62014CC0001
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PEDRO CRUZ VILLALÓN
esitatud 29. jaanuaril 2015 (
1
)
Kohtuasi C‑1/14
Base Company NV, varem KPN Group Belgium NV
ja
Mobistar NV
versus
Ministerraad
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Grondwettelijk Hof (Belgia))
„Universaalteenuse direktiiv — Artiklid 9 ja 32 — Elektrooniline side — Võrgud ja teenused — Universaalteenus ja kasutajate õigused — Universaalteenuse osutamise kohustused — Kohustuslikud lisateenused”
1.
Euroopa Kohtu otsuste tulemusel kohtuasjades komisjon vs. Belgia (
2
) ja Base (
3
) võttis Belgia seadusandja vastu õigusnormid, mille kooskõla universaalteenuse direktiiviga (
4
) on taas kahtluse alla seatud. Seekord küsib Belgia Kuningriigi Grondwettelijk Hof Euroopa Kohtult, kas siseriiklik seadusandja võib lisada mobiiltelefoniteenused ja elektroonilise side (Internet) selle direktiivi kategooriasse „universaalteenus”. Lisaks peetakse küsitavaks universaalteenuse direktiivi enda kehtivust põhjusel, et see võib rikkuda Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 20. Ütlen juba ette, et minu arvates on viimane küsimus selgelt vastuvõetamatu.
I. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
1. Universaalteenuse direktiiv
2.
Direktiivi artikkel 3 „Universaalteenuse kättesaadavus” alustab II peatükki „Universaalteenuse osutamise kohustused, kaasa arvatud sotsiaalsed kohustused” ja sätestab järgmist:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et käesolevas peatükis sätestatud teenused on kõigile asjaomase riigi territooriumil paiknevatele lõppkasutajatele nende geograafilisest asukohast olenemata kättesaadavad ette nähtud kvaliteediga ja konkreetsele riigile iseloomulike tingimuste seisukohast vastuvõetava hinnaga.
2.   Liikmesriigid otsustavad, milline on kõige tulemuslikum ja otstarbekam viis, et tagada universaalteenuse rakendamine, pidades kinni objektiivsuse, läbipaistvuse, mittediskrimineerimise ja proportsionaalsuse põhimõtetest. Nad püüavad võimalikult vähendada turumoonutusi, eelkõige teenuste osutamise hindadega või muudel tingimustel, mis ei vasta tavalistele kaubandustingimustele, kaitstes samas avalikke huve.”
3.
Vastavalt artiklile 4 „Juurdepääsu pakkumine määratletud piirkonnas ja telefoniteenuste osutamine”:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et vähemalt üks ettevõtja rahuldab iga põhjendatud taotluse määratletud piirkonnas üldkasutatava sidevõrguga liitumiseks.
2.   Pakutav ühendus peab võimaldama toetada kõnesidet, saata ja vastu võtta fakse ning andmesidet edastuskiirusega, mis on piisav toimiva Interneti-ühenduse jaoks, võttes arvesse enamiku abonentide poolt valdavalt kasutatavaid tehnoloogilisi vahendeid ja tehnoloogilist teostatavust.
3.   Liikmesriigid tagavad, et vähemalt üks ettevõtja rahuldab iga põhjendatud taotluse üldkasutatava telefoniteenuse osutamiseks lõikes 1 osutatud võrguühenduse kaudu, mis võimaldab algatada ja vastu võtta siseriiklikke ja rahvusvahelisi kõnesid.”
4.
Artikkel 9 pealkirjaga „Tariifide vastuvõetavus” kirjutab ette järgmist:
„1.   Riikide reguleerivad asutused jälgivad määratud ettevõtjate osutatavate ning artiklite 4–7 kohaselt universaalteenuse osutamise kohustuse hulka kuuluvate teenuste või, kui kõnealuseid teenuseid ei ole määratud osutama ühtegi ettevõtjat, siis turul pakutavate teenuste jaemüügitariifide arengut ja taset eelkõige siseriiklike tarbijahindade ja sissetulekute suhtes.
2.   Pidades silmas konkreetse riigi tingimusi, võivad liikmesriigid nõuda, et määratud ettevõtjad pakuksid tarbijatele tariifi valimise võimalust või pakette, mis erinevad tavapäraste kaubandustingimuste kohaselt pakutavatest, eelkõige selle tagamiseks, et väikese sissetuleku või sotsiaalsete erivajadustega isikute puhul ei oleks takistatud artikli 4 lõike 1 kohane juurdepääs võrgule ega artikli 4 lõikes 3 ning artiklites 5, 6 ja 7 universaalteenuse osutamise kohustuse hulka kuuluvate ja määratud ettevõtjate osutatavate teenuste kasutamine.
3.   Peale sätete, mille kohaselt määratud ettevõtjad peavad pakkuma eritariifide võimalusi või järgima hinnalagesid või geograafilisi keskmisi või muid samalaadseid skeeme, võivad liikmesriigid tagada toetuse pakkumise tarbijatele, kellel on väike sissetulek või sotsiaalsed erivajadused.
[…]”
5.
Vastavalt artikli 13 („Universaalteenuse osutamise kohustuste rahastamine”) kahele esimesele lõikele:
„1.   Kui riigi reguleeriv asutus leiab artiklis 12 nimetatud netokulude arvestamise põhjal, et ettevõtja kanda on ebaõiglane koorem, otsustab liikmesriik määratud ettevõtja taotluse korral järgmist:
a)
võtta kasutusele mehhanism kindlaksmääratud netokulude kompenseerimiseks kõnealusele ettevõtjale läbipaistvatel tingimustel ja riigi vahenditest ja/või
b)
jagada universaalteenuse osutamise kohustuste netokulu elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkujate vahel.
