62007CC0121
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JÁN MAZÁK
esitatud 5. juunil 2008 (
1
)
Kohtuasi C-121/07
Euroopa Ühenduste Komisjon
versus
Prantsuse Vabariik
„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Direktiiv 2001/18/EÜ — GMO-de tahtlik keskkonda ja turule viimine — Liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastav Euroopa Kohtu otsus — Täitmata jätmine — EÜ artikkel 228 — Kohtuotsuse täitmine menetluse ajal — Rahalised sanktsioonid”
I. Sissejuhatus
1.
Käesoleva menetluse algatas komisjon vastavalt EÜ artiklile 228. Komisjon väidab, et Prantsuse Vabariik ei ole täitnud Euroopa Kohtu 15. juuli 2004. aasta otsust kohtuasjas C-419/03: komisjon vs. Prantsusmaa. (
2
) Komisjon palus esialgu määrata Prantsuse Vabariigile trahv summas 366744 eurot päevas kohtuasjas C-419/03 tehtud kohtuotsuse täitmisega viivitamise eest alates käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse tegemisest kuni kuupäevani, mil kohtuasjas C-419/03 tehtud kohtuotsus on täielikult täidetud. Lisaks on komisjon palunud määrata Prantsuse Vabariigile põhisumma.
2.
Euroopa Kohus otsustas kohtuasjas C-419/03, et kuna Prantsuse Vabariik on jätnud ettenähtud tähtajaks vastu võtmata Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/18/EÜ geneetiliselt muundatud organismide tahtliku keskkonda viimise kohta ja nõukogu direktiivi 90/220/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
3
) sätete, mis erinevad nõukogu 23. aprilli 1990. aasta direktiivi 90/220/EMÜ geneetiliselt muundatud organismide tahtliku keskkonda viimise kohta (
4
) sätetest või laiendavad neid, siseriiklikku õigusesse ülevõtmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid, on ta rikkunud direktiivist 2001/18 tulenevaid kohustusi.
3.
Direktiivi 2001/18 eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid ning tagada inimeste tervise ja keskkonna kaitse järgmistel juhtudel: geneetiliselt muundatud organismide (edaspidi „GMO-d”) keskkonda viimine muul eesmärgil, kui nende turuleviimine ühenduses, ning GMO-de toodetena või toodete koostises turuleviimine ühenduses. (
5
)
II. Õiguslik raamistik
A. Direktiiv 2001/18
4.
Direktiivi 2001/18 artikkel 8 pealkirjaga „Muudatuste ja uue teabe käitlemine” sätestab:
„1.   Kui GMO või GMO-de kombinatsiooni tahtlikku keskkonda viimist muudetakse pärast kirjaliku nõusoleku saamist kompetentselt asutuselt, või kui tekib ettekavatsematu muutus, millel võivad olla inimeste tervist või keskkonda ohustavad tagajärjed, või kui ohu kohta on saadud uut teavet ajal, mil liikmesriigi kompetentne asutus taotlust uurib või pärast seda, kui kõnesolev asutus on andnud oma kirjaliku nõusoleku, peab taotleja viivitamata:
a)
võtma inimeste tervise ja keskkonna kaitseks vajalikud meetmed;
b)
teavitama kompetentset asutust enne muudatuste tegemist või niipea, kui kavandamata muutus või uus teave saab teatavaks;
c)
taotluses märgitud abinõud uuesti läbi vaatama.
2.   Kui kompetentne asutus saab lõikes 1 nimetatud teavet, mis võib olla oluline seoses inimeste tervisele ja keskkonnale avalduva ohuga või lõikes 1 kirjeldatud olukordades, siis annab kompetentne asutus sellisele teabele hinnangu ja teeb selle üldsusele teatavaks. Kompetentne asutus võib taotlejalt nõuda tahtliku keskkonda viimise tingimuste muutmist, peatamist või lõpetamist, ning teatab sellest üldsusele.”
5.
Direktiivi 2001/18 artikkel 19 pealkirjaga „Nõusolek” sätestab:
„1.   Ilma et see piiraks muude ühenduse õigusaktide alusel kehtestatud nõuete kohaldamist, võib tootena või toote koostises esinevat GMO-d kasutada edasiste taotlusteta kogu ühenduses ainult juhul, kui selle turuleviimiseks on saadud kirjalik nõusolek […].
2.   Taotleja võib turuleviimist alustada ainult juhul, kui ta on saanud kompetentselt asutuselt kirjaliku nõusoleku artiklites 15, 17 ja 18 ettenähtud korras ning kui turuleviimine toimub vastavalt kõnealuses nõusolekus esitatud tingimustele. […]”
6.
Direktiivi 2001/18 artikli 23 pealkirjaga „Kaitseklausel” lõige 1 sätestab:
„Kui liikmesriik jõuab pärast nõusoleku andmise kuupäeva ilmnenud uue või täiendava teabe põhjal, mis mõjutab keskkonnariski hindamist, või olemasoleva teabe ümberhindamise tulemusena uute või täiendavate teaduslike teadmiste põhjal, üksikasjalikult põhjendatud arvamusele, et tootena või toote koostises esinev GMO, mille kohta on esitatud nõuetekohane taotlus ning saadud kirjalik nõusolek käesoleva direktiivi alusel, kujutab endast ohtu inimeste tervisele või keskkonnale, võib kõnesolev liikmesriik selle tootena või toote koostises esineva GMO kasutamist ja/või müüki oma territooriumil ajutiselt piirata või selle ära keelata.
Liikmesriik tagab, et tõsise ohu puhul võetakse tarvitusele erakorralised abinõud, nagu on turuleviimise peatamine või lõpetamine, sealhulgas üldsuse teavitamine.
Liikmesriik teeb viivitamata komisjonile ja teistele liikmesriikidele teatavaks käesoleva artikli alusel võetud meetmed ning põhjendab oma otsust, esitades keskkonnariski hindamise ülevaate, millest selgub, kas ja kuidas tuleks [nõusolekus] esitatud tingimusi muuta või kas [nõusolek] tuleks kehtetuks tunnistada, ning vajaduse korral uue või täiendava teabe, millele otsus tugineb.” [parandatud tõlge]
7.
Direktiivi 2001/18 artikkel 34 sätestab:
„1.   Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid 17. oktoobriks 2002. […]”
8.
Direktiivi 2001/18 artikkel 36 sätestab:
„1.   Direktiiv 90/220/EMÜ tunnistatakse kehtetuks alates 17. oktoobrist 2002.
2.   Viiteid kehtetuks tunnistatud direktiivile tõlgendatakse viidetena käesolevale direktiivile ja loetakse vastavalt VIII lisa vastavustabelile.”
B. Siseriiklikud õigusnormid
9.
Prantsuse Code de l’environnement’ (keskkonnakoodeks; edaspidi „koodeks”) artikkel L533-6 sätestab:
„Euroopa Liidu teiste liikmesriikide poolt nendes riikides kehtivate sätete alusel või teiste Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisriikide poolt 23. aprilli 1990. aasta direktiivi 90/220/EMÜ kohaldamisel antud lubasid loetakse lubadeks käesoleva peatüki tähenduses.
Kui on aga piisav põhjus arvata, et teise liikmesriigi või teise osalisriigi poolt lubatud toode kujutab ohtu rahva tervisele või keskkonnale, võib haldusasutus kõnealuse toote kasutamist või turuleviimist ajutiselt piirata või selle keelata.”
10.
Koodeksi III jaotise V peatükis esitatud artikkel L535-2 sätestab:
„I. –
Igal juhtumil, kui seda õigustab geneetiliselt muundatud organismide esinemisest rahva tervisele või keskkonnale tulenevate ohtude uus hindamine, võib haldusasutus loaomaniku või geneetiliselt muundatud organismide valdajate kulul:
1
peatada loa kuni edasise teabe saamiseni ja vajaduse korral nõuda toodete müügilt eemaldamist või keelata nende kasutamise;
2
muuta tahtliku keskkonda viimise tingimusi;
3
tunnistada loa kehtetuks;
4
nõuda asjaomaste geneetiliselt muundatud organismide hävitamist ning juhul kui valdaja või loa omanik seda ei tee, hävitamise ex officio läbi viia.
II. –
Kui ei ole tegemist hädaolukorraga, võib kõnealuseid meetmeid võtta üksnes juhul, kui valdajale on antud võimalus esitada oma seisukoht.”
11.
Koodeksi III jaotises esitatud artikkel L537-1 sätestab:
„Käesoleva jaotise III, V ja VI peatüki rakendusmeetmed kehtestatakse Conseil d’État’ [Riiginõukogu] dekreediga.”
12.
19. märtsi 2007. aasta dekreedi nr 2007-358, mis käsitleb geneetiliselt muundatud organismide tahtlikku keskkonda viimist muul kui kõnealustest organismidest täielikult või osaliselt koosnevate toodete turuleviimise eesmärgil, artikkel 16 sätestab:
„Kui pädeval haldusasutusel on teavet uute tegurite kohta, millel võivad olla olulised inimeste tervist ja keskkonda ohustavad tagajärjed, korraldab kõnealune asutus ohtude uue hindamise ja avalikustab need tegurid.
Pädev haldusasutus võib vastavalt [koodeksi] artiklile L535-2 nõuda, et tahtliku keskkonda viimise eest vastutav isik muudaks tahtliku keskkonda viimise tingimusi, peataks või lõpetaks tahtliku keskkonda viimise ja teavitaks sellest üldsust.”
13.
19. märtsi 2007. aasta dekreedi nr 2007-359, mis käsitleb müügiloa menetlust geneetiliselt muundatud organismidest täielikult või osaliselt koosnevate toodete puhul, mis ei ole ette nähtud toiduks, artikkel 16 sätestab:
„Pädev haldusasutus võtab ajutiselt meetmed, mis on sätestatud [koodeksi] artikli L535-2 I lõikes. Tõsise ohu korral võetakse kõnealused meetmed erakorraliselt ja teavitatakse üldsust sobival viisil.
Pädev haldusasutus teavitab võetud meetmetest viivitamata Euroopa Ühenduste Komisjoni ja teisi liikmesriike ning põhjendab oma otsust, esitades keskkonnariski hindamise ülevaate, millest selgub, kas tuleks nõusolekus esitatud tingimusi muuta või nõusolek kehtetuks tunnistada, ning vajaduse korral uue või täiendava teabe, millele otsus tugineb.”
III. Vaidluse taust
A. Otsus kohtuasjas C-419/03
14.
