Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 26. veebruaril 2026(1)
Kohtuasi C‑840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
versus
TL
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Direktiiv 2001/29/EÜ – Artikli 5 lõike 2 punkt b – Isiklikuks tarbeks kopeerimise erand – Õiglane hüvitis – Direktiiv 2006/115/EÜ – Artikli 6 lõige 1 – Üldsusele laenutamise õiguse erand – Õigus tasule – Kollektiivse esindamise organisatsioon – Direktiiv 2014/26/EL – Artikli 11 lõige 4 – Artikli 12 lõige 4 – Kollektiivse esindamise organisatsiooni hallatavatest õigustest saadava tulu kasutamine – Riigisisesed õigusnormid, milles on nähtud ette kultuuriliselt oluliste teoste edendamine
Sissejuhatus
1.        Kuigi Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõikes 2 on intellektuaalomandi kaitse seostatud üldise õigusega omandile, näib mulle vaieldamatult, et sellel on täita eriline roll, mis erineb materiaalsete objektide omandi rollist.
2.        Nii on see eelkõige kirjandus‑ ja kunstiomandiga, mida kaitstakse autoriõiguse ja sellega kaasnevate õigustega. Selle omandi ja seda kaitsva õiguse põhiotstarve on aidata kaasa kunsti‑ ja teadusloomingule, mis on iga inimühiskonna toimimise hädavajalikud aspektid. Kuigi see panus seisneb peamiselt õiglase tasu tagamises autoritele ja esitajatele nende jõupingutuste eest, et võimaldada neil pühenduda täielikult oma loomingulisele tegevusele, ei peaks see piirduma sellega, vaid sellel panusel peavad olema ka üldisemad eesmärgid, milleks on kultuuri arengu edendamine.
3.        Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste süsteemi toimimise põhiroll on kollektiivse esindamise organisatsioonidel, kes täidavad vahendaja rolli loojate – õiguste omanike – ja nende loomingu kasutajate vahel. Need kollektiivse esindamise organisatsioonid annavad teoste ja muude kaitstud objektide kasutamise litsentse ning jaotavad sellest tulenevat tulu õigustatud isikutele. Nende roll ei piirdu siiski sellega. Need organisatsioonid peavad kooskõlas kunsti‑ ja kirjandusomandi funktsiooniga ühiskonnas nimelt tihti täitma mitmesuguseid muid kultuurialaseid või ühiskondlikke ülesandeid.(2)
4.        Käesolev kohtuasi puudutab küsimust, kas ja mil määral võimaldab liidu õigus nendel organisatsioonidel kulutada ühe osa kogutud tulust ja eriti teatavatesse kategooriatesse kuuluva tulu kultuuriüritustele, millest võivad kasu saada mitte üksnes autoriõiguste ja nendega kaasnevate õiguste omajad, vaid ka muudesse kategooriatesse kuuluvad isikud.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
5.        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas(3) artikli 5 lõike 2 punktis b on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad artiklis 2 sätestatud reprodutseerimisõiguse puhul näha ette erandeid ja piiranguid järgmistel juhtudel, kui kõne all on:
[…]
b)      mis tahes kandjal reproduktsioonid, mille füüsiline isik on teinud isiklikuks tarbeks ning mille kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik, tingimusel, et õiguste valdajad saavad õiglase hüvitise, mille puhul võetakse arvesse, kas asjaomase teose või objekti puhul on või ei ole kasutatud artiklis 6 osutatud tehnilisi meetmeid;“
6.        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EÜ rentimis‑ ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas(4) artikli 6 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad näha ette erandid artikli 1 sätestatud üldsusele laenutamise ainuõigusest, tingimusel et vähemalt autorid saavad sellise laenutamise eest tasu. Liikmesriikidele jääb vabadus määratleda kõnealune tasu võttes arvesse nende kultuuri edendamisega seotud eesmärke.“
7.        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/26/EL autoriõiguse ja autoriõigusega kaasnevate õiguste kollektiivse teostamise ning muusikateose internetis kasutamise õiguse multiterritoriaalse litsentsimise kohta siseturul(5) artikli 3 punktis h on „õigustest saadav tulu“ määratletud kui „tulu, mida kollektiivse esindamise organisatsioon kogub õiguste omajate nimel ja mida saadakse kas ainuõigusest, õigusest tasule või õigusest hüvitisele“.
8.        Selle direktiivi artiklis 4 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid tagavad, et kollektiivse esindamise organisatsioonid tegutsevad nende õiguste omajate, kelle õigusi nad esindajana teostavad, parimates huvides ega sea neile kohustusi, mis ei ole nimetatud õiguste omajate õiguste ja huvide kaitsmiseks või nende õiguste tõhusaks teostamiseks objektiivselt vajalikud“.
9.        Selle direktiivi artikli 8 lõike 5 punktis d on nähtud ette, et „[v]astavalt II jaotise 2. peatüki sätetele teeb liikmete üldkoosolek […] otsuseid vähemalt järgmistes küsimustes:
[…]
d)      õigustest saadavast tulust ja õigustest saadava tulu investeerimisest tekkinud mis tahes tulust tehtavate mahaarvamiste üldpõhimõtted;“
10.      Sama direktiivi artikli 11 lõikes 4 on sätestatud, et „[k]ollektiivse esindamise organisatsioonil ei ole lubatud kasutada õigustest saadavat tulu ega õigustest saadava tulu investeerimisest tekkinud mis tahes tulu muul eesmärgil kui vaid õiguste omajatele jaotamiseks, välja arvatud kui on lubatud halduskulusid maha arvata või tasaarvestada kooskõlas artikli 8 lõike 5 punktile d vastava otsusega või õigustest saadava tulu või õigustest saadava tulu investeerimisest tekkinud mis tahes tulu kasutamiseks kooskõlas artikli 8 lõikele 5 vastava otsusega“.
11.      Direktiivi 2014/26 artikli 12 lõigetes 2 ja 4 on sätestatud:
„2.      Mahaarvamised seoses kollektiivse esindamise organisatsiooni poolt õiguste omajatele osutatavate teenuste, sealhulgas vajaduse korral lõikes 4 nimetatud teenuste osutamisega peavad olema mõistlikud ning kehtestatud objektiivsete kriteeriumide alusel.