2.   Kui netokulu jagatakse lõike 1 punkti b alusel, kehtestab liikmesriik jagamismehhanismi, mida haldab riigi reguleeriv asutus või makse saajatest sõltumatu asutus riigi reguleeriva asutuse järelevalve all. Rahastada võib ainult artiklites 3–10 sätestatud kohustuste netokulu, mis on kindlaks määratud kooskõlas artikliga 12.”
6.
Artikkel 32 „Kohustuslikud lisateenused” direktiivi V peatüki („Üld- ja lõppsätted”) alguses sätestab, et „[p]eale II peatükis määratletud universaalteenuse kohustuste raames osutatavate teenuste võivad liikmesriigid muuta oma territooriumil üldsusele kättesaadavaks lisateenused, kuid sellisel juhul ei või kehtestada teatavaid ettevõtjaid hõlmavat kompenseerimismehhanismi”.
7.
Direktiivi IV lisa ese on vastavalt selle pealkirjale „Universaalteenuse osutamise kohustuste võimaliku netokulu arvestamine ja kulude katmise või jagamise mehhanismi loomine artiklite 12 ja 13 kohaselt”. Selle lisa A osa („Netokulu arvestamine”) kohaselt „[tähendavad u]niversaalteenuse kohustused […] liikmesriigi poolt ettevõtjale seatud kohustusi, mis on seotud võrgu või teenuse pakkumisega teatavas geograafilises piirkonnas ja mis hõlmavad vajaduse korral kõnealuses geograafilises piirkonnas asjaomase teenuse osutamise hindade keskmise arvestamist või eritariifi võimaluste pakkumist väikese sissetulekuga tarbijatele või sotsiaalsete erivajadustega tarbijatele. […]”.
2. Direktiiv 2002/21/EÜ (
5
)
8.
Direktiivi 2002/21 artikkel 2 määratleb järgmised mõisted:
„[…]
c)
elektrooniline sideteenus – tavaliselt tasu eest osutatav teenus, mis seisneb tervikuna või peamiselt signaalide edastamises elektrooniliste sidevõrkude kaudu, kaasa arvatud telekommunikatsiooniteenused ja ülekandeteenused ringhäälinguks kasutatavates võrkudes, ning välja arvatud teenused, mis pakuvad või mille abil teostatakse elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste abil edastatava sisu redigeerimist; elektrooniliste sideteenuste hulka ei kuulu direktiivi 98/34/EÜ artiklis 1 määratletud infoühiskonna teenused, mis ei seisne tervikuna või peamiselt signaalide edastamises elektrooniliste sidevõrkude kaudu;
d)
üldkasutatav sidevõrk – elektrooniline sidevõrk, mida kasutatakse ainult või peamiselt üldsusele kättesaadavate elektrooniliste sideteenuste osutamiseks ning mis toetab teabe edastamist võrgu lõpp-punktide vahel;
[…]
j)
universaalteenus – direktiivis 2002/22/EÜ (universaalteenuse direktiiv) määratletud teatud kvaliteediga teenuste miinimumkogum, mis on kõigile kasutajatele olenemata nende geograafilisest piirkonnast kättesaadav konkreetset riiki iseloomustavate tingimuste seisukohast vastuvõetava hinnaga;
[…]”
B. Siseriiklik õigus
9.
13. juuni 2005. aasta wet betreffende de elektronische communicatie (elektroonilise side seadus, edaspidi „elektroonilise side seadus”) artikkel 74 sätestab 10. juuli 2012. aasta seaduse artikliga 50 muudetud redaktsioonis:
„1.   Universaalteenuse sotsiaalkomponent seisneb tarbijatele üldkasutatavat elektroonilise side teenust pakkuvate lõigetes 2 ja 3 nimetatud sideettevõtjate kohustuses kehtestada teatud teenuse saajate kategooriatele eritariifid.
[…]
2.   Tarbijatele üldkasutatavat elektroonilise side teenust pakkuvad sideettevõtjad, kelle käive on üldkasutatavate elektroonilise side teenuste sektoris suurem kui 50 miljonit eurot, kohustuvad tegema kättesaadavaks lõikes 1 nimetatud universaalteenuse sotsiaalkomponendi.
[…]
3.   Tarbijatele üldkasutatavat elektroonilise side teenust pakkuvad sideettevõtjad, kelle käive on üldkasutatavate elektroonilise side teenuste sektoris 50 miljonit eurot või väiksem ja kes teatavad [Belgisch BIPT voor Postdiensten en Telecommunicatie’le (Belgia posti- ja telekommunikatsiooniteenuste instituut, edaspidi „BIPT”)] oma kavatsusest teha lõikes 1 nimetatud universaalteenuse sotsiaalkomponent kättesaadavaks maapealses püsi‑ või mobiilvõrgus või mõlemas võrgus, kohustuvad tegema selle komponendi kättesaadavaks viie aasta vältel.
[…]”.
10.
Elektroonilise side seaduse artikkel 74/1, mis lisati 10. juuli 2012. aasta seaduse artikliga 51, sätestab:
„1.   Kui [BIPT] hinnangul on sotsiaalkomponendi kättesaadavaks tegemine mõne pakkuja jaoks ebaõiglane koorem, nõuab instituut igalt sotsiaaltariifide pakkujalt lõikes 2 nimetatud teabe esitamist ja arvutab välja netokulu.
2.   Sotsiaaltariifide pakkujad teatavad [BIPT‑le] artikli 137 lõike 2 kohaselt kehtestatud korras hiljemalt vaatlusalusele aastale järgneva kalendriaasta 1. augustiks vaatlusaluse aasta hinnanguliste kulude indekseeritud summa, mis arvutatakse lisas määratletud arvutusmeetodi alusel.