Kohtuotsuse C-419/03 resolutiivosa punkt 1 sätestab, et „[k]una Prantsuse Vabariik on jätnud ettenähtud tähtajaks vastu võtmata õigus- ja haldusnormid, mis on vajalikud selleks, et võtta siseriiklikusse õigusesse üle [direktiivi 2001/18/EÜ] sätted, mis erinevad nõukogu […] direktiivi 90/220/EMÜ […] sätetest või laiendavad neid, on ta rikkunud direktiivist 2001/18 tulenevaid kohustusi.”
B. Kohtueelne menetlus
15.
5. novembril 2004 nõudis komisjon Prantsuse ametiasutustelt teavet meetmete kohta, mis Prantsuse Vabariik on võtnud kohtuotsuse C-419/03 täitmiseks. 4. veebruaril 2005 teatasid Prantsuse ametiasutused komisjonile, et parlamendis oli loodud GMO-de kohta teabe kogumise rühm ja Prantsuse Vabariik kavatseb direktiivi 2001/18 üle võtta, kui nimetatud rühm töö lõpetab. 21. veebruaril 2005 edastasid Prantsuse ametiasutused komisjonile 26. jaanuari 2005. aasta dekreedi nr 2005-51. Prantsuse ametiasutused olid seisukohal, et nimetatud dekreet aitas kaasa direktiivi 2001/18 ülevõtmisele.
16.
Komisjon saatis 13. juulil 2005 EÜ artikli 228 kohaselt Prantsuse Vabariigile märgukirja, milles teatas nimetatud liikmesriigile, et võetud meetmed on kohtuotsuse C-419/03 täitmiseks ebapiisavad. Komisjon juhtis tähelepanu rahalise karistuse võimalikkusele Euroopa Kohtu otsuse täitmata jätmise korral ja määras Prantsuse Vabariigile kõigi kohtuotsuse C-419/03 täitmiseks vajalike meetmete võtmiseks kahekuulise tähtaja. Komisjon, keda ei rahuldanud 22. septembril 2005 saabunud Prantsuse Vabariigi vastus, saatis viimati nimetatule 19. detsembril 2005 põhjendatud arvamuse, milles sedastas, et kuna Prantsusmaa ei ole võtnud kohtuotsuse C-419/03 täitmiseks vajalikke meetmeid, siis on nimetatud liikmesriik jätnud täitmata EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevad kohustused. Komisjon kutsus Prantsuse Vabariiki võtma arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
17.
Prantsuse ametiasutused edastasid 20. veebruaril 2006 komisjonile direktiivi 2001/18 ülevõtmiseks koostatud seaduseelnõu (edaspidi „2006. aasta seaduseelnõu”), mis oli kavas vastu võtta 2006. aasta teise kvartali lõpus. Prantsuse ametiasutused teatasid 8. mail 2006 komisjonile, et 23. märtsil 2006 võttis Senat (Sénat) 2006. aasta seaduseelnõu vastu ja saatis selle 24. märtsil 2006 Rahvuskogule (Assemblée nationale). Leides, et Prantsuse Vabariik ei olnud endiselt kohtuotsust C-419/03 täitnud, esitas komisjon 28. veebruaril 2007 käesoleva hagi.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja käesoleva menetluse ajal toimunud arengud
18.
Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul:
—
tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole võtnud kõiki meetmeid selleks, et täita Euroopa Ühenduste Kohtu […] otsust kohtuasjas C-419/03, mille kohaselt on ta jätnud […] vastu võtmata õigus- ja haldusnormid, mis on vajalikud selleks, et võtta siseriiklikusse õigusesse üle [direktiivi 2001/18/EÜ] sätted, mis erinevad [direktiivi 90/220/EMÜ] sätetest või laiendavad neid, on ta rikkunud [EÜ] artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
—
kohustada Prantsuse Vabariiki maksma Euroopa Ühenduste Komisjoni arvele „Euroopa Ühenduse omavahendid” trahvi summas 366744 eurot päevas kohtuasjas C-419/03 tehtud kohtuotsuse täitmisega viivitamise eest alates käesolevas asjas kohtuotsuse tegemisest kuni kuupäevani, mil kohtuotsus kohtuasjas C-419/03 on täies ulatuses täidetud;
—
kohustada Prantsuse Vabariiki maksma Euroopa Ühenduste Komisjoni arvele „Euroopa Ühenduse omavahendid” põhisumma 46660 eurot päevas kohtuasjas C-419/03 tehtud kohtuotsuse täitmisega viivitamise eest alates kohtuasjas C-419/03 kohtuotsuse tegemisest kuni kuupäevani, mil:
—
kohtuotsus kohtuasjas C-419/03 on täies ulatuses täidetud (juhul, kui täitmine toimub enne kohtuotsuse tegemist käesolevas asjas) või
—
tehakse kohtuotsus käesolevas asjas (juhul, kui kohtuotsus kohtuasjas C-419/03 ei ole selleks ajaks täies ulatuses täidetud);
—
mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
19.
Prantsuse valitsus palub Euroopa Kohtul:
„kindlaks teha, et Prantsuse Vabariik on lõpetanud 15. juuli 2004. aasta kohtuotsuses tuvastatud rikkumise, ja seega jätta rahuldamata komisjoni taotlus, et Prantsuse Vabariigilt nõutaks trahvi ja põhisumma tasumist, ning mõista kohtukulud välja komisjonilt. Kui Euroopa Kohus siiski otsustab, et Prantsuse Vabariigilt tuleks nõuda põhisumma tasumist, palub kõnealune liikmesriik Euroopa Kohtul arvesse võtta käesoleva kohtuasja asjaolusid, millest lähtudes tuleks Euroopa Kohtul määrata palju väiksem summa, kui määras komisjon.”
20.
Euroopa Kohtu presidendi 27. septembri 2007. aasta määrusega lubati Tšehhi Vabariigil astuda menetlusse Prantsuse Vabariigi nõuete toetuseks. Tšehhi Vabariik ei ole käesolevas menetluses esitanud ühtegi kirjalikku või suulist märkust.
21.
Prantsuse ametiasutused teatasid komisjonile 20. märtsil 2007. aastal kirja teel, et nimetatud kuupäeval avaldati Prantsuse Vabariigi ametlikus väljaandes kolm dekreeti ja kolm määrust direktiivi 2001/18 ülevõtmiseks. Kõnealused dekreedid ja määrused lisati käesolevas menetluses Prantsuse Vabariigi esitatud kostja vastusele.
22.
Prantsuse valitsus tunnistas kostja vastuses ja kohtuistungil, et käesolevas asjas hagi esitamise ajal ei olnud ta vastu võtnud kohtuasjas C-419/03 tehtud kohtuotsuse täitmiseks vajalikke meetmeid.
23.
Komisjon on oma repliigis seisukohal, et vaatamata direktiivi 2001/18 paljude sätete ülevõtmisele on kõnealuse direktiivi artikli 8 lõige 2, artikli 17 lõiked 1, 2 ja 9 ning artiklid 19 ja 23 endiselt üle võtmata. Seega palub komisjon oma repliigis Euroopa Kohtul:
—
vähendada eespool punktis 18 päeva kohta näidatud trahvisummat vastavalt määrale, mil otsust kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa on täidetud;
—
muuta eespool punktis 18 näidatud põhisummat vastavalt kõnealuse kohtuotsuse täitmise määrale, kuid üksnes ajavahemiku osas alates 21. märtsist 2007 (
6
) kuni:
—
kuupäevani, mil kohtuotsus kohtuasjas C-419/03: komisjon vs. Prantsusmaa on täies ulatuses täidetud (juhul, kui täitmine toimub enne käesolevas asjas kohtuotsuse tegemist), või
—
kohtuotsuse tegemiseni käesolevas asjas (juhul, kui kohtuotsus kohtuasjas C-419/03: komisjon vs. Prantsusmaa ei ole selleks ajaks täies ulatuses täidetud).
24.
12. märtsi 2008. aasta kohtuistungil, kus komisjon ja Prantsuse valitsus esitasid suulised märkused, oli komisjon seisukohal, et Prantsuse Vabariik oli nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi 2001/18 artikli 17 lõiked 1, 2 ja 9.
V. Kohustuste rikkumine
25.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on kuupäev, mis tuleb aluseks võtta, et hinnata, kas on tegemist kohustuste rikkumisega EÜ artikli 228 tähenduses, nimetatud sätte alusel antud põhjendatud arvamuses ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäev. (
7
) Käesoleval juhul ei ole vaidlust küsimuses, et kuupäeval, mil lõppes Prantsuse Vabariigile 19. detsembril 2005. aastal saadetud põhjendatud arvamuses antud tähtaeg, ei olnud Prantsuse Vabariik veel võtnud vajalikke meetmeid, et täita Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-419/03.
26.
Eeltoodust lähtudes järeldan, et kuna Prantsuse Vabariik ei võtnud vajalikke meetmeid kohtuasjas C-419/03 tehtud otsuse täitmiseks, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
VI. Rahaline karistus
A. Esialgsed märkused
27.
Kuna komisjon palub muu hulgas määrata Prantsuse Vabariigile rahatrahv, tuleb tuvastada, kas kohustuste rikkumine kestis ajani, mil Euroopa Kohus alustas asjaolude uurimist. (
8
) Seetõttu on vaja uurida, kas Prantsuse Vabariigil on endiselt üle võtmata direktiivi 2001/18 artikli 8 lõige 2 ning artiklid 19 ja 23.
B. Kohtuasjas C-419/03 tehtud otsuse täitmata jätmise ulatus
1. Poolte argumendid
28.
Komisjon väidab, et Prantsuse ametiasutused märkisid käesoleva asja kohtueelses menetluses, et teatavad direktiivi 2001/18 sätted tuleb üle võtta mitte määrusandliku, vaid seadusandliku aktiga. Komisjon väidab samuti, et koodeksi artiklid L531-1 kuni L537-1 kehtestavad GMO-de suhtes kohaldatava õigusliku korra ja kuuluvad seega koodeksi seadusandlikku osasse. Komisjon leiab, et Prantsuse valitsus ei näidanud oma kostja vastuses, miks oli hiljem siiski võimalik direktiiv 2001/18 üle võtta määrusandliku, mitte seadusandliku aktiga, ja nõuab Prantsuse valitsuselt sellise seisukohamuutuse põhjendamist.
29.
