62019CC0086
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
GIOVANNI PITRUZZELLA
11 päivänä maaliskuuta 2020 (
1
)
Asia C‑86/19
SL
vastaan
Vueling Airlines SA
(Ennakkoratkaisupyyntö – Juzgado de lo Mercantil (kauppatuomioistuin, Espanja))
Ennakkoratkaisupyyntö – Kansainvälinen ilmakuljetus – Montrealin yleissopimus – Lentoliikenteen harjoittajien vastuu matkatavaroista – Kirjatun matkatavaran katoaminen – Korvaus – Enimmäiskorvauksen myöntämisen edellytykset – Todistustaakka – Näytöltä edellytettävä taso – Vaaditun näytön luonne – Jäsenvaltioiden menettelyllinen itsemääräämisoikeus – Vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet
1.
Ei ole vaikeaa kuvitella sitä harmia ja – ennen kaikkea – vaivaa, jota matkustajalle aiheutuu, kun lentoyhtiö, jonka lennolla kyseinen matkustaja on matkustanut, ilmoittaa kadottaneensa hänen kirjatun matkatavaransa. Mutta onko matkatavaran katoamista pidettävä väistämättä sellaisena vakavimpana matkatavaraan kohdistuvana vahinkotapahtumana, jonka perusteella matkustajalla on, jos katoaminen on näytetty toteen, oikeus eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehdyssä yleissopimuksessa (
2
) (jäljempänä Montrealin yleissopimus) tarkoitettuun vahingonkorvauksen enimmäismäärään, ja onko matkustaja tällaisessa tapauksessa vapautettava todistustaakasta? Lähinnä tästä on kyse nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Montrealin yleissopimus
2.
Montrealin yleissopimuksen johdanto-osan kolmannen kappaleen mukaan sopimusvaltiot ”ovat tietoisia siitä, että kuluttajien etujen suojelun varmistaminen on tärkeää kansainvälisissä ilmakuljetuksissa ja että täyden korvauksen periaatteeseen perustuvat oikeudenmukaiset korvaukset ovat tarpeen”.
3.
Johdanto-osan viidennessä kappaleessa todetaan, että ”valtioiden yhteistoiminta tiettyjen kansainvälisiä ilmakuljetuksia koskevien määräysten yhtenäistämiseksi ja kodifioimiseksi uuden yleissopimuksen muodossa on tarkoituksenmukaisin keino saavuttaa oikeudenmukainen etujen tasapaino”.
4.
Montrealin yleissopimuksen 3 artiklan 3 kappaleen mukaan ”rahdinkuljettajan on annettava matkustajalle matkatavaratodistus kustakin kirjatusta matkatavarakollista”.
5.
Saman yleissopimuksen 17 artiklan 2 ja 3 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”2.   Rahdinkuljettaja on vastuussa kirjatun matkatavaran tuhoutumisesta, katoamisesta tai vahingoittumisesta aiheutuneesta vahingosta ainoastaan sillä edellytyksellä, että tuhoutumisen, katoamisen tai vahingoittumisen aiheuttanut tapahtuma sattui ilma-aluksessa tai sellaisena aikana, jolloin kirjattu matkatavara oli rahdinkuljettajan huostassa. Rahdinkuljettaja ei kuitenkaan ole vastuussa, jos ja siinä määrin kuin vahinko aiheutui matkatavaran omasta viasta, laadusta tai puutteellisuudesta. Käsimatkatavaran osalta, henkilökohtaiset tavarat mukaan luettuina, rahdinkuljettaja on vastuussa, jos vahinko aiheutui rahdinkuljettajan taikka sen palveluksessa olevan henkilön tai asiamiehen huolimattomuudesta.
3.   Jos rahdinkuljettaja myöntää kirjatun matkatavaran katoamisen tai jos kirjattu matkatavara ei ole saapunut perille kahdenkymmenenyhden päivän kuluttua siitä päivästä, jona sen olisi pitänyt saapua, matkustajalla on oikeus saattaa rahdinkuljettajaa vastaan voimaan kuljetussopimuksesta johtuvat oikeudet.”
