62017CC0389
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MELCHIOR WATHELET
esitatud 4. oktoobril 2018 (
1
)
Kohtuasi C‑389/17
„Paysera LT“ UAB, varem „EVP International“ UAB
menetluses osales:
Lietuvos bankas
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus))
Eelotsusetaotlus – E-raha asutused – Direktiiv 2009/110/EÜ – Omavahendeid käsitlevad eeskirjad – E-raha väljastamisega seotud tegevuste jaoks nõutavad vahendid – Mõiste „E-raha väljastamisega seotud tegevus“ – E-raha väljastamine müüjale saadud vahendite nimiväärtuses
1.
Kas e-raha on võltsraha, isegi naljaraha (
2
)?
2.
Käesolev eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus), käsitleb direktiivi 2009/110/EÜ (
3
) artikli 5 lõike 2 ja artikli 6 lõike 1 punkti a tõlgendamist. See on esitatud „Paysera LT“ UAB, varem „EVP International“ UAB, (edaspidi „Paysera“) ja Lietuvos bankase (Leedu keskpank) vahelises kohtuvaidluses seoses omavahendite arvutamise meetoditega, mida kohaldatakse teatud maksetehingutele, ja teatud tehingute kvalifitseerimisega „e-raha väljastamisega seotud“ makseteenusteks.
I. Õiguslik raamistik
A.
E-raha II direktiiv
3.
E-raha II direktiivi põhjenduse 11 kohaselt:
„On vaja korda, mille kohaselt algkapital kombineeritakse omavahenditega, et tagada tarbijakaitse nõuetekohane tase ja e-raha asutuste kindel ja usaldusväärne toimimine. Võttes arvesse e-raha eripära, tuleks võtta kasutusele täiendav meetod omavahendite arvutamiseks. Tuleks säilitada järelevalveasutuse täielik kaalutlusõigus, tagamaks, et samu riske käsitletakse samal viisil kõigi makseteenuse pakkujate puhul ja et arvutamismeetod arvestaks ka asjaomase e‑raha asutuse äritegevuse eriolukorda. Lisaks tuleks sätestada, et e-raha asutus hoiab e-raha valdajate raha eraldi e-raha asutuse muuks äritegevuseks ettenähtud vahenditest. E-raha asutuste suhtes tuleks kohaldada ka tõhusaid rahapesu ja terrorismi rahastamise vastaseid eeskirju.“
4.
E-raha II direktiivi artikli 2 „Mõisted“ punkti 2 kohaselt on e-raha „elektrooniliselt, sh magnetiliselt, hoitav väljastaja vastu esitatud nõude vormis rahaline väärtus, mis antakse välja rahaliste vahendite vastu direktiivi 2007/64/EÜ artikli 4 punktis 5 määratletud maksetehingute tegemiseks ja mille võtab vastu füüsiline või juriidiline isik, kes ei ole e-raha väljastaja“.
5.
E-raha II direktiivi artikli 5 „Omavahendid“ lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.   Artikli 6 lõike 1 punktis a osutatud tegevuste puhul, mis ei ole seotud e-raha väljastamisega, arvutatakse e-raha asutuse omavahendite nõuded vastavalt ühele direktiivi 2007/64/EÜ artikli 8 lõigetes 1 ja 2 sätestatud kolmest meetodist (A, B või C). Asjakohase meetodi määravad kindlaks pädevad asutused vastavalt siseriiklikele õigusaktidele.
E-raha väljastamisega seotud tegevuse puhul arvutatakse e-raha asutuse omavahendite nõuded vastavalt lõikes 3 sätestatud meetodile D.
E-raha asutustel on igal ajal olemas omavahendid, mis võrduvad vähemalt esimeses ja teises lõigus osutatud omavahendite nõuete summaga.
3.   Meetod D: e-raha asutuse e-raha väljastamisega seotud tegevuseks ette nähtud omavahendid moodustavad vähemalt 2% kasutuses oleva e-raha keskmisest näitajast.“
6.
E-raha II direktiivi artikli 6 „Tegevused“ lõike 1 punktis a on sätestatud:
„1.   Lisaks e-raha väljastamisele võivad e-raha asutused tegeleda järgmisega:
a)
direktiivi 2007/64/EÜ lisas loetletud makseteenuste osutamine“.
7.
E-raha II direktiivi artikli 11 „Väljastamine ja tagastatavus“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et e-raha väljastajad väljastavad e-raha saadud rahaliste vahendite nimiväärtuses.
2.   Liikmesriigid tagavad, et e-raha väljastajad tagastavad e-raha valdaja nõudmisel igal ajal ja vastavalt nimiväärtusele omatava e-raha rahalise väärtuse.“
B.
Direktiiv 2007/64/EÜ
8.
Direktiivi 2007/64/EÜ (
4
) artikli 4 „Mõisted“ punktides 3 ja 5 on mõisted „makseteenus“ ja „maksetehing“ määratletud järgmiselt:
„3)
„makseteenus“ – mis tahes lisas loetletud äritegevus;
[…]
5)
„maksetehing“ – maksja või saaja algatatud raha sissemakse, ülekandmine või väljanõudmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja saaja vahel;“
9.
Makseteenuste direktiivi artikli 8 „Omavahendite arvutamine“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Sõltumata artiklis 6 sätestatud algkapitali nõuetest, nõuavad liikmesriigid, et makseasutustel oleks igal ajal omavahendid summas, mille arvutamise aluseks on üks järgnevast kolmest meetodist vastavalt pädevate asutuste poolt kooskõlas siseriikliku õigusega kindlaks määratule.
Meetod A
Makseasutuse omavahendite summa on võrdne vähemalt 10% tema eelneva aasta püsivatest üldkuludest. Pädevad asutused võivad seda nõuet kohandada juhul, kui makseasutuse äritegevuses on alates eelnevast aastast toimunud oluline muutus. Kui makseasutuse äritegevus ei ole arvestamise kuupäevaks veel terve aasta kestnud, peab omavahendite summa olema võrdne vähemalt 10% püsivatest üldkuludest, lähtudes äriplaanis kavandatust, kui pädevad asutused ei nõua kõnealuse plaani kohandamist.