[…]
3.   [BIPT] tuvastab iga asjaomase pakkuja puhul ebaõiglase koorma olemasolu, kui universaalteenuse sotsiaalkomponendi kättesaadavaks tegemine on asjaomase ettevõtja jaoks tema suutlikkust seda teha arvestades ülemäärane, arvestades kõiki teda iseloomustavaid asjaolusid, nagu eeskätt tema seadmete tase, majanduslik ja finantsolukord ning tema turuosa üldkasutatavate elektroonilise side teenuste turul.
4.   Universaalteenuse sotsiaaltariifiga osutamise eesmärgil luuakse fond, mille ülesanne on sotsiaaltariifide kompenseerimine neile pakkujatele, kelle jaoks on universaalteenuse sotsiaalkomponendi kättesaadavaks tegemine ebaõiglane koorem ja kes on esitanud [BIPT‑le] sellekohase taotluse. Hüvitis vastab netokuludele, mis tekivad sideettevõtjal, kelle jaoks on sotsiaalkomponendi kättesaadavaks tegemine ebaõiglane koorem. Nimetatud fond on õigusvõimeline ja seda haldab [BIPT].
Fondi rahastatakse universaalteenuse sotsiaalkomponenti kättesaadavaks tegevate sideettevõtjate osamaksetest.
Osamakse suurus on teatav protsent nende sideettevõtjate käibest üldkasutatavate elektroonilise side teenuste sektoris.
Arvesse võetav käive vastab käibele (enne makse), mis on saavutatud üldkasutatavate elektroonilise side teenuste pakkumisega riigi territooriumil vastavalt artikli 95 lõikele 2.
Fondi halduskulud hõlmavad kõiki fondi tegevusega seotud kulusid; nende hulka kuuluvad kulud, mis on seotud kulumudeli määratlemisega, mis põhineb teoreetilisel tõhusal sideettevõtjal, olenevalt universaalteenuse sotsiaalkomponendi kättesaadavaks tegemiseks kasutatava elektroonilise side võrgu liigist. Kuningas määrab ministrite nõukogus läbi arutatud määrusega kindlaks fondi halduskulude ülempiiri.
Fondi halduskulud kannavad teises lõigus nimetatud sideettevõtjad vastavalt oma käibele, nagu näeb ette kolmas lõik.
5.   Kuningas kinnitab selle mehhanismi toimimise üksikasjalikud eeskirjad ministrite nõukogus läbi arutatud määrusega, mille kohta [BIPT] on andnud oma arvamuse”.
11.
10. juuli 2012. aasta seaduse artikli 146 lõige 2 näeb ette, et kõnealuse seaduse artikkel 51 „jõustub 30. juunil 2005”.
II. Faktilised asjaolud
12.
Eelotsuse küsimus tuleneb tühistamishagist, mille esitasid Grondwettelijk Hofile (põhiseaduslikkuse järelevalve kohus) KPN Group Belgium NV (edaspidi „KPN”) ja Mobistar NV (edaspidi „Mobistar”) elektroonilise side seaduse (Euroopa Kohtu otsuste tulemusel kohtuasjades komisjon vs. Belgia (EU:C:2010:583) ja Base (EU:C:2010:584) muudetud redaktsioonis) artiklite 50, 51 ja 146 peale.
13.
Vaidlustatud sätetega kehtestatakse sektoripõhine mobiilside abil pakutava elektroonilise side („mobiiltelefoniteenus”) ja/või Interneti-ühenduse abil toimuva elektroonilise side pakkumise netokulude rahastamise mehhanism, mis põhineb tarbijatele kättesaadavate elektroonilise side võrkude või teenuste, sealhulgas mobiiltelefoniteenuste ja/või Interneti-ühenduse pakkujate osamaksetel.
14.
Põhikohtuasja pooled on seisukohal, et vaidlustatud sätted on põhiseadusevastased ning – mis on siin oluline – vastuolus universaalteenuse direktiivi artiklitega 9 ja 32.
III. Esitatud küsimus
15.
2. jaanuaril 2014 esitatud eelotsuse küsimuse sõnastus on järgmine:
„1.
Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) ja eeskätt direktiivi artikleid 9 ja 32 tuleb tõlgendada nii, et universaalteenuste sotsiaaltariif ja universaalteenuse direktiivi artikli 13 lõike 1 punktis b ette nähtud kompenseerimismehhanism on kohaldatavad mitte ainult elektroonilise side suhtes, mis toimub telefoniühenduse abil üldkasutatava sidevõrguga fikseeritud asukohas, vaid ka mobiilside ja/või Interneti-ühenduse abil toimuva elektroonilise side puhul?
2.
Kas universaalteenuse direktiivi artikli 9 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel on lubatud võtta universaalteenuse eritariife kasutusele muude kui universaalteenuse direktiivi artikli 9 lõikes 2 nimetatud teenuste puhul?
3.
Kui esimesele ja teisele küsimusele tuleb vastata eitavalt, siis kas universaalteenuse direktiivi asjaomased sätted on kooskõlas võrdsuse põhimõttega, mis on muu hulgas sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 20?”
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
16.
Menetluses osalesid kirjalikke seisukohti esitades KPN ja Mobistar, Belgia valitsus, Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon. Kõik nad osalesid avalikul kohtuistungil, mis peeti 12. novembril 2014 ja mille raames Euroopa Kohus palus neil keskenduda oma väidetes esimesele ja teisele küsimusele.
V. Poolte argumendid
A. Esimene küsimus
17.
