62021TJ0509
PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto prošireno vijeće)
4. rujna 2024. (
*1
)
„Financijska pravila Unije – Izvršenje proračuna Unije u okviru neizravnog upravljanja od strane međunarodne organizacije – Odluka kojom se pravnoj osobi odbija priznati status međunarodne organizacije – Tužba za poništenje – Zakonitost punomoći dane tužiteljevim odvjetnicima – Dopuštenost – Odluka donesena u okviru izvršenja presude Suda – Članak 266. UFEU‑a – Pravomoćnost – Načelo dobre uprave – Pravna sigurnost – Uredba (EU, Euratom) br. 966/2012 – Članak 58. – Delegirana uredba (EU) br. 1268/2012 – Članak 43. – Uredba (EU, Euratom) 2018/1046 – Članak 156. – Pojmovi ‚međunarodna organizacija’ i ‚međunarodni sporazum’ – Pogreške koje se tiču prava – Očita pogreška u ocjeni – Izvanugovorna odgovornost”
U predmetu T‑509/21,
International Management Group
(IMG), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija), koji zastupaju L. Levi i J.-Y. de Cara, odvjetnici,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju J. Baquero Cruz, J.-F. Brakeland, S. Delaude i L. Puccio, u svojstvu agenata,
tuženika,
OPĆI SUD (deveto prošireno vijeće),
u sastavu: L. Truchot (izvjestitelj), predsjednik, H. Kanninen, R. Frendo, M. Sampol Pucurull i T. Perišin, suci,
tajnik: L. Ramette, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka, osobito odluku od 11. siječnja 2022. o prekidu postupka do donošenja odluke Suda kojom se završava postupak u predmetu u kojem je donesena presuda od 22. rujna 2022., IMG/Komisija (C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722),
nakon rasprave održane 22. studenoga 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Tužitelj, International Management Group (IMG), svojom tužbom zahtijeva, s jedne strane, na temelju članka 263. UFEU‑a, poništenje odluke od 8. lipnja 2021. kojom mu je Europska komisija odbila priznati, s retroaktivnim učinkom od 16. prosinca 2014., status međunarodne organizacije predviđen financijskim pravilima Europske unije za korištenje sredstava Unije prema neizravnom načinu upravljanja (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) i, s druge strane, na temelju članka 268. UFEU‑a, naknadu imovinske i neimovinske štete koju je navodno pretrpio.
I. Okolnosti spora
A. Prethodni upravni kontekst
2
Tužitelj, prvotno pod imenom International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG‑IBH), čije je glavno sjedište sada u Beogradu (Srbija), osnovan je 25. studenoga 1994. s ciljem da se državama i međunarodnim organizacijama koje sudjeluju u obnovi Bosne i Hercegovine omogući da u tu svrhu raspolažu posebnim subjektom. Otada je postupno širio svoje djelovanje u područjima obnove i razvoja.
3
Komisija je 7. studenoga 2013. donijela Provedbenu odluku C(2013) 7682 final o godišnjem programu djelovanja za 2013. u korist Mjanmara/Burme koji se financira iz općeg proračuna Unije na temelju članka 84. Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (SL 2012., L 298, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 248.). Tom je odlukom bio predviđen, među ostalim, program razvoja trgovine čiji je trošak, procijenjen na 10 milijuna eura, trebala financirati Unija i čiju je provedbu trebalo osigurati u okviru zajedničkog upravljanja s tužiteljem.
4
Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) obavijestio je 17. veljače 2014. Komisiju da je pokrenuo istragu o tužiteljevu statusu. Komisija je 15. prosinca 2014. primila izvješće koje je OLAF sastavio nakon provođenja istrage (u daljnjem tekstu: OLAF‑ovo izvješće), zajedno s nizom preporuka. U tom je izvješću OLAF u bitnome ocijenio da tužitelj nije međunarodna organizacija u smislu Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL 2002., L 248, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.) te Uredbe br. 966/2012. OLAF je usto Komisiji preporučio da tužitelju izreče sankcije i da provede povrat iznosa koji su mu na toj osnovi već bili isplaćeni.
5
Komisija je 16. prosinca 2014. odlučila da će provedbu, u okviru neizravnog upravljanja, programa razvoja trgovine koji je predviđen Provedbenom odlukom C(2013) 7682 final, navedenom u točki 3. ove presude, povjeriti drugoj organizaciji umjesto tužitelju (u daljnjem tekstu: odluka od 16. prosinca 2014.).
6
Naposljetku, Komisija je 8. svibnja 2015. tužitelju uputila dopis u kojem ga je obavijestila o mjerama koje namjerava poduzeti slijedom OLAF‑ova izvješća te mu je priopćila da je među ostalim odlučila da, iako većinu OLAF‑ovih preporuka neće primijeniti, dok se s potpunom sigurnošću ne utvrdi da ima status međunarodne organizacije njezine službe s njime više neće sklapati nove sporazume o delegiranju prema neizravnom načinu upravljanja predviđenom Uredbom br. 966/2012 (u daljnjem tekstu: odluka od 8. svibnja 2015.).
B. Prethodni sudski postupci
7
Tužitelj je prvom tužbom, podnesenom tajništvu Općeg suda 21. siječnja 2015. i upisanom pod brojem predmeta T‑29/15, pokrenuo postupak za poništenje odluke od 16. prosinca 2014., a zatim je drugom tužbom, podnesenom 14. srpnja 2015. i upisanom pod brojem predmeta T‑381/15, pokrenuo postupak za poništenje odluke od 8. svibnja 2015. i naknadu štete koja je njome prouzročena.
8
Presudama od 2. veljače 2017., International Management Group/Komisija (T‑29/15, neobjavljena, EU:T:2017:56) i od 2. veljače 2017., IMG/Komisija (T‑381/15, neobjavljena, EU:T:2017:57) Opći sud odbio je tužiteljeve tužbe protiv odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015.
9
Dvama žalbama podnesenima 11. travnja 2017. i upisanima pod brojevima predmeta C‑183/17 P i C‑184/17 P tužitelj je zahtijevao ukidanje dviju presuda navedenih u točki 8. ove presude.
10
Presudom od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) Sud je, kao prvo, ukinuo dvije presude navedene u točki 8. ove presude, kao drugo, poništio odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. te, kao treće, predmet T‑381/15 vratio Općem sudu na ponovno odlučivanje o tužiteljevu zahtjevu za naknadu štete navodno prouzročene odlukom od 8. svibnja 2015.
11
Zahtjevom podnesenim tajništvu Suda 10. siječnja 2020. tužitelj je od Suda zatražio tumačenje točaka 1. do 3. izreke presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78). Rješenjem od 9. lipnja 2020., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) Sud je odbacio taj zahtjev za tumačenje kao očito nedopušten.
C. Upravne mjere poduzete slijedom presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P)
12
Dopisom od 6. svibnja 2019. Komisija je tužitelja pozvala, u okviru izvršenja presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), da dostavi određene dokumente kako bi dokazao da stvarno ispunjava zahtjeve propisane za rad s njome prema neizravnom načinu upravljanja.
13
Dopisom od 25. lipnja 2019. tužitelj je od Komisije u bitnome zatražio da prestane osporavati njegov status međunarodne organizacije.
14
U dopisu od 18. srpnja 2019. (u daljnjem tekstu: dopis od 18. srpnja 2019.) Komisija je tvrdila da izvršenje presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ne iziskuje „automatsko priznanje [tužitelja] kao međunarodne organizacije, nego ponovnu ocjenu njegova pravnog statusa s obzirom na raspoložive informacije i financijska pravila koja se primjenjuju”. Komisija je stoga tužitelju ponovno uputila zahtjev za podnošenje dokumenata navedenih u dopisu od 6. svibnja 2019., koji je spomenut u točki 12. ove presude, te je pojasnila da će se, u slučaju da odbije to učiniti, obratiti izravno državama koje je tužitelj smatrao svojim članicama.
15
Komisija je 26. studenoga 2019. Belgiji, Danskoj, Njemačkoj, Grčkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Nizozemskoj, Austriji, Portugalu, Finskoj, Švedskoj, Ujedinjenoj Kraljevini, Kanadi, Norveškoj, Rusiji, Švicarskoj i Turskoj uputila pitanja smatraju li da je tužitelj međunarodna organizacija, jesu li one članice te organizacije i jesu li potpisale međunarodni ili međuvladin sporazum o osnivanju tužitelja kao međunarodne organizacije. Komisija je od navedenih država tražila da joj u slučaju potvrdnog odgovora pošalju ovjereni primjerak tog sporazuma i dokaz da su njegovi potpisnici imali pune ovlasti za njegovo potpisivanje ili primjerak isprave o ratifikaciji tog sporazuma.
16
Komisija je 27. siječnja, a zatim 11. ožujka 2020., ponovno uputila zahtjev za pružanje informacija od 26. studenoga 2019., naveden u točki 15. ove presude, Belgiji, Danskoj, Njemačkoj, Grčkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Austriji, Švedskoj, Ujedinjenoj Kraljevini, Kanadi i Turskoj.
17
Komisija je 25. svibnja 2020. još jednom ponovila zahtjev za pružanje informacija od 26. studenoga 2019., naveden u točki 15. ove presude, Belgiji, Danskoj, Njemačkoj, Grčkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Švedskoj, Kanadi i Turskoj te potom, 14. listopada 2020., Njemačkoj i Turskoj.
18
Dopisom od 19. veljače 2021. Komisija je obavijestila tužitelja da namjerava donijeti odluku kojom mu se odbija priznati status međunarodne organizacije te ga je pozvala da iznese primjedbe.
19
Tužitelj je 5. i 30. ožujka 2021. u odgovoru na Komisijin dopis od 19. veljače 2021., naveden u točki 18. ove presude, podnio pisane primjedbe.
20
Komisija je 8. lipnja 2021. donijela pobijanu odluku.
D. Sudski postupci pokrenuti slijedom presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P)
21
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 26. rujna 2019. i upisanom pod brojem predmeta T‑645/19 tužitelj je pokrenuo postupak za, s jedne strane, poništenje dopisa od 18. srpnja 2019. i, s druge strane, naknadu imovinske i neimovinske štete navodno prouzročene tim dopisom.
22
Rješenjem od 9. rujna 2020., IMG/Komisija (T‑645/19, neobjavljeno, EU:T:2020:388) Opći sud odbacio je tu tužbu kao nedopuštenu.
23
Usto, presudom od 9. rujna 2020., IMG/Komisija (T‑381/15 RENV, EU:T:2020:406) Opći sud odbio je tužiteljev zahtjev za naknadu štete navodno prouzročene odlukom od 8. svibnja 2015.
24
Tužitelj je 19. studenoga 2020. podnio dvije žalbe, upisane pod brojevima predmeta C‑619/20 P i C‑620/20 P, kojima je tražio ukidanje rješenja i presude navedenih u točki 22. odnosno točki 23. ove presude.
II. Činjenice nastale nakon podnošenja tužbe
25
Presudom od 22. rujna 2022., IMG/Komisija (C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722) Sud je, kao prvo, odbio žalbu u predmetu C‑619/20 P podnesenu protiv rješenja navedenog u točki 22. ove presude, kao drugo, djelomično ukinuo presudu navedenu u točki 23. ove presude i, kao treće, predmet T‑381/15 RENV vratio Općem sudu na ponovno odlučivanje o tužiteljevu zahtjevu za naknadu imovinske štete navodno prouzročene odlukom od 8. svibnja 2015.
III. Zahtjevi stranaka
26
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
naloži Komisiji da mu isplati iznos od 23671903 eura na ime naknade za razne imovinske i neimovinske štete;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
27
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
IV. Pravo
A. Dopuštenost
28
Prije nego što ocijeni dopuštenost Priloga tužbi A.24 i Priloga replici C.1, za koje je Komisija tvrdila da nisu dopušteni, Opći sud mora razmotriti pitanje zakonitosti punomoći koju je tužitelj izdao svojim odvjetnicima.
1.
Pitanje zakonitosti punomoći koju je tužitelj izdao svojim odvjetnicima
29
Komisija je na raspravi, u odgovoru na pitanje Općeg suda o tužiteljevu tijelu nadležnom za pokretanje sudskog postupka, tvrdila da se u punomoći od 12. kolovoza 2021. koju je tužitelj izdao svojim odvjetnicima, koja se nalazi u Prilogu tužbi A.3, ne spominje odluka njegova stalnog odbora, tako da je moguće dovesti u pitanje postojanje te odluke.
30
Tužitelj osporava osnovanost Komisijinih tvrdnji.
31
U tom pogledu valja podsjetiti na to da su pitanja koja se odnose na dopuštenost tužbe pitanja kogentne naravi tako da su ih sudovi Unije dužni ispitati u svakom trenutku, čak i po službenoj dužnosti (vidjeti presudu od 21. rujna 2023., China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products i dr./Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
32
Konkretno, na temelju članka 19. trećeg i četvrtog stavka Statuta Suda Europske unije, koji se na Opći sud primjenjuje u skladu s člankom 53. prvim stavkom tog statuta i člankom 51. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, sve pravne osobe osim država članica, institucija Unije, država koje su stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.) i Nadzornog tijela EFTA‑e spomenutog u tom sporazumu, kako bi mogle djelovati pred sudovima Unije, mora zastupati odvjetnik koji je ovlašten zastupati pred sudom države članice ili druge države stranke navedenog sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2023., China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products i dr./Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, t. 91.).
33
Stoga u slučaju osporavanja zakonitosti punomoći koju je stranka dala svojem odvjetniku, ta stranka mora dokazati zakonitost te punomoći, što Opći sud treba provjeriti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2023., China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products i dr./Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, t. 93. i navedenu sudsku praksu).
34
Međutim, iako sudovi Unije moraju zahtijevati od stranke da dokaže zakonitost punomoći koju je dala svojem odvjetniku u slučaju da protivna stranka osporava tu punomoć, takav zahtjev nalaže se samo ako se to osporavanje temelji na dovoljno konkretnim i preciznim indicijama (presuda od 21. rujna 2023., China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products i dr./Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, t. 97.).
35
U ovom slučaju, kao prvo, u članku 18. točki (d) tužiteljeva statuta navodi se, bez dodatnih pojašnjenja, da on ima pravnu sposobnost potrebnu za izvršavanje svojih zadaća i ostvarivanje svojih ciljeva, i to konkretno stranačku sposobnost.
36
Kao drugo, Komisija je na raspravi samo tvrdila da se u punomoći koju je tužitelj izdao svojim odvjetnicima nije upućivalo na odluku njegova stalnog odbora, tako da ona nije iznijela dovoljno konkretne i precizne indicije na temelju kojih osporava zakonitost navedene punomoći.
37
Stoga argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na nezakonitosti punomoći koju je tužitelj dao svojim odvjetnicima treba odbiti.
2.
Dopuštenost Priloga tužbi A.24
38
Komisija je na raspravi istaknula nedopuštenost Priloga tužbi A.24 zbog toga što sadržava mišljenje njezine pravne službe od 16. siječnja 2015., čije otkrivanje ona nije odobrila.
39
Tužitelj osporava osnovanost tog argumenta o postojanju zapreke vođenju postupka.
40
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da u pravu Unije prevladava načelo slobodne ocjene dokaza, iz kojeg proizlazi da, ako je dokaz prikupljen zakonito, nije moguće osporavati njegovu dopuštenost pred Općim sudom (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2018., Infineon Technologies/Komisija, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, t. 65. i navedenu sudsku praksu).
41
Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, bilo bi protivno javnom interesu – koji zahtijeva da institucije mogu koristiti mišljenja svojih pravnih službi dana potpuno neovisno – dopustiti da se takvi interni dokumenti mogu podnositi u okviru spora pred sudom Unije ako to podnošenje nije dopustila dotična institucija ili naložio taj sud (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 136. i navedenu sudsku praksu).
42
Naime, neodobrenim podnošenjem takvog pravnog mišljenja tužitelj suprotstavlja dotičnoj instituciji, u postupku o valjanosti pobijanog akta, mišljenje koje je dala njezina pravna služba prilikom izrade tog akta. Ipak, činjenica da je tom tužitelju dopušteno priložiti u spis pravno mišljenje institucije čije otkrivanje ona nije odobrila dovodi načelno do kršenja zahtjeva u pogledu pravičnog suđenja i zaobilaženja postupka povodom zahtjeva za pristup takvom dokumentu, koji je uspostavljen Uredbom (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.) (vidjeti u tom smislu presudu od 16. veljače 2022., Mađarska/Parlament i Vijeće, C‑156/21, EU:C:2022:97, t. 54. i navedenu sudsku praksu).
43
Dakako, valja uzeti u obzir načelo transparentnosti, utvrđeno u članku 1. drugom stavku i članku 10. stavku 3. UEU‑a te članku 15. stavku 1. i članku 298. stavku 1. UFEU‑a, koje omogućuje, među ostalim, da se zajamči veća legitimnost, učinkovitost i odgovornost uprave prema građanima u demokratskom sustavu. Omogućavajući otvorenu raspravu o različitim stajalištima, transparentnost tako doprinosi jačanju povjerenja tih građana (vidjeti presudu od 16. veljače 2022., Mađarska/Parlament i Vijeće, C‑156/21, EU:C:2022:97, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
44
Međutim, načelo transparentnosti može samo iznimno opravdavati to da se u okviru sudskog postupka otkrije dokument institucije koji nije učinjen dostupnim javnosti i sadržava pravno mišljenje. Zato zadržavanje u spisu dokumenta koji sadržava pravno mišljenje institucije nije opravdano nikakvim prevladavajućim javnim interesom kada se, s jedne strane, to pravno mišljenje ne odnosi na zakonodavni postupak u kojem je potrebna povećana transparentnost te kada se, s druge strane, interes za to zadržavanje sastoji samo u tome da se tužitelj o kojem je riječ može pozivati na navedeno pravno mišljenje u okviru spora. Naime, u takvom je slučaju podnošenje takvog pravnog mišljenja vođeno tužiteljevim vlastitim interesima da potkrijepi svoju argumentaciju, a ne nekim prevladavajućim javnim interesom, poput onoga da se učini javnim postupak koji je doveo do pobijanog akta (vidjeti presudu od 16. veljače 2022., Mađarska/Parlament i Vijeće, C‑156/21, EU:C:2022:97, t. 56. i navedenu sudsku praksu).
45
U ovom slučaju, kao prvo valja istaknuti da se mišljenje Komisijine pravne službe od 16. siječnja 2015., navedeno u točki 38. ove presude, čije otkrivanje ta institucija nije odobrila, ne odnosi na zakonodavni postupak u kojem je potrebna povećana transparentnost.
46
Kao drugo, tužitelj u odgovoru na argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknula Komisija nije naveo nijedan drugi interes osim onoga da se može pozivati na to pravno mišljenje u okviru ovog spora, tako da dostavljanje tog mišljenja po svemu sudeći nije vođeno prevladavajućim javnim interesom, nego njegovim vlastitim interesima.
47
U tim okolnostima, valja prihvatiti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na nedopuštenosti Priloga A.24 i proglasiti navedeni prilog nedopuštenim.
3.
Dopuštenost Priloga replici C.1
48
Komisija tvrdi da tužitelj nije obrazložio kašnjenje u dostavljanju potvrde predsjednice njegova stalnog odbora od 13. listopada 2022., koja se nalazi u Prilogu replici C.1 (u daljnjem tekstu: potvrda od 13. listopada 2022.), i to protivno zahtjevima utvrđenima u članku 85. stavku 2. Poslovnika.
49
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 85. stavkom 2. Poslovnika, glavne stranke mogu i dalje podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge u prilog svojim argumentima i u replici i u odgovoru na repliku, pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u njihovu podnošenju.
50
Prema sudskoj praksi, iako stranke, u skladu s pravilom o prekluziji predviđenim u članku 85. Poslovnika, moraju obrazložiti kašnjenje u podnošenju novih dokaza ili stavljanju novih dokaznih prijedloga, na Općem sudu je da provjeri osnovanost razloga kašnjenja u podnošenju tih dokaza ili stavljanju tih dokaznih prijedloga te ih odbiti ako to nepravodobno podnošenje odnosno stavljanje nije u dovoljnoj mjeri obrazloženo ili nije osnovano. Nepravodobno podnošenje dokaza ili stavljanje dokaznih prijedloga neke stranke može se među ostalim opravdati činjenicom da ta stranka prije nije mogla raspolagati predmetnim dokazima ili ako nepravodobna podnošenja protivne stranke opravdavaju dopunu spisa kako bi se osiguralo poštovanje načela kontradiktornosti (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2020., BP/FRA, C‑669/19 P, neobjavljenu, EU:C:2020:713, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
51
U ovom slučaju, valja istaknuti da tužitelj u točki 51. replike nije obrazložio nepravodobno podnošenje potvrde od 13. listopada 2022., koju je sastavila predsjednica njegova stalnog odbora i koju je on priložio toj replici „u slučaju potrebe”.
52
Točno je da je potvrda od 13. listopada 2022. sastavljena nakon što je njezina potpisnica, bivša pripadnica francuske diplomatske službe koja navodi da je bila uključena u odobravanje tužiteljeva statuta 1995. godine, izabrana na mjesto predsjednice njegova stalnog odbora 29. lipnja 2022. i, stoga, nakon datuma podnošenja tužbe, odnosno 18. kolovoza 2021.
53
Međutim, tužitelj u točki 25. petoj alineji tužbe pojašnjava da je OLAF‑u, kao i Općem sudu, podnio izjavu i poruku elektroničke pošte te iste diplomatkinje od 20. svibnja odnosno 19. rujna 2014., koje potvrđuju da je ona doista prisustvovala potpisivanju njegova statuta prilikom njegova osnivanja.
54
Usto, u točki 104. prvoj alineji tužbe tužitelj tvrdi da su ranije izjave te iste diplomatkinje dokazivale da su sve države koje su sudjelovale na sastanku od 25. studenoga 1994. potpisale njegov osnivački akt, tako da bi se sve trebale smatrati njegovim osnivačkim članicama.
55
Prema tome, potvrdu od 13. listopada 2022. njezina potpisnica nije sastavila zbog nove okolnosti povezane s njezinim novim dužnostima kao predsjednice tužiteljeva stalnog odbora, nego na osnovi svojeg prisustvovanja osnivanju tužitelja 1994. i 1995., tako da ona ne sadržava nove okolnosti za koje tužitelj nije prije znao.
56
Osim toga, potvrda od 13. listopada 2022. nije ni dokaz o protivnom podnesen slijedom podnošenja novog dokaza koji bi bio priložen Komisijinu odgovoru na tužbu.
57
Slijedom navedenog, Prilog C.1 treba odbaciti kao nepravodoban i stoga nedopušten.
B. Zahtjev za poništenje
58
U potporu svojem zahtjevu za poništenje tužitelj ističe četiri tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na više pogrešaka koje se tiču prava, osobito na povredi članka 266. UFEU‑a, pravomoćnosti i načela zabrane retroaktivnosti, drugi na povredi prava na dobru upravu, osobito obveza obrazlaganja i postupanja s dužnom pažnjom, treći na povredi načela pravne sigurnosti, a četvrti na očitim pogreškama u ocjeni i drugim pogreškama koje se tiču prava.
59
Konkretno, drugi tužbeni razlog u bitnome se sastoji od triju dijelova, od kojih se prvi temelji na povredi obveze obrazlaganja, drugi na povredi obveze postupanja s dužnom pažnjom, a treći na povredi obveze nepristranosti.
60
Komisija osporava osnovanost tih tužbenih razloga.
61
Opći sud ispitat će prvi dio drugog tužbenog razloga koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, zatim prvi, treći i četvrti tužbeni razlog, a nakon toga će ispitati drugi i treći dio drugog tužbenog razloga, koji se temelje na povredi obveze postupanja s dužnom pažnjom odnosno obveze nepristranosti.
1.
Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
62
Tužitelj tvrdi da pobijana odluka nije dovoljno obrazložena jer Komisija nije navela da je, unatoč njegovim opetovanim zahtjevima, odbila svaki sastanak, raspravu ili prepisku s njime. Također prigovara Komisiji da nije objasnila zašto se na temelju dokumenata kojima raspolaže ne može s dovoljnim stupnjem pravne sigurnosti zaključiti da su države koje su navodno njegove članice dale valjani pristanak za njegovo osnivanje kao međunarodne organizacije te da nije iznijela informacije koje bi opravdavale ponovnu ocjenu njegova statusa iako se njegova činjenična i pravna situacija nije promijenila.
