62023CJ0544_RES
Kohtuasi C‑544/23
T. T. ja BAJI Trans, s.r.o.
versus
Národný inšpektorát práce
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Najvyšší správny súd Slovenskej republiky)
Euroopa Kohtu (suurkoda) 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus
Eelotsusetaotlus – Määrused (EMÜ) nr 3821/85 ja (EL) nr 165/2014 – Sõidumeerikute perioodilise kontrolli kohustus – Erand – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõike 1 viimane lause ja artikli 51 lõige 1 – Leebema karistusseaduse tagasiulatuva jõu põhimõte – Kriminaalõiguslikku laadi halduskaristused – Kassatsioonkaebus – Uus seadus, mis jõustus pärast kohtuotsuse edasikaebamist – Mõiste „lõplik süüdimõistev kohtuotsus“
Põhiõigused – Põhiõiguste harta – Kohaldamisala – Liidu õiguse rakendamine – Liikmesriigi õigusnormid, millel on seos liidu õigusega – Normid, mis näevad ette karistuse liidu õigusnormide rikkumise eest – Nimetatud rikkumise eest halduskaristuse määramine – Meetmete võtmine kaalutlus- või hindamisõiguse raames, mis on liidu õigusaktiga kehtestatud korra osa – Asjaomased aktid, mis kujutavad endast liidu õiguse rakendamist
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 51 lõige 1; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 561/2006, artikli 13 lõige 1, määrused nr 165/2014 ja 2020/1054; nõukogu määrus nr 3821/85)
(vt punktid 50–58, resolutsiooni punkt 1)
Põhiõigused – Põhiõiguste harta – Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte – Kohaldamisala – Kriminaalõigusliku laadi hindamise kriteeriumid – Süüteo õiguslik kvalifitseerimine riigisiseses õiguses, süüteo laad ja selle karistuse raskus, mis võidakse määrata – Menetlused või karistused, mida riigisiseselt ei kvalifitseerita kriminaalõiguslikuks, kuid mida tuleb selliseks pidada kahe muu kriteeriumi kohaselt – Hõlmamine – Meetme karistamiseesmärgi hindamine – Meede, mis teenib ka preventiivset eesmärki – Mõju puudumine – Määrata võidava karistuse raskus – Hindamine maksimumkaristust arvestades
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 49 lõige 1)
(vt punktid 63–79)
Põhiõigused – Põhiõiguste harta – Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte – Kergema karistuse tagasiulatuva kohaldamise põhimõte – Kriminaalõiguslikku laadi halduskaristuse kohaldamine – Asjaomane karistus, mis on määratud sellise õigusnormi alusel, mida on pärast karistuse määramist muudetud karistatud isikule soodsamaks – Lubatavus – Tingimused
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 49 lõige 1)
(vt punktid 81–94, resolutsiooni punkt 2)
Põhiõigused – Põhiõiguste harta – Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte – Kergema karistuse tagasiulatuva kohaldamise põhimõte – Kohtuotsus, millega jäeti rahuldamata liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluva kriminaalõiguslikku laadi haldustrahvi peale esitatud kaebus – Kassatsioonkaebus – Süüdimõistetud isikule soodsamad riigisisesed õigusnormid, mis jõustusid pärast vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamist – Kassatsioonkaebust lahendava kohtu kohustus seda kohaldada – Vaidlustatud otsus, mida riigisiseses õiguses peetakse lõplikuks – Mõju puudumine
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 49 lõige 1; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2020/1054)
(vt punktid 96–114, resolutsiooni punkt 3)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus (suurkoda), kellele Najvyšší správny súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi kõrgeim halduskohus) esitas eelotsusetaotluse, täpsustas Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 49 lõike 1 viimases lauses sätestatud leebema karistusseaduse (lex mitior) tagasiulatuva jõu põhimõtte ulatust halduskaristuse kohtuliku kontrolli kontekstis kassatsioonimenetluses.