KPN ja Mobistar teevad ettepaneku vastata eitavalt, väites, et universaalteenuse direktiiv kehtestab – nagu nähtub selle artiklitest 4–7 – ammendava loetelu teenustest, millele tuleb kehtestada sotsiaaltariifid ja mille hulgas ei ole mobiiltelefoniteenuseid ega Interneti-ühendust, nii et nende arvates kõnealuste teenuste osas universaalteenuse kohustusi ei ole ning need jäävad välja viidatud direktiivi artikli 13 lõike 1 punktis b ette nähtud rahastamismehhanismist.
18.
Belgia valitsus väidab omalt poolt, et küsimusele tuleb vastata jaatavalt, sest tema arvates on universaalteenuse direktiivi artikli 9 lõige 3 üldisem kui sama artikli lõige 2 ning lubab liikmesriikidel anda abi teatud tarbijatele, nii et seda abi võib anda ka muude teenuste jaoks peale direktiivis endas loetletud teenuste. Peale selle on Belgia valitsus seisukohal, et universaalteenuse direktiivi artikkel 32 võimaldab direktiivi artikli 9 lõike 3 alusel kohustuslikuks tehtud teenustest tingitud kulusid kompenseerida mehhanismide abil, mis eeldavad sideettevõtjate osalust.
B. Teine küsimus
19.
Komisjon teeb ettepaneku vastata esimesele ja teisele küsimusele koos ning nii, et universaalteenuse direktiivi ja eeskätt selle artikleid 3, 4, 9 ja 13 tuleb tõlgendada nii, et artiklites 9 ja 13 ette nähtud tariifieeskirju ja universaalteenuse kohustuste rahastamise eeskirju ei kohaldata mobiiltelefoniteenuste suhtes, küll aga Interneti-ühenduse teenuste suhtes, mis võimaldavad toimivat juurdepääsu võrgule fikseeritud asukohast.
20.
Samas on komisjon seisukohal, et direktiivi artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et mobiiltelefoniteenuseid võib põhimõtteliselt käsitada selle artikli tähenduses lisateenustena, ehkki ta tuletab meelde, et see keelab kohaldada artiklites 9 ja 13 ette nähtud tariifieeskirju ja universaalteenuse kohustuste rahastamise eeskirju, nagu ka kehtestada kompenseerimismehhanismi, mis eeldab konkreetsete ettevõtjate osalust. Selles suhtes märgib komisjon, et kuigi universaalteenuse direktiivi artiklist 4 tuleneb, et mõiste „üldkasutatav sidevõrk” hõlmab telefoniteenuseid, käsitleb see artikkel ainuüksi juurdepääsu ja ühendust fikseeritud asukohast, mistõttu see ei hõlma mobiiltelefoniteenuseid.
21.
Direktiivi artiklis 9 ette nähtud tariifieeskirjade kohta märgib komisjon ühelt poolt, et kõnealune artikkel üksnes viitab selle direktiivi artiklites 4–7 määratletud teenuste tariifidele ja, teiselt poolt, et direktiivi artiklid 5, 6 ja 7 ei paista olevat kohtuasja läbivaatamise seisukohast asjakohased. Järelikult ei ole kõnealuse artikli 9 eeskirjad komisjoni arvates mobiiltelefoniteenuste suhtes kohaldatavad.
22.
Komisjoni arvates ei ole universaalteenuse direktiivi artikli 9 lõikega 3 lubatud universaalteenuse ulatust laiendada kaugemale sellest, mis on ette nähtud artiklites 4–7. Lisaks ei saa tema arvates ühtegi direktiivi sätet tõlgendada nii, et II peatükis kindlaks määratud tariifi- ja rahastamiseeskirju kohaldatakse mobiiltelefoniteenuste suhtes. Vastupidi ja vastavalt direktiivi artiklile 4 võiks Interneti-teenuseid pidada kuuluvaks II peatüki universaalteenuse alla ühenduste osas, mis võimaldavad toimivat juurdepääsu võrgule, millest tuleneb tema arvates, et direktiivi II peatüki ülejäänud sätted ja selle artiklid 9 ja 13 on samuti kohaldatavad Interneti-teenuste suhtes.
23.
Kuna mobiiltelefoniteenuseid ei saa arvata direktiivi II peatüki tähenduses universaalteenuse kategooriasse, on komisjon seisukohal, et tuleb kindlaks määrata, kas neid saab kvalifitseerida lisateenusteks universaalteenuse direktiivi artikli 32 tähenduses. Kuna direktiiv sellekohaseid sätteid ei sisalda, võivad liikmesriigid tema arvates vabalt kvalifitseerida need teenused lisateenusteks.
24.
KPN ja Mobistar väidavad omalt poolt, et universaalteenuse direktiivi artikli 9 lõige 3 ei luba liikmesriikidel lisada eritariifide võimalusi muude teenuste kohta peale nende, mida on kirjeldatud sama direktiivi artikli 9 lõikes 2.
25.
Belgia valitsus on seisukohal, et universaalteenuse direktiivi artikli 9 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on liikmesriikidel lubatud lisada universaalteenusele eritariifide võimalusi muude teenuste kohta peale nende, mis on ette nähtud sama artikli lõikes 2.
C. Kolmas küsimus
26.
