Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
TAMARA ĆAPETA
esitatud 11. septembril 2025(1)
Kohtuasi C‑196/24 [Aucrinde](i)
xx
versus
ww,
yy,
zz,
vv,
menetluses osales:
Ministère Public
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud tribunal judiciaire de Chambéry (Chambéry esimese astme kohus, Prantsusmaa))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö liikmesriikide kohtute vahel tsiviil- ja kaubandusasjades – Tõendite kogumine tsiviil- ja kaubandusasjades – Surnukeha väljakaevamine põlvnemise kindlakstegemise eesmärgil – Geenitestide tegemine – Taotlus selliste tõendite kogumiseks, mida peetakse taotluse saanud liikmesriigi õiguse aluspõhimõtetega vastuolus olevaks – Tõendite kogumise taotluse rahuldamata jätmise alused – Põhiõiguste konflikt – Surnu inimväärikus – Era- ja perekonnaelu austamine – Inimese identiteet – Õigus teada oma geneetilist päritolu
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolevas eelotsusetaotluses palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada määrust (EL) 2020/1783, millega seati sisse tsiviil- ja kaubandusasjades tõendite kogumisel tehtav õigusalane koostöö.(2)
2.        Täpsemalt palutakse Euroopa Kohtul esimest korda hinnata, kas liikmesriigi kohtu (taotlev kohus) teise liikmesriigi kohtule (taotluse saanud kohus) esitatud tõendite kogumise taotluse täitmisest keeldumiseks võib tugineda riigisisestele õigusnormidele, mida riigisiseses õiguses käsitatakse avaliku korra küsimusena.
3.        Euroopa Kohtule esitatud küsimused on seotud Tribunale di Genovas (Genova esimese astme kohus, Itaalia; edaspidi „Itaalia kohus“) algatatud kohtumenetlusega, mille eesmärk on tuvastada käesoleva kohtuasja hageja põlvnemine. Selleks esitas see kohus tribunal judiciaire de Chambéryle (Chambéry esimese astme kohus, Prantsusmaa), kes on
eelotsusetaotluse esitanud kohus, määruse 2020/1783 alusel taotluse koguda tõendeid isaduse tuvastamiseks vajaliku geneetilise ekspertiisi tegemiseks. Selle taotluse täitmine eeldab Prantsusmaale maetud väidetava isa surnukeha väljakaevamist ja surnukehalt DNA tüpiseerimiseks vajaliku proovi võtmist.
II.    Asjakohased ELi õigusaktid
ELi põhiõiguste harta
4.        Artiklis 1 „Inimväärikus“ on ette nähtud:
„Inimväärikus on puutumatu. Seda tuleb austada ja kaitsta.“
5.        Artiklis 7 „Era- ja perekonnaelu austamine“ on sätestatud:
„Igaühel on õigus sellele, et austataks tema era- ja perekonnaelu, kodu ja edastatavate sõnumite saladus.“
Määrus 2020/1783
6.        Määruse 2020/1783 kohaldamisala on määratletud artiklis 1. Selles on eristatud kaudset tõendite kogumist (määruse artikli 1 lõike 1 punkt a) ja otsest tõendite kogumist (määruse artikli 1 lõike 1 punkt b). See säte on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Käesolevat määrust kohaldatakse tsiviil- ja kaubandusasjades, kui liikmesriigi kohus kooskõlas kõnealuse liikmesriigi õigusega palub
a) teise liikmesriigi pädeval kohtul koguda tõendeid või
b) luba koguda tõendeid vahetult teises liikmesriigis.
[…]“.
7.        Määruse 2020/1783 artikkel 12 sisaldab mitut sätet tõendite kaudse kogumise taotluste täitmise kohta vastavalt määruse artikli 1 lõike 1 punktile a. Artikli 12 asjakohastes osades on ette nähtud:
„1.      Taotluse saanud kohus täidab taotluse viivitamata ja hiljemalt 90 päeva jooksul alates taotluse kättesaamisest.
2.      Taotluse saanud kohus täidab taotluse vastavalt oma riigisisesele õigusele.
3.      Taotlev kohus võib I lisa vormi A kasutades paluda taotluse täitmist vastavalt oma riigisiseses õiguses ette nähtud erimenetlusele. Taotluse saanud kohus täidab taotluse vastavalt erimenetlusele, välja arvatud juhul, kui see ei ole kooskõlas tema riigisisese õigusega või kui ta ei saa taotlust täita suurte praktiliste raskuste tõttu. Kui taotluse saanud kohus ühel nimetatud põhjustest ei täida palvet täita taotlus vastavalt erimenetlusele, teatab ta sellest taotlevale kohtule, kasutades I lisa vormi H.
[…]“.
8.        Määruse 2020/1783 artiklis 16 on loetletud artikli 1 lõike 1 punkti a kohaste kaudse tõendite kogumise taotluste täitmisest keeldumise alused. Kui artikli 16 lõige 1 puudutab vaid isiku ülekuulamist, mis ei ole käesoleva eelotsusetaotlus seisukohast oluline, siis artikli 16 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„2.      Muudel kui lõikes 1 osutatud alustel võib taotluse täitmisest keelduda ainult juhul, kui esineb mõni järgmine alus:
a) taotlus ei kuulu käesoleva määruse kohaldamisalasse;
b) taotluse täitmine ei kuulu vastavalt taotluse saanud kohtu liikmesriigi õigusele kohtu ülesannete hulka;
c) taotlev kohus ei vasta taotluse saanud kohtu nõudele täiendada tõendite kogumise taotlust artikli 10 kohaselt 30 päeva jooksul alates hetkest, kui taotluse saanud kohus nõude esitas, või
d) artikli 22 lõike 3 kohaselt nõutav tagatis ei ole esitatud või ettemakse ei ole tehtud 60 päeva jooksul alates hetkest, kui taotluse saanud kohus tagatist või ettemakset nõudis.“
9.        Määruse 2020/1783 artikkel 19 puudutab artikli 1 lõike 1 punkti b kohaste otsese tõendite kogumise taotlusi. Artikli 19 lõikes 7 on loetletud sellise taotluse täitmisest keeldumise alused ja see säte on sõnastatud järgmiselt:
„7.      Taotluse saanud liikmesriigi keskasutus või pädev asutus võib jätta tõendite vahetu kogumise taotluse rahuldamata ainult juhul, kui:
a) taotlus ei kuulu käesoleva määruse kohaldamisalasse;
b) taotlusel ei ole märgitud kogu vajalikku artiklis 5 osutatud teavet või;
c) taotletav tõendite vahetu kogumine on vastuolus selle liikmesriigi õiguse põhimõtetega.“
Määrus nr 1206/2001(3)
10.      Määrusega 2020/1783 sõnastati ümber määrus nr 1206/2001.
11.      Määruse nr 1206/2001 asjakohastele sätetele 1, 10, 14 ja 17 vastavad nüüd määruse 2020/1783 sätted 1, 12, 16 ja 19.
12.      Selles osas on määrust nr 1206/2001 puudutav kohtupraktika asjakohane ka käesolevas kohtuasjas kohaldatavatele määruse 2020/1783 sätetele.
III. Põhikohtuasja faktilised asjaolud, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
13.      Hageja käesolevas kohtuasjas on xx, kes esitas Tribunale di Genovale (Genova esimese astme kohus) hagi selle tuvastamiseks, et Prantsusmaal surnud ja maetud aa on tema bioloogiline isa.
14.      Hageja palub sellel kohtul i) tuvastada, et ta on aa väljaspool abielu sündinud poeg, ii) lubada tal kasutada oma isa nime ja iii) kohustada pädevat perekonnaseisuametnikku registreerima tulevane kohtuotsus pärast selle jõustumist.
15.      Põhikohtuasja kostjad, kes on aa abielust sündinud lapsed, ei olnud nõus osalema hematoloogilistes uuringutes, mis võimaldaksid teha kindlaks, kas hageja geneetilised tunnused vastavad kostjate geneetilistele tunnustele. Selle asemel taotlesid nad oma isa surnukeha geneetilist analüüsi. Seetõttu määras Itaalia kohus hematoloogilise ekspertiisi ning määras eksperdi, kes võrdleks geneetiliselt hagejat ja tema väidetava isa surnukeha pärast viimase väljakaevamist.
16.      Itaalia kohus esitas 18. novembril 2022 eelotsusetaotluse esitanud kohtule määruse 2020/1783 alusel taotluse väidetava isa surnukeha väljakaevamiseks, kasutades selle määruse I lisas esitatud vormi A.
17.      Prantsuse tsiviilseadustiku (Code civil) kohaselt võib kohtunik aga teha määruse surnukeha väljakaevamiseks, et saada põlvnemise tuvastamiseks geeniproov, üksnes juhul, kui surnud isik on elu jooksul andnud selleks sõnaselge nõusoleku.