T. T. mõisteti 2016. aasta detsembris tehtud haldusotsusega süüdi rikkumises, mis seisnes liiklemises BAJI Transile kuuluva betooni vedamiseks mõeldud sõidukiga, mille sõidumeerikule (
1
) ei olnud tehtud nõuetekohast perioodilist kontrolli. Selle eest karistati T. T‑d 200 euro suuruse trahviga.
Kuna riiklik tööinspektsioon jättis selle otsuse peale esitatud vaide rahuldamata, esitasid T. T. ja Baji Trans Krajský súd v Bratislavele (maakonnakohus Bratislavas, Slovakkia) nende otsuste peale kaebuse.
See kohus jättis nende kaebused rahuldamata, leides eelkõige, et kohustus kasutada maanteesõidukites sõidumeerikut oli ette nähtud määruses nr 3821/85 (
2
) ja riigisiseses õiguses, välja arvatud määruses nr 561/2006 (
3
) ette nähtud erandid. Need erandid ei hõlmanud siiski betoonisegu vedamiseks mõeldud sõidukeid.
Pooled esitasid viimati nimetatud kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse, rõhutades, et määrust nr 561/2006 oli määrusega 2020/1054 (
4
) muudetud. See muudatus, mis tehti pärast nende kassatsioonkaebuse esitamist, tõi tagajärjena kaasa selle, et T. T. poolt toime pandud teod ei olnud enam õigusvastased, kuna Slovaki Vabariik oli kasutanud sellest muudatusest tulenevat õigust vabastada betoonisegu vedamiseks mõeldud sõidukid kohustusest olla sõidumeerikuga varustatud.
Kassatsioonkaebust lahendades otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus küsida Euroopa Kohtult peamiselt seda, kas kassatsioonikohus peab kohaldama lex mitior’i põhimõtet halduskaristust puudutavas vaidluses, kui leebem seadus on jõustunud pärast seda, kui kohtuasja sisuliselt lahendanud madalama astme halduskohus on teinud otsuse, mis on liikmesriigi õiguse kohaselt lõplik ning mille peale on esitatud kassatsioonkaebus.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimesena märkis Euroopa Kohus, et liikmesriik kohaldab liidu õigust harta artikli 51 lõike 1 tähenduses ja harta on seega kohaldatav ühelt poolt siis, kui liikmesriik määrab vastavalt sõidumeeriku määrusele (
5
) ja määrusele nr 165/2014 (
6
) sõidukijuhile halduskaristuse nende määrustega kehtestatud kohustuste rikkumise eest. Teiselt poolt on see nii ka juhul, kui liikmesriik seejärel kasutab viimati nimetatud määrusega talle antud võimalust (
7
) vabastada selliste kohustuste täitmisest teatavad maanteesõidukid.
Kõigepealt nägid T. T. poolt toime pandud rikkumise kuupäeval nii 1. sõidumeerikute määrus kui ka 2. sõidumeerikute määrus erandi tegemise võimaluseta ette selle, et niisugustes sõidukites nagu põhikohtuasjas käsitletud peab olema olemas sõidumeerik, ning samuti selle sõidumeeriku perioodilise kontrolli. Lisaks kohustavad mõlemad määrused liikmesriike karistama nende määruste sätete rikkumise eest (
8
). Niisiis kohaldasid Slovaki võimuorganid liidu õigust, kui nad võtsid vastu riigisisesed õigusnormid, millega pandi kohustus kasutada sõidumeerikut kõikides maanteesõidukites, ja määrasid T. T‑le haldustrahvi selle eest, et ta rikkus kohustust lasta perioodiliselt kontrollida sõidumeerikut, millega tema sõiduk pidi varustatud olema.
