62001CC0502_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Sissejuhatus
1. Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul vastata Sozialgericht Hannover’i (Saksamaa) ja Sozialgericht Aachen’i (Saksamaa) esitatud sarnase sisuga küsimustele.
2. Eelotsusetaotluse esitanud kohtud soovivad sisuliselt teada, kas isikute vaba liikumist ja võõrtöötajate sotsiaalkindlustust reguleerivate ühenduse õigusnormidega on vastuolus teatavate Saksamaa sotsiaalkindlustusasutuste keeldumised maksta niisuguste isikute sotsiaalkindlustuse sissemakseid, kes elavad muus liikmesriigis kui Saksamaa ja kes abistavad mittekutsealase tegevusena hooldust vajavaid isikuid, kes elavad Saksamaal või on igal juhul kindlustatud Saksamaa hoolduskindlustusskeemi alusel.
II – Õiguslik raamistik
A – Ühenduse õiguse asjakohased sätted
3. Teatavasti „tagatakse töötajate liikumisvabadus ühenduse piires” EÜ artikli 39 alusel ja „selline liikumisvabadus nõuab igasuguse kodakondsusel põhineva liikmesriikide töötajate diskrimineerimise kaotamist nii töölevõtmisel, töö tasustamisel kui ka muude töötingimuste puhul”.
4. Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrus (EMÜ) nr 1612/68(2) töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (edaspidi „määrus nr 1612/68”) võeti vastu töötajate vaba liikumise ja liikmesriikide töötajate vahelise diskrimineerimise konkreetseks rakendamiseks.
5. Nimetatud määruse artikkel 7 sätestab:
„1. Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega.
2. Tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.”
6. Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (edaspidi „määrus nr 1408/71”)(3) kehtestas siseriiklike sotsiaalkindlustuse sätete ühtlustamise eeskirjad.
7. Määruse nr 1408/71 artikkel 1 sätestab, et nimetatud määruse kohaldamise eesmärgil:
„a) töötaja ja füüsilisest isikust ettevõtja:
i) isik, kes on kohustuslikult või vabatahtlikult jätkuvalt kindlustatud ühe või mitme juhtumi suhtes, mida hõlmavad töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate sotsiaalkindlustusskeemide liigid või riigiteenistujate eriskeem;
[…]
b) piiriala töötaja
– töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, kes töötab või tegutseb ühe liikmesriigi territooriumil ja elab mõne teise liikmesriigi territooriumil, kuhu ta korrapäraselt naaseb iga päev või vähemalt kord nädalas; […]
[…]
j) õigusaktid
– liikmesriigi seadused, määrused ja muud õigusaktid ning kõik muud rakendusmeetmed, nii praegu kehtivad kui ka tulevased, mis on seotud artikli 4 lõigetes 1 ja 2 loetletud sotsiaalkindlustusliikide ja -skeemidega […].
Mõiste ei hõlma töösuhte poolte vaheliste olemasolevate või tulevaste lepingute sätteid, olenemata sellest, kas võimuorganid on teinud nende kohta otsuse, millega need on muudetud kohustuslikuks või on laiendatud nende ulatust. Juhul kui selliste sätetega:
i) jõustatakse eelmises lõigus osutatud seaduste ja määrustega ettenähtud kohustuslik kindlustus […]
ii) […]
võib mõiste piire igal ajal laiendada asjaomase liikmesriigi deklaratsiooni põhjal, millega täpsustatakse kindlustusskeemide liigid, mille suhtes käesolevat määrust kohaldatakse […].
[…]
t) hüvitised ja pensionid
– kõik hüvitised ja pensionid, sealhulgas kõik sellesihilised eraldised riiklikest fondidest, revalvatsioonilisandid ja täiendavad hüvitised, arvestades III jaotises sätestatut, samuti ühekordsed hüvitised, mida võidakse maksta pensionide asemel, ning sissemaksete tagasimaksed;
[…]”. [täpsustatud tõlge]
8. Määruse artikli 2 lõige 1 sätestab, et nimetatud määrust kohaldatakse „töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate ja üliõpilaste suhtes, kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid ning kes on mõne liikmesriigi kodanikud […], samuti nende pereliikmete ja nende ülalpidamisel olnud isikute suhtes”. [täpsustatud tõlge]
9. Seoses ratione materiae kohaldamisalaga vastavalt määruse artiklile 4 kohaldatakse määrust käesolevas asjas tähtsust omava osas:
„1. […] kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
a) hüvitised haiguse ning raseduse ja sünnituse korral;
[…]
c) vanadushüvitised;
[…]
2. […] sotsiaalkindlustuse üld- ja eriskeemide suhtes, olenemata sellest, kas need on osamakselised või mitteosamakselised, samuti kindlustusskeemide suhtes, mis on seotud tööandja või laevaomaniku vastutusega lõikes 1 osutatud hüvitiste suhtes.”
[…]”.
10. Sama määruse artikli 3 lõige 1 kinnitab võrdse kohtlemise põhimõtet, sätestades, et:
„Liikmesriigi territooriumil elavatel isikutel, kelle suhtes on kohaldatav käesolev määrus, on liikmesriigi õigusaktide alusel samasugused kohustused ja õigus saada samasuguseid hüvesid kui kõnealuse liikmesriigi kodanikul, arvestades käesoleva määruse erisätteid”.
11. Nimetatud määruse artikkel 13 sätestab kriteeriumid, et määrata kindlaks määruse kohaldamisalasse jäävate sotsiaalkindlustusliikide suhtes kohaldatav õigus. Käesolevat puudutava raames sätestab nimetatud artikkel järgmist:
„1. Isikud, kelle suhtes kohaldatakse käesolevat määrust, alluvad üksnes ühe liikmesriigi õigusaktidele, arvestades artiklites 14c ja 14f sätestatut. Kõnealused õigusaktid määratakse kindlaks vastavalt käesoleva jaotise sätetele.
2. Arvestades artiklites 14–17 sätestatut:
a) liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes kehtivad selle riigi õigusaktid, seda ka juhul, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil või kui tema tööandjaks oleva äriühingu või isiku registrisse kantud asukoht või peamine tegevuskoht asub teise liikmesriigi territooriumil;
b) liikmesriigi territooriumil füüsilisest isikust ettevõtjana tegutseva isiku suhtes kehtivad selle riigi õigusaktid, seda ka juhul, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil;
[…]”.
12. Määruse III jaotis sätestab teatavad „eri liiki hüvitistega seotud erisätted”.
13. Nimetatud määruse artikkel 18 ja sellele järgnevad artiklid sisaldavad sätteid eeskätt haiguse ning raseduse ja sünnituse kohta.
14. Käesoleval juhul tuleb tsiteerida nimetatud määruse artiklit 19, mis sätestab:
„1. Muus liikmesriigis kui pädev riik elav töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, kes vastab pädeva riigi õigusaktide tingimustele õiguse kohta saada hüvitist […], saab oma elukohariigis:
a) elukohajärgselt asutuselt pädeva asutuse nimel mitterahalisi hüvitisi, mida antakse vastavalt kõnealuse asutuse poolt kohaldatavatele õigusaktidele nii, nagu oleks see asutus kõnealuse isiku kindlustanud;
b) pädevalt asutuselt rahalisi hüvitisi vastavalt selle asutuse poolt kohaldatavatele õigusaktidele. Pädeva asutuse ja elukohajärgse asutuse vahelise kokkuleppe alusel võib kõnealuseid hüvitisi anda elukohajärgne asutus pädeva asutuse nimel vastavalt pädeva riigi õigusaktidele.
2. Lõike 1 sätteid kohaldatakse analoogia põhjal pereliikmete suhtes, kes elavad muu liikmesriigi territooriumil kui pädev riik, kui neil ei ole õigust saada selliseid hüvitisi oma elukohajärgse riigi õigusaktide alusel.
[…]”.
15. Määruse artikkel 20 kehtestab piiriala töötajate ja nende pereliikmete suhtes erireeglid:
„Piiriala töötaja võib samuti saada hüvitisi pädeva riigi territooriumil. Selliseid hüvitisi annab pädev asutus vastavalt nimetatud riigi õigusaktidele, nii nagu elaks kõnealune isik selles riigis. Tema pereliikmed võivad saada hüvitisi samadel tingimustel; välja arvatud kiireloomulised juhud, sõltub selliste hüvitiste saamine siiski asjaomaste riikide või nende pädevate võimuorganite vahelisest kokkuleppest või selle puudumisel pädeva asutuse antud eelnevast loast.”