Meetod B
Makseasutuse omavahendite summa on võrdne vähemalt järgmiste elementide summaga, mida on korrutatud lõikes 2 sätestatud kohanduskoefitsiendiga k, kui maksete maht (MM) on 1/12 eelneva aasta jooksul makseasutuse täidetud maksetehingute kogusummast:
a)
4,0% MM osast, mis on kuni 5 miljonit eurot,
pluss
b)
2,5% MM osast, mis on üle 5 miljoni euro kuni 10 miljonit eurot,
pluss
c)
1% MM osast, mis on üle 10 miljoni euro kuni 100 miljonit eurot,
pluss
d)
0,5% MM osast, mis on üle 100 miljoni euro kuni 250 miljonit eurot,
pluss
e)
0,25% MM osast, mis on üle 250 miljoni euro.
Meetod C
Makseasutuse omavahendite summa on võrdne vähemalt punktis a määratletud asjaomase näitajaga, mida on korrutatud punktis b sätestatud korrutusteguriga ning korrutatud seejärel lõikes 2 sätestatud kohanduskoefitsiendiga k.
a)
Asjaomaseks näitajaks on järgmiste elementide summa:
–
intressitulu;
–
intressikulu;
–
saadud vahendus- ja teenustasud ning
–
muu tegevustulu.
Iga element liidetakse kas pluss- või miinusmärgiga. Näitaja arvutamisel ei tohi arvesse võtta erakordseid või ebareeglipäraseid tuluartikleid. Nende teenustega seotud kulud, mida allhanke korras osutavad kolmandad osapooled, võivad näitajat vähendada, kui kulud tulenevad käesoleva direktiivi kohaselt järelevalve alla kuuluvast ettevõtjast. Näitaja arvutatakse 12 kuu andmete põhjal aruandeaasta lõpus. See arvutatakse eelneva aruandeaasta põhjal. Meetodiga C arvutatud omavahendid ei tohi siiski olla väiksemad kui 80% viimase kolme aruandeaasta keskmisest asjaomasest näitajast. Kui auditeeritud andmed ei ole kättesaadavad, võib kasutada äritegevuse prognoose.
b)
Korrutustegur on järgmine:
i)
10% näitaja sellest osast, mis on kuni 2,5 miljonit eurot;
ii)
8% näitaja sellest osast, mis on 2,5 miljonist eurost kuni 5 miljoni euroni;
iii)
6% näitaja sellest osast, mis on 5 miljonist eurost kuni 25 miljoni euroni;
iv)
3% näitaja sellest osast, mis on 25 miljonist eurost 50 miljoni euroni;
v)
1,5% näitaja sellest osast, mis on üle 50 miljoni euro.
2.   Meetodite B ja C puhul kasutatav kohanduskoefitsient k on järgmine:
a)
0,5, kui makseasutus osutab ainult lisa punktis 6 loetletud makseteenuseid;
b)
0,8, kui makseasutus osutab lisa punktis 7 loetletud makseteenuseid;
c)
1, kui makseasutus osutab lisa punktides 1–5 loetletud mis tahes makseteenuseid.“
10.
Makseteenuste direktiivi lisas „Makseteenused (artikli 4 punkt 3)“ on esitatud loetelu makseteenusteks loetavatest tegevustest:
„1.   Teenused, mis võimaldavad teha sularaha sissemakset maksekontole ning kõik maksekonto toimimiseks vajalikud toimingud.
2.   Teenused, mis võimaldavad sularaha väljavõtmist maksekontolt ning kõik maksekonto toimimiseks vajalikud toimingud.
3.   Maksetehingu täitmine, sealhulgas raha ülekanne kasutaja makseteenuse pakkuja või muu makseteenuse pakkuja juures asuvale maksekontole:
–
otsearvelduse täitmine, sealhulgas ühekordne otsearveldus;
–
maksetehingu täitmine maksekaardi või muu samasuguse vahendi abil;
–
kreeditkorralduse täitmine, sealhulgas püsikorraldus.
4.   Maksetehingu täitmine, kui raha on makseteenuse kasutajale antud krediidiliinina:
–
otsearvelduse täitmine, sealhulgas ühekordne otsearveldus;
–
maksetehingu täitmine maksekaardi või muu samasuguse vahendi abil;
–
kreeditkorralduse täitmine, sealhulgas püsikorraldus.
5.   Makseviiside väljaandmine ja/või omandamine
6.   Rahasiire
7.   Maksetehingute täitmine, kus maksja nõusolek maksetehingu täitmiseks antakse telekommunikatsiooni-, digitaalse või IT-seadme abil ning makse tehakse telekommunikatsiooni- või IT-süsteemi või -võrgu haldajale, kes tegutseb üksnes vahendajana makseteenuse kasutaja ning kaupade ja teenuste tarnija vahel.“
II. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
11.
Paysera on Leedu õiguse alusel asutatud äriühing, kes omab Leedu keskpanga poolt antud e-raha asutuse ning makseasutuse litsentse, mille kohaselt tal on õigus väljastada e-raha ja osutada sellise raha väljastamisega seotud teenuseid ning samuti muid makseteenuseid.
12.
Leedu keskpanga järelevalveteenistuse poolt põhikohtuasja apellandi tegevuse suhtes läbi viidud inspektsiooni tulemusel leiti vaidlustatud otsuses, et apellant ei olnud järginud nõutud omavahendite arvutamise meetodeid, kuna Leedu keskpank leidis, et asjaomased teenused ei olnud seotud e-raha väljastamisega.
13.
Nimelt kohaldatakse e-raha väljastamisega seotud teenuste puhul kohustust säilitada e-raha II direktiivi artikli 5 lõikes 3 sätestatud meetodi D kohaselt arvutatud omavahendid, mistõttu nõutakse nendelt asutustelt väiksemat omavahendite taset kui siis, kui nad pakuksid e-raha väljastamisega mitteseotud makseteenuseid, mille korral omavahendite vajadus arvutatakse makseteenuste direktiivi artikli 8 lõigetes 1 ja 2 sätestatud meetodite A, B ja C kohaselt.