6.
Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan otsikko on ”Vastuun ylärajat viivästyksen, matkatavaran ja tavaran osalta”. Kyseisen artiklan 2 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Matkatavaran kuljetuksessa rahdinkuljettajan korvausvastuu matkatavaran tuhoutumisen, katoamisen, vahingoittumisen tai viivästyksen osalta on rajoitettu 1000 erityisnosto-oikeuteen matkustajaa kohden, paitsi jos matkustaja on kirjatun matkatavaran rahdinkuljettajalle jättäessään erityisesti ilmoittanut sen etuuden määrän, joka liittyy matkatavaran määräpaikkaan toimittamiseen, ja suorittanut mahdollisesti vaaditun lisämaksun. Tässä tapauksessa rahdinkuljettaja on velvollinen suorittamaan korvauksena enintään ilmoitetun määrän, jollei se näytä, että ilmoitettu määrä on suurempi kuin matkustajan ilmoittaman määräpaikkaan toimittamiseen liittyvän etuuden todellinen arvo.”
7.
Edellä mainitun yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappaleessa tarkoitettua vastuun ylärajaa nostettiin saman sopimuksen 24 artiklassa määrätyn menettelyn mukaisesti 1131 erityisnosto-oikeuteen 30.12.2009 alkaen.
B
Unionin oikeus
8.
Montrealin yleissopimus hyväksyttiin Euroopan yhteisön nimissä yleissopimuksen tekemisestä tiettyjen kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä (Montrealin yleissopimus) Euroopan yhteisön puolesta 5.4.2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2001/539/EY, (
3
) ja se tuli Euroopan unionin osalta voimaan 28.6.2004.
9.
Montrealin yleissopimuksen voimaantulon johdosta muutettiin 13.5.2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 889/2002 (
4
) lentoliikenteen harjoittajien korvausvastuusta onnettomuustapauksissa 9.10.1997 annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 2027/97 (
5
) (jäljempänä muutettu asetus N:o 2027/97).
10.
Muutetun asetuksen N:o 2027/97 1 artiklassa säädetään nykyisellään, että ”tällä asetuksella pannaan täytäntöön Montrealin yleissopimukseen sisältyvät matkustajien ja heidän matkatavaroidensa ilmakuljetuksia koskevat määräykset ja vahvistetaan tiettyjä täydentäviä säännöksiä. Siinä myös laajennetaan näiden määräysten soveltamisala jäsenvaltion sisäisiin ilmakuljetuksiin”.
11.
Muutetun asetuksen N:o 2027/97 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”matkustajia ja heidän matkatavaroitaan koskevaan yhteisön lentoliikenteen harjoittajan korvausvastuuseen sovelletaan kaikkia tällaista korvausvastuuta koskevia Montrealin yleissopimuksen määräyksiä”.
II Pääasia ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
12.
SL matkusti 18.9.2017 Ibizalta (Espanja) Fuerteventuralle (Espanja) lennolla, joka teki välilaskun Barcelonassa (Espanja). Lennon operoi Vueling Airlines SA. Se myöntää SL:n asianmukaisesti kirjaaman matkatavaran katoamisen. SL nosti kyseistä lentoyhtiötä vastaan vahingonkorvauskanteen, jossa hän vaati siltä 1131 erityisnosto-oikeuden (noin 1400 euroa) suuruista summaa korvauksena matkatavaroidensa katoamisesta seuranneista aineellisista ja aineettomista vahingoista. SL ei erittele hakemuksessaan millään tavalla kadonneen matkatavaran sisältöä tai painoa, ja hän vetoaa ainoastaan tarpeeseen hankkia vaatteita ja perushyödykkeitä sekä arvioi hänelle aiheutuneen vahingon suuruudeksi 1131 erityisnosto-oikeutta esittämättä tästä minkäänlaista näyttöä. Vueling Airlines myöntää matkatavaroiden katoamisen mutta tarjoaa vahingon suuruutta koskevan näytön puuttuessa SL:lle korvaukseksi ainoastaan 250 euroa.