B – Siseriiklik õigus
16. Sozialgesetzbuch’i XI osa (sotsiaalkindlustusseadustik, edaspidi „SGB XI”) reguleerib Soziale Pflegeversicherung’i (sotsiaalhoolduskindlustus, edaspidi „hoolduskindlustus”).
17. Vastavalt nimetatud osa sätetele peab iga isik, kellel on ravikindlustus, tegema sissemakseid hoolduskindlustusskeemi (SGB XI osa artikkel 20).
18. Peale selle, vastavalt SGB XI osa artiklile 23, need isikud, kes ei kuulu ravikindlustusskeemi, kuid kes on hõlmatud eraravikindlustuse või riigiteenistujate
sotsiaalkindlustuse eriskeemiga, peavad sõlmima täiendava kohustusliku kindlustuslepingu nende poolt valitud äriühinguga. Täiendava kindlustuse liikmelisuse ja hüvitiste osas kehtivad sotsiaalhoolduskindlustuse suhtes kohaldatavate sätetega analoogilised sätted (SGB XI osa artikkel 110).
19. Hoolduskindlustus tagab kindlustatule, tema abikaasale ja lastele, kui nad on „hooldust vajavas” seisundis,(4) kolmandate isikute poolt kodus abistamise kulude (hooldustoetus) katmiseks igakuise toetuse maksmise lisaks muudele sotsiaalkindlustushüvitistele.
20. Sotsiaalkindlustuse muude teenuste hulgas on käesolevas asjas asjakohane
kindlustatut abistava kolmanda isiku sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine vastavalt SGB XI osa artikli 44 lõikes 1 sätestatule, mille kohaselt:
„Et parandada sotsiaalset kaitset isikutel, kes osutavad abi [SGB XI osa] artikli 19 alusel, teevad kindlustuskassad ja eraõiguslikud kindlustusettevõtjad, kes pakuvad kohustuslikku erahoolduskindlustust […], sissemakseid kohustusliku pensionikindlustuse pädevatele asutusele […]. [Sozialgesetzbuch’i] VI osa artikkel 3 […] sätestab täpsemad reeglid”.
21. Vastavalt eespool viidatud sätetele ja eelotsusetaotluse määrusele, tehakse sissemakseid vaid juhul, kui on täidetud kaks tingimust. Esiteks peab abi osutav isik vastama SGB XI osa artiklis 19 ette nähtud tingimustele ja teiseks peab see olema tegevus, mille puhul pensioniskeemi liikmelisus on kohustuslik vastavalt Sozialgesetzbuch’i VI osale, mis reguleerib Gesetzliche Rentenversicherung’i(5) (edaspidi „SGB VI osa”).
22. Esimese tingimuse puhul on sätestatud, et „isikud, kes osutavad abi”, on SGB XI osa artikli 19 alusel isikud, kes abistavad mittekutsealase tegevusena hooldust vajavat isikut tema kodus vähemalt 14 tundi nädalas.
23. Teise tingimuse puhul näeb SGB VI osa artikli 3 esimese lõigu punkt a ette vanadus-, invaliidsus- ning elukindlustuse sissemaksete tegemise kohustuse neile, kes mittekutsealase tegevusena abistavad sellist hooldust vajavat isikut, kellel on õigus hoolduskindlustuse hüvitisele, tema kodus vähemalt 14 tundi nädalas.
24. Lisaks tuleb teise tingimuse puhul meenutada, et vastavalt Sozialgesetzbuch’i IV osa, mis reguleerib Gemeinsame Vorschriften für die Sozialversicherung’i(6) („SGB IV”), artikli 3 alusel:
„Kindlustuskohustuse ja kindlustusõiguse sätteid kohaldatakse:
1) olukorras, kus eeldatakse töötamist füüsilisest isikust ettevõtjana või töösuhtes, kõikide isikute suhtes, kes teevad palgatööd töösuhtes või füüsilisest isikust ettevõtjana käesoleva seaduse kohaldamisalas;
2) olukorras, kus ei eeldata töötamist füüsilisest isikust ettevõtjana või töösuhtes, kõikide isikute suhtes, kelle peamine või tavaline elukoht jääb käesoleva seaduse kohaldamisalasse.”
III – Faktilised asjaolud ja menetlus
Menetlus siseriiklikes kohtutes
Kohtuasi C-502/01, Gaumain-Cerri
25. Saksamaa kodanik Silke Gaumain-Cerri ja tema abikaasa, kes on Prantsusmaa kodanik, elavad Prantsusmaal. Mõlemad töötavad Saksamaal osalise tööajaga töötajatena, et saaks ülejäänud osa päevast hooldada ja abistada puudega alaealist poega. Nende töö tõttu Saksamaal on nad kindlustatud Saksamaa ravikindlustus- ja sotsiaalhoolduskindlustusskeemi alusel sotsiaalkindlustuskassas Kaufmännische Krankenkasse-Pfle gekasse (edaspidi „KKH”). Alates 1997. aastast saab nende poeg KKH-lt igakuist hooldustoetust.
26. 2000. aastal taotlesid abikaasad KKH-lt tasuta abi osutavate isikute eest pädevale sotsiaalkindlustuskassale kohutuslike sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumist vastavalt SGB XI osa artiklile 44. KKH jättis oma 16. mai 2000. aasta otsusega taotluse rahuldamata põhjusel, et abikaasad Gaumain-Cerri elasid välismaal ja seetõttu ei kehti nende suhtes kohustuslik kindlustus vastavalt SGB IV osa artikli 3 lõikele 2. Põhikohtuasja hagejate esitatud kaebus jäeti rahuldamata KKH 17. juuli 2000. aasta otsusega.
27. Pidades vaidlustatud otsust teda ennast ja tema abikaasat kui piiriala töötajaid diskrimineerivaks, esitas S. Gaumain-Cerri 26. juulil 2000 hagi Sozialgericht Hannover’ile, milles ta palus KKH otsuse tühistada ja kohustada KKH-d maksma sotsiaalkindlustuse sissemakseid.
28. Sozialgericht Hannover otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„a) Kas ja millistel tingimustel hõlmavad määruse nr 1408/71 artiklis 1 kasutatud mõisted „haigushüvitis” ja „vanadushüvitis” hüvitiste maksmist ühe kindlustusasutuse poolt teisele, kui kindlustatu saab sellest üksnes abstraktset ja kaudset kasu (hoolduskassa teeb pensionikindlustuse sissemaksed vabatahtlikkuse alusel abi osutava isiku eest)?
b) Kas diskrimineerimiskeelu põhimõte, mis tuleneb esmastest või teisestest õigusaktidest, eeldab, et punktis a kirjeldatud hüvitis antakse sõltumata sellest, et hüvitise aluseks olev tegevus toimub Saksamaal või muus Euroopa Liidu liikmesriigis, ning sõltumata kindlustatu või hüvitiste otsese saaja elukohast?”
Kohtuasi C-31/02, Barth
29. Kohtuasi C-31/02 on seotud Saksamaa sotsiaalkindlustuskassa keeldumisega tasuda sotsiaalkindlustusmakseid Saksamaa kodaniku, kes elab teises liikmesriigis ehk Belgias, Saksamaal toimunud abistamistegevuse eest.
30. Käesoleval juhul on vaidlusalune küsimus järgmine: kas Maria Barth’il, kes hooldab pensionil olevat endist ametnikku kokku 18 tundi nädalas 400 euro suuruse igakuise palga eest, on õigus sellele, et sotsiaalkindlustuskassa, kellega hooldust vajaval isikul on hoolduskindlustusleping, tasub kohustuslikud sotsiaalkindlustusmaksed?
31. Asjaomased asutused on  Landesamt für Besoldung und Versorgung Nordrhein-Westfalen (edaspidi „Landesamt”), mis on Saksamaa avalike teenistujate sotsiaalkindlustusasutus, ja erakindlustusettevõtja PAX Familienfürsorge Krankenversicherung (edaspidi „PAX”), kellega hooldust vajav isik oli sõlminud täiendava kohustusliku erahoolduskindlustuslepingu SGB XI osa artikli 110 ja SGB XI osa artikli 23 alusel (vt eespool punkt 18).