14.
Järelevalveteenistus keeldus eeskätt pidamast järgmisi apellandi tegevusi e‑raha väljastamisega seotud makseteenusteks:
–
e-raha valdaja maksed (kreeditkorraldused) tema e-raha asutuses asuvalt e-raha kontolt krediidiasutuses avatud kolmandate isikute kontodele (edaspidi „I teenus“), ning
–
e-raha asutuses e-raha kontosid omavate klientide (ettevõtjad) poolt tarnitavate või osutatavate kaupade ja/või teenuste eest selliste maksete kogumine, mida teevad isikud, kes neid kaupu või teenuseid omandavad ja kes ei osale e-raha süsteemis (edaspidi „II teenus“).
15.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib seetõttu teada, kas neid kahte teenust tuleb pidada e-raha väljastamisega seotud teenusteks või e-raha väljastamisega mitteseotud teenusteks.
16.
Neil asjaoludel otsustas Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [e-raha II direktiivi] artikli 5 lõikest 2 koosmõjus artikli 6 lõike 1 punktiga a tuleneb, et sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas tuleb järgmisi toiminguid pidada e-raha väljastamisega seotud (või mitteseotud) makseteenusteks:
a)
maksetehing, mille puhul e-raha asutus (väljastaja) kannab e-raha valdaja nõudmisel (korraldusel) e-raha (tagastatavad vahendid) nimiväärtuses üle kolmanda isiku pangakontole, ning
b)
maksetehing, mille puhul kaupade ja (või) teenuste ostja (maksja) kannab müüja korraldusel kaupade ja (või) teenuste eest tasumiseks üle (maksab) vahendid e-raha asutusele (e-raha väljastajale), kes nende vahendite laekumisel väljastab müüjale (e-raha valdajale) e-raha laekunud vahendite nimiväärtuses?“
III. Menetlus Euroopa Kohtus
17.
Kumbki põhikohtuasja pool ei pidanud vajalikuks esitada käesolevas menetluses seisukohti. Leedu ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad. 27. juunil 2018 toimunud kohtuistungil osalesid Leedu valitsus ja komisjon.
IV. Analüüs
A.
Poolte seisukohtade kokkuvõte
18.
Esiteks leiab Leedu valitsus vastupidi eelotsusetaotluse esitanud kohtule, et mõiste „e-raha väljastamine“ ei saa hõlmata e-raha tegelikku väljastamist ja tagastamist.
19.
E-raha väljastamise tegevuseks tuleb Leedu valitsuse väitel pidada üksnes rahalise väärtuse nominaalse kuju vahetamist, mille puhul kantakse see väärtus elektroonilisele andmekandjale, et e-raha asutuse väljastatud e-raha arveldamise vormina aktsepteerivad isikud saaksid omavahel teha selle väärtusega maksetehinguid. Lisaks, kui e-raha valdaja on tagastanud omatava e-raha rahalises nimiväärtuses, ei ole tal selle rahalise väärtusega enam võimalik teha e-raha maksetehinguid.
20.
Teiseks, seoses mõistega „e-raha väljastamisega seotud makseteenused“ on Leedu valitsus seisukohal, et erinevate omavahendite arvutamise meetodite kohaldamise tulemusena oleks nende e-raha asutuste omavahendite vajadus, kes osutavad e-raha väljastamisega mitteseotud makseteenuseid, suurem kui nende e-raha asutuste puhul, kes e-raha väljastamisega mitteseotud makseteenuseid ei osuta.
21.
Peamine kriteerium, mille alusel hinnata, kas konkreetseid makseteenuseid tuleb lugeda e-raha väljastamisega seotud või mitteseotud teenusteks, on tema väitel võimaliku riski ulatus igal konkreetsel juhul. Seda kinnitavat komisjoni 9. oktoobri 2008. aasta ettepanek (
5
), mis sisaldab eelkõige muudatust omavahendite nõuetes uue direktiivi ettepanekus ja uusi arvutamismeetodeid, mis tuginevad e‑raha asutuse olemusele ja riskiprofiilile.
22.
Seega kehtestatakse tema väitel e-raha väljastamisega mitteseotud makseteenuseid osutavatele asutustele rangemad omavahendite arvutamise nõuded, kuna nende pakutavate makseteenuste valik on laiem.
23.
Leedu valitsus tuletab esiteks meelde, et just e-raha II direktiivi vastuvõtmine on võimaldanud e-kaubanduse ettevõtjatel arendada oma tegevust, et osutada lisaks e-raha väljastamisega tihedalt seotud teenustele ka makseteenuste direktiivi lisas loetletud makseteenuseid ja eelkõige anda teatavaid laene.
24.
Teiseks, kui osutatakse e-raha väljastamisega mitteseotud makseteenuseid, ei hõlma võimalik risk üksnes e-raha valdajaid, vaid ka süsteemis mitteosalevaid kolmandaid isikuid (nende kolmandate isikute ring võib olla väga lai ja määramata), kes ei ole seega e-raha asutusega sõlminud lepingut – mistõttu nende huvide kaitse on piiratum.
25.
Leedu valitsuse arvates peaks selleks, et teenust saaks pidada e-raha väljastamisega seotud teenuseks, olema täidetud kaks kumulatiivset tingimust: i) e-raha väljastatakse teenuse osutamise hetkel ja ii) teenust osutatakse e-raha süsteemis osalejate vahel.
26.
I teenuse ja e-raha väljastamise vahelise seose kohta kinnitab Leedu valitsus, et on väljaspool kahtlust, et enne I teenuse osutama hakkamist peab e-raha olema juba väljastatud, ning ta leiab, et I teenus vastab sellisele kreeditkorraldusele, nagu on sätestatud makseteenuste direktiivi lisa punkti 3 kolmandas taandes.
27.