18.      Prantsuse tsiviilseadustiku (Code civil) asjaomases sättes ehk artiklis 16‑11(4) on sätestatud:
„Isiku tuvastamist DNA tüpiseerimise kaudu võib taotleda üksnes:
1o      Kohtumenetluse käigus tehtavate uurimistoimingute kontekstis;
2°      Meditsiini- või teadusuuringute eesmärgil;
3o      Surnu
tuvastamiseks, kui tema isik ei ole teada;
4°      Kaitseseadustiku [(code de la défense)] artiklis L. 2381‑1 sätestatud tingimustel;
5°      Dopinguvastase võitluse eesmärgil spordiseadustiku [(code du sport)] artiklis L. 232‑12‑2 sätestatud tingimustel.
Tsiviilasjas võib sellist tuvastamist taotleda üksnes sellise menetlustoimingu läbiviimisel, mille on määranud kohus, kellele on esitatud hagi, mille eesmärk on kas põlvnemise tuvastamine või vaidlustamine või siis toetuste saamine või tühistamine. Enne peab olema saadud asjaomase isiku sõnaselge nõusolek. Pärast isiku surma ei tohi tema tuvastamiseks kasutada DNA tüpiseerimist, välja arvatud juhul, kui isik on oma eluajal andnud selleks sõnaselge nõusoleku.
[…]“.
19.      Lisaks, nagu väidab Prantsuse valitsus, peetakse Prantsuse tsiviilseadustiku kogu peatükki, kuhu see säte kuulub, selle seadustiku artikli 16‑9 alusel avaliku korra valdkonda kuuluvaks.
20.      Neil asjaoludel tekkis eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus, kas määruse 2020/1783 artikli 12 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see lubab kohtul keelduda tõendite kogumise taotluse täitmisest, kui leitakse, et selline taotlus on vastuolus taotluse saanud kohtu liikmesriigi õiguse aluspõhimõtetega.
21.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et määruse 2020/1783 kohaldamisest keeldumise alused on ammendavalt loetletud määruse artiklis 16, mistõttu ei saa artikkel 12 sisalda täiendavat alust selle määruse kohaldamisest keeldumiseks. See kohus väljendas siiski ühtlasi muret selle üle, et artikli 12 sellise tõlgenduse korral puudub kaitse taotluste täitmise eest menetlustes, mis ei vasta liidu õiguse normidele,(5) eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklitele 1 ja 7.
22.      Neil asjaoludel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [määruse 2020/1783] artikkel 12 lubab liikmesriigi kohtul keelduda nimetatud määruse kohaldamisest ja taotluse esitanud liikmesriigi taotluse rahuldamisest põhjusel, et taotluse vorm on vastuolus taotluse saanud riigi õiguse aluspõhimõtetega ja eelkõige tsiviilseadustiku artikliga 16‑11?
2.      Kui [määruse 2020/1783] artikli 12 kohaldamine toimub ilma liikmesriigi õigust arvesse võtmata, siis kuidas tõlgendada ja seostada omavahel [harta] artiklit 1 (õigus inimväärikusele) ja artiklit 7 (õigus eraelu austamisele), et otsustada, kas niisugune määruse kohaldamine toob kaasa põhiõiguste harta rikkumise või mitte?“
23.      Põhikohtuasja hageja, Prantsuse valitsus ja Euroopa Komisjon esitasid Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad.
24.      Kohtuistungil, mis toimus 29. aprillil 2025, esitasid Prantsuse valitsus ja Euroopa Komisjon oma suulised seisukohad.
IV.    Õiguslik analüüs
A.      Sissejuhatavad märkused – eelotsuse küsimuste lahtimõtestamine
25.      Selleks et anda Euroopa Kohtule tarvilikku nõu, leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu murede paremaks mõistmiseks tuleb eelotsuse küsimused jagada osadeks.
26.      Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ta võib keelduda täitmast määruse 2020/1783 alusel esitatud taotlust võtta põlvnemise tuvastamiseks Prantsusmaale maetud isikult surmajärgseid geneetilisi proove, võttes arvesse, et Prantsuse tsiviilseadustik keelab sellise tõendi kogumise juhul, kui asjaomane isik ei andnud oma eluajal selleks nõusolekut.
27.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole artikli 12 alusel taotluse täitmisest keeldumine võimalik, kuna määruse 2020/1783 artiklis 16 on esitatud taotluse täitmisest keeldumise aluste ammendav loetelu ning nende hulgas puudub riigisisene avalik kord. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib siiski kontrollida, kas sellise aluse saab tuletada määruse 2020/1783 artikli 12 lõikest 2.
28.      Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades väidab Prantsuse valitsus, et Itaalia kohtu taotlus ei kujuta endast tõendite kaudse kogumise taotlust vastavalt määruse 2020/1783 artikli 1 lõike 1 punktile a, mis tähendab, et määruse artikkel 12 ei ole käesoleval juhul asjakohane. Selle valitsuse sõnul palutakse selle taotlusega luba koguda tõendeid vahetult vastavalt määruse 2020/1783 artikli 1 lõike 1 punktile b, mistõttu on kohaldatav selle määruse artikkel 19. Selle valitsuse sõnul tuleb esimene küsimus ümber sõnastada nii, et sellega soovitakse määruse 2020/1783 artikli 19 tõlgendamist.
29.      Sellise tõlgenduse tähtsus käesolevas kohtuasjas seisneb selles, et taotluse saanud kohus võib keelduda tõendite vahetu kogumise taotluse täitmisest juhul, kui selline tõendite vahetu kogumine oleks vastuolus taotluse saanud liikmesriigi õiguse aluspõhimõtetega, nagu on väljendatud määruse 2020/1783 artikli 19 lõike 7 punktis c. Seevastu tõendite kaudse kogumise taotluse rahuldamata jätmiseks samaväärset alust ei ole.
30.      Esimesele küsimusele vastamiseks tuleb seega kõigepealt hinnata, kas määruse 2020/1783 artikkel 12 on käesoleval juhul tegelikult kohaldatav, millega oleks tegemist üksnes juhul, kui kõnealune taotlus on tõendite kaudse kogumise taotlus.
31.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu teine küsimus on veidi keerulisem. Kui eeldada, et Prantsuse tsiviilseadustiku artiklit 16‑11 ei saa kohaldada aa-lt surmajärgsete geeniproovide võtmisest keeldumiseks, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus lisaks teada, kas Itaalia kohtu taotluse täitmine oleks hartaga vastuolus. Täpsemalt viitab see kohus harta artiklite 1 ja 7 vahelistele seostele. Seega soovib ta tegelikult teada, kuidas on õigus inimkeha väärikusele pärast surma ja õigus teada oma päritolu harta alusel tasakaalustatud.
32.      Nagu kohtuistungil märgiti, soovitakse teise küsimusega seega sisuliselt teada, kas asjakohased Itaalia õigusnormid, mis võimaldavad kohtunikel teha määruse surmajärgse geeniproovi võtmiseks põlvnemise tuvastamise eesmärgil, on hartaga kooskõlas, olenemata sellest, kas väidetav vanem on elu jooksul andnud selleks eelneva nõusoleku.
33.      Eelotsusetaotluses ei väljenda eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski kahtlust selles, kas asjakohased Itaalia õigusnormid on hartaga kooskõlas. See kohus selgitab hoopis, et vastus teisele küsimusele aitaks tal kindlaks teha, kas Prantsuse tsiviilseadustiku artikkel 16‑11 ise on hartaga kooskõlas.
34.      Küsimus Prantsuse tsiviilseadustiku artikli 16‑11 kooskõla kohta hartaga tekib üksnes juhul, kui see õigusnorm on käesolevas asjas kohaldatav tõendite kogumise taotluse rahuldamata jätmiseks. Alles pärast seda, kui on kindlaks tehtud, et artiklit 16‑11 saab kohaldada, on võimalik hinnata, kas see kohaldamine on hartaga kooskõlas. Kui aga vastata teisele küsimusele niisugusena, nagu see on esitatud, teisisõnu lähtudes eeldusest, et määruse 2020/1783 artikli 12 lõige 2 ja artikkel 16 välistavad Prantsuse tsiviilseadustiku artikli 16‑11 kohaldamise tõendite kogumise taotluse täitmisest keeldumise alusena, siis on küsimus selle normi kooskõla kohta hartaga hüpoteetiline, kuna see ei ole käesoleva kohtuasja asjaoludele kohaldatav.
35.      Seetõttu leian, et Euroopa Kohus saab teisele küsimusele vastata üksnes siis, kui seda saab mõista nii, et sellega soovitakse teada, kas hartat tuleb tõlgendada viisil, mis on kooskõlas määruse 2020/1783 tõlgendusega, selliselt, et
sellega ei ole vastuolus see, kui Itaalia kohus esitab käesoleva kohtuasja asjaoludel taotluse tõendite kogumiseks, mis seisneb surmajärgses geeniproovi võtmises.
36.      Teise võimalusena, juhul kui Euroopa Kohus vastab esimesele küsimusele jaatavalt, võimaldades seega eelotsusetaotluse esitanud kohtul tugineda tõendite kogumise taotluse täitmisest keeldumisel riigisisestele avaliku korra normidele, tuleb teine küsimus ümber sõnastada. Sellisel juhul tuleb teist küsimust mõista nii, et sellega soovitakse teada, kas hartat tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab riigisiseste õigusnormidega seada surmajärgse geeniproovi võtmise eelduseks isiku eluajal antud sõnaselge nõusoleku.