63
U tom pogledu, iz članka 41. stavka 2. točke (c) Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) proizlazi da pravo na dobru upravu uključuje, među ostalim, obvezu uprave da obrazloži svoje odluke.
64
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, obrazloženje akata institucija Unije, propisano člankom 296. UFEU‑a i člankom 41. stavkom 2. točkom (c) Povelje, mora odgovarati prirodi akta o kojem je riječ i mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja je donijela akt kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere, a nadležnom sudu provođenje nadzora. Zahtjev obrazloženosti treba ocjenjivati prema okolnostima konkretnog slučaja, uključujući i sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interes koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati akta ili druge osobe na koje se taj akt izravno i osobno odnosi. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne okolnosti, s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) Povelje mora ocjenjivati ne samo u odnosu na njegov tekst nego i u odnosu na njegov kontekst i sva pravna pravila koja uređuju predmetno područje (vidjeti u tom smislu presude od 4. lipnja 2020., Mađarska/Komisija, C‑456/18 P, EU:C:2020:421, t. 57. i navedenu sudsku praksu te od 3. svibnja 2018., Malta/Komisija, T‑653/16, EU:T:2018:241, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
65
Usto, nepostojanje obrazloženja može se utvrditi čak i kad odluka o kojoj je riječ sadržava određene elemente obrazloženja. U tom smislu je proturječno ili nerazumljivo obrazloženje jednako nepostojanju obrazloženja. Isto vrijedi i kada su elementi obrazloženja iz predmetne odluke toliko manjkavi da ni na koji način ne omogućuju svojem adresatu, u kontekstu njezina donošenja, razumijevanje zaključaka njezina donositelja (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2020., Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
66
U ovom slučaju, iz pobijane odluke proizlazi da se ona sastoji od dopisa od 8. lipnja 2021. koji je Komisija uputila tužitelju te priloga od dvadesetak stranica naslovljenog „Konačna ocjena IMG‑ova pravnog statusa u svrhu ispunjavanja uvjeta prihvatljivosti za neizravno upravljanje” (u daljnjem tekstu: konačna ocjena), koji sam ima dva priloga.
67
Na prvom mjestu, u dopisu od 8. lipnja 2021. Komisija je tužitelja obavijestila da je po provođenju konačne ocjene došla do zaključka da on ne ispunjava uvjete za izvršavanje proračuna Unije prema neizravnom načinu upravljanja kao međunarodna organizacija, u skladu s financijskim pravilima koja se primjenjuju na proračun Unije i Europski razvojni fond.
68
Osim toga, Komisija je pojasnila da se konačnom ocjenom i njezinim zaključkom provodi presuda od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) i da se pobijana odluka primjenjuje od 16. prosinca 2014., što odgovara danu stupanja na snagu jedne od odluka poništenih tom presudom Suda.
69
Na drugom mjestu, iz konačne ocjene proizlazi da se ona sastoji od četiriju dijelova, od kojih se prvi odnosi na priliku koju je Komisija dala tužitelju da iznese svoje primjedbe na nacrt odluke, drugi na ocjenu tužiteljevih primjedbi, treći na tužiteljeve komentare na odgovore država kojima je Komisija uputila pitanja, a četvrti na zaključak.
70
Kao prvo, u prvom poddijelu prvog dijela konačne ocjene Komisija je navela da je Sud presudom od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), poništio odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. ponajprije zato što su se Komisijine nedoumice u pogledu tužiteljeva statusa međunarodne organizacije temeljile na stajalištima manjeg dijela njegovih članica, odnosno pet od šesnaest država, i što je stoga za izvršenje te presude bilo potrebno u cijelosti provesti ponovnu ocjenu njegova pravnog statusa kako bi se utvrdilo ispunjava li on, kao međunarodna organizacija, uvjete za izvršavanje proračuna Unije u okviru neizravnog upravljanja.
71
Kao drugo, u trećem i četvrtom poddijelu prvog dijela konačne ocjene Komisija je podsjetila na odredbe financijskih pravila Unije kojima se uređuju uvjeti za korištenje sredstava Unije u okviru neizravnog upravljanja od strane međunarodnih organizacija, a koje su redom bile na snazi od 16. prosinca 2014.
72
U tom je pogledu Komisija smatrala da pojam „međunarodna organizacija”, naveden u financijskim pravilima Unije, treba tumačiti u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (i) Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331., u daljnjem tekstu: Bečka konvencija) te u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (a) Nacrta članaka o odgovornosti međunarodnih organizacija koji je donijela Komisija Ujedinjenih naroda za međunarodno pravo na svojem 63. zasjedanju 2011. godine te koji je podnesen Općoj skupštini u okviru njezina izvješća o radu s navedenog zasjedanja (A/66/10) (Godišnjak Komisije za međunarodno pravo, 2011., sv. II(2), u daljnjem tekstu: Nacrt članaka).
73
Komisija je na temelju toga zaključila da međunarodna organizacija, da bi imala pravo na neizravno upravljanje predviđeno propisima Unije, treba biti osnovana međuvladinim ili međunarodnim sporazumom, kako se definira u članku 2. stavku 1. točki (a), članku 7. stavku 1. te člancima 8. i 11. Bečke konvencije.
74
Komisija je tako navela da je predmetni subjekt, da bi imao pravo na neizravno upravljanje u svojstvu međunarodne organizacije, trebao biti kao takav osnovan ugovorom koji je uređen međunarodnim pravom i koji su sklopile barem dvije države, čiji je pristanak trebao biti izražen preko opunomoćenih predstavnika ili u skladu s pravilima iz članka 11. Bečke konvencije.
75
Kao treće, u petom poddijelu prvog dijela konačne ocjene Komisija je uputila na točke 94. i 95. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), te je iz toga zaključila da, ako države koje su navodno članice organizacije izjavljuju da nisu dale valjani pristanak za pristupanje osnivačkom ugovoru ili sporazumu te organizacije, ili izjavljuju da nisu ili više nisu njezine članice, ona ne raspolaže pravnom osnovom na temelju koje bi sama mogla smatrati da je taj subjekt međunarodna organizacija u smislu financijskih pravila Unije.
76
Konkretno, Komisija je ocijenila da, ako samo jedna država u potpunosti priznaje svoje sudjelovanje u međunarodnoj organizaciji ili priznaje da je pristala biti vezana osnivačkim ugovorom te organizacije, takve okolnosti nisu dovoljne da bi ona taj subjekt mogla smatrati međunarodnom organizacijom u skladu s financijskim pravilima Unije, s obzirom na to da postojanje takve organizacije i međunarodnog sporazuma zahtijeva sudjelovanje barem dviju država.
77
Kao četvrto, u šestom poddijelu prvog dijela konačne ocjene, koji se odnosi na dokumente koje je Komisija primila i uzela u obzir prilikom ponovne ocjene tužiteljeva pravnog statusa, Komisija je podsjetila na to da dotična osoba nije dostavila nijedan od dokumenata koje je ona zatražila u svojim dopisima od 6. svibnja i 18. srpnja 2019., navedenima u točki 12. odnosno točki 14. ove presude, te da je, s obzirom na to da na temelju dokumenata kojima je raspolagala nije mogla s potrebnim stupnjem pravne sigurnosti zaključiti da su navodne članice organizacije tužitelja dale valjani pristanak za njegovo osnivanje kao međunarodne organizacije i da one jesu njegove članice, u studenome 2019. postavila pitanja tijelima država koje su se navodile na tužiteljevim internetskim stranicama kao njegove članice.
78
Kao peto, u sedmom poddijelu prvog dijela konačne ocjene (u daljnjem tekstu: poddio A.7), koji se odnosi na preliminarnu ocjenu tužiteljeva ispunjavanja uvjeta za neizravno upravljanje u svojstvu međunarodne organizacije, Komisija je razmotrila, s jedne strane, pitanje je li ona sama stvarno sudjelovala u tužiteljevu osnivanju i, s druge strane, odgovore država kojima je postavila pitanja u okolnostima navedenima u točkama 15. do 17. ove presude.
79
Kad je riječ, s jedne strane, o pitanju njezina sudjelovanja u tužiteljevu osnivanju, Komisija je utvrdila da ni Europska zajednica ni, nakon nje, Unija nisu sklopile međunarodni sporazum u skladu s odredbama koje su prvotno bile predviđene člankom 228. stavkom 2. UEZ‑a, u svrhu osnivanja tužitelja kao međunarodne organizacije, te da se Unija stoga ne može smatrati članicom takve organizacije. Komisija je dodala da, čak i da je sklopila sporazum u svrhu osnivanja tužitelja kao međunarodne organizacije, takav se sporazum može smatrati međunarodnim sporazumom samo u slučaju da su mu pristupile barem dvije države.
80
S druge strane, kad je riječ o odgovorima država koje su navodno tužiteljeve članice, Komisija je utvrdila da nijedna od tih država ne priznaje da je potpisala međunarodni ili međuvladin sporazum o osnivanju tužitelja kao međunarodne javne organizacije, da je poslala potpisnike opunomoćene za to da u njezino ime potpišu međunarodni ili međuvladin sporazum s takvom svrhom, da je primijenila interne postupke za ratifikaciju međunarodnog ili međuvladinog sporazuma u tu svrhu niti da je osnovala tužitelja kao međunarodnu javnu organizaciju.
81
Nadalje, Komisija je pojasnila da je samo Austrija priznala da je tužiteljeva članica te da su tijela te države navela da je tužitelj u trenutku osnivanja bio privremeno i neovisno međunarodno tijelo, s ograničenom pravnom sposobnošću, a ne međunarodna organizacija.
82
Osim toga, Komisija je smatrala da su određene međunarodne organizacije koje nisu formalno osnovane ugovorom, nego su taj status stekle u praksi, države koje su njihove članice i razna međunarodna tijela nedvojbeno i u širokoj mjeri priznavali kao takve, što nije bio slučaj s tužiteljem.
83
Usto, Komisija je, konkretno spominjući odgovore Belgije, Italije, Austrije i Finske, ocijenila da se na temelju izjava određenih država s kojima se savjetovala, prema kojima su one potvrdile da su potpisale dokument od 25. studenoga 1994. o osnivanju organizacije IMG‑IBH (u daljnjem tekstu: rezolucija od 25. studenoga 1994.), da su sudjelovale na sastanku istog dana na kojem je navedeni dokument usvojen i da su članice tužiteljeva upravljačkog odbora, ne može utvrditi da je tužitelj međunarodna organizacija osnovana međunarodnim sporazumom.
84
Kao šesto, u drugom i trećem dijelu konačne ocjene Komisija je ispitala tužiteljeve prigovore iz dopisa od 30. ožujka 2021. te je ocijenila da nijedan od tih prigovora ne može dovesti u pitanje preliminarni zaključak da on nije dokazao da ima status međunarodne organizacije te da stoga od 16. prosinca 2014. nije ispunjavao uvjete za korištenje sredstava Unije u okviru neizravnog upravljanja kao međunarodna organizacija.
85
S obzirom na sve te okolnosti, valja zaključiti da je u pobijanoj odluci u dovoljnoj mjeri iznesena pravna i činjenična argumentacija na kojoj se ona temeljila i na temelju koje je tužitelj mogao ocijeniti njezinu zakonitost, a Opći sud provesti nadzor.
86
Na trećem mjestu, tužiteljeve tvrdnje da pojedini razlozi iz pobijane odluke nisu bili dovoljno određeni ne mogu dovesti u pitanje zaključak naveden u točki 85. ove presude.
87
Kao prvo, kad je riječ o tvrdnji da u pobijanoj odluci nije spomenuto da je Komisija odbila svaki sastanak, raspravu ili prepisku s tužiteljem unatoč njegovim opetovanim zahtjevima, takav stav, pod pretpostavkom da je dokazan, nije relevantan za utvrđivanje je li navedena odluka dostatno obrazložena.
88
Naime, navođenje eventualnih prepiski između Komisije i tužitelja prije donošenja pobijane odluke odnosi se na postupak donošenja te odluke, a ne na njezinu osnovanost. Prema tome, budući da takvo navođenje nije relevantno u odnosu na činjenične i pravne razloge na kojima se temelji zaključak do kojeg je Komisija došla u pobijanoj odluci, tužitelj joj ne može zbog njezine šutnje u tom pogledu osnovano prigovarati da je obrazloženje te odluke nedostatno.
89
Kao drugo, kad je riječ o tužiteljevim tvrdnjama da Komisija nije objasnila razloge zbog kojih dokumenti kojima raspolaže nisu dostatni da se utvrdi ima li on status međunarodne organizacije, iz pobijane odluke, osobito iz šestog poddijela prvog dijela konačne ocjene, vidljivo je da je Komisija utvrdila da ti dokumenti, koji su nabrojeni u bilješci br. 23 navedene ocjene, prema njezinu mišljenju ne pružaju potreban stupanj pravne sigurnosti, a to je, iako kratko, ipak dostatno obrazloženje.
90
Kao treće, kad je riječ o tužiteljevim tvrdnjama da Komisija nije iznijela dokaze koji opravdavaju ponovnu ocjenu njegova pravnog statusa iako se njegova činjenična i pravna situacija nije promijenila, iz pobijane odluke, osobito iz prvog poddijela prvog dijela konačne ocjene, proizlazi da je Komisija smatrala da je takva ponovna ocjena potrebna da bi se izvršila presuda od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
91
Slijedom navedenog, prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na nedostatnosti obrazloženja pobijane odluke, treba odbiti kao neosnovan.
2.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na više pogrešaka koje se tiču prava, osobito povredi članka 266. UFEU‑a, pravomoćnosti i načela zabrane retroaktivnosti
92
Prvi tužbeni razlog u bitnome se sastoji od triju dijelova, od kojih se prvi temelji na povredi članka 266. UFEU‑a i pravomoćnosti presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), drugi na povredi financijskih pravila Unije i Smjernica Komisije od 7. siječnja 2015. o ocjeni statusa međunarodnih organizacija i mogućnosti postupanja s neprofitnim organizacijama kao s međunarodnim organizacijama (u daljnjem tekstu: Smjernice) te raznih načela, osobito načela zabrane retroaktivnosti, a treći na povredi načela jednakosti.
a)
Prvi dio, koji se temelji na povredi članka 266. UFEU‑a i pravomoćnosti presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P)
93
Prvi dio prvog tužbenog razloga sastoji se od dvaju prigovora, od kojih se prvi temelji na povredi članka 266. UFEU‑a, a drugi na povredi pravomoćnosti.
1) Prvi prigovor, koji se temelji na povredi članka 266. UFEU‑a
94
Tužitelj tvrdi da se člankom 266. UFEU‑a instituciju čiji je akt proglašen ništavim obvezuje da donese novi akt s retroaktivnim učinkom samo ako se ta institucija nalazi u situaciji ograničene nadležnosti, što je, prema tužiteljevim tvrdnjama, Sud potvrdio u točki 113. presude od 22. rujna 2022., IMG/Komisija (C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722). Stoga, nakon poništenja odluka presudom od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), Komisija prema tužiteljevu mišljenju nije mogla zakonito preispitivati a posteriori kvalifikaciju međunarodne organizacije koja mu je bila priznata.
95
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz članka 266. UFEU‑a proizlazi da je institucija čiji je akt proglašen ništavim dužna poduzeti potrebne mjere radi izvršenja presude o poništenju tog akta i, kako bi postupila u skladu s tom presudom i u potpunosti je izvršila, poštovati ne samo njezinu izreku nego i obrazloženje na kojem se ona temelji i koje joj predstavlja nužnu potporu, u smislu da je neophodno za određivanje točnog značenja onoga što je odlučeno u toj izreci (vidjeti presudu od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 101. i navedenu sudsku praksu).
96
Međutim, budući da se u članku 266. UFEU‑a ne specificira vrsta mjera koje mora poduzeti donositelj poništenog akta kako bi ispunio obvezu navedenu u točki 95. ove presude, na njemu je da utvrdi te mjere, pri čemu u odabiru tih mjera ima široku marginu prosudbe, dok je god to u skladu s izrekom presude kojom je taj akt poništen i s obrazloženjem koje joj predstavlja nužnu potporu (vidjeti presudu od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 102. i navedenu sudsku praksu)
97
Konkretno, iz sudske prakse proizlazi da mjera koja se poduzima radi izvršenja presude kojom se proglašava poništenje akta iznimno može biti retroaktivna ako cilj koji treba postići to zahtijeva, odnosno ako se retroaktivnom odlukom želi ostvariti barem jedan cilj u općem interesu i ako se uredno poštuju legitimna očekivanja zainteresiranih osoba (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2016., Éditions Odile Jacob/Komisija, C‑514/14 P, neobjavljenu, EU:C:2016:55, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
98
Tako se retroaktivnom odlukom koja je donesena u okviru izvršenja poništavajuće presude i čiji je cilj otkloniti nezakonitost utvrđenu u toj presudi želi ostvariti cilj u općem interesu, odnosno to da uprava poštuje zakonitost i pravomoćnost (vidjeti u tom smislu presudu od 5. rujna 2014., Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, t. 106.).
99
Naime, iz sudske prakse proizlazi da poništenje akta odlukom suda Unije ima učinak da se taj akt retroaktivno isključuje iz pravnog sustava te da, kada je poništeni akt već izvršen, poništavanje njegovih učinaka nalaže da se tužitelja vrati u pravni položaj u kojem se nalazio prije donošenja tog akta (vidjeti presudu od 21. rujna 2022., Casanova/EIB, T‑266/21, neobjavljenu, EU:T:2022:566, t. 85. i navedenu sudsku praksu).
100
Nadalje, isto tako je presuđeno da, ako presuda ima učinak retroaktivnog poništenja akta, ona ipak upravu ne obvezuje da mora donijeti novu odluku koja bi se u bîti razlikovala od poništene odluke, pod uvjetom da ta nova odluka i postupak u kojem je ona donesena nemaju iste nedostatke kao što su oni zbog kojih je poništena prva odluka ili nove nedostatke (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2022., Darment/Komisija, T‑92/21, neobjavljenu, EU:T:2022:341, t. 49.).
101
U ovom slučaju, iz točaka 57. do 59., točke 61. i točaka 88. do 90. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) proizlazi da se Komisija mora uvjeriti da subjekti kojima je povjerila ili namjerava povjeriti zadaće izvršenja proračuna, na temelju financijskih pravila Unije o neizravnom upravljanju proračunom Unije od strane međunarodnih organizacija, imaju takvo svojstvo u smislu tih pravila. Osim toga, ta institucija ima obvezu da, u slučaju postojanja sumnji u tom pogledu, te sumnje otkloni te da prikupi sve potrebne informacije kako bi pravno i činjenično obrazložila svoju odluku, uzimajući u obzir pravne posljedice te odluke na dotični subjekt (presuda od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 111.).
102
Usto, iz točaka 92. do 97. i točke 104. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), na čiji se sadržaj podsjeća u točkama 22. i 23. rješenja od 9. lipnja 2020., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507), proizlazi da odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. nisu bile pravno ni činjenično obrazložene (presuda od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 112.).
103
S obzirom na te ocjene i utvrđenja, koji čine potporu izreci presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), Komisija nije bila dužna priznati, s retroaktivnim učinkom, status međunarodne organizacije koji tužitelj tvrdi da ima, ali je mogla ispuniti svoju obvezu izvršenja navedene presude donošenjem postupovnih mjera koje bi joj omogućile da ispravi nepravilnost koju je utvrdio Sud i, potencijalno, donese novi akt, s ciljem zamjene odluka koje je Sud poništio, nakon što je pribavila elemente koje je smatrala potrebnima kako bi pravno i činjenično utemeljila taj novi akt (presuda od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 113.).
104
Tako iz obrazloženja presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), na čiji je smisao i doseg Sud podsjetio u rješenju od 9. lipnja 2020., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507), proizlazi da Komisiji nije bilo zabranjeno da naknadno provede, slijedom te presude, novu ocjenu tužiteljeva svojstva međunarodne organizacije, uzimajući u obzir sve relevantne činjenične i pravne elemente (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 142.).
105
Slijedom navedenog, time što je slijedom presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) provela ponovnu ocjenu tužiteljeva pravnog statusa s retroaktivnim učinkom, Komisija nije povrijedila članak 266. UFEU‑a, tako da prvi prigovor treba odbiti kao neosnovan.
2) Drugi prigovor, koji se temelji na povredi pravomoćnosti
106
Tužitelj smatra da je pravomoćnost točaka 94. i 104. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) bila prepreka provođenju ponovne ocjene njegova statusa za prošlo razdoblje.
107
U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravomoćnost se ne odnosi samo na izreku sudske odluke o kojoj je riječ, nego obuhvaća i njezino obrazloženje, koje čini nužnu potporu njezinoj izreci i koje je stoga neodvojivo od te izreke (vidjeti presudu od 17. rujna 2020., Alfamicro/Komisija, C‑623/19 P, neobjavljenu, EU:C:2020:734, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
108
Usto, pravomoćnost se odnosi samo na činjenična i pravna pitanja koja su stvarno ili nužno riješena sudskom odlukom (vidjeti presudu od 17. rujna 2020., Alfamicro/Komisija, C‑623/19 P, neobjavljenu, EU:C:2020:734, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
109
Kao što se to navodi u točki 102. ove presude, iz točaka 92. do 97. i točke 104. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) proizlazi da odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. nisu bile pravno ni činjenično opravdane, zbog čega ih je Sud poništio.
110
Konkretno, Sud je u točkama 92. do 97. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) prihvatio žalbene razloge dviju žalbi kojima je tužitelj prigovarao Općem sudu zbog toga što je odlučio da Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava ni očitu pogrešku u ocjeni time što je odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. opravdala postojanjem određenih sumnji u vezi s njegovim svojstvom međunarodne organizacije u smislu financijskih pravila Unije.
111
Naime, Sud je presudio da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je samo utvrdio da argumenti i dokazi koje je podnio tužitelj ne dovode u pitanje Komisijine sumnje u pogledu njegova svojstva međunarodne organizacije i time što nije proveo nadzor zakonitosti odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. s obzirom na pojam „međunarodna organizacija” u smislu financijskih pravila Unije.
112
U tom kontekstu, Sud je, među ostalim, istaknuo da se ni na jednom od triju elemenata na koje se Komisija oslonila u donošenju odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. nisu mogle zakonito temeljiti sumnje u pogledu tužiteljeva svojstva međunarodne organizacije.
113
Prema tim trima elementima, kao prvo, pet država članica Unije koje je tužitelj prikazao kao svoje članice nisu se smatrale takvima, kao drugo, glavni tajnik Ujedinjenih naroda (UN) naveo je da tužitelj nije specijalizirana agencija UN‑a i, kao treće, postojale su dvojbe oko ovlasti osoba koje su zastupale određene države prisutne prilikom potpisivanja tužiteljeva osnivačkog akta.
114
Sud je stoga utvrdio da su se ta tri elementa odnosila samo na pet država koje je tužitelj prikazao kao svoje trenutačne ili bivše članice te na ovlasti osoba koje su zastupale te države prilikom potpisivanja njegova osnivačkog akta, a ne na sve države članice tužitelja ili na sam njegov status.
115
Konkretno, u točki 94. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) Sud je odlučio sljedeće:
„Naime, kad je riječ o prvom od tih elemenata, koji se odnosi na pitanje je li više država koje je IMG prikazao kao svoje članice to doista i bilo, iz vlastitih utvrđenja Općeg suda proizlazi da se Komisijine sumnje s tim u vezi odnose samo na ‚određene’ IMG‑ove članove, konkretnije njih pet od ukupno šesnaest. Međutim, posljedica takvih sumnji, pod uvjetom da su osnovane, u međunarodnom pravu nije oduzimanje tom subjektu, kojeg te države nisu – ili nisu više – članice, svojstva ‚međunarodne organizacije’, i to tim manje kada, kao u predmetnom slučaju, dotične države čine samo znatno manji dio predmetnog subjekta.”