KPN ja Mobistar teevad ettepaneku vastata küsimusele, et universaalteenuse direktiiv ja eeskätt selle artiklid 9, 13 ja 32 on harta artikliga 20 kooskõlas, ning väidavad selle suhtes, et telefoniteenuste ja mobiiltelefoniteenuste osutamise erinev kohtlemine seisneb selles, et telefoniteenuste osutamise kohustusega kaasneda võivaid ebaõiglaseid kulusid on võimalik kompenseerida üldiste maksutulude või sektoripõhise rahastamismehhanismi kaudu, samas kui mobiiltelefoniteenuste ja/või Interneti-ühenduse teenuste osutamisega kaasnevaid kulusid on võimalik kompenseerida ainult riiklikest vahenditest. Arvestades selle erinevuse piiratud laadiga, ei ole KPN ja Mobistsar veendunud, et on tegelikult tegemist erineva kohtlemisega harta artikli 20 tähenduses, ja märgivad kokkuvõttes, et vastupidi telefoniteenustele ei saa mobiiltelefoniteenuste kättesaadavuse puhul rääkida sotsiaalsest tõrjutusest ega seega universaalteenuse kohustuse vajalikkusest. Lisaks väidavad nad, et Interneti-ühenduse teenuste osutamiseks sotsiaaltariifide sektoripõhine rahastamismehhanism on sideettevõtjatele väga koormav ning mõjub negatiivselt siseturu toimimisele ja tarbijatele.
27.
Belgia valitsus on seisukohal, et kui kahele eelmisele küsimusele vastatakse eitavalt (mis tähendaks tema arvates ohtu sotsiaaltariifidega seotud kulude rahastamissüsteemi jaoks ja jätaks tarbijad, kelle huvides on laiendatud universaalteenuse sotsiaalset komponenti mobiiltelefoni- ja/või Interneti-ühenduse teenustele, sotsiaaltariifi saamise võimalusest ilma), siis tuleks kolmandale küsimusele vastata, et universaalteenuse direktiiv rikub harta artiklit 20. Ta väidab, et vastavalt direktiivi artiklile 3 ja põhjendusele 25 tuleb direktiivi tõlgendada nii, et see lubab liikmesriikidel siseriiklikest asjaoludest olenevalt ja tehnoloogilise neutraalsuse põhimõtet järgides kindlaks määrata, milliseid teenuseid tuleb osutada sotsiaaltariifidega netokulu rahastamismehhanismi abil, nagu on ette nähtud direktiivi artikli 13 lõike 1 punktis b.
28.
Komisjon avaldab kahtlust kolmanda küsimuse vastuvõetavuses, leides, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole täpsustanud, millised universaalteenuse direktiivi sätted on väidetavalt võrdsuse põhimõttega kokkusobimatud, ega selle kokkusobimatuse põhjuseid, ja et eelotsusetaotlusest ei tule välja, et selle põhimõtte võimalik rikkumine võiks mõjutada põhikohtuasja pooli.
29.
Euroopa Parlament piirdus oma väidetes kolmanda küsimuse uurimisega ning väitis, et see on vastuvõetamatu samadel põhjustel, millele juhtis juba tähelepanu komisjon. Sisuliste küsimuste suhtes väidab ta, et sideettevõtjad, kes peavad pakkuma sotsiaaltariifiga mobiiltelefoni- ja/või Interneti-ühenduse teenuseid, ei ole halvemas olukorras kui need, kes peavad pakkuma selle tariifiga telefoniteenuseid fikseeritud asukohast. Euroopa Parlamendi jaoks on ainus erinevus nende teenuste osutamise kohtlemises viis, kuidas on võimalik kompenseerida nende osutamisega tekitatud netokulu.
30.
Samas leiab Euroopa Parlament, et direktiivi artikli 32 tähenduses kohustuslike lisateenustega seotud netokulusid on võimalik rahastada ainult riiklikest vahenditest, mitte hüvitistega, mida rahastavad teatavad sideettevõtjad.
31.
Teise võimalusena märgib Euroopa Parlament, et telefoniteenuseid osutavate ettevõtjate ja mobiiltelefoniteenuseid osutavate ettevõtjate olukord ei ole võrreldav, sest ainult esimeste teenus vastab universaalteenusena määratlemiseks kehtestatud kriteeriumidele. Ja isegi kui oleks tegemist erineva kohtlemisega, oleks see igal juhul objektiivselt õigustatud, sest valik mitte arvata mobiiltelefoni- ja/või Interneti-ühenduse teenuseid universaalteenuse alla on põhjendatud objektiivsete kriteeriumide kohaldamisega, mis tulenevad otseselt vajadusest tasakaalustada kahte eesmärki: nimelt kaitsta tarbijaid sotsiaalse tõrjutuse eest ja vältida ettevõtjatevahelise konkurentsi moonutamist.
32.
Viimaseks väidab nõukogu – nagu ka komisjon ja Euroopa Parlament, ja samadel põhjustel –, et kolmas küsimus on vastuvõetamatu, piirdudes oma kirjalikes seisukohtades samuti ainult selle küsimusega.
33.
Nõukogu arvates näeb universaalteenuse direktiiv ette artiklis 32 vaadeldud kohustuslike lisateenuste osutamise rahastamise sõnaselge keelu, sätestades, et ei või kehtestada mingit rahastamist, mis hõlmaks sideettevõtjaid. Tema arvates võivad liikmesriigid otsustada, et tuleb pakkuda sotsiaaltariifiga kohustuslikke lisateenuseid, tingimusel et järgitakse direktiivi erinõudeid ja võrdsuse põhimõtet. Nõukogu arvates ei saa võrrelda ühelt poolt nende ettevõtjate kohtlemist, kes täidavad universaalteenuse kohustusi, mida rahastatakse artikli 13 lõike 1 punktis b ette nähtud mehhanismi kaudu, ja teiselt poolt nende ettevõtjate kohtlemist, kes täidavad kohustuslike lisateenustega seotud kohustusi, mille puhul on seda laadi mehhanism keelatud.
34.