Komisjon väidab, et Prantsuse ametiasutused ei võtnud direktiivi 2001/18 artikli 8 lõiget 2 üle nõuetekohaselt. Komisjon väidab, et koodeksi artikkel L535-2, mida ei ole muudetud ja mida kohaldatakse sõltumatult kõikidest rakendusmeetmetest, eelkõige dekreedi nr 2007-358 artiklist 16, annab haldusasutustele sekkumiseks palju ulatuslikumad volitused, kui on sätestatud direktiivi 2001/18 artikli 8 lõikes 2. Kuigi koodeksi artikkel L535-2 annab haldusasutustele pädevuse võtta direktiivi 2001/18 artikli 8 lõikes 2 sätestatud meetmeid, võib neid meetmeid võtta esiteks sellest üldsusele teatamata ja teiseks lihtsalt ohu uue hindamise põhjal, mitte aga teabe põhjal, mis võib olla oluline seoses inimeste tervisele ja keskkonnale avalduva ohuga, nagu sätestatud direktiivi 2001/18 artikli 8 lõikes 2.
30.
Komisjon väidab, et Prantsuse ametiasutused ei ole täielikult ega nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi 2001/18 artiklit 19, mis kehtestab tingimused GMO-de kasutamiseks kogu ühenduses. Komisjoni väitel viitab koodeksi artikkel L533-6 konkreetselt teiste liikmesriikide poolt direktiivi 90/220 alusel antud lubadele ega võta seega arvesse teiste liikmesriikide poolt direktiivi 2001/18 alusel antud lube.
31.
Komisjon leiab, et Prantsuse ametiasutused ei ole nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi 2001/18 artiklis 23 sätestatud kaitseklauslit, mis võimaldab liikmesriigil teatavatel tingimustel GMO-de kasutamist ja/või müüki oma territooriumil ajutiselt piirata või selle ära keelata. Komisjon rõhutab, et tuginemine direktiivi 2001/18 artiklis 23 sätestatud kaitseklauslile eeldab, et pärast nõusoleku andmise kuupäeva on ilmnenud uus või täiendav teave või saadud uusi või täiendavaid teaduslikke teadmisi, mis nõuavad olemasoleva teabe uuesti hindamist. Komisjon väidab, et vastavate Prantsuse õigusnormide kohaldamisala on palju laiem kui direktiivi 2001/18 artiklil 23. Nii võimaldab koodeksi artikkel L533-6, mis käsitleb teiste liikmesriikide antud lubasid, toodete kasutamist või turustamist piirata või keelata „piisavatel põhjustel”. Koodeksi artikkel L535-2, mis käsitleb Prantsuse pädevate ametiasutuste antud lubasid, võimaldab pädevatel ametiasutustel „igal juhtumil, kui seda õigustab geneetiliselt muundatud organismide esinemisest rahva tervisele või keskkonnale tulenevate ohtude uus hindamine,” loa peatada, muuta tahtliku keskkonda viimise tingimusi, tunnistada loa kehtetuks või muu hulgas nõuda GMO-de hävitamist. Lisaks lubab dekreedi nr 2007-359 artikkel 16 keskkonnaohtude uut hindamist, ilma et oleks ilmnenud uut või täiendavat teavet või saadud uusi või täiendavaid teaduslikke teadmisi.
32.
Prantsuse valitsus väidab, et vastavalt direktiivi 2001/18 artikli 34 lõikele 1 ja EÜ artiklile 249 tuleneb valik, kas direktiiv võetakse üle seaduse või määruse jõustamisega, iga liikmesriigi õigussüsteemist. Prantsuse valitsuse väitel leidis Conseil constitutionnel, et seadus, mis sisaldab määrusandlikke sätteid, ei ole põhiseaduse vastane. Veelgi enam, dekreet nr 2007-358 ja dekreet nr 2007-359 võeti vastu pärast Conseil d’État esitatud arvamust ja nimetatud arvamusega kooskõlas.
33.
Prantsuse valitsus on seisukohal, et direktiivi 2001/18 artikli 8 lõige 2 on nõuetekohaselt üle võetud dekreedi nr 2007-358 artikliga 16, mis näeb vastavalt koodeksi artiklile L537-1 ette tingimused koodeksi artikli L535-2 sätete kohaldamiseks. Dekreedi nr 2007-358 artikkel 16 sätestab kooskõlas direktiivi 2001/18 artikli 8 lõikes 2 sätestatud tingimustega, et kui pädeval haldusasutusel on teavet uute tegurite kohta, millel võivad olla olulised inimeste tervist ja keskkonda ohustavad tagajärjed, korraldab kõnealune asutus ohtude uue hindamise ja avalikustab need tegurid. Sellisel juhul võib asjaomane ametiasutus vastavalt koodeksi artiklile L535-2 muuta keskkonda viimise tingimusi või keskkonda viimise loa peatada või kehtetuks tunnistada ning teavitada sellest üldsust.
34.
Prantsuse valitsus väidab, et direktiivi 2001/18 artikkel 19 on nõuetekohaselt üle võetud. Vaatamata sellele, et koodeksi artikkel L533-6 käsitleb selliste lubade tunnustamist, mille teised liikmesriigid on andnud direktiivi 90/220 alusel, tuleks kõnealust koodeksi artiklit mõista nii, et see viitab ka direktiivile 2001/18, kuna direktiivi 2001/18 artikkel 36 sätestab, et viiteid kehtetuks tunnistatud direktiivile 90/220 tõlgendatakse viidetena direktiivile 2001/18. Prantsuse kohtupraktika kohaselt peab siseriiklik kohus juhul, kui määrusandlik akt viitab seadusele, mis on tunnistatud kehtetuks ja asendatud seadusega, mille eesmärk on sama, asendama viite esimesele seadusele viitega teisele seadusele. Conseil d’État’ kohtupraktika kohaselt peavad haldusasutused tõlgendama siseriiklikku õigust kooskõlas ühenduse direktiividega. Prantsuse valitsus väidab lisaks, et Prantsusmaal on tunnustatud palju teiste liikmesriikide poolt direktiivi 2001/18 alusel antud lubasid.
35.
Prantsuse valitsus leiab, et direktiivi 2001/18 artikkel 23 on samuti nõuetekohaselt üle võetud. Prantsuse valitsus väidab, et vastupidi komisjoni väidetele ei sisalda Prantsuse õigusnormid kahte kaitseklauslit. Prantsuse valitsuse väitel annab koodeksi artikkel L533-6 pädevale asutusele õiguse peatada teise liikmesriigi antud luba, samal ajal kui koodeksi artikkel L535-2 sätestab tingimused, mille kohaselt võib kõnealusel viisil peatada lubasid, mille on andnud koodeksi artikli L533-5 alusel Prantsuse ametiasutused või teised liikmesriigid. Lisaks leiab Prantsuse valitsus, et komisjon eksib, kui ta peab koodeksi artikli L535-2 kohaldamisala liiga laiaks. Kuigi artikkel L535-2 ei nõua, et uus hindamine peaks toimuma uue või täiendava teabe või uute või täiendavate teaduslike teadmiste alusel, leiab Prantsuse valitsus, et sellise teabe puudumisel ei saa uue hindamise tulemus erineda algse hindamise tulemusest, mille alusel luba on antud. Dekreedi nr 2007-359 artikli 16 osas leiab Prantsuse valitsus, et kõnealune säte inkorporeerib direktiivi 2001/18 artikliga 23 kehtestatud kohustuse teavitada võetud meetmetest viivitamata komisjoni ja liikmesriike ning põhjendada oma otsust, esitades keskkonnariski uue hindamise ülevaate, millest selgub, kas tuleks muuta nõusoleku tingimusi või nõusolek kehtetuks tunnistada, ning vajaduse korral uue või täiendava teabe, millel tema otsus põhineb.
2. Hinnang
36.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa liikmesriik toetuda oma õiguskorras kehtivatele sätetele, valitsevale praktikale või olukorrale, et õigustada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste täitmata jätmist. (
9
) Seetõttu leian, et Prantsuse valitsuse suulistes ja kirjalikes märkustes esitatud väited GMO-sid käsitlevate õigusaktide jõustamisel tekkinud siseriiklike probleemide kohta ei õigusta ühenduse õigusnormide täitmata jätmist, eelkõige seda, et direktiivi 2001/18 ei ole nõuetekohaselt üle võetud ja Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-419/03 ei ole täidetud.
37.
Komisjon väidab kohtule esitatud seisukohtades, et Prantsuse valitsus peab selgitama, miks on tema arvates direktiivi 2001/18 ülevõtmiseks sobiv vahend määrusandlik akt, arvestades Prantsuse valitsuse varasemat seisukohta, et kõnealune direktiiv tuleks üle võtta nii seadusandliku kui ka määrusandliku aktiga.
38.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb direktiivi sätteid rakendada vaieldamatu sunnijõuga ning nõutava konkreetsuse, täpsuse ja selgusega. (
10
) Direktiivi ülevõtmiseks mõeldud sätted peavad looma just piisavalt täpse, selge ja läbipaistva õigusliku olukorra, et võimaldada üksikisikutel täiel määral tutvuda oma kohustuste ja õigustega ning nendega seoses vajadusel oma õigusi siseriiklikus kohtus kaitsta. (
11
)
39.
Lisaks peab vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale komisjon EÜ artikli 228 kohases menetluses esitama Euroopa Kohtule vajalikud andmed otsustamaks, millises ulatuses on liikmesriik täitnud kohustuste rikkumise tuvastanud kohtuotsust. (
12
) Veelgi enam, kui komisjon on lisaks esitanud piisavalt tõendeid kohustuste rikkumise püsimise kohta, on asjaomase liikmesriigi ülesanne esitatud andmed ja nende tagajärjed sisuliselt ja üksikasjalikult vaidlustada. (
13
)
40.
Minu arvates ei ole komisjoni üldised märkused Prantsuse ametiasutuste poolt direktiivi 2001/18 ülevõtmiseks valitud õigusakti laadi kohta iseenesest piisavad tõendamaks, et nimetatud ülevõtmine oli eespool punktis 38 viidatud kohtupraktika kohaselt ebapiisav ning et seega ei ole Prantsuse Vabariik täitnud Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-419/03. Pealegi ei leia ma, et komisjon on käesoleva menetluse käigus lisaks Prantsuse valitsuse väidetavale seisukohamuutusele seoses direktiivi 2001/18 ülevõtmiseks valitud õigusakti laadiga esitanud piisavalt tõendeid, et nõuda kõnealuselt valitsuselt üksikasjalikku põhjendust, miks direktiivi 2001/18 ülevõtmiseks piisab seadusandliku akti asemel määrusandliku akti jõustamisest. Seetõttu tuleb minu arvates uurida komisjoni esitatud väiteid, mis puudutavad direktiivi 2001/18 konkreetsete sätete ebapiisavat ülevõtmist Prantsuse õigusse.