116
Naposljetku, Sud je smatrao, u točkama 98. do 106. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), kao prvo, da utvrđenje pogrešaka koje se tiču prava koje je počinio Opći sud podrazumijeva da treba u cijelosti ukinuti presude od 2. veljače 2017., International Management Group/Komisija (T‑29/15, neobjavljena, EU:T:2017:56) i od 2. veljače 2017., IMG/Komisija (T‑381/15, neobjavljena, EU:T:2017:57), kao drugo, da se o obama sporovima može odlučiti u dijelu u kojem je tužitelj tražio poništenje odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015., kao treće, da su te dvije odluke nezakonite po istoj osnovi kao i prethodno navedene presude, tako da i njih treba u cijelosti poništiti, i, kao četvrto, da se o zahtjevu za naknadu štete prouzročene tužitelju odlukom od 8. svibnja 2015., međutim, ne može odlučiti te ga stoga treba vratiti Općem sudu na ponovno suđenje.
117
Stoga je u točki 104. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) Sud odlučio sljedeće:
„U predmetnom slučaju Sud može konačno odlučiti o dvjema tužbama za poništenje, za koje to stanje postupka dopušta. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 92. do 96. ove presude, sporne odluke su nezakonite jer elementi koje im je Komisija navela u prilog ne mogu dovesti u pitanje svojstvo međunarodne organizacije IMG‑a, u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012. Stoga valja u cijelosti poništiti navedene odluke.”
118
Na prvom mjestu, iz prethodno navedenog proizlazi da se razlozi navedeni u točkama 94. i 104. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ne mogu tumačiti neovisno o točkama 92. do 96. iste presude, na koje se upućuje u točki 104. navedene presude, koje čine nužnu potporu izreci kojom je Sud poništio odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. Iz toga slijedi da pravomoćnost, među ostalim, točke 94. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) obuhvaća i točku 104. te presude.
119
Na drugom mjestu, iz obrazloženja pobijane odluke, kako je ona sažeto prikazana u točkama 66. do 84. ove presude, ne proizlazi da se ta odluka temelji na nekom od triju elemenata koji su izazvali Komisijine sumnje i zbog kojih je ona donijela odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015.
120
Prema tome, budući da je Komisija pobijanu odluku donijela na temelju razloga koji se razlikuju od onih na kojima su se temeljile odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015., koje je Sud u presudi od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) proglasio nezakonitima, tužitelj pogrešno tvrdi da se pobijanom odlukom povređuje pravomoćnost, među ostalim, točaka 94. i 104. te presude. Stoga taj prigovor treba odbiti kao neosnovan, kao i prvi dio ovog tužbenog razloga u cijelosti.
b)
Drugi dio, koji se temelji na povredi načela dobre vjere, maksime „nemo auditur propriam turpitudinem allegans” i načela zabrane retroaktivnosti
121
Ovaj se dio sastoji od dvaju prigovora, od kojih se prvi temelji na povredi načela dobre vjere i maksime „nemo auditur propriam turpitudinem allegans” (u daljnjem tekstu: maksima „nemo auditur”), a drugi na povredi načela zabrane retroaktivnosti akata Unije.
122
Opći sud treba najprije ispitati drugi prigovor, koji se temelji na povredi načela zabrane retroaktivnosti akata Unije, a zatim prvi prigovor.
1) Drugi prigovor, koji se temelji na povredi načela zabrane retroaktivnosti akata Unije
123
Tužitelj tvrdi da se pobijanom odlukom povređuje načelo zabrane retroaktivnosti akata Unije jer ništa nije opravdavalo ponovnu ocjenu njegova statusa s retroaktivnim učinkom. Usto, tvrdi da retroaktivnost pobijane odluke ne opravdavaju činjenice u predmetu, nego nove činjenice, koje su analizirane s obzirom na nova pravila.
124
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da se, prema sudskoj praksi, temeljnim zahtjevom pravne sigurnosti, u njezinim raznim izrazima, nastoji zajamčiti predvidljivost situacija i pravnih odnosa obuhvaćenih pravom Unije. Protivno je načelu pravne sigurnosti, među ostalim, to da akt Unije stupa na snagu na datum koji prethodi njegovoj objavi (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2023., Galeote i Watson/Parlament, C‑715/21 P i C‑716/21 P, neobjavljenu, EU:C:2023:190, t. 113. i navedenu sudsku praksu).
125
Međutim, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 97. do 99. ove presude, mjera koja se poduzima radi izvršenja presude kojom se proglašava poništenje akta iznimno može biti retroaktivna ako, s jedne strane, cilj koji treba postići to zahtijeva, odnosno ako se retroaktivnom odlukom želi ostvariti barem jedan cilj u općem interesu, i ako se, s druge strane, uredno poštuju legitimna očekivanja zainteresiranih osoba.
126
Stoga valja provjeriti jesu li dva uvjeta navedena u točki 125. ove presude ispunjena u ovom slučaju.
127
Na prvom mjestu, kad je riječ o prvom uvjetu, koji se odnosi na postizanje cilja u općem interesu, iz sudske prakse navedene u točkama 98. i 99. ove presude proizlazi da se retroaktivnom odlukom koja je donesena u okviru izvršenja poništavajuće presude s ciljem otklanjanja nezakonitosti utvrđene tom presudom nastoji postići cilj u općem interesu, s obzirom na to da poništenje akta odlukom suda Unije njegovu autoru nalaže da popuni pravnu prazninu prouzročenu poništenjem navedenog akta i vrati tužitelja u pravni položaj u kojem se nalazio prije donošenja tog akta (u tom smislu i po analogiji vidjeti presudu od 5. rujna 2014., Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, t. 106.).
128
U ovom slučaju, iz ispitivanja prvog dijela ovog tužbenog razloga, osobito iz točke 103. ove presude, proizlazi da je Komisija svoju obvezu izvršenja presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) mogla ispuniti donošenjem postupovnih mjera koje bi joj omogućile da ispravi nepravilnost koju je utvrdio Sud i, potencijalno, donese novi akt, s ciljem zamjene odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. koje je Sud poništio, nakon što je pribavila elemente koje je smatrala potrebnima kako bi pravno i činjenično utemeljila taj novi akt.
129
Stoga se Komisija, s obzirom na to da je pobijanu odluku donijela kako bi otklonila nezakonitost odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. i izbjegla pravnu prazninu nakon što ih je Sud poništio, nalazila u iznimnoj situaciji u kojoj je pobijanoj odluci mogla dati retroaktivni učinak.
130
Usto, taj je retroaktivni učinak bio tim potrebniji jer, kao što to proizlazi iz točke 23. rješenja od 9. lipnja 2020., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507), Sud u presudi od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) nije ni u kojem pogledu razmotrio pitanje treba li, na temelju analize koja ne sadržava pogreške koje se tiču prava te svih relevantnih elemenata, smatrati da je tužitelj imao status međunarodne organizacije prilikom donošenja odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. ili, naprotiv, isključiti tu mogućnost.
131
Prema tome, da pobijana odluka nije bila retroaktivna, ostala bi dvojba kad je riječ o tome može li se tužitelj pozivati, za razdoblje od 16. prosinca 2014. do dana donošenja pobijane odluke, na status međunarodne organizacije koji omogućuje, u skladu s financijskim pravilima Unije, izvršavanje proračuna Unije u okviru neizravnog upravljanja.
132
Doista, iz točaka 57. do 59., točke 61. i točaka 88. do 90. presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), kao i iz točke 111. presude od 22. rujna 2022., IMG/Komisija (C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722), jasno proizlazi da se Komisija mora uvjeriti da subjekti kojima je povjerila ili namjerava povjeriti zadaće izvršenja proračuna, na temelju financijskih pravila Unije o neizravnom upravljanju proračunom Unije od strane međunarodnih organizacija, imaju takvo svojstvo u smislu tih pravila.
133
Naime, s obzirom na ulogu i odgovornost koje članak 310. stavak 5. i članak 317. prvi stavak UFEU‑a i financijska pravila dodjeljuju Komisiji kad je riječ o izvršenju proračuna Unije, ta je institucija dužna osigurati poštovanje načela dobrog financijskog upravljanja. Iz toga slijedi da je Komisija, u slučaju da odluči provesti način izvršenja proračuna koji podrazumijeva uključivanje treće strane, dužna osigurati, tijekom te provedbe, a zatim cijelo vrijeme izvršavanja predmetnih proračunskih zadaća, poštovanje primjenjivih uvjeta, osobito onih koji uređuju dodjelu odgovarajućih sredstava i njihovo naknadno korištenje (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 151. i navedenu sudsku praksu).
134
Stoga su razjašnjenje tužiteljeva pravnog statusa i obveza otklanjanja nezakonitosti odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. činili ciljeve u općem interesu na temelju kojih je Komisija mogla donijeti novu odluku s retroaktivnim učinkom od donošenja odluke od 16. prosinca 2014., tako da je prvi od uvjeta navedenih u točki 125. ove presude ispunjen.
135
Na drugom mjestu, kad je riječ o drugom uvjetu, koji se odnosi na poštovanje legitimnih očekivanja, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, utvrđenje povrede tog načela pretpostavlja da su nadležna tijela Unije zainteresiranoj osobi dala precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva koja potječu iz ovlaštenih i pouzdanih izvora (vidjeti u tom smislu rješenje od 2. lipnja 2022., Arnautu/Parlament, C‑573/21 P, neobjavljeno, EU:C:2022:448, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
136
U tom kontekstu, Opći sud treba provjeriti jesu li akti upravnog tijela kod pažljive i razborite zainteresirane osobe stvorili razumna očekivanja i, ako je tako, utvrditi legitimnost tih očekivanja (vidjeti rješenje od 2. lipnja 2022., Arnautu/Parlament, C‑573/21 P, neobjavljeno, EU:C:2022:448, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
137
Iz spisa pak ne proizlazi da je Komisija, nakon presude od 31. prosinca 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), tužitelju pružila precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva u pogledu donošenja odluke kojom bi mu se retroaktivno priznao status međunarodne organizacije od 16. prosinca 2014.
138
Slijedom navedenog, ne može se smatrati da je pobijanom odlukom povrijeđeno načelo legitimnih očekivanja, tako da se, s obzirom na to da su oba uvjeta navedena u točki 125. ove presude ispunjena, ne može ni smatrati da je njome povrijeđeno načelo zabrane retroaktivnosti.
139
Na trećem mjestu, kad je riječ o argumentu prema kojem retroaktivnost pobijane odluke nije opravdana činjenicama u predmetu, nego novim činjenicama, koje su analizirane s obzirom na nova pravila, točno je da je Komisija ponovnu ocjenu tužiteljeva pravnog statusa službeno pokrenula nakon presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) i da su stoga odgovori ispitivanih država u okviru tog postupka dobiveni nakon odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015.
140
U tom pogledu, iz sudske prakse proizlazi da, kada se donosi retroaktivna odluka, poštovanje načela o vremenskoj primjeni propisa kao i zahtjevi u vezi s načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja traže da se primijene materijalna pravila na snazi u vrijeme nastanka činjenica o kojima je riječ čak i ako ta pravila više nisu na snazi na dan donošenja navedene odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2016., Komisija/McBride i dr., C‑361/14 P, EU:C:2016:434, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
141
Konkretno, u okviru postupka nadomještanja poništenog akta, institucija o kojoj je riječ mora uzeti u obzir okolnosti na datum na koji je donijela poništeni akt radi donošenja akta koji će ga zamijeniti, što ne dovodi u pitanje mogućnost da se u novoj odluci pozove na razloge različite od onih na kojima je utemeljila svoju prvu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 5. rujna 2014., Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, t. 58. i navedenu sudsku praksu).
142
Stoga tužitelj osnovano tvrdi da je načelo zabrane retroaktivnosti, koje je jedno od sastavnica načela pravne sigurnosti, prepreka tomu da institucija, kada izvršava poništavajuću presudu, donese retroaktivnu odluku na temelju činjenica koje nisu bile relevantne s obzirom na vremensko područje primjene te odluke ili materijalnih pravila koja nisu bila na snazi u razdoblju na koje se navedena odluka odnosi.
143
Međutim, u ovom slučaju, tužitelj ne dokazuje da se pobijana odluka, zbog toga što je retroaktivna, temelji na materijalnim pravilima koja nisu bila na snazi u razdoblju na koje se ta odluka odnosi ili na činjenicama koje su nastale nakon odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015.
144
S jedne strane, iz obrazloženja pobijane odluke proizlazi da se Komisija oslonila na odredbe financijskih pravila Unije koje su se primjenjivale na tužitelja na dan 16. prosinca 2014., a potom na odredbe istih pravila koje su se primjenjivale u razdoblju nakon tog datuma.
145
Naime, iz trećeg poddijela prvog dijela konačne ocjene proizlazi da je Komisija za razdoblje od 16. prosinca 2014. do 31. prosinca 2015. primijenila članak 58. Uredbe br. 966/2012 i članak 43. Delegirane uredbe Komisije (EU) br. 1268/2012 od 29. listopada 2012. o pravilima za primjenu Uredbe br. 966/2012, za razdoblje od 1. siječnja 2016. do 1. kolovoza 2018. primijenila je iste uredbe kako su izmijenjene Uredbom (EU, Euratom) 2015/1929 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. listopada 2015. (SL 2015., L 286, str. 1.) odnosno Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2015/2462 od 30. listopada 2015. (SL 2015., L 342, str. 7.), a za razdoblje od 2. kolovoza 2018. članke 62. i 156. Uredbe 2018/1046 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. srpnja 2018. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije, o izmjeni uredaba (EU) br. 1296/2013, (EU) br. 1301/2013, (EU) br. 1303/2013, (EU) br. 1304/2013, (EU) br. 1309/2013, (EU) br. 1316/2013, (EU) br. 223/2014, (EU) br. 283/2014 i Odluke br. 541/2014/EU te o stavljanju izvan snage Uredbe br. 966/2012 (SL 2018., L 193, str. 1. i ispravak SL 2018., L 294, str. 45.).
146
S druge strane, tužitelj ne dokazuje da su se stajališta država za koje tvrdi da jesu ili su bile njegove članice, koja je Komisija uzela u obzir u donošenju pobijane odluke, od 16. prosinca 2014. do dana donošenja te odluke promijenila kad je riječ o pitanju je li on međunarodna organizacija.
147
Točno je da je Komisija, radi donošenja pobijane odluke, nakon objave presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pokrenula savjetovanje s državama za koje je smatrala da jesu ili su bile tužiteljeve članice. Međutim, iz ispitivanja odgovora tih država proizlazi da, iako nisu sastavljeni potpuno jednakim riječima kao odgovori koje su iste države dale kada ih je ispitivao OLAF 2014., njihov se sadržaj u biti ne razlikuje.
148
Stoga stajališta država iznesena u odgovoru na postupak savjetovanja koji je prethodio donošenju pobijane odluke ne sadržavaju nove činjenice na kojima bi Komisija retroaktivno temeljila svoju odluku. Ona odražavaju mišljenje tih država o pitanju je li tužitelj međunarodna organizacija, kako je to mišljenje bilo izneseno OLAF‑u prije donošenja odluke od 16. prosinca 2014.
149
U tim okolnostima, drugi prigovor treba odbiti kao neosnovan.
2) Prvi prigovor, koji se temelji na povredi načela dobre vjere i maksime „nemo auditur”
150
U potporu prvom prigovoru tužitelj tvrdi da se pobijanom odlukom, zbog toga što se njome odbija priznati, od 16. prosinca 2014., njegov status međunarodne organizacije, povređuje načelo dobre vjere i maksima „nemo auditur”.
151
Valja podsjetiti na to da se člankom 76. točkom (d) Poslovnika predviđa da tužba podnesena u prvom stupnju mora sadržavati „tužbene razloge i argumente kao i sažeti prikaz tih razloga”. Tako, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sud Unije nije dužan odgovoriti na argumente stranke koji nisu dovoljno jasni i precizni, ako se ni na koji način dodatno ne razrađuju i nisu popraćeni posebnom argumentacijom koja ih potkrepljuje (vidjeti presudu od 18. studenoga 2021., Grčka/Komisija, C‑107/20 P, neobjavljenu, EU:C:2021:937, t. 76. i navedenu sudsku praksu).
152
Na prvom mjestu, valja utvrditi da tužitelj nije pojasnio utjecaj maksime „nemo auditur”, prema kojoj se „nitko ne može pozivati na vlastito nemoralno djelo”, na zakonitost pobijane odluke.
153
Stoga argument koji se temelji na povredi maksime „nemo auditur” nije dovoljno potkrijepljen s obzirom na zahtjeve koji proizlaze iz članka 76. točke (d) Poslovnika.
154
U svakom slučaju, ako se pretpostavi da je tužitelj imao namjeru tvrditi da je Komisija počinila pogrešku time što joj je presuda od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) poslužila kao temelj da bi a posteriori opravdala odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015., s jedne strane, iz ispitivanja drugog prigovora u okviru prvog dijela prvog tužbenog razloga proizlazi da se pobijana odluka ne temelji na istim razlozima na kojima su se temeljile te odluke, a s druge strane, iz ispitivanja drugog prigovora u okviru ovog dijela proizlazi da Komisija nije povrijedila načelo zabrane retroaktivnosti akata Unije.
155
Stoga se argument koji se temelji na povredi maksime „nemo auditur” mora odbiti.
156
Na drugom mjestu, kad je riječ o načelu dobre vjere, valja također istaknuti da tužitelj nije odredio ni doseg tog načela niti odredbe na kojima je temeljio svoj zaključak.
157
Kao prvo, pod pretpostavkom da je tužitelj htio uputiti na obvezu ugovornih strana da odredbe navedenog ugovora koje ih vežu izvršavaju u dobroj vjeri, valja utvrditi da pobijana odluka nije donesena u okviru ugovora koji je on sklopio s Komisijom.
158
Usto, valja pojasniti da to što je Sud poništio odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. nema utjecaja na nepostojanje ugovornog odnosa između tužitelja i Komisije od 16. prosinca 2014.
159
Naime, cilj je odluke od 16. prosinca 2014. bio oduzeti tužitelju status adresata Provedbene odluke C(2013) 7682 final o godišnjem programu djelovanja za 2013. u korist Mjanmara/Burme te stoga spriječiti sklapanje sporazuma u tu svrhu između njega i Komisije.
160
Isto tako, odluka od 8. svibnja 2015. imala je cilj odgoditi tužiteljevo sudjelovanje u novim projektima koje financira Unija dok Komisija ne razjasni njegov pravni status.
161
Prema tome, poništenje odluka od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. nije imalo kao učinak ponovno uspostavljanje ugovornih veza između Komisije i tužitelja, nego samo to da se omogućuje sklapanje njihova sporazuma za provedbu programa razvoja trgovine u Mjanmaru/Burmi i, ovisno o slučaju, drugih sporazuma u području obnove i razvoja, pod uvjetom da Komisija nakon ponovne ocjene njegova pravnog statusa tužitelju prizna svojstvo međunarodne organizacije.
162
Kao drugo, pod pretpostavkom da je tužitelj htio uputiti na načelo dobre vjere, kako ono odgovara običajnom načelu međunarodnog javnog prava, valja podsjetiti na to da navedeno načelo, kako je ono predviđeno u članku 18. Bečke konvencije, nalaže državi da se suzdrži od činova koji bi osujetili predmet i svrhu ugovora prije nego što on stupi na snagu ako je potpisala ugovor ili razmijenila isprave koje čine ugovor podložno ratifikaciji, prihvatu ili odobrenju, sve dok nije jasno očitovala namjeru da ne postane strana tog ugovora, ili ako je izrazila svoj pristanak da bude vezana ugovorom.
163
Međutim, iako je točno da je načelo dobre vjere obvezujuće za institucije Unije (vidjeti presudu od 17. siječnja 2007., Grčka/Komisija, T‑231/04, EU:T:2007:9, t. 85. i navedenu sudsku praksu), tužitelj u svojim pismenima koja se odnose na ovaj tužbeni razlog nije dokazao, a čak ni tvrdio, da je Unija potpisala ugovor o njegovu osnivanju kao međunarodne organizacije ili razmijenila isprave koje čine takav ugovor podložno ratifikaciji, prihvatu ili odobrenju, ili pak izrazila svoj pristanak da bude vezana takvim ugovorom.
164
U tom pogledu, iz sudske prakse proizlazi da je tužitelj dužan u prilog svakom od tužbenih razloga koje ističe dovoljno jasno iznijeti pravnu i činjeničnu argumentaciju koja ga može opravdati, a da pritom Opći sud nije obvezan, zbog nestrukturiranosti tužbe ili nedovoljne preciznosti ili rigidnosti rasuđivanja, rekonstruirati te razloge objedinjujući razne sporadične elemente tužbe jer bi u protivnome mogao rekonstruirati taj razlog na način da mu dade drukčiji opseg nego što je to namjeravao tužitelj. Odlučiti drukčije bilo bi protivno dobrom sudovanju i načelu dispozitivnosti kao i tuženikovim pravima obrane (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2020., Fleig/ESVD, C‑446/19 P, neobjavljenu, EU:C:2020:918, t. 60. i 61.).
165
Slijedom navedenog, argument koji se temelji na povredi načela dobre vjere treba odbiti kao nedovoljno potkrijepljen s obzirom na zahtjeve iz članka 76. točke (d) Poslovnika te stoga prvi prigovor u okviru ovog dijela treba odbiti u cijelosti.
c)
Treći dio, koji se temelji na povredi načela jednakosti
166
Tužitelj u replici tvrdi da, za razliku od brojnih pravnih subjekata koje Komisija ne priznaje kao međunarodne organizacije, ali koji čine javna tijela, zbog Komisijinih sumnji slijedom OLAF‑ove istrage u pogledu njega više nije sklopio nijedan ugovor prema neizravnom načinu upravljanja niti ugovor koji se dodjeljuje izravnom pogodbom u skladu s drugim odredbama financijskih pravila predviđenima za krizne i hitne situacije, a da pritom ne zna razloge tog diskriminirajućeg postupanja.
167
Tužitelj također tvrdi da Organizaciju za europsku sigurnost i suradnju (OESS) kao međunarodnu organizaciju ne priznaju sve države koje su pridonijele njezinu osnivanju i djelovanju niti ona ima osnivački pravni akt u skladu s međunarodnim pravom te da joj je unatoč tim okolnostima Komisija priznala status međunarodne organizacije.
168
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je načelo jednakog postupanja, utvrđeno u članku 20. Povelje, opće načelo prava Unije koje zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (vidjeti presudu od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr., C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557, t. 95. i navedenu sudsku praksu).
169
Zahtjev koji se odnosi na usporedivost situacija, radi određivanja postojanja povrede načela jednakog postupanja, treba ocijeniti na temelju svih elemenata koji ih obilježavaju i osobito vodeći računa o predmetu i cilju koji se nastoji postići aktom koji uspostavlja razliku o kojoj je riječ, pri čemu u tu svrhu treba uzeti u obzir načela i ciljeve područja kojem taj akt pripada. Pod uvjetom da situacije nisu usporedive, različito postupanje u dotičnim situacijama ne čini povredu prava na jednakost pred zakonom koje je utvrđeno u članku 20. Povelje (vidjeti presudu od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr., C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557, t. 96. i navedenu sudsku praksu).
170
Na prvom mjestu, valja istaknuti da je jedini cilj pobijane odluke to da se tužitelju odbije priznati status međunarodne organizacije predviđen financijskim pravilima Unije za izvršavanje sredstava Unije prema neizravnom načinu upravljanja, što ne dovodi u pitanje to da se tužitelj može pozvati na druge uvjete utvrđene tim pravilima kako bi eventualno sudjelovao u izvršenju navedenog proračuna.
171
Prema tome, budući da pobijana odluka ne priječi tužiteljevo sudjelovanje u neizravnom upravljanju proračunom Unije u skladu s drugim odredbama osim onih koje su financijskim pravilima Unije predviđene u korist međunarodnih organizacija, on ne može osnovano prigovarati da je tom odlukom došlo do navodnog diskriminirajućeg postupanja kako je ono opisano u točki 166. ove presude.