Kreeditkorralduste puhul pangakontodele ei aktsepteeri krediidiasutuste kliendid e-raha, vaid vahendeid, mis saadakse pärast e-raha konverteerimist rahalisse nimiväärtusse. I teenus on tema väitel seega tehing, millega e-raha asutus (väljastaja) kannab e-raha valdaja nõudmisel e-raha pärast selle rahalisse nimiväärtusesse konverteerimist kolmanda isiku kontole krediidiasutuses.
28.
Maksetehing toimub Leedu valitsuse sõnul järelikult e-raha valdaja ja kolmanda isiku vahel. Seega on tegemist „väljuva“ maksega. Sellist makset saab tema väitel pidada e-raha väljastamisega seotuks üksnes siis, kui see toimuks kahe e-raha süsteemis osaleja vahel.
29.
Leedu valitsus rõhutab ka, et I teenus ei ole seotud või seda ei peeta identseks e-raha tagastamisega. Nimelt on e-raha II direktiivi artikli 11 lõike 2 kohaselt e-raha tagastamine üksnes e-raha valdajale rahaliste vahendite tagasi andmine nimiväärtuses.
30.
See määratlus on tema arvates pealegi kooskõlas e-raha II direktiivi eesmärkidega, mis on sätestatud selle põhjendustes ning milleks on säilitada ja tugevdada e-raha valdajate usaldust, kes saavad selle igal ajal nimiväärtuses tagasi.
31.
I teenuse korral ei anta tema väitel e-raha valdajale e-raha tagasi selle nimiväärtuses. E-raha valdaja eesmärk on teha makseid ja arveldada kaupade ja teenuste eest. Raha tagastamise viisil ja vormil on lisaks otsustav tähtsus selle kindlaksmääramisel, kas konkreetset teenust tuleb pidada e-raha tagastamiseks või e-raha väljastamisega mitteseotud makseteenuseks.
32.
II teenuse ja e-raha väljastamise vahelise seose kohta tuletab Leedu valitsus meelde, et seda teenust osutatakse järgmisel viisil: 1) müüja korraldusel kannab ostja vahendid omandatud kaupade või teenuste eest üle apellandi pangakontole ja 2) vahendite kättesaamisel väljastab e-raha asutus viivitamatult e-raha, mille ta kannab kaupleja e-raha kontole.
33.
Esiteks olevat seega vaieldamatu, et II teenuse puhul krediidikorralduse tegijalt saadud vahendid konverteeritakse e-rahaks ja krediteeritakse e-raha valdaja kontole. Siiski tehtavat makse ise kõigepealt nimiväärtuses ja mitte e-rahas. Maksetehing loetakse tehtuks hetkel, kui vahendid laekuvad e-raha asutuse kontole krediidiasutuses. E-raha väljastatakse alles teise sammuna. See hilisem e‑raha väljastamine tuleneb Leedu valitsuse sõnul üksnes asjaolust, et ühelt poolt kaupade tarnija ja/või teenuseosutaja ning teiselt poolt e-raha asutuse vahel on sõlmitud vastav leping. II teenus ei täitvat samuti teist Leedu valitsuse väljatöötatud kriteeriumi, kuna see toimub kolmanda isiku ja e-raha valdaja vahel.
34.
Teiseks olevat käesoleval juhul tegemist e-raha süsteemi „sissetuleva“ maksega ja mitte selle süsteemi raames selles osalejate vahel „tehtava“ maksega.
35.
Seetõttu ei saavat ka II teenust pidada e-raha väljastamisega seotud teenuseks.
36.
Poola valitsus leiab kõigepealt, et väljendit „e-raha väljastamisega mitteseotud makseteenused“ tuleb mõista nii, et see viitab makseteenustele, mis on nimetatud makseteenuste direktiivis ja mida teatav asutus osutab, ilma et sealjuures väljastataks e-raha nende makseteenuste osutamiseks. Seevastu e-raha väljastamisega seotud makseteenused on makseteenused, mida teatav e-raha asutus osutab koos e-raha väljastamisega.
37.
Seega olevat e-raha väljastamise ja selle väljastamisega seotud makseteenuste osutamisega tegeleval e-raha asutusel kohustus säilitada omavahendid vähemalt e-raha II direktiivis sätestatud meetodi D alusel arvutatud tasemel.
38.
Ent kui see asutus osutab ka muid makseteenuseid, eelkõige mis puudutab makseid kontorahaga, siis tuleks Poola valitsuse arvates nõutud omavahendite minimaalsed tasemed arvutada vastavalt makseteenuste direktiivi artikli 8 lõigetes 1 ja 2 sätestatud meetoditele A, B või C.
39.
Seda tõlgendust kinnitab tema väitel e-raha II direktiivi artikli 2 punkt 2, kus e-raha on määratletud.
40.
Esiteks ei ole e-raha tema väitel samastatav kontorahaga ning seda ei saa sellena määratleda. Viimati nimetatu kujutavat endast nimelt raamatupidamiskirjet makseasutuse või panga raamatupidamises kliendi pangakontol, mis näitab makseasutuse kohustust maksta (tagastada) kindel rahasumma. Kontorahas ja seega makseasutuste või pankade kaudu toimuv arveldamine ei kujuta endast õiguslikult rahalise teenuse osutamist, mida mõistetakse kui sularaha üle kontrolli üleandmist, vaid üksnes sellise nõudeõiguse üleminekut, mis on seotud kindlaksmääratud summa maksmisega sularahas, ja sellega seotud arveldamist koos võlgniku muutumisega, kui makse tegija ja saaja teevad tehinguid teiste makseasutuste või pankadega.
41.
Teiseks ei olevat e-raha, vastupidi kontorahale, raamatupidamiskirje, mis väljendab kohustust maksta sularaha, vaid elektrooniliselt, sealhulgas magnetiliselt, väljastatav ja hoitav rahaline väärtus, mis on seotud väljastaja kohustusega see valdajalt süstemaatiliselt tagasi osta. See seisneb seega rahalise väärtuse üle kontrolli üleminekus makse tegija ja saaja vahel.
42.
E-raha olevat seega sarnane sularahaga, mis toimib samuti kontrolli ülemineku kaudu. Erinevus seisneb selle raha mittemateriaalses olemuses ja üldise kohustuse puudumises seda aktsepteerida.