Lisaks märkis Euroopa Kohus, et põhikohtuasja vaidlus puudutab täpsemalt võimalust karistada T. T‑d sellise rikkumise eest, mis on toime pandud enne määruse 2020/1054 jõustumist, samas kui selle määruse ja eespool viidatud riigisiseste õigusnormide koostoimes tõlgendamisel on valmis betoonisegu vedavad sõidukid nüüd Slovakkia õiguse kohaselt vabastatud kohustusest olla sõidumeerikuga varustatud. Asjaomaste riigisiseste õigusnormide selline muutmine, mis on kaalutlus- või hindamisõiguse raames – mis on liidu õigusaktiga kehtestatud korra lahutamatu osa – võetud meede, kujutab endast samuti liidu õiguse kohaldamist harta artikli 51 lõike 1 tähenduses.
Teisena otsustas Euroopa Kohus, et harta artikli 49 lõike 1 viimast lauset tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav kriminaalõiguslikku laadi halduskaristuse suhtes, mis on määratud õigusnormi alusel, mida on pärast selle karistuse määramist muudetud nii, et see on karistatud isikule soodsam, kui see muudatus kajastab seisukoha muutumist selle isiku toime pandud teo karistusõigusliku kvalifitseerimise või määratava karistuse osas.
Sellele järeldusele jõudmiseks tuletas Euroopa Kohus kõigepealt meelde, et selle sätte kohaldamine eeldab õigusnormistike ajalist järgnemist üksteisele ja peegeldab seisukoha muutumist, mis on rikkumise toimepanija jaoks soodne. Lisaks on Euroopa Inimõiguste Kohus juba otsustanud, et Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (
9
) artikkel 7 ei taga õigusrikkujale soodsate õigusnormide muudatuse tagasiulatuvat kohaldamist, kui see muudatus on seletatav üksnes faktiliste asjaolude muutumisega alates selle rikkumise toimepanemisest, ega ole seega rikkumise kui sellise analüüsimisel asjakohane.
Käsitletud juhul karistati T. T-d selle eest, et ta juhtis valmis betoonisegu kohaletoimetamiseks kasutatavat sõidukit, mille sõidumeerikule ei olnud tehtud nõuetekohast perioodilist kontrolli.
Ilmneb, et liidu õigusnorme, mis puudutavad kohustust varustada teatavad sõidukid sõidumeerikuga ja tagada nende perioodiline kontroll, muudeti pärast seda, kui T. T. oli rikkumise toime pannud, selliselt, et see võis olla talle soodne juhul, kui Slovakkia ametiasutused otsustaksid vastavalt määruse nr 165/2014 artikli 3 lõikele 2 vabastada seda tüüpi sõidukid sõidumeerikuga varustatuse kohustusest. Kuid Slovakkia seadusandja otsustas selles sättes ette nähtud võimalust kasutada (
10
). Slovakkia õiguses valmis betoonisegu vedamiseks mõeldud sõidukite sõidumeerikuga varustatuse kohustuse selline kaotamine näib kajastavat Slovakkia seadusandja seisukoha muutumist seoses sooviga karistada selliste tegude eest nagu need, mida T. T‑le ette heideti.
Kuna harta artikkel 49 sisaldab samu tagatisi, mis on ette nähtud EIÕK artiklis 7 ja mida tuleb minimaalse kaitsetasemena arvesse võtta, siis märkis Euroopa Kohus lõpuks, et nõuded, millele harta artikli 49 lõige 1 allutab leebema karistusseaduse tagasiulatuva kohaldamise põhimõtte võimaliku kohaldamise, tagavad Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat arvestades selle põhimõtte kaitse taseme, mis ei ole vastuolus EIÕK artiklis 7 tagatud kaitse tasemega, nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on seda tõlgendanud.
Viimasena täpsustas Euroopa Kohus, et harta artikli 49 lõike 1 viimase lause kohaselt on kohus, kellele on esitatud kassatsioonkaebus kohtuotsuse peale, millega jäeti rahuldamata liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluva kriminaalõiguslikku laadi haldustrahvi peale esitatud kaebus, põhimõtteliselt kohustatud kohaldama süüdimõistetud isikule soodsamaid riigisiseseid õigusnorme, mis jõustusid pärast selle kohtuotsuse kuulutamist, sõltumata asjaolust, et seda kohtuotsust peetakse riigisiseses õiguses lõplikuks.