172
Slijedom navedenog, tužiteljeve tvrdnje sažeto iznesene u točki 166. ove presude, čak i pod pretpostavkom da su utemeljene, ne utječu na zakonitost pobijane odluke te su stoga bespredmetne.
173
Na drugom mjestu, osim što iz sadržaja spisa ne proizlazi da je Komisija priznala OESS kao međunarodnu organizaciju u svrhu neizravnog upravljanja proračunom Unije, valja utvrditi da tužitelj nije dokazao da se nalazi u situaciji koja je usporediva sa situacijom te organizacije.
174
Naime, tužitelj nije osporavao Komisijine tvrdnje prema kojima OESS, za razliku od njega, kao međunarodnu organizaciju priznaje velik broj subjekata međunarodnog prava, osobito većina članica te organizacije.
175
Slijedom navedenog, treći dio treba odbiti, a da pritom nije potrebno odlučiti o njegovoj dopuštenosti (vidjeti u tom smislu presudu od 18. svibnja 2022., TK/Komisija, T‑435/21, neobjavljenu, EU:T:2022:303, t. 42.; vidjeti po analogiji i presudu od 26. veljače 2002., Vijeće/Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, t. 52.), kao i, posljedično, prvi tužbeni razlog u cijelosti.
3.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti
176
Tužitelj tvrdi da je Komisija povrijedila načelo pravne sigurnosti time što je prije donošenja pobijane odluke provela postupak ispitivanja određenih država koje su prikazivane kao njegove članice, iako je raspolagala korisnim dokumentima i metodom ocjene utvrđenom u Smjernicama.
177
U tom pogledu, na prvom mjestu, kao što se na to podsjeća u točki 124. ove presude, temeljnim zahtjevom pravne sigurnosti, u njezinim raznim izrazima, nastoji se zajamčiti predvidljivost situacija i pravnih odnosa obuhvaćenih pravom Unije.
178
Međutim, iako se tom zahtjevu načelno protivi to da akt Unije stupa na snagu na datum koji prethodi njegovoj objavi, iz ispitivanja prvog tužbenog razloga, osobito iz točke 149. ove presude, proizlazi da pobijanom odlukom nije povrijeđeno načelo zabrane retroaktivnosti, koje čini poseban izraz načela pravne sigurnosti.
179
Slijedom navedenog, pod pretpostavkom da se tužitelj htio pozvati na povredu načela pravne sigurnosti u dijelu u kojem ono obuhvaća načelo zabrane retroaktivnosti akata institucija Unije, ovaj tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
180
Na drugom mjestu, iz načela pravne sigurnosti proizlazi i da zakonodavstvo Unije mora biti izvjesno i njegova primjena predvidljiva za pojedince te da se taj zahtjev pravne sigurnosti osobito strogo nameće kada je riječ o propisu koji može imati financijske posljedice, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da točno poznaju opseg obveza koje im on nameće (vidjeti presudu od 9. srpnja 2015., Cabinet Medical Veterinar Tomoiagă Andrei, C‑144/14, EU:C:2015:452, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
181
Međutim, valja utvrditi da, u ovom slučaju, pobijana odluka nije dio zakonodavstva ili propisa Unije u smislu sudske prakse navedene u točki 180. ove presude, nego čini pojedinačnu odluku donesenu u skladu sa zakonodavstvom ili financijskim pravilima Unije.
182
Usto, iz obrazloženja pobijane odluke proizlazi da ponovna ocjena tužiteljeva statusa, koju je Komisija provela, nije posljedica bitne promjene financijskih pravila Unije koja uređuju uvjete izvršenja proračuna Unije u okviru neizravnog upravljanja niti Komisijina novog tumačenja tih pravila.
183
Naime, valja podsjetiti na to da se člankom 53. točkom (c) i člankom 53.d Uredbe br. 1605/2002, člankom 58. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 966/2012 i člankom 62. Uredbe 2018/1046 Komisiji dodjeljuje odgovornost za izvršenje proračuna Unije, predviđajući više načina izvršenja tog proračuna, od kojih jedan, nazvan „zajedničko upravljanje s međunarodnim organizacijama” u prvoj od tih uredbi i „neizravno upravljanje” u drugim dvjema, omogućuje toj instituciji da zadaće izvršenja proračuna povjeri takvim organizacijama, a u provedbi tog mehanizma ima široku diskrecijsku ovlast (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 148.).
184
Pojam „međunarodna organizacija” pak, naveden u članku 53. točki (c) i članku 53.d Uredbe br. 1605/2002, u članku 58. stavku 1. točki (c) podtočki ii. i članku 58. stavku 8. Uredbe br. 966/2012 te u članku 62. stavku 1. točki (c) podtočki ii. Uredbe 2018/1046, bio je definiran, gotovo jednakim riječima, u članku 43. stavku 2. Uredbe Komisije (EZ, Euratom) br. 2342/2002 od 23. prosinca 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 1605/2002 (SL 2002., L 357, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 7.), a zatim u članku 43. stavku 1. Delegirane uredbe br. 1268/2012, kojom je stavljena izvan snage i zamijenjena Uredba br. 2342/2002, te u članku 156. Uredbe 2018/1046. Tako taj pojam, na temelju tih triju posljednjih odredbi, obuhvaća međunarodne organizacije javnog sektora uspostavljene međunarodnim sporazumima (vidjeti u tom smislu presudu od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija, C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78, t. 91.).
185
Slijedom navedenog, ako se pretpostavi da se tužitelj htio pozvati na povredu načela pravne sigurnosti kako je ono definirano u točki 180. ove presude, on neosnovano tvrdi da pobijana odluka proizlazi iz neizvjesnog zakonodavstva ili propisa Unije ili da se njome na nepredvidljiv način primjenjuje zakonodavstvo ili financijska pravila Unije.
186
Na trećem mjestu, iz točke 111. presude od 22. rujna 2022., IMG/Komisija (C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722), navedene u točki 101. ove presude, kao i iz načela dobrog financijskog upravljanja proizlazi da se Komisija mora uvjeriti da subjekti kojima je povjerila ili namjerava povjeriti zadaće izvršenja proračuna, na temelju financijskih pravila o neizravnom upravljanju proračunom Unije od strane međunarodnih organizacija, imaju takvo svojstvo u smislu tih pravila.
187
Naime, s jedne strane, tužitelj nije jasno naveo razloge zbog kojih bi načelo pravne sigurnosti u situaciji poput one u ovom slučaju bilo prepreka tomu da se Komisija, u skladu s načelom dobrog financijskog upravljanja, obrati državama koje su navodno članice međunarodne organizacije kako bi provjerila ima li ta organizacija takvo svojstvo i ispunjava li zahtjeve financijskih pravila Unije u pogledu neizravnog upravljanja proračunom Unije.
188
S druge strane, ako se pretpostavi da je tužitelj, kada se pozvao na načelo pravne sigurnosti, imao namjeru uputiti na načelo legitimnih očekivanja, iz ispitivanja prvog tužbenog razloga proizlazi da se pobijanom odlukom ne povređuje navedeno načelo.
189
Slijedom navedenog, ovaj tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
4.
Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na očitim pogreškama u ocjeni i drugim pogreškama koje se tiču prava
190
Četvrti tužbeni razlog sastoji se, u biti, od triju dijelova, koji se temelje na očitim pogreškama u ocjeni i pogreškama koje se tiču prava zbog toga što, kad je riječ o prvom dijelu, Komisija nije pravilno utvrdila tužiteljeve članice, zbog toga što je, kad je riječ o drugom dijelu, tužiteljev osnivački akt odbila kvalificirati kao međunarodni sporazum o osnivanju međunarodne organizacije i zbog toga što je, kad je riječ o trećem dijelu, odbila tužitelju priznati status međunarodne organizacije unatoč naknadnoj praksi njegovih članica i tomu što su taj status priznale Unija i određene treće države.
191
Uvodno valja podsjetiti na to da, kao što je to navedeno u točki 183. ove presude, Komisija ima široku diskrecijsku ovlast u izvršavanju svoje odgovornosti za izvršenje proračuna Unije, osobito kada odluči izvršiti taj proračun prema neizravnom načinu upravljanja te, u skladu s tim načinom upravljanja, zadaće izvršenja proračuna povjerava međunarodnim organizacijama.
192
Stoga, kada Komisija izvršava ovlasti utvrđene u točki 191. ove presude, odluke koje negativno utječu koje ona donese u tom okviru podliježu nadzoru Općeg suda koji je ograničen na očite pogreške u ocjeni, ne dovodeći u pitanje ispitivanje drugih razloga nezakonitosti koji mogu biti istaknuti u okviru tužbe za poništenje, u skladu s člankom 263. drugim stavkom UFEU‑a.
193
Međutim, kada Komisija, kao u ovom slučaju, odbije povjeriti organizaciji zadaće izvršenja proračuna prema neizravnom načinu upravljanja s obrazloženjem da ta organizacija nema status međunarodne organizacije, zakonitost takve odluke podliježe nadzoru Općeg suda, i u pogledu pogrešaka koje se tiču prava i u pogledu očitih pogrešaka u ocjeni.
194
Naime, s jedne strane, u takvom slučaju Komisijina provedba općih pravnih pravila na temelju kojih se određuju međunarodne organizacije i utvrđuje koje organizacije imaju takav status obuhvaćena je nadzorom pogrešaka koje se tiču prava.
195
S druge strane, nad tumačenjem pravila same organizacije koja tvrdi da je međunarodna organizacija radi izvršenja proračuna Unije prema neizravnom načinu upravljanja te nad tumačenjem stajališta njezinih članica, koja mogu biti donekle složena, provodi se nadzor ograničen na očite pogreške u ocjeni.
196
Nakon što je to pojašnjeno, Opći sud treba, prije nego što ispita tužiteljevu argumentaciju, pojasniti definiciju pojma „međunarodna organizacija” kako je ona predviđena financijskim pravilima Unije za izvršenje proračuna Unije prema neizravnom načinu upravljanja.
a)
Definicija pojma „međunarodna organizacija” predviđena financijskim pravilima Unije
197
Uvodno valja podsjetiti na to da pojam „međunarodna organizacija”, kako je definiran sukcesivnim odredbama financijskih pravila Unije, koje su navedene u točki 184. ove presude, obuhvaća međunarodne organizacije javnog sektora uspostavljene međunarodnim sporazumima.
198
Budući da se ne navodi preciznija definicija pojmova „međunarodna organizacija” i „međunarodni sporazum”, valja pak smatrati da navedeni pojmovi upotrijebljeni u financijskim pravilima Unije odgovaraju pojmovima iz međunarodnog prava (vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu IMG/Komisija, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, t. 50.).
199
Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da pravo Unije treba tumačiti u svjetlu relevantnih pravila međunarodnog prava jer međunarodno pravo čini dio pravnog poretka Unije i obvezuje njezine institucije (vidjeti presudu od 15. siječnja 2015., Evans, C‑179/13, EU:C:2015:12, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
200
Međutim, budući da se pojmovi „međunarodna organizacija” i „međunarodni sporazum” u financijskim pravilima Unije koriste za posebnu namjenu izvršenja njezina proračuna, moraju se strogo tumačiti, i to kako bi se zaštitili financijski interesi Unije (vidjeti po analogiji presude od 2. srpnja 2015., Demmer, C‑684/13, EU:C:2015:439, t. 85. i od 20. prosinca 2017., Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse, C‑516/16, EU:C:2017:1011, t. 58.; u tom smislu vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu IMG/Komisija, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, t. 51.).
201
Stoga Opći sud, u sporu kao što je onaj u ovom slučaju, treba primijeniti pojmove međunarodnog javnog prava na koje upućuju financijska pravila Unije koristeći se instrumentima tog prava u kojima se ti pojmovi definiraju, kako se tumače u sudskoj praksi.
202
Konkretno, u ovom predmetu, pojmove „međunarodna organizacija” i „međunarodni sporazum” predviđene financijskim pravilima Unije za izvršenje njezina proračuna u okviru neizravnog upravljanja valja tumačiti s obzirom na običajna načela međunarodnog javnog prava navedena, osobito, u Bečkoj konvenciji i Nacrtu članaka.
203
U tom pogledu, iz članka 2. stavka 1. točke (i) Bečke konvencije proizlazi da izraz „međunarodna organizacija” znači međuvladinu organizaciju. Osim toga, u članku 2. točki (a) Nacrta članaka pojašnjava se da taj izraz označava svaku organizaciju osnovanu ugovorom ili drugom ispravom uređenom međunarodnim pravom, koja ima vlastitu međunarodnu pravnu osobnost, te da članovi međunarodne organizacije, osim država, mogu biti i drugi subjekti.
204
Na prvom mjestu, kad je riječ o uvjetu koji se odnosi na osnivanje ugovorom ili drugom ispravom uređenom međunarodnim pravom, iz članka 2. stavka 1. točke (a) Bečke konvencije proizlazi da „ugovor” znači međunarodni sporazum koji je u pisanom obliku sklopljen između država i uređen međunarodnim pravom, neovisno o tome je li sadržan u jedinstvenoj ispravi ili u dvjema ili više međusobno povezanih isprava i bez obzira na njegov poseban naziv.
205
Taj ili ti instrumenti mogu, dakle, predstavljati izraz suglasnosti volja dvaju ili više subjekata međunarodnog prava koje su u njima sadržane (vidjeti u tom smislu mišljenje 1/13 (Pristupanje trećih država Haškoj konvenciji) od 14. listopada 2014., EU:C:2014:2303, t. 37.).
206
Usto, iz sudske prakse međunarodnih sudova proizlazi da dokument koji su potpisale države, neovisno o njegovoj političkoj važnosti, ne može činiti međunarodni sporazum ako ne sadržava nijednu odredbu kojom se stvaraju prava i obveze na koje su te države pristale (vidjeti presudu Međunarodnog suda od 1. listopada 2018., Obveza pregovaranja o pristupu Tihom oceanu (Bolivija protiv Čilea), Zbornik 2018., str. 507., t. 105. i 106. i navedenu sudsku praksu).
207
Na drugom mjestu, kad je riječ o uvjetu koji se odnosi na to da organizacija ima vlastitu međunarodnu pravnu osobnost, kao prvo, iz sudske prakse međunarodnih sudova proizlazi da je priznanje međunarodne organizacije uvjetovano time da dotična organizacija ima pravnu osobnost.
208
Naime, subjekt koji su osnovale države i, ovisno o slučaju, jedna ili više međunarodnih organizacija, ako nema vlastitu pravnu osobnost, nije međunarodna organizacija, nego tijelo koje je ovisno ili o državama koje su ga osnovale (vidjeti u tom smislu presudu Međunarodnog suda od 26. lipnja 1992., Određena fosfatna zemljišta u Nauruu (Nauru protiv Australije), preliminarni prigovori, Zbornik 1992., str. 240., t. 47.), ili o međunarodnoj organizaciji u čijem se sustavu taj subjekt nalazi (vidjeti u tom smislu savjetodavno mišljenje Međunarodnog suda o presudi br. 2867 Upravnog suda Međunarodne organizacije rada povodom zahtjeva protiv Međunarodnog fonda za razvoj poljoprivrede od 1. veljače 2012., Zbornik 2012., str. 10., t. 57. i 61.).
209
Kao drugo, iz sudske prakse međunarodnih sudova također proizlazi da međunarodne organizacije načelno uživaju povlastice i imunitete koji su nužni za izvršavanje njihovih zadaća (vidjeti u tom smislu odluku Stalnog arbitražnog suda od 22. studenoga 2002., Dr. Reineccius i dr. protiv Bank for International Settlements, predmet br. 2000‑04, t. 108.; savjetodavno mišljenje Međunarodnog suda o presudi br. 2867 Upravnog suda Međunarodne organizacije rada povodom zahtjeva protiv Međunarodnog fonda za razvoj poljoprivrede od 1. veljače 2012., Zbornik 2012., str. 10., t. 58., i presudu Međunarodnog suda od 20. travnja 2010., Tvornice celuloze na rijeci Uruguay (Argentina protiv Urugvaja), Zbornik 2010., str. 14., t. 88.).
210
Naime, za razliku od imuniteta država od sudskih postupaka, koji se temelji na načelu „par in parem non habet imperium”, imuniteti međunarodnih organizacija u načelu se dodjeljuju ugovorima o osnivanju tih organizacija (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2020., Supreme Site Services i dr., C‑186/19, EU:C:2020:638, t. 61. i navedenu sudsku praksu) i funkcionalne su naravi jer im je cilj izbjegavanje stvaranja prepreka za funkcioniranje i neovisnost dotičnih organizacija (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 17. prosinca 2020., Komisija/Slovenija (Arhive ESB‑a), C‑316/19, EU:C:2020:1030, t. 73. i navedenu sudsku praksu).
211
Kao treće, iz sudske prakse proizlazi da su osnivački akti međunarodnih organizacija ugovori posebne vrste jer je njihova svrha stvoriti nove subjekte prava, koji imaju određenu autonomiju i kojima ugovorne strane povjeravaju zadaću ostvarivanja zajedničkih ciljeva. Tako se na međunarodne organizacije primjenjuje načelo specifikacije, što znači da im države koje ih stvaraju dodjeljuju ovlasti, čije granice ovise o zajedničkim interesima čije su im promicanje one povjerile, a koje su uobičajeno izričito navedene u njihovu osnivačkom aktu (vidjeti u tom smislu savjetodavno mišljenje Međunarodnog suda od 8. srpnja 1996., Zakonitost upotrebe nuklearnog oružja države u oružanom sukobu, Zbornik 1996., str. 66., t. 19. i 25.; presude Međunarodnog suda od 11. lipnja 1998., Kopnena i morska granica između Kameruna i Nigerije, preliminarni prigovori, Zbornik 1998., str. 275., t. 64. do 67., i od 20. travnja 2010., Tvornice celuloze na rijeci Uruguay (Argentina protiv Urugvaja), Zbornik 2010., str. 14., t. 89.).
212
Prema tome, međunarodna organizacija ne može se svesti na puki neobvezni mehanizam stavljen na raspolaganje strana, kojim bi se svaka od njih mogla služiti po svojoj volji. Naime, stvaranjem međunarodne organizacije i pružanjem toj organizaciji svih sredstava potrebnih za njezin rad, njezini osnivači izražavaju svoju volju da pruže najbolja moguća jamstva stabilnosti, kontinuiteta i učinkovitosti za izvršavanje zadaća povjerenih toj organizaciji, tako da iz tog okvira ne mogu izići jednostrano i u trenutku koji oni smatraju prikladnim niti ga zamijeniti drugim komunikacijskim kanalima (vidjeti u tom smislu presudu Međunarodnog suda od 20. travnja 2010., Tvornice celuloze na rijeci Uruguay (Argentina protiv Urugvaja), Zbornik 2010., str. 14., t. 90. i 91.).
213
Opći sud treba s obzirom na te definicije i ta načela ispitati osnovanost tužiteljeve argumentacije u potporu ovom tužbenom razlogu.
b)
Prvi dio, koji se temelji na očitim pogreškama u ocjeni i pogreškama koje se tiču prava u pogledu utvrđivanja tužiteljevih članica
214
Prvi se dio sastoji, u biti, od triju prigovora, od kojih se prvi temelji na očitoj pogrešci u ocjeni zbog toga što je Komisija napravila umjetnu razliku između država osnivačica tužitelja, država koje daju doprinos, članica njegova upravljačkog odbora i članica vladine skupine za potporu (Government Support Group, u daljnjem tekstu: GSG), drugi na očitoj pogrešci u ocjeni koju je Komisija počinila u tumačenju stajališta Belgije i Austrije, a treći na pogreškama koje se tiču prava i očitoj pogrešci u ocjeni zbog toga što je Komisija smatrala da Unija nije tužiteljeva članica.
1) Prvi prigovor, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni zbog umjetnog razlikovanja država osnivačica tužitelja, država koje daju doprinos i članica njegova upravljačkog odbora
215
Tužitelj prigovara Komisiji, u biti, da nije točno utvrdila njegove članice praveći umjetnu razliku između država koje su njegove osnivačice, država koje daju doprinos, članica njegova upravljačkog odbora i članica GSG‑a. Tako prema tužiteljevu mišljenju sve države i međunarodne ili regionalne organizacije koje financijski ili u naravi doprinose operacijama koje on provodi te članice GSG‑a, koje čine njegove osnivačke članice, treba smatrati članicama njegova upravljačkog odbora i, samim time, njegovim članicama, iako u stvarnosti nisu u navedenom odboru.
216
Na prvom mjestu, valja istaknuti da iz obrazloženja pobijane odluke ne proizlazi da je Komisija formalno pravila razliku između država osnivačica tužitelja, država koje daju doprinos, članica njegova upravljačkog odbora, koji je izmjenom njegova statuta 2012. postao stalni odbor, i članica GSG‑a.
217
Komisija tako u pobijanoj odluci samo utvrđuje da nijedna od država s kojima se savjetovala slijedom presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), osim Austrije, nije priznala svoje članstvo u organizaciji tužitelju od 16. prosinca 2014.
218
Na drugom mjestu, čak i ako se pretpostavi da se pobijana odluka može tumačiti na način da se njome pravi razlika između država osnivačica tužitelja, država koje daju doprinos, članica njegova upravljačkog odbora i članica GSG‑a, kao prvo valja podsjetiti na to da su, u skladu s rezolucijom od 25. studenoga 1994., samo članice tužiteljeva upravljačkog odbora trebale preuzeti obvezu da financijski doprinose njegovu proračunu ili operacijama, a ne sve članice GSG‑a koje su bile pozvane da potpišu navedenu rezoluciju.
219
Prema tome, rezolucija od 25. studenoga 1994. svojim potpisnicama nije nalagala nikakvu obvezu da postanu članice tužiteljeva upravljačkog odbora ili da pristupe tužitelju, nego im je to ostavljeno na slobodnu odluku.
220
Kao drugo, tu slobodnu odluku država i međunarodnih organizacija koje su potpisale rezoluciju od 25. studenoga 1994. da pristupe tužitelju potvrđuje izjava predsjedatelja sjednice od 25. studenoga 1994. na kojoj je rezolucija od istog dana usvojena, kako je ta izjava zapisana u zapisniku s te sjednice s datumom 29. studenoga 1994. (u daljnjem tekstu: zapisnik od 29. studenoga 1994.).
221
Naime, iz zapisnika od 29. studenoga 1994. proizlazi da je predsjedatelj sjednice od 25. studenoga 1994., na kojoj je rezolucija od istog dana usvojena, ustrajao na činjenici da države koje su sudjelovale na tom sastanku kao članice GSG‑a potpisivanjem tog dokumenta ne postaju automatski članice tužiteljeva upravljačkog odbora.
222
Stoga tužitelj neosnovano tvrdi da je neka država ili međunarodna organizacija samo zbog činjenice da je bila članica GSG‑a i da je, potpisivanjem rezolucije od 25. studenoga 1994., sudjelovala u njegovu osnivanju jedna od njegovih članica.
223
Kao treće, iz tužiteljeva statuta proizlazi da se njime ne utvrđuje ni svojstvo tužiteljevih članica ni postupak pristupanja tužitelju, niti postupak slijedom kojeg država ili međunarodna organizacija gubi svojstvo tužiteljeve članice.
224
Međutim, tužiteljevim statutom uspostavljeno je, osnivanjem upravljačkog odbora, koji je 2012. postao stalni odbor, odlučivačko tijelo čije članice mogu biti države i međunarodne organizacije, postupak primanja u to tijelo i postupak preispitivanja članstva u tom tijelu.
225
Konkretno, članak 5. tužiteljeva statuta, u verziji koja proizlazi iz izmjene navedenog statuta 2012., definira članove njegova stalnog odbora te postupak primanja članova tog odlučivačkog tijela kao i postupak preispitivanja i oduzimanja članstva u navedenom tijelu.
226
Tako iz tužiteljeva statuta proizlazi da postupak primanja države ili međunarodne organizacije u njegov upravljački odbor, koji je postao stalni odbor, za dotičnu državu ili međunarodnu organizaciju odgovara postupku pristupanja tužitelju.