[…]
4.      Kui kollektiivse esindamise organisatsioon osutab õigustest saadavast tulust või õigustest saadava tulu investeerimisest tekkinud mis tahes tulust tehtavatest mahaarvamistest rahastatavaid sotsiaal‑, kultuuri‑ või haridusteenuseid, siis osutatakse selliseid teenuseid niisuguste õiglaste kriteeriumide alusel, mis hõlmavad eelkõige juurdepääsu kõnealustele teenustele ja nende ulatust.“
Saksa õigus
12.      Autoriõiguste ja nendega kaasnevate õiguste kollektiivse esindamise organisatsioonide toimimist reguleeris Saksa õiguses kuni 1. juunini 2016 9. septembri 1965. aasta seadus, mis käsitleb autoriõiguste ja autoriõigusega kaasnevate õiguste teostamist (Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz))(6), ning seejärel hakkas seda reguleerima 24. mai 2016. aasta seadus, mis käsitleb autoriõiguste ja autoriõigusega kaasnevate õiguste teostamist kollektiivse esindamise organisatsioonide poolt (Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften)(7).
13.      Nende kahe õigusakti põhikohtuasjade suhtes kohaldatavas redaktsiooni kohaselt on kollektiivse esindamise organisatsioonid kohustatud jaotama oma tegevusest saadava tulu kindlate reeglite kohaselt (jaotamiskava), mis välistavad igasuguse meelevaldse praktika tulu jaotamisel. Nende organisatsioonide missioon oli ka edendada kultuuriliselt olulisi teoseid ja teenuseid.
Faktilised asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (edaspidi „VG Wort“) on kirjandusteoste autoriõiguste kollektiivse esindamise organisatsioon Saksamaal. VG Worti põhikirja vaidlusalusel ajavahemikul, st 1. jaanuarist 2016 kuni 30. septembrini 2019 kehtinud redaktsioonis oli nähtud ette toetuse andmine Förderungsfonds Wissenschaft der VG Wort GmbH‑le (VG Worti teaduse edendamise fond, edaspidi „FFW“) – osaühingule, kelle ainus osanik on VG Wort. FFW tegevusala on teaduse ja uurimistegevuse edendamine. See edendamine seisneb toetuste andmises teaduslike teoste ja erialateoste avaldamise trükikulude kandmiseks; toetuste andmises teadusuuringute tegemiseks, mille põhjal kavatsetakse avaldada teaduslikke teoseid või erialateoseid, ning toetuste andmises muudeks teaduskirjandust ja erialast kirjandust edendavateks meetmeteks, sh stipendiumid autoriõigusi käsitlevate doktoritööde kirjutamiseks. VG Worti esitatud teabe kohaselt rahastati FFW toetust mahaarvamistega tulust, mida saadi hüvitisest isiklikus tarbeks kopeerimise eest ning teadus‑, tehniliste ja erialaste teoste üldsusele laenutamise tasust; see oli vaidlusalusel perioodil 0,51% VG Worti saadud tulust.
15.      Kirjandusteoste autorid TL ja OS on VG Worti liikmed ning on sõlminud viimasega õiguste teostamise lepingud. Vaidlusalusel perioodil teavitasid nad VG Worti mitmest teosest ja neile tehti selle organisatsiooni teenitud tulust väljamakseid „olemasoleva teksti reprodutseerimise“ eest. TL tegutseb põhikohtuasjas enda ja ka OSi nimel, kes on talle loovutanud oma nõude.
16.      TL vaidlustab selle, et ajavahemikul 1. jaanuarist 2016 kuni 30. septembrini 2019 maksis VG Wort summasid FFW‑le, vähendades nii TLi ja OSi saadava tulu osa. Esimeses kohtuastmes nõudis TL, et tuvastataks, et VG Wortil ei olnud ega ole õigust vähendada nende teostele vastavate tasuosade suurust FFW rahastamiseks maksete tegemisega. Lisaks küsis TL teavet FFW‑le makstud summade kohta.
17.      Esimeses kohtuastmes rahuldati hagi osaliselt. Apellatsioonikohus jättis kohtuotsuse OSi kasuks muutmata ja TLi hagi tervikuna rahuldamata.(8) Ta leidis, et õiguste teostamise lepingutesse lisatud VG Worti jaotamiskavad kujutavad endast üldtingimusi, mille FWW‑le maksete tegemist käsitlevad sätted on riigisisese õiguse kohaselt õigustühised seetõttu, et on vastuolus kollektiivse esindamise organisatsioonide toimimist reguleerivate õigusaktide aluspõhimõtetega, kuna need võimaldavad väljamaksetest osa saada ka selleks õigustamata isikutel.
18.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellele on esitatud kassatsioonkaebus, on seisukohal, et FFW‑le tehtavad maksed võivad olla õiguspärased, võttes arvesse kollektiivse esindamise organisatsioonide kohustust edendada teadust ja kultuuri, mis on ette nähtud kohaldatavates riigisisestes õigusnormides. See sõltub tema hinnangul siiski nimetatud kohustuse kooskõlast liidu õigusega.
19.      Nendel asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [direktiivi 2001/29] artikli 5 lõike 2 punktiga b, [direktiivi 2006/115] artikli 6 lõike 1 esimese lausega ning [direktiivi 2014/26] artikli 11 lõikega 4 ja artikli 12 lõikega 4 on kooskõlas see, kui liikmesriigi õigusnormi kohaselt on kollektiivse esindamise organisatsiooni eesmärk edendada kultuuriliselt olulisi teoseid, mille tulemusena saavad sellest tegevusest kasu ka sellised isikud, kes (vähemalt mitte veel) ei kuulu õiguste omajate hulka?
2.      Kui [direktiivi 2014/26] artikli 12 lõike 4 kohaselt võib sotsiaal‑, kultuuri‑ või haridusteenuseid osutada üksnes õiguste omajatele: kas nimetatud teenuste osutamise lubatavus sõltub sellest, kas nende teenuste saajal on kehtiv õigus saada tasu, või piisab sellise autoriõiguse või autoriõigusega kaasneva õiguse omamisest, millega ei kaasne kehtivat õigust saada tasu? Kas selliste teenuste osutamise lubatavuse eelduseks on kollektiivse esindamise organisatsiooniga sõlmitud õiguste teostamise lepingu olemasolu?“
20.      Eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtusse 10. detsembril 2024. Kirjalikud seisukohad esitasid põhimenetlusosalised, Saksamaa ja Austria valitsus ning Euroopa Komisjon. Samad menetlusosalised ja Prantsusmaa valitsus olid esindatud kohtuistungil, mis toimus 26. novembril 2025.
Õiguslik analüüs
21.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab käesolevas kohtuasjas kaks eelotsuse küsimust. Kuna teine eelotsuse küsimus sõltub vastusest esimesele, analüüsin neid küsimusi järjekorras, milles need on esitatud.
Esimene eelotsuse küsimus
22.      Esimese eelotsuse küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul tõlgendada direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b, direktiivi 2006/115 artikli 6 lõiget 1 ning direktiivi 2014/26 artikli 11 lõiget 4 ja artikli 12 lõiget 4. Kuigi see kohus käsitleb neid õigusnorme võrdväärselt, reguleerivad need eri laadi küsimusi. Kui direktiivi 2014/26 asjakohased sätted puudutavad üldiselt autoriõiguste ja nendega kaasnevate õiguste kollektiivset esindamist, siis direktiivide 2001/29 ja 2006/115 asjassepuutuvate sätetega on autoritele antud eriõigused, st õigus hüvitisele ja õigus tasule nende teoste kasutamise teatavate viiside eest.
23.      Nagu aga ilmneb eelotsusetaotlusest ja nagu ka VG Wort kohtuistungil kinnitas, puudutab vaidlus põhikohtuasjas seda, kuidas see organisatsioon direktiivide 2001/29 ja 2006/115 kõnealustes sätetes ette nähtud tasusid kasutas. Mulle näib seega, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib tegelikult saada selgitusi direktiivi 2014/26 kõnesolevate sätete tõlgendamise kohta, lähtudes direktiividest 2001/29 ja 2006/115 ning Euroopa Kohtu asjakohasest praktikast.
24.      Seega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimese eelotsuse küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 2014/26 artikli 11 lõiget 4 ja artikli 12 lõiget 4 tuleb koostoimes direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga b ja direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikega 1 tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad kollektiivse esindamise organisatsioonil kasutada ühe osa tulust, mida saadakse vastavalt nendes kahes viimases õigusnormis silmas peetud õigusest õiglasele hüvitisele ja õigusest tasule, kultuuritegevuseks, millest võivad vastaval juhul kasu saada isikud, kes ei ole autoriõiguste omajad. Küsimus põhineb eeldusel – millele menetlusosalised ei ole vastu vaielnud –, et teenused, millega on põhikohtuasjas tegemist, on „kultuuri‑“ või „haridusteenused“ direktiivi 2014/26 tähenduses.
25.      Sellele küsimusele vastamiseks on tarvis tõlgendada nii direktiivi 2014/26 sätteid kui ka direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b ja direktiivi 2006/115 artikli 6 lõiget 1. Enne kui hakata neid õigusnorme analüüsima, näib mulle vajalik teha kõigepealt mõned sissejuhatavad märkused.
Sissejuhatavad märkused
26.      Nagu ma käesoleva ettepaneku sissejuhatuses juba mainisin, ei piirdu kirjandus‑ ja kunstiomandi erilise rolli tõttu autoriõiguste kollektiivse esindamise organisatsioonide roll nende õiguste kasutamisest saadud tulu õiguste omajatele jaotamisega. Autoriõiguste kollektiivse esindamise organisatsioonidel on traditsiooniliselt olnud muidki ülesandeid, kõigepealt ühiskondlikke (mis ulatub tagasi 1897. aastasse(9)), seejärel kultuurilisi ja hariduslikke.(10) Nende rolli ei saa seega samastada – nagu näivad tegevat põhikohtuasja kassaatorid – investeerimisfondi rolliga, mille ainus eesmärk on luua tulu ja jaotada seda liikmetele vastavalt investeeritud kapitalile. Kirjandus‑ ja kunstiomandi õiguste kollektiivne esindamine ei toimu mitte ainult õiguste omajate huvides, vaid ka teoste kasutajate ja avalikkuse huvides.
27.      Rahvusvahelises plaanis näib eksisteerivat konsensus, mille kohaselt võib ühiskondlikku, kultuurilist ja haridustegevust rahastada üsna tagasihoidliku rahasumma mahaarvamisega tulust, mida kollektiivse esindamise organisatsioonid autoriõiguste kasutamise eest saavad. Kõige sagedamini peetakse vastuvõetavaks ülempiiriks 10% sellest tulust.(11) See ülempiir puudutab siiski mahaarvamist ainuõiguste kasutamisest saadud tulust. Niisuguste õiguste puhul tasule, nagu hüvitis isiklikuks tarbeks kopeerimise eest või tasu üldsusele laenutamise eest, tundub liikmesriikide seadusandjate või nende kollektiivse esindamise organisatsioonide endi tegevusruum laiem.(12)
28.      Tegevus, mida kollektiivse esindamise organisatsioonid nõnda rahastavad, võib olla mitmesugust laadi ja olla kasulik eri isikute kategooriatele. Kui niisugune sotsiaalne tegevus nagu pensioni‑ või toetusfondid toob kasu tavaliselt nende organisatsioonide liikmetest õiguste omajatele, siis kultuuri‑ ja haridustegevusega võib olla teisiti. Viimane võib nimelt kasu tuua mitte ainult õiguste omajatele, vaid ka laiale üldsusele või konkreetsetele isikute kategooriatele, nagu see on põhikohtuasjas, mis puudutab muu hulgas noortele autoritele kui võimalikele tulevastele õiguste omajatele mõeldud stipendiume.
29.      Liidu õiguses on kollektiivse esindamise organisatsioonide tegevuse seda kultuurilist mõõdet arvesse võetud. Nii on direktiivi 2014/26 põhjenduses 3 märgitud, et „[k]ollektiivse esindamise organisatsioonidel on praegu ja peaks olema ka edaspidi tähtis roll kultuuriliste väljendusviiside mitmekesisuse edendajatena, sest nad võimaldavad turule pääseda ka kõige väiksemal ja vähem populaarsel repertuaaril ning osutavad õiguste omajate ja üldsuse heaks sotsiaal‑, kultuuri‑ ja haridusteenuseid“. Käsitletaval juhul tekib siiski küsimus, kas selle direktiivi sätted võimaldavad nendel organisatsioonidel niisuguseid teenuseid osutada.
Direktiivi 2014/26 sätted
30.      Direktiivi 2014/26 artikli 3 punkti h kohaselt hõlmab „õigustest saadav tulu“ tulu, mida kollektiivse esindamise organisatsioon saab õiguste omajate nimel, ja mida saadakse muu hulgas õigusest tasule või õigusest hüvitisele, näiteks üldsusele laenutamise tasu või hüvitis isiklikuks tarbeks kopeerimise eest. Kõikide nende tululiikide suhtes kohaldatakse seega põhimõtteliselt samu õigusnorme.
31.      Selle tulu kasutamise kohta on direktiivi 2014/26 artikli 11 lõikes 4 sätestatud, et kollektiivse esindamise organisatsioonil ei ole lubatud kasutada seda muul eesmärgil kui vaid õiguste omajatele jaotamiseks, „välja arvatud kui on lubatud halduskulusid maha arvata või tasaarvestada kooskõlas artikli 8 lõike 5 punktile d vastava otsusega või õigustest saadava tulu […] kasutamiseks kooskõlas artikli 8 lõikele 5 vastava otsusega“.(13)
32.      See säte ei ole täiesti sõnaselge. See, et eristatakse ühelt poolt halduskulude mahaarvamist või tasaarvestamist kooskõlas direktiivi 2014/26 artikli 8 lõike 5 punktile d vastava otsusega ja teiselt poolt õigustest saadava tulu kasutamist kooskõlas sellele lõikele 5 vastava otsusega, osutab üldiselt sellele, et selle sätte kohaselt võivad olla lubatud ainult mahaarvamised, mis on mõeldud autoriõiguste haldamise kulude katmiseks. Mulle tundub, et niisugust tõlgendust pooldab ka komisjon.
33.      Selline piirang ei ilmne mingil moel siiski direktiivi 2014/26 artikli 8 lõike 5 punkti d sõnastusest, mis puudutab „õigustest saadavast tulust […] tehtavate mahaarvamiste üldpõhimõtted“, kuid milles ei ole täpsustatud nende mahaarvamiste eesmärki. Olen aga arvamusel, et kui liidu seadusandja oleks tahtnud piirata kollektiivse esindamise organisatsiooni liikmete üldkoosoleku võimalust anda luba teha mahaarvamisi õigustest saadavast tulust ainsa eesmärgiga katta esindamise kulud, oleks see direktiivi 2014/26 artikli 8 lõike 5 punktis d sõnaselgelt ette nähtud. Kuna see sõnaselge piirang puudub, ei saa seda kaudselt tuletada selle direktiivi artikli 11 lõikest 4.
34.      Niisugust järeldust kinnitab direktiivi 2014/26 artikkel 12, mis puudutab konkreetselt mahaarvamisi õigustest saadavast tulust. Selle artikli lõikes 4 on sõnaselgelt ette nähtud, et „sotsiaal‑, kultuuri‑ või haridusteenuseid“ võib „[rahastada] õigustest saadavast tulust“. Kui selle direktiivi artikli 11 lõiget 4 peaks aga tõlgendama nii, et sellega piiratakse võimalikke mahaarvamisi mahaarvamistega, mis katavad halduskulud, oleks see vastuolus direktiivi artikli 12 lõikega 4.
35.      Olen seega arvamusel, et direktiivi 2014/26 artikli 11 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et mahaarvamised, mis tehakse õigustest saadavast tulust selleks, et rahastada sotsiaal‑, kultuuri‑ või haridusteenuseid, kujutavad endast ühte selle tulu kasutamise vormidest, mis võivad olla selle direktiivi artikli 8 lõike 5 alusel lubatud.
36.      Mis puudutab direktiivi 2014/26 artiklit 12, siis selle lõikes 2 on sätestatud, et mahaarvamised õigustest saadavast tulust on muu hulgas „seoses kollektiivse esindamise organisatsiooni poolt õiguste omajatele osutatavate teenuste, sealhulgas vajaduse korral [selle artikli] lõikes 4 nimetatud teenuste osutamisega“. See lõige 4 puudutab aga, nagu ma juba mainisin, „sotsiaal‑, kultuuri‑ või haridusteenuseid“.
37.      Väljendist „kollektiivse esindamise organisatsiooni poolt õiguste omajatele osutatavad teenused, sealhulgas […] lõikes 4 nimetatud teenused“ võib aga järeldada, nagu ka komisjon märgib, et viimati nimetatud teenused peavad olema kindlasti osutatud õiguste omajatele, et neid võiks rahastada õigustest saadavast tulust.
38.      Nagu ma aga direktiivi 2014/26 artikli 11 lõike 4 kohta näitasin, ei ole selle sätted täiesti täpsed, mistõttu näib mulle mõeldav artikli 12 lõigete 2 ja 4 teistsugune tõlgendus.
39.      „Kollektiivse esindamise organisatsiooni poolt õiguste omajatele osutatavad teenused“ on oma laadi poolest õiguste haldamise teenused, st teenused, mis puudutavad kasutuslitsentside andmist ning nendest saadava tulu vastuvõtmist ja jaotamist. Direktiivi 2014/26 artikli 12 lõikes 2 silmas peetud mahaarvamised on mõeldud peamiselt nende haldusteenuste rahastamiseks. Nii on see ka sotsiaalteenustega, mida kollektiivse haldamise organisatsioonid tavaliselt oma liikmetele osutavad.
40.      Kultuuri‑ ja haridusteenused võivad seevastu kasu tuua muudele isikute kategooriatele kui õiguste omajad. Nendel teenustel on muide sageli mitu kasusaajate rühma: otsesed ja kaudsed kasusaajad. Kuigi neid teenuseid võib osutada otse laiema üldsuse liikmetele või isikutele, kes ei ole autoriõiguste omajad, toob igasugune kultuuri ja hariduse edendamise tegevus selles valdkonnas tavaliselt kaudselt kasu ka õiguste omajatele.
41.      Direktiivi 2014/26 üheski sättes ei ole sõnaselgelt nõutud, et kultuuri‑ või haridusteenuseid, mida rahastatakse õigustest saadavast tulust mahaarvamiste teel, osutaksid ainult kollektiivse esindamise organisatsioonid otse õiguste omajatele. Direktiivi artikli 12 lõikes 4 on sätestatud üksnes, et neid teenuseid tuleb osutada õiglaste kriteeriumide alusel. Niisugune nõue ei ilmne ka direktiivi artikli 13 lõikest 6, millele komisjon tugineb. Esiteks ei puuduta see õigusnorm mahaarvamisi õigustest saadavast tulust, vaid jaotamisele mittekuuluvate summade kasutamist, ja teiseks ei ole selle eesmärk piirata mitte kollektiivse esindamise organisatsiooni, vaid liikmesriikide kaalutlusruumi. Mis puudutab lisaks selle direktiivi põhjendust 28, millele komisjon samuti viitab, siis sellel ei saa olla autonoomset ulatust, mis erineks direktiivi artikli 8 lõike 5, artikli 11 lõike 4 ja artikli 12 lõigete 2 ja 4 ulatusest, mida ma just analüüsisin.
42.      Seevastu direktiivi 2014/26 põhjenduses 3(14) on märgitud, et liidu seadusandja hinnangul „peaks“ kollektiivse esindamise organisatsioonidel „olema ka edaspidi tähtis roll kultuuriliste väljendusviiside mitmekesisuse edendajatena[, osutades] õiguste omajate ja üldsuse heaks sotsiaal‑, kultuuri‑ ja haridusteenuseid“.(15) Kuna selle direktiivi artikli 12 lõike 2 eesmärk on ainult tagada, et mahaarvamised õigustest saadavast tulust ei ületa mõistlikku taset, ei näe ma arvestades teenuseid, mille rahastamiseks need on mõeldud, põhjust teha sellest sättest järeldusi, mis lähevad sellest eesmärgist kaugemale ja on vastuolus kavatsusega, mida seadusandja selles põhjenduses 3 sõnaselgelt väljendas.
43.      Seega ei ole direktiivi 2014/26 asjakohaste sätetega minu meelest vastuolus see, kui kollektiivse esindamise organisatsioon rahastab mahaarvamistega enda hallatavatest õigustest saadavast tulust teenuseid, eelkõige kultuuri‑ ja haridusteenuseid, mida osutatakse otse mitte ainult õiguste omajatele, vaid ka muudele isikutele. Muidugi peab nii kasutatavate vahendite osakaal jääma mõistlikesse piiridesse, mis ei ilmne üksnes otseselt selle direktiivi artikli 12 lõikest 2, vaid ka selle artiklis 4 sätestatud üldpõhimõttest, mille kohaselt peavad need organisatsioonid tegutsema õiguste omajate parimates huvides. Mis puudutab tulu, mida saadakse hüvitisest isiklikus tarbeks kopeerimise eest ja üldsusele laenutamise tasust, siis mahaarvamiste suuruse piiramine tuleneb ka liidu neid kahte tulukategooriat käsitlevatest õigusnormidest niisugusena, nagu Euroopa Kohus on neid tõlgendanud.
Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt b
44.      Meenutan, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b on sätestatud, et liikmesriigid võivad oma riigisiseses õiguses reprodutseerimise ainuõiguse puhul ette näha erandeid reproduktsioonide suhtes, mille füüsiline isik on teinud isiklikuks tarbeks („kopeerimine isiklikuks tarbeks“) ning mille kasutuseesmärk ei ole kaubanduslik, „tingimusel, et õiguste valdajad saavad õiglase hüvitise.
45.      Niisuguse erandi põhjuseks on järeldus, et kaasaegsed tehnilised vahendid võimaldavad inimestel üsna lihtsasti ja tagasihoidliku hinnaga reprodutseerida teoseid ning muid kaitstud objekte enda või oma pere tarbeks ilma, et õiguste omajatel oleks tõhusaid võimalusi niisugust reprodutseerimist kontrollida või seda takistada. Kuigi selle nähtuse võib kvalifitseerida mitte niivõrd ainuõiguste rikkumiseks, vaid pigem nende õiguste loomulikuks „piiriks“, sest nende kohaldamine inimeste eraelus ei ole põhjendatud,(16) nõustutakse üldiselt, et isiklikuks tarbeks kopeerimine põhjustab õiguste omajatele kahju, mis tuleb hüvitada. Kuna praktikas on aga võimatu asjaomastelt inimestelt seda hüvitist saada, on välja töötatud süsteem, milles rahastatakse seda hüvitist esiteks maksega vahendajatelt – salvestusseadmete müüjatelt või reprodutseerimisteenuste osutajatelt –, ja teiseks võib selle summa seejärel sisse nõuda nende seademete või teenuste hinnas. Niisugune süsteem eksisteeris direktiivi 2001/29 jõustumise hetkel juba paljude liikmesriikide riigisiseses õiguses.
46.      Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b raames on Euroopa Kohus järginud samalaadset arutluskäiku, tuginedes enam direktiivi põhjendustele kui kõnesoleva sätte lakoonilisele tekstile.
47.      Ta on nimelt leidnud, et selles sättes ette nähtud õiglase hüvitise eesmärk on hüvitada õiguste omanikele kahju, mida põhjustavad neile isikud, kes teevad reproduktsioone selles ette nähtud erandi alusel, ja et selle kahju peavad põhimõtteliselt heastama need isikud selle hüvitise rahastamisega.(17) Euroopa Kohus on siiski nõustunud, et kuna praktikas on keeruline kohustada neid reprodutseerijaid tekitatud kahju hüvitama,(18) võivad liikmesriigid õiglase hüvitise rahastamiseks seada sisse tasusüsteemi, milles nõutakse tasu sisse salvestusseadmete müüjatelt või reprodutseerimisteenuse osutajatelt, kes kannavad selle seejärel üle kasutajatele nende seadmete või teenuste hinnas.(19) Euroopa Kohus on ka täpsustanud, et niisugust tasu ei tohi omandatud seadmetelt või teenustelt võtta eesmärkidel, mis ei ole ilmselgelt isiklikuks tarbeks kopeerimise erandiga seotud, ega või seda võtta juriidilised isikud, kes ei tohi sellest kasu saada.(20)
48.      Õiguste omajatele õiglase hüvitise maksmise viisi kohta on Euroopa Kohus nõustunud, et üks, isegi märkimisväärne osa sellest hüvitisest makstakse neile kaudselt nende huvides asutatud sotsiaal‑ ja kultuuriasutuste kaudu, kui õiguste omajad saavad tõesti nendest asutustest kasu.(21)
49.      Seos, mille Euroopa Kohus on loonud isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu, õiguste omajatele isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi tõttu tekkinud kahju ja õiglase hüvitise vahel, näib märkimisväärselt piiravat liikmesriikide kaalutlusruumi – mida nimetatakse ometigi „laiaks“(22) – selles valdkonnas. Mulle ei tundu aga, et direktiiviga 2014/26 midagi sellel alal muudeti, sest see ei puuduta mitte õiguste omajate õiguste ulatust, vaid ainult kollektiivse esindamise organisatsioonide toimimise reegleid.
50.      Küll aga tuleb tõdeda, et võimatus arvestada täpselt välja asjassepuutuvad eri summad, on oluline teadmatuse tegur selles süsteemis.
51.      Kui juba „analoogajastul“, mil eri riikides ja rahvusvahelise tasandil kehtestati isiklikuks tarbeks kopeerimise eest tasu võtmise süsteemid, võis asuda seisukohale, et enamik tol ajal füüsilistele isikutele kättesaadavatest salvestusseadmetest oli mõeldud kaitstud teoste reprodutseerimiseks,(23) oli siiski raske täpselt kindlaks teha, milliseid objekte oli tegelikult reprodutseeritud. Seda tasu tuli seega maksta ligikaudsete kriteeriumide põhjal ja kindlas summas.
52.      Digikeskkonnas sisaldab sama salvestisekandja, mis on sageli tehnilisse varustusse integreeritud, nii kasutaja loodud eraobjekte kui ka kaitstud objekte, mis võidi saada omanikelt seaduslikul teel ja mis on reprodutseeritud isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi alusel või ka ebaseaduslikult, ilma et oleks võimalik täpselt kindlaks teha, millistes proportsioonides need eri objektikategooriad salvestusruumis asuvad. Seda on Euroopa Kohus muide sõnaselgelt ka leidnud, tuginedes õiguslikule fiktsioonile, mille kohaselt eeldatakse, et füüsiliste isikute kasutuses olevaid salvestusseadmeid kasutatakse täiel määral ära kaitstud teoste reprodutseerimiseks isiklikus tarbeks kopeerimise erandi alusel,(24) ehkki on selge, et praktikas ei ole see kaugeltki nii.
53.      Õiguste omajate selle erandi tõttu kantud kahju ja selle kahju hüvitamiseks sisse nõutava tasu summa arvutamine on seega teataval määral paratamatult ebatäpne ja ligikaudne. Samamoodi on sellest tasust saadud tulu jaotamisega, sest nagu Euroopa Kohus ise märkis, „praktikas on võimatu kindlaks teha, milline kasutaja millisel andmekandjal millist teost reprodutseeris“.(25)
54.      Seega on liikmesriikidel nende tasude arvutamisel tegelik kaalutlusõigus, sest direktiivis 2001/29 on nõutud ainult, et õiguste omajad saaksid isiklikus tarbeks kopeerimise erandi eest õiglast hüvitist ning, nagu on märgitud põhjenduses 31, et säiliks õiglane tasakaal õiguste omajate ja kasutajate huvide vahel. Küsimus, mida tuleb mõista „õiglase“ ja „õige“ all, on seevastu jäetud liikmesriikide hinnata, tingimusel et järgitakse liidu õiguse üldpõhimõtteid, näiteks diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse põhimõte.
55.      Seejuures näib mulle täiesti võimalik, et kollektiivse esindamise organisatsioonid eraldavad üsna väikese osa isiklikus tarbeks kopeerimise tasuna kogutud summadest niisuguse kultuuri‑ ja haridustegevuse rahastamiseks, mis toob kasu isikutele, kes ei ole õiguste omajad, tagades õiguste omajatele, et nad saavad tõesti õiglast tasu kahju eest, mida neid arvatakse olevat isiklikus tarbeks kopeerimise tõttu kandnud.
56.      Seda järeldust ei sea kahtluse alla kohtuotsus Hewlett‑Packard Belgium(26), milles Euroopa Kohus leidis, et õiguste omajate kantud kahju „ülekompenseerimise“ olukord on vastuolus direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktidega a ja b. See kohtuotsus puudutas nimelt konkreetset olukorda, kus tasu isiklikuks tarbeks kopeerimise eest võeti kahes etapis: enne reprodutseerimistegevust olenevalt seadme reprodutseerimiskiirusest ja siis pärast reprodutseerimistegevust olenevalt reproduktsioonide arvust. Euroopa Kohtu arutluskäik rajanes seega esiteks eeldusel, et see tasu maksti õiguste omajatele välja täielikult, ja teiseks puudutas arutluskäik konkreetset olukorda, kus tehtud reproduktsioonide arv ja seega õiguste omajate kantud kahju ulatus olid teada.(27) Niisugune olukord on aga erandlik ja see tuleb praktikas ette ainult tasude puhul, mida kogutakse reprodutseerimisteenustelt. Seevastu juhul, kui tasu võetakse hetkel, kui salvestusseadmed antakse füüsiliste isikute kasutusse, ei ole kahju nende reproduktsioonide arvu põhjal võimalik täpselt välja arvutada. Selles kohtuotsuses sisalduvad juhised on seega ainult piiratud ulatusega.
57.      Seega ei ole direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga b minu arvates vastuolus see, kui mõistlikult piiratud osa isiklikuks tarbeks kopeerimise tasust eraldatakse niisuguse kultuurilise või haridustegevuse rahastamiseks, mis võib tuua kasu isikutele, kes ei ole õiguste omajad, tingimusel et õiguste omajad saavad otseselt või kaudselt õiglast hüvitist isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi eest.
Direktiivi 2006/115 artikli 6 lõige 1
58.      Meenutan, et direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud liikmesriikide võimalus teha erandeid üldsusele laenutamise ainuõigusest,(28) mis puudutab „avalikku laenutamist“, tingimusel et vähemalt autorid saavad sellise laenutamise eest tasu, kusjuures liikmesriigid määratlevad kõnealuse tasu, võttes arvesse nende kultuuri edendamisega seotud eesmärke.
59.      Sellel õigusnormil ei ole mitte ainult sarnasusi direktiivi artikli 5 lõike 2 punktiga b, vaid ka olulisi erinevusi sellest.
60.      Ühelt poolt, nagu Euroopa Kohus on kinnitanud,(29) võib üldsusele laenutamise erand täpselt samamoodi nagu isiklikuks tarbeks kopeerimise erand põhjustada õiguste omajatele kahju, mille kõnesolev tasu peab hüvitama samamoodi nagu direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b silmas peetud õiglane hüvitis.(30)
61.      Teisalt ei ole selle kahju algpõhjuseks mitte kasutajad, vaid avalikud asutused, kes pakuvad selle erandi raames kaitstud objekte laenutamiseks. Õiguste omajatele peavad tasu maksma seega need asutused.(31) Kuna ei ole täpsustatud, et see tasu peab olema „õiglane“, ei ole kohustust, et selle puhul võetakse arvesse asjaomase kaitstud objekti majanduslikku väärtust, ja see võib olla palju madalam kui direktiivi 2006/115 teistes sätetes ette nähtud õiglane hüvitis.(32) Selle direktiivi artikli 6 lõikega 1 on seega jäetud liikmesriikidele ulatuslik kaalutlusruum üldsusele laenutamise erandi eest ette nähtud tasu summa kindlaksmääramisel.(33)
62.      Selle kaalutlusruumi ainsad piirid puudutavad kriteeriume, mida selle tasu suuruse kindlaksmääramisel arvesse võtta tuleb, st õiguste omajatele põhjustatud kahju ulatust, mis reaalselt avaldub selles, kui paljusid objekte asutus laenutamiseks pakub, ja selles asutuses registreeritud laenutajate arvus.(34) Ka peab see tasu võimaldama õiguste omajatel saada sobivat tulu ning seepärast ei tohi selle suurus olla üksnes sümboolne.(35) Selle tulu „sobiva“ taseme üle otsustavad seega liikmesriigid.
63.      Analoogia alusel sellega, kuidas on õiglase hüvitisega isiklikuks tarbeks kopeerimise eest, ei takista minu arvates miski maksta õiguste omajatele tasu üldsusele laenutamise eest kaudselt, nende huvides asutatud sotsiaal‑ ja kultuuriasutuste kaudu.(36)
64.      Sellest tuleneb, et üldsusele laenutamise õiguse erandi eest makstava tasu kindlaksmääramisel on liikmesriikide kaalutlusruum veel suurem kui isiklikuks tarbeks kopeerimise eest makstava tasu summa puhul. Nad võivad seega seda enam lubada kollektiivse esindamise organisatsioonidel kulutada ühe osa sellest tulust niisuguse kultuuri‑ ja haridustegevuse rahastamiseks, millest saavad kasu – kui on – isikuid, kes ei ole õiguste omajad.
65.      Leian niisiis, et direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikega 1 ei ole vastuolus see, kui üks osa üldsusele laenutamise õiguse erandi eest saadud tasust kulutatakse niisuguse tegevuse rahastamiseks, tingimusel et õiguste omajad saavad seejuures õiglast tasu.
Vastuse ettepanek
66.      Teen seega ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et direktiivi 2014/26 artikli 11 lõiget 4 ja artikli 12 lõiget 4 tuleb koostoimes direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga b ja direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikega 1 tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad kollektiivse esindamise organisatsioonil kulutada ühe osa tulust, mida saadakse vastavalt nendes kahes viimases õigusnormis silmas peetud õigusest õiglasele hüvitisele ja õigusest tasule, kultuuriliseks tegevuseks, millest võivad saada vajaduse korral kasu isikud, kes ei ole õiguste omajad, tingimusel et õiguste omajad saavad otseselt või kaudselt niisugust õiglast hüvitist ja tasu.
Teine eelotsuse küsimus
67.      Teine eelotsuse küsimus on esitatud juhuks, kui Euroopa Kohus peaks vastama esimesele küsimusele, et direktiivi 2014/26 artikli 11 lõiget 4 ja artikli 12 lõiget 4 tuleb koostoimes direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga b ja direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikega 1 tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad kollektiivse esindamise organisatsioonil kulutada ühe osa tulust, mida saadakse vastavalt nendes kahes viimases õigusnormis silmas peetud õigusest õiglasele hüvitisele ja õigusest tasule, kultuuriliseks tegevuseks, millest võivad saada vajaduse korral kasu isikud, kes ei ole õiguste omajad. Kui Euroopa Kohus peaks siiski järgima minu ettepanekut vastuse kohta esimesele küsimusele, ei ole teisele küsimusele vaja vastata. Täielikkuse huvides analüüsin siiski seda teist küsimust lühidalt.
68.      Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2014/26 artikli 11 lõiget 4 ja artikli 12 lõiget 4 tuleb koostoimes direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga b ja direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikega 1 tõlgendada nii, et sotsiaal‑, kultuuri‑ ja haridusteenustest, mida osutab kollektiivse esindamise organisatsioon ning mida rahastatakse õigusest õiglasele hüvitisele ja õigusest tasule saadud tulust mahaarvamiste teel, võivad kasu saada ainult õiguste omajad, kellel on kehtiv õigus saada tasu või kes on sõlminud selle organisatsiooniga õiguste teostamise lepingu. Mulle tundub, et „kehtiva õiguse all saada tasu“ mõistab eelotsusetaotluse esitanud kohus õigust osaleda õigustest saadava tulu jaotamises, st et niisuguse tulu tõid nendele õiguste omajatele kuuluvad kaitstud objektid.
69.      Sellele küsimusele vastamisel tuleb lähtuda põhimõttest, et kõnesoleva tulu võimaliku kasutamise niisugune piirang tuleneb direktiivi 2014/26 artikli 11 lõike 2 ja artikli 12 lõike 4 tõlgendusest või direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b käsitlevast kohtupraktikast, kodaldatuna vajaduse korral analoogia alusel direktiivi 2006/115 artikli 6 lõike 1 suhtes.
70.      Nii need õigusnormid kui ka see kohtupraktika kõnelevad aga üldiselt, ilma põhjalikuma täpsustuseta „õiguste omajatest“. Minu arvates on seega põhjendamatu tuletada täiendavaid nõudeid kehtivale õigusele tasule või nende õiguste omajate lepingulisele suhtele asjaomase kollektiivse esindamise organisatsiooniga.
71.      Nii on see seda enam õiguse puhul õiglasele hüvitisele isiklikuks tarbeks kopeerimise eest ja tasule üldsusele laenamise eest. Niisuguste õiguste haldamine on tavaliselt usaldatud seadusega nimetatud kollektiivse esindamise organisatsioonidele, ilma et oleks tarvis lepingulist suhet nende organisatsioonide ja õiguste omajate vahel. Kõik nende õiguste omajad peavad seega saama nendest õigustest tulu.
72.      Lisaks ei saa kõik õiguste omajad oma õigustest tulu pidevalt. Kollektiivse esindamise organisatsiooni osutatavatest kultuuriteenustest saadav kasu ei lange tingimata ajas kokku niisuguse tulu saamisega. Seega on ühekorraga ebaõiglane ja praktikas võimatu seada esimene sõltuvusse teisest.
73.      Küll aga on kollektiivse esindamise organisatsioonidel tegevusvaldkonnad, mis on määratletud kaitstud teoste liigi või õiguste kategooriate põhjal, nagu on sõnaselgelt ette nähtud direktiivi 2014/26 artikli 5 lõikes 2. Seega kuna selle direktiivi asjakohased sätted puudutavad õiguste omajaid, on täiesti loogiliselt tegemist niisuguste õiguste omajatega, mille haldamine kuulub selle organisatsiooni tegevusalasse.