Selles küsimuses tuletas Euroopa Kohus ühelt poolt meelde, et selles sättes sisalduva leebema karistusseaduse tagasiulatuva kohaldamise reegel on kohaldatav seni, kuni ei ole tehtud lõplikku süüdimõistvat kohtuotsust. Nimelt tähendab see reegel, et alates kuupäevast, millest alates on asjaomases õiguskorras leitud, et konkreetse teo eest ei ole enam karistust või nii ranget karistamist vaja, peab selline hinnangumuutus olema kohe kohaldatav kõigile kriminaalmenetlustele, mida ei ole lõpliku süüdimõistva kohtuotsusega veel lõpetatud. See harta artikli 49 lõike 1 viimase lause tõlgendus ei eira EIÕK artiklis 7 ette nähtud kaitsetaset.
Teiselt poolt, kuigi kriminaalmenetluse normid kuuluvad liikmesriikide pädevusse, kui liit ei ole selles valdkonnas õigusakte vastu võtnud, on nad siiski kohustatud selle pädevuse teostamisel järgima kohustusi, mis tulenevad neile liidu õigusest, sealhulgas hartas sätestatud põhiõigustest. Seega, kuigi hinnang selle kohta, kas süüdimõistev kohtuotsus on lõplik, tuleb teha selle liikmesriigi õiguse alusel, kes on selle kohtuotsuse teinud, tuleb harta artikli 49 lõike 1 viimase lause kohaldamisel seda mõistet siiski tõlgendada kogu liidus autonoomselt ja ühetaoliselt, kuna see määrab kindlaks selle sättega tagatud õiguse ulatuse ja järelikult ka sellest liikmesriikidele tulenevate kohustuste ulatuse.
Seega ei ole asjaolu, et riigisisese õiguse kohaselt loetakse süüdimõistev kohtuotsus lõplikuks, määrava tähtsusega selle sätte kohaldamisel kohtu poolt, kellele on esitatud selle süüdimõistva kohtuotsuse peale kaebus.
Euroopa Kohus leidis, et süüdimõistvat kohtuotsust ei saa pidada lõplikuks harta artikli 49 lõike 1 viimase lause tähenduses, kui selle peale saab edasi kaevata tavapärase õiguskaitsevahendiga, st kõigi õiguskaitsevahenditega, mis on osa tavapärasest kohtumenetlusest ja mis kujutavad endast sellisena menetluslikku arengut, millega kõik pooled peavad mõistlikult arvestama. Nii on see juhul, kui süüdimõistetud isik või kriminaalmenetlust toimetav asutus võib seaduses ette nähtud tähtaja jooksul, ilma et ta peaks tõendama erandlikke asjaolusid, esitada kohtule kaebuse süüdimõistva kohtuotsuse või mõistetud karistuse tühistamiseks või muutmiseks.
Järelikult, kui süüdimõistetud isikul või kriminaalmenetlust toimetaval asutusel on võimalik esitada kassatsioonkaebus seaduses ette nähtud tähtaja jooksul ja ilma erakorraliste asjaolude põhjendamise kohustuseta, muutub see otsus harta artikli 49 lõike 1 viimase lause kohaldamise seisukohast lõplikuks alles siis, kui pooled on selle õiguskaitsevahendi ammendanud või lasknud mööda sellise kaebuse esitamise tähtaja, ilma et nad oleksid seda esitanud.
Seega tuleneb harta artikli 49 lõike 1 viimasest lausest, et kassatsioonikohus on põhimõtteliselt kohustatud tagama, et isiku suhtes, kes on pannud toime rikkumise, mille eest määratav karistus kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse, kohaldatakse sellele toimepanijale soodsamaid karistusõiguse norme, isegi kui need õigusnormid on jõustunud pärast selle kohtuotsuse kuulutamist, mille peale on esitatud kassatsioonkaebus. Seda järeldust ei muuda asjaolu, et riigisisese õiguse kohaselt saab kassatsioonkaebuse esemeks oleva otsuse tühistada üksnes siis, kui see on õigusvastane või kui kassatsioonikohus on kohustatud kaebuse lahendama selle otsuse tegemise kuupäeval valitsenud olukorrast lähtudes. Nimelt on iga kohtu ülesanne tagada, et süüteo toimepanija suhtes kohaldataks juhul, kui tema süüdimõistmine ei ole veel lõplik, talle soodsamat karistusseadust.