13.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Espanjan tuomioistuimilla on näkemyseroja sen suhteen, onko korvausvastuun ylärajaa noudatettava automaattisesti, jos matkatavaroiden katoaminen on näytetty toteen, ottamatta huomioon kyseisen matkatavaran omistaneen matkustajan mahdollisesti esittämää näyttöä, vai onko tuomioistuimen määritettävä matkustajalle maksettava korvaussumma matkustajan toimittamien todisteiden perusteella.
14.
Tässä tilanteessa Juzgado de lo Mercantil (kauppatuomioistuin, Espanja) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimen kirjaamoon 6.2.2019 saapuneella välipäätöksellä seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Jos matkatavaroiden katoaminen on näytetty toteen, onko lentoyhtiö aina ja joka tapauksessa velvollinen maksamaan matkustajalle korvausvastuun ylärajan mukaisen vahingonkorvauksen eli 1131 erityisnosto-oikeutta, koska kyse on vakavimmasta 28.5.1999 tehdyn Montrealin yleissopimuksen 17 artiklan 2 kappaleessa ja 22 artiklan 2 kappaleessa mainitusta vahinkotapahtumasta, vai onko kyse korvauksen ylärajasta niin, että tuomioistuin voi kohtuullistaa korvausta asian olosuhteiden perusteella myös silloin, kun kyse on matkatavaroiden katoamisesta, minkä seurauksena 1131 erityisnosto-oikeutta voidaan myöntää vain, jos matkustaja osoittaa jollakin lainmukaisella todistuskeinolla, että kirjattuihin matkatavaroihin sisältyneiden henkilökohtaisten esineiden ja tavaroiden arvo ja niiden tilalle hankittujen tuotteiden arvo oli vähintään tämän ylärajan suuruinen, tai jos matkustaja näiden tietojen puuttuessa ilmoittaa matkatavaroiden katoamisesta seuranneista haitoista aiheutuneen aineettoman vahingon arvioimiseksi muita tietoja, kuten matkatavaroiden kilomäärän tai tiedon siitä, katosivatko matkatavarat meno- vai paluumatkalla?”
15.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Vueling Airlines, Saksan ja Alankomaiden hallitukset sekä Euroopan komissio.
16.
Suullisia huomautuksia esittivät 15.1.2020 pidetyssä istunnossa SL, Vueling Airlines, Saksan hallitus ja Euroopan komissio.
III Asian tarkastelu
17.
Ennakkoratkaisupyynnössä esillä oleva kysymys on kaksijakoinen. Kysymys koskee yhtäältä sitä, onko Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappaleessa määrätty summa, 1131 erityisnosto-oikeutta, korvauksen enimmäismäärä, vai onko kyse pikemminkin kiinteämääräisestä korvauksesta, joka tuomioistuimen on automaattisesti myönnettävä matkustajalle, jolle on aiheutunut vahinkoa matkatavaran katoamisesta. Toisaalta se koskee todistustaakan jakoa sekä tasoa, jota tuomioistuin voi edellyttää matkustajan toimittamalta näytöltä silloin, kun matkustajan on osoitettava toteen matkatavaransa katoamisesta seurannut vahinko. Unionin tuomioistuimen pyynnön mukaisesti tässä ennakkoratkaisuehdotuksessa käsitellään pääasiassa jälkimmäistä osaa.
A
Alustavat huomautukset
18.
Alustavat huomautukseni voidaan jakaa kahteen osaan. Ensin muistutan, että unionin tuomioistuimella on toimivalta tulkita Montrealin yleissopimusta. Sitten vastaan Vueling Airlinesin väitteisiin, joiden tavoitteena on saada unionin tuomioistuin toteamaan, että esillä oleva ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta.