74.      Sama reegel peaks minu meelest olema kohaldatav õigustest saadava tulu kasutamist sotsiaal‑, kultuuri‑ ja haridusteenusete rahastamisele. Kui nendest teenustest saadav kasu peaks olema piiratud õiguste omajatega, peaksid need olema õiguste omajad, kelle õiguste haldamine kuulub asjaomase organisatsiooni tegevusvaldkonda. Kui näiteks kirjandusteoste õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon kasutaks nendest õigustest saadavat tulu muusikateoste õiguste omajate huvides, oleks see samaväärne nende kasutamisega niisuguste isikute huvides, kes ei ole õiguste omajad, ja piirang kaotaks igasuguse mõtte.
75.      Kui Euroopa Kohus ei peaks järgima minu ettepanekut, kuidas vastata esimesele küsimusele, oleks teisele küsimusele seega vaja vastata nõnda, et direktiivi 2014/26 artikli 11 lõiget 4 ja artikli 12 lõiget 4 tuleb koostoimes direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga b ja direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikega 1 tõlgendada nii, et sotsiaal‑, kultuuri‑ ja haridusteenustest, mida osutab kollektiivse esindamise organisatsioon ning mida rahastatakse vastavalt nendes kahes viimases õigusnormis silmas peetud õigusest õiglasele hüvitisele ja õigusest tasule saadud tulust mahaarvamiste teel, võivad kasu saada kõik niisuguste õiguste omajad, mille haldamine kuulub selle organisatsiooni tegevusalasse.
Ettepanek
76.      Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/26/EL autoriõiguse ja autoriõigusega kaasnevate õiguste kollektiivse teostamise ning muusikateose internetis kasutamise õiguse multiterritoriaalse litsentsimise kohta siseturul artikli 11 lõiget 4 ja artikli 12 lõiget 4, koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 5 lõike 2 punktiga b ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EL rentimis‑ ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas artikli 6 lõikega 1,
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad kollektiivse esindamise organisatsioonil kulutada ühe osa tulust, mida saadakse vastavalt nendes kahes viimases õigusnormis silmas peetud õigusest õiglasele hüvitisele ja õigusest tasule, kultuuriliseks tegevuseks, millest võivad vajaduse korral saada kasu isikud, kes ei ole õiguste omajad, tingimusel et õiguste omajad saavad otseselt või kaudselt õiglast hüvitist ja tasu.
1      Algkeel: prantsuse.
2      Vt selle kohta eelkõige Gervais, D., The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations, European Intellectual Property Review, 2018, nr 6, lk 349–356 ja seal viidatud kirjandus.
3      EÜT 2001, L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230.
4      ELT 2006, L 376, lk 28.
5      ELT 2014, L 84, lk 72.
6      BGBl. 1965 I, lk 1294.
7      BGBl. 2016 I, lk 1190.
8      Olles tuvastanud, et TLile tasumisele kuuluvatelt summadelt ei olnud tehtud mingeid mahaarvamisi.
9      Vt Melichar, F., Deductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law, International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991, nr 1, lk 7.
10      Teisest vaatevinklist märgin, et need organisatsioonid osalevad tihti võitluses autoriõiguste rikkumiste vastu.
11      Vt eelkõige Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, WIPO Publication No. 855E/22, Genève, 2022, lk 225 ja 226.
12      Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, op. cit., lk 228.
13      Selles õigusnormis on loetletud otsused, mis kuuluvad kollektiivse esindamise organisatsiooni liikmete üldkoosoleku pädevusse.
14      Vt käesoleva ettepaneku punkt 25.
15      Kohtujuristi kursiiv.
16      Vt eelkõige Vivant, M., Bruguière, J.‑M., Droit d’auteur et droits voisins, Dalloz, Paris, 2016, lk 548 jj.
17      Vt eelkõige 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Amazon.com International Sales jt (C‑521/11, edaspidi „kohtuotsus Amazon“, EU:C:2013:515, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
18      Tuleb muide tõdeda, et niisuguse makse korral ei oleks tegemist enam hüvitisega erandi eest, vaid kaitstud teoste tasulise kasutamisega. Isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi eluõigustus seisneb nimelt õiguste omajate raskustes kontrollida kaitstud teoste kasutamist üldsuse liikmeste pereringis ja saada tasu niiviisi.
19      Kohtuotsus Amazon, punktid 24 ja 25.
20      Kohtuotsus Amazon, punkt 28.
21      Kohtuotsus Amazon, punktid 49–55.
22      Kohtuotsus Amazon, punkt 20.
23      Sest nende kasutamise muid võimalusi on vähe.
24      Vt selle koha kohtuotsus Amazon, punktid 41 ja 42 ning seal viidatud kohtupraktika.
25      Kohtuotsus Amazon, punkt 51.
26      12. novembri 2015. aasta kohtuotsus (C‑572/13, EU:C:2015:750, punktid 85 ja 86). Meenutan, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis a on ette nähtud nn reprograafia erand, mis annab samuti alust saada õiglast hüvitist.
27      12. novembri 2015. aasta kohtuotsus Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, punkt 84).
28      Termin „laenutamine“ on direktiivi 2006/115 artikli 2 lõike 1 punktis b määratletud nii, et see tähendab objekti „kasutada andmist piiratud ajaks ja otsese või kaudse majandusliku või kaubandusliku tulu eesmärgita, kui seda teevad üldsusele avatud asutused“.
29      Seoses nõukogu 19. novembri 1992. aasta direktiivi 92/100/EMÜ rentimis‑ ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas (EÜT 1992, L 346, lk 61; ELT eriväljaanne 17/01, lk 120) (mis tunnistati kehtetuks ja asendati direktiiviga 2006/115)) artikli 5 lõikega 1.
30      30. juuni 2011. aasta kohtuotsus VEWA (C‑271/10, edaspidi „kohtuotsus VEWA“, EU:C:2011:442, punkt 29).
31      Kohtuotsus VEWA, punkt 23.
32      Kohtuotsus VEWA, punkt 33.
33      Kohtuotsus VEWA, punkt 36.
34      Kohtuotsus VEWA, punktid 37–39.
35      Kohtuotsus VEWA, punkt 34.
36      Vt käesoleva ettepaneku punkt 44.