32. Esialgu korraldasid asjaomased sotsiaalkindlustuskassad M. Barth’i eest SGB XI osa artikliga 44 ettenähtud sotsiaalkindlustusmaksete tasumise Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz’ile
(edaspidi „LVR”) ehk kassale, millega M. Barth oli liitunud. Seejärel võttis LVR siiski vastu otsuse, mille kohaselt M. Barth’i suhtes ei kehtinud sissemaksete kohustus, sest ta elas välismaal, mistõttu nii Landesamt kui ka PAX katkestasid nimetatud sissemaksete tasumise.
33. M. Barth esitas LVR-i otsuse peale hagi Sozialgericht Aachen’ile, tema nõudel kaasati menetlusse ka Landesamt ja PAX.
34. Kohtuasja käsitlev kohus peatas menetluse ja esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas määrus [nr 1408/71] sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes on kohaldatav ka hooldusriski hõlmava Saksamaa kindlustusskeemi suhtes, kui hooldusriski hõlmamine tuleneb (võimaluse korral osaliselt) SGB XI osa artiklite 23 ja 110 alusel hooldusriski hõlmava erakindlustuslepingu sõlmimisest?
2. Kas seadusega kehtestatud vanaduskindlustusskeemi tehtavad sissemaksed, mida peavad sotsiaalhoolduskindlustuse asutused maksma isikute kasuks, kes vastavalt SGB XI osa artiklile 44 ning SGB VI osa artikli 3 esimese lause punktile 1a tegelevad hooldust vajavate isikute abistamisega mittekutsealase tegevusena, on määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktis a käsitletav haigushüvitis? Kui vastus on jaatav, siis kas sellist hüvitist võib maksta ka isikute eest, kes abistavad hooldust vajavaid isikuid pädeva sotsiaalkindlustusasutuse riigis, kuid elavad siiski teises liikmesriigis?
3. Kas isikud, kes tegelevad hooldust vajavate isikute abistamisega SGB XI osa artikli 19 tähenduses, on EÜ artikli 39 alusel töötajad? Kui vastus on jaatav, siis kas selle tulemusel puudub alus keelduda „vanaduskindlustuse sissemaksete tasumise” hüvitisest nende kasuks põhjusel, et neil puudub pädevas riigis peamine või tavaline elukoht?”
Menetlus Euroopa Kohtus
35. Euroopa Kohtu president määras 21. juuli 2003. aasta määrusega kahe kohtuasja liitmise nende seotuse tõttu.
36. KKH ja komisjon on esitanud kohtuasjas C-502/01 märkusi ning samuti on märkusi esitanud Saksamaa ja Kreeka valitsused kohtuasjas C‑31/02.
37. Euroopa Kohus esitas menetluse käigus Saksamaa valitsusele kirjaliku küsimuse, milles küsis, kas on võimalik, et Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi vahel on vastavalt määruse nr 1408/71(7) artiklile 20 sõlmitud lepingud. Saksamaa valitsus vastas, et nii hoolduskindlustuse kui ka ravikindlustuse valdkonnas sellised lepingud puuduvad.
IV – Õiguslik käsitlus
Sissejuhatus
38. Sisuliselt soovitakse siseriiklikes kohtutes käsitletavas kahes kohtuasjas kindlaks teha, kas ühenduse õigusega on vastuolus liikmesriigi poolt sellise õiguse kohaldamine, mille järgi sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine isikute eest, kes abistavad mittekutsealase tegevusena hooldust vajavaid isikuid, kes on kindlustatud siseriikliku hoolduskindlustusskeemi alusel, seatakse sõltuvusse elukohast selle riigi territooriumil.
39. Peab siiski märkima, et Euroopa Kohtule eelotsusetaotlused esitanud kahe kohtu küsimused ei ole identselt sõnastatud ega esitatud samas järjestuses. Kohtuasjade liitmise tõttu tuleb küsimusi korrastada ja teataval määral ümber sõnastada, et neid saaks uurida võimalikult seotult.
40. Esmajärjekorras tuleb kontrollida, kas asjaomaste sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine jääb määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse. Selleks tuleb küsida, kas põhikohtuasja hagejad on määruse tähenduses „töötajad” ja seejärel teha kindlaks, kas sissemaksete tasumist abi osutavate isikute eest võib
käesolevas olukorras pidada määruse tähenduses „vanadushüvitiseks” või „haigushüvitiseks” (esimene küsimus kohtuasjas C‑502/01 ja teise küsimuse esimene osa kohtuasjas C‑31/02).
41. Kui määruse nr 1408/71 kohaldamisala on kindlaks tehtud, tuleb seejärel uurida, kas määruse sätetega on vastuolus põhikohtuasjades käsitletava sellise siseriikliku õiguse kohaldamine, mille kohaselt seatakse sotsiaalkindlustuse sissemaksete tegemine sõltuvusse elukohanõudest (osa teisest küsimusest kohtuasjas C‑502/01 ja teise küsimuse teine osa kohtuasjas C‑31/02).
42. Üksnes selles staadiumis on võimalik alustada kohtuasjas C-31/02 esitatud esimese küsimuse uurimist ja küsida, kas määruse sätteid kohaldatakse ka juhul, kui sotsiaalkindlustustusskeemi alusel annab avalik-õiguslik asutus hoolduskindlustuse vaid osaliselt ja ülejäänud osa kindlustab eraõiguslik kindlustusandja kohustusliku täiendava kindlustuse alusel, mille tingimused on üldjoontes samaväärsed sotsiaalkindlustuse suhtes kohaldatavate tingimustega.
43. Lõpetuseks tuleb uurida, kas EÜ artikliga 39 või isikute vaba liikumist käsitlevate ja kodakondsusel põhinevat diskrimineerimist keelavate muude EÜ asutamislepingu sätetega on vastuolus selline siseriiklik õigus, nagu käsitletakse põhikohtuasjades (osa teisest küsimusest kohtuasjas C‑502/01 ja kolmas küsimus kohtuasjas C‑31/02).
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus kohtuasjas C-31/02
44. Enne ümbersõnastatud küsimuste uurimist tuleb vastata vastuväitele, mille on esitanud Saksamaa valitsus, kes sisuliselt vaidlustab kohtuasjas C‑31/02 esitatud eelotsusetaotluse vastuvõetavuse tervikuna.
45. Nimetatud valitsuse arvates ei ole Sozialgericht Aachen’i esitatud küsimused vaidluse lahendamiseks asjakohased, kuna vastupidiselt arvamusele, mis näib olevat eelotsusetaotluse esitanud kohtul, piisab, kui kohaldada Sozialgesetzbuch’i asjakohaseid sätteid õigesti, mille alusel tuleb lugeda M. Barth’i hagi põhjendatuks ja tunnustada tema õigust SGB XI osa artiklis 44 nimetatud sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumisele.
46. On võimalik, et Saksamaa valitsuse siseriikliku õiguse tõlgendus on õige; eelotsusetaotluse esitanud kohus on siiski arvanud käesoleval juhul teisiti ja pidanud vajalikuks esitada Euroopa Kohtule asjaomased eelotsuse küsimused.
47. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale „ei saa Euroopa Kohus teha otsust siseriiklike õigusnormide tõlgendamise kohta, vaid […] tema ülesandeks on arvestada vastavalt ühenduse kohtute ja siseriiklike kohtute pädevusele eelotsusetaotluses esitatud eelotsuse küsimuse faktilisi ja õiguslikke asjaolusid sellisena, nagu on eelotsusetaotluse esitanud kohus määratlenud
”(8) .
48. Seetõttu tundub, et puudub põhjus nõustuda Saksamaa valitsuse vastuväitega vastuvõetamatuse kohta.
Määruse nr 1408/71 kohaldamisala
49. Järgnevalt uurin eelotsusetaotlusi esitanud kohtute eelotsuse küsimusi eespool kirjeldatud viisil. Esimene küsimus puudutab määruse nr 1408/71 kohaldamisala piiritlemist. Esiteks tuleb kindlaks teha, kas määruse ratione personae
puudutab põhikohtuasja hagejate olukorras olevaid isikuid, ja teiseks tuleb kindlaks teha, kas asjaomased sotsiaalkindlustushüvitised kuuluvad nimetatud määruse ratione materiae
kohaldamisalasse (esimene küsimus kohtuasjas C‑502/01 ja teise küsimuse esimene osa kohtuasjas C‑31/02).