41.
Seoses väitega, et Prantsuse ametiasutused ei ole nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi 2001/18 artikli 8 lõiget 2, on komisjon minu arvates tõendanud, et koodeksi artiklit L535-2, mille kohaldamisala on kahtlemata laiem kui direktiivi 2001/18 artikli 8 lõikel 2, ei kitsenda dekreedi nr 2007-358 artikli 16 piiravam sõnastus.
42.
Kuigi koodeksi artikkel L537-1 sätestab, et meetmed, mis võetakse muu hulgas koodeksi selle peatüki rakendamiseks, mis sisaldab artiklit L535-2, võetakse vastu dekreediga, ja dekreedi nr 2007-358 artiklis 16 on tegelikult esitatud suur osa direktiivi 2001/18 artikli 8 lõike 2 tingimustest ja viidatud konkreetselt koodeksi artiklile L535-2, ei ole ma pärast kõnealuste sätete lugemist ning poolte argumente arvestades veendunud, et dekreedi nr 2007-358 artikkel 16 piirab koodeksi artiklit L535-2 ja et koodeksi artiklit L535-2 ei saa seega kohaldada täielikult ja sõltumatult dekreedi nr 2007-358 artikli 16 tingimustest. Seetõttu ei leia ma dekreedi nr 2007-358 artikli 16 piiravale sõnastusele vaatamata, et direktiivi 2001/18 artikli 8 lõiget 2 on rakendatud piisava selguse, konkreetsuse ja sunnijõuga.
43.
Samuti olen seisukohal, et Prantsuse Vabariik ei ole nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi 2001/18 artiklit 19, kuna Prantsuse õiguses ei ole konkreetselt tunnustatud teiste liikmesriikide poolt direktiivi 2001/18 alusel antud lubasid. Selliseid lubasid tunnustava konkreetse sätte puudumine tekitab minu arvates kõnealuse tunnustamise osas teatavat õiguslikku ebakindlust. Asjaolu, et koodeksi artikkel L533-6 viitab direktiivi 90/220 alusel antud lubade tunnustamisele ning direktiivi 2001/18 artikkel 36 sätestab, et viiteid direktiivile 90/220 tõlgendatakse viidetena direktiivile 2001/18, ei ole piisav, et heastada direktiivi 2001/18 alusel antud lubade tunnustamist käsitleva konkreetse sätte puudumine Prantsuse õigusaktides. Veelgi enam, minu arvates ei ole Prantsuse valitsus tõendanud, et Prantsuse kohtupraktika kohaselt asendatakse siseriiklikus seadusandlikus või määrusandlikus aktis sisalduv viide direktiivile, mis on hiljem tunnistatud kehtetuks ja asendatud teise direktiiviga, mille eesmärk on sama, viitega viimasena nimetatud direktiivile. Lisaks ei saa asjaolu, et vastavalt Prantsuse kohtupraktikale peavad haldusasutused tõlgendama siseriiklikke õigusnorme kooskõlas ühenduse direktiividega (
14
) ning et teiste liikmesriikide poolt direktiivi 2001/18 alusel antud lubasid on Prantsusmaal tegelikult tunnustatud, piisavalt kõrvaldada õiguslikku ebakindlust seoses kõnealuste lubade tunnustamisega asjakohase konkreetse siseriikliku õigusnormi puudumisel.
44.
Direktiivi 2001/18 artikli 23 osas olen seisukohal, et Prantsuse valitsus ei ole nõuetekohaselt üle võtnud artikli 23 lõike 1 esimest taanet. (
15
) Direktiivi 2001/18 artikli 23 lõike 1 esimese taande kohaselt võib liikmesriik võtta kaitsemeetmeid tootena või toote koostises esineva GMO suhtes, mille kohta on esitatud nõuetekohane taotlus ning saadud kirjalik nõusolek direktiivi 2001/18 alusel, üksnes juhul, kui liikmesriik jõuab pärast nõusoleku andmise kuupäeva ilmnenud uue või täiendava teabe või uute või täiendavate teaduslike teadmiste põhjal üksikasjalikult põhjendatud arvamusele, et see tootena või toote koostises esinev GMO kujutab endast ohtu inimeste tervisele või keskkonnale. Nõustun siiski komisjoni väitega, et koodeksi artiklit L535-2 lugedes selgub, et siseriiklikud haldusasutused võivad kõnealuse sätte alusel kaitsemeetmeid võtta palju leebemate tingimuste kohaselt, s.t kui seda õigustab rahva tervisele või keskkonnale GMO-de esinemisest tuleneva riski uus hindamine. Seetõttu ei veena mind Prantsuse valitsuse väide, et selline uus hindamine võib toimuda üksnes uue või täiendava teabe või uute või täiendavate teaduslike teadmiste alusel.
45.
Seetõttu leian, et käesoleva kohtuasja kohtuistungi kuupäevaks ei olnud Prantsuse Vabariik nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi 2001/18 artikli 8 lõiget 2, artiklit 19 ja artikli 23 lõike 1 esimest taanet ega täitnud seega Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-419/03.
C. Trahv
1. Poolte argumendid
46.
Komisjoni teatises „EÜ asutamislepingu artikli 228 kohaldamine” (SEK(2005) 1658, edaspidi „2005. aasta teatis”) sätestatud arvutamismeetodile tuginedes teeb komisjon oma hagis Euroopa Kohtule ettepaneku määrata Prantsuse Vabariigile trahv summas 366744 eurot päevas kohtuasjas C-419/03 tehtud kohtuotsuse täitmisega viivitamise eest alates käesolevas asjas kohtuotsuse tegemisest kuni kuupäevani, mil kohtuotsus kohtuasjas C-419/03 on täidetud. Kõnealuse trahvisumma arvutamiseks korrutatakse 600-eurost baassummat koefitsiendiga 10 (skaalal 1–20), mis on seotud rikkumise raskusega, koefitsiendiga 2,8 (skaalal 1–3), mis vastab 28 kuule kohtuasjas C-419/03 otsuse tegemisest kuni 12. detsembrini 2006, kui komisjon otsustas teha ettepaneku trahvi määramiseks, ning koefitsiendiga 21,83, mis on arvutatud Prantsuse Vabariigi sisemajanduse kogutoodangu ja talle nõukogus kuuluvate häälte arvu alusel ning kajastab kõnealuse liikmesriigi maksevõimet.
47.
Komisjon on seisukohal, et direktiiv 2001/18 on GMO-de keskkonda viimist ja turuleviimist käsitleva ühenduse õigusraamistiku oluline osa. Direktiivi 2001/18 eesmärk on tagada ühenduses ohutu ja kontrollitav biotehnoloogia areng ja direktiivi alusel lubatud GMO-de vaba liikumine ning kaitsta inimeste tervist ja keskkonda. Kui Prantsuse Vabariik jätab mõned direktiivi osad üle võtmata, kahjustab see nimetatud eesmärke. Komisjon on seisukohal, et kõnealune rikkumine kahjustab era- ja avalikke huvisid ning selle mõju ulatub üle riigipiiride. Seetõttu leiab komisjon, et direktiivi 2001/18 osade ülevõtmata jätmine põhjustab GMO-de valdkonnas suurt õiguslikku ebakindlust ning kahjustab GMO-de tootjate huve ja GMO-sid käsitlevaid biotehnoloogilisi uuringuid. Kõnealune ebakindlus võib mõjuda ühendusele kahjulikult ka rahvusvahelistes suhetes.
48.
Prantsuse Vabariik on seisukohal, et direktiiv 2001/18 on eespool punktis 21 nimetatud meetmetega täielikult üle võetud ja trahvi määrata ei ole vaja.
2. Hinnang
49.
Kui Euroopa Kohus leiab, et Prantsuse Vabariik ei ole täitnud otsust kohtuasjas C-419/03, võib ta EÜ artikli 228 lõike 2 kolmanda lõigu alusel ja arvestades otsust kohtuasjas C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa, määrata kõnealusele liikmesriigile põhisumma ja/või trahvi. Euroopa Kohus peab konkreetse juhtumi asjaolusid arvesse võttes igas asjas kaaluma, milliseid rahalisi karistusi tuleb antud juhul määrata. (
16
) Seejuures ei ole komisjoni soovitused rahaliste karistuste kohta Euroopa Kohtu jaoks siduvad, vaid kujutavad endast ainult vajalikku lähtepunkti. Lisaks aitab 2005. aasta teatis, mis samuti ei ole Euroopa Kohtu jaoks siduv, tagada nimetatud institutsiooni tegevuse läbipaistvust, etteaimatavust ja õiguskindlust. (
17
)
50.
Trahv tuleb määrata kindlaks selliselt, et see oleks ühelt poolt asjaoludele kohane ning teiselt poolt tuvastatud rikkumisega ja asjaomase liikmesriigi maksevõimega proportsionaalne. Lisaks tuleb ühenduse õiguse ühetaolist ja tõhusat kohaldamist arvestades tagada trahvi sunniiseloom, arvestades selliseid kriteeriume nagu rikkumise raskus, kestus ja kõnealuse liikmesriigi maksevõime. Nende kriteeriumide kohaldamiseks tuleb arvesse võtta eelkõige rikkumise tagajärgi era- ja avalikele huvidele ning kõnealuse liikmesriigi kohustuste täitmisele suunamise kiireloomulisust. (
18
)
51.
Seoses käesolevas asjas arutusel oleva rikkumise raskusega soovitas komisjon oma hagis esialgu kohaldada koefitsienti 10 (skaalal 1–20), lähtudes seisukohast, et Prantsuse Vabariik ei olnud täielikult üle võtnud suurt osa direktiivi 2001/18 sätetest. (
19
) Tuleks siiski märkida, et käesoleva kohtuasja kohtuistungi kuupäeval jätkas komisjon menetlust üksnes direktiivi 2001/18 kolme sätte osas. Komisjoni esialgne soovitus arutusel oleva rikkumise raskuse kohta on minu arvates seega väheoluline ja sellest on vähe kasu.
52.
Direktiivi ülevõtmata jätmisega seotud rikkumise raskust hinnates peaks Euroopa Kohus minu arvates lisaks arutusel oleva direktiivi üldisele tähtsusele ühenduse õigussüsteemis uurima eriti tähelepanelikult kõnealuse direktiivi nende sätete sisu ja suhtelist tähtsust, mida liikmesriik ei ole üle võtnud.
53.