19.
Ensinnäkin on muistutettava unionin tuomioistuimen toimivallasta, että Euroopan yhteisö allekirjoitti Montrealin yleissopimuksen 9.12.1999, minkä jälkeen Euroopan unionin neuvosto hyväksyi sen yhteisön nimissä 5.4.2001. Montrealin yleissopimus tuli voimaan Euroopan unionin osalta 28.6.2004. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseisestä ajankohdasta lähtien Montrealin yleissopimus on ollut erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä, minkä seurauksena unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa ennakkoratkaisu sen tulkinnasta. (
6
) Unionin tuomioistuimen on noudatettava tulkinnassaan 23.5.1969 tehdyn valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen 31 artiklaa, jonka mukaan valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa. (
7
)
20.
Toiseksi on todettava ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisesta, että Vueling Airlines väittää lähinnä, että määräykset, joita unionin tuomioistuinta pyydetään tulkitsemaan, eli Montrealin yleissopimuksen 17 artiklan 2 kappale ja 22 artiklan 2 kappale, ovat täysin selviä ja että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään kysymykseen löytyy jo vastaus unionin tuomioistuimen aiemmasta oikeuskäytännöstä. Tältä osin on huomautettava, että aiemman oikeuskäytännön oletettu olemassaolo ei ole peruste jättää ennakkoratkaisupyyntöä tutkimatta. Kuten jo edellä totesin, unionin tuomioistuimelle esitetty kysymys käsittää joka tapauksessa kaksi erillistä ongelmaa, ja Vueling Airlines näyttää unohtavan sen tosiseikan, että näytöltä edellytettävää tasoa ei ole toistaiseksi määritelty.
21.
Lisäksi muistutan, että olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta, ja että unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisupyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin. (
8
) Näin ei kuitenkaan ole käsiteltävässä asiassa.
22.
Edellä esitetyistä syistä Vueling Airlinesin väite, jonka mukaan tätä ennakkoratkaisupyyntöä ei voida ottaa tutkittavaksi, on hylättävä.
B
Onko korvauksen enimmäismäärä (1131 erityisnosto-oikeutta) korvauksen yläraja vai kiinteämääräinen korvaus?
23.
SL väittää, että koska hänen matkatavaransa katoaminen on näytetty toteen ja kyse on vakavimmasta matkatavaroihin kohdistuvasta vahinkotapahtumasta, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on automaattisesti määritettävä hänelle maksettavaksi summaksi 1131 erityisnosto-oikeutta, ja hänen mukaansa Montrealin yleissopimuksen 17 artiklan 2 kappale ja 22 artiklan 2 kappale yhdessä luettuina osoittavat, että tätä summaa on pidettävä kiinteämääräisenä korvauksena.
24.
Tässä yhteydessä muistutan vain, että Montrealin yleissopimuksen sanamuodosta ilmenee, että lentoliikenteen harjoittajan korvausvastuusta rekisteröidyn matkatavaran tuhoutumisen, katoamisen tai vahingoittumisen osalta määrätään kyllä periaatteellisesti yleissopimuksen 17 artiklan 2 kappaleessa, mutta tälle vastuulle asetetaan ylärajat yleissopimuksen 22 artiklassa, (
9
) jonka 2 kappaleessa määrätään nimenomaisesti, että ”matkatavaroiden kuljetuksessa rahdinkuljettajan korvausvastuu matkatavaran tuhoutumisen, katoamisen, vahingoittumisen tai viivästyksen osalta on rajoitettu [1131] erityisnosto-oikeuteen”. (
10
) Unionin lainsäätäjä on tulkinnut Montrealin yleissopimusta tältä osin samalla tavalla, koska se viittaa asetuksen N:o 889/2002 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa ”matkatavaroiden katoamiseen, vahingoittumiseen tai tuhoutumiseen ja myöhästymisestä johtuviin vahinkoihin [liittyviin yhtenäisiin] korvausvastuun [rajoihin]”. (
11
)
25.