227
Usto, tužiteljev statut treba tumačiti na način da su, ne dovodeći u pitanje postupke preispitivanja i oduzimanja članstva u stalnom odboru, države i međunarodne organizacije koje su bile primljene u taj odbor mogle izići iz njega bez poduzimanja posebnih formalnosti.
228
Naime, ne može se na temelju činjenice da u tužiteljevu statutu ne postoji klauzula kojom se određuje postupak dobrovoljnog odustajanja od članstva u upravljačkom odboru zaključiti da su države i međunarodne organizacije koje su primljene u to tijelo u njega primljene trajno, bez ikakve mogućnosti napuštanja te organizacije.
229
To tumačenje, uostalom, potvrđuju stajališta više država koje su izjavile da više nisu članice tužiteljeva upravljačkog odbora unatoč tomu što u njegovu statutu ne postoji klauzula kojom se određuju posebne formalnosti za dobrovoljno odustajanje od članstva u njegovu upravljačkom odboru.
230
U tim okolnostima, članicama organizacije tužitelja na dan stupanja na snagu pobijane odluke treba smatrati samo one države i međunarodne organizacije koje su tražile primanje u tužiteljev upravljački odbor ili stalni odbor, na čiji zahtjev članice tog odlučivačkog tijela nisu imale prigovore, i koje su i dalje bile u tom odboru na dan 16. prosinca 2014. te, ovisno o slučaju, nakon toga.
231
Slijedom navedenog, tužitelj neosnovano prigovara Komisiji zbog toga što određene države i određene međunarodne organizacije nije smatrala njegovim članicama kada te države ili te organizacije od 16. prosinca 2014. nisu bile članice njegova upravljačkog odbora ili njegova stalnog odbora, iako su sudjelovale u GSG‑u ili financijski ili u naravi doprinose ili su doprinosile njegovu proračunu ili njegovim operacijama.
232
Iz toga slijedi da taj prigovor treba odbiti kao neosnovan.
2) Drugi prigovor, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni u tumačenju stajališta Belgije i Austrije
233
Tužitelj tvrdi, u biti, da iz analize odgovora ispitivanih država proizlazi da mu barem dvije od njih, odnosno Belgija i Austrija, priznaju status međunarodne organizacije te potvrđuju da jesu ili su bile osnivačke članice, tako da opravdava postojanje barem dviju država među svojim članicama te bi trebao biti priznat kao međunarodna organizacija.
234
Valja ispitati zasebno svaki od argumenata od kojih se taj prigovor sastoji i koji se odnose na tumačenje odgovora belgijskih i austrijskih tijela.
i) Prvi argument, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni u tumačenju odgovora austrijskih tijela
235
Iz odgovora Austrije od 8. travnja 2020. na Komisijin zahtjev za savjetovanje proizlazi da je ta država potvrdila da je tužiteljeva članica.
236
Iz obrazloženja pobijane odluke, kako se ono navodi u točki 81. ove presude, proizlazi pak da Komisija nije osporavala to stajalište austrijskih tijela.
237
Usto, iz odgovora austrijskih tijela od 8. travnja 2020. proizlazi i da su ona smatrala da je, prema rezoluciji od 25. studenoga 1994., koju ne smatraju međunarodnim sporazumom, tužitelj prilikom svojeg osnivanja bio međunarodno, neovisno i privremeno tijelo ograničene pravne sposobnosti, a ne međunarodna organizacija. Međutim, ista su tijela smatrala da se čini da naknadna praksa, koja se očituje u sklapanju sporazuma o sjedištu i drugih međunarodnih ugovora, i činjenica da je u danom trenutku tužitelj bio trajno tijelo pokazuju da ima međunarodnu pravnu osobnost u mjeri u kojoj je to potrebno za izvršavanje njegovih zadaća. Na temelju toga su smatrale da je tužitelj međunarodna organizacija.
238
Međutim, iz obrazloženja pobijane odluke proizlazi da je Komisija vjerno prenijela sadržaj odgovora austrijskih tijela, smatrajući pritom da taj odgovor ne dovodi u pitanje zaključak do kojeg je došla u poddijelu A.7 točki (b) konačne ocjene, prema kojem tužitelj ne ispunjava uvjete za neizravno upravljanje propisane financijskim pravilima Unije. Naime, s jedne strane, tužitelj nije osnovan međunarodnim sporazumom kao međunarodna organizacija i, s druge strane, iz odgovora država s kojima se Komisija savjetovala proizlazi da naknadna praksa ne potvrđuje da države i međunarodne organizacije koje su navodno njegove članice općenito i jasno priznaju njegov status međunarodne organizacije.
239
Iz toga slijedi da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni u svojem tumačenju odgovora austrijskih tijela od 8. travnja 2020. Prvi argument stoga treba odbiti kao neosnovan.
ii) Drugi argument, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni u tumačenju odgovora belgijskih tijela
240
Na prvom mjestu, iz odgovora belgijskih tijela od 30. lipnja 2020. proizlazi da se Belgija, iako su ta tijela potvrdila da su prisustvovala sastanku od 25. studenoga 1994. na kojem je tužitelj osnovan, ipak ne smatra članicom organizacije tužitelja. Belgijska tijela također su navela da se tužitelj prema njihovu stajalištu može smatrati međunarodnom organizacijom, a zbog tog su razloga Belgija i tužitelj 13. lipnja 2012. potpisali sporazum o sjedištu kojim tužitelju, međutim, nisu dodijeljene sve porezne povlastice koje se uobičajeno daju međunarodnim organizacijama.
241
Međutim, iz obrazloženja pobijane odluke proizlazi da je Komisija vjerno prenijela sadržaj odgovora belgijskih tijela, smatrajući pritom da taj odgovor ne dovodi u pitanje zaključak do kojeg je došla u poddijelu A.7 točki (b) konačne ocjene, kako je sažet u točki 238. ove presude.
242
Konkretno, Komisija je smatrala da se na temelju priznanja tužiteljeva statusa međunarodne organizacije u obliku sporazuma o sjedištu koji je među ostalima sklopila Belgija ne može utvrditi da je ta organizacija međunarodna organizacija, s obzirom na to da su belgijska tijela Komisiji priopćila da Belgija nije njezina članica.
243
Na drugom mjestu, tužitelj se u prilog svojoj argumentaciji prema kojoj Belgiju treba smatrati jednom od njegovih članica poziva na sažetak analize pravne službe belgijskog Ministarstva vanjskih poslova od 9. studenoga 2009., koji je priložen OLAF‑ovu izvješću.
244
Međutim, iako iz tog sažetka proizlazi da je Belgija tada smatrala da tužitelj ima prirodu međunarodne organizacije, u tom se sažetku ne izjašnjava o pitanju je li ta država bila tužiteljeva članica na dan 9. studenoga 2009.
245
Osim toga, tužitelj se žali da Komisija nije u dovoljnoj mjeri uzela u obzir činjenicu da je Belgija sudjelovala, s jedne strane, na sastanku od 25. studenoga 1994. na kojem je osnovan te, s druge strane, na sastancima njegova upravljačkog odbora do 2013.
246
Međutim, budući da je pobijana odluka stupila na snagu tek 16. prosinca 2014., na temelju prisustvovanja belgijskih tijela tužiteljevu osnivanju 25. studenoga 1994. i sastancima njegova upravljačkog odbora, poslije njegova stalnog odbora, do 2013. godine, ne može se utvrditi da je Belgija bila članica te organizacije na dan stupanja na snagu navedene odluke i, ovisno o slučaju, nakon toga.
247
U tim okolnostima, Komisija u pobijanoj odluci nije počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je smatrala, s obzirom na odgovor belgijskih tijela od 30. lipnja 2020., da Belgija na dan stupanja na snagu pobijane odluke ni nakon toga nije bila tužiteljeva članica.
248
Slijedom navedenog, taj drugi argument treba odbiti kao neosnovan te stoga treba odbiti drugi prigovor u cijelosti.
3) Treći prigovor, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava i očitoj pogrešci u ocjeni koje je Komisija počinila nepriznavanjem činjenice da je Unija pristupila tužitelju
249
Treći se prigovor sastoji, u biti, od triju argumenata. U potporu prvom argumentu tužitelj ističe pogrešku koja se tiče prava koja se temelji na tome da je Komisija smatrala da Unija ne može pristupiti međunarodnoj organizaciji ako potonja organizacija među svojim članovima nema barem dvije države. U prilog drugom argumentu ističe očitu pogrešku u ocjeni koja se temelji na tome da je Komisija smatrala da Unija nije nikad postala njegova članica. U potporu trećem argumentu ističe pogrešku koja se tiče prava koja se temelji na tome da je Komisija ocijenila da se ne može smatrati da je Unija valjano pristupila rezoluciji od 25. studenoga 1994. jer nije primijenila postupak sklapanja međunarodnih sporazuma koji je tada bio propisan Ugovorima.
250
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da nijedna odredba Ugovorâ sudu Unije ne nalaže da u svakom slučaju ispita osnovanost razloga i argumenata istaknutih u prilog zahtjevima koji su mu podneseni. Naprotiv, sud Unije može, među ostalim zbog razloga koji se odnose na učinkovito sudovanje, odlučiti ne ispitati osnovanost razloga koje treba odbaciti kao nedopuštene ili odbiti kao bespredmetne (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 29. rujna 2022., HIM/Komisija, C‑500/21 P, neobjavljenu, EU:C:2022:741, t. 72. i 73.).
251
Konkretno, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da prigovori istaknuti protiv sporednih razloga akta čija se zakonitost osporava ne mogu dovesti do poništenja tog akta te su stoga bespredmetni (vidjeti po analogiji rješenje od 28. rujna 2023., QI/Komisija, C‑32/23 P, neobjavljeno, EU:C:2023:722, t. 4. (mišljenje nezavisnog odvjetnika, t. 34. i navedenu sudsku praksu)).
252
U ovom slučaju, tužitelj u okviru ovog prigovora tvrdi da dokazuje svoj status međunarodne organizacije pozivanjem na činjenicu da je na dan stupanja na snagu pobijane odluke imao barem dvije članice, odnosno, s jedne strane, Austriju i, s druge strane, Uniju, koja je valjano pristupila rezoluciji od 25. studenoga 1994. te je bila članica njegova upravljačkog odbora, a zatim stalnog odbora.
253
Međutim, s jedne strane, bez potrebe da se ispita pitanje je li Komisija valjano pristupila rezoluciji od 25. studenoga 1994., iz podudarnih naznaka ugovornih strana proizlazi da Komisija od 20. svibnja 2003. više nije bila članica tužiteljeva upravljačkog odbora.
254
U tim okolnostima, kao što to proizlazi iz ispitivanja prvog prigovora u okviru ovog dijela, ne može se smatrati da je Unija bila tužiteljeva članica u razdoblju u kojem je pobijana odluka bila na snazi.
255
S druge strane, tužitelj ne dokazuje, a čak ni ne tvrdi, da je na dan stupanja na snagu pobijane odluke jedna od njegovih članica bila međunarodna organizacija.
256
U tom pogledu, iako se rezolucijom od 25. studenoga 1994. i člankom 5. stavkom 1. tužiteljeva statuta predviđa da će Ured visokog povjerenika Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR) biti član ex officio njegova upravljačkog odbora, iz dopisa glavnog tajnika UNHCR‑a od 25. veljače 2014. proizlazi da UNHCR od 2000. više nije financijski doprinosio projektima koje je provodio tužitelj, više nije sudjelovao na sastancima navedenog upravljačkog odbora i od 2010. više nije bio član tog tijela.
257
U tim okolnostima, budući da se ne može smatrati da su Unija ili neka druga međunarodna organizacija, među ostalim UNHCR, bile tužiteljeve članice od 16. prosinca 2014., ovaj prigovor, čak i ako se pretpostavi da je osnovan, ne utječe na zakonitost pobijane odluke te ga treba odbiti. Stoga treba odbiti i prvi dio ovog tužbenog razloga u cijelosti.
c)
Drugi dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u tome što je Komisija rezoluciju od 25. studenoga 1994. odbila kvalificirati kao međunarodni sporazum o osnivanju međunarodne organizacije
258
Drugi se dio sastoji, u biti, od dvaju prigovora, od kojih se prvi temelji na pogreškama koje se tiču prava koje je Komisija počinila time što je rezoluciju od 25. studenoga 1994. odbila kvalificirati kao međunarodni sporazum, a drugi na pogrešci u tumačenju kad je riječ o namjeri potpisnikâ navedene rezolucije da tužitelju dodijele status međunarodne organizacije.
1) Prvi prigovor, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava zbog toga što je Komisija rezoluciju od 25. studenoga 1994. odbila kvalificirati kao međunarodni sporazum
259
Prvi se prigovor sastoji, u biti, od triju argumenata, od kojih se prvi temelji na tome da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava u pogledu pravno obvezujuće prirode rezolucije od 25. studenoga 1994., drugi na tome da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava u pogledu zahtjeva da su navedenu rezoluciju trebali potpisati za to ovlašteni predstavnici, a treći na tome da je Komisija počinila pogrešku u pogledu zahtjeva za isprave o potpisu ili ratifikaciji navedene rezolucije.
i) Prvi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu pravno obvezujuće prirode rezolucije od 25. studenoga 1994.
260
U potporu tom argumentu tužitelj tvrdi, u biti, da je Komisija u pobijanoj odluci počinila pogrešku koja se tiče prava time što je preuzela stajalište Austrije, Finske i Švedske prema kojem je rezolucija od 25. studenoga 1994. činila političku izjavu koja nije pravno obvezujuća, tako da se nije mogla kvalificirati kao međunarodni sporazum.
261
U tom pogledu, iz obrazloženja pobijane odluke, osobito iz poddijela A.7 točke (c) konačne ocjene, proizlazi da se Komisija, u potporu zaključku prema kojem rezolucija od 25. studenoga 1994. nije bila međunarodni sporazum, pozvala na stajališta Austrije i Finske od 8. travnja odnosno 23. siječnja 2020.
262
Tako iz odgovora Austrije od 8. travnja 2020. proizlazi da austrijska tijela, iako su predstavnici te države potpisali rezoluciju od 25. studenoga 1994., smatraju da navedena rezolucija nije međunarodni sporazum.
263
Osim toga, finska su tijela u svojem odgovoru od 23. siječnja 2020. navela da su predstavnici Finske na sastanku od 25. studenoga 1994. potpisali rezoluciju od istog dana smatrajući da je riječ o političkoj izjavi koja nije pravno obvezujuća.
264
Usto, iako iz pobijane odluke ne proizlazi da se Komisija izričito pozvala na stajalište švedskih tijela o pitanju je li rezolucija od 25. studenoga 1994. međunarodni sporazum, iz odgovora te države od 2. srpnja 2020. može se zaključiti da ta tijela također smatraju, kao i austrijska i finska tijela, da navedena rezolucija nema prirodu međunarodnog sporazuma.
265
Naime, kao što je to navedeno u točki 206. ove presude, dokument koji su potpisale države ne može činiti međunarodni sporazum ako ne sadržava nijednu odredbu kojom se stvaraju prava i obveze na koje su te države pristale. Stoga, u ovom predmetu, Opći sud treba ispitati sadržaj i doseg rezolucije od 25. studenoga 1994. kako bi utvrdio sadržava li taj dokument pravno obvezujuće obveze za svoje potpisnike (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 6. studenoga 2008., Grčka/Komisija, C‑203/07 P, EU:C:2008:606, t. 56.).
266
Kao prvo, u točki 1. rezolucije od 25. studenoga 1994. navodi se sporazum predstavnikâ vlada i međunarodnih organizacija koji su sudjelovali na sastanku od istog dana o tome da se na taj dan formalizira osnivanje tužitelja, kao što je to bilo planirano na pripremnim sastancima koji su se održavali u Ženevi od srpnja 1993., i to u skladu sa zapisnikom priloženim navedenoj rezoluciji.
267
Kao drugo, točkom 2. rezolucije od 25. studenoga 1994. potvrđeno je imenovanje tužiteljeva glavnog direktora.
268
Kao treće, točkom 3. rezolucije od 25. studenoga 1994. predviđeno je uspostavljanje upravljačkog odbora, kojem su mogle pristupiti vlade i međunarodne organizacije koje na redovitoj osnovi financijski ili u naravi doprinose proračunu ili operacijama tužitelja i u kojem su ex officio sudjelovali UNHCR i Zaštitne snage Ujedinjenih naroda (UNPROFOR). Usto, navedeni odbor bio je nadležan za, među ostalim, usvajanje vlastitih pravila dvotrećinskom većinom, utvrđivanje smjernica, donošenje tužiteljeva proračuna, imenovanje glavnog direktora apsolutnom većinom, pozivanje stručnjaka ili predstavnika drugih međunarodnih organizacija i preispitivanje potrebe za nastavak tužiteljeva rada svakih šest mjeseci. Naposljetku, GSG se trebao okupljati dvaput godišnje kako bi proveo nadzor nad tužiteljevim operacijama i aktivnostima.
269
Kao četvrto, u točki 4. rezolucije od 25. studenoga 1994. pojašnjeno je da potpisivanje tog sporazuma ni u kojem pogledu ne podrazumijeva obvezu davanja doprinosa proračunu ili operacijama tužitelja, a takvu obvezu trebaju preuzeti članovi njegova upravljačkog odbora.
270
Kao peto, u točki 5. rezolucije od 25. studenoga 1994. navodi se sporazum sudionika sastanka od istog dana o tome da, kada se donese opći okvir za obnovu Bosne i Hercegovine, tužitelj treba biti uključen u taj opći okvir ili postupno prekinuti s aktivnostima, u skladu s odlukom GSG‑a u tom pogledu. U međuvremenu se tužiteljeve aktivnosti trebaju provoditi u sklopu aktivnosti UNHCR‑a i u uskoj vezi s aktivnostima UNPROFOR‑a.
271
Prema tome, iz teksta rezolucije od 25. studenoga 1994. proizlazi da su njezini potpisnici odobrili tužiteljeva pravila organizacije, osobito potvrđivanjem njegova glavnog direktora i donošenjem odluke o uspostavljanju njegova upravljačkog odbora.
272
Konkretno, iako rezolucija od 25. studenoga 1994. nije ni u kojem pogledu podrazumijevala obvezu njezinih potpisnika da postanu tužiteljevi članovi, ipak se njezinom točkom 5. predviđala obveza država članica GSG‑a da odluče uključiti tužitelja u opći okvir za obnovu Bosne i Hercegovine ili da se postupno prekine s njegovim aktivnostima.
273
Stoga je rezolucija od 25. studenoga 1994. doista sadržavala barem jednu pravno obvezujuću obvezu za svoje potpisnike, tako da se ne može smatrati izjavom od isključivo političke važnosti.
274
Slijedom navedenog, Komisija je u pobijanoj odluci počinila pogrešku koja se tiče prava time što je preuzela stajalište Austrije i Finske, koje, kao što to proizlazi iz točke 264. ove presude, ujedno odgovara stajalištu Švedske, prema kojem rezolucija od 25. studenoga 1994. čini političku izjavu koja nije pravno obvezujuća. Stoga taj prvi argument treba prihvatiti.
ii) Drugi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu zahtjeva da su rezoluciju od 25. studenoga 1994. trebali potpisati za to ovlašteni predstavnici
275
U potporu drugom argumentu tužitelj tvrdi da je, s formalnog gledišta, Komisija u pobijanoj odluci počinila pogrešku koja se tiče prava s obzirom na pravila navedena u članku 7. stavku 1. Bečke konvencije time što je od država koje su ispitivane o njegovu pravnom statusu tražila da podnesu ovlaštenje pregovarateljâ za usvajanje rezolucije od 25. studenoga 1994.
276
Uvodno valja podsjetiti na to da je pravo međunarodnih ugovora u osnovi kodificirano Bečkom konvencijom (vidjeti u tom smislu presudu od 11. ožujka 2015., Oberto i O’Leary, C‑464/13 i C‑465/13, EU:C:2015:163, t. 35.).
277
Konkretno, člankom 7. stavkom 1. Bečke konvencije, koji se odnosi na punomoć, propisano je da se smatra da neka osoba zastupa državu glede usvajanja ili utvrđivanja vjerodostojnosti teksta ugovora ili glede izražavanja pristanka te države da bude vezana ugovorom ako podnese odgovarajuću punomoć, ili ako iz prakse zainteresiranih država ili iz drugih okolnosti proistječe da su namjeravale smatrati da glede toga ta osoba zastupa državu i da ne zahtijevaju podnošenje punomoći.
278
Međutim, iznimno od članka 7. stavka 1. Bečke konvencije, stavkom 2. istog članka oslobađaju se obveze podnošenja punomoći državni glavari, šefovi vlada i ministri vanjskih poslova glede svih čina koji se odnose na sklapanje ugovora; šefovi diplomatskih misija glede usvajanja teksta ugovora između države koja akreditira i države u kojoj su akreditirani; akreditirani predstavnici država na međunarodnoj konferenciji ili u međunarodnoj organizaciji, ili u nekom njezinu organu, glede usvajanja teksta ugovora na toj konferenciji, u toj organizaciji ili u tom organu.
279
Prema tome, kada dokument potpisuju osobe koje nemaju potrebne ovlasti za preuzimanje obveze za svoje države, u skladu s člankom 7. stavkom 1. Bečke konvencije, takav se dokument ne može smatrati pravno obvezujućim međunarodnim sporazumom, osim ako su te osobe ovlaštene za preuzimanje obveza za navedene države a da ne moraju podnijeti punomoć, u skladu sa stavkom 2. istog članka (vidjeti u tom smislu presudu Međunarodnog suda za pravo mora od 14. ožujka 2012., Određivanje morske granice u Bengalskom zaljevu (Bangladeš/Mjanmar), Zbornik ITLOS‑a 2012., str. 4., t. 96. i 98.).
280
Usto, u skladu s člankom 8. Bečke konvencije, na koji je Komisija uputila u četvrtom poddijelu prvog dijela konačne ocjene, čin što ga u odnosu na sklapanje ugovora izvrši osoba koja se, na temelju članka 7. navedene konvencije, ne može smatrati ovlaštenom da glede toga zastupa državu, bez pravnog je učinka, osim ako ga ta država naknadno potvrdi.
281
U tom pogledu, iz komentara Komisije za međunarodno pravo na Nacrt članaka o pravu međunarodnih ugovora (Godišnjak Komisije za međunarodno pravo, 1966., sv. II., str. 210. – 211.), koji se u skladu s pravilima o tumačenju ugovora iz članaka 31. i 32. Bečke konvencije mogu uzeti u obzir u svrhu tumačenja članka 8. navedene konvencije, proizlazi da, unatoč tomu što predstavnik države prvotno nije imao ovlaštenje, država može naknadno prihvatiti izvršeni čin i time izraziti pristanak za to da bude vezana ugovorom te da će se također smatrati da je to prešutno učinila ako se poziva na odredbe ugovora ili postupa na takav način da se čini da priznaje čin svojeg predstavnika.
282
Na prvom mjestu, iz odgovora država kojima je Komisija uputila pitanja i koje su poslale svoje predstavnike na sastanak od 25. studenoga 1994. proizlazi da ni jedna od tih država nije mogla dostaviti punomoć koju su dale tim predstavnicima kako bi im odobrile, u skladu s člankom 7. stavkom 1. Bečke konvencije, potpisivanje rezolucije od istog dana.
283
Usto, iz tih odgovora ne proizlazi da postoji praksa tih država ili druge okolnosti koje dokazuju da su one sudionike sastanka od 25. studenoga 1994. namjeravale smatrati svojim predstavnicima glede potpisivanja rezolucije od istog dana i ne zahtijevati podnošenje punomoći.
284
Na drugom mjestu, točno je da iz odgovora Švedske od 2. srpnja 2020. proizlazi da je rezoluciju od 25. studenoga 1994. naknadno potpisao švedski ministar vanjskih poslova, tako da se može smatrati da se na tu državu primjenjivalo oslobođenje od obveze podnošenja punomoći predviđeno u članku 7. stavku 2. točki (a) Bečke konvencije.