B.      Esimene eelotsuse küsimus
37.      Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse 2020/1783 artikli 12 lõige 2 lubab tal keelduda tõendite kaudse kogumise taotluse täitmisest põhjusel, et selles taotluses märgitud toiming on vastuolus taotluse saanud liikmesriigi õiguse aluspõhimõtetega.
1.      Tõendite kaudne või vahetu kogumine
38.      Nagu eespool selgitatud, väitis Prantsuse valitsus, et Itaalia kohtu taotlus kujutab endast tõendite vahetu, mitte kaudse kogumise taotlust ja sellisel juhul ei ole kohaldatav mitte määruse 2020/1783 artikkel 12, vaid asjakohane säte on hoopis määruse artikkel 19.
39.      Erinevus tõendite kaudse (mis on määratletud määruse 2020/1783 artikli 1 lõike 1 punktis a) ja vahetu (mis on määratletud määruse 2020/1783 artikli 1 lõike 1 punktis b) kogumise vahel seisneb selles, kas tõendeid koguvad taotluse saanud kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad isikud või taotleva kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad isikud. Viimasel juhul koguvad need isikud tõendeid teises liikmesriigis ise, näiteks taotluse saanud liikmesriigi territooriumile reisides ja seal tunnistajat küsitledes.(6)
40.      Menetluslik erinevus nende kahe tõendite kogumise liigi vahel seisneb selles, millised asutused vastutavad tõendite kogumise asjus suhtlemise ja selleks loa andmise eest. Tõendite kaudse kogumise taotluse esitamisel võtab taotlev kohus ühendust otse taotluse saanud kohtuga. See kohus otsustab seejärel taotletud tõendite kogumise viisi üle kooskõlas oma riigi sisese õigusega. Lisaks tuleb sellised taotlused saata määruse 2020/1783 lisas esitatud vormil A. Tõendite vahetuks kogumiseks peab taotlev kohus seevastu saama loa keskasutuselt või pädevalt asutuselt, kelle iga liikmesriik peab kooskõlas määrusega 2020/1783 määrama.(7) Selline taotlus edastatakse selle määruse lisas esitatud vormil L.
41.      Peale selle toimub tõendite kogumine tõendite kaudse kogumise taotluste puhul vastavalt selle kohtu riigisisestele õigusnormidele.(8) Seevastu tõendite vahetu kogumise taotluste puhul toimub tõendite kogumine taotleva kohtu riigi õiguses sätestatud korras.
42.      Viimaks, mis on ühtlasi oluline käesolevas kohtuasjas, on tõendite kogumise taotluse rahuldamata jätmise alused erinevad sõltuvalt sellest, kas tõendeid soovitakse koguda kaudselt või vahetult. Erinevalt tõendite kaudsest kogumisest võib tõendite vahetust kogumisest keelduda taotluse saanud liikmesriigi avaliku korra kaalutlustel. Määruse 2020/1783 artikli 19 lõike 7 punkti c kohaselt on keeldumine võimalik juhul, kui taotletud tõendite vahetu kogumine on vastuolus kõnealuse liikmesriigi õiguse põhimõtetega.
43.      Määruses 2020/1783 ei ole selgitatud, miks neil kahel tõendite kogumise liigil on taotluste rahuldamata jätmiseks erinevad alused.(9) Kuid nagu väidab komisjon, on asjaolu, et tõendite vahetu kogumise taotluse puhul on rahuldamata jätmise alused ulatuslikumad, siiski tõenäoliselt põhjendatud potentsiaalse sekkumisega taotluse saanud riigi suveräänsusesse.(10) Tõendite vahetu kogumise korral palutakse taotluse saanud riigil võimaldada taotluse esitanud liikmesriigist pärit isikutel siseneda uurimise läbiviimiseks tema territooriumile, mis võib mõjutada selle liikmesriigi õigusi, kus menetlus toimub.(11)
44.      Ent isegi kui tegemist on tõendite vahetu kogumisega, näib määruse 2020/1783 artikli 19 lõike 7 punktis c sätestatud alus taotluste rahuldamata jätmiseks taotluse saanud riigi õiguse põhimõtetele tuginedes olevat siiski piiratud. Nagu mõned õigusteadlased on välja pakkunud, kehtib selline alus üksnes võimaluse suhtes, et uurimistoimingu täidab taotluse esitanud kohus vahetult, mitte aga uurimismeetme sisu suhtes. See tähendab, et isegi kui tõendite vahetut kogumist võib pidada taotluse saanud liikmesriigi põhimõtetega vastuolus olevaks, ei välista see automaatselt võimalust koguda neid tõendeid kaudselt. Sellisel juhul võib keskasutus alati paluda taotleval kohtul pöörduda taotluse saanud riigi pädeva kohtu poole.(12)
45.      Kas Itaalia kohus on käesolevas asjas taotlenud tõendite kaudset või vahetut kogumist?
46.      Esiteks saadeti taotlus otse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, mitte Prantsusmaa keskasutusele.(13)
47.      Teiseks saadeti taotlus tõendite kaudseks kogumiseks kasutataval vormil A. See ei välista siiski iseenesest tingimata seda, et taotlev kohus kasutas vale vormi ja et tal oli tegelikult kavatsus esitada tõendite vahetu kogumise taotlus.
48.      Seega tuleb kolmandaks hinnata, mida nimelt on taotluse esitanud kohus taotlenud.
49.      Minu hinnangul koosneb käesolevas asjas põlvnemise tuvastamiseks vajalike tõendite kogumine mitmest etapist. Esiteks tuleb surnukeha välja kaevata. Teiseks tuleb surnukehalt võtta proov DNA tüpiseerimiseks. Kolmandaks tuleb seda proovi analüüsida. Neljandaks tuleb analüüsitud proovi võrrelda hagejalt võetud prooviga.
50.      Vorm A, millel taotlus saadeti, esitati Euroopa Kohtule liikmesriigi toimiku osana. Sellest vormist nähtub, et taotlev kohus palus taotluse saanud kohtul määrata surnukeha väljakaevamine. Samas ei saa surnukeha väljakaevamine ise kujutada endast tõendit määruse 2020/1783 tähenduses ja seega ei ole see taotluse eesmärk.
51.      Tõend on surnukehalt võetud geeniproov. Esitatud vormist A ei nähtu täiesti selgelt, kelle ülesanne on surnukehalt proov võtta. Taotlev kohus palus luba selleks, et surnukehalt proovi võtmise juures viibiks ekspert –
sama isik, kes hiljem proove võrdleb. Samas on võimalik, et pooled ja taotleva kohtu esindajad viibivad kohal ka tõendite kaudse kogumise ajal.(14) Seega ei tähenda taotluse esitanud kohtu pädevusse kuuluva eksperdi pelk kohalolek seda, et tõendid kogutakse vahetult. Taotleva kohtu poolt vormil A kasutatud sõnastus võimaldab kahte tõlgendust: kas taotlust, et Itaalia ekspert võtaks proovi vahetult, või üksnes taotlust, et ekspert viibiks tõendite kogumise ajal kohal.(15) Olen seisukohal, et isegi kui Itaalia ekspert võtaks proovi füüsilises mõttes ise, toimuks see ikkagi taotluse saanud kohtu esindajate kontrolli all ja vastutusel ning seda võiks seega siiski mõista tõendite kaudse kogumisena. Igal juhul ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus taotlevalt kohtult selgitusi küsinud ja näib, et ta mõistis taotlust tõendite kaudse kogumise taotlusena.
52.      Eeltoodud asjaolud võimaldavad järeldada, et taotlev kohus on taotlenud tõendite kaudset kogumist.(16) Seega on selle hindamisel, kas põhikohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohtul on õigus jätta määruse 2020/1783 alusel esitatud tõendite kogumise taotlus rahuldamata, asjakohane artikkel 12.
2.      Määruse 2020/1783 artikli 12 tõlgendamine
53.      Määruse 2020/1783 artikli 12 lõike 1 kohaselt täidab taotluse saanud kohus taotluse viivitamata ja hiljemalt 90 päeva jooksul alates taotluse kättesaamisest. Nagu on ette nähtud selle määruse artikli 12 lõikes 2, toimub taotluse täitmine vastavalt taotluse saanud liikmesriigi riigisisesele õigusele.
54.      Kas Prantsuse tsiviilseadustiku artiklit 16‑11 võib tõlgendada „riigisisese õigusena“ määruse 2020/1783 artikli 12 lõike 2 tähenduses? Kui vastus on jaatav, siis kas see säte võib õigustada tõendite kogumise taotluse rahuldamata jätmist?
55.      Komisjoni hinnangul on määruse 2020/1783 artikli 12 lõike 2 eesmärk üksnes märkida, et tõendite kogumise menetluskord määratakse kindlaks taotluse saanud kohtu õigusega.
56.      Olen komisjoniga nõus.
57.      Sellist tõlgendust kinnitab määruse 2020/1783 artikli 12 lõike 2 sõnastus, kui seda vaadelda selle sätte laiemas kontekstis, arvestades selle tekkelugu ning eelkõige arvestades ELi toimimise lepingu V jaotise alusel vastu võetud vastastikuse tunnustamise aktide loogikat ja tüüpilist raamistikku.