Nõukogu märgib ühtlasi, et sideettevõtjad peavad maksma osamakseid fondi, mis on Belgia õigusnormidega ette nähtud mobiiltelefoni- ja/või Interneti-ühenduse teenuste osutamisega seotud ebaõiglase koormuse kompenseerimiseks, kuigi sellest õigusnormist tuleneb, et need teenused kuuluvad universaalteenuse direktiivi tähenduses kohustuslike lisateenuste kategooriasse. Nõukogu hoiatab seejuures, et see kulude jagamine on kohaldatav ainult universaalteenusele, see tähendab direktiivi II peatükis määratletud teenuste miinimumkogumile, mis ei hõlma mobiiltelefoni‑ ega Interneti-ühenduse teenuseid, (välja arvatud teenused, mis võimaldavad toimivat juurdepääsu võrku fikseeritud asukohast).
VI. Õiguslik hinnang
35.
Kokkuvõttes küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas pärast Euroopa Kohtu otsuseid kohtuasjades Base (EU:C:2010:584) ja komisjon vs. Belgia (EU:C:2010:583) vastu võetud Belgia õigusnormid on universaalteenuse direktiiviga kooskõlas osas, milles universaalteenuse kategooria hõlmab nende kohaselt mobiiltelefoniteenuseid ja elektroonilist sidet (Internet).
36.
Belgia põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu küsimused on kokkuvõttes järgmised: 1) kas universaalteenuse sotsiaaltariif – ja selle vastav kompenseerimismehhanism – on kohaldatav mobiilsidele ja Interneti-ühenduse abil toimuvale sidele; 2) kas liikmesriigid võivad kohaldada seda tüüpi side suhtes eritariifide võimaluste korda, ja 3) kas juhul, kui kõik eelöeldu ei ole võimalik, on universaalteenuse direktiiv kehtetu, sest see rikub harta artiklit 20.
A. Eelmärkused universaalteenuse direktiivi süsteemi kohta
37.
Universaalteenuse direktiiv kohustab liikmesriike tagama, et kõikidel kasutajatel oleks fikseeritud asukohast mõistliku hinnaga juurdepääs üldkasutatavale sidevõrgule ja telefoniteenustele (artikli 3 lõige 1). Selleks tagavad liikmesriigid, et vähemalt üks ettevõtja rahuldab iga põhjendatud taotluse üldkasutatava sidevõrguga liitumiseks ja telefoniteenuse saamiseks (artikli 4 lõige 1).
38.
Direktiiv näeb ühtlasi ette liikmesriikide kohustuse tagada muud teenused, nimelt: numbriinfoteenused ja kataloogid (artikkel 5), üldkasutatavad taksofonid (artikkel 6) ja meetmed puuetega lõppkasutajaid silmas pidades (artikkel 7).
39.
Kõik need teenused kuuluvad nn universaalteenuse alla. Direktiivi kohaselt võivad liikmesriigid kohustada määratud ettevõtjaid osutama universaalteenust (artikkel 8) pakkuma teatud tarbijatele sotsiaalsetel põhjustel eritariife („sotsiaaltariif”) (artikkel 9).
40.
Juhuks, kui universaalteenuse osutamine on ettevõtjatele, kes on kohustatud seda osutama, ebaõiglane koorem, kohustab direktiiv liikmesriike kas kehtestama riiklikest vahenditest rahastatava kompenseerimismehhanismi või jagama universaalteenuse kohustuste netokulud elektroonilise side teenuste ja võrgu pakkujate vahel (artikkel 13).
41.
Lisaks otseses mõttes universaalteenusele võivad liikmesriigid panna „kohustuslike lisateenuste” osutamise kohustuse, mille kompenseerimiseks ei tohi kohaldada ühtegi teatavaid ettevõtjaid hõlmavat mehhanismi (artikkel 32). Peale selle sättega ettenähtut ei ole direktiivis nende lisateenuste kompenseerimise kohta midagi öeldud; näib siiski selge, et neid võib kompenseerida, sest direktiiv seda ei keela, piirdudes ainult ühe konkreetse kompenseerimisviisi välistamisega.
42.
Käesolevas kohtuasjas tuleb lahendada küsimus, kas sotsiaaltariif (ja vastav kompenseerimismehhanism) on mobiilside ja Interneti-ühenduse abil toimuva side suhtes kohaldatav, kas sellepärast, et direktiiv ise nii ette näeb (esimene küsimus) või sellepärast, et liikmesriigid nii otsustavad (teine küsimus). Kui vastus on mõlemal juhul eitav, küsitakse, kas direktiiv ise on harta artikliga 20 vastuolus (kolmas küsimus).
B. Esimene ja teine küsimus
43.
Grondwettelijk Hof küsib kõigepealt, kas direktiivi 2002/22 artikleid 9 ja 32 tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi artikli 13 lõike 1 punktis b ette nähtud sotsiaaltariif ja kompenseerimismehhanism on kohaldatavad mitte ainult elektroonilise side suhtes, mis toimub telefoniühenduse abil üldkasutatava sidevõrguga fikseeritud asukohas, vaid ka mobiiltelefoni- ja/või Interneti-ühenduse teenuste abil toimuva elektroonilise side suhtes.
44.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõstatatud probleemi võib esitada minu arvates lihtsamalt, sest selle allikas on järgmine põhimõtteline küsimus: kas mobiiltelefoniteenus ja Interneti-ühendus on või ei ole direktiivis nimetatud universaalteenuse alla kuuluvad teenused? Sellest sõltub, kas nende puhul võib kohaldada sotsiaaltariifi ja järelikult kompenseerimist, mille mehhanism on direktiivis endas ette nähtud.
45.
Selleks et kindlaks määrata, kas mobiiltelefoniteenus ja Interneti-ühendus kuuluvad universaalteenuse mõiste alla, tuleb mõlemat sidesüsteemi nende tehnilisi erinevusi arvestades käsitleda eraldi.
1. Mobiiltelefoniteenus
46.