285
Na trećem mjestu, međutim, iz poziva na sastanak od 25. studenoga 1994., koji je UNHCR 15. studenoga 1994. uputio voditelju stalne delegacije Komisije pri međunarodnim organizacijama u Ženevi, iz izjave bivšeg Komisijina dužnosnika od 16. siječnja 2020., koja se nalazi u Prilogu tužbi A.43, te iz izjave bivšeg dužnosnika danske vlade od 30. srpnja 2019., koja se nalazi u Prilogu tužbi A.44, proizlazi da su o rezoluciji od 25. studenoga 1994. pregovarali i da su je usvojili predstavnici država koji su članovi radne skupine Međunarodne konferencije o bivšoj Jugoslaviji zadužene za humanitarna pitanja, na sastanku te radne skupine.
286
Stoga, budući da rezoluciju od 25. studenoga 1994. nisu odobrili svi akreditirani predstavnici država na Međunarodnoj konferenciji o bivšoj Jugoslaviji, navedena se rezolucija, usvojena u okviru radne skupine, ne može smatrati ugovorom koji je usvojen u okviru te konferencije, u skladu s člankom 7. stavkom 2. točkom (c) Bečke konvencije.
287
Na četvrtom mjestu, i u svakom slučaju, iz spisa i, osobito, iz odgovora država kojima je Komisija uputila pitanja proizlazi da su, osim toga što je Austrija priznala svoje članstvo u tužitelju, pojedine od tih država prisustvovale, 10. ožujka 1995., usvajanju njegova statuta (u daljnjem tekstu: prvotni statut), i to Francuska, čija je predstavnica navedeni statut potpisala u svojstvu predsjednice upravljačkog odbora, i Finska, i da su pojedine od tih država bile članice njegova upravljačkog odbora ili stalnog odbora, i to Danska, Francuska, Nizozemska, Švedska i Norveška, a predstavnici tih dviju posljednjih država potpisali su tužiteljeve statute usvojene 2008. i 2012. u svojstvu predsjednika njegova upravljačkog odbora, koji je postao stalni odbor.
288
Tako su države navedene u točki 287. ove presude, svojim prisustvovanjem usvajanju prvotnog ili kasnijeg statuta ili svojim sudjelovanjem u njegovu upravljačkom odboru ili njegovu stalnom odboru postupale na takav način da se čini da priznaju čin potpisivanja rezolucije od 25. studenoga 1994. koji su izvršili njihovi predstavnici te su stoga naknadno potvrdile, u smislu članka 8. Bečke konvencije, potpisivanje te rezolucije čija je svrha bila osnivanje tužitelja.
289
U tim okolnostima, Komisija je u pobijanoj odluci počinila pogrešku koja se tiče prava time što je rezoluciju od 25. studenoga 1994. odbila kvalificirati kao međunarodni sporazum zbog toga što sudionici sastanka od istog dana nisu bili opunomoćeni, s obzirom na to da su barem dvije države naknadno potvrdile potpisivanje navedene rezolucije. Stoga ovaj argument treba prihvatiti.
iii) Treći argument, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u pogledu zahtjeva za isprave o potpisu ili ratifikaciji rezolucije od 25. studenoga 1994.
290
U potporu trećem argumentu tužitelj tvrdi da je Komisija u pobijanoj odluci počinila pogreške koje se tiču prava s obzirom na određena načela međunarodnog javnog prava navedena u Bečkoj konvenciji time što je od država kojima su upućena pitanja o njegovu pravnom statusu tražila da dokažu da su potpisale njegov osnivački akt ili dostave ispravu o ratifikaciji, dok je iz spisa kojim je Komisija raspolagala proizlazilo da su rezoluciju od 25. studenoga 1994. propisno odobrile i potpisale države koje su njegove osnivačice te da se u praksi međunarodna organizacija još ne stvara službenim sporazumom.
291
Na prvom mjestu, valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 11. Bečke konvencije, pristanak države na to da bude vezana ugovorom može biti izražen potpisivanjem, razmjenom isprava koje čine ugovor, ratifikacijom, prihvatom, odobrenjem ili pristupom, ili na bilo koji drugi ugovoreni način.
292
Konkretno, člankom 12. stavkom 1. Bečke konvencije određuje se da se pristanak države na to da bude vezana ugovorom izražava potpisom predstavnika te države ako ugovor predviđa da će potpisivanje imati takav učinak; ako se na drugi način ustanovi da su se države pregovarateljice sporazumjele da potpisivanje ima takav učinak; ili ako namjera države da takav učinak dade potpisivanju proistječe iz punomoći njezina predstavnika ili je izražena tijekom pregovora.
293
Usto, člankom 12. stavkom 2. Bečke konvencije propisuje se da, u svrhu stavka 1. istog članka, parafiranje teksta vrijedi kao potpisivanje ugovora ako se ustanovi da su se države pregovarateljice tako sporazumjele te da potpisivanje ugovora ad referendum od predstavnika neke države vrijedi kao konačno potpisivanje ugovora ako ta država to potvrdi.
294
U ovom slučaju, iz točke 6. rezolucije od 25. studenoga 1994. i zapisnika od 29. studenoga 1994. proizlazi da su sudionici sastanka od 25. studenoga 1994. bili pozvani da potpišu navedenu rezoluciju.
295
Prema tome, budući da je potpisivanje sporazuma prema Bečkoj konvenciji jedan od načina na koji država izražava pristanak na to da bude vezana tim sporazumom, Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava s obzirom na članak 12. navedene konvencije time što je države koje su navodno tužiteljeve članice ispitivala o tome i od njih tražila da dostave eventualne isprave o potpisu.
296
Na drugom mjestu, člankom 14. stavkom 1. Bečke konvencije određuje se da se pristanak države na to da bude vezana ugovorom izražava ratifikacijom ako ugovor predviđa da se pristanak izrazi ratifikacijom; ako se na drugi način ustanovi da su se države pregovarateljice sporazumjele da će ratifikacija biti nužna; ako je predstavnik te države potpisao ugovor uz rezervu ratifikacije; ako namjera te države da potpiše ugovor uz rezervu ratifikacije proistječe iz punomoći njezina predstavnika ili je izražena tijekom pregovora.
297
U ovom slučaju, ni iz rezolucije od 25. studenoga 1994. ni iz zapisnika od 29. studenoga 1994. ne proizlazi da su sudionici sastanka od 25. studenoga 1994. predvidjeli postupak ratifikacije te rezolucije.
298
Međutim, takvu volju za provedbom postupka ratifikacije predstavnici država i međunarodnih organizacija mogli su izraziti tijekom pregovora ili prilikom potpisivanja, u skladu sa slučajevima predviđenim u članku 14. stavku 1. točkama (b) do (d) Bečke konvencije.
299
Slijedom navedenog, tužitelj također neosnovano prigovara Komisiji zbog toga što je države za koje je pretpostavljala da su njegove članice ispitivala o postojanju isprava o ratifikaciji kako bi utvrdila jesu li dale pristanak za to da budu vezane rezolucijom od 25. studenoga 1994.
300
Stoga taj treći argument treba odbiti kao neosnovan.
iv) Utjecaj osnovanosti prvog i drugog argumenta u okviru ovog prigovora na zakonitost pobijane odluke
301
Iz točaka 274. i 289. ove presude proizlazi da je Komisija u pobijanoj odluci počinila pogreške koje se tiču prava time što je smatrala da rezolucija od 25. studenoga 1994. nije međunarodni sporazum.
302
Međutim, te pogreške koje se tiču prava u ovoj fazi ispitivanja tužiteljeve argumentacije ne utječu na zakonitost pobijane odluke, s obzirom na to da ne utječu na uvjet propisan financijskim pravilima Unije u skladu s kojim je tužitelj, za izvršavanje proračuna Unije prema neizravnom načinu upravljanja predviđenom za međunarodne organizacije, trebao biti osnovan međunarodnim sporazumom čija je svrha bila njegovo osnivanje kao međunarodne organizacije.
303
Stoga nezakonitosti utvrđene u točkama 274. i 289. ove presude ne mogu same po sebi dovesti do poništenja pobijane odluke.
2) Drugi prigovor, koji se temelji na pogrešci u tumačenju u pogledu namjere potpisnikâ rezolucije od 25. studenoga 1994. da tužitelju dodijele status međunarodne organizacije
304
U potporu ovom prigovoru tužitelj tvrdi, u biti, da je Komisija u pobijanoj odluci počinila pogrešku koja se tiče prava u pogledu sadržaja rezolucije od 25. studenoga 1994. jer je smatrala da svrha tog akta nije bila osnivanje međunarodne organizacije, nego privremenog mehanizma sa zajedničkim financiranjem.
305
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 31. Bečke konvencije, koji je izraz međunarodnog običajnog prava, ugovor mora tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora (vidjeti presudu od 11. ožujka 2015., Oberto i O’Leary, C‑464/13 i C‑465/13, EU:C:2015:163, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
306
Na prvom mjestu, valja utvrditi da se rezolucijom od 25. studenoga 1994. tužitelj ne kvalificira kao međunarodna organizacija niti se određuje njegov pravni status.
307
Na drugom mjestu, valja također istaknuti da rezolucijom od 25. studenoga 1994. tužitelju čak nije dana pravna osobnost u okviru klauzule kojom bi mu se dodijelila sposobnost za sklapanje ugovora ili stranačka sposobnost.
308
Na trećem mjestu, rezolucijom od 25. studenoga 1994. nije predviđeno ni da bi tužitelj mogao uživati imunitete u izvršavanju svojih aktivnosti, dok, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 209. i 210. ove presude, međunarodne organizacije načelno uživaju, u izvršavanju svojih zadaća, imunitete predviđene njihovim osnivačkim ugovorima.
309
Na četvrtom mjestu, iz teksta rezolucije od 25. studenoga 1994. proizlazi da njezini potpisnici, kada su osnovali tužitelja, nisu namjeravali uspostaviti organizaciju sa svim sredstvima potrebnima za njezin rad i najboljim mogućim jamstvima stabilnosti, kontinuiteta i učinkovitosti za izvršavanje njezinih zadaća, nego neobvezni mehanizam stavljen na raspolaganje strana, kojim bi se svaka od njih mogla služiti po volji.
310
Kao prvo, naime, kad je riječ o stabilnosti i kontinuitetu tužiteljevih zadaća, točkom 3. rezolucije od 25. studenoga 1994. propisano je da upravljački odbor treba svakih šest mjeseci preispitati potrebu za nastavak tužiteljeva rada, a u skladu s njezinom točkom 5., države koje su strane rezolucije od 25. studenoga 1994. trebaju odlučiti da će ili uključiti tužitelja u opći okvir za obnovu Bosne i Hercegovine ili postupno prekinuti s njegovim aktivnostima.
311
Kao drugo, kad je riječ o učinkovitosti tužiteljevih zadaća, iako se u točki 3. rezolucije od 25. studenoga 1994. navodi da države i međunarodne organizacije koje su strane te rezolucije redovito uplaćuju doprinose u njegovu korist, potonjom se rezolucijom navedenim državama i organizacijama ne nalaže uplaćivanje obveznih doprinosa radi financiranja tužiteljeva proračuna. Naprotiv, rezolucijom se izričito predviđa fakultativna priroda doprinosa tužiteljevih članova, bilo onih financijskih bilo onih u naravi.
312
Kao treće, rezolucijom od 25. studenoga 1994. nije predviđeno da države i organizacije koje su strane navedene rezolucije tužitelju prenesu obvezujuće nadležnosti, a te države i organizacije mogu, naprotiv, slobodno pristupiti toj rezoluciji, povući se iz nje jednostrano i u trenutku koji one smatraju prikladnim te je zamijeniti drugim komunikacijskim kanalima.
313
Na petom mjestu, tumačenje teksta i svrhe rezolucije od 25. studenoga 1994., iz kojeg proizlazi da njezini autori, kada su osnivali tužitelja, nisu namjeravali uspostaviti međunarodnu organizaciju, potvrđuje kontekst u kojem je ta rezolucija usvojena, kako proizlazi iz više dokumenata sadržanih u spisu.
314
Kao prvo, iz zapisnika od 29. studenoga 1994. proizlazi da su, na sastanku radne skupine Konferencije o bivšoj Jugoslaviji koja je zadužena za humanitarna pitanja, održanome 25. studenoga 1994., više država, osobito Njemačka, Finska, Norveška i Rusija, i Ured Europske zajednice za humanitarnu pomoć (ECHO) izrazili oklijevanje u pogledu inicijative koja bi dovela do uspostavljanja novog institucionaliziranog tijela te su ustrajali na privremenoj prirodi tužiteljeva rada. Usto, nijedan od sudionika tog sastanka nije tužitelja kvalificirao kao međunarodnu organizaciju.
315
Kao drugo, tužitelj se poziva na dokument koji je na engleskom jeziku naslovljen „Terms of reference of IMG‑IBH” (Mandat organizacije IMG‑IBH) za koji Opći sud shvaća da je riječ o prilogu rezoluciji od 25. studenoga 1994. Konkretno, u tom se dokumentu navode tužiteljeve zadaće koje čine, na državnom području Bosne i Hercegovine te u područjima energije, javnih usluga, smještaja i stanovanja, prikupljanje informacija, procjenjivanje osnovnih potreba stanovništva, utvrđivanje prioritetnih sektora koji zahtijevaju brzu međunarodnu pomoć, utvrđivanje i razrada programa ili projekata koje bi mogla financirati međunarodna zajednica te pružanje pomoći državama i međunarodnim institucijama radi financiranja programa ili projekata.
316
Međutim, u mandatu organizacije IMG‑IBH ne navodi se pravni status tužitelja niti mu se dodjeljuje sposobnost za sklapanje međunarodnih sporazuma.
317
Kao treće, u izjavi od 14. prosinca 1994. koju je sastavio koordinator specijalne operacije UNHCR‑a u bivšoj Jugoslaviji, koji je predsjedao sastankom od 25. studenoga 1994. na kojem je rezolucija od istog dana usvojena, samo se navodi da je na tom sastanku tužitelj formalno stvoren, a ne pojašnjava se je li se tom inicijativom tužitelju htjelo dati pravnu osobnost i, ovisno o slučaju, dodijeliti mu status međunarodne organizacije.
318
Kao četvrto, iz poziva na sastanak od 25. studenoga 1994. proizlazi da je svrha tog sastanka bila razmotriti preustroj tijela od kojeg je nastao tužitelj te njegov budući status, a ne stvoriti međunarodnu organizaciju.
319
Slijedom navedenog, Komisija nije u pobijanoj odluci počinila pogrešku koja se tiče prava time što je smatrala da rezolucija od 25. studenoga 1994. nije imala ni kao svrhu ni kao učinak to da tužitelju bude dodijeljen status međunarodne organizacije, tako da ovaj prigovor treba odbiti kao neosnovan te stoga treba odbiti drugi dio četvrtog tužbenog razloga u cijelosti.
d)
Treći dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u pogledu naknadne prakse potpisnikâ rezolucije od 25. studenoga 1994. i u pogledu toga da su Unija i određene države priznale status međunarodne organizacije
320
Treći dio četvrtog tužbenog razloga sastoji se, u biti, od triju prigovora, od kojih se prvi temelji na pogrešci koja se tiče prava zbog toga što je Komisija odbila priznati tužitelju status međunarodne organizacije unatoč naknadnoj praksi njegovih članica, drugi na pogrešci koja se tiče prava zbog toga što Komisija nije uzela u obzir to da su Unija i određene države tužitelju priznale status međunarodne organizacije, a treći na pogrešci koja se tiče prava zbog toga što Komisija nije uzela u obzir činjenicu da njegove članice nisu odlučile da on prestane s radom te činjenicu da zadovoljava načelo specifikacije.
1) Prvi prigovor, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu naknadne prakse potpisnikâ rezolucije od 25. studenoga 1994.
321
U potporu tom prigovoru tužitelj tvrdi, u biti, da je, čak i ako se pretpostavi da svojim osnivačkim aktom nije bio osnovan kao međunarodna organizacija, Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava time što nije priznala da je postupno stekao status trajne međunarodne organizacije, s obzirom na naknadnu praksu potpisnikâ rezolucije od 25. studenoga 1994. te, osobito, njegovih članica. Naime, navodi da je njegov prvotni statut izmijenjen 2008. i 2012. kako bi mu se dodijelila sredstva i povlastice međunarodne organizacije prikladni za nastavak njegova djelovanja i provođenje njegovih aktivnosti.
322
Uvodno valja podsjetiti na to da je Komisija u pobijanoj odluci smatrala da iz odgovora država s kojima se savjetovala proizlazi da naknadna praksa, nakon usvajanja rezolucije od 25. studenoga 1994., ne potvrđuje da države i međunarodne organizacije koje su navodno tužiteljeve članice općenito i jasno priznaju njegov status međunarodne organizacije.
323
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 31. stavkom 3. točkama (a) i (b) Bečke konvencije, u svrhu tumačenja ugovora, zajedno s kontekstom, treba voditi računa i o svakom naknadnom sporazumu između strana o tumačenju ugovora ili o primjeni njegovih odredbi te o svakoj naknadnoj praksi u primjeni tog ugovora kojom se ustanovljuje sporazum između strana o njegovu tumačenju (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Vijeće/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, t. 120.).
324
Konkretno, iz sudske prakse proizlazi da se isprave ne mogu smatrati naknadnim sporazumom o tumačenju ugovora ili naknadnom praksom kojom se ustanovljuje sporazum između strana o tumačenju ugovora, u smislu članka 31. stavka 3. točaka (a) i (b) Bečke konvencije, ako nisu usvojene uz potporu svih država koje su strane navedenog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu Međunarodnog suda od 31. ožujka 2014., Kitolov na Antarktici (Australija protiv Japana; Novi Zeland, intervenijent), Zbornik 2014., str. 226., t. 83.).
325
Usto, u skladu s člankom 32. Bečke konvencije, može se pozivati na dopunska sredstva tumačenja, uključujući pripremne radove i okolnosti pod kojima je ugovor sklopljen, da bi se potvrdio smisao koji proistječe iz primjene članka 31. iste konvencije, ili da bi se odredio smisao kad je tumačenje prema navedenom članku 31., osobito, dvosmisleno ili nejasno, ili dovodi do ishoda koji je očito besmislen ili nerazuman.
326
U takvom slučaju, u skladu sa zaključcima Komisije za međunarodno pravo o naknadnim sporazumima i praksi, u prilogu Rezoluciji Opće skupštine 73/202 od 20. prosinca 2018. (tekst koji je Komisija za međunarodno pravo usvojila na svojem 70. zasjedanju, 2018., i koji je podnesen Općoj skupštini u okviru njezina izvješća o radu navedenog zasjedanja (A/73/10)), naknadnu praksu čini svako postupanje jedne ili više strana u primjeni ugovora nakon njegova sklapanja.
327
Opći sud s obzirom na te odredbe i ta načela treba ispitati poziva li se tužitelj osnovano, u potporu ovom prigovoru, na naknadnu praksu svojih članica, kako ona proizlazi iz njegova prvotnog statuta i njegovih izmjena iz 2008. i 2012.
328
Iz ispitivanja drugog prigovora u okviru drugog dijela četvrtog tužbenog razloga proizlazi da odredbe rezolucije od 25. studenoga 1994., u pogledu toga što se njima tužitelj ne osniva kao međunarodna organizacija, nisu nimalo nejasne ili dvosmislene i ne dovode do očito besmislenog ili nerazumnog tumačenja, u smislu članka 32. Bečke konvencije.
329
Stoga, da bi se dokazala činjenica da je naknadnim sporazumima ili naknadnom praksom potpisnica rezolucije od 25. studenoga 1994. izmijenjeno tumačenje odredbi te rezolucije kako bi se tužitelju dodijelio status međunarodne organizacije, treba biti ispunjen uvjet da su sve potpisnice te rezolucije ili barem sve tužiteljeve članice odobrile takvu izmjenu, i to u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 324. ove presude.
330
U ovom slučaju, točno je da je, s jedne strane, prvotnim statutom tužitelju dana pravna osobnost te je predviđeno da se na dio njegova osoblja primjenjuje sustav imuniteta koje uživa UNHCR te da je, s druge strane, člankom 1. svojeg statuta iz 2012. kvalificiran kao međunarodna organizacija.
331
Međutim, tužitelj nije dokazao da njegov prvotni statut i njegov statut iz 2012. odražavaju volju svih potpisnica rezolucije od 25. studenoga 1994. ili barem njegovih članica da mu se dodijeli status međunarodne organizacije, zbog čega bi Komisija bila morala priznati te isprave kao naknadne sporazume ili naknadnu praksu u smislu članka 31. stavka 3. točaka (a) i (b) Bečke konvencije.
332
Naprotiv, na prvom mjestu, kad je riječ o prvotnom statutu, iz zapisnika sa sastanka upravljačkog odbora od 13. veljače 1995. na kojem su sudjelovali, pod pokroviteljstvom UNHCR‑a, predstavnici Danske, Njemačke, Francuske, Italije, Finske, Švedske, Ujedinjenje Kraljevine, Norveške i Europske zajednice, u svrhu sastavljanja tog statuta, proizlazi da je, na pitanje Finske, službenik UNHCR‑a ustrajao na činjenici da je tužitelj osnovan kako bi se osigurala privremena svrha, da nije bilo predviđeno stvaranje punopravne međunarodne organizacije te da tužiteljev statut nema, u odnosu na države koje su ga odobrile, jednak pravno obvezujući učinak kao onaj koji bi imao da su sve države o kojima je riječ provele postupak ratifikacije njegova osnivačkog akta.
333
Usto, iz dopisa finskih tijela od 29. travnja 2014. proizlazi da na sastanku upravljačkog odbora od 10. ožujka 1995., na kojem je prvotni statut odobren potrebnom dvotrećinskom većinom članica navedenog odbora, predstavnik Finske nije potpisao navedeni statut zbog dvojbi u pogledu pravne prirode tog dokumenta te da je, zbog jamstava koje je dao službenik UNHCR‑a spomenut u točki 332. ove presude, Finska naposljetku potpisala taj statut na sastanku upravljačkog odbora od 19. lipnja 1995. sastavivši izjavu prema kojoj je smatrala da je tužiteljev statut dokument političke prirode.
334
Prema tome, s obzirom na stajališta UNHCR‑a i Finske prilikom usvajanja tužiteljeva prvotnog statuta, iz okolnosti u kojima je navedeni statut usvojen ne proizlazi da on odražava volju svih potpisnica rezolucije od 25. studenoga 1994. niti tužiteljevih članica, da mu se dodijeli status međunarodne organizacije.
335
Na drugom mjestu, kad je riječ o tužiteljevu statutu usvojenom 2012., potonji je na raspravi tvrdio da su taj statut potpisale Francuska, Italija, Finska, Švedska i Norveška.
336
Međutim, kao prvo, valja istaknuti da, čak i ako se tužiteljeve tvrdnje smatraju točnima, iz toga bi slijedilo da statut iz 2012. nije usvojen uz potporu svih potpisnica rezolucije od 25. studenoga 1994.
337
Kao drugo, iz sadržaja spisa također ne proizlazi da su tužiteljeve članice prilikom usvajanja njegova statuta 2012. bile samo Francuska, Italija, Finska, Švedska i Norveška zbog čega bi trebalo smatrati da taj statut odražava jednoglasni sporazum tužiteljevih članica na taj dan za priznanje njegova svojstva međunarodne organizacije.
338
Kao treće, čak i ako se pretpostavi da su jedine tužiteljeve članice prilikom usvajanja statuta iz 2012. bile pet država navedenih u točki 335. ove presude, iz stajališta tih država, u odgovoru na OLAF‑ovu istragu i postupak savjetovanja koji je Komisija pokrenula u svrhu donošenja pobijane odluke, proizlazi da su ona proturječna klauzuli u statutu iz 2012. kojom se tužitelju priznaje svojstvo međunarodne organizacije.
339
Naime, s jedne strane, iz dopisa koji su 23. lipnja 2014. švedska tijela uputila OLAF‑u te iz odgovora tih tijela Komisiji od 2. srpnja 2020. proizlazi da Švedska smatra da tužitelj nije međunarodna organizacija, i to iako je nesporno da je švedski veleposlanik u Beogradu potpisao tužiteljev statut iz 2012., u svojstvu predsjednika njegova upravljačkog odbora, koji je postao stalni odbor.