Lisäksi unionin tuomioistuin on aiemmin katsonut, että Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappaleen tarkoituksena on se, että ”lentoliikenteen harjoittajille kuuluvaa korvausvastuuvelvollisuutta rajoitetaan” (
12
) ja että ”tämän seurauksena korvauksen määrää on rajoitettu’matkustajaa kohden’” (
13
). Unionin tuomioistuimen mukaan kyseessä on korvauksen määrää koskeva selkeä yläraja. (
14
) Unionin tuomioistuin on siten katsonut, että ”näin ymmärrettävän korvauksen määrää koskevan rajoituksen johdosta matkustajat voivat saada korvauksen helposti ja nopeasti, eikä lentoliikenteen harjoittajille aseteta hyvin raskasta sekä vaikeasti yksilöitävää ja laskettavissa olevaa korvaustaakkaa, jolla saatettaisiin vaarantaa tai jopa lamauttaa niiden taloudellinen toiminta”. (
15
) Unionin tuomioistuin on myös lausunut, että ”lentoliikenteen harjoittajan vastuun yläraja mainitussa artiklassa määrätystä matkatavaran katoamisesta aiheutuneen vahingon osalta on silloin, kun mitään ilmoitusta ei ole tehty, ehdoton yläraja, joka kattaa niin aineettoman kuin aineellisenkin vahingon”. (
16
)
26.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksessään esiin tuoman ongelman ensimmäiseen osaan löytyy yksiselitteinen vastaus tuomion Espada Sánchez ym. (
17
) 34 kohdasta, jossa unionin tuomioistuin katsoi, että ”matkatavaroiden osalta rajoitus on Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappaleen mukaan korvauksen yläraja, jota kaikki matkustajat eivät voi saada automaattisesti kiinteämääräisenä matkatavaroidensa katoamistapauksessa” (
18
).
C
Todistustaakka ja näyttöä koskevat vakiovaatimukset
27.
Nyt kun tuomioistuimen määrittämän korvaussumman enimmäismääräksi on periaatteellisesti todettu 1131 erityisnosto-oikeutta, voidaan tarkastella ennakkoratkaisukysymyksen toista osaa, eli sitä, mitkä tekijät tuomioistuimen on huomioitava korvaussumman määrittämiseksi ja minkälaista näyttöä sen on vaadittava matkustajalta tätä varten.
28.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo esiin, että Espanjan tuomioistuimet eivät ole tästä asiasta yksimielisiä. Sen mukaan osa Espanjan tuomioistuimista katsoo, että jos matkatavaran katoaminen on näytetty toteen, matkustajalle voidaan myöntää korvauksen enimmäismäärä ilman, että tätä vaaditaan toimittamaan todisteet kadonneen matkatavaran todellisesta sisällöstä. Niiden mukaan tällaisten todisteiden esittäminen olisi nimittäin matkustajalle ylivoimaista (probatio diabolica). Toiset tuomioistuimet puolestaan katsovat, että matkustajan asemaa ei voida erottaa muiden korvauksenhakijoiden asemasta. Niiden mukaan matkatavaran katoaminen ei itsessään ole riittävä peruste enimmäismäärän maksamiselle ja on matkustajan asia näyttää toteen kadonneen matkatavaran sisältämien esineiden luonne ja arvo.
29.
On syytä muistuttaa, että nyt käsiteltävässä asiassa SL on vedonnut ainoastaan siihen, että hänen matkatavaransa katoaminen on näytetty toteen, hän ei ole kuvaillut kadonneen matkatavaran sisältöä tai toimittanut tositteita, joista ilmenisi niiden hyödykkeiden ja esineiden arvo, jotka hänen oli hankittava kadonneiden tilalle, eikä hän ole myöskään täsmentänyt matkatavaransa painoa. Tässä tilanteessa Vueling Airlines on tarjonnut SL:lle korvaukseksi 250 euroa.
30.