58.      Alustades sõnastusest selle vahetus kontekstis, märgin kõigepealt, et määruse 2020/1783 artikli 12 lõige 3 võimaldab taotleval kohtul taotleda taotluse saanud kohtult tõendite kogumist vastavalt taotleva kohtu riigisiseses õiguses ette nähtud erimenetlusele. See näitab, et määruse 2020/1783 artikli 12 lõikes 2 kasutatud väljendiga „riigisisene õigus“ nähakse ette tõendite kogumise kord, kuna artikli 12 lõike 3 eesmärk on võimaldada muuta kohaldatavat korda ja asendada taotluse saanud kohtu õigus taotleva kohtu õigusega, isegi kui tõendeid kogub ikkagi taotluse saanud kohus.
59.      Tekkeloost rääkides said nii määrus nr 1206/2001 kui seejärel ka määrus 2020/1783 ainest tõendite kogumise Haagi konventsioonist.(17) Seda konventsiooni võib seega kasutada nende määruste sätete tõlgendamiseks.(18)
60.      Konventsiooni artikli 9 lõikes 1 on sätestatud: „Nõudekirja täitev
justiitsasutus kohaldab kasutatavatele meetoditele ja menetlustele oma riigi õigust.“(19)
61.      Seega on tõendite kogumise Haagi konventsiooni artikli 9 lõike 1 kohaldamisala vähem ähmane kui määruse 2020/1783 artikli 12 lõige 2, kuna selles on sõnaselgelt viidatud meetoditele ja menetlustele.(20)
62.      Seega on usutav järeldada, nagu väidab komisjon ja mida Prantsuse valitsus ei ole ümber lükanud, et määruse 2020/1783 artikli 12 lõige 2 on kohaldatav üksnes tõendite kogumisega seotud metodoloogilistele ja menetluslikele aspektidele. Seega reguleerib taotluse saanud liikmesriigi õigus ainult neid aspekte, samas kui sisulisi aspekte, näiteks teatavate faktide tõendamiseks lubatavaid tõendeid, reguleerib taotluse esitanud riigi õigus.
63.      Seega kujutab küsimus, kas määrusega teatavat liiki tõendite taotlemine konkreetses kohtumenetluses on vajalik ja kas selline taotlus on kooskõlas põhiõiguste kaitsega, endast sellist küsimust, mida taotlev kohus peab hindama vastavalt oma õigusele – käesoleval juhul Itaalia õigusele – mitte taotluse saanud riigi õigusele. Kuna ka Prantsuse tsiviilseadustiku artikkel 16‑11 on materiaalõigusnorm, millega
on in abstracto väljendatud Prantsuse seadusandja valitud tasakaalu õiguse teada oma päritolu ja õiguse inimkeha austamisele vahel, siis ei ole see kohaldatav Itaalia kohtu taotluse suhtes, mille puhul on asjakohane tasakaal kindlaks määratud Itaalia õiguses.
64.      Isegi kui see ei ole määruses 2020/1783 väga selgelt väljendatud, nagu tuleb möönda, tuleneb selle õigusakti struktuurist, et tõendite kogumise määruse teeb taotlev kohus ja see kuulub seega tema vastutusalasse. See on loogiliselt nii, kuna üksnes see kohus saab juhtumi kõiki asjaolusid teades oma riigisisese õiguse alusel hinnata, millised tõendid on vajalikud ja kas nende kogumise põhjused võivad teatavate õiguste piiramist õigustada.(21)
65.      Määrus 2020/1783 põhineb vastastikuse tunnustamise põhimõttel, mis on aluseks kõigile EL toimimise lepingu kohaselt vastu võetud õigusaktidele õigusalase koostöö, sealhulgas tsiviil- ja kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö kohta.(22)
66.      Vastastikuse tunnustamise põhimõte põhineb liikmesriikide vastastikusel veendumusel, et nende vastavad institutsioonid austavad liidu õiguskorras kaitstud põhiõigusi ja -väärtusi.(23) Selle põhimõtte alusel peab taotluse saanud kohtul olema veendumus, et taotleva kohtu otsus ja selle aluseks olev riigisisene õigus ei riku hartaga kaitstud põhiõigusi. Põhimõtteliselt ei saa see kohus seada taotleva kohtu otsuse õiguspärasust kahtluse alla, vaid peab tegutsema nii, nagu see oleks kehtiv, ning peab seega selle taotluse täitma. See on nii isegi juhul, kui taotluse esitanud riigi õiguses valitud lahendus erineb sellest, mis on valitud taotluse saanud riigi õiguses. Sellise otsuse õigusliku kehtivuse vaidlustamiseks tuleb see vaidlustada taotlevas kohtus, kes vastutab selle eest, et see otsus on kooskõlas põhiõigustega.
67.      Teistes vastastikuse tunnustamise põhimõttel põhinevates õigusaktides on samalaadne raamistik: piiriülese koostöö taotlusega seotud sisulised küsimused kuuluvad vahistamismääruse teinud / taotluse esitanud kohtu pädevusse ja tema riigi õiguskorra kohaldamisalasse, samas kui sellise taotluse täitmise menetlus kuulub täitva / taotluse saanud kohtu pädevusse ja tema riigi õiguskorra kohaldamisalasse. Samal ajal on piiriülese koostöö taotluse rahuldamata jätmise alused kõnealuse õigusaktiga piiratud ja selles ammendavalt loetletud.
68.      Näiteks Euroopa uurimismääruses, millel on samalaadne eesmärk nagu määrusel 2020/1783, kuid mis käsitleb piiriülest koostööd kriminaalõiguse valdkonnas, on samuti ette nähtud, et põhimõtteliselt lasub vastutus tõendite kogumisega seotud sisuliste otsuste eest taotleval kohtul, samas kui konkreetselt tõendite kogumise menetlust reguleerib vahistamismäärust täitva kohtu õigus.(24) Samalaadne vastutuse jaotus on sätestatud ka Euroopa Prokuratuuri määruses.(25)
69.      Tõendite kogumise sisulise otsusega seoses on põhiõiguste kaitse seega põhimõtteliselt määruse teinud kohtu ehk käesoleva kohtuasja sõnastuse kohaselt taotleva kohtu ülesanne. Selleks aga, et tagada liidu õiguskorras kaitstud põhiõiguste kaitse, on Euroopa Kohus siiski otsustanud, et täitev / taotluse saanud kohus võib õigusalase koostöö taotluse õiguspärasuse erandjuhtudel ikkagi kahtluse alla seada.(26) Selliste erandlike asjaolude olemasolu leidis kinnitust olukorras, kus määruse teinud / taotleva kohtu riigi õigussüsteemis esines täitvale / taotluse saanud kohtule teadaolevalt süsteemseid probleeme seoses põhiõiguste järgimisega. Sellises olukorras viiakse läbi kaheetapiline kontroll, mille käigus peab vahistamismäärust täitev kohus kõigepealt hindama, kas määruse teinud / taotleva kohtu õiguskorras esineb põhiõiguste järgimise seisukohast mõni süsteemne probleem, ning kui see on tõendatud, siis peab kohus kontrollima, kas esineb konkreetse isiku õiguste rikkumise oht.(27) Vahistamismäärust täitev kohtuorgan võib piiriülese koostöö taotluse täitmisest keelduda ainult juhul, kui mõlemad tingimused on täidetud.
70.      Kui erandlikke asjaolusid ei ole, ei ole alust muudeks põhjendusteks, et keelduda täitmast taotlust määruse 2020/1783 artikli 12 alusel tõendeid koguda.
71.      Käesoleval juhul ei väida ükski menetlusosaline, et Itaalia õiguskorras esineks süsteemseid probleeme. Lisaks ei ole ükski menetlusosaline seadnud kahtluse alla Itaalia kohtu selle otsuse õiguspärasust, millega ta taotleb tõendite kogumist. Neil asjaoludel ei ole taotluse saanud Prantsuse kohtul põhjust taotluse täitmisest keelduda, välja arvatud juhul, kui ta tuvastab, et esineb mõni määruse 2020/1783 artiklis 16 sõnaselgelt loetletud alustest.
72.      Selle määruse artikli 16 lõike 2 sõnastuses on väga selgelt väljendatud, et selles nimetatud olukordade loetelu, mis õigustavad tõendite kogumise taotluse täitmata jätmist, on ammendav.(28) Selles on kasutatud sõnu „võib taotluse täitmisest keelduda ainult juhul“ ja seejärel loetletud neli olukorda.(29)
73.      Euroopa Kohus on juba kinnitanud vajadust tõlgendada neid erandeid kitsalt, mistõttu tuleb asuda seisukohale, et sellise taotluse võib jätta rahuldamata üksnes selles sättes loetletud juhtudel.(30)
74.      Esimene erand võimaldab taotluse saanud kohtul jätta taotluse rahuldamata, kui see ei kuulu määruse 2020/1783 kohaldamisalasse. Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohus on täpsustanud, et taotleval kohtul on võimalus taotleda rahvusvahelist õigusalast koostööd teistsuguses õiguslikus raamistikus kui see, mis on kehtestatud määrusega 2020/1783.(31) Õigusliku raamistiku valiku otsustab taotlev kohus.