Selle kohta tuleb märkida, et kui riigisisest õigusnormi ei ole võimalik tõlgendada kooskõlas liidu õiguse nõuetega, nõuab liidu õiguse esimuse põhimõte, et liikmesriigi kohus, kelle ülesanne on kohaldada oma pädevuse piires liidu õigusnorme, jätaks kohaldamata mis tahes riigisisese õigusnormi, mis on vastuolus vahetu õigusmõjuga liidu õigusnormiga. Harta artikli 49 lõike 1 viimane lause on aga sõnastatud selgelt ja täpselt ning sellele ei ole seatud ühtegi tingimust, mistõttu on sellel vahetu õigusmõju. Järelikult, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks tuvastama, et riigisisene õigus ei luba kohaldada tema menetluses olevas kohtuasjas sellest sättest tulenevaid tagatisi, on ta kohustatud oma pädevuse piires tagama õigussubjektidele sellest sättest tuleneva kaitse ja selle sätte täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral kohaldamata iga sellega vastuolus oleva riigisisese õigusnormi.
(
1
)	Seda meerikut, mis mõõdab kiirust, kasutatakse muu hulgas maateesõidukites.
(
2
)	Vt nõukogu 20. detsembri 1985. aasta määruse (EMÜ) nr 3821/85 autovedudel kasutatavate sõidumeerikute kohta (EÜT 1985, L 370, lk 8; ELT eriväljaanne 07/01, lk 227; edaspidi „1. sõidumeerikute määrus“) artikkel 3.
(
3
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse nõukogu määrusi (EMÜ) nr 3821/85 ja (EÜ) nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3820/85 (ELT 2006, L 102, lk 1), artikleid 3 ja 13.
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2020. aasta määrus (EL) 2020/1054, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 561/2006 maksimaalse ööpäevase ja iganädalase sõiduaja, minimaalsete vaheaegade ning ööpäevaste ja iganädalaste puhkeperioodide miinimumnõuete osas ning määrust (EL) nr 165/2014 sõidumeerikute abil positsioneerimise osas (ELT 2020, L 249, lk 1).
(
5
)	Täpsemalt on tegemist nõukogu 20. detsembri 1985. aasta määruse (EMÜ) nr 3821/85 autovedudel kasutatavate sõidumeerikute kohta (EÜT 1985, L 370, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 227), mida on muudetud nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 561/2006 (ELT 2006, L 102, lk 1), artikli 19 lõikega 1.
(
6
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. veebruari 2014. aasta määruse (EL) nr 165/2014 autovedudel kasutatavate sõidumeerikute kohta, millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3821/85 autovedudel kasutatavate sõidumeerikute kohta ning muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist (ELT 2014, L 60, lk 1; edaspidi „2. sõidumeerikute määrus“), artikli 41 lõike 1 kohaselt.
(
7
)	See võimalus on ette nähtud selle määruse artikli 3 lõikes 2 seoses määruse nr 561/2006 artikli 13 lõikes 1 (määrusega 2020/1054 täiendatud redaktsioonis) viidatud sõidukikategooriatega.
(
8
)	See kohustus tuleneb 1. sõidumeerikute määruse artikli 19 lõikest 1 ja 2. sõidumeerikute määruse artikli 41 lõikest 1.
(
9
)	Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud konventsioon (edaspidi „EIÕK“).
(
10
)	Slovakkia otsustas seadusandja seadusega vabastada kõik määruse nr 561/2006 artikli 13 lõikes 1 loetletud sõidukikategooriad sõidumeerikuga varustatuse kohustusest samadel põhjustel, millele on tuginenud liidu seadusandja.