62005CC0362_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Projednávané řízení o kasačním opravném prostředku dává důvod k objasnění problému spojeného s právním zájmem na pokračování v řízení a nevydáním rozhodnutí ve věci samé u žalob podaných proti právním aktům orgánů Společenství.
2. Základem řízení je správní spor mezi úředníkem Společenství, Jacquesem Wunenburgerem (dále jen „navrhovatel“), a Komisí Evropských společenství (dále jen „Komise“) jakožto orgánem oprávněným ke jmenování, týkající se jmenování na pozici ředitele Úřadu pro spolupráci „EuropeAid“(2) patřícího ke Komisi.
3. Rozsudkem ze dne 5. července 2005 (dále jen „napadený rozsudek“)(3) Soud prvního stupně zamítl jako neopodstatněnou žalobu, kterou navrhovatel požadoval zrušení celkem tří rozhodnutí Komise: jednak zamítnutí žádosti navrhovatele týkající se uvedeného místa ředitele, jednak jmenování jeho konkurenta pana Naqviho na toto místo a konečně zamítnutí stížnosti navrhovatele.
4. Svým kasačním opravným prostředkem, došlým Soudnímu dvoru dne 23. září 2005, navrhovatel dále usiluje o zrušení uvedených tří rozhodnutí. Komise podala vzájemný kasační opravný prostředek, kterým namítá, že Soud prvního stupně neměl vydat ve věci samé rozhodnutí, jelikož sporné místo ředitele bylo nově zveřejněno již před vydáním napadaného rozsudku.
5. Na základě tohoto vzájemného kasačního opravného prostředku je třeba objasnit, za jakých okolností je v případech, jako je projednávaný případ, vůbec možné uznat u žalob úředníků zachování právního zájmu na pokračování v řízení . Tato otázka má zásadní význam pro praxi soudů Společenství ve sporech úředníků, ale nejen pro ni.
II – Právní rámec
6. Pro projednávaný spor je ve věci samé relevantní služební řád úředníků Evropských společenství(4) (dále jen „služební řád“) ve znění platném před 1. květnem 2004, zejména jeho články 7, 25, 29, 90 a 91. Na tomto místě se upouští od citace znění těchto ustanovení.
III – Skutkový stav a řízení před Soudem prvního stupně
7. Účastníci řízení jsou ve sporu ohledně obsazení místa ředitele v dřívější platové třídě A 2 u Úřadu pro spolupráci EuropeAid (ředitelství C „Afrika, karibská a tichomořská oblast“). Na toto místo se konala v rozhodné době celkem dvě výběrová řízení, jejichž význam pro projednávaný spor lze shrnout takto.
První výběrové řízení
8. První z obou výběrových řízení začalo vnitřním oznámením Komise(5) zveřejněným dne 19. září 2002. Navrhovatel, úředník platové třídy A 3, v té době působil u generálního ředitelství „Vnější vztahy“ jako vedoucí delegace Komise v Chorvatsku. Žádost o dotčené pracovní místo předložil dopisem ze dne 27. září 2002.
9. Poté, co generální ředitel Úřadu pro spolupráci EuropeAid provedl pohovor s každým z deseti uchazečů – zčásti telefonicky – zprávou ze dne 18. listopadu 2002 sdělil generálnímu ředitelství „Personál a administrativa“, že uchazeče zařadil do dvou skupin. V první skupině bylo uvedeno šest uchazečů, které generální ředitel považoval za způsobilé vykonávat povinnosti odpovídající dotčenému pracovnímu místu. Ve druhé skupině byli uvedeni zbývající čtyři uchazeči, včetně navrhovatele, kteří podle názoru generálního ředitele neměli veškeré dovednosti a kvalifikace nezbytné pro dotčené pracovní místo.
10. Následně vytvořil poradní výbor pro jmenování (dále jen „PVJ“) seznam šesti uchazečů, kteří měli být pozváni k dalším pohovorům, přičemž tyto osoby odpovídaly první skupině uchazečů doporučené generálním ředitelem EuropeAid. V důsledku toho nebyl navrhovatel pozván.
11. Dne 8. ledna 2003 byl na toto sporné místo jmenován pan Naqvi, konkurent navrhovatele. Dopisem ze dne 11. března 2003 byl navrhovatel vyrozuměn, že jeho žádost o dotčené pracovní místo nebyla přijata. Dne 2. dubna 2003 navrhovatel podal na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu stížnost proti jmenování pana Naqviho. Poté, co Komise zamítla dne 14. července 2003 jeho stížnost, podal dne 5. listopadu 2003 u Soudu prvního stupně (dále jen také „Soud“) žalobu na neplatnost.
Druhé výběrové řízení
12. Druhé výběrové řízení na sporné místo ředitele u EuropeAid bylo zahájeno poté, co Komise dne 11. března 2004 rozhodla, že s účinky od 1. dubna 2004 Komise propouští podle článku 50 služebního řádu pana Naqviho z pracovního místa, jež zastával, a že podá znovu oznámení o volném pracovním místě(6) .
