takav izravan dokaz za ocjenu prvog uvjeta navedenog u članku 8. stavku 2. te direktive, koji se odnosi na optuženikovo saznanje o postupku jer se mogu uzeti u obzir i eventualne precizne i objektivne indicije koje dokazuju da je taj optuženik, iako je bio službeno obaviješten da je optužen za počinjenje kaznenog djela i stoga je znao da će se u odnosu na njega provesti rasprava, namjerno postupio na način da izbjegne službeno zaprimiti informacije o vremenu i mjestu te rasprave.
111    Isto tako, u skladu s točkom 99. presude Europskog suda za ljudska prava od 1. ožujka 2006., Sejdovic protiv Italije (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), ne može se isključiti da određene utvrđene činjenice mogu nedvosmisleno dokazati da optuženik zna da se protiv njega vodi kazneni postupak i poznaje prirodu i razlog optužbi te da ne namjerava sudjelovati na suđenju ili želi izbjeći kazneni progon.
112    S obzirom na navedeno, valja podsjetiti na to da iz članka 1. Direktive 2016/343, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 9., proizlazi da je cilj te direktive utvrditi zajednička minimalna pravila koja se odnose na određene vidove pretpostavke nedužnosti u kaznenim postupcima kao i pravo sudjelovati na raspravi u tim postupcima, a ne provesti iscrpno usklađivanje kaznenog postupka (vidjeti po analogiji presudu od 15. rujna 2022., H. N. (Suđenje optuženiku udaljenom s državnog područja), C-420/20, EU:C:2022:679, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
113    U tom pogledu, kao što se to naglašava u uvodnoj izjavi 48. navedene direktive, njome se državama članicama ostavlja mogućnost da prošire prava utvrđena tom direktivom kako bi osigurale višu razinu zaštite.
114    Stoga se Direktivi 2016/343 ne protivi to da države članice prošire pravo na obnovu postupka i na situacije u kojima su ispunjeni uvjeti predviđeni člankom 8. stavkom 2. te direktive niti to da se ocjena dužne pažnje koju je pokazao optuženik kako bi primio informacije o kaznenom postupku pokrenutom u odnosu na njega temelji na standardima dokazivanja u skladu s kojima samo jedan izravan dokaz omogućuje da se dokaže da je ta osoba namjerno izbjegavala taj postupak.
115    Kad je riječ o člancima 47. i 54. Povelje, koji se odnose na pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje odnosno zabranu zlouporabe prava, koji odgovaraju člancima 6. i 17. EKLJP-a, koje sud koji je uputio zahtjev navodi u okviru drugog pitanja, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev u biti smatra da se nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, kako ga se tumači u nacionalnoj sudskoj praksi, omogućuje osobi osuđenoj u odsutnosti da na štetu žrtve kaznenog djela zlouporabi svoje pravo na pošteno suđenje, zajamčeno člankom 47. Povelje, protivno njezinu članku 54. Stoga pita treba li članke 8. i 9. Direktive 2016/343, u vezi s člancima 47. i 54. Povelje, tumačiti na način da im se protivi takav nacionalni propis.
116    U tom pogledu valja, kao prvo, podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ako sud države članice mora, kao u ovom slučaju, provjeriti usklađenost s temeljnim pravima nacionalne odredbe ili mjere kojom se, u situaciji u kojoj radnje država članica nisu u potpunosti određene pravom Unije, provodi to pravo u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, nacionalna tijela i sudovi mogu primijeniti i nacionalne standarde zaštite temeljnih prava, pod uvjetom da pritom ne ugroze razinu zaštite predviđenu Poveljom, kako je tumači Sud, te nadređenost, jedinstvo i djelotvornost prava Unije (presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C-617/10, EU:C:2013:105, t. 29. i od 24. srpnja 2023., Lin, C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 110. i navedena sudska praksa).
117    U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 112. i 116. ove presude, države članice mogu primijeniti višu razinu zaštite prava optuženika da sudjeluje na raspravi od one koja se zahtijeva pravom Unije, čime se ne može ugroziti razina zaštite predviđena Poveljom, kako je tumači Sud. Usto, nijedan element spisa kojim raspolaže Sud ne upućuje na to da ta viša razina zaštite predviđena nacionalnim pravom može ugroziti nadređenost, jedinstvo i djelotvornost prava Unije.
118    Kao drugo, u skladu s člankom 54. Povelje, nijedna njezina odredba ne smije se tumačiti kao da podrazumijeva pravo na poduzimanje bilo kakve aktivnosti ili izvršavanja bilo kakvog djela čiji je cilj uništenje bilo kojeg od prava i sloboda koji se njome priznaju ili njihovo ograničavanje više nego što je njome predviđeno.