Aluksi totean olevani melko taipuvainen myöntämään, ettei yksikään kohtuullisen huolellisesti toimiva matkustaja säilytä ostokuitteja kaikesta matkatavaransa sisällöstä tai ota siitä valokuvaa sillä ajatuksella, että tällaisesta todisteesta voisi olla hänelle hyötyä mahdollisissa ongelmatilanteissa. Näytön toimittaminen voi tosiaan olla hankalaa, vaikkei se olisi mahdotonta. Lisäksi on niin, että vaikka korvaus myönnettäisiin enimmäismääräisenä, se ei välttämättä riitä kattamaan matkustajalle aiheutunutta vahinkoa täysin, sillä – kuten edellä muistutin – Montrealin yleissopimuksessa rajoitetaan lentoliikenteen harjoittajien korvausvastuuta. (
19
) Tämä pätee varsinkin siinä mielessä, että korvausten tarkoituksena on ”korjata” paitsi aineelliset myös aineettomat vahingot. (
20
) On kuitenkin myönnettävä, että Montrealin yleissopimuksessa määrätty lentoliikenteen harjoittajien vastuujärjestelmä on seurausta kompromissiratkaisusta, johon yleissopimuksen laatijat päätyivät tavoitteenaan varmistaa ”oikeudenmukainen etujen tasapaino”, (
21
) eikä tässä yhteydessä ole syytä asettaa sitä kyseenalaiseksi. On myös löydettävä keskitien ratkaisu kahden ääripään välillä eli yhtäältä sen seikan, että matkustaja velvoitetaan toimittamaan todisteet kaikista kadonneeseen matkatavaraan kuuluneista esineistä, ja toisaalta sen seikan välillä, että SL ei ole toimittanut edes alustavaa näyttöä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
31.
Vaikka Montrealin yleissopimuksessa vahvistetaan periaatteellisesti lentoliikenteen harjoittajien korvausvastuu muun muassa matkatavaran katoamistapauksessa, siinä ei viitata mitenkään edellytyksiin, joiden mukaisesti voidaan vedota tähän vastuuseen tai tällainen vastuu syntyy. Montrealin yleissopimuksessa ei määrätä myöskään matkustajalta edellytettävästä näytöstä.
32.
Koska Montrealin yleissopimus on erottamaton osa unionin oikeutta – varsinkin kun se on pantu täytäntöön muutetulla asetuksella N:o 2027/97 – jäsenvaltioiden on joka tapauksessa noudatettava muita unionin oikeuden periaatteita yleissopimuksen sääntöjä täytäntöön pannessaan. Toisin sanoen on niin, että koska Montrealin yleissopimuksessa tai muutetussa asetuksessa N:o 2027/97 ei kummassakaan täsmennetä edellytyksiä, joiden mukaisesti lentoliikenteen harjoittajien korvausvastuu voi syntyä matkatavaran kadotessa, jäsenvaltioiden on menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen nojalla määriteltävä ne itse. (
22
) On siis jäsenvaltioiden asia antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan matkustajien Montrealin yleissopimukseen perustuvat oikeudet. Nämä menettelysäännöt eivät saa kuitenkaan olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia oikeussuojakeinoja jäsenvaltion sisäiseen oikeusjärjestykseen perustuvien oikeuksien suojaamiseksi (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate). (
23
) Näiden vaatimusten noudattamista on tarkasteltava ottaen huomioon kyseessä olevien sääntöjen merkitys koko menettelyssä, menettelyn kulku ja näiden sääntöjen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä. (
24
)
33.