On selge, et mobiiltelefoniteenus ei ole direktiivis universaalteenuse mõiste alla arvatud. Selle mõiste alla kuuluvate teenuste hulgas on direktiivis nimetatud ainult „määratletud piirkonnas üldkasutatava sidevõrguga liitumi[ne]” (artikli 4 lõige 1) (
6
), mis välistab selgelt ja olemuslikult mobiiltelefoniteenuse. (
7
)
47.
Kuna direktiivis ei vaadelda mobiiltelefoniteenust universaalteenuse lahutamatu osana, tuleb küsida, kas liikmesriigid võivad seda selle mõiste alla arvata. Need, kes seda võimalust pooldavad, tuginevad direktiivi artikli 9 sõnastusele. Vastavalt nimetatud artikli lõikele 2 „liikmesriigid [võivad] nõuda, et määratud ettevõtjad pakuksid tarbijatele tariifi valimise võimalust või pakette, mis erinevad tavapäraste kaubandustingimuste kohaselt pakutavatest, eelkõige selle tagamiseks, et väikese sissetuleku või sotsiaalsete erivajadustega isikute puhul ei oleks takistatud artikli 4 lõike 1 kohane juurdepääs võrgule ega artikli 4 lõikes 3 ning artiklites 5, 6 ja 7 universaalteenuse osutamise kohustuse hulka kuuluvate ja määratud ettevõtjate osutatavate teenuste kasutamine”.
48.
Sama artikli lõikes 3 on omakorda sätestatud, et „[p]eale sätete, mille kohaselt määratud ettevõtjad peavad pakkuma eritariifide võimalusi või järgima hinnalagesid või geograafilisi keskmisi või muid samalaadseid skeeme, võivad liikmesriigid tagada toetuse pakkumise tarbijatele, kellel on väike sissetulek või sotsiaalsed erivajadused”.
49.
Mõlemast sättest nähtub, et direktiiviga on lubatud ainult võimalus kehtestada soodustariife teatud teenuste tagamiseks, nimelt nende teenuste tagamiseks, mis kujutavad endast direktiivis määratletud universaalteenust, mille hulka, nagu öeldud, mobiiltelefoniteenus ei kuulu.
50.
Tegelikult on direktiiviga liikmesriikidel lubatud lisada „kohustuslikke lisateenuseid” (artikkel 32), kuid mitte täiendada nende teenuste nimekirja, mis kuuluvad direktiivi kohaselt universaalteenuste alla (või sellest nimekirjast teenuseid välja arvata).
51.
Seda arvestades võib Belgia Kuningriik kohustada mobiiltelefoniteenuste pakkujaid osutama „kohustuslikke lisateenuseid”, kuid mitte lisada neid teenuseid universaalteenuse kategooriasse. Ning nendel teenusepakkujatel kui „kohustusliku lisateenuse” osutajatel oleks vajaduse korral õigus kompenseerimisele, kuid mitte selle mehhanismi abil, mis on ette nähtud direktiivi artiklis 13 (mis näeb ette rahastamisvõimaluse kõikide sideettevõtjate kulul), vaid kompenseerimisele, mis toimub mehhanismide abil, mis ei hõlma teatavaid ettevõtjaid. (
8
)
2. Interneti-ühendus
52.
Interneti-ühenduse puhul on asi minu arvates suhteliselt erinev.
53.
Universaalteenuse alla kuuluvatest teenustest on direktiivi artiklis 4 nimetatud „määratletud piirkonnas üldkasutatava sidevõrguga liitumis[t]” (lõige 1), täpsustades, et see ühendus „peab võimaldama toetada kõnesidet, saata ja vastu võtta fakse ning andmesidet edastuskiirusega, mis on piisav toimiva Interneti-ühenduse jaoks” (lõige 2).
54.
Järelikult kuulub Interneti-ühendus direktiivis kasutatud mõiste „universaalteenus” alla ja seega oleks selle suhtes kohaldatav „sotsiaaltariif” (artikkel 9), mis kompenseeritakse direktiivi artiklis 13 ette nähtud mehhanismi abil. Kuid see on nii loomulikult üksnes seoses Interneti-ühendusega fikseeritud asukohast ja välja jääb Interneti‑ühendus mobiilside teel. Viimase, nagu mobiiltelefoniteenused üldiselt, võivad liikmesriigid teha kohustuslikuks „kohustuslike lisateenustena”, aga neid ei tohi lugeda universaalteenuse kategooriasse. Lõpetuseks ei saa seda kompenseerida mehhanismi kaudu, mis on direktiivis ette nähtud universaalteenuse alla kuuluvate teenuste jaoks.
55.
Seega ja esimese vahekokkuvõttena teen ettepaneku vastata kahele esimesele küsimusele, et universaalteenuse direktiivi tuleb tõlgendada nii, et mobiiltelefoniteenus ei kuulu universaalteenuse alla ja seega ei ole selle suhtes kohaldatav universaalteenuse sotsiaaltariif ega järelikult nimetatud direktiivi artikli 13 lõike 1 punktis b ette nähtud kompenseerimismehhanism. Universaalteenuse alla universaalteenuse direktiivi tähenduses kuulub omakorda ainult Interneti-ühendus fikseeritud asukohast ja universaalteenuse mõistega ei ole hõlmatud Interneti-ühendus mobiilside teel. Eelöeldut arvestades ei või liikmesriigid lisada universaalteenuse direktiivi tähenduses universaalteenuse alla kuuluvate teenuste nimekirja uusi teenuseid, küll aga võivad nad otsustada, et mobiiltelefoniteenused ja Interneti-ühendus mobiilside teel on kohustuslikud „kohustuslike lisateenustena”. Sel juhul tuleb nende teenuste kompenseerimine korraldada muu kui direktiivis universaalteenuse alla kuuluvate teenuste jaoks ette nähtud mehhanismi kaudu ja asjaomane mehhanism ei või eeskätt hõlmata teatavaid ettevõtjaid.