119    U tom pogledu valja podsjetiti na to da je cilj članka 17. EKLJP-a, u dijelu u kojem se odnosi na pojedince, spriječiti ih u tome da se pozivaju na odredbe Konvencije kako bi izvršili neki čin čiji je cilj uništenje prava i sloboda priznatih navedenom konvencijom. Europski sud za ljudska prava pojasnio je da se ta odredba, koja stoga ima negativan doseg, ne može, suprotno tomu, tumačiti, a contrario, na način da fizičkoj osobi oduzima pojedinačna temeljna prava zajamčena, među ostalim, u člancima 5. i 6. EKLJP-a, koji odgovaraju člancima 47. i 48. Povelje (presuda ESLJP-a od 17. ožujka 2009., Ould Dah protiv Francuske, ECLI:CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).
120    Međutim, ako se osoba osuđena u odsutnosti pozove na postupak predviđen člankom 629.bis Zakonika o kaznenom postupku prilikom podnošenja izvanrednog pravnog lijeka kojim se traži ukidanje osuđujuće odluke donesene u odsutnosti koja je postala pravomoćna i ako nacionalni sud utvrdi da uvjeti navedeni u članku 420.bis Zakonika o kaznenom postupku nisu ispunjeni tijekom postupka te prihvati taj pravni lijek, ta se osoba poziva na svoje pravo na pošteno suđenje, koje uključuje pravo na sudjelovanje na raspravi, tako da cilj toga što navedena osoba upotrebljava taj izvanredni pravni lijek nije uništenje prava ili sloboda priznatih Poveljom ili ograničavanje prava i sloboda više nego što je predviđeno Poveljom, u smislu njezina članka 54.
121    Osim toga, s obzirom na to da se uvjetima za podnošenje izvanrednog pravnog lijeka, kao što je onaj u glavnom postupku, predviđenih u nacionalnom pravu, kako ga se tumači u nacionalnoj sudskoj praksi, nastoji osigurati viša razina zaštite prava optuženika da sudjeluje na raspravi nego što se to zahtijeva pravom Unije, ta osoba, time što koristi tu višu razinu zaštite, ne ostvaruje pravo koje ima na temelju prava Unije.
122    S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članke 8. i 9. Direktive 2016/343, u vezi s člancima 47. i 54. Povelje, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se, kako ga se tumači u nacionalnoj sudskoj praksi, nacionalnom sudu nalaže da, ako ne postoji izravan dokaz kojim se utvrđuje da je osoba osuđena u odsutnosti namjerno izbjegavala saznanja o kaznenom postupku u kojem je u odnosu na njega donesena osuđujuća odluka, prihvati pravni lijek koji je ta osoba podnijela kako bi ishodila da se ukine ta odluka koja je postala pravomoćna uz obrazloženje da je se nije moglo donijeti u njezinoj odsutnosti i, ovisno o slučaju, da se naloži pokretanje novog postupka o meritumu.
Troškovi
123    Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
1.      Članke 6., 10. i 18. Direktive 2012/29/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela te o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2001/220/PUP, u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da im se:
2.      ne protivi nacionalni propis kojim se, kada žrtva kaznenog djela na temelju nacionalnog prava nije podnijela imovinskopravni zahtjev u kaznenom postupku u kojem je u odsutnosti donesena osuđujuća odluka koja je postala pravomoćna, u okviru postupka povodom izvanrednog pravnog lijeka koji je podnio osuđenik i kojim se traži ukidanje navedene odluke uz obrazloženje da se ona ne može donijeti u njegovoj odsutnosti i, ovisno o slučaju, pokretanje novog postupka o meritumu, ne predviđa ni obveza da se tu žrtvu obavijesti o podnošenju tog izvanrednog pravnog lijeka ni mogućnost da ta žrtva sudjeluje u postupku povodom navedenog pravnog lijeka.
3.      Članke 8. i 9. Direktive (ЕU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku, u vezi s člancima 47. i 54. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi nacionalni propis kojim se, kako ga se tumači u nacionalnoj sudskoj praksi, nacionalnom sudu nalaže da, ako ne postoji izravan dokaz kojim se utvrđuje da je osoba osuđena u odsutnosti namjerno izbjegavala saznanja o kaznenom postupku u kojem je u odnosu na njega donesena osuđujuća odluka, prihvati pravni lijek koji je ta osoba podnijela kako bi ishodila da se ukine ta odluka koja je postala pravomoćna uz obrazloženje da je se nije moglo donijeti u njezinoj odsutnosti i, ovisno o slučaju, da se naloži pokretanje novog postupka o meritumu.
Potpisi
*      Jezik postupka: talijanski
i.      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.