Direktiivi 2001/18 preambuli põhjenduse 4 kohaselt võivad katse eesmärgil või kommertstootena keskkonda viidud elusorganismid seal paljuneda ja ületada riigipiire. Veelgi enam, elusorganismide keskkonda viimise tagajärjed võivad olla pöördumatud. Seetõttu on direktiivi 2001/18 eesmärk tervikliku ja selge õigusraamistiku loomise teel ühtlustada GMO-de tahtlikku keskkonda viimist käsitlevad liikmesriikide õigusaktid ning tagada GMO-de alusel valmistatavate tööstustoodete ohutu väljaarendamine. (
20
) Lisaks on direktiivi 2001/18 eesmärk inimeste tervise ja keskkonna kaitse ning kinnipidamine bioloogilise mitmekesisuse konventsiooni Cartagena bioohutuse protokolli nõuetest. (
21
)
54.
Komisjon väitis oma repliigis, et direktiivi 2001/18 artikkel 19, mis käsitleb tootena või toote koostises esineva GMO turuleviimiseks vajalikku nõusolekut ühenduse kontekstis, ja direktiivi 2001/18 artikkel 23, mis sätestab kaitseklausli, on kõnealuse direktiivi „alustalad”. Minu arvates kinnitab seda väidet muu hulgas direktiivi 2001/18 artiklite 19 ja 23 ning preambuli põhjenduse 56 sõnastus. Direktiivi 2001/18 artikkel 19 sätestab direktiivi alusel lubatud tootena või toote koostises esinevate GMO-de vastastikuse tunnustamise kogu ühenduses ning artikkel 23 pealkirjaga „Kaitseklausel” sätestab ja ühtlustab väga täpselt tingimused, mille alusel liikmesriik võib tootena või toote koostises esinevate GMO-de kasutamist ja/või müüki oma territooriumil ajutiselt piirata või selle keelata. Kui Prantsuse Vabariik ei ole nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi 2001/18 artiklit 19 ja artikli 23 lõike 1 esimest taanet, põhjustab see kõnealuses liikmesriigis direktiivi alusel lubatud GMO-de turuleviimist ja GMO-sid puudutavaid piiranguid käsitlevate õigusnormide olulistes osades märkimisväärset õiguslikku ebakindlust ning kahjustab seega GMO-de vaba liikumist. Õiguslik ebakindlus, mida põhjustab direktiivi 2001/18 kõige olulisemate sätete ülevõtmata jätmine Prantsusmaa poolt, on minu arvates eriti kahjulik, arvestades GMO-dega kahtlemata seotud teaduslikku ebakindlust. Prantsuse Vabariigi nimetatud asjaolu, et ta võib muu hulgas olla üks suuremaid GMO-de tootjaid ühenduses või tunnustanud direktiivi 2001/18 kohaseid teiste liikmesriikide lubasid, ei heasta ega kaota minu arvates õiguslikku ebakindlust, mille on põhjustanud direktiivi 2001/18 täielikult ülevõtmata jätmine Prantsuse Vabariigi poolt.
55.
Seetõttu leian, et Prantsuse Vabariigi poolt direktiivi 2001/18 artikli 8 lõike 2, artikli 19 ja artikli 23 lõike 1 esimese taande ülevõtmata jätmise raskust kajastab koefitsient 6 (skaalal 1–20).
56.
Rikkumise kestusega seotud koefitsiendiks soovitas komisjon 28-kuulise viivituse alusel määrata 2,8 (skaalal 1–3), kuid minu arvates ei peaks Euroopa Kohus sellega nõustuma. Euroopa Kohtule esitatud tõenditest ilmneb, et komisjoni soovitatud koefitsient oli arvutatud ajavahemiku järgi, mis möödus otsuse tegemisest kohtuasjas C-419/03 kuni 12. detsembrini 2006, mil komisjon otsustas teha ettepaneku trahvi määramiseks. Tuleks siiski meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb rikkumise kestuse hindamisel lähtuda hetkest, mil tehakse otsus EÜ artiklil 226 põhinevas rikkumise tuvastamise kohtuasjas, ja hetkest, mil Euroopa Kohus hindab asjaolusid järgnevas EÜ artikli 228 kohases menetluses. (
22
)
57.
Lisaks on selge, et komisjon tegi ettepaneku kohaldada koefitsienti 2,8, lähtudes 2005. aasta teatise punktist 17, mis sätestab: „Rikkumise kestuskoefitsient, millega baassumma korrutatakse, võib olla 1–3 ning selle kuumäär on 0,10 alates [EÜ] artiklil 226 põhineva otsuse tegemise hetkest”. Olen seisukohal, et kõnealune 2005. aasta teatise säte on seosetu ning seega ei toimi, kuna see näib määravat kindlaks, et kestuskoefitsiendi piirmäär või suurim väärtus on 3, kuigi rikkumine võib kesta kauem kui 30 kuud. Tahaksin samuti märkida, et kohtuasjas C-177/04: komisjon vs. Prantsusmaa leidis Euroopa Kohus, et ta ei ole kõnealusel juhul seotud komisjoni pakutud skaalaga vahemikus 1–3. (
23
)
58.
Käesoleval juhul möödus alates kohtuasjas C-419/03 otsuse tegemisest 15. juulil 2004 kuni käesoleva kohtuasja kohtuistungini 12. märtsil 2008 peaaegu neli aastat. (
24
) Seetõttu leian, et Euroopa Kohtu varasemat kohtupraktikat arvestades on koefitsient 3 käesolevas asjas arutusel oleva rikkumise kestuse arvessevõtmiseks kohasem. Sellega seoses märgiksin, et koefitsienti 3 kohaldati samaväärse peaaegu nelja-aastase viivituse suhtes ühenduse õigusaktide nõuetekohasel ülevõtmisel kohtuasjas C-177/04: komisjon vs. Prantsusmaa. (
25
) Lisaks kinnitas Euroopa Kohus kohtuasjas C-278/01: komisjon vs. Hispaania, et tehnilisi kaalutlusi, mis muudavad raskeks eelmise EÜ artiklil 226 põhineva Euroopa Kohtu otsuse täitmise lühikese aja jooksul, võib rikkumise kestuskoefitsiendi määramisel arvesse võtta. (
26
) Minu arvates olid Prantsuse Vabariigi siseprobleemid direktiivi 2001/18 ülevõtmisel pigem poliitilist kui tehnilist laadi ning seega ei tuleks neid kestuskoefitsiendi määramisel arvesse võtta.
59.
Mis puutub komisjoni ettepanekusse korrutada baassummat koefitsiendiga, mis põhineb asjaomase liikmesriigi sisemajanduse kogutoodangul ja tema häälte arvul nõukogus, on see põhimõtteliselt asjakohane viis peegeldada selle liikmesriigi maksevõimet, säilitades samas erinevate liikmesriikide vahelise mõistliku erinevuse. (
27
) Leian ka, et käesolevas asjas on komisjoni soovitatud 600-eurost baassummat kohane korrutada kestuse, raskuse ja liikmesriigi maksevõimega seotud koefitsientidega. (
28
)
60.
Eeltoodut arvestades annab 600 euro suuruse baassumma korrutamine rikkumise raskusastmest lähtuvalt koefitsiendiga 6, rikkumise kestusest lähtuvalt koefitsiendiga 3 ja Prantsuse Vabariigi maksevõimest lähtuvalt koefitsiendiga 21,83 tulemuseks summa 235764 eurot iga hilinetud päeva kohta. Käesoleval juhul, mis on seotud Euroopa Kohtu sellise otsuse täitmisega, mis nõuab õigusnormi muutva sätte vastuvõtmist, tuleks minu arvates otsustada trahvi kasuks, mis määratakse iga päeva kohta. (
29
)
D. Põhisumma
1. Poolte argumendid
61.
Komisjon palub Euroopa Kohtul kohaldada Prantsuse Vabariigi suhtes käesolevas kohtuasjas põhisummat. Juhul kui liikmesriik ei täida EÜ artikli 226 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsust, kavatseb komisjon EÜ artiklil 228 põhinevates menetlustes teha süstemaatiliselt Euroopa Kohtule ettepaneku määrata põhisumma. (
30
) Samuti kavatseb komisjon teha ettepaneku põhisumma määramiseks vaatamata asjaolule, et eelnev EÜ artikli 226 alusel tehtud otsus on EÜ artiklil 228 põhineva Euroopa Kohtu menetluse jooksul täidetud.
62.
Komisjon on seisukohal, et vastavalt Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa ei ole rahalise karistuse eesmärk mitte üksnes motiveerida liikmesriiki täitma EÜ artikli 226 alusel tehtud kohtuotsust, vaid ka ennetada või hoiatada. Põhisumma eesmärk on karistada liikmesriiki, kes ei täida EÜ artikli 226 alusel tehtud kohtuotsust, tema varasema teguviisi eest, et vältida tulevikus teiste liikmesriikide samasugust käitumist või neid selle eest hoiatada. Seega tuleks põhisumma määrata olenemata sellest, kas liikmesriik täidab EÜ artikli 226 alusel tehtud kohtuotsuse EÜ artiklil 228 põhineva menetluse jooksul või vahetult pärast kõnealuses menetluses otsuse tegemist.
63.
Komisjon leiab, et kuna ta on varem teinud EÜ artikli 228 alusel ettepanekuid üksnes trahvi määramiseks, on tagajärjeks olukord, kus EÜ artikli 226 alusel eelnevalt tehtud otsuse hilinenud täitmise eest enne artikli 228 kohaselt järgnenud menetluses otsuse tegemist ei karistatud ja sellist tegevust ei takistatud seega tõhusalt. Komisjon leiab, et Euroopa Kohtu otsuse täitmisega viivitamine kujutab endast alati õigusriigi põhimõtetel rajaneva ühenduse õiguspärasuse ja õiguskindluse põhimõtte tõsist rikkumist. Komisjon väidab, et EÜ artikli 226 aluselt tehtud kohtuotsuste kaalu vähendab oluliselt viivitamistaktika, mida teatavad liikmesriigid kasutavad küllalt süstemaatiliselt. Komisjon teatas vastuseks Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele Prantsuse Vabariigi kohta, et ajavahemikus 1996. aasta detsembrist kuni 2005. aasta oktoobrini saadeti Prantsuse Vabariigile EÜ artikli 228 alusel 50 märgukirja (saadetud 296 kirjast 16,89%) ja 25 põhjendatud arvamust (saadetud 125 kirjast 20%). Samas ajavahemikus esitas komisjon Euroopa Kohtule EÜ artikli 228 alusel Prantsuse Vabariigi vastu kuus hagi (21 hagist 28,57%). Seetõttu peab komisjon põhisumma määramist vajalikuks, et hoiatada niisuguse viivitamistaktika eest ja hoida liikmesriikide hulgas ära sellise tegevuse kordumist.
64.
Komisjon leiab 2005. aasta teatisele tuginedes, et käesolevas kohtuasjas tuleks põhisumma arvutamiseks korrutada 200-eurone baassumma koefitsientidega 10 (rikkumise raskuse alusel) ja 21,83 (maksevõime alusel), mis annab summaks 43660 eurot iga kohtuasjas C-419/03 tehtud otsuse täitmisega hilinetud päeva eest kõnealuse otsuse tegemisest kuni selle täieliku täitmiseni või otsuse tegemiseni käesolevas kohtuasjas. Komisjon väidab ka, et Prantsuse Vabariik ei teinud käesoleva asja kohtueelses menetluses koostööd, ning märgib, et Prantsuse Vabariik ei järginud isegi direktiivi 2001/18 ülevõtmise ajakava, mille kõnealune liikmesriik pärast käesolevas asjas põhjendatud arvamuse esitamist oli koostanud. Komisjon rõhutab samuti Prantsuse Vabariigi viivitamist direktiivi 2001/18 ülevõtmisel, mis oleks tulnud lõpetada 17. oktoobriks 2002. Neli aastat pärast nimetatud tähtpäeva ei olnud Prantsuse Vabariik tõepoolest võtnud ühtegi meedet, et täita Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-419/03, peale väheolulise dekreedi nr 2005-51. Komisjon väidab, et Prantsuse Vabariigi rikkumine põhjustas kõnealuses tundlikus valdkonnas märkimisväärset õiguslikku ebakindlust. Komisjon rõhutab ka direktiivi 2001/18 tähtsust inimeste tervise ja keskkonna kaitse ning biotehnoloogia arengu ja GMO-de vaba liikumise tagamisel. Lisaks väidab komisjon, et Prantsuse Vabariik ei ole GMO-sid käsitlevaid ühenduse õigusakte mitmel juhul täielikult üle võtnud. Selles osas väidab komisjon, et kohtuasjades C-296/01: komisjon vs. Prantsusmaa (
31
) ja C-429/01 komisjon vs. Prantsusmaa (
32
) leidis Euroopa Kohus, et Prantsuse Vabariik oli jätnud üle võtmata vastavalt direktiivi 90/220 ja nõukogu direktiivi 90/219/EMÜ (
33
) teatavad sätted. Seejärel esitas komisjon Prantsuse Vabariigi vastu EÜ artikli 228 alusel hagi, kuna Prantsuse Vabariik ei täitnud otsust kohtuasjas C-429/01. Kõnealuse hagi, mis registreeriti numbri all C-79/06, võttis komisjon hiljem tagasi, kui Prantsuse Vabariik täitis Euroopa Kohtu otsuse kohtuasjas C-429/01. (
34
)
65.
Oma repliigis leiab komisjon, et võtmaks arvesse kohtuasjas C-419/03 tehtud kohtuotsuse osalist täitmist 21. märtsil 2007, (
35
) peaks Euroopa Kohus vähendama komisjoni soovitatud põhisummat alates nimetatud kuupäevast kuni kohtuasjas C-419/03 tehtud kohtuotsuse täieliku täitmiseni (
36
) või otsuse tegemiseni käesolevas kohtuasjas (
37
).
66.
Prantsuse Vabariik leiab, et kuna ta on täitnud Euroopa Kohtu otsuse kohtuasjas C-419/03, on komisjoni taotlus põhisumma määramiseks käesolevas kohtuasjas esemetu. Kuna komisjon märkis oma 2005. aasta teatises, et ta kavatseb EÜ artikli 228 kohastes menetlustes esiteks taotleda süstemaatiliselt põhisumma määramist, ja teiseks mitte lõpetada kõnealuseid menetlusi isegi juhul, kui liikmesriik lõpetab rikkumise enne kohtuotsuse tegemist, leiab Prantsuse Vabariik, et selline lähenemisviis on vastuolus EÜ artikliga 228 ja Euroopa Kohtu asjaomase praktikaga. Prantsuse Vabariik leiab, et vastavalt otsusele kohtuasjas C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa on EÜ artikli 228 lõikes 2 sätestatud menetluse eesmärk motiveerida rikkumise sooritanud liikmesriiki EÜ artiklil 226 põhinevat kohtuotsust võimalikult kiiresti täitma ja tagada seega ühenduse õiguse tõhus kohaldamine. EÜ artiklis 228 sätestatud karistuste eesmärk ei ole teiste samalaadsete rikkumiste vältimine.
67.
Prantsuse Vabariik leiab, et kõnealuse põhisumma määramise tingimused ei ole käesolevas asjas täidetud. Prantsuse Vabariik väidab, et praeguseks ainsa kohtuasja, kus Euroopa Kohus on põhisumma määranud, nimelt kohtuasja C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa asjaolud ei ole käesoleva kohtuasja asjaoludega võrreldavad, kuna kohtuasja C-304/02 esemeks olnud rikkumine kestis 11 aastat ja ohustas ühenduse kalavarusid. Sellega seoses rõhutab Prantsuse Vabariik, et otsusest kohtuasjas C-419/03 kuni hagi esitamiseni käesolevas asjas möödus vähem kui kolm aastat, mis on sama kestusega või lühem kui viivitus kohtuasjades C-387/97: komisjon vs. Kreeka, C-278/01: komisjon vs. Hispaania, C-177/04: komisjon vs. Prantsusmaa ja C-119/04: komisjon vs. Itaalia, milles Euroopa Kohus põhisummat ei määranud. Rikkumise raskuse osas väidab Prantsuse Vabariik, et kohtuasjas C-419/03 ei tuvastatud direktiivi 2001/18 täielikku ülevõtmata jätmist, vaid üksnes nende sätete ülevõtmata jätmine, mis lähevad kaugemale direktiivi 90/220 sätetest. Pealegi lõpetas Prantsuse Vabariik arutusel oleva rikkumise märtsis 2007, üks kuu pärast hagi esitamist käesolevas asjas.
68.
Prantsuse Vabariik väidab teise võimalusena, et komisjoni soovitatud põhisumma suurus on liialdatud. Komisjoni soovitatud raskuskoefitsient 10 on liialdatud, arvestades, et käesolevas asjas olid rikkumisel väga piiratud tagajärjed. Sellega seoses väidab Prantsuse Vabariik, et Euroopas puudutab enamik loataotlusi geneetiliselt muundatud toitu. Geneetiliselt muundatud toiduained inimestele ei kuulu aga direktiivi 2001/18 kohaldamisalasse ja kõnealune direktiiv käsitles geneetiliselt muundatud loomasööta vaid kuni 18. aprillini 2004. Lisaks väidab Prantsuse Vabariik, et vaatamata direktiivi 2001/18 teatavate sätete ülevõtmata jätmisele on Prantsuse ametiasutused tegelikult kehtestanud kõnealusele direktiivile vastava loamenetluse, võttes 2005. aastal vastu kaks geneetiliselt muundatud taimi käsitlevat juhendit, milles on sätestatud põllumajandusministeeriumis kasutatav uurimismenetlus ning loataotluse ja avaliku arutelu nõuded. Samuti leiab Prantsuse Vabariik, et komisjon ei saa tugineda kohtuasja C-79/06 asjaoludele. Komisjon loobus kõnealuses kohtuasjas oma hagist, kuna Prantsuse Vabariik oli täitnud Euroopa Kohtu varasema otsuse kohtuasjas C-429/01.
2. Hinnang
69.
Käesoleva kohtuasja osapoolte argumendid, mis käsitlevad põhisumma määramist Euroopa Kohtu poolt EÜ artikli 228 alusel, ei vaidlusta Euroopa Kohtu võimalust määrata EÜ artikli 228 kohases menetluses nii trahv kui ka põhisumma; Euroopa Kohus on kõnealust võimalust konkreetselt esile toonud ja tõepoolest ka kasutanud kohtuasjas C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa. (
38
)
70.
Kohtuasjas C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa leidis Euroopa Kohus, et EÜ artiklis 228 ette nähtud karistuste ühine eesmärk on motiveerida rikkumise toime pannud liikmesriiki rikkumise tuvastanud kohtuotsust täitma ja tagada selle kaudu ühenduse õiguse tegelik järgimine. Euroopa Kohus peab vajalikust veenvuse ja hoiatavuse määrast lähtudes kindlaks määrama asjakohased rahalised karistused, et tagada eelnenud EÜ artikli 226 kohases menetluses tehtud kohtuotsuse võimalikult kiire täitmine ja ära hoida analoogiliste ühenduse õiguse rikkumiste kordumine. (
39
)
71.
EÜ artikli 228 kohased karistused ei toimi minu arvates seega mitte ainult EÜ artiklil 226 põhinevate kohtuotsuste jõustamise vahendina, vaid ka üldiste ennetusmeetmetena. (
40
)
72.
Olenemata EÜ artiklis 228 ette nähtud karistuste ühisest eesmärgist sedastas Euroopa Kohus kohtuasjas C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa, et nii põhisummal kui ka trahvil on lisaks kummalgi oma ülesanne. (
41
) Seetõttu pidas Euroopa Kohus trahvi määramist eriti sobivaks, et sundida liikmesriiki võimalikult kiiresti lõpetama rikkumist, mis sellise meetme puudumisel võiks jätkuda. Põhisumma määramine tugineb siiski rohkem selle tagajärje hindamisele, mida asjaomase liikmesriigi kohustuste täitmata jätmine era- ja avalikele huvidele avaldab, eelkõige juhul, kui rikkumine on pärast algselt seda tuvastanud kohtuotsust juba pikka aega kestnud. (
42
)
73.
Vaatamata EÜ artiklis 228 ette nähtud karistuste ühisele eesmärgile on Euroopa Kohus alates esimesest EÜ artiklil 228 põhinevast 4. juuli 2000. aasta otsusest kohtuasjas komisjon vs. Kreeka põhisumma määranud vaid ühel juhul, kohtuasjas C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa. (
43
) Minu arvates ilmneb Euroopa Kohtu ligi kaheksa-aastasest praktikast selgelt, et trahvi ja põhisumma koos määramine konkreetses EÜ artikli 228 kohases rikkumismenetluses ei pruugi olla ühenduse õiguse täitmise tagamiseks vajalik.
74.
Seetõttu leian, et põhisumma süstemaatiline määramine, mida komisjon on toetanud mitte üksnes käesolevas kohtuasjas esitatud seisukohtades, vaid ka 2005. aasta teatises, võib konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades olla ebaproportsionaalne ja seega tuleks sellest loobuda. Seega peaks Euroopa Kohus jätkama oma väljakujunenud praktikat määrata EÜ artiklis 228 sätestatud karistusi kaalutult ja vastavalt vajadusele valikuliselt, et võidelda tõhusalt ühenduse õiguse rikkumise vastu.
75.
Sellega seoses ja väljakujunenud kohtupraktikat arvestades olen seisukohal, et konkreetsel juhul trahvi määrates on Euroopa Kohtu eesmärk veenda liikmesriiki loobuma asjaomase EÜ artiklil 226 põhineva kohtuotsuse jätkuvast ja seega tulevasest täitmata jätmisest EÜ artikli 228 kohases menetluses tehtud kohtuotsuse järel. (
44
)
76.
Põhisummat määrates soovib Euroopa Kohus minu arvates liikmesriiki, kes on jätnud täitmata konkreetse EÜ artikli 226 alusel tehtud kohtuotsuse, karistada tema varasema teguviisi eest, kui kõnealuse teguviisiga kaasnevad raskendavad asjaolud, mis võimendavad asjaomase otsuse kohe ja täielikult täitmata jätmist liikmesriigi poolt. Seetõttu on põhisumma määramine minu arvates õigustatud üksnes juhtudel, kui sellised täiendavad raskendavad asjaolud veenvalt tõendatakse. Kuigi kõnealuseid täiendavaid raskendavaid asjaolusid ei ole võimalik ammendavalt ette näha, peaksid need hõlmama juhtumeid, kus liikmesriik ei tee komisjoniga heauskselt koostööd rikkumise kiireks lõpetamiseks. Lisaks võib põhisumma määramine olla õigustatud juhul, kui liikmesriigi toimepandud rikkumine kahjustab era- ja avalikke huvisid vastuvõetamatul määral. (
45
) Kui rikkumine riivab ühenduse olulist huvi või kahjustab ühenduse aluspõhimõtet, võib Euroopa Kohus tõenäolisemalt kõnealused täiendavad raskendavad asjaolud tuvastada ja põhisumma määrata.
77.
Ma leian, et Euroopa Kohus peaks põhisumma määramise asjakohasust analüüsides põhimõtteliselt piirduma konkreetse kohtuasja eriliste asjaoludega. Minu arvates peaks Euroopa Kohus liikmesriigile põhisumma määramist kaaludes võtma liikmesriigi teisi rikkumisi arvesse üksnes juhul, kui komisjon esitab veenvad tõendid selle kohta, et asjaomane liikmesriik ei täida struktuurselt või süstemaatiliselt EÜ artiklil 226 põhinevaid kohtuotsuseid. Sellega seoses ei ole piisav, kui komisjon esitab EÜ artiklil 226 põhinevate kohtuotsuste liikmesriigi poolt täitmata jätmise kohta üksnes statistilisi andmeid.
78.
Arvestades, et põhisumma määramise eesmärk on minu arvates karistada liikmesriiki EÜ artiklil 226 põhineva kohtuotsuse täitmata jätmise eest, millega kaasnevad raskendavad asjaolud, peaks määratav põhisumma vastama kõnealustele konkreetsetele asjaoludele. Seetõttu leian, et põhisumma arvutamise meetod, mida komisjon on soovitanud käesolevas kohtuasjas ja tõepoolest ka 2005. aasta teatises (
46
) ning mille aluseks on muu hulgas sama raskuskoefitsient ning rikkumise kestus päevades, mis trahvi puhul ei vasta kõnealustele konkreetsetele asjaoludele.
79.
Põhisumma määramise asjakohasuse kohta käesolevas kohtuasjas tahaksin kõigepealt märkida, et arvestades eespool punktides 36–45 esitatud arutluskäiku, olen seisukohal, et Prantsuse Vabariik ei olnud käesoleva kohtuasja kohtuistungi ajal täielikult täitnud Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-419/03. Käesoleva kohtuasja osapoolte argumendid selle kohta, kas kohtuotsuse C-419/03 täitmine Prantsuse Vabariigi poolt kõnealuse menetluse jooksul võib muuta põhisumma määramise esemetuks, ei ole minu arvates seetõttu asjakohased.
80.
Kuna põhisumma on ühekordne karistus, mille eesmärk on karistada liikmesriiki tema teguviisi eest, (
47
) mis minu arvates leidis suures osas aset enne EÜ artikli 228 kohast menetlust, on asjaolu, et liikmesriik täidab EÜ artiklil 226 põhineva kohtuotsuse enne, kui Euroopa Kohus asub uurima asjaolusid EÜ artikli 228 kohases menetluses, igal juhul ebaoluline. Sellises olukorras võib Euroopa Kohus määrata karistusena põhisumma, kui komisjon tõendab, et liikmesriik ei täitnud EÜ artiklil 226 põhinevat kohtuotsust EÜ artikli 228 kohases menetluses esitatud põhjendatud arvamuses nimetatud ajavahemiku jooksul ning tõendatakse kõnealust karistust õigustavad täiendavad raskendavad asjaolud, nagu on mainitud eespool punktides 76–78.
81.
Olen seisukohal, et käesolevas kohtuasjas ei ole komisjon tõendanud ühegi täiendava raskendava asjaolu olemasolu, mis õigustaks karistusena põhisumma määramist.
82.
Komisjoni väite osas, et Prantsuse Vabariik ei teinud temaga koostööd või kasutas käesoleva asja kohtueelse menetluse jooksul „viivitamistaktikat”, olen seisukohal, et komisjon ei ole kõnealuse teguviisi kohta esitanud ühtegi kindlat tõendit. On ilmne, et Prantsuse Vabariik ei täitnud Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-419/03 mõistliku aja jooksul, ja see asjaolu väärib hukkamõistu. (
48
) Arvestades eespool punktides 15–17 kirjeldatud kirjavahetust osapoolte vahel, olen siiski seisukohal, et Prantsuse Vabariik vastas käesoleva asja kohtueelse menetluse ajal rahuldavalt komisjoni teabetaotlustele ja tõendas, et ta võtab konkreetseid, kuigi hilinenud ja lõppkokkuvõttes ebasobivaid meetmeid, et täita Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-419/03.
83.
Küsimuses, kas direktiivi 2001/18 täielikult ülevõtmata jätmine Prantsuse Vabariigi poolt mõjutas era- ja avalikke huvisid sellisel määral, et oleks õigustatud põhisumma määramine, olen seisukohal, et komisjon on tõendanud, et kõnealune rikkumine põhjustas õiguslikku ebakindlust valdkonnas, kus niigi valitseb märkimisväärne teaduslik ebakindlus. (
49
) Välja arvatud väide, mis käsitles menetlust Clermont-Ferrand’i halduskohtus, (
50
) ei ole komisjon minu arvates piisavalt tõendanud, et direktiivi 2001/18 täielikult ülevõtmata jätmine ja kohtuasjas C-419/03 tehtud kohtuotsuse täitmata jätmine Prantsuse Vabariigi poolt kahjustas era- ja avalikke huvisid määral, mis õigustaks põhisumma määramist. Prantsuse Vabariik väitis käesolevas menetluses, et direktiivi 2001/18 täielikult ülevõtmata jätmine ei takistanud GMO-de biotehnoloogilisi uuringuid, ja komisjon ei esitanud vastuväiteid. Lisaks väitis Prantsuse Vabariik, et ta registreeris 2003., 2005. ja 2006. aastal kõnealuse direktiivi B osa alusel GMO-de katseliseks keskkonda viimiseks rohkem taotlusi kui ükski teine liikmesriik, v.a Hispaania, ning ajavahemikus 2004–2006 oli Prantsusmaa Euroopas suuruselt teine müügiks ettenähtud GMO-de tootja. Lisaks väitis Prantsuse Vabariik, ilma et ka sellele oleks midagi vastu väidetud, et vastupidi komisjoni väidetele ei mõju liikmesriigi poolt direktiivi 2001/18 ülevõtmata jätmine kahjulikult ühenduse rahvusvahelistele suhetele GMO-de valdkonnas, kuna kõnealuse direktiivi ebatäielikku ülevõtmist ei ole kunagi rahvusvahelistel läbirääkimistel käsitletud.
84.
Lisaks, kuna puuduvad muud tõendid kui eespool punktis 63 kirjeldatud statistilised andmed ja eespool punktis 64 viidatud hagi, mille komisjon esitas Prantsuse Vabariigi vastu seoses GMO-sid käsitlevate õigusaktide ebatäieliku ülevõtmisega, olen seisukohal, et komisjon ei ole käesolevas asjas tõendanud, et Prantsuse Vabariik on jätnud täitmata EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevad kohustused viisil, mille eest tuleks karistada põhisumma määramisega, või et kõnealuse karistuse määramine oleks vajalik ennetaval eesmärgil.
85.
Seetõttu olen seisukohal, et Prantsuse Vabariigilt ei tuleks välja mõista põhisummat.
VII. Kohtukulud
86.
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Prantsuse Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud jätta tema kanda. Sama artikli 64 lõike 4 kohaselt kannab Tšehhi Vabariik oma kohtukulud ise.
VIII. Ettepanek
87.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
—
tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole võtnud kõiki meetmeid selleks, et täita Euroopa Kohtu 15. juuli 2004. aasta otsust kohtuasjas C-419/03: komisjon vs. Prantsusmaa, mille kohaselt on ta jätnud ettenähtud tähtajaks vastu võtmata õigus- ja haldusnormid, mis on vajalikud selleks, et siseriiklikusse õigusesse üle võtta Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/18/EÜ geneetiliselt muundatud organismide tahtliku keskkonda viimise kohta ja nõukogu direktiivi 90/220/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta sätted, mis erinevad nõukogu 23. aprilli 1990. aasta direktiivi 90/220/EMÜ geneetiliselt muundatud organismide tahtliku keskkonda viimise kohta sätetest või laiendavad neid, on ta rikkunud EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
—
kohustada Prantsuse Vabariiki maksma Euroopa Ühenduste Komisjoni arvele „Euroopa Ühenduse omavahendid” trahv summas 235764 eurot päevas kohtuasjas C-419/03: komisjon vs. Prantsusmaa tehtud kohtuotsuse täies ulatuses täitmiseks vajalike meetmete võtmisega viivitamise eest alates päevast, mil Euroopa Kohus teeb käesolevas asjas kohtuotsuse, kuni päevani, mil kohtuotsus kohtuasjas C-419/03: komisjon vs. Prantsusmaa on täidetud;
—
mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt;
—
jätta Tšehhi Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	15. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-419/03: komisjon vs. Prantsusmaa, kohtulahendite kogumikus ei avaldata (ELT 2004, C 228, lk 15).
(
3
)	ELT 2001, L 106, lk 1; ELT eriväljaanne 15/06, lk 77.
(
4
)	ELT 1990, L 117, lk 15.
(
5
)	Vt direktiivi 2001/18 artikkel 1.
(
6
)	Komisjon arvestab, et eespool punktis 21 nimetatud kolm dekreeti ja kolm määrust jõustusid 21. märtsil 2007.
(
7
)	Vt 12. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2005, lk I-6263, punkt 30); 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-119/04: komisjon vs. Itaalia (EKL 2006, lk I-6885, punkt 27); 18.juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-503/04: komisjon vs. Saksamaa (EKL 2007, lk I-6153, punkt 19) ja 10. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas C-70/06: komisjon vs. Portugal (EKL 2008, lk I-1, punkt 18).
(
8
)	Vt selle kohta eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 31.
(
9
)	26. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C-212/99: komisjon vs. Itaalia (EKL 2001, lk I-4923, punkt 34) ja 9. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-195/02: komisjon vs. Hispaania (EKL 2004, lk I-7857, punkt 82).
(
10
)	Vt selle kohta muu hulgas 18. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-354/99: komisjon vs. Iirimaa (EKL 2001, lk I-7657, punkt 27).
(
11
)	Vt muu hulgas 28. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C-131/88: komisjon vs. Saksamaa (EKL 1991, lk I-825, punkt 6).
(
12
)	4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-387/97: komisjon vs. Kreeka (EKL 2000, lk I-5047, punkt 73).
(
13
)	Eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 56.
(
14
)	Tuleks märkida, et kõnealust väidet ei ole Prantsuse valitsus käesolevas menetluses mingil viisil tõendanud. Prantsuse valitsus ei esitanud vastuväiteid, kui komisjon osutas oma kirjalikes ja suulistes märkustes Clermont-Ferrand’i halduskohtu 4. mai 2006. aasta otsusele, milles kõnealune kohus mitte ei tõlgendanud siseriiklikku õigust kooskõlas direktiiviga 2001/18, vaid tühistas teatavad Prantsuse õigusnormide alusel antud load, sest lubade aluseks olnud siseriiklikud õigusnormid olid vastuolus direktiivi 2001/18 tingimustega. Euroopa Kohtule teatati, et otsuse peale on esitatud apellatsioonkaebus. Lisaks rõhutas Prantsuse valitsus kohtule esitatud seisukohtades, et kõnealune kohtuotsus oli üksikjuhtum.
(
15
)	Olen seisukohal, et dekreedi nr 2007-359 artikkel 16 võtab Prantsuse õigusesse üle direktiivi 2001/18 artikli 23 lõike 1 teise ja kolmanda taande.
(
16
)	Eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 86; 14. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-177/04: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2006, lk I-2461, punkt 58) ja eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-70/06: komisjon vs. Portugal, punkt 31.
(
17
)	Vt selle kohta eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-70/06: komisjon vs. Portugal, punkt 34.
(
18
)	Vt eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-70/06: komisjon vs. Portugal, punktid 38 ja 39.
(
19
)	Artikli 3 lõige 1, artikli 6 lõiked 2 ja 4, artikkel 7, artikli 8 lõige 2, artikkel 9, artikli 13 lõiked 2 ja 6, artikli 14 lõige 1, artikli 15 lõige 2, artiklid 16, 17, 18, 19, 20, 23, 26 ja 35 ning II, III, IV, V, VI ja VII lisa.
(
20
)	Meetmete ettevalmistamise ajal peetakse GMOde tahtliku keskkonda viimise üle nõu üldsusega. Vt direktiivi 2001/18 artikkel 2 ning preambuli põhjendused 7 ja 10.
(
21
)	Vt direktiivi 2001/18 preambuli põhjendused 5 ja 13.
(
22
)	Eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-177/04: komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 71.
(
23
)	Vt punkt 71, milles Euroopa Kohus sedastas, et tema „kaalutlusõigus ei ole piiratud komisjoni pakutud skaalaga vahemikus 1–3” (eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus).
(
24
)	Vaatamata sellele, et Prantsuse Vabariik täitis osaliselt otsust kohtuasjas C-419/03, kuigi märkimisväärse viivitusega ja alles pärast käesolevas asjas hagi esitamist, möödus peaaegu kolm aastat alates kohtuasjas C-419/03 otsuse tegemisest 15. juulil 2004 kuni eespool punktis 21 nimetatud õigusaktide avaldamiseni 20. märtsil 2007.
(
25
)	Vt eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus, punktid 73 ja 74.
(
26
)	Vt 25. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-278/01: komisjon vs. Hispaania (EKL 2003, lk I-14141, punktid 53 ja 54).
(
27
)	Vt eespool 26. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-278/01: komisjon vs. Hispaania (punkt 59) ja eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-70/06: komisjon vs. Portugal (punkt 48).
(
28
)	Vt eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-70/06: komisjon vs. Portugal, punkt 50, milles Euroopa Kohus kiitis heaks 2005. aasta teatises ette nähtud 600-eurose baassumma kasutamise.
(
29
)	Vt selle kohta eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-177/04: komisjon vs. Prantsusmaa (punkt 77) ja eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-70/06: komisjon vs. Portugal (punkt 52).
(
30
)	Vt ka selgitus 2005. aasta teatise punktis 10.
(
31
)	20. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-296/01: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2003, lk I-13909).
(
32
)	27. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-429/01: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2003, lk I-14355).
(
33
)	Nõukogu 23. aprilli 1990. aasta direktiiv 90/219/EMÜ geneetiliselt muundatud mikroorganismide isoleeritud kasutamise kohta (EÜT 1990, L 117, lk 1; ELT eriväljaanne 15/01, lk 381), muudetud komisjoni 7. novembri 1994. aasta direktiiviga 94/51/EÜ, millega tehnika arengut arvestades kohandatakse nõukogu direktiivi 90/219/EMÜ (EÜT 1994, L 297, lk 29).
(
34
)	Vt Euroopa Kohtu kolmanda koja esimehe 7. veebruari 2007. aasta määrus, kohtulahendite kogumikus ei avaldata (ELT 2007, C 82, lk 27).
(
35
)	Tulenevalt eespool punktis 21 viidatud meetmete vastuvõtmisest, mille jõustumise kuupäevaks loeb komisjon 21. märtsi 2007.
(
36
)	Juhul kui täitmine toimub enne kohtuotsuse tegemist käesolevas asjas.
(
37
)	Kui otsus kohtuasjas C-419/03 ei ole selleks ajaks täielikult täidetud.
(
38
)	Vt kõnealuse kohtuotsuse punkt 82, kus Euroopa Kohus sedastas, et EÜ artikli 228 lõikes 2 sätestatud kahte liiki karistuste kohaldamine ei ole välistatud.
(
39
)	Vt selle kohta punktid 80, 91 ja 97. Euroopa Kohus selgitas piisavalt, et EÜ artiklis 228 ettenähtud karistuste eesmärk ei ole liikmesriigi põhjustatud kahju hüvitamine. Vt punkt 91.
(
40
)	Euroopa Kohtu eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsusest C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa selgub, et kuigi EÜ artiklis 228 ette nähtud karistustel on üksainus peamine eesmärk, nimelt tagada ühenduse õiguse võimalikult täielik täitmine, püüavad kõnealused karistused saavutada selle eesmärgi kahel viisil. Avaldades asjaomasele liikmesriigile konkreetse juhtumi puhul majanduslikku survet, püüavad EÜ artiklis 228 ette nähtud karistused peatada konkreetset EÜ artiklil 226 põhineva kohtuotsuse täitmatajätmist asjaomase liikmesriigi poolt ning üldisemalt sunnivad või motiveerivad liikmesriike tulevikus kõnealustest rikkumistest hoiduma.
(
41
)	Vt selle kohta punkt 84.
(
42
)	Vt selle kohta punkt 81.
(
43
)	Eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses C-387/97: komisjon vs. Kreeka, eespool 26. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses C-278/01: komisjon vs. Hispaania, eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses C-177/04: komisjon vs. Prantsusmaa ja eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses C-70/06: komisjon vs. Portugal ei määranud Euroopa Kohus tõepoolest rikkumise toime pannud liikmesriigile põhisummat vaatamata asjaolule, et asjaomased liikmesriigid ei olnud hetkel, mil Euroopa Kohus EÜ artikli 228 kohases menetluses asjaolusid uuris, täitnud eelmisi EÜ artiklil 226 põhinevaid kohtuotsuseid. Euroopa Kohtu kõnealune järjekindel praktika rõhutab minu arvates EÜ artikli 228 lõikes 2 sätestatud karistuste autonoomsust. Liikmesriigile põhisumma määramine ei sõltu minu arvates seega talle trahvi määramisest.
(
44
)	Veendes seega üldisemalt kõiki liikmesriike loobuma EÜ asutamislepingust tulenevate kohustuste rikkumisest. Just EÜ artikli 228 kohase menetluse ja muu hulgas trahvi määramise võimalus hoiab ära liikmesriikide kohustuste rikkumise.
(
45
)	Sellega seoses leian, et Euroopa Kohus määras eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa Prantsuse Vabariigile põhisumma, kuna kõnealusel juhul oli rikkumine kestnud kaua ja selle aja jooksul kahjustati oluliselt era- ja avalikke huve. Samuti ilmneb kohtuasja asjaoludest, et Prantsuse Vabariik ei teinud rikkumise lõpetamiseks komisjoniga koostööd.
(
46
)	Vt 2005. aasta teatise punktid 17–24. Tuleks märkida, et 2005. aasta teatis sätestab ka minimaalse põhisumma, mis Prantsuse Vabariigi jaoks on 10915000 eurot.
(
47
)	Mille puhul EÜ artiklil 226 põhineva kohtuotsuse täitmata jätmisega kaasnevad raskendavad asjaolud.
(
48
)	Lisaks ei tohiks tähelepanuta jätta ka asjaolu, et kui komisjon peab algatama EÜ artikli 228 või tõepoolest artikli 226 kohase menetluse, kulutab see ühenduse vahendeid.
(
49
)	Vt eespool punkt 54.
(
50
)	Vt eespool 14. joonealune märkus.