43.
Ta väidab, et rahaline väärtus väljastatakse sularaha või kontoraha vastu ja sellega kaasneb rahalise väärtuse tagasiostmise kohustus. Tagasiostmine toimub makse teel sula- või kontorahas, mis vastab välja antud rahalise väärtuse tagastamise vastu väljastatud e-raha väärtusele. E-raha väljastamise järel väljastaja (e-raha asutus) nii-öelda müüb rahalist väärtust, see tähendab, et ta annab selle ostja käsutusse teatud rahasumma maksmise eest ja võtab samal ajal kohustuse need rahalised väärtused igalt nende valdajalt tagasi osta.
44.
E-raha väljastatakse Poola valitsuse sõnul seega eesmärgiga teha maksetehinguid. Seetõttu ei saa e-rahaks lugeda rahalist väärtust, mis on väljastatud muudel eesmärkidel, või rahalist väärtust, millega ei ole võimalik teha maksetehinguid. Samuti on võimalik e-rahast rääkida üksnes siis, kui seda aktsepteerib vähemalt kaks isikut ja kui ükski neist kahest isikust ei ole selle väljastaja.
45.
Järelikult, kui teatud makseteenuse mõiste eeldaks, et kõik maksetehingud tehakse e-raha ostmise järel loodud kontorahaga, tähendaks see tema väitel, et kõnealust teenust ei saa pidada e-raha väljastamisega seotud teenuseks.
46.
Seega ei saavat e-raha väljastamisega seotud teenusteks pidada teenuseid, mida osutatakse eelneva e-raha pangarahaks konverteerimise järel loodud kontoraha kasutamise teel eesmärgil, et hiljem ilmuks kontoraha makse saaja pangakontole. Sarnastel põhjustel ei saavat samuti e-raha väljastamisega seotud teenusteks lugeda makseteenuseid, mis seisnevad kontorahas maksete vastuvõtmises ja saadud vahendite seejärel e-rahaks konverteerimises.
47.
Järelikult ei olevat põhikohtuasja apellandi osutatud teenused e-raha väljastamisega seotud makseteenused, kuna neid osutatakse kontoraha kasutades.
48.
Komisjon väidab sisuliselt, et iga üksikjuhtumi puhul tuleks eraldi hinnata, kas asjaomased makseteenused on eraldiseisvad või täiendavad.
49.
I teenus puudutab tema väitel makseteenust, mille puhul e-raha valdaja korraldusel e-raha asutus tagastab vahendid nimiväärtuses ja kannab need üle kolmanda isiku pangakontole; seda kinnitab tema väitel e-raha II direktiivi artikli 5 lõige 2.
50.
II teenus puudutavat makseteenust, mille puhul kaupade ja/või teenuste ostja kannab müüja korraldusel nende kaupade ja/või teenuste eest vahendid üle e‑raha asutusele, kes nende vahendite laekumisel väljastab müüjale e-raha laekunud vahendite nimiväärtuses.
51.
Komisjon leiab, et makseteenuste osutamist, hoolimata sellest, kas need on seotud e-raha väljastamisega või mitte, tuleb hinnata e-raha asutuse seisukohast. II teenuse raames saavat e-raha asutus kaupade ja/või teenuste ostjalt vahendid e‑raha valdajale ja väljastab uuesti e-raha. See teenus olevat seega vajalik e-raha väljastamise võimaldamiseks. Tegemist ei ole eraldiseisva teenusega.
52.
Seetõttu tuleks I ja II teenust pidada e-raha väljastamisega seotud makseteenusteks.
B.
Hinnang
1. Sissejuhatavad märkused
53.
Sissejuhatuseks esitan mõned tuntud näited e-raha kohta, nagu Proton Belgias, miniCASH Luksemburgis, Moneo Prantsusmaal või Geldkarte Saksamaal (kõikide andmekandjad on kaardi kujul), kuid ka PayPal ülemaailmsel tasandil (raha hoitakse üksnes võrgus, kuivõrd andmekandja on „infotehnoloogiline“ või virtuaalne) – samas kui bitcoin ei ole e-raha (
6
).
54.
Eelotsuse küsimusega tahetakse teada, kuidas tõlgendada e-raha II direktiivi artikli 5 lõikes 2 kasutatud väljendit „[e-raha II direktiivi a]rtikli 6 lõike 1 punktis a osutatud tegevus[ed], mis ei ole seotud e-raha väljastamisega“.
55.
Asjaomases kohtuasjas tõusetus niisiis küsimus, kas selle sätte kohaselt tuleb i) maksetehing, mille puhul e-raha asutus kannab e-raha valdaja nõudmisel e-raha (tagastatavad vahendid) nimiväärtuses üle kolmanda isiku pangakontole; ning ii) maksetehing, mille puhul kaupade ja/või teenuste ostja kannab müüja korraldusel kaupade ja/või teenuste eest tasumiseks üle vahendid e-raha asutusele (e-raha väljastajale), kes nende vahendite laekumisel väljastab müüjale (e-raha valdajale) e-raha laekunud vahendite nimiväärtuses, lugeda tegevusteks, „mis on seotud e‑raha väljastamisega“, või mitte.
56.
Kaalul on palju, kuna vastavalt sellele, kas kõnealune asutus osutab e-raha väljastamisega seotud teenuseid või mitte, erinevad e-raha II direktiivi artikli 5 lõike 2 kohaselt omavahendite nõuded.
57.
Nii peavad e-raha asutused, kes osutavad e-raha väljastamisega seotud teenuseid, arvutama oma omavahendid meetodi D kohaselt (
7
), samas kui nende asutuste puhul, kes osutavad teenuseid, mis ei ole seotud e-raha väljastamisega, arvutatakse omavahendite nõuded meetodi A, B või C kohaselt (
8
), mis näevad omavahenditele ette suuremad nõuded kui meetodi D puhul.