50. Selguse huvides uurin neid kahte punkti eraldi eespool märgitud järjekorras.
Ratione personae kohaldamisala
51. Tuletan meelde, et määruse nr 1408/71 artiklit 2 kohaldatakse „töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate suhtes”. Seetõttu tuleb küsida, kas abi osutav isik SGB XI osa artikli 19 tähenduses on nimetatud määruse tähenduses „töötaja”.
52. Kreeka valitsus ja KKH teevad ettepaneku vastata sellele küsimusele eitavalt, kuigi nad väljendavad oma arvamust pigem väitena. Ainus argument, mille KKH selle järelduse toetuseks on esitanud, on väide, et SGB XI osa artiklis 19 nimetatud abistamistegevus ei ole Saksa õiguses „töötamine” ega „füüsilisest isikust ettevõtja tegevus”.
53. Komisjon rõhutab omalt poolt, et määruse artikli 1 punkt a annab mõistele „töötaja” väga üksikasjaliku määratluse, mis hõlmab kõiki isikuid, kes on kindlustatud vastavalt nimetatud määrusega ettenähtud sotsiaalkindlustusskeemile. Komisjoni arvates on nimetatud tingimus täielikult täidetud isikute puhul, kes osutavad abi SGB XI osa artikli 19 alusel, mistõttu tuleb järeldada, et põhikohtuasja hagejad on määruse nr 1408/71 tähenduses töötajad.
54. Jagan täielikult komisjoni arvamust.
55. Euroopa Kohtu praktika on ammu täpsustanud, et määruses nr 1408/71 sisalduv mõiste „töötaja” on ühenduse õiguse termin(9) ja tähendab „kõiki isikuid, kes on kindlustatud artikli 1 punktis a nimetatud sotsiaalkindlustusskeemi alusel nimetatud sättes nimetatud juhtumite suhtes ja selles nimetatud tingimustel”(10) .
56. Euroopa Kohus on juba varem märkinud, et hoolduskindlustus on üks neist skeemidest,(11) sest sellega „üritatakse eeskätt täiendada ravikindlustushüvitisi”(12) .
57. Seetõttu võib kindlalt väita, et hoolduskindlustusega kindlustatud isik, nagu kohtuasjas C‑502/01 Gaumain-Cerri ja tema poeg, on määruse nr 1408/71 tähenduses „töötaja”, sest ta on nimetatud määruse artikli 1 punktis a nimetatud kindlustusskeemiga kindlustatud.
58. Kuna see nii on, siis ma märgiksin veel, et mõiste „töötaja”, millega on nõustutud käesoleval juhul eespool mainitud Euroopa Kohtu praktikas (vt eespool punkt 55), kehtib ilmtingimata isikute suhtes, kes osutavad abi kindlustatutele, mis vastab täpselt M. Barth’i olukorrale kohtuasjas C‑31/02, sõltumata sellest, kas tema tegevus on tasuline või tasuta ja kui suur on võimalik tasu.
59. Saksamaa sotsiaalkindlustussüsteemis on isikud, kes tegelevad abi osutamisega mittekutsealase tegevusena vähemalt 14 tundi nädalas, kohustatud – kui mitte arvestada elukohanõuet – liituma vanaduskindlustus-, invaliidsuskindlustus- ja elukindlustusskeemiga vastavalt SGB VI osa artikli 3 esimese lõigu punkti 1 alapunktile a.
60. Nagu teada, kohaldatakse määrust nr 1408/71 vastavalt selle määruse artiklile 4 vanadushüvitiste, invaliidsushüvitiste ja matusetoetuste suhtes.
61. Isikud, kes tegelevad hooldamisega sarnases olukorras nagu käesoleval juhul, on seega määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti a tähenduses „töötajad”, sest nad on kindlustatud nimetatud määrusega ettenähtud ühe skeemi alusel.
62. Seetõttu ma soovitan, et Euroopa Kohus vastaks eelotsusetaotlused esitanud kohtutele, et isik, kes on hõlmatud SGB XI osas ettenähtud hoolduskindlustusega, vastab mõistele „töötaja” määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti a tähenduses, samuti vastab nimetatud mõistele isik, kes tegeleb abi osutamisega SGB XI osa artikli 19 tähenduses ja on seetõttu kindlustatud määruse nr 1408/71 artikli 1 punktis a nimetatud sotsiaalkindlustusskeemidega.
Ratione materiae kohaldamisala
63. Seejärel on vaja kindlaks teha, kas sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine SGB XI osa artikli 44 alusel hoolduskindlustusandja poolt isiku kasuks, kes tegeleb abi osutamisega, jääb määruse ratione materiae
kohaldamisalasse nagu on määratletud määruse artiklis 4 (vt eespool punkt 9).
64. KKH arvates peab vastus olema eitav, sest vaidlusaluste sissemaksete tegemine ei ole määruse artikli 4 alusel haigus- ega vanadushüvitis.
65. Antud juhul ei ole kõne all „hüvitised”, vaid „sissemaksed”, mida abi osutav isik peab tasuma haigus- või vanaduskindlustusskeemi, et saada õigus asjaomaste sotsiaalkindlustusskeemide hüvitistele.
66. Asjaolu, et neid sissemakseid tasub abistatava isiku kindlustusandja, ei ole piisav, et nad saaksid muutuda selle teise isiku sotsiaalkindlustushüvitisteks. Hüvitis, mida hooldust vajav isik sellisest tasumisest saaks, oleks liialt kaudne.
67. KKH jätkab, et samuti pole võimalik viidata Euroopa Kohtu hoolduskindlustusalasele praktikale, et toetada vastupidist väidet.
68. KKH väidab, et Molenaari kohtuotsuses(13) on Euroopa Kohus tunnustanud hooldustoetusi
haigushüvitistena, kuid rõhutab, et kohus tegi seda vaid seetõttu, et seda makstakse vahetult
hooldust vajavale isikule täiendavalt haigushüvitistele.
69. Seevastu käesoleval juhul ei maksta sissemakseid hooldust vajavatele isikutele, vaid sotsiaalkindlustusasutusele, millega on teda abistav isik liitunud. Selline maksmine ei ole see ga mingil moel haiguskindlustushüvitisi täiendav ja järelikult ei saa seda liigitada määruse nr 1408/71 artikli 4 tähenduses „haigushüvitiseks”.
70. Ma ei nõustu sellise väitega.
71. Ma tuletan kõigepealt meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt „võib hüvitist pidada sotsiaalkindlustushüvitiseks juhul, kui asjaomane hüvitis antakse isikule ilma isiklike vajaduste individuaalse ja kaalutleva hindamiseta, vaid seaduses määratletud olukorra alusel, ja kui see puudutab ühte määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 1 täpselt loetletud riskidest”(14) .
72. KKH ei eita, et hoolduskindlustushüvitiste – sealhulgas SGB IX osa artiklis 44 nimetatud sissemaksete tasumine – toimub saajatele mitte halduskaalutlusõiguse teostamisega, vaid põhineb õiguslikult määratletud objektiivsel olukorral.
73. Pealegi ei vaidlusta keegi, et nagu Euroopa Kohus on sedastanud Molenaari kohtuotsuses,(15) võib hoolduskindlustushüvitisi liigitada „haigushüvitisteks” (ja eriti rahalisteks haigushüvitisteks) määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses.
74. Vaidlusalune asjaolu seisneb tegelikult selles, kas käesoleval juhul asjaomaste sissemaksete tasumine erineb teistest hoolduskindlustushüvitistest sellisel määral, et seda peab liigitama erinevalt.
75. Mulle näib, nagu arvavad ka Kreeka valitsus ja komisjon, et käesoleval juhul puudub alus asjaomaste sissemaksete tasumise välistamiseks kindlustatu kasuks tasutavatest „haigushüvitistest”, nagu on sedastatud eespool viidatud Molenaari kohtuotsuses.