340
S druge strane, iz odgovora koje su u okviru OLAF‑ove istrage dale Francuska, Italija, Finska i Norveška, kao i iz njihovih odgovora Komisiji od, redom, 22. srpnja, 13. ožujka i 14. siječnja 2020. te 20. prosinca 2019., proizlazi da te države smatraju da tužitelj nije međunarodna organizacija.
341
Prema tome, s obzirom na stajališta Francuske, Italije, Finske, Švedske i Norveške, iz spisa ne proizlazi da klauzula u statutu iz 2012., u skladu s kojom je tužitelj međunarodna organizacija, odražava jasnu i nedvosmislenu volju tih država da mu se dodijeli takav status.
342
Na trećem mjestu, valja istaknuti da, čak i ako se pretpostavi da su tužiteljev prvotni statut i njegov statut iz 2012. usvojeni uz potporu svih potpisnica rezolucije od 25. studenoga 1994. ili barem njegovih članica, iz izmjena navedenog statuta proizlazi da, iako su prilikom usvajanja novih statuta 2008. i 2012. navedene tužiteljeve članice namjeravale tužitelju osigurati određenu stabilnost i zajamčiti kontinuitet njegova djelovanja, one ipak nisu izmijenile njegovu prirodu neobveznog mehanizma sa zajedničkim financiranjem, kojim se svaka od njih mogla služiti po volji.
343
Konkretno, prilikom usvajanja statuta iz 2008. i 2012. tužiteljeve članice nisu izmijenile način njegova financiranja, koji se temeljio na neobveznim doprinosima, niti su mu povjerile obvezujuće nadležnosti, tako da one slobodno mogu jednostrano i u trenutku koji smatraju prikladnim napustiti taj mehanizam i zamijeniti ga drugim komunikacijskim kanalima.
344
U tom kontekstu, valja utvrditi da su klauzule u prvotnom statutu koje se odnose na tužiteljeve imunitete i pravnu osobnost te klauzula u statutu iz 2012., u skladu s kojom je tužitelj međunarodna organizacija, dvosmislene u smislu članka 32. Bečke konvencije.
345
Usto, iz odgovora država s kojima se Komisija savjetovala proizlazi da od tužiteljevih članica samo Austrija smatra da on može biti priznat kao međunarodna organizacija.
346
Slijedom navedenog, Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava time što je u pobijanoj odluci smatrala da naknadna praksa nakon usvajanja rezolucije od 25. studenoga 1994., a zatim usvajanja prvotnog statuta i statuta iz 2012., ne potvrđuje da potpisnice te rezolucije, kao ni tužiteljeve članice, dovoljno općenito i jasno priznaju tužiteljevo svojstvo međunarodne organizacije.
347
U tim okolnostima, ovaj prigovor treba odbiti kao neosnovan.
2) Drugi prigovor, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava zbog toga što Komisija nije uzela u obzir to da su Unija i određene države tužitelju priznale status međunarodne organizacije
348
Ovaj se prigovor sastoji od dvaju argumenata, od kojih se prvi temelji na povredi članaka 27. i 46. Bečke konvencije, a drugi na pogrešci koja se tiče prava zbog toga što Komisija nije uzela u obzir sporazume o sjedištu koje je tužitelj sklopio.
i) Prvi argument, koji se temelji na tome da je Komisija povrijedila članke 27. i 46. Bečke konvencije time što je prestala priznavati tužiteljev status međunarodne organizacije
349
U potporu prvom argumentu tužitelj tvrdi da, u skladu s člancima 27. i 46. Bečke konvencije, sklapanje sporazuma između njega i Komisije u okviru zajedničkog ili neizravnog upravljanja nužno podrazumijeva obvezu te institucije da prizna njegov status međunarodne organizacije.
350
U tom pogledu, na prvom mjestu, valja podsjetiti na to da se Bečka konvencija, u skladu s njezinim člankom 1. i člankom 2. stavkom 1. točkom (a), primjenjuje na međunarodne sporazume koji su u pisanom obliku sklopljeni između država i uređeni međunarodnim pravom. Tako se, u skladu s člankom 3. te konvencije, ona ne primjenjuje na međunarodne sporazume sklopljene između država i drugih subjekata međunarodnog prava, kao što je Unija.
351
Slijedom navedenog, tužitelj ne može osnovano prigovarati Komisiji, u prilog ovom argumentu, da je povrijedila članke 27. i 46. Bečke konvencije, čije odredbe nisu izravno primjenjive na Uniju.
352
Na drugom mjestu, ako se pretpostavi da se tužitelj htio pozvati na načela međunarodnog javnog prava iz članaka 27. i 46. Bečke konvencije, konkretno iz članka 27. stavaka 2. i 3. te iz članka 46. stavaka 2. i 3. Bečke konvencije od 21. ožujka 1986. o pravu međunarodnih ugovora između država i međunarodnih organizacija ili između međunarodnih organizacija (Službeni dokumenti Konferencije Ujedinjenih naroda o pravu međunarodnih ugovora između država i međunarodnih organizacija ili između međunarodnih organizacija, sv. II., str. 91.), iz tih načela proizlazi, s jedne strane, da se međunarodna organizacija koja je strana ugovora ne može pozivati na pravila organizacije da bi opravdala neizvršavanje ugovora i, s druge strane, da se međunarodna organizacija ne može pozvati na činjenicu da je njezin pristanak na to da bude vezana ugovorom izražen kršenjem neke odredbe pravila organizacije o nadležnosti za sklapanje ugovora kao na uzrok koji ništi njezin pristanak, osim ako je to kršenje bilo očito i tiče se nekoga bitnog pravila.
353
Međutim, kao prvo, s obzirom na to da se rezolucijom od 25. studenoga 1994. njezinim potpisnicama nije nalagalo da pristupe tužitelju niti je potonji bio kvalificiran kao međunarodna organizacija, Komisiji se ne može prigovarati da, donošenjem pobijane odluke, nije izvršila navedenu rezoluciju, čak i ako se pretpostavi da ju je propisno odobrila ili potpisala.
354
Usto, iz ispitivanja prvog prigovora u okviru ovog dijela proizlazi da se tužitelj neosnovano poziva na status međunarodne organizacije na temelju naknadne prakse nakon rezolucije od 25. studenoga 1994. ili usvajanja njegova statuta.
355
U svakom slučaju, iz točke 253. ove presude proizlazi da, s obzirom na to Komisija od 20. svibnja 2003. više nije članica tužiteljeva upravljačkog odbora, Unija više nije bila tužiteljeva članica u razdoblju u kojem je pobijana odluka bila na snazi.
356
Prema tome, čak i ako je Komisija 1994. ili kasnije valjano pristupila tužitelju, ona na dan stupanja na snagu pobijane odluke nije bila vezana nikakvom obvezom da mu prizna status međunarodne organizacije koji bi proizlazio iz moguće naknadne prakse nakon rezolucije od 25. studenoga 1994. ili usvajanja njegova statuta.
357
Kao drugo, iz obrazloženja pobijane odluke ne proizlazi da je Komisija, iako osporava to da je valjano pristupila rezoluciji od 25. studenoga 1994., navedenu odluku donijela zbog toga što je njezin pristanak na to da bude vezana tom rezolucijom izražen kršenjem pravila Unije o nadležnosti za sklapanje međunarodnih ugovora.
358
Konkretno, iz obrazloženja pobijane odluke ne proizlazi da se ona temelji na načelima navedenim u članku 46. Bečke konvencije i članku 46. stavcima 2. i 3. Bečke konvencije od 21. ožujka 1986. o pravu međunarodnih ugovora između država i međunarodnih organizacija ili između međunarodnih organizacija.
359
Slijedom navedenog, ovaj argument treba odbiti.
ii) Drugi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava zbog toga što Komisija nije uzela u obzir sporazume o sjedištu koje je tužitelj sklopio
360
U potporu drugom argumentu tužitelj tvrdi da je Komisija u pobijanoj odluci počinila pogrešku koja se tiče prava time što je odbila uzeti u obzir odgovore Belgije i Austrije u dijelu u kojem te države upućuju na sporazume o sjedištu koje je on sklopio, s obzirom na to da su takvi sporazumi izraz priznanja njegova statusa međunarodne organizacije koje su dale države potpisnice tih sporazuma, neovisno o tome jesu li članice te organizacije. Tako se poziva na potpisivanje sporazuma o sjedištu s Belgijom, Bosnom i Hercegovinom, Sjevernom Makedonijom, Mjanmarom/Burmom i Srbijom.
361
U tom pogledu, točno je da je Austrija, u odgovoru Komisiji od 8. travnja 2020., navela da se čini da naknadna praksa nakon usvajanja rezolucije od 25. studenoga 1994. i tužiteljeva statuta, osobito sklapanje sporazuma o sjedištu, pokazuje da je on stekao međunarodnu pravnu osobnost u mjeri u kojoj je to potrebno za izvršavanje njegovih zadaća. Usto, Belgija je, u odgovoru Komisiji od 30. lipnja 2020., spomenula sporazum o sjedištu koji je sklopila s tužiteljem.
362
Međutim, iz obrazloženja pobijane odluke proizlazi da je Komisija smatrala da to što države koje nisu tužiteljeve članice tom subjektu priznaju status međunarodne organizacije nije dostatno da se utvrdi da on ispunjava kriterije definicije međunarodnih organizacija utvrđene međunarodnim pravom, osobito načelima navedenim u Nacrtu članaka.
363
U tom pogledu, iz točaka 204. do 212. i 323. do 325. ove presude proizlazi da je priznanje statusa međunarodne organizacije rezultat suglasnosti volja država i, ovisno o slučaju, međunarodnih organizacija koje su strane sporazuma kojim se osniva dotična organizacija, a ta namjera mora jasno proizlaziti iz osnivačkog sporazuma ili naknadnih sporazuma, ili pak prakse koja je zabilježena nakon navedenog osnivačkog sporazuma, pod uvjetom da je u tim naknadnim sporazumima ili toj naknadnoj praksi izraženo takvo priznanje od svih strana osnivačkog sporazuma.
364
Prema tome, činjenica da države koje nisu pristupile osnivačkom sporazumu organizacije i koje nisu, ili više nisu, njezine članice smatraju tu organizaciju međunarodnom organizacijom ne može ni u kojem pogledu podrazumijevati obvezu Komisije da toj organizaciji prizna status međunarodne organizacije kako bi joj, među ostalim, odobrila izvršavanje proračuna Unije u okviru neizravnog upravljanja.
365
Slijedom navedenog, Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava time što prilikom donošenja pobijane odluke nije uzela u obzir sporazume o sjedištu koje je tužitelj sklopio s državama navedenima u točki 360. ove presude, tako da ovaj argument treba odbiti kao neosnovan.
3) Treći prigovor, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava zbog toga što Komisija nije uzela u obzir činjenicu da njegove članice nisu odlučile da prestane s radom i činjenicu da zadovoljava načelo specifikacije
366
U potporu trećem prigovoru tužitelj tvrdi da je Komisija u pobijanoj odluci počinila pogrešku koja se tiče prava jer nije uzela u obzir, s jedne strane, činjenicu da države koje su ga osnovale, unatoč njegovoj prvotno privremenoj prirodi, nisu nikad donijele odluku da prestane s radom i, s druge strane, činjenicu da zadovoljava načelo specifikacije.
367
U tom pogledu, točno je da su potpisnice rezolucije od 25. studenoga 1994. koje su pristupile tužitelju, kada su usvajale statut iz 2008. i 2012., namjeravale tužitelju osigurati određenu stabilnost i povjeriti mu zadaće posebne namjene u područjima obnove i razvoja, i izvan državnog područja Bosne i Hercegovine.
368
Međutim, iz ispitivanja drugog prigovora u okviru drugog dijela ovog tužbenog razloga i prvog prigovora u okviru ovog dijela proizlazi da ni potpisnice rezolucije od 25. studenoga 1994. ni tužiteljevi članovi nisu jednoglasno ili barem, većinski, izrazili namjeru da mu dodijele status međunarodne organizacije.
369
Činjenica pak da tužiteljevi članovi nisu odlučili da on prestane s radom i to što zadovoljava načelo specifikacije nisu dostatni da se utvrdi takva namjera i stoga ne utječu na zakonitost pobijane odluke.
370
Slijedom navedenog, ovaj prigovor treba odbiti kao i, posljedično, treći dio i četvrti tužbeni razlog u cijelosti.
5.
Drugi i treći dio drugog tužbenog razloga, koji se temelje na povredi obveze dužne pažnje odnosno obveze nepristranosti
a)
Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi obveze dužne pažnje
371
U potporu drugom dijelu drugog tužbenog razloga tužitelj ističe, u biti, sedam prigovora, od kojih se prvi temelji na pogreškama koje je Komisija počinila u pogledu određivanja država koje je trebalo ispitati o njegovu pravnom statusu, drugi na pogreškama koje je Komisija počinila u pogledu opsega sporazuma o sjedištu koji je on sklopio s belgijskim tijelima, treći na pogreškama koje je Komisija počinila u pogledu definicije pojma „međunarodna organizacija”, četvrti na pogreškama koje je Komisija počinila zbog toga što nije uzela u obzir dokumente kojima je već raspolagala, peti na pogreškama koje je Komisija počinila zbog nepotpunosti upitnika koji je ona uputila državama koje su navodno bile njegove članice, šesti na pogreškama koje je Komisija počinila zbog nesvrhovitosti njezina zahtjeva da ispitivane države dostave propisno potpisan tužiteljev osnivački sporazum, a sedmi na pogreškama koje je Komisija počinila jer se s ispitivanim državama nije još jednom savjetovala nakon primitka tužiteljevih primjedbi 5. i 30. ožujka 2021.
372
Uvodno valja podsjetiti na to da se obvezom dužne pažnje, koja je svojstvena pravu na dobru upravu iz članka 41. Povelje i koja se općenito primjenjuje na radnje uprave Unije u odnosima s javnosti, institucijama Unije nalaže da postupaju s pažnjom i oprezom kada ispituju sve relevantne elemente konkretnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 168. i navedenu sudsku praksu).
373
Stoga se, s obzirom na sadržaj obveze dužne pažnje, tužbeni razlog koji se temelji na povredi te obveze često podudara s onim koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni (presuda od 16. lipnja 2022., SGL Carbon i dr./Komisija, C‑65/21 P i C‑73/21 P do C‑75/21 P, EU:C:2022:470, t. 32.).
374
Naime, obveza dužne pažnje je odgovornost institucija Unije u izvršavanju njihove diskrecijske ovlasti. Stoga, kada se jedna stranka poziva na očitu pogrešku u ocjeni koju je počinila nadležna institucija, sud Unije mora provjeriti je li ta institucija s pažnjom i oprezom ispitala sve relevantne elemente konkretnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2022., SGL Carbon i dr./Komisija, C‑65/21 P i C‑73/21 P do C‑75/21 P, EU:C:2022:470, t. 30. i 31. i navedenu sudsku praksu).
375
U ovom slučaju, valja utvrditi da je tužitelj u okviru četvrtog tužbenog razloga Komisiji prigovarao da je počinila više očitih pogrešaka u ocjeni i da se ta argumentacija podudara s onom iznesenom u potporu ovom dijelu.
376
Međutim, budući da iz točke 370. ove presude proizlazi da četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na, među ostalim, većem broju očitih pogrešaka u ocjeni, treba odbiti kao neosnovan, tužitelj, posljedično, Komisiji neutemeljeno prigovara da njegov položaj nije ispitala s pažnjom i oprezom te da je time prilikom donošenja pobijane odluke povrijedila obvezu dužne pažnje.
377
U svakom slučaju, kad je riječ o prvom prigovoru, koji se temelji na tome da je Komisija, s jedne strane, postupila pogrešno time što je o tužiteljevu pravnom statusu ispitivala Tursku te da, s druge strane, nije ispitivala Bosnu i Hercegovinu, Sjevernu Makedoniju, Mjanmar/Burmu i Srbiju, valja podsjetiti na to da je nakon objave presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) tužitelj odbio priopćiti Komisiji identitet svojih članica.
378
U tom se kontekstu ne može smatrati da je Komisija povrijedila svoju obvezu dužne pažnje time što je ispitivala države koje je tužitelj, na vlastitim internetskim stranicama 26. studenoga 2019., naveo kao svoje članice, a među kojima je bila Turska.
379
Kad je riječ o Bosni i Hercegovini, Sjevernoj Makedoniji, Mjanmaru/Burmi i Srbiji, za koje nije osporavano da nisu tužiteljeve članice, iz ispitivanja drugog argumenta drugog prigovora u okviru trećeg dijela četvrtog tužbenog razloga proizlazi da eventualna stajališta tih država o pitanju je li tužitelj bio međunarodna organizacija nisu relevantna za donošenje pobijane odluke.
380
Kad je riječ o drugom prigovoru, koji se temelji na Komisijinoj pogrešci u pogledu opsega sporazuma o sjedištu koji su sklopili austrijska tijela i tužitelj, iz ispitivanja drugog argumenta drugog prigovora u okviru trećeg dijela četvrtog tužbenog razloga također proizlazi da opseg tog sporazuma nije relevantan za donošenje pobijane odluke, s obzirom na to da Belgija na dan stupanja na snagu pobijane odluke više nije bila tužiteljeva članica, kao što to proizlazi iz ispitivanja drugog argumenta drugog prigovora u okviru prvog dijela četvrtog tužbenog razloga.
381
Kad je riječ o trećem prigovoru, koji se temelji na Komisijinoj pogrešci u pogledu definicije pojma „međunarodna organizacija”, koja se navodno razlikuje od one predviđene u Smjernicama, iz ispitivanja četvrtog tužbenog razloga proizlazi da Komisija u pobijanoj odluci nije počinila pogrešku koja se tiče prava time što se u donošenju odluke oslonila na definiciju navedenog pojma kako ona proizlazi osobito iz Bečke konvencije i Nacrta članaka.
382
Usto, iz Smjernica ne proizlazi da se definicija pojma „međunarodna organizacija” navedena u tom dokumentu razlikuje od one na koju se Komisija oslonila u donošenju pobijane odluke.
383
Kad je riječ o četvrtom prigovoru, koji se temelji na tome da Komisija nije uzela u obzir dokumente kojima je već raspolagala, iz ispitivanja četvrtog tužbenog razloga proizlazi da razni dokumenti koje je tužitelj dostavio i koji su, najvećim dijelom, priloženi OLAF‑ovu izvješću o istrazi ne pokazuju da su potpisnice rezolucije od 25. studenoga 1994. ili barem tužiteljevi članovi, svi ili većina njih, imali namjeru dodijeliti mu status međunarodne organizacije.
384
Kad je riječ o petom prigovoru, koji se temelji na nepotpunosti upitnika koji je Komisija uputila državama koje su navodno tužiteljeve članice, iz navedenog upitnika proizlazi da Komisija države o kojima je riječ nije pitala samo jesu li ili su bile tužiteljeve članice i jesu li potpisale međunarodni ili međuvladin sporazum kojim je on osnovan kao međunarodna organizacija, nego i smatraju li da on ispunjava uvjete za to bude kvalificiran kao međunarodna organizacija u smislu financijskih pravila Unije, tako da s obzirom na definiciju pojma „međunarodna organizacija”, na koju se podsjeća u točkama 197. do 212. ove presude, taj prigovor treba odbiti kao neosnovan.
385
Kad je riječ o šestom prigovoru, koji se temelji na nesvrhovitosti Komisijina zahtjeva da ispitivane države dostave propisno potpisan tužiteljev osnivački sporazum, taj prigovor također treba odbiti kao neosnovan, kao što to proizlazi iz ispitivanja trećeg argumenta prvog prigovora u okviru drugog dijela četvrtog tužbenog razloga.
386
Kad je riječ o sedmom prigovoru, koji se temelji na tome da se s državama kojima je Komisija uputila pitanja nije još jednom savjetovalo nakon primitka tužiteljevih primjedbi 5. i 30. ožujka 2021., iz ispitivanja četvrtog tužbenog razloga proizlazi da te primjedbe, ponovljene u tužbi, nisu mogle dovesti u pitanje Komisijin zaključak da tužitelj nije međunarodna organizacija.
387
Slijedom navedenog, Komisija nije povrijedila obvezu dužne pažnje time što se, nakon primitka tužiteljevih primjedbi, nije još jednom savjetovala s ispitivanim državama, tako da je taj prigovor neosnovan.
388
Stoga drugi dio trećeg tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
b)
Treći dio, koji se temelji na povredi obveze nepristranosti
389
U potporu trećem dijelu tužitelj ističe, u biti, četiri prigovora, koji se temelje na tome da je Komisija povrijedila obvezu nepristranosti, u njezinu objektivnom aspektu, kao prvo, time što je državama koje je odlučila ispitati uputila pitanja koja nisu bila relevantna, potrebna ili u skladu s pravom ili elementima spisa, kao drugo, time što je presudi od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pripisala doseg koji ona očigledno nema i što je tvrdila da je obvezna provesti ponovnu ocjenu tužiteljeva pravnog statusa, kako bi usmjerila odgovore navedenih država, kao treće, navođenjem netočnih tvrdnji o tužitelju i, kao četvrto, izvršavanjem pritiska na iste države kako bi dobila odgovore koji bolje podupiru njezino stajalište.
390
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je na institucijama da ispune zahtjev nepristranosti u vezi s objema njegovim sastavnicama, a to su, s jedne strane, subjektivna nepristranost na temelju koje nijedan član dotične institucije ne smije pokazati pristranost ili osobne predrasude i, s druge strane, objektivna nepristranost u skladu s kojom ta institucija mora pružiti dovoljno jamstava da isključi svaku osnovanu sumnju o mogućoj predrasudi (vidjeti rješenje od 24. svibnja 2022., Puigdemont i Casamajó i dr./Parlament i Španjolska, C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413, t. 199. i navedenu sudsku praksu).
391
Konkretno, iz sudske prakse proizlazi da, kada se tužitelj poziva na povredu objektivne nepristranosti, dokazivanje da organizacija upravnog postupka ne jamči dovoljnu isključenost svake osnovane sumnje o postojanju moguće predrasude ne zahtijeva utvrđivanje postojanja nedostatka nepristranosti, nego je dovoljno da u tom pogledu postoji osnovana sumnja koja se ne može otkloniti (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2019., August Wolff i Remedia/Komisija, C‑680/16 P, EU:C:2019:257, t. 37.).
392
Na prvom mjestu, kad je riječ o prvom prigovoru, koji se temelji na tome da je Komisija ispitivanim državama uputila pitanja koja su bila nepotrebna, nerelevantna i nisu bila u skladu s pravom ili elementima spisa, iz spisa ne proizlazi da su, s obzirom na definiciju pojma „međunarodna organizacija”, na koju se podsjeća u točkama 197. do 212. ove presude, pitanja koja je Komisija uputila državama koje je odlučila ispitati, koja su se odnosila na eventualno potpisivanje ili ratifikaciju tužiteljeva osnivačkog sporazuma te na postojanje punomoći koja je eventualno izdana potpisnicima navedenog sporazuma, bila nepotrebna ili nerelevantna ili da nisu bila u skladu s pravom ili elementima spisa.
393
Usto, kad je riječ o drugim načinima izražavanja pristanka država da budu vezane rezolucijom od 25. studenoga 1994., točno je da se u dopisima državama kojima je Komisija uputila pitanja od takvih načina navode samo potpisivanje i ratifikacija te isprave.
394
Međutim, ta okolnost ne može dokazati da postupak savjetovanja, koji je Komisija pokrenula s državama za koje je smatrala da jesu ili su bile tužiteljeve članice, nije jamčio dovoljnu isključenost svake osnovane sumnje o postojanju moguće predrasude ili pristranog postupanja Komisije.
395
Naime, Komisija je u dopisima upućenima navedenim državama postavila općenito pitanje smatraju li se tužiteljevim članicama. Stoga su ispitivane države, ako nisu potpisale ili ratificirale tužiteljev osnivački sporazum, mogle navesti jesu li na neki drugi način pristale biti vezane tim sporazumom.