75.      Käesoleval juhul näib olevat selge, et taotlev kohus valis kohaldatavaks õiguslikuks raamistikuks määruse 2020/1783, kuna ta saatis taotluse selle määruse I lisas esitatud vormil A.
76.      Käesoleva juhtumi asjaoludele ei saa ilmselgelt kohaldada ka ülejäänud kolme olukorda, mida
ei ole vaidlustanud ka ükski selle menetluse osaline.
77.      Eeltoodu põhjal tuleb järeldada, et selle otsustamisel, kas tõendite kaudse kogumise taotluse võib jätta rahuldamata, ei saa Prantsuse tsiviilseadustiku artiklit 16‑11 kohaldada. Nii on see isegi juhul, kui Prantsuse õiguses peetakse seda õigusnormi avaliku korra küsimuseks.
C.      Teine küsimus
78.      Võttes arvesse minu ettepanekus esimesele eelotsuse küsimusele pakutud vastust, mille kohaselt peab taotluse saanud kohus tõendite kaudse kogumise taotluse täitma, olgugi et riigisisene avaliku korra õigusnorm sellise tõendite kogumise keelab, saab eelotsusetaotluse esitanud kohtu teist küsimust niisugusena, nagu selgitasin selle analüüsi alguses (punkt A), mõista üksnes nii, et sellega soovitakse teada, kas harta keelab määruse 2020/1783 sellise tõlgenduse, mille kohaselt saab isaduse tuvastamiseks koguda geneetilist tõendusmaterjali pärast isiku surma sellest sõltumata, kas ta on oma eluajal andnud selleks eelneva nõusoleku või mitte.
79.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab selle küsimuse harta artiklites 1 ja 7 sätestatud vastavate õiguste tasakaalustamise kontekstis. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu teises küsimuses viidatakse artiklile 1 kui sättele, mis kaitseb inimkeha õigust inimväärikusele ka pärast surma, ning artiklile 7 kui sättele, mis kaitseb õigust teada oma päritolu, mis on tagatud eraelu puutumatuse õiguse osana.
80.      Nagu mina käesolevast kohtuasjast aru saan, ei ole küsimus harta artikli 1 rikkumises, vähemalt mitte selles osas, mis puudutab õiguse inimväärikusele absoluutset olemust. Käesolevas asjas tekib pigem küsimus, mil määral kaitseb harta ühelt poolt õigust teada oma päritolu, mida näib eelistavat Itaalia kohus, kes esitas kaudse tõendite kogumise taotluse, ja teiselt poolt õigust inimkeha austamisele pärast surma, millele Prantsuse õiguses näib olevat omistatud suurem väärtus kui Itaalia õiguses.
81.      Käesolevas kohtuasjas kerkinud küsimuse eesmärk on tegelikult välja selgitada, kas nende kahe õiguse või huvi selline tasakaalustamine, mis Itaalia õiguse alusel päädis taotlusega surnukeha väljakaevamiseks geeniproovi võtmise eesmärgil, et isadus kindlaks teha, on harta seisukohast vastuvõetav.
82.      Oma analüüsis küsin esiteks, kas harta kaitseb õigust teada oma päritolu, teiseks, kas harta kaitseb õigust inimkeha austamisele pärast surma, ja lõpuks, kas harta takistab nende kahe õiguse tasakaalustamist viisil, milleni jõuti Itaalia õiguse alusel.
83.      Enne selle analüüsi juurde asumist pean selgitama, et minu arvates ei ole taotluse saanud kohtul vastastikuse tunnustamise süsteemis põhimõtteliselt õigust seada Itaalia kohtu otsuse kooskõla hartaga kahtluse alla. Põhiõiguste järgimise tagamiseks peaks isikul, kelle õigusi väidetavalt rikutakse, olema võimalus Itaalia kohtu otsus vaidlustada ning sellekohane kaebus tuleks esitada Itaalia õiguskaitsevahendite süsteemi kohaselt. Käesolevas kohtuasjas ei ole aga isik, kelle huvid on kõne all, enam elavate kirjas ja tema perekond, praeguses asjas tema abielust sündinud lapsed, kellel võib olla huvi vaidlustada isa surnukeha väljakaevamist ja geeniproovide võtmist, ei vaidlustanud seda, vaid taotlesid tõendite kogumist isa surnukehalt. Seetõttu olen arvamusel, et käesoleva kohtuasja asjaolusid arvestades peaks Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele vastama.
1.      Õigus teada oma päritolu harta kontekstis
84.      Õigust teada oma geneetilist päritolu tunnustati esimest korda sõnaselgelt ÜRO lapse õiguste konventsioonis(32) ning seejärel riikidevahelises lapsendamises laste kaitseks tehtava koostöö konventsioonis.(33) Euroopa inimõiguste konventsioonis (edaspidi „EIÕK“) ei ole seda õigust sõnaselgelt mainitud, kuid Euroopa Inimõiguste Kohus on seda tunnustanud kui tuletatud õigust, mis põhineb EIÕK artiklil 8.
85.      Euroopa Kohtul ei ole veel olnud võimalust seda õigust liidu õiguse kontekstis tõlgendada. Harta artikli 52 lõike 3 kohaselt on selliste hartas sisalduvate õiguste, mis vastavad EIÕK-ga tagatud õigustele, tähendus ja ulatus siiski samad või laiemad.
86.      Harta artikkel 7 vastab EIÕK artiklile 8. Seetõttu peaks Euroopa Kohus tõlgendama õigust teada oma geneetilist päritolu harta kontekstis, võttes arvesse seda viisi, kuidas Euroopa Inimõiguste Kohus on tõlgendanud EIÕK artiklit 8.
87.      Kohtuasjas Gaskin vs. Ühendkuningriik tunnustas Euroopa Inimõiguste Kohus õigust teada oma päritolu osana õigusest selgitada välja enda kui füüsilise isiku identiteedi üksikasjad.(34) Lisaks selgitas ta kohtuasjas Mikulić vs. Horvaatia, et põlvnemise kindlakstegemine on üksikisiku identiteedi kujunemise oluline aspekt. Õigupoolest on see kohus märkinud, et lastel on EIÕK-ga kaitstud elulise tähtsusega huvi saada vajalikku teavet tõe väljaselgitamiseks oma identiteedi oluliste aspektide kohta, millel võib olla tugev kujundav mõju isiku identiteeditundele.(35) Aasta pärast seda kohtuotsust kinnitas Euroopa Inimõiguste Kohus kohtuasjas Odièvre vs. Prantsusmaa sõnaselgelt, et inimestel on õigus teada oma päritolu, mis tuleneb mõiste „eraelu“ ulatusest.(36)
88.      See kohus märkis siiski ühtlasi, et see õigus ei ole absoluutne, et seda tuleb konkreetsetes olukordades tasakaalustada kolmandate isikute muude põhiõigustega ja avaliku huviga ning seega on liikmesriikidel teatav kaalutlusruum.(37)
89.      Kohtuotsuses Jäggi vs. Šveits kinnitas Euroopa Inimõiguste Kohus, et kaebaja õigus teada oma geneetilist päritolu on seotud õigusega identiteedile, mida kaitseb EIÕK artikkel 8.(38) Täpsemalt tasakaalustas see kohus selles kohtuotsuses õigust teada oma geneetilist päritolu ja õigust surma austamisele. Ta selgitas, et inimese huvi teada oma geneetilist päritolu ei vähene vanusega.(39)
90.      Hiljem tõdes Euroopa Inimõiguste Kohus kohtuotsuses Pascaud vs. Prantsusmaa, rõhutades inimese õigust teada oma päritolu, et Prantsuse ametiasutused ei andnud C. Pascaud’ õigusele teada oma põlvnemist piisavat kaalu, kuna riigisisene õigus ei paku ühtegi seaduslikku võimalust teha surmajärgseid analüüse olukorras, kus puuduvad elus olevad sugulased, kes annaksid selleks nõusoleku, mistõttu kaebajal puudus tõhus õiguskaitsevahend oma isiku tuvastamiseks.(40)
91.      Seega võin EIÕK artiklit 8 käsitleva Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika põhjal, mida Euroopa Kohus peab harta artikli 52 lõike 3 alusel harta artikli 7 tõlgendamisel kasutama, järeldada, et õigus teada oma geneetilist päritolu on õigus, mida Euroopa Kohus peab tunnustama. Samas ei ole see õigus siiski absoluutne, vaid seda võib piirata, kuigi selline piiramine nõuab tasakaalustamist kõigi asjaomaste kolmandate isikute muude õiguste ja huvidega, sealhulgas õigusega keha austamisele pärast surma.
2.      Õigus surnukeha austamisele
92.      Oma teises küsimuses võrdles eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt harta artikli 7 kohast õigust teada oma päritolu ja teiselt poolt harta artikliga 1 kaitstud õigust inimväärikusele.