Unionin oikeuden nykytilassa ei mielestäni ole mahdollista rajata tarkemmin todistelua koskevaa oikeudellista järjestelmää sellaisten menettelyjen osalta, joissa matkustajat hakevat korvausta matkatavaransa katoamisesta seuranneesta vahingosta. SL:n näkemykselle ei löydy normatiivista tukea unionin oikeudesta, eikä unionin tuomioistuinkaan ole katsonut, että matkustaja olisi vapautettava täysin todistusvastuusta, sillä se on aiemmin todennut – asiassa, jossa tämä kysymys ei tosin ollut suoranaisesti esillä – että Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappaleen perusteella matkustajien on kansallisten tuomioistuinten valvonnassa osoitettava oikeudellisesti riittävällä tavalla kadonneen matkalaukun sisältö. (
25
)
34.
Koska asiakirja-aineistossa ei täsmennetä, mitä sääntöjä käsiteltävässä asiassa sovelletaan todistelun osalta, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkasteltava kansallisia menettelyjä edellä mainittujen vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteiden – etenkin jälkimmäisen – valossa.
35.
Ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodosta voidaan kuitenkin päätellä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen katsovan, että matkustaja voi osoittaa hänelle aiheutuneen vahingon millä tahansa lainmukaisella todistuskeinolla. Tämä voi kattaa yhtä lailla muun muassa asiakirjatodisteet (esim. valokuvat, kassakuitit tai laskut) ja todistajankertomukset. On ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä arvioida sille toimitettujen todisteiden todistusvoima. Jos kansallinen lainsäädäntö sallii, kyseinen tuomioistuin voi myös ottaa huomioon matkatavaran painon – edellyttäen, että se on tiedossa. (
26
) Aineettoman vahingon arvioinnin osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää lähtevän liikkeelle siitä, että matkatavaran katoamisesta aiheutuvat seuraukset ovat pahempia menolennon kuin paluulennon yhteydessä. Myös tämä seikka on toki mahdollista ottaa huomioon. Näin kasuistisella alalla en kuitenkaan pitäisi absoluuttisena totuutena sitä, että haitta on menomatkalla paluumatkaa suurempi. Jos kadonneessa matkatavarassa on henkilökohtaisia esineitä, joilla on tiettyä tunnearvoa, katoamisesta seuraava aineeton vahinko on käsittääkseni yhtä suuri riippumatta siitä, tapahtuuko se meno- vai paluumatkalla.
36.
Edellä esitetyt huomiot osoittavatkin hyvin, miten kasuistisia ovat menettelyt, joissa matkustajat hakevat korvausta matkatavaran katoamisesta seuranneesta vahingosta, ja miten vaikeaa on asettaa todistussäännölle tarkkoja rajoja, kun tapaukset ovat keskenään niin erilaisia. Tämän asian arviointi on siis jätettävä kansallisen tuomioistuimen tehtäväksi, sillä se on parhaassa asemassa soveltamaan kansallisia todistussääntöjä ja varmistamaan, että kyseiset säännöt eivät tee Montrealin yleissopimuksen 17 artiklan 2 kappaleessa ja 22 artiklan 2 kappaleessa vahvistetun korvausoikeuden käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
37.
Edellä esitetystä seuraa, että on kansallisen tuomioistuimen asia määrittää – 1131 erityisnosto-oikeuden ylärajaa ylittämättä – korvaussumma, joka matkustajalle maksetaan kirjatun matkatavaran katoamisesta seuranneista aineellisista ja aineettomista vahingoista. Matkustajan tehtävänä on esittää tarvittavat todisteet hänelle aiheutuneen vahingon osoittamiseksi, mutta kansallisen tuomioistuimen on varmistettava, että sovellettavat kansalliset todistussäännöt eivät tee Montrealin yleissopimuksen 17 artiklan 2 kappaleessa ja 22 artiklan 2 kappaleessa vahvistetun korvausoikeuden käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
IV Ratkaisuehdotus
38.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Juzgado de lo Mercantilin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
1)
Eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehdyn yleissopimuksen 17 artiklan 2 kappaletta ja 22 artiklan 2 kappaletta on tulkittava siten, että kirjatun matkatavaran tuhoutumisen, katoamisen tai vahingoittumisen osalta niissä määrätty korvausvastuun yläraja on korvauksen enimmäismäärä, jota kaikki matkustajat eivät voi saada automaattisesti kiinteämääräisenä kirjattujen matkatavaroidensa kadotessa.