2. E-raha II direktiivi tekst
58.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused on seotud asjaoluga, et e-raha II direktiivi artikli 5 lõikes 2 ja artikli 6 lõike 1 punktis a ei ole määratletud (
9
)„tegevus[i], mis ei ole seotud e-raha väljastamisega“ (artikli 5 lõige 2) ega sellega „seotud tegevusi“ ega isegi „makseteenuseid“ (artikli 6 lõike 1 punkt a), mida e‑raha asutus võib osutada, kusjuures viimati nimetatud sättes viidatakse üksnes makseteenuste direktiivi lisas esitatud loetelule (
10
).
59.
Märgin üksnes, et tekst räägib „seotud“ või „mitteseotud“ tegevustest, mis minu arvates välistab Leedu valitsuse argumendi, et asjaomased tehingud peavad e-raha II direktiivi artikli 5 lõike 2 kohaldamisalasse kuulumiseks olema e-raha süsteemi täielikult „lõimitud“.
60.
Tuleb analüüsida e-raha II direktiivi teisi artikleid.
61.
E-raha II direktiivi artikli 1 lõikes 1, kus on määratud kindlaks selle kohaldamisala (samuti selle reguleerimisala), on ette nähtud, et see liidu õigusakt „sätestab e-raha väljastamist käsitlevad eeskirjad“. Direktiivi artikli 11 lõige 1, mis asub III jaotises „E-raha väljastamine ja tagastatavus“, kohustab e-raha väljastama saadud rahaliste vahendite nimiväärtuses. Direktiivi artikli 11 lõige 2 kohustab omakorda tagastama e-raha valdaja nõudmisel vastavalt nimiväärtusele ja igal ajal e-raha.
62.
Kui panna need artikli 11 sätted teiste e-raha II direktiivi sätete konteksti, siis minu arvates on eelotsusetaotluse esitanud kohtul õigus, kui ta leiab, et „e‑raha väljastamine“ asjaomase direktiivi tähenduses hõlmab muu hulgas selle raha väljastamist ja tagastamist.
63.
Võib isegi öelda, et e-raha eesmärk (mida on võimalik järeldada sellele e‑raha II direktiivi artikli 2 punktis 2 antud määratlusest, see tähendab teha maksetehinguid) ei tähenda, et asjaomase e-raha väljastamisega seotud maksetehingutega seonduvad üksnes e-rahas tehtud maksetehingud. On ilmne, et eelnimetatud raha väljastamine ja tagastamine toimub tavaliselt teiste vahenditega tehtavate maksetehingute kujul (
11
).
64.
Arvan (nagu komisjon), et ka e-raha mõistest, mis on määratletud e-raha II direktiivi artikli 2 punktis 2, milles osutatakse makseteenuste direktiivi artikli 4 punktis 5 määratletud maksetehingutele (
12
), tuleneb, et e-rahaga seotud makseteenused hõlmavad mitte üksnes e-raha väljastamist, vaid ka selle tagastamist.
65.
Leedu valitsus väidab, et e-raha II direktiivi artikli 11 lõigetes 1 ja 2 tehakse selgelt vahet väljastamise ja tagastamise vahel, mida ei saa seega pidada omavahel seotuks.
66.
Selle argumendiga ei saa nõustuda.
67.
Tuleb nimelt rõhutada, et mõistagi on väljastamine ja tagastamine kaks eraldiseisvat tegevust ning neid reguleeritakse vastavalt e-raha II direktiivi artikli 11 lõigetes 1 ja 2. Ometi on selge, et liidu seadusandja soov oli, et need oleksid sellegipoolest tihedalt seotud.
68.
E-raha II direktiivi artikli 11 lõikes 2 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid tagavad, et e-raha väljastajad tagastavad […] igal ajal [..] omatava e-raha rahalise väärtuse“. Seetõttu tekib õigus tagastamisele automaatselt ja see on tingimusteta. Seega ei ole enam tegemist sõltumatu tegevusega.
69.
Sellest järeldub, et selleks, et kõnealune makseteenus oleks „seotud“, peab see olema e-raha väljastamiseks või selle tagastamiseks vältimatult vajalik.
70.
Nõustun komisjoniga, et e-raha II direktiivist tuleneb, et makseteenuseid – olgu need siis seotud või mitte – võib osutada väljaspool e-raha süsteemi.
71.
On normaalne, et nii e-raha väljastamine kui ka selle tagastamine on alati teatud määral seotud tavapärase pangakontoga. Vastupidi Leedu valitsuse väitele on seetõttu tähtsusetu, et isik kaotab võimaluse maksta e-rahas.
72.
Sellest tulenevalt on e-raha väljastamine ja selle tagastamine eraldiseisvad tegevused, kuid mitte sõltumatud.
73.
Mõiste „tagastatavus“ all mõistetakse tarbija võimalust saada igal ajal oma elektronraha tagasi krediidikorralduse teel või sularahas (
13
).
74.
Teiste sõnadega on e-raha väljastamine vaid protsessi üks osa, teine osa vastab selle raha tagastamisele (
14
).
75.
Seda dualismi on hästi selgitanud P. Storrer, kes kirjutab (eelkõige e-raha II direktiivi Prantsuse õigusesse ülevõtmise kohta), et „[e]-raha üksusi kutsutakse väärtusüksusteks, kusjuures igaüks neist sisaldab endas nõuet […]; mõiste „nõue väljastaja vastu“ iseloomustab e-raha ja võimaldab seda eristada kontorahast, mis on lahutamatult seotud oma asukoha ehk kontoga […]. [Tegemist on üksnes] sama nõudeõiguse kahe küljega – e-raha nõudel on kaks külge, sõltuvalt sellest, kas vaatame seda valdaja seisukohast – siis tagastamise nõue […], või aktseptija seisukohast – siis konverteerimise nõue […]. Leian […], et e-raha on oma olemuselt tagastatav, kusjuures tagastamine allub üksikasjalikule korrale, mis moodustab olulise osa e-raha lepingulisest õigusest […]. [M]ulle tundub, et e-raha on tagastatav pigem oma olemuselt, kui ta seda on oma korra alusel. Kuna see tagastatavus lisab pigem täiendava kriteeriumi e-raha toote identifitseerimiseks, kui on sellena kvalifitseerimise tagajärg“ (
15
).