C. Kolmas küsimus
56.
Minu arvates ning Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni esitatud põhjustel on kolmas küsimus vastuvõetamatu.
57.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib konkreetselt, kas „universaalteenuse direktiivi asjaomased sätted on kooskõlas võrdsuse põhimõttega, mis on muu hulgas sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 20”.
58.
Kuna eelotsustetaotluse esitanud kohus ei ole selle kohta üldse argumente esitanud, oleks väga riskantne hakata küsimust uurima võrdsuse põhimõtte seisukohast. Komisjon püüdis seda teha, lähtudes oletusest, et põhikohtuasja kaebajad peavad ennast diskrimineerimise ohvriks, kuna neile on siseriiklike õigusnormidega pandud koorem, mis on nende arvates universaalteenuse direktiiviga vastuolus. Kui see oleks nii, siis oleks probleemiasetus absurdne, nagu märgib komisjon, sest probleem ei oleks mitte direktiivis, vaid siseriiklikes õigusnormides.
59.
Nii Euroopa Parlament kui ka nõukogu omakorda vastavad küsimusele, hinnates direktiivi võrdsuse seisukohast lähtuvalt ühelt poolt universaalteenuse mõiste alla kuuluvate teenuste ja teiselt poolt sellest kategooriast välja jäetud teenuste vaheliste erinevuste uurimisest. Nii annavad nad ainsa võimaliku hinnangu, mida saab konkreetsete argumentide puudumise korral direktiivi kohta anda, see tähendab hinnangu in abstracto.
60.
Minu arvates ei ole küsimus liidu õiguse normi kehtivusest – sest just seda eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmas küsimus tähendab – ilma minimaalse põhjenduseta vastuvõetav ja seega ei oleks käesoleval juhul isegi alust sellele vastata kas või teise võimalusena. Ning seda lihtsalt seepärast, et – nagu öeldud – minu seisukoht selle kohta saaks põhineda üksnes oletusel või tuleneda abstraktsest analüüsist, millel ei oleks seost põhikohtuasjas arutatava küsimuse konkreetsete asjaoludega.
61.
Viimase õigustusena võiks kõigele vaatamata teise võimalusena vastuse andmiseks küsimust analüüsida lähtuvalt Euroopa Kohtu poolt kohtuasjades komisjon vs. Belgia (EU:C:2010:583) ja Base (EU:C:2010:584) kehtestatud doktriinist, sest mõlemas kohtuasjas tehtud otsus on põhikohtuasjas vaidlustatud siseriiklike õigusnormide kehtestamise põhjus ja nendes kohtuasjades tõstatati just nimelt võrdsuse probleem.
62.
Kuid diskrimineerimine, mille Euroopa Kohus tookord tuvastas, seondus mittediskrimineeriva kohtlemisega, mis oli ette nähtud Belgia õigusnormis ettevõtjatele, kes taotlesid universaalteenuse osutamise eest kompensatsiooni. Euroopa Kohus otsustas tookord, et ebaõiglase koormuse olemasolu tuleb kontrollida igal üksikjuhul eraldi, sest erinevate juhtumite üldine ja vahet tegemata kohtlemine on diskrimineeriv. See probleem ei ole mõistagi kuidagi seotud käesolevas menetluses arutamisel oleva probleemiga.
63.
Kokkuvõttes näib, et ei ole mingil alusel kohane pakkuda Euroopa Kohtule vastust kolmandale küsimusele.
VII. Ettepanek
64.
Esiteatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esitatud küsimusele järgmiselt.
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) tuleb tõlgendada nii, et mobiiltelefoniteenus ei kuulu universaalteenuse alla selle direktiivi tähenduses ja seega ei ole selle suhtes kohaldatav universaalteenuse sotsiaaltariif ega järelikult nimetatud direktiivi artikli 13 lõike 1 punktis b ette nähtud kompenseerimismehhanism. Universaalteenuse alla universaalteenuse direktiivi tähenduses kuulub omakorda ainult Interneti-ühendus fikseeritud asukohast ja universaalteenuse mõistega ei ole hõlmatud Interneti-ühendus mobiilside teel.
2.
Liikmesriigid ei või lisada universaalteenuse direktiivi tähenduses universaalteenuse alla kuuluvate teenuste nimekirja uusi teenuseid. Liikmesriigid võivad otsustada, et mobiiltelefoniteenused ja Interneti-ühendus mobiilside teel on kohustuslikud „kohustuslike lisateenustena”. Sel juhul tuleb nende teenuste kompenseerimine korraldada muu kui direktiivis universaalteenuse alla kuuluvate teenuste jaoks ette nähtud mehhanismi kaudu ja asjaomane mehhanism ei või eeskätt hõlmata teatavaid ettevõtjaid.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	C‑222/08, EU:C:2010:583.
(
3
)	C‑389/08, EU:C:2010:584.
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/136/EÜ (ELT L 337, lk 11) muudetud redaktsioonis.
(
5
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ (ELT L 337, lk 37).
(
6
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
7
)	Sama selgelt väljendub direktiivi põhjendus 8, mis kinnitab, et „[u]niversaalteenusega seotud põhinõue on pakkuda kasutajatele nende taotluse korral määratletud piirkonnas vastuvõetava hinnaga ühendust üldkasutatava telefonivõrguga.”
(
8
)	Vt selle kohta kohtuasi: komisjon vs. Belgia (C‑222/08, EU:C:2010:583), punkt 46.