76. Ma nõustun eeskätt komisjoni arvamusega, kui ta rõhutab, et kuigi Molenaari kohtuotsuses viidatakse otseselt üksnes hooldustoetusele, on Euroopa Kohus esitanud üldpõhimõtte, mille kohaselt sellise hoolduskindlustusskeemi puhul peetakse „rahalisteks haigushüvitisteks” kõiki hüvitisi, mis on „majandusabi, mille abil saab parandada hooldust vajavate isikute elatustaset tervikuna, et hüvitada nende olukorrast tingitud lisakulud”(16) .
77. Käesolevas kohtuasjas käsitletavate sissemaksete tasumine võimaldab esiteks parandada hooldust vajava isiku elatustaset, sest see võimaldab isikul – nagu tõendavad kohtuasja C‑502/01 faktilised asjaolud – jääda oma perekonda ja saada tasuta hooldust oma pereliikmelt, kes vaatamata sellele, et ta vähendab oma tööd väljaspool kodu ja perekonna sissetulekut, ei pea loobuma oma õigustest pensionile.
78. Muuhulgas, nagu märgib Sozialgericht Aachen oma eelotsusetaotluses, on sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine tegelikkuses, kui hinnata seda õigesti, majanduslik abi hooldust vajavale isikule, sest see võimaldab talle abi mittekutsealaselt abistajalt, ilma et ta peaks võtma vastutuse kohustuslike sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumiseks (otseselt või kaudselt).
79. Sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumise abi osutava isiku vanaduspensioniskeemi võib järelikult käesoleval juhul liigitada hooldust vajava isiku rahaliseks haigushüvitiseks, kui lähtuda Euroopa Kohtu poolt väljendatud kriteeriumidest eespool viidatud Molenaari kohtuotsuses.
80. Vastupidise seisukoha põhjendamiseks ei või viidata ka sellele, et asjaomaseid sissemakseid ei tasuta hooldust vajavale isikule ega teda abistavale kolmandale isikule, vaid vahetult sotsiaalkindlustuskassale, millega kolmas isik on vanaduskindlustuse alusel liitunud.
81. Nagu Kreeka valitsus ja komisjon on õigesti märkinud, võib Euroopa Kohtu praktika kohaselt pidada maksmist, millega sotsiaalkindlustusasutus, kes tegutseb teatava sotsiaalkindlustusskeemi alusel, võtab otseselt enda kanda sissemaksed, mida töötaja peab maksma teisele asutusele erineva sotsiaalkindlustusskeemi alusel, esimese asutuse poolt töötaja kasuks makstavateks hüvitisteks määruse nr 1408/71(17) tähenduses, vaatamata asjaolule, et nende sissemaksete tasumine on toimunud esimeselt sotsiaalkindlustusasutuselt otse teisele.
82. Sellest ma järeldan, et sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine abi osutavate isikute kasuks SGB XI artiklis 44 ettenähtud hoolduskindlustusest on haigushüvitis isikule, kes on hõlmatud hoolduskindlustusega määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 tähenduses.
Teine küsimus kohtuasjas C-502/01 ja teise küsimuse teine pool kohtuasjas C‑31/02
83. Kohtuasjas C-502/01 esitatud teise küsimusega ja kohtuasjas C‑31/02 esitatud teise küsimuse teise poolega soovivad eelotsusetaotlused esitanud kohtud sisuliselt teada, kas määrusega nr 1408/71 on vastuolus sellise sätte kohaldamine nagu SGB IV osa artikli 3 lõige 2, mille alusel välistatakse välismaal elavate isikute kasuks SGB XI artiklis 44 ettenähtud sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine.
Poolte argumendid
84. KKH väidab kohtuasjas C-502/01, et nii abi osutav isik (põhikohtuasja hageja) kui ka hooldust vajav isik (tema poeg) elavad Prantsusmaal, seega muus liikmesriigis kui pädeva asutuse asukohas, kus tasutakse vaidlusaluseid hüvitisi
(Saksamaa). Põhikohtuasja kostja jätkab, et hagejat ja tema poega koheldakse samamoodi nagu teisi isikuid, kes osutavad või saavad tasuta abi Prantsusmaal ja seal ka elavad.
85. Asjaolu, et Saksamaal ei tunnustata nende õigust vaidlusalusele hüvitisele põhjusel, et nende elukoht asub välismaal, ei tähenda diskrimineerivat kohtlemist ega ole muul viisil vastuolus määruse nr 1408/71 kehtestatud ühtlustatud süsteemiga.
86. Vastupidise seisukoha põhjendamiseks ei või tugineda sellele, et põhikohtuasja hageja on nii „abi osutav isik” kui ka „kindlustatud töötaja”, kellel on õigus hoolduskindlustushüvitise tasumisele pädeva asutuse riigis. See on nimelt pelk kokkusattumus, millel ei saa olla mingisugust mõju hageja õiguslikule olukorrale abi osutava isikuna.
87. Sisuliselt leiab KKH, et kumbagi õiguslikku olukorda – Saksamaa hoolduskindlustusega kindlustatud töötaja õiguslikku olukorda ja abi osutava isiku õiguslikku olukorda – tuleks hinnata määruse nr 1408/71 osas eraldi. Seetõttu, kuigi nimetatud määruse alusel on isikul õigus rahalise haigushüvitise maksmisele kindlustatud töötajana
sõltumata igasugusest elukohanõudest, ei saa tugineda sellele seisundile muude hüvitiste saamiseks, mida ta võib sobival juhul saada muul põhjusel ehk abi osutava isikuna.
88. Esiteks märgib komisjon omalt poolt, et vastavalt määruse artikli 13 lõike 2 punktidele a ja b reguleeritakse sotsiaalkindlustusskeemi, mida kohaldatakse isiku suhtes, kes tegutseb liikmesriigi territooriumil töösuhtes või füüsilisest isikust ettevõtjana, töökohariigi õigusega, kui määrusega ei sätestata teisiti. Järelikult nii kohtuasjas C-502/01 kui ka kohtuasjas C-31/02 kohaldatakse Saksa õigust kui hoolduskindlustuskeemiga liitunud isiku töökohariigi õigust.
89. Seejärel tuletab komisjon meelde, et peale selle, et määrus sisaldab kohaldatava õiguse kooskõlastamissätteid, on selles ka materiaalõiguse ühtlustamist puudutavaid erisätteid.
90. Nende hulka kuulub eeskätt artikkel 19, millega sätestatakse, et muus liikmesriigis kui pädevas riigis elaval töötajal või füüsilisest isikust ettevõtjal on õigus saada rahalist hüvitist nimetatud riigi pädevalt asutuselt vastavalt tema poolt kohaldatavatele õigusnormidele.
91. Nagu Euroopa Kohus on juba Molenaari kohtuotsuses(18) selgitanud, et säte, millega keelatakse rahalise hoolduskindlustushüvitise maksmine võõrtöötaja elukohariigis, rikub määruse artikli 19 sätteid ja on sellega vastuolus.
92. Kuna käesolevas asjas käsitletavate sissemaksete tasumine on ka rahaline hoolduskindlustuse hüvitis, tuleb seetõttu järeldada, et määruse nr 1408/71 artikliga 19 on vastuolus sellise sätte nagu SGB IV osa artikli 3 lõike 2 kohaldamine, mis välistab SGB XI artiklis 44 sätestatud sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumise välismaal elavate isikute kasuks.
93. Komisjon jätkab, et eelnev vastab kindlasti tõele kohtuasjas C‑502/01, ja analoogiline hinnang tuleb anda ka kohtuasjas C‑31/02, kuna selle kohtuasja faktiliste asjaolude erisus ei saa õigustada teistsugust lahendust.
94. On tõsi, et selle kohtuasja asjaomased hüvitised kuuluvad määruse kohaldamisalasse, sest neid makstakse hooldamist vajava isiku kasuks, samas kui võib tugineda nimetatud määruse artiklile 19, millega on keelatud abi osutava isiku kahjustav diskrimineerimine .
95. Komisjon väidab, et tegemist on olukorraga, kus abi osutav isik „asendab” hooldust vajavat isikut, mis on selles valdkonnas täiesti vastuvõetav: Euroopa Kohus on nimelt juba varem teises asjas kohaldanud määrust nr 1408/71, milles hüvitise saaja ja töötaja ei olnud sama isik.(19)
96. Seetõttu on võimalik kinnitada ka kohtuasjas C‑31/02, nagu arvab komisjon, et elukohanõude kohaldamine sarnases olukorras nagu käsitletava asja olukord, on vastuolus määruse nr 1408/71 artikliga 19.
97. Kuid veelgi enam. Komisjoni arvates on sellise nõude kohaldamine ka vastuolus määruse nr 1408/71 artikli 3 lõikes 1 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõttega.
98. Euroopa Kohus on tõepoolest sedastanud, et „määruse nr 1408/71 artikli 3 lõikes 1 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõte mitte üksnes ei keela rahvusel põhinevate sotsiaalkindlustusskeemide hüvitiste saajate ilmset diskrimineerimist, vaid ka diskrimineerimise kõiki varjatud liike, mis teiste eristavate kriteeriumide kohaldamisel viivad tegelikult samale tulemusele”(20) .
99. Komisjon jätkab, et selleks, et liikmesriigid oleksid võimelised kõrvaldama igasuguse diskrimineerimise ja tagama artikli 3 lõikes 1 nõutava täiesti võrdse kohtlemise, on neil kohustus „võrdsustada” teatavad teises liikmesriigis tekkivad olukorrad oma siseriiklike vastavate olukordadega. Käesoleval juhul nõutakse määruse nr 1408/71 artiklis 3, et abi osutava isiku tegelik elukoht välismaal „võrdsustataks” fiktiivse elukohaga Saksamaal, mistõttu SGB IV osa artiklis 3 sätestatud elukohanõe tuleb lugeda täidetuks.
Hinnang
100. Minu arvates ei ole seda küsimust võimalik lahendada põhikohtuasjades ühesuguselt. Usun, et need kaks juhtumit on oluliselt erinevad ja eeldavad eraldi hindamist.
– Kohtuasi C-502/01
101. Esiteks ma märgin, et käesolevas asjas käsitletavad hüvitised jäävad määruse ratione materiae kohaldamisalasse ja on hoolduskindlustusskeemiga liitunud töötajate kasuks makstavad haigushüvitised (vt eespool punkt 79).
102. Järelikult võib hageja kohtuasjas C-502/01 tugineda hoolduskindlustusskeemi kuuluva töötajana nimetatud määruse sätetele, et vaidlustada kostja keeldumist tasuda vaidlusaluseid hüvitisi.
103. Sel põhjusel tuleb ühineda komisjoni arvamusega, mille kohaselt Euroopa Kohus on sisuliselt seda küsimust juba puudutanud ja lahendanud selle Molenaari kohtuotsuses.
104. Euroopa Kohus on selles kohtuotsuses sedastanud, et siseriiklik õigusnorm, „millega keelatakse „rahaliste” hooldushüvitiste maksmine liikmesriigis, kus võõrtöötaja elab”, on vastuolus määruse artikliga 19.
105. Kuna käesolevas kohtuasjas käsitletava sissemakse tasumine on rahaline hooldushüvitis põhikohtuasja hageja kasuks, siis sellest tulenevalt on SGB IV osa artiklis 3 sätestatud elukohanõue käesoleval juhul vastuolus määruse artikliga 19.
106. Seetõttu ma järeldan, et kohtuasja C-502/01 osas ja käsitletava asjaga seotud olukorras on määruse nr 1408/71 artikliga 19 vastuolus sotsiaalkindlustusasutuse keeldumine tasuda sellist hüvitist, mis on ette nähtud SGB XI osa artikliga 44, põhjusel, et hageja elab välismaal.
– Kohtuasi C-31/02
107. Minu arvates tuleb hinnata kohtuasja C-31/02 teisiti.
108. Vastupidi komisjoni väidetule arvan ma, et käesoleval juhul ei ole määrusega vastuolus vaidlusaluse siseriikliku sätte kohaldamine, sest ma ei arva, et asjaomaste sissemaksete tasumist võiks liigitada hageja kasuks makstavaks „haigushüvitiseks” nimetatud määruse ja eeskätt selle artikli 19 alusel.
109. Nagu Euroopa Kohus on varem rõhutanud, tuleb eristada sissemakse toetust otseses tähenduses sotsiaalkindlustushüvitisest. See tuleb sellest, et sotsiaalkindlustusmaksete tasumise toetust ei anta pärast kindlustusriski saabumist, vaid on pigem eeldus, et tekiks õigus sotsiaalkindlustushüvitisele, kui kindlustusrisk on saabunud(21) .
110. Ma arvan, et kahtlemata ei toimu vaidlusaluste sissemaksete tasumine M. Barth’i kasuks pärast hageja haigus- või vanaduspensioniga hõlmatud kindlustusjuhtumi saabumist. Selline tasumine loob vaid õiguse sotsiaalkindlustushüvitisele ja seetõttu ei saa seda liigitada hageja kasuks makstavaks „rahaliseks haigushüvitiseks” või „rahaliseks vanadushüvitiseks”, millele hagejal on õigus määruse artikli 19 alusel.
111. Ma arvan, et nimetatud määruse artikli 3 põhjal ei ole võimalik jõuda teistsugusele järeldusele, nagu arvab komisjon.
112. Ma tuletan selles osas meelde, et vastavalt nimetatud sättele on isikutel, „kelle suhtes on kohaldatav käesolev määrus”, „iga liikmesriigi õigusaktide alusel samasugused kohustused ja õigus saada samasuguseid hüvesid”(22) kui kõnealuse liikmesriigi kodanikul.
113. Nagu teada, tähendab määruse kohaldamise eesmärgil mõiste „õigusaktid” iga liikmesriigi jaoks siseriikliku õiguskorra sätteid, „mis on seotud artikli 4 lõigetes 1 ja 2 loetletud sotsiaalkindlustusliikide ja -skeemidega”(23) ja seega käesoleval juhul „sotsiaalkindlustusliikidega, mis on seotud […] haigus- [või] vanadushüvitistega”.
114. Käesoleval juhul tähendab see seda, et põhikohtuasja hageja võib tugineda määruse artiklile 3 üksnes selleks, et vaidlustada diskrimineerivat kohtlemist, mis jätab ta ilma „haigushüvitisest” või „vanadushüvitisest”, millele tal oleks muidu õigus.
115. Eespool (punktid 109 ja 110) märgitud põhjustel näib mulle võimatu liigitada käesoleval juhul vaidlusaluste sotsiaalmaksete tasumine „haigushüvitisteks” või „vanadushüvitisteks” abi osutava isiku kasuks. Minu arvates ei saa tal õnnestuda oma nõude põhjendamine määruse artikli 3 alusel.
116. Seetõttu pean ma kohtuasjas C-31/02 ja selle olukorra osas järeldama, et nii määruse nr 1408/71 artikliga 3 ega ka artikliga 19 ei ole vastuolus pädeva sotsiaalkindlustusasutuse poolt sellise hüvitise, nagu on sätestatud SGB XI osa artiklis 44, maksmisest keeldumine põhjusel, et hageja elab välismaal.
Kohtuasjas C-31/02 esitatud esimene küsimus
117. Kohtuasjas C-31/02 esitatud esimese küsimusega soovib Sozialgericht Aachen sisuliselt teada, kas määrust nr 1408/71 kohaldatakse ka hoolduskindlustuse selle osa suhtes, mis ei ole vastavalt SGB XI osa artiklile 20 tagatud avalik-õigusliku sotsiaalhoolduskindlusskeemiga, kuid on tagatud eraõigusliku kindlustusandja hüvitistega vastavalt SGB XII osa artiklitele 23 ja 110.
118. Üksnes Kreeka valitsus ja komisjon on esitanud Euroopa Kohtule selle kohta märkusi.
119. Kreeka valitsus leiab, et määrust ei kohaldata eraõigusliku lepingu suhtes. Ta teeb sellise järelduse nimetatud määruse artikli 1 punkti j alusel, mis määratledes mõiste „siseriiklikud õigusaktid” ulatuse, ei hõlma „töösuhte poolte vaheliste olemasolevate või tulevaste lepingute sätteid”.
120. Seevastu komisjoni jaoks on täiendavat kindlustuslepingut reguleerivad õigusnormid kõiges samased õigusnormidega, mis reguleerivad sotsiaalhoolduskindlustust, mistõttu tuleb järeldada, et määrust kohaldatakse täielikult hüvitiste suhtes, mis on sätestatud „eraõigusliku” täiendava kindlustuse raames.
121. Kuna ma olen juba kohtuasjas C-31/02 järeldanud, et käesoleval juhul ei ole määrusega nr 1408/71 vastuolus pädeva sotsiaalkindlustusasutuse poolt sellise hüvitise maksmisest keeldumine, nagu on sätestatud SGB XI osa artiklis 44, põhjusel, et hageja elab välismaal, leian ma, et Euroopa Kohtul ei ole nimetatud küsimust vaja käsitleda.
Asutamislepinguga keelatud diskrimineerimise olemasolu
Sissejuhatus
122. Kohtuasjas C-502/01 esitatud teise küsimusega ja kohtuasjas C‑31/02 esitatud kolmanda küsimusega soovivad eelotsusetaotlused esitanud kohtud Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas EÜ artikliga 39 või asutamislepingu muude sätetega, mis puudutavad isikute vaba liikumist ja keelavad kodakondsusel põhineva diskrimineerimise, on vastuolus sellise sätte nagu SGB IV osa artikli 3 kohaldamine, mis seab SGB XI osa artiklis 44 sätestatud sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumise sõltuvusse elukohanõudest.
123. Nende vastuste taustal, mida olen eelnevatele küsimustele vastamiseks pakkunud, on asjakohane käsitleda seda küsimust üksnes kohtuasja C‑31/02: Barth kontekstis.
Poolte argumendid
124. Kreeka valitsuse arvates on käesoleval juhul elukohanõude kohaldamine vastuolus EÜ artikliga 39. Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale puudutab EÜ artikli 39 tähenduses mõiste „töötaja” ka isikuid, kes töötavad nädalas vaid vähese arvu tunde ja saavad selle eest väikest tasu, kui tema tegevus on „tõeline ja tõhus”(24) .
125. Komisjon märgib omalt poolt, et SGB IV osa artikli 3 kohaldamine põhjustab sotsiaalkindlustuse sissemakse tasumise õiguse eitamise, mis on põhikohtuasja hagejale kahjulik. Käesoleval juhul tekkis põhikohtuasja hagejale kahju üksnes asjaolust, et hageja elas algselt Saksamaal, kuid viis oma elukoha seejärel üle teise liikmesriiki; seevastu isikul, kes säilitab oma elukoha Saksamaal, on õigus saada nimetatud sissemaksed tasutud.
126. Seetõttu on ka komisjoni arvates sellise sätte kohaldamine diskrimineeriv, kahjustades isikuid, kes kasutavad vaba liikumise õigust, mistõttu see on vastuolus EÜ artiklitega 18, 39 ja 42.
Hinnang
127. Ma arvan, et eeskätt selguse huvides peab vastus sellele küsimusele olema liigendatud kahes punktis. Esiteks on vaja kindlaks teha, kas isik, kes on kohtuasjas C-31/02 oleva põhikohtuasja hageja olukorras, on „töötaja” EÜ artikli 39 tähenduses. Juhul kui vastus on jaatav, peab küsima, kas elukohanõude kohaldamine osutub käesoleval juhul EÜ artikli 39 lõikega 2 keelatud diskrimineerimiseks.
Mõiste „töötaja” EÜ artikli 39 tähenduses
128. Selles osas ma rõhutan, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale on töötajate vaba liikumine üks ühenduse aluspõhimõtetest, mõistel „töötaja” artikli 48 tähenduses [muudetuna EÜ artikkel 39] […] on ühenduse tähendus”(25) ja seda ei saa tõlgendada kitsendavalt(26) . Nimetatud mõiste hõlmab iga isikut, kes „teeb teisele tema juhendamisel teatava aja jooksul tööd ja saab selle eest tasu”(27) .
129. Euroopa Kohus on seejärel eeskätt selgitanud, et mõiste „töötaja” hõlmab ka isikuid, kes ei tööta täieliku tööajaga ja kes ei saa sobivat tasu, mis üksi tagaks neile piisava elatise (mida nimetatakse elatusmiinimumiks),(28) kui nende tegevus on „tegelik ja tõhus”, välistades üksnes „nii väiksed toimingud, mis on täielikult marginaalsed ja juurdekuuluvad”(29) .
130. Käesoleval juhul käsitletav abistav tegevus, mis toimub 18 tundi nädalas umbes 400 euro suuruse igakuise tasu eest, on eespool viidatud kohtupraktika tähenduses kahtlemata „tegelik ja tõhus”.
131. Järelikult võib kinnitada, et selline isik nagu kohtuasjas C‑31/02 olev põhikohtuasja hageja, kes abistab tegelikult ja tõhusalt teist isikut tema juhendamisel, on EÜ artikli 39 tähenduses töötaja.
EÜ artikli 39 lõikega 2 keelatud diskrimineerimise olemasolu
132. Selles osas tuleb veel märkida, et sellise sätte nagu SGB IV osa artikli 3 kohaldamine käesoleva olukorra suhtes on potentsiaalne takistus töötajate vabale liikumisele, muutes selle majanduslikult vähem „atraktiivseks”, sest sellega võetakse piiriala töötajatelt soodustused, mida siseriiklikele töötajatele tavaliselt antakse.
133. Siis on kohane küsida, kas selline soodustus on üks „sotsiaalsetest soodustustest”, mis on tagatud määruse nr 1612/68 artikliga 7, millega rakendatakse EÜ artikliga 39 ettenähtud vaba liikumist. Ma tuletan meelde, et pärast seda, kui on nimetatud määruse artikli 7 lõikega 1 sätestatud, et „töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid”, täpsustatakse selle lõikega 2, et tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.
134. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale „hõlmab mõiste sotsiaalne soodustus, millele viidatakse määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikes 2, kõik soodustused, mis töölepinguga seotult või sellest sõltumatult antakse üldiselt siseriiklikele töötajatele põhimõtteliselt nende objektiivse seisundi tõttu töötajana või üksnes sel põhjusel, et nende tavaline elukoht on liikmesriigi territooriumil, ja mille ulatumine teise liikmesriigi kodanikest töötajatele näib seetõttu soosivat nende liikuvust ühenduses”(30) .
135. Sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine hoolduskindlustuse alusel on täpselt üks õigustest, mida antakse üldiselt siseriiklikele töötajatele „nende objektiivse seisundi tõttu töötajana”. Käesoleval juhul toimub selline tasumine nende objektiivse seisundi tõttu rohkem kui 14 tundi nädalas hooldust vajava isiku abistajana. Samuti ei ole kahtlust, et sellise õiguse kehtimine teiste liikmesriikide kodanike suhtes „näib soosivat nende liikuvust ühenduses”.
136. Seega ma võin järeldada, et käesoleval juhul on tegemist sotsiaalse soodustusega määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 tähenduses, mille suhtes kohaldatakse seetõttu nimetatud määruse artikli 7 lõikega 1 sätestatud mittediskrimineerimise põhimõtet, millega rakendatakse EÜ artikli 39 lõiget 2.
137. Kui see nii on, siis kehtib väljakujunenud põhimõte, et „võrdse kohtlemise reeglid keelavad mitte üksnes kodakondsusel põhineva ilmse diskrimineerimise, aga ka varjatud diskrimineerimise, mis muude eristuskriteeriumide kohaldamisel viib samale tulemusele”(31) . On teada, et „siseriikliku õigusega kehtestatud tingimuste kohaldamine ilma, et nende kohaldamisel tehtaks vahet kodakondsuse põhjal, puudutavad oluliselt […] või suuremas ulatuses võõrtöötajaid […], samuti vahet tegevate tingimuste kohaldamine, mida siseriiklikud töötajad suudavad kergemini täita kui võõrtöötajad […] või mis võivad osutada eriti võõrtöötajaid kahjustavateks”(32) . Sellist vahetegemist saab õigustada üksnes objektiivsete kaalutlustega.(33)
138. On ilmne, et kuigi seda kohaldatakse vahet tegemata, on elukohanõude kehtestamine SGB XI artiklis 44 ettenähtud sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumise õiguse saamiseks kahjulik eriti teatavat liiki võõrtöötajatele ehk piiriala töötajatele.
139. Lisaks ei võimalda ükski kohtuasja toimikust nähtuv objektiivne asjaolu õigustada residentide ja mitteresidentide ebavõrdset kohtlemist seoses SGB XI osa artiklis 44 ettenähtud sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumise õigusega.
140. Seetõttu tuleb pidada sellist meedet kaudseks diskrimineerimiseks, mis on vastuolus EÜ artikli 39 lõikega 2 ja määruse nr 1612/68 artikliga 7.
141. Seega ma järeldan kohtuasja C-31/02 osas ja käsitletava asja olukorras, et EÜ artikli 39 lõikega 2 ja määruse nr 1612/68 artikliga 7 on vastuolus sellise sätte nagu SGB IV osa artikli 3 kohaldamine, millega seatakse SGB XI osa artiklis 44 ettenähtud sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine sõltuvusse soodustatud isiku elamisest Saksamaal.
V – Ettepanek
142. Eespool selgitatud põhjustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sozialgericht Hannover’i ja Sozialgericht Aachen’i esitatud küsimustele järgmiselt:
1. SGB XI osas ettenähtud hoolduskindlustusega hõlmatud isik vastab mõistele „töötaja” määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti a tähenduses; samuti vastab sellele mõistele isik, kes SGB XI osa artikli 19 tähenduses tegeleb abi osutamisega ja kes on seetõttu kindlustatud määruse nr 1408/71 artikli 1 punktis a nimetatud sotsiaalkindlustusskeemi alusel.
2. Sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine abi osutava isiku kasuks SGB XI osa artiklis 44 ettenähtud hoolduskindlustusest on rahaline haigushüvitis määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 tähenduses.
3. Kohtuasjas C-502/01 ja käsitletava asjaga seotud asjaoludel on määruse nr 1408/71 artikliga 19 vastuolus sotsiaalkindlustusasutuse keeldumine tasuda sellist hüvitist, mis on ettenähtud SGB XI osa artikliga 44, põhjusel, et hageja elab välismaal.
4. Kohtuasjas C-31/02 ja sellega seotud olukorras ei ole määruse nr 1408/71 artikliga 3 ega ka artikliga 19 vastuolus pädeva sotsiaalkindlustusasutuse keeldumine tasuda sellist hüvitist, mis on sätestatud SGB XI osa artiklis 44, põhjusel, et hageja elab välismaal.
5. Isik, kes nagu hageja kohtuasjas C-31/02 abistab tegelikult ja tõhusalt teist isikut tema juhendamisel, on EÜ artikli 39 tähenduses töötaja.
6. Kohtuasjas C-31/02 käsitletava asja olukorras on EÜ artikli 39 lõikega 2 ja määruse nr 1612/68 artikliga 7 vastuolus sellise sätte nagu SGB IV osa artikli 3 kohaldamine, millega seatakse SGB XI osa artiklis 44 ettenähtud sotsiaalkindlustuse sissemaksete tasumine sõltuvusse soodustatud isiku elukohast Saksamaal.
(1) .
(2)  –	EÜT L 257, lk 2.
(3)  –	EÜT L 257, lk 2; hiliseim konsolideeritud versioon on avaldatud: EÜT L 28, 30.1.1997, lk 1.
(4)  –	Nagu on määratletud SGB XI osa artiklis 14.
(5)  –	Seadusega sätestatud vanaduskindlustus.
(6)  –	Sotsiaalkindlustust puudutavad ühised sätted.
(7)  –	Vt eespool punkt 15.
(8)  –	Vt mh 25. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-475:99: Ambulanz Glöckner (EKL 2001, lk I 8089, punkt 10) ja 23. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C 462/99: Connect Austria (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 71). Kohtujuristi kursiiv.
(9)  –	Vt 3. mai 1990. aasta otsus kohtuasjas C-2/89: Kits Van Heijningen (EKL 1990, lk I-1755, punktid 8–10) ja 12. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C 266/99: Merino Garcia (EKL 1997, lk I-3279, punkt 22); vt nõukogu määruse (EMÜ) nr 3/64 võõrtöötajate sotsiaalkindlustuse kohta kehtimise ajal sama tähendusega 21. märtsi 1964. aasta otsus kohtuasjas 75/63: Unger (EKL 1964, lk 351, punkt 1).
(10)  –	Eespool viidatud Kits Van Heijningeni kohtuotsus, punkt 9. Vt ka selles kohtuasjas kohtujurist Tesauro ettepanek, punktid 15 ja 16.
(11)  –	5. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas C-160/96: Molenaar (EKL 1998, lk
I-843, punktid 20–25).
(12)  –	Eespool viidatud Molenaari kohtuotsus, punkt 24.
(13)  –	Eespool viidatud Molenaari kohtuotsus, punktid 20–25.
(14)  –	Vt 16. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-78/91: Hughes (EKL 1992, lk I-4839, punkt 15) ja eespool viidatud Molenaari kohtuotsus, punkt 20. Vt analoogilisi termineid 27. märtsi 1985. aasta otsuses kohtuasjas 249/83: Hoeckx (EKL 1985, lk 973, punktid 12–14) ja 27. märtsi 1985. aasta otsuses kohtuasjas 122/84: Scrivner (EKL 1985, lk 1027, punktid 19–21).
(15)  –	Eespool viidatud Molenaari kohtuotsus, punkt 35.
(16)  –	Ibidem.
(17)  –	6. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-73/99: Movrin (EKL 2000, lk I-5625).
(18)  –	Eespool viidatud Molenaari kohtuotsus, punkt 39.
(19)  –	5. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C-255/99: Humer (EKL 2002, lk I-1205).
(20)  –	12. juuli 1979. aasta otsus kohtuasjas 237/78: Toia (EKL 1979, lk 2645, punkt 12) ja 25. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C-131/96: Mora Romero (EKL 1997, lk I 3659, punkt 32).
(21)  –	26. mai 1976. aasta otsus kohtuasjas 103/75: Aulich (EKL 1976, lk 697, punkt 7), vt ka eespool viidatud Movrini kohtuotsus, punkt 41.
(22)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(23)  –	Määruse artikkel 1, punkt j.
(24)  –	23. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 53/81: Levin (EKL 1982, lk 1035, punkt 17).
(25)  –	3. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 66/85: Lawrie-Blum (EKL 1986, lk 2121, punkt 16).
(26)  –	Ibidem, vt ka 3. juuni 1986. aasta otsus kohtuasjas 139/85: Kempf (EKL 1986, lk 1741, punkt 13).
(27)  –	Eespool viidatud Lawrie-Blumi kohtuotsus, punkt 17.
(28)  –	Eespool viidatud Kempfi kohtuotsus, punkt 14.
(29)  –	Eespool viidatud Levini kohtuotsus, punkt 17; vt ka eespool viidatud Kempfi kohtuotsus, punktid 13–16.
(30)  –	12. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-85/96: Martínez Sala (EKL 1998, lk I-2691, punkt 25); vt ka eespool viidatud Hoeckxi kohtuotsus, punkt 20).
(31)  –	Vt mh 12. veebruari 1974. aasta otsus kohtuasjas 152/73: Sotgiu (EKL 1974, lk 153, punkt 11); 15. jaanuari 1986. aasta otsus kohtuasjas 41/84: Pinna (EKL 1986, lk 1, punkt 23); 21. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C-27/91: Le Manoir (EKL 1991, lk I-5531, punkt 10); 23. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas C-419/92: Scholz (EKL 1994, lk I 505, punkt 7); 26. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-151/94: komisjon v. Luksemburg, (EKL 1995, lk I 3685, punkt 14); 23. mai 1996. aasta otsus kohtuasjas C 237/94: O’Flynn, (EKL 1996, lk I 2617, punkt 17); 12. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C 278/94: komisjon v. Belgia (EKL 1996, lk I 4307, punkt 27); 12. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C 266/95: Merino García (EKL 1997, lk I-3279, punkt 33) ja 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C 411/98: Ferlini (EKL 2000, lk I-8081, punkt 57).
(32)  –	Eespool viidatud O’Flynni kohtuotsus, punkt 18. Vt ka eespool viidatud Pinna kohtuotsus, punkt 23, ja eespool viidatud Merino García kohtuotsus, punkt 33.
(33)  –	Vt eespool viidatud Ferlini kohtuotsus, punkt 59.