76.
Tulles tagasi e-raha II direktiivi artikli 11 lõike 2 juurde, siis sellega kohustatakse liikmesriike tagama, et e-raha väljastajad tagastavad e-raha valdaja nõudmisel igal ajal ja vastavalt nimiväärtusele omatava e-raha rahalise väärtuse (analoogne reegel on nimetatud artikli lõikes 1 kehtestatud selle raha väljastamisele). Peale selle toimub nii e-raha väljastamine kui ka selle tagastamine teiste vahenditega tehtavate maksetehingute teel (näiteks kaardimakse või harilik krediidikorraldus).
77.
Järelikult peaksid e-raha II direktiivi artikli 5 lõikes 2 viidatud makseteenused, „mis ei ole seotud e-raha väljastamisega“, hõlmama ka makseteenuseid, mis ei ole seotud e-raha tagastamisega.
78.
Kuna e-raha väljastamisega (või selle tagastamisega) seotud makseteenuseid ei ole e-raha II direktiivis teisiti määratletud, leian (nagu ka komisjon), et makseteenusteks, „mis on seotud e-raha väljastamisega“ (e-raha II direktiivi artikli 5 lõige 2), tuleb pidada kõiki makseteenuseid, mis on vajalikud, et võimaldada e-raha väljastamist või selle tagastamist. Teiste sõnadega, need teenused peavad e-raha väljastamises olema täiendavad.
79.
Seetõttu tuleb iga üksikjuhtumi puhul eraldi hinnata, kas asjaomased makseteenused on eraldiseisvad või täiendavad. Kui makseteenust osutatakse selleks, et võimaldada e-raha väljastamist või selle tagastamist, tuleb seda teenust pidada sellega seotuks.
3. Kohaldamine kahele käesolevas kohtuasjas kõne all olevale tehingule
80.
Esimene eelotsuse küsimuses kirjeldatud juhtum puudutab maksetehingut, mille puhul e-raha asutus tagastab e-raha valdaja korraldusel vahendid nimiväärtuses ja kannab need selles väärtuses üle kolmanda isiku pangakontole.
81.
E-raha asutuse poolsest e-raha tagastamisest pärit vahendite ülekandmine on tihedalt seotud e-raha väljastamisega, mis, nagu juba märkisin, peaks hõlmama ka selle tagastamist.
82.
Siiski peaks nende tagastatud vahendite ülekandmine olema osaks üksnes e-raha asutuse tehtavast ühest ja samast tehingust. Juhul kui tagastatud vahendite ülekandmine teisele pangakontole ei toimu ühe ja sama tehinguna, tuleks seda ülekandmist pidada eraldiseisvaks maksetehinguks.
83.
E-raha II direktiivi artikli 7 lõike 1 kohaselt peab e-raha asutus kaitsma väljastatud e-raha vastu saadud vahendeid vastavalt makseteenuste direktiivi artikli 9 lõigetele 1 ja 2.
84.
Olen samal arvamusel kui komisjon, et see tähendab, et e-raha asutusel on kohustus (
16
) kaitsta neid vahendeid asutuse kontodel hoiustatava e-raha summas. Seevastu ei ole sarnast kohustust kaitsta vahendeid siis, kui e-raha on tagastatud. Selline regulatsioon võib tugineda asjaolule, et vahendite ülekandmine peab toimuma viivitamatult pärast seda, kui e-raha asutus on vahendid e-raha valdajale tagastanud. Kui e-raha asutus hoiab tagastatud vahendeid enda käes kauem, on e‑raha II direktiivi artikli 7 lõikes 3 ette nähtud, et kohaldatakse makseteenuste direktiivi artiklis 9 sätestatud kaitset käsitlevaid nõudeid. Sellest tuleneb, et vahendeid tuleb kaitsta selleks, et saaks osutada eraldiseisvat makseteenust vastavalt makseteenuste direktiivi sätetele.
85.
Järelikult on eelotsusetaotluse esitanud kohtul õigus, kui ta järeldab eelotsusetaotluses, et kuna e-raha väljastamine hõlmab ka e-raha II direktiivi artikli 11 lõikes 2 ette nähtud e-raha tagastamist, siis tuleb asjaomast makseteenust (I teenus) pidada maksetehinguks, „mis on seotud e-raha väljastamisega“ nimetatud direktiivi artiklite 5 ja 6 tähenduses, kui tagastatud vahendid kantakse e-raha valdaja nõudmisel üle kolmanda isiku pangakontole.
86.
Teine eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud juhtum puudutab makseteenust, mille puhul kaupade ja/või teenuste ostja (maksja) kannab müüja korraldusel nende kaupade ja/või teenuste eest vahendid üle e-raha asutusele (e‑raha väljastajale), kes nende vahendite laekumisel väljastab müüjale (e-raha valdajale) e‑raha laekunud vahendite nimiväärtuses.
87.
Nagu komisjon õigesti märgib, tuleb makseteenuste osutamist, hoolimata sellest, kas need on seotud e-raha väljastamisega või mitte, hinnata e-raha asutuse seisukohast.
88.
Kõnealuse juhtumi puhul saab e-raha asutus kaupade ja/või teenuste ostja vahendid ja kannab need üle müüjale, väljastades e-raha. Sellisel juhul on makseteenus, mille raames e-raha asutus saab vahendid ja väljastab e-raha, selle e‑raha väljastamise võimaldamiseks vajalik; seega ei ole tegemist eraldiseisva teenusega.
89.
Järelikult olen samuti nõus eelotsusetaotluse esitanud kohtuga, et asjaolu, et kaupade ja/või teenuste ostjad (maksjad) kannavad (maksavad) rahalised vahendid üle apellandile (e-raha asutusele) mitte e-raha väljastamise eesmärgiga, vaid kaupade ja/või teenuste eest tasumise eesmärgiga, ei ole määrav. Need ostjad (maksjad) teevad ostetud kaupade ja/või teenuste eest ettevõtja (apellandi klient) korraldusel asjaomaseid makseid apellandile ning ettevõtja on sõlminud lepingu apellandiga, kes ostjatelt asjaomaste vahendite saamisel väljastab viivitamatult e‑raha saadud vahendite nimiväärtuses. Seetõttu ei lükka ostjate eesmärk ümber otsese seose olemasolu maksetehingu ja e-raha väljastamise vahel.