93.      Põhjenduse asjaolule, et õigus inimkeha austamisele pärast surma tuleneb õigusest inimväärikusele, võib leida Conseil constitutionneli (Prantsusmaa konstitutsioonikohus) kohtupraktikast. See kohus tuvastas kahes kohtuotsuses aastatel 2011 ja 2024, et Prantsuse tsiviilseadustiku artiklis 16‑11 peegeldub Prantsuse seadusandja tahe austada inimkeha pärast isiku surma tulenevalt inimväärikusest. See kohus kinnitas, et selline seadusandlik valik on põhiseadusega kooskõlas, olgugi et see riivab õigust teada oma identiteeti.(41)
94.      Samas kaitseb harta artikkel 1 õigust inimväärikusele absoluutse õigusena(42) ning seda ei saa seega tasakaalustada teiste õigustega.(43)
95.      Seevastu õigust inimkeha austamisele pärast surma, isegi kui mõista seda inimväärikuse väärtuse väljendusena,(44) ei tohiks pidada harta artikliga 1 kaitstud absoluutseks õiguseks. Sellist õigust kaitsvates õigussüsteemides on selle piiramine võimalik,(45) kui see on vajalik muude õiguste või avalike huvide kaitsmiseks. Nagu selgitab Prantsusmaa valitsus, ei ole inimkeha väärikus pärast surma Prantsusmaal absoluutne õigus.(46)
96.      Kuidas mõista seost õiguse inimkeha väärikusele – mis võib olla piiratud – ja inimväärikuse vahel, mis on absoluutne, kui mõista seda harta alusel põhiõigusena?
97.      Selgitustes harta artikli 1 kohta on täpsustatud, et inimväärikus ei ole mitte ainult põhiõigus iseenesest, vaid moodustab teiste põhiõiguste tegeliku aluse.(47)
98.      Selles mõttes võib mõningaid teisi hartas sisalduvaid õigusi, nagu õigus eraelu puutumatusele (mis on väljendatud harta artiklis 7), õigus elule (väljendatud harta artiklis 2) või õigus sõna‑ ja teabevabadusele (mis on väljendatud harta artiklis 11) mõista inimväärikuse kui hartas väljendatud põhimõtte ja ELL artiklis 2 väljendatud väärtuse selgema väljendusena. Need inimväärikuse väljendused ei ole absoluutsed(48) ja neid võib piirata, kui see on vajalik muude õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks või muude suhteliste põhiõiguste kaitsmiseks.
99.      Kui inimväärikust väljendava õiguse piiramist ei saa konkreetses olukorras põhjendada, tuleb asuda seisukohale, et harta artikliga 1 kaitstud inimväärikust on riivatud.(49) Seda võib järeldada harta selgituste põhjal, mille kohaselt sisaldub inimväärikus teistes hartas sätestatud õigustes ja seega tuleb seda austada isegi siis, kui neid muid õigusi on piiratud. Just nii võib mõista harta artiklis 1 sätestatud õiguse inimväärikusele absoluutsust.(50)
100. Kokkuvõttes ja ilma igasuguse püüdluseta luua terviklikku teooriat inimväärikuse kohta liidu õiguses leian ma, et inimväärikust võib mõista kahetise mõistena. Ühelt poolt on olemas keskne inimväärikus, mille kaitse on absoluutne. Teiselt poolt on olemas „inimväärikuse ääreala“, mida on võimalik tasakaalustada teiste vastanduvate õigustega.(51)
101. Lisaks hartaga sõnaselgelt kaitstud inimväärikuse väljendustele võib esineda ka muid inimväärikuse väljendusi. Selles mõttes võib õiguse inimkeha austamisele pärast isiku surma tuletada õigusest inimväärikuse austamisele. Samavõrd võib seda õigust mõista ka harta artiklis 7 sätestatud eraelu austamist käsitleva õiguse väljendusena.
102. Euroopa Kohtul ei ole seni olnud võimalust teha otsust sellise õiguse kui põhiõiguse olemasolu kohta liidu esmase õiguse tasandil. Kohtuotsuses Memoria ja Dall’Antonia leidis Euroopa Kohus siiski, et lahkunute mälestuse austamise tagamise eesmärk võib kujutada endast ülekaalukat üldist huvi.(52) Kohtujurist Campos Sánchez-Bordona leidis selles kohtuasjas esitatud ettepanekus, et lahkunu eluaegne väärikus võib ka pärast tema surma juriidiliselt kaitstavas vormis adekvaatselt edasi kesta.(53)
103. Liidu põhiõiguste sisu kindlaksmääramisel on palju kasu liikmesriikide põhiseaduslike süsteemide võrdlevast analüüsist.(54)
104. Sellega seoses nähtub Euroopa Kohtu analüüsi ja dokumentatsiooni direktoraadi koostatud uurimusest,(55) et kõik uurimusega hõlmatud liikmesriigid tunnistavad, et inimkeha väärib pärast isiku surma austamist, isegi kui seda ei peeta tingimata põhiõiguseks. Tasakaalustamisel võetakse arvesse surnu õigusi, kuid näib, et õigust teada oma päritolu peetakse laialdaselt kaalukamaks õiguseks.(56)
105. Selle võrdleva analüüsi põhjal järeldan, et õigus inimkeha austamisele pärast isiku surma on olemas liidu õiguse üldpõhimõttena, mida võib täpsemalt kirjeldada inimväärikuse väljendusena. Seda aspekti tuleks seega arvesse võtta otsustamisel, kas anda luba surnukeha väljakaevamiseks, et võimaldada isikul kasutada õigust teada oma päritolu, mis on kaitstud harta artikli 7 alusel osana õigusest eraelu puutumatusele.
3.      Õiguse teada oma päritolu ja õiguse inimkeha austamisele tasakaalustamine
106. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu teises küsimuses tõstatatud probleem seisneb selles, kas nende kahe hartast tuleneva õiguse tasakaalustamine võimaldab tõlgendada määrust 2020/1783 nii, et piiriüleses õigusalases koostöös põlvnemise tuvastamiseks võib tõendite kogumise raames taotleda geeniproovide võtmist väljakaevatud surnukehalt.
107. Kuigi kohtuasjades Jäggi vs. Šveits(57) ja Pascaud vs. Prantsusmaa(58) otsustas Euroopa Inimõiguste Kohus, et õigus teada oma päritolu on tugevam, ei tähenda see, et see õigus kaalub alati üles õiguse inimkeha austamisele
pärast surma. Õiguste tasakaalustamisel tuleb arvesse võtta konkreetse juhtumi asjaolusid ning hoolikalt kaaluda kõiki asjaomaseid huve.(59)
108. Miski ei viita sellele, et tasakaal, milleni Itaalia kohus käesoleval juhul Itaalia õiguse alusel jõudis, oleks hartaga vastuolus. Tundub, et see kohus võttis arvesse ka muid isaduse tuvastamise võimalusi ning taotles väidetava isa surnukeha väljakaevamist ja geeniproovide võtmist alles viimase võimalusena.
109. Asjaolu, et Prantsuse kohtunik või mis tahes muu riigi kohtunik, kes juhindub oma riigi sisesest õigusest, jõuab teistsuguse tulemuseni, ei mõjuta järeldust, et tasakaal, milleni Itaalia kohtunik jõudis, näib olevat harta seisukohast vastuvõetav.
110. Euroopa Kohus on juba selgitanud, et liikmesriikidel võivad olla inimväärikusest või isegi muudest hartas sisalduvatest õigustest erinevad arusaamad, tingimusel et nad austavad nende õiguste põhiolemust.(60) Seni, kuni teatavaid teemasid ei ole ühtlustatud liidu tasandil, mispuhul valib sobiva tasakaalu liidu seadusandja, võivad eri liikmesriikide lahendused olla erinevad.(61)
111. Liidu seadusandja ei ole (veel) vastu võtnud ühiseid õigusnorme, mis reguleeriksid tsiviilkohtumenetluses lubatud tõendeid, ega konkreetsemalt ühiseid õigusnorme, mis reguleeriksid põlvnemise tõendamise menetlust olukorras, kus vanem on surnud. Itaalia ja Prantsusmaa lahendused võivad selles osas erineda ja neid võib kohaldada seni, kuni valitud tasakaal ei riku emma-kumma tasakaalustatava õiguse olemust.
112. Eeltoodu põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et harta ei keela liikmesriigi kohtul taotleda määruse 2020/1783 alusel tõendite kogumist surmajärgse geeniproovi võtmise teel isegi siis, kui surnud isik ei andnud elu jooksul sellise proovi võtmiseks oma nõusolekut.
V.      Ettepanek
113. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata tribunal judiciaire de Chambéry (Chambéry esimese astme kohus, Prantsusmaa) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2020. aasta määruse (EL) 2020/1783, mis käsitleb liikmesriikide kohtute vahelist koostööd tõendite kogumisel tsiviil- ja kaubandusasjades (tõendite kogumine), artikkel 12 ei võimalda taotluse saanud liikmesriigi kohtul keelduda tõendite kogumise taotluse täitmisest põhjusel, et taotluses nimetatud toiming on vastuolus taotluse saanud riigi õiguse põhimõtetega.