396
Osim toga, iz definicije pojma „međunarodna organizacija”, na koju se podsjeća u točkama 197. do 212. ove presude, te iz ispitivanja drugog argumenta drugog prigovora u okviru trećeg dijela četvrtog tužbenog razloga proizlazi da tužitelj Komisiji neosnovano prigovara zbog toga što državama koje je ispitivala nije postavila pitanje smatraju li ga ili kvalificiraju kao međunarodnu organizaciju ili se tako odnose prema njemu neovisno o tome jesu li članice te organizacije.
397
Slijedom navedenog, prvi prigovor u okviru trećeg dijela drugog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
398
Na drugom mjestu, drugi prigovor, koji se temelji na tome da je Komisija presudi od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pripisala doseg koji ona nema, treba odbiti kao neosnovan zbog odbijanja prvog dijela prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 266. UFEU‑a i povredi pravomoćnosti navedene presude, kao i drugog prigovora u okviru drugog dijela istog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela zabrane retroaktivnosti akata Unije.
399
Naime, iz točaka 105., 120. i 149. ove presude proizlazi da Komisija nije počinila pogrešku u tumačenju presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) time što je smatrala da pravilno izvršenje te presude podrazumijeva njezinu obvezu da provede ponovnu ocjenu tužiteljeva pravnog statusa s retroaktivnim učinkom.
400
Na trećem mjestu, u potporu trećem prigovoru, koji se temelji na tome da je Komisija u svojoj prepisci s državama koje je ispitivala iznijela više netočnosti, kao prvo, tužitelj Komisiji prigovara da je, i u dopisima od 26. studenoga 2019. upućenima navedenim državama i u podsjetnicima na te dopise poslanima 11. ožujka 2020., navela da je obvezna provesti ocjenu njegova statusa u skladu s člankom 266. UFEU‑a.
401
Međutim, s obzirom na to da se odbija prvi prigovor u okviru prvog dijela prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 266. UFEU‑a, tužitelj također neosnovano tvrdi da je to navođenje pogrešno.
402
Kao drugo, tužitelj Komisiji prigovara da je u dopisima od 26. studenoga 2019. navela da je odbio dostaviti svoj osnivački sporazum.
403
Naime, Komisija je, u dopisu od 6. svibnja 2019., od tužitelja zatražila da joj pošalje, među ostalim, „ovjereni primjerak (potpisanog) međunarodnog sporazuma o osnivanju IMG‑a kao međunarodne organizacije” te „sve dokumente, koje [ona] još nema na raspolaganju […], koji potvrđuju IMG‑ov status međunarodne organizacije, te informacije o identitetu [svojih] sadašnjih ili bivših članova”.
404
Međutim, tužitelj je, u svojem odgovoru od 25. lipnja 2019., osporavao sâmo načelo Komisijina zahtjeva zbog toga što se činjenica da je prethodno priznat kao međunarodna organizacija, a to je među ostalima učinila Unija, ne može dovesti u pitanje u skladu s pravilima međunarodnog javnog prava. Stoga nije ispunio navedeni zahtjev.
405
Osim toga, tužitelj nije odgovorio na Komisijin podsjetnik od 18. srpnja 2019.
406
Prema tome, tvrdnja prema kojoj je tužitelj odbio Komisiji dostaviti sporazum kojim je osnovan nije netočna.
407
Usto, iako tužitelj tvrdi da je to odbijanje suradnje opravdavala činjenica da je Komisija već raspolagala njegovim osnivačkim dokumentima, takvo opravdanje ne navodi u svojem odgovoru od 25. lipnja 2019.
408
Slijedom navedenog, Komisija je mogla državama koje je odlučila ispitati priopćiti da je tužitelj odbio dostaviti joj svoj osnivački sporazum, pri čemu to ne može dokazati da taj postupak savjetovanja nije jamčio dovoljnu isključenost svake osnovane sumnje o postojanju moguće predrasude ili pristranog postupanja Komisije.
409
Kao treće, tužitelj Komisiji prigovara da je, među ostalim u razmjenama poruka elektroničke pošte s turskim i talijanskim tijelima, navela da je Opći sud svojim rješenjem od 9. rujna 2020., IMG/Komisija (T‑645/19, neobjavljeno, EU:T:2020:388) proglasio da Komisija pravilno izvršava presudu od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
410
U tom pogledu, Opći sud je u točki 69. rješenja od 9. rujna 2020., IMG/Komisija (T‑645/19, neobjavljeno, EU:T:2020:388) odlučio, u biti, da se presuda od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ne može tumačiti na način da Komisija, da bi tu presudu izvršila, ne može iznova ispitati tužiteljev status međunarodne organizacije nakon što prikupi informacije koje smatra potrebnima, nego je, naprotiv, treba tumačiti na način da se ponovno ispitivanje može smatrati nužnom posljedicom te presude.
411
Usto, presudom od 22. rujna 2022., IMG/Komisija (C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722) Sud je odbio žalbu koju je tužitelj podnio protiv rješenja od 9. rujna 2020., IMG/Komisija (T‑645/19, neobjavljeno, EU:T:2020:388).
412
Slijedom navedenog, ne proizlazi da je netočan navod, koji se nalazi u raznim Komisijinim podsjetnicima, da je Opći sud odlučio da Komisija pravilno izvršava presudu od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), tako da taj treći prigovor treba odbiti kao neosnovan.
413
Na četvrtom mjestu, u potporu četvrtom prigovoru, koji se temelji na tome da je Komisija izvršavala pritisak na pojedine od ispitivanih država kako bi dobila odgovore koji bolje podupiru njezin zaključak, tužitelj se poziva na razmjene poruka između Komisije i danskih tijela od 5. i 12. lipnja 2020., u kojima je Komisija od navedenih tijela zatražila da potvrde je li Danska potpisala međunarodni sporazum o osnivanju tužitelja kao međunarodne organizacije jer je Komisija strahovala da će u slučaju podnošenja pravnog lijeka Opći sud ili Sud prvi odgovor navedenih tijela smatrati nedovoljno uvjerljivim.
414
U tom pogledu, iz dopisa stalnog predstavnika Danske pri Uniji od 4. lipnja 2020. proizlazi da su danska tijela na pitanje je li ta država potpisala međunarodni sporazum o osnivanju tužitelja kao međunarodne organizacije najprije odgovorila da ne mogu pronaći dokument potpisan u tu svrhu. Zatim je, nakon razmjena poruka elektroničke pošte između Komisije i tih tijela od 5. i 12. lipnja 2020., spomenutih u točki 413. ove presude, Stalno predstavništvo Danske pri Uniji 18. lipnja 2020. poslalo novi dopis izmijenjen na način na koji je to tražila Komisija.
415
Međutim, okolnosti opisane u točki 414. ove presude pokazuju da je Komisija nastojala od danskih tijela dobiti jasan odgovor na pitanje je li Danska potpisala međunarodni sporazum o osnivanju tužitelja kao međunarodne organizacije. Stoga te okolnosti ne mogu izazvati osnovanu sumnju o postojanju moguće Komisijine predrasude u pogledu zaključka koji treba donijeti o tužiteljevu statusu.
416
Slijedom navedenog, treći prigovor u okviru trećeg dijela drugog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan te stoga treći dio i drugi tužbeni razlog treba odbiti u cijelosti.
417
Iz prethodno navedenog proizlazi da zahtjev za poništenje pobijane odluke treba odbiti.
C. Zahtjev za naknadu štete
418
U potporu zahtjevu za naknadu štete tužitelj iznosi dvije osnove štete koje čine dva zasebna dijela zahtjeva. U okviru prvog dijela traži naknadu štete u iznosu od 20000 eura zbog nerazumnog roka u kojem je završen postupak donošenja pobijane odluke. U okviru drugog dijela traži naknadu u iznosu od 23651903 eura za financijsku i neimovinsku štetu koju pripisuje nezakonitostima u pobijanoj odluci, kojom su zamijenjene odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015.
419
Komisija osporava osnovanost tužiteljevih argumenata.
1.
Uvjeti za nastanak odgovornosti institucija Unije
420
Uvodno, kao prvo, valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi mogla nastati izvanugovorna odgovornost Unije u određenom slučaju, potrebno, među ostalim uvjetima, da osoba koja traži naknadu štete ili štetâ za koje smatra da je pretrpjela zbog postupanja ili akta Unije dokaže postojanje povrede pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima (vidjeti presudu od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 145. i navedenu sudsku praksu).
421
Usto, ta povreda mora biti dovoljno ozbiljna, što je zahtjev koji sam po sebi ovisi o diskrecijskoj ovlasti kojom raspolaže institucija koja je povrijedila to pravilo i o tome je li ona očito i grubo povrijedila granice te ovlasti, osobito s obzirom na stupanj jasnoće i preciznosti navedenog pravila, na poteškoće u tumačenju ili primjeni koje iz toga mogu proizići te na složenost situacije koju treba riješiti (vidjeti presudu od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 146. i navedenu sudsku praksu).
422
Kao drugo, svaka šteta za koju je podnesen zahtjev za naknadu u okviru tužbe za izvanugovornu odgovornost Unije na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a treba biti stvarna i izvjesna. U svakom slučaju, stranka koja se poziva na izvanugovornu odgovornost Unije dužna je podnijeti uvjerljive dokaze o, među ostalim, postojanju i opsegu štete na koju se poziva (vidjeti presudu od 5. rujna 2019., Europska unija/Guardian Europe i Guardian Europe/Europska unija, C‑447/17 P i C‑479/17 P, EU:C:2019:672, t. 135. i navedenu sudsku praksu).
423
Prema tome, sud Unije ne može apstraktno utvrđivati postojanje stvarne i izvjesne štete, nego ju je potrebno ocijeniti s obzirom na konkretne činjenice koje su svojstvene svakom slučaju koji mu je podnesen (vidjeti presudu od 18. studenoga 2021., Mahmoudian/Vijeće, C‑681/19 P, neobjavljenu, EU:C:2021:933, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
424
Kao treće, uvjet u vezi s postojanjem uzročne veze odnosi se na postojanje dovoljno izravne uzročno‑posljedične veze između postupanja institucije o kojoj je riječ i štete, a koju mora dokazati tužitelj, tako da postupanje koje se stavlja na teret mora biti odlučujući uzrok štete (vidjeti presudu od 27. travnja 2023., Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro i dr./Komisija, C‑549/21 P, neobjavljenu, EU:C:2023:340, t. 114. i navedenu sudsku praksu).
425
Naime, stranka koja se poziva na izvanugovornu odgovornost Unije dužna je podnijeti uvjerljive dokaze o postojanju dovoljno izravne uzročno‑posljedične veze između postupanja institucije o kojoj je riječ i štete na koju se poziva (vidjeti presudu od 30. svibnja 2017., Safa Nicu Sepahan/Vijeće, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, t. 62. i navedenu sudsku praksu).
426
Međutim, prema općem načelu zajedničkom pravnim sustavima država članica, koje primjenjuju i sudovi Unije, oštećena stranka mora postupati s razumnom pažnjom kako bi ograničila opseg štete jer u protivnome riskira da sama snosi štetu (vidjeti rješenje od 12. svibnja 2010., Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia/Vijeće i Komisija, C‑451/09 P, neobjavljeno, EU:C:2010:268, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
427
Naime, uzročnu vezu može prekinuti nepažljivo postupanje oštećene osobe ako se pokaže da je to postupanje odlučujući uzrok štete (presuda od 18. ožujka 2010., Trubowest Handel i Makarov/Vijeće i Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, t. 61.).
428
Opći sud treba s obzirom na ta načela ispitati zahtjev za naknadu štete koji je podnio tužitelj.
2.
Prvi dio, kojim se traži naknada štete nastale zbog povrede razumnog roka
429
U potporu prvom dijelu tužitelj tvrdi da je nakon objave presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) Komisiji trebalo više od dvije godine da donese pobijanu odluku i da taj rok nije razuman te zbog toga Komisija ima obvezu naknaditi štetu u iznosu od 20000 eura.
430
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da su institucije Unije obvezne svoje nadležnosti izvršavati u skladu s općim načelima prava Unije, posebno načelom dobre uprave, sada izričito utvrđenim u članku 41. Povelje, čiji stavak 1. određuje da svatko ima pravo da institucije Unije njegove predmete obrađuju, među ostalim, u razumnom roku (vidjeti presudu od 12. svibnja 2022., Klein/Komisija, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, t. 87. i navedenu sudsku praksu).
431
Tako je na upravnom tijelu o kojem je riječ da zauzme stav, kada se to od njega očekuje, te da zaključi otvoreni postupak u razumnom roku (presuda od 12. svibnja 2022., Klein/Komisija, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, t. 89.).
432
Usto, razumno trajanje postupka ne može se odrediti upućivanjem na određenu apstraktno definiranu gornju granicu. Ono se mora ocjenjivati s obzirom na okolnosti svakog pojedinog predmeta, a posebno važnost spora za zainteresiranu osobu, složenost predmeta i različite stadije postupka koje je institucija Unije slijedila, kao i ponašanje stranaka tijekom postupka. U tom pogledu, popis relevantnih kriterija nije taksativan, a ocjena razumnosti navedenog roka ne zahtijeva od suda Unije da provodi sustavno ispitivanje okolnosti predmeta u pogledu svakog od tih kriterija (vidjeti presudu od 12. svibnja 2022., Klein/Komisija, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, t. 86. i navedenu sudsku praksu).
433
U ovom slučaju, na prvom mjestu valja utvrditi je li vrijeme koje je Komisiji trebalo da donese pobijanu odluku prekoračilo razuman rok, tako da Komisija nije poštovala zahtjeve na koje se podsjeća u točkama 430. i 431. ove presude.
434
Kao prvo, valja istaknuti da se tri mjeseca koja su protekla između objave presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78) i dopisa od 6. svibnja 2019. kojim je Komisija tužitelja pozvala da podnese određene dokumente, s obzirom na pravnu složenost predmeta i te presude, ne mogu smatrati nerazumnim rokom.
435
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je Sud, u točkama 190. i 191. presude od 22. rujna 2022., IMG/Komisija (C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722), potvrdio da je pojam „međunarodna organizacija” na koji se upućuje u financijskim pravilima Unije opći pojam čije tumačenje, za potrebe tih pravila, može dovesti do poteškoća, osobito zbog nedostatka sudske prakse u tom pogledu, te da se primjena tog pojma u ovom slučaju također mogla pokazati složenom i dovesti do poteškoća u pravnoj kvalifikaciji činjenica, s obzirom na tužiteljev specifičan položaj.
436
Kao drugo, tužitelj također neosnovano prigovara Komisiji zbog vremena proteklog od 6. svibnja do 18. srpnja 2019., a u tom je razdoblju potonja institucija, prepiskom s njime, pokušala izvršiti presudu od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78), kao i zbog vremena proteklog od 18. srpnja 2019., kada mu je Komisija ponovno uputila zahtjev od 6. svibnja 2019., do 26. studenoga 2019., kada je Komisija državama koje su navodno bile tužiteljeve članice uputila svoje zahtjeve za pružanje informacija.
437
Isto tako, valja uzeti u obzir činjenicu da ukupno vrijeme od dvije godine, četiri mjeseca i osam dana u kojem je pobijana odluka donesena uključuje vrijeme Komisijina savjetovanja s ispitivanim državama zbog tužiteljeva odbijanja da joj dostavi svoje, propisno potpisane osnivačke dokumente, zajedno s pisanim dokazima.
438
Stoga taj dio spornog roka, od 6. svibnja 2019. do 10. veljače 2021., dana kada je primljen najviše zakašnjeli odgovor na savjetovanje koje je pokrenula Komisija, nije pripisiv potonjoj instituciji, nego tužitelju, koji nije postupao s razumnom pažnjom nakon objave presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
439
Kao treće, ne može se smatrati da je Komisija bila u zakašnjenju od 10. veljače do 19. veljače 2021., dana na koji je tužitelju poslala nacrt svoje odluke kako bi on dostavio svoje primjedbe. Osim toga, tužitelj se neosnovano žali na vrijeme od malo više od tri mjeseca, od 19. veljače do 8. lipnja 2021., koje odgovara i roku koji mu je dan za podnošenje primjedbi i vremenu koje je Komisiji trebalo da propisno uzme u obzir njegove primjedbe, u skladu s njegovim pravom na saslušanje.
440
Prema tome, iz prethodno navedenog proizlazi da vrijeme koje je Komisiji trebalo da sastavi i donese pobijanu odluku nije činilo nerazuman rok u smislu sudske prakse navedene u točkama 430. i 431. ove presude.
441
Na drugom mjestu, valja utvrditi da tužitelj ne dokazuje postojanje imovinske ili neimovinske štete nastale navodnom povredom na koju se poziva u prilog ovom dijelu zahtjeva.
442
Slijedom navedenog, ovaj dio treba odbiti kao neosnovan.
3.
Drugi dio, kojim se traži naknada financijske i neimovinske štete koja je navodno nastala pobijanom odlukom
443
U potporu drugom dijelu, tužitelj traži da se Komisiji naloži da mu isplati iznos od 8651903 eura za naknadu financijske štete koju pripisuje pobijanoj odluci te iznos od 15 milijuna eura za naknadu neimovinske štete koja mu je prouzročena.
444
U tom pogledu, iz točke 417. ove presude proizlazi da je zahtjev za poništenje pobijane odluke odbijen, tako da nije ispunjen prvi uvjet naveden u točki 420. ove presude, na temelju kojeg se može utvrditi izvanugovorna odgovornost Unije i koji se odnosi na postojanje povrede pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima.
445
Usto, iako je točno da je Komisija u pobijanoj odluci počinila pogreške koje se tiču prava time što je rezoluciju od 25. studenoga 1994. odbila kvalificirati kao međunarodni sporazum, te pogreške ne utječu na zakonitost te odluke te se stoga ne mogu smatrati izravnim i izvjesnim uzrokom šteta koje tužitelj pripisuje toj odluci.
446
Osim toga, tužitelj se, u potporu zahtjevu za naknadu štete iznesenom u ovom dijelu, ne poziva na prigovore nezakonitosti različite od onih iznesenih u potporu njegovu zahtjevu za poništenje.
447
Slijedom navedenog, drugi dio iznesen u potporu zahtjevu za naknadu štete treba odbiti kao neosnovan te stoga taj zahtjev treba odbiti u cijelosti.
V. Troškovi
448
U skladu s člankom 134. stavcima 1. i 3. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove, a ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. Naposljetku, u skladu s člankom 135. stavkom 1. Poslovnika, kad to zahtijeva pravičnost, Opći sud može odlučiti da stranka koja ne uspije u postupku, osim vlastitih troškova, snosi samo dio troškova druge stranke ili da ih ne snosi uopće.
449
U ovom slučaju tužitelj nije uspio u svojim zahtjevima. Međutim, utvrđeno je da je Komisija u razlogu pobijane odluke koji se temelji na tome da se rezolucija od 25. studenoga 1994. nije mogla kvalificirati kao međunarodni sporazum počinila pogrešku koja se tiče prava, što je moglo potaknuti tužitelja da podnese ovu tužbu radi utvrđenja te nezakonitosti. U tim okolnostima, Opći sud smatra da je pravično naložiti svakoj stranci snošenje vlastitih troškova.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (deveto prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbija.
2.
Svaka će stranka snositi svoje troškove.
Truchot
Kanninen
Frendo
Sampol Pucurull
Perišin
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 4. rujna 2024.
Potpisi
Sadržaj
I. Okolnosti spora
A. Prethodni upravni kontekst
B. Prethodni sudski postupci
C. Upravne mjere poduzete slijedom presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P)
D. Sudski postupci pokrenuti slijedom presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P)
II. Činjenice nastale nakon podnošenja tužbe
III. Zahtjevi stranaka
IV. Pravo
A. Dopuštenost
1. Pitanje zakonitosti punomoći koju je tužitelj izdao svojim odvjetnicima
2. Dopuštenost Priloga tužbi A.24
3. Dopuštenost Priloga replici C.1
B. Zahtjev za poništenje
1. Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
2. Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na više pogrešaka koje se tiču prava, osobito povredi članka 266. UFEU‑a, pravomoćnosti i načela zabrane retroaktivnosti
a) Prvi dio, koji se temelji na povredi članka 266. UFEU‑a i pravomoćnosti presude od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija (C‑183/17 P i C‑184/17 P)
1) Prvi prigovor, koji se temelji na povredi članka 266. UFEU‑a
2) Drugi prigovor, koji se temelji na povredi pravomoćnosti
b) Drugi dio, koji se temelji na povredi načela dobre vjere, maksime „nemo auditur propriam turpitudinem allegans” i načela zabrane retroaktivnosti
1) Drugi prigovor, koji se temelji na povredi načela zabrane retroaktivnosti akata Unije
2) Prvi prigovor, koji se temelji na povredi načela dobre vjere i maksime „nemo auditur”
c) Treći dio, koji se temelji na povredi načela jednakosti
3. Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti
4. Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na očitim pogreškama u ocjeni i drugim pogreškama koje se tiču prava
a) Definicija pojma „međunarodna organizacija” predviđena financijskim pravilima Unije
b) Prvi dio, koji se temelji na očitim pogreškama u ocjeni i pogreškama koje se tiču prava u pogledu utvrđivanja tužiteljevih članica
1) Prvi prigovor, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni zbog umjetnog razlikovanja država osnivačica tužitelja, država koje daju doprinos i članica njegova upravljačkog odbora
2) Drugi prigovor, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni u tumačenju stajališta Belgije i Austrije
i) Prvi argument, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni u tumačenju odgovora austrijskih tijela
ii) Drugi argument, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni u tumačenju odgovora belgijskih tijela
3) Treći prigovor, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava i očitoj pogrešci u ocjeni koje je Komisija počinila nepriznavanjem činjenice da je Unija pristupila tužitelju
c) Drugi dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u tome što je Komisija rezoluciju od 25. studenoga 1994. odbila kvalificirati kao međunarodni sporazum o osnivanju međunarodne organizacije
1) Prvi prigovor, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava zbog toga što je Komisija rezoluciju od 25. studenoga 1994. odbila kvalificirati kao međunarodni sporazum
i) Prvi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu pravno obvezujuće prirode rezolucije od 25. studenoga 1994.
ii) Drugi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu zahtjeva da su rezoluciju od 25. studenoga 1994. trebali potpisati za to ovlašteni predstavnici
iii) Treći argument, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u pogledu zahtjeva za isprave o potpisu ili ratifikaciji rezolucije od 25. studenoga 1994.
iv) Utjecaj osnovanosti prvog i drugog argumenta u okviru ovog prigovora na zakonitost pobijane odluke
2) Drugi prigovor, koji se temelji na pogrešci u tumačenju u pogledu namjere potpisnikâ rezolucije od 25. studenoga 1994. da tužitelju dodijele status međunarodne organizacije
d) Treći dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u pogledu naknadne prakse potpisnikâ rezolucije od 25. studenoga 1994. i u pogledu toga da su Unija i određene države priznale status međunarodne organizacije
1) Prvi prigovor, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu naknadne prakse potpisnikâ rezolucije od 25. studenoga 1994.
2) Drugi prigovor, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava zbog toga što Komisija nije uzela u obzir to da su Unija i određene države tužitelju priznale status međunarodne organizacije
i) Prvi argument, koji se temelji na tome da je Komisija povrijedila članke 27. i 46. Bečke konvencije time što je prestala priznavati tužiteljev status međunarodne organizacije
ii) Drugi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava zbog toga što Komisija nije uzela u obzir sporazume o sjedištu koje je tužitelj sklopio
3) Treći prigovor, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava zbog toga što Komisija nije uzela u obzir činjenicu da njegove članice nisu odlučile da prestane s radom i činjenicu da zadovoljava načelo specifikacije
5. Drugi i treći dio drugog tužbenog razloga, koji se temelje na povredi obveze dužne pažnje odnosno obveze nepristranosti
a) Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi obveze dužne pažnje
b) Treći dio, koji se temelji na povredi obveze nepristranosti
C. Zahtjev za naknadu štete
1. Uvjeti za nastanak odgovornosti institucija Unije
2. Prvi dio, kojim se traži naknada štete nastale zbog povrede razumnog roka
3. Drugi dio, kojim se traži naknada financijske i neimovinske štete koja je navodno nastala pobijanom odlukom
V. Troškovi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski