PRESUDA SUDA2. svibnja 1990.(*)U predmetu C-70/88_Europski parlament,
koji zastupaju Francesco Pasetti Bombardella i Jorge Campinos, pravni
savjetnici, uz asistenciju Christiana Pennere i Johanna Schooa, članova
pravne službe Europskog parlamenta u svojstvu agenata, s izabranom
adresom za dostavu pri glavnom tajništvu Europskog parlamenta,
Kirchberg,
tužitelj_protivVijeća Europskih zajednica,
koje zastupaju Raffaello Fornasier, glavni direktor pravne službe i
Bernhard Schloh, pravni savjetnik, u svojstvu agenata, s izabranom
adresom za dostavu u Luxembourgu, pri uredu Jörga Käsera, direktora
uprave za pravne poslove Europske investicijske banke, 100, Boulevard
Konrad-Adenauer, tuženik_koje podupiru, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske,
koju zastupa J. Gensmantel iz Treasury Solicitor's Department, u
svojstvu agenta, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu pri
sjedištu Veleposlanstva Ujedinjene Kraljevine, 14, Boulevard Roosevelt, iKomisija Europskih zajednica,
koju zastupaju Michel Van Ackere-Pietri, pravni savjetnik, i Jürgen
Gränwald, član pravne službe, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za
dostavu u Luxembourgu pri uredu Georgiosa Kremlisa, člana pravne
službe, Centre Wagner, Kirchberg_intervenijenti, koji
se odnosi, u trenutnom stanju postupka, na dopustivost tužbe podnesene
na temelju članka 173. Ugovora o EEZ-u i članka 146. Ugovora o EZAE-u, s
ciljem poništenja Uredbe Vijeća br. 3954/87 od 22. prosinca 1987. o
utvrđivanju najvećih dopuštenih razina radioaktivne kontaminacije
prehrambenih proizvoda i hrane za životinje nakon nuklearne nesreće ili
bilo koje druge radiološke opasnosti (SL L 371, str. 11.) (SL, posebno
izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 3.)_SUD_u
sastavu: O. Due, predsjednik, Sir Gordon Slynn, C. N. Kakouris, F. A.
Schockweiler i M. Zuleeg, predsjednici vijeća, G. F. Mancini, R. Joliet,
J. C. Moitinho de Almeida i G. C. Rodríguez Iglesias, suci_nezavisni odvjetnik: W. Van Gerven_tajnik: D. Louterman, glavna administratoricauzimajući u obzir izvješće s rasprave, nakon
što je saslušao usmena očitovanja stranaka na raspravi od 5. listopada
1989., tijekom koje su Europski parlament zastupali Francesco Pasetti
Bombardella, Christian Pennera i Johann Schoo, uz asistenciju Michela
Waelbroecka, odvjetnika pri komori u Bruxellesu, dok su Vijeće,
zastupali Raffaello Fornasier i Bernhard Schloh, a Komisiju Jean-Louis
Dewost, glavni direktor pravne službe, uz asistenciju Denise Sorasio,
pravne savjetnice, u svojstvu agenata_saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi od 30. studenoga 1989., donosi sljedećuPresudu1        Tužbom
podnesenom Tajništvu Suda 4. ožujka 1988. Europski parlament je, na
temelju članka 146. Ugovora o EZAE-u i članka 173. Ugovora o EEZ-u,
zatražio poništenje Uredbe Vijeća (Euratom) br. 3954/87 od 22. prosinca
1987. o utvrđivanju najvećih dopuštenih razina radioaktivne
kontaminacije prehrambenih proizvoda i hrane za životinje nakon
nuklearne nesreće ili bilo koje druge radiološke opasnosti (SL L 371,
str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15.,
svezak 20., str. 3.).2        Navedena
uredba, koja se temelji na članku 31. Ugovora o EZAE-u, uređuje
postupak za određivanje najviših dopuštenih razina radioaktivne
kontaminacije prehrambenih proizvoda i hrane za životinje koji se mogu
staviti na tržište nakon nuklearne nesreće ili bilo koje druge
radiološke opasnosti koje bi mogle dovesti ili su dovele do značajne
radioaktivne kontaminacije prehrambenih proizvoda i hrane za životinje.
Prehrambeni proizvodi i hrana za životinje, čija kontaminiranost prelazi
najviše dopuštene razine određene aktom donesenim na temelju odredaba
sporne uredbe, ne smiju se stavljati na tržište. 3        U
postupku izrade sporne uredbe Vijeće je, sukladno članku 31. Ugovora o
EZAE-u, zatražilo od Europskog parlamenta savjetodavno mišljenje, u
kojem je izrazio neslaganje s pravnim temeljem kojeg je predložila
Komisija i od nje zatražio da na temelju članka 100. slova A Ugovora o
EEZ-u podnese novi prijedlog. Budući da Komisija nije postupila po tom
zahtjevu, Vijeće je na temelju članka 31. Ugovora o EZAE-u usvojilo
Uredbu br. 3954/87. Parlament je zatim protiv te uredbe podnio tužbu za
poništenje.4        Vijeće
je podnijelo prigovor nedopuštenosti na temelju članka 91. stavka 1.
prve alineje Poslovnika Suda i zatražilo od Suda da odluči o prigovoru
bez razmatranja merituma. 5        U
prilog osnovanosti prigovora Vijeće je u okviru pisanog postupka, u
trenutku dok presuda od 27. rujna 1988., Europski parlament/Vijeće,
„Komitologija“ (302/87, Zb., str. 5615.), još nije bila donesena,
istaknulo argumente analogne onima navedenima u prilog prigovora
nedopuštenosti u predmetu 302/87. Tijekom rasprave od 5. listopada 1989.
Vijeće je istaknulo da je o pitanju postupovne sposobnosti Europskog
parlamenta za podnošenje tužbe za poništenje Sud već jasno odlučio u
presudi od 27. rujna 1988. i da je slijedom toga ova tužba nedopuštena. 6        Europski
parlament predložio je Sudu da odbije prigovor. Istaknuo je da ovaj
predmet sadrži novi element u odnosu na predmet 302/87. Sud je, naime,
kako bi obrazložio svoje odbijanje priznavanja postupovne sposobnosti za
podnošenje tužbe za poništenje Europskom parlamentu, naveo da je
Komisija na temelju članka 155. Ugovora o EEZ-u dužna paziti na posebna
prava Parlamenta i u tu svrhu podnijeti tužbu za poništenje ako se
pokaže nužnom. Međutim, sadašnji predmet pokazuje da Komisija ne može
izvršavati tu svoju dužnost utoliko što temelji svoj prijedlog na
različitoj pravnoj osnovi od one koju Parlament smatra prikladnom. Stoga
se Parlament ne može osloniti na Komisiju u obrani svojih posebnih
prava podnošenjem tužbe za poništenje. 7        Europski
parlament dodatno je naveo da se usvajanje spornog akta od strane
Vijeća ne može smatrati implicitnim odbijanjem postupanja, što bi inače
Parlamentu dalo mogućnost podnošenja tužbe zbog propusta. Pored toga,
zaštita njegovih posebnih prava putem tužbi pojedinaca bila bi potpuno
slučajna i zbog toga neučinkovita. 8        Prema
tome, postoji pravna praznina koju Sud mora popuniti priznajući
Europskom parlamentu postupovnu sposobnost za podnošenje tužbe za
poništenje, ograničenu u mjeri nužnoj za očuvanje njegovih posebnih
prava. 9        Rješenjem
od 13. srpnja 1988. Komisiji Europskih zajednica odobrena je
intervencija na strani tuženika. Iako je zaključila da bi tužbu trebalo
odbiti kao neosnovanu, Komisija je na raspravi predložila Sudu da odbije
prigovor nedopuštenosti koji je podnijelo Vijeće. Rješenjem od 18.
siječnja 1989. odobrena je intervencija Ujedinjenoj Kraljevini na strani
tuženika. Ujedinjena Kraljevina se nije očitovala o dopuštenosti tužbe.
10      Za
opširnije izlaganje činjenica u predmetu, tijeka postupka kao i
tužbenih razloga i argumenata stranaka upućuje se na izvješće s
rasprave. Ti elementi spisa su ovdje navedeni samo onoliko koliko je to
potrebno za obrazloženje presude Suda. 11      Najprije
treba upozoriti da, s obzirom na to da se sporni akt temelji na odredbi
Ugovora o EZAE-u, dopuštenost tužbe za poništenje tog akta treba
ocjenjivati u odnosu na taj ugovor. 12      Iz
gore navedene presude od 27. rujna 1988. proizlazi da Parlament nema
pravo podnijeti tužbu za poništenje na temelju odredaba članka 173.
Ugovora o EEZ-u ili članka 146. Ugovora o osnivanju EZAE-a čiji je
sadržaj isti. 13      Naime,
s jedne strane, Parlament nije naveden ni u članku 173. stavku 1. a ni u
članku 146. među institucijama koje mogu, kao i države članice,
podnijeti zahtjev za poništenje bilo kojeg akta neke druge institucije.14      S
druge strane, s obzirom na to da nije pravna osoba, Parlament ne može
pokrenuti postupak pred Sudom na temelju druge alineje navedenih
članaka, čiji bi sustav i tako bio neprikladan za podnošenje tužbe za
poništenje od strane Parlamenta. 15      U
istoj presudi od 27. rujna 1988., nakon što je naznačio razloge zbog
kojih Parlament nema postupovnu sposobnost za podnošenje tužbe na
temelju članka 173. Ugovora o EEZ-u, Sud je ukazao na to da su različita
pravna sredstva koja jamče zaštitu posebnih prava Parlamenta bila
dostupna. Kao što je u toj presudi navedeno, ne samo da Parlament
raspolaže pravom podizanja tužbe zbog propusta, nego još i k tome
Ugovori omogućuju sredstva za podnošenje na sudsko preispitivanje akata
Vijeća ili Komisije usvojenih uz kršenje posebnih prava Parlamenta. 16      Iz
okolnosti i rasprava u ovom predmetu proizlazi da se različita pravna
sredstva predviđena Ugovorom o EZAE-u i Ugovorom o EEZ-u, koliko god
bila korisna i raznovrsna, ipak mogu pokazati neučinkovitima i
neizvjesnima. 17      Kao prvo, tužbom zbog propusta nije moguće osporavati pravni temelj već usvojenog akta. 18      Nadalje,
podnošenje zahtjeva za prethodnu odluku o ocjeni valjanosti takvoga
akta ili pokretanje postupka za poništenje akta od strane država ili
pojedinaca ostaju samo puke mogućnosti na čije ostvarenje Parlament ne
može računati. 19      Konačno,
iako je dužnost Komisije paziti na posebna prava Parlamenta, ta zadaća
ne može ići tako daleko da ona mora slijediti stav Parlamenta i
podnositi tužbe za poništenje za koje sama procjenjuje da nisu osnovane.
20      Iz
prethodno navedenog proizlazi da postojanje navedenih različitih
pravnih sredstava nije dostatno da bi sa sigurnošću i u svim okolnostima
jamčilo preispitivanje akta Vijeća ili Komisije kojim se krše posebna
prava Parlamenta.
21      Takva
posebna prava su jedan od elemenata institucionalne ravnoteže koju su
uspostavili ugovori. Naime, ugovori su utvrdili sustav podjele
nadležnosti između različitih institucija Zajednice, koji svakoj
instituciji dodjeljuje njezinu ulogu u institucionalnoj strukturi
Zajednice i ostvarenju zadataka koji su joj dodijeljeni.
22      Poštovanje
institucionalne ravnoteže podrazumijeva da svaka institucija koristi
svoje ovlasti poštujući ovlasti drugih. Ovo također zahtijeva da svako
kršenje ovog pravila, do kojeg bi moglo doći, mora biti kažnjeno.
23      Sud
koji na temelju ugovora ima zadaću paziti na poštovanje prava u
njegovom tumačenju i primjeni mora tako moći osigurati održanje
institucionalne ravnoteže, i, posljedično, sudski nadzor nad poštovanjem
posebnih prava Parlamenta, kad mu se Parlament u tu svrhu obrati,
pomoću pravnog sredstva koje je prilagođeno cilju koji Parlament
slijedi. 24      U
ostvarenju ove zadaće Sud zasigurno ne može uključiti Parlament među
institucije koje mogu pokrenuti postupak na temelju članka 173. Ugovora o
EEZ-u ili članka 146. Ugovora o EZAE-u bez obveze iskazivanja pravnog
interesa.
25      Međutim,
dužnost je Suda osigurati punu primjenu odredaba Ugovorâ koje se odnose
na institucionalnu ravnotežu i skrbiti da se posebna prava Parlamenta,
kao i drugih institucija, ne mogu kršiti a da isti nema na raspolaganju
pravno sredstvo, među onima predviđenima Ugovorima, koje može koristiti
na siguran i učinkovit način.26      Nedostatak
odredbe u Ugovorima, koja bi predviđala pravo Parlamenta na podnošenje
tužbe za poništenje može predstavljati postupovnu prazninu, ali ne može
prevladati nad temeljnim interesima u održavanju i poštivanju
institucionalne ravnoteže određene Ugovorima kojima su osnovane Europske
zajednice.
27      Slijedom
toga, Parlamentu je dopušteno podnijeti Sudu tužbu za poništenje akta
Vijeća ili Komisije, pod uvjetom da je ta tužba usmjerena samo na
zaštitu posebnih prava Parlamenta i da se temelji isključivo na navodima
koji se odnose na povredu tih posebnih prava. Pod tim uvjetima tužba za
poništenje koju podnosi Parlament podliježe istim pravilima koja su
Ugovorima predviđena za tužbe za poništenje drugih institucija.
28      Prema
Ugovorima, među posebna prava Parlamenta pripada sudjelovanje u
postupku izrade normativnih akata, posebice sudjelovanje u postupku
suradnje predviđene Ugovorom o EEZ-u. 29      U
ovom slučaju, Parlament tvrdi da se sporna uredba temelji na članku 31.
Ugovora o EZAE-u koji predviđa samo savjetodavnu ulogu Parlamenta, dok
se trebala temeljiti na članku 100. slovu A Ugovora o EEZ-u koji
zahtijeva provođenje postupka suradnje s Parlamentom.
30      Iz
ovoga Parlament izvodi zaključak da je izbor pravne osnove za spornu
uredbu Vijeća doveo do kršenja posebnih prava Parlamenta, uskraćujući mu
mogućnost intenzivnijeg i aktivnijeg sudjelovanja u izradi akta koju mu
više pruža postupak suradnje nego savjetodavni postupak.
31      S
obzirom na to da se Parlament poziva na povredu svojih posebnih prava
zbog izbora pravnog temelja osporavanog akta, iz svega prethodno
navedenog proizlazi da je tužba dopuštena. Stoga se prigovor Vijeća o
nedopuštenosti odbija, a postupak nastavlja radi ispitivanja predmeta u
meritumu.  Troškovi32      O troškovima valja odlučiti naknadno.Slijedom navedenog, SUDproglašava i presuđuje:1.      Odbija se prigovor nedopuštenosti koji je podnijelo Vijeće.2.      Postupak se nastavlja u pogledu merituma. 3.      O troškovima će se odlučiti naknadno. DueSlynn      KakourisSchockweilerZuleegMancini      Joliet      Moitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 22. svibnja 1990.Tajnik       PredsjednikJ.-G. Giraud       O. Due* Jezik postupka: francuski.