90.
Leian seega, et teist kõnealust makseteenust (II teenus) tuleb samuti pidada tegevuseks, „mis on seotud e-raha väljastamisega“.
V. Ettepanek
91.
Nimetatud põhjustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Lietuvos vyriausiasis administracinis teismase (Leedu kõrgeim halduskohus) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiivi 2009/110/EÜ, mis käsitleb e-raha asutuste asutamist ja tegevust ning usaldatavusnormatiivide täitmise järelevalvet ning millega muudetakse direktiive 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2000/46/EÜ, artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas tuleb e-raha väljastamisega seotud makseteenusteks pidada makseteenuseid,
a)
mille puhul e-raha valdaja nõuab e-raha väljastavalt e-raha asutuselt, et ta teeks ühe tehingu, mis hõlmab korraga e-raha tagastamist ja vahendite ülekandmist kolmanda isiku pangakontole, ning
b)
mille puhul kaupade ja/või teenuste ostja (maksja) kannab müüja korraldusel nende kaupade ja/või teenuste eest vahendid üle e-raha asutusele (e-raha väljastajale), kes nende vahendite laekumisel väljastab müüjale (e-raha valdajale) e-raha laekunud vahendite nimiväärtuses.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Ehkki seda viimast väljendit seostatakse pigem bitcoin’iga (Storrer, P, „Droit de la monnaie électronique“, RB Édition, Pariis, 2014, lk 23). Vt käesoleva ettepaneku 6. joonealune märkus.
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiiv, mis käsitleb e-raha asutuste asutamist ja tegevust ning usaldatavusnormatiivide täitmise järelevalvet ning millega muudetakse direktiive 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2000/46/EÜ (ELT 2009, L 267, lk 7; edaspidi „e-raha II direktiiv“).
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiiv makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2007, L 319, lk 1; edaspidi „makseteenuste direktiiv“).
(
5
)	Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, milles käsitletakse elektronrahaasutuste asutamist ja tegevust ning usaldatavusnormatiivide täitmise üle teostatavat järelevalvet ning millega muudetakse direktiive 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2000/46/EÜ (KOM(2008) 627 lõplik).
(
6
)	Isegi kui paljud (ekslikult) nii arvavad. Pigem on tegemist virtuaalvääringuga, mis „ei vasta ka maksevahendi määratlusele rahandus- ja finantskoodeksi [Code monétaire et financier] tähenduses ja eriti e-raha määratlusele, kuna bitcoin ei ole väljastatud […] vahendite vastu. Peale selle ei kaasne erinevalt e-rahast bitcoin’iga õiguslikku garantiid, et selle väärtus tagastatakse igal ajal ja nimiväärtuses“ (Banque de France (Prantsuse Keskpank), „Les dangers liés au développement des monnaies virtuelles: l’exemple du bitcoin“, Focus, nr 10, 5.12.2013).
(
7
)	Nagu on kirjeldatud e-raha II direktiivi artikli 5 lõikes 3.
(
8
)	Nagu on ette nähtud makseteenuste direktiivi artikli 8 lõigetes 1 ja 2.
(
9
)	Seda ei tehtud ka eelnevas direktiivis (Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. septembri 2000. aasta direktiiv 2000/46/EÜ elektronrahaasutuste asutamise ja tegevuse kohta ning usaldatavusnormatiivide täitmise üle peetava järelevalve kohta (EÜT 2000, L 275, lk 39; ELT eriväljaanne 06/03, lk 343)). Vt näiteks Vereecken, M., „Monnaie électronique: commentaire des directives européennes“, Euredia, nr 1, 2004, lk 43–79, mis, lisan, on endiselt sageli asjakohane ka (uue) e-raha II direktiivi sätete puhul.
(
10
)	Tuleb rõhutada, et ehkki selles lisas täpsustatakse, milliste tegevustega on e-raha väljastajatel õigus tegeleda, ei nähtu sellest kuidagi, kas need tegevused on või ei ole seotud e-raha väljastamisega.
(
11
)	Vt e-raha II direktiivi artikli 11 lõiked 1 ja 2.
(
12
)	Maksetehing on makseteenuste direktiivi artikli 4 punktis 5 määratletud kui „maksja või saaja algatatud raha sissemakse, ülekandmine või väljanõudmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja saaja vahel“.
(
13
)	Vt käesoleva ettepaneku 5. joonealuses märkuses viidatud komisjoni ettepaneku (KOM(2008) 627 lõplik) artikkel 5.
(
14
)	Vt tagastatavuse põhimõtte kohta eelkõige Poullet, C., ja Vuitton, R., „La remboursabilité de la monnaie électronique“, Bulletin du Cercle François Laurent, nr 3, 2004, lk 93–147.
(
15
)	Vt Storrer, P., „Droit de la monnaie électronique“, R B Édition, Pariis, 2014, lk 61–65. Vt ka Lasserre Capdeville, J., „Le droit régissant le paiement par monnaie électronique en France“, Revue Lamy Droit des affaires, nr 73, juuli-august 2012, lk 93–97. Austria kohta vt Gerhartinger, H., „Elektronisches Geld im österreichischen Bank- und Privatrecht“, Bank Verlag Wien, Köln, 2010. Vt ka Bulearcă, A., „Electronic Money, Means of Payment in Domestic and International Economic Exchanges. Statutory Changes at EU and EEA Level“, teoses Sararu, C.-S., (ed.), „Studies of Business Law: Recent Developments and Perspectives“, Peter Lang, Frankfurt, 2013, lk 195–210, mis käsitleb samuti e-raha II direktiivi ülevõtmist Rumeenias.
(
16
)	Kui ta rakendab makseteenuste direktiivi artikli 9 lõike 1 punktides a, b või c sätestatud meetodeid.