2.      Euroopa Liidu põhiõiguste harta ei keela liikmesriigi kohtul taotleda määruse 2020/1783 alusel tõendite kogumist surmajärgse geeniproovi võtmise teel isegi siis, kui surnud isik ei andnud elu jooksul sellise proovi võtmiseks oma nõusolekut.
1      Algkeel: inglise.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2020. aasta määrus, mis käsitleb liikmesriikide kohtute vahelist koostööd tõendite kogumisel tsiviil- ja kaubandusasjades (tõendite kogumine) (ELT 2020, L 405, lk 1; edaspidi „määrus 2020/1783“).
3      Nõukogu 28. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1206/2001 liikmesriikide kohtute vahelise koostöö kohta tõendite kogumisel tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 174, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 121) (edaspidi „määrus nr 1206/2001“).
4      See säte lisati Prantsuse tsiviilseadustikku 6. augusti 2004. aasta bioeetika seaduse nr 2004‑800 (loi n° 2004‑800 du 6 août 2004 relative à la bioéthique; edaspidi „bioeetika seadus“) artikli 5 lõike 1 punkti 1 alusel. Nagu märkis Euroopa Komisjon, kelle sõnul ei eeldata, et surnud isik on andnud geeniproovi võtmiseks nõusoleku, oli see seadus seadusandlik reaktsioon kuulsa laulja Yves Montandi väljakaevamisele 1997. aasta novembris, et teha kindlaks tema isadus isiku suhtes, kes väitis end olevat tema tütar. Seetõttu nimetatakse Conseil constitutionneli (Prantsusmaa konstitutsioonikohus) kommentaari 30. septembri 2011. aasta otsusele nr 2011‑173 QPC (Décision n° 2011‑173 QPC du 30 septembre 2011) kohaselt seda muudatust mõnikord Montandi muudatuseks.
5      Vt eelotsusetaotluse punkt 90.
6      Määruse 2020/1783 kohaselt on võimalik isik vahetult üle kuulata ka ilma teise liikmesriiki minemata, kasutades videokonverentsi. Vt määruse 2020/1783 artikkel 20.
7      Määruse 2020/1783 artikkel 4.
8      Määruse 2020/1783 artikli 12 lõige 2 ja põhjendus 17.
9      Sellekohast selgitust ei leidu ka selle akti ettevalmistavaid materjale käsitlevates dokumentides.
10      Kohtuistungil selgitas komisjon nende kahe piiriülese tõendite kogumise viisi erinevust sellega, et tõendite vahetu kogumise korral on taotluse saanud riigi kohtulik kontroll väiksem. Ta väitis, et sel põhjusel nõudsid liikmesriigid selle täitmise viisi üle peetavatel läbirääkimistel klauslit, mida komisjon nimetab „suveräänsusklausliks“ ja mis võimaldab neil mitte lubada teiste liikmesriikide ekspertidel viia taotluse saanud riigis läbi uurimist, mis on vastuolus taotluse saanud riigi õiguskorra aluspõhimõtetega.
11      Nii leidis Euroopa Kohus 21. veebruari 2013. aasta kohtuotsuses ProRail (C‑332/11, EU:C:2013:87, punktid 47 ja 48), et juhul kui ühe liikmesriigi kohtu määratud ekspert peab minema talle usaldatud ülesande raames tõendite kogumiseks teise liikmesriiki, võib see teatud asjaoludel mõjutada selle teise liikmesriigi avaliku võimu teostamist, eriti siis, kui tegu on ekspertiisiga kohtades, mis on seotud sellise võimu teostamisega, või kohtadega, kuhu juurdepääs või muu sekkumine on selles liikmesriigis keelatud või lubatud vaid volitatud isikutele.
12      Vt Mougenot, D., „Le règlement européen sur l’obtention des preuves“, Journal des Tribunaux, 2002, lk 21, ning Nuyts, A., ja Sepulchre, J., „Taking of evidence in the European Union under EC Regulation 1206/2001“, Business Law International, 2004, lk 334.
13      Prantsusmaa asjaomane organ on justiitsministeeriumi vastastikuse abi, rahvusvahelise eraõiguse ja liidu õiguse osakond (Département de l’entraide, du droit international privé et européen (DEDIPE)).
14      Vt nt Euroopa õigusalase koostöö võrgustik, „(Provisional) updated practice guide for the application of the regulation on the taking of evidence“ (ajakohane versioon tõendite kogumise määruse kohaldamise kohta), 2025, lk 46, kättesaadav aadressil: https://e-justice.europa.eu/topics/trainings-judicial-networks-and-agencies/european-judicial-network-civil-and-commercial-matters/ejns-publications_en.
15      Vormi A (võetava meetme kirjeldus) punktis 11.1 on märgitud: [XY-s] surnud ja [XY-sse] maetud [aa] SURNUKEHA VÄLJAKAEVAMINE ja TÕENDITE VAHETU UURIMINE Genova õigusmeditsiini instituuti esindava [XY-i] poolt, mis seisneb taotleja xx-i ja väidetava isa aa surnukeha kohta GENEETILISTE TUNNUSTE VÕRDLEMISE BÜROOLT TEHNILISE KONSULTATSIOONI SAAMISEKS VAJALIKE BIOLOOGILISTE PROOVIDE KOGUMISES.
16      Juhul kui see tõlgendus ei ole õige – mille üle peab otsustama liikmesriigi kohus –, peab see kohus edastama taotluse Prantsuse keskasutusele ja viimane peab otsustama, kas lubada Itaalia eksperdil pärast surnukeha väljakaevamist koguda geeniproove vahetult. Sellisel juhul võib tekkida küsimus määruse 2020/1783 artikli 19 lõike 7 punkti c tõlgendamise kohta.
17      18. märtsi 1970. aasta konventsioon tsiviil- ja kaubandusasjades välisriigis tõendite kogumise kohta (edaspidi „tõendite kogumise Haagi konventsioon“).
18      Nagu Euroopa Kohus on juba kinnitanud 17. veebruari 2011. aasta kohtuotsuses Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, punkt 65). Vt ka kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Weryński (C‑283/09, EU:C:2010:490, punkt 60).
19      Kohtujuristi kursiiv.
20      Vt nt 2008. aasta detsembri eeldokument nr 6 „The Taking of Evidence by Video-Link under the Hague Evidence Convention“ (tõendite kogumine videoühenduse kaudu tõendite kogumise Haagi konventsiooni raames), mis on suunatud 2009. aasta veebruari erikomisjonile, kes käsitleb apostillimise, dokumentide kättetoimetamise, tõendite kogumise ja õiguskaitse kättesaadavuse Haagi konventsioonide praktilist toimimist. Artikli 9 lõikest 1 rääkides mainitakse selles dokumendis tõendite kogumist videolingi abil kui näidet selle sätte praktilisest kohaldamisest.
21      Vt analoogia alusel, kuid seoses Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1) 21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, punkt 46).
22      Vt ELTL artikli 67 lõige 4 ja artikli 81 lõige 2. Vt ka 18. detsembri 2014. aasta arvamus 2/13 (liidu ühinemine EIÕK-ga) (EU:C:2014:2454, punkt 191) (edaspidi „arvamus 2/13“). See on nii hoolimata sellest, et määruses 2020/1783 sellele põhimõttele ei viidata. Vt seoses varasema määrusega ehk määrusega nr 1206/2001 kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjas ProRail (C‑332/11, EU:C:2012:551, punkt 48), milles ta väidab, et see õigusakt põhineb vastastikusel usaldusel. Euroopa Kohus on kinnitanud, et kohtute koostöö tsiviil- ja kaubandusasjades tugineb vastastikuse tunnustamise põhimõttele. Vt nt 25. mai 2016. aasta kohtuotsus Meroni (C‑559/14, EU:C:2016:349, punkt 47).
23      Arvamus 2/13, punktid 168 ja 192.
24      Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/41/EL, mis käsitleb Euroopa uurimismäärust kriminaalasjades (ELT 2014, L 130, lk 1; edaspidi „Euroopa uurimismääruse direktiiv“), artiklid 6 ja 9.
25      Nõukogu 12. oktoobri 2017. aasta määrus (EL) 2017/1939, millega rakendatakse tõhustatud koostööd Euroopa Prokuratuuri asutamisel (ELT 2017, L 283, lk 1; edaspidi „Euroopa Prokuratuuri määrus“). Vt 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus G. K. jt (Euroopa Prokuratuur) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, punkt 71).
26      Vt seoses nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsusega 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34; edaspidi „Euroopa vahistamismäärust käsitlev raamotsus“) 29. juuni 2017. aasta kohtuotsus Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
27      Euroopa Kohus teatas sellest võimalusest esimest korda 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsuses Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punktid 88 ja 91–93) ja on seda sellest ajast alates korduvalt kinnitanud.
28      Määruse 2020/1783 artikli 16 lõige 1, milles on samuti sätestatud keeldumise alused, puudutab üksnes tõendite kogumist tunnistaja ülekuulamise teel ega ole käesoleval juhul kohaldatav.
29      Lisaks on määruse 2020/1783 põhjenduses 16 märgitud, et tõendite kogumise taotluse täitmisest keeldumise asjaolud peaksid piirduma rangelt erandjuhtudega.
30      17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, punkt 53).
31      Vt 21. veebruari 2013. aasta kohtuotsus ProRail (C‑332/11, EU:C:2013:87, punktid 44–46).
32      20. novembri 1989. aasta lapse õiguste konventsioon (United Nations Treaty Series, 1577. kd, nr 31922, lk 167 (1995).
33      29. mai 1993. aasta lastekaitse ja rahvusvahelise lapsendamise alase koostöö konventsioon (United Nations Treaty Series, 1870. kd, nr 31922, lk 167 (1995)).
34      EIK, Euroopa Inimõiguste Komisjoni 13. novembri 1987. aasta aruanne Gaskin vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1987:1113REP001045483, punkt 89).
35      EIK 7. veebruari 2002. aasta kohtuotsus Mikulić vs. Horvaatia (CE:ECHR:2002:0207JUD005317699, punkt 64). Vt selle kohta Blauwhoff, R. J., analüüs „Tracing down the historical development of the legal concept of the right to know one’s origins. Has „to know or not to know“ ever been the legal question?“, Utrecht Law Review, 4. kd, 2. va, 2008, lk 107.
36      EIK 13. veebruari 2003. aasta kohtuotsus Odièvre vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2003:0213JUD004232698, punkt 44). Itaalia õiguskorra ja enda geneetilise päritolu teadmise õiguse analüüsi kohta vt Praduroux, S., „The right to know one’s genetic origins: A right in need of regulation“, The Italian Law Journal, 7. kd, nr 2, 2021, lk 803–820.
37      EIK 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Dubská ja Krejzová vs. Tšehhi Vabariik (CE:ECHR:2016:1115JUD002885911, punktid 178 ja 179). Nimetatud kohus selgitas, et põhimõtteliselt sõltub riigile antud hindamisruum sellest, kui tähtsad on kaalul olevad üksikisiku õigused. Kui asjaomane õigus on inimese isiku- või peamise tähtsusega õiguste aspektist eriti oluline, on kaalutlusruum kitsas. Kui aga Euroopa riigid ei ole mingis asjas ühel meelel ja sellega seoses tekivad moraalsed või eetilised küsimused, on hindamisruum laiem.
38      EIK 13. juuli 2006. aasta kohtuotsus Jäggi vs. Šveits (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, punkt 25).
39      EIK 13. juuli 2006. aasta kohtuotsus Jäggi vs. Šveits (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, punkt 40).
40      EIK 16. juuni 2011. aasta kohtuotsus Pascaud vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, punkt 67).
41      Vt Conseil constitutionneli (konstitutsioonikohus) 30. septembri 2011. aasta kohtuotsus nr 2011-173 QPC (Décision n° 2011-173 QPC du 30 septembre 2011) ja Conseil constitutionneli (konstitutsioonikohus) 31. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus nr 2024-1110 QPC (Décision n° 2024-1110 QPC du 31 octobre 2024).
42      „Absoluutse“ õiguse mõiste tähendab, et see õigus on alati ülimuslik mis tahes muu õiguse suhtes; teisisõnu ei saa seda konkreetsetes olukordades teiste õigustega tasakaalustada. Seetõttu eelistavad mõned autorid käsitleda õigust inimväärikusele pigem suhtelise kui absoluutsena. Vt nt Alexy, R., „Human dignity and proportionality analysis“, Espaço Jurídico Journal of Law, 16. kd, nr 3, 2015, lk 83.
43      Kuigi enamik konstitutsioonilisi süsteeme, mis kaitsevad sõnaselgelt õigust inimväärikusele, peavad seda õigust suhteliseks õiguseks, on nii hartas kui ka Saksamaa põhiseaduses otsustatud käsitada õigust inimväärikusele absoluutse õigusena. Inimväärikuse absoluutse kaitse kasuks otsustamine Saksa põhiseaduslikus korras tõi kaasa selle, et sellele õigusele omistati kitsas tähendus ja ulatus. Sellega seoses vt Grimm, D., „Dignity in a legal context: Dignity as an absolute right“ teoses McCrudden, C. (toim), Understanding Human Dignity (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, Vol. 192), lk 381.
44      Inimõiguse kui väärtuse ja inimõiguse kui õiguse erinevuse kohta vt Barak, A., „Human dignity: The constitutional value and the constitutional right“, teoses McCrudden, C. (toim), Understanding Human Dignity (Proceedings of the British Academy:
Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, Vol. 192), lk 363.
45      See ilmneb Euroopa Liidu Kohtu analüüsi ja dokumentatsiooni direktoraadi 2025. aasta jaanuaris koostatud uurimusest 25/002. See uurimus hõlmas 13 liikmesriigi õiguskorda.
46      Kohtuistungil selgitas Prantsuse valitsus, et ei Prantsuse tsiviilseadustikus ega Conseil constitutionneli (konstitutsioonikohus) kohtupraktikas ei ole inimkeha austamisele pärast surma antud absoluutset väärtust. Prantsuse õiguses on ette nähtud mitmesuguseid olukordi, näiteks kriminaaluurimine, kus surnukeha võib surmajärgse geeniproovi saamiseks seaduslikult välja kaevata, ilma et asjaomane isik oleks oma eluajal selleks nõusolekut andnud. See tähendab, et Prantsuse õiguses võib nii õigust inimkeha austamisele kui ka õigust nõustuda DNA tüpiseerimiseks proovide võtmisega õiguspärastel eesmärkidel piirata.
47      Selgitused põhiõiguste harta kohta (ELT 2007, C 303, lk 17) (edaspidi „selgitused“).
48      Ainus hartaga sõnaselgelt kaitstud inimväärikuse absoluutne väljendus on harta artikliga 4 tagatud piinamise ning ebainimliku ja alandava kohtlemise või karistamise keeld. Vt selle kohta 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 85); 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punkt 78) ja 17. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, punkt 36).
49      Vt selle kohta minu ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Ungari (Euroopa Liidu väärtused) (C‑769/22, EU:C:2025:408, punktid 134–137).
50      Vt selle kohta Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“ teoses Peers, S. et al, The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, teine väljaanne, Bloomsbury, 2021, lk 18. Autor märgib: „Kasulikum on tõlgendada väärikuse puutumatust kui liidu kohustust teha kõik endast olenev, et vältida inimväärikuse riivet. Selles mõttes muutub väärikuse puutumatus kogu liidu iseenesestmõistetavaks aluseks, mis kajastab 1789. aasta Prantsusmaa inimese ja kodaniku õiguste deklaratsioonis nimetatud „inimese võõrandamatuid ja pühi õigusi“.“
51      Vt selle kohta Heselhaus, S., ja Hemsley, R., „Human dignity and the European Convention on Human Rights“, teoses Becchi, P., ja Mathis, K. (toim), Handbook of Human Dignity in Europe, Springer, 2019, lk 987.
52      14. novembri 2018. aasta kohtuotsus Memoria ja Dall’Antonia (C‑342/17, EU:C:2018:906, punkt 57).
53      Kohtujuristi ettepanek kohtuasjas Memoria ja Dall’Antonia (C‑342/17, EU:C:2018:479, 44. joonealune märkus).
54      Lenaerts, K., ja Gutman, K., „The comparative law method and the European Court of Justice: Echoes across the Atlantic“, The American Journal of Comparative Law, 64. kd, 4. va, 2016, lk 841–864.
55      Vt Euroopa Liidu Kohtu analüüsi ja dokumentatsiooni direktoraadi 2025. aasta jaanuaris koostatud uurimus 25/002.
56      Veel üks erand peale Prantsuse Vabariigi võib olla Küprose Vabariik.
57      EIK 13. juuli 2006. aasta kohtuotsus Jäggi vs. Šveits (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, punktid 43 ja 44).
58      EIK 16. juuni 2011. aasta kohtuotsus Pascaud vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, punkt 68).
59      Vt EIK 13. juuli 2006. aasta kohtuotsus Jäggi vs. Šveits (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, punktid 38 ja 39) ning EIK 16. juuni 2011. aasta kohtuotsus Pascaud vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, punktid 59 ja 60).
60      Kõige kuulsam sellekohane kohtuasi on kohtuotsus Omega, milles Euroopa Kohus tunnustas teenuste osutamise vabaduse piirangu õigustusena Saksamaa avaliku korra eesmärki, mis põhineb inimväärikuse kaitsel ja mida selles riigis mõisteti teistmoodi võrreldes samast mõistest arusaamisega teistes liikmesriikides samas olukorras. Erinevalt teistest liikmesriikidest tõlgendati põhiseaduslikku inimväärikuse mõistet Saksamaal nii, et see keelab äritegevuse, mis seisneb inimeste tapmist matkivate mängude korraldamises (14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Omega (C‑36/02, EU:C:2004:614)).
61      Kui aga liidu seadusandja on küsimuse liidu tasandil ühtlustanud, ei saa liikmesriigid kohaldada nende põhiseadusega tagatud põhiõiguste kaitse standardit isegi siis, kui see tase on kõrgem kui liidu seadusandja valitud tase, sest see kahjustaks liidu õiguse esimuse põhimõtet. Vt 26. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punktid 56–58).