2)
On kansallisen tuomioistuimen asia määrittää – 1131 erityisnosto-oikeuden ylärajaa ylittämättä – rahamäärä, joka matkustajalle maksetaan korvauksena kirjatun matkatavaran katoamisesta aiheutuneista aineellisista ja aineettomista vahingoista. Matkustajan tehtävänä on esittää tarvittavat todisteet hänelle aiheutuneen vahingon osoittamiseksi, mutta kansallisen tuomioistuimen on varmistettava, että sovellettavat kansalliset todistussäännöt eivät tee Montrealin yleissopimuksen 17 artiklan 2 kappaleessa ja 22 artiklan 2 kappaleessa vahvistetun korvausoikeuden käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	EYVL 2001, L 194, s. 39.
(
3
)	EYVL 2001, L 194, s. 38.
(
4
)	EYVL 2002, L 140, s. 2.
(
5
)	EYVL 1997, L 285, s. 1.
(
6
)	Ks. tuomio 12.4.2018, Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös tuomio 22.11.2012, Espada Sánchez ym. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
7
)	Ks. tuomio 12.4.2018, Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös tuomio 22.11.2012, Espada Sánchez ym. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 20–22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
8
)	Ks. laajasta oikeuskäytännöstä esim. tuomio 31.1.2017, Lounani (C‑573/14, EU:C:2017:71, 56 kohta).
(
9
)	Ks. Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan otsikko. Kursivointi tässä.
(
10
)	Kursivointi tässä.
(
11
)	Kursivointi tässä.
(
12
)	Tuomio 6.5.2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 34 kohta). Kursivointi tässä.
(
13
)	Tuomio 6.5.2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 34 kohta). Kursivointi tässä.
(
14
)	Ks. tuomio 6.5.2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 35 kohta).
(
15
)	Tuomio 6.5.2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 36 kohta). Kursivointi tässä.
(
16
)	Tuomio 6.5.2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 38 kohta). Kursivointi tässä.
(
17
)	Tuomio 22.11.2012 (C‑410/11, EU:C:2012:747).
(
18
)	Kursivointi tässä.
(
19
)	Lukuun ottamatta tapauksia, joissa matkustaja on kirjatun matkatavaran rahdinkuljettajalle jättäessään erityisesti ilmoittanut sen etuuden määrän, joka liittyy matkatavaran määräpaikkaan toimittamiseen, ja suorittanut mahdollisesti vaaditun lisämaksun; ks. Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappale.
(
20
)	Tuomio 6.5.2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 39 kohta). Montrealin yleissopimuksessa tarkoitettu korvaus on luonteeltaan vain korjaava, sillä kyseisessä sopimuksessa suljetaan nimenomaisesti pois mahdollisuus ”tuomita rangaistusluonteisia, varoittavia tai muita aiheutuneen vahingon määrän ylittäviä korvauksia” (Montrealin yleissopimuksen 29 artikla; ks. myös yleissopimuksen johdanto-osan kolmas kappale).
(
21
)	Montrealin yleissopimuksen viides kappale.
(
22
)	Ks. analogisesti tuomio 12.12.2019, Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
23
)	Ks. analogisesti tuomio 12.12.2019, Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
24
)	Ks. analogisesti tuomio 11.9.2019, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, 31 kohta).
(
25
)	Tuomio 22.11.2012, Espada Sánchez ym. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 35 kohta).
(
26
)	Nähdäkseni istunnossa käydystä keskustelusta ilmenee, että lentoyhtiö kirjaa kunkin kirjatun matkalaukun painon. Vaikka voidaan olettaa, että matkatavaran paino on joko lentoyhtiön tai matkustajan itsensä tiedossa, se ei välttämättä ole ratkaiseva tekijä, koska vaatteen paino ei lopulta kerro mitään sen arvosta.