13. Následně Komise samostatným podáním ze dne 15. března 2004, došlým Soudu prvního stupně dne 16. března 2004, navrhovala, aby ve sporu o prvním výběrovém řízení, který byl Soudu předložen, nebylo vydáno rozhodnutí ve věci samé.
14. Navrhovatel v květnu 2004 předložil žádost o dotčené místo, které bylo nyní podruhé nabídnuto. Dopisem ze dne 2. září 2004 však byl vyrozuměn, že jeho žádost se nedostala do užšího výběru. Proti tomu navrhovatel nepodnikl žádné právní kroky.
15. V březnu 2005 Komise rozhodla o reorganizaci úřadu EuropeAid. Snížil se počet míst ředitelů z osmi na sedm. Dosud uprázdněné místo ředitele ředitelství C bylo obsazeno přeložením jiného ředitele, načež bylo druhé výběrové řízení ukončeno.
IV – Napadený rozsudek
16. Soud prvního stupně v napadeném rozsudku nejprve konstatuje, že na rozdíl od názoru Komise má za to, že předmět řízení neodůvodňuje nevydání rozhodnutí ve věci samé a že naopak právní zájem navrhovatele na pokračování v řízení trvá(7) . Ve věci samé Soud zamítl žalobu na neplatnost, jelikož byla neopodstatněná.
17. První žalobní důvod, kterým se navrhovatel v zásadě dovolával porušení povinnosti uvést odůvodnění podle čl. 25 odst. 2 druhé věty služebního řádu, bylo třeba zamítnout, jelikož rozhodnutí Komise o stížnosti bylo odůvodněno dostatečně(8) .
18. Ve druhém žalobním důvodu se navrhovatel dovolával zejména porušení článku 7, čl. 29 odst. 1 písm. a) a čl. 45 odst. 1 služebního řádu(9) a tvrdil, že jmenování jeho konkurenta pana Naqviho bylo protiprávní. Soud zamítl i tento žalobní důvod, jelikož orgán oprávněný ke jmenování má širokou posuzovací pravomoc při obsazování pracovních míst a pan Naqvi ve skutečnosti splňoval všechny požadavky uvedené v oznámení o volném pracovním místě(10) .
V – Kasační opravné prostředky
19. Kasační opravný prostředek navrhovatele spočívá na dvou důvodech.
– Svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku si navrhovatel v zásadě stěžuje na zamítnutí svého prvního žalobního důvodu v řízení v prvním stupni. Při něm se Soud dopustil nesprávného právního posouzení a zkreslení skutkového stavu. V tomto ohledu rozsudek obsahuje vzájemně si odporující tvrzení a je nedostatečně odůvodněn.
– Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel napadá skutečnost, že Soud zamítl jeho druhý žalobní důvod v řízení v prvním stupni. V tom opět spočívá zkreslení skutkového stavu a nesprávné právní posouzení.
20. Komise podala vzájemný kasační opravný prostředek, kterým se dovolávala toho, že Soud nevyhověl jejímu návrhu na nevydání rozhodnutí ve věci samé, který byl podán samostatným podáním ze dne 15. března 2004.
21. Konkrétně navrhovatel navrhuje, aby Soudní dvůr,
1) prohlásil jeho kasační opravný prostředek za přípustný a odůvodněný a zrušil napadený rozsudek;
2) rozhodl ve věci samé a zrušil tato rozhodnutí Komise:
– rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování ze dne 11. března 2003 o zamítnutí žádosti navrhovatele;
– rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování ze dne 8. ledna 2003 o jmenování pana Naqviho;
– rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování ze dne 14. července 2003 o zamítnutí stížnosti navrhovatele č. R/147/03;
3) odmítl vzájemný kasační opravný prostředek Komise jako nepřípustný nebo jej přinejmenším zamítl jako neopodstatněný;
4) uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
22. Komise navrhuje
1) svým hlavním návrhem,
– aby Soudní dvůr prohlásil její vzájemný kasační opravný prostředek za přípustný a opodstatněný a zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž zamítá její návrhová žádání směřující k nevydání rozhodnutí ve věci samé, jakož i
– aby Soudní dvůr rozhodl podle práva o nákladech řízení;
2) podpůrně,
– aby Soudní dvůr odmítl kasační opravný prostředek navrhovatele jako nepřípustný nebo jej přinejmenším zamítl jako neopodstatněný a
– aby Soudní dvůr uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení o tomto kasačním opravném prostředku.
VI – Posouzení
23. V projednávaném případě je nezbytné přezkoumat nejprve vzájemný kasační opravný prostředek Komise. Tento opravný prostředek totiž nastoluje otázku, zda důsledkem události, ke které mezitím došlo po podání žaloby, se spor stal bezpředmětným. Pokud by to měl být tento případ, nezáleželo by již vůbec na konstatováních Soudu, které navrhovatel napadá svým kasačním opravným prostředkem a jež se týkají opodstatněnosti jeho žaloby v prvním stupni řízení.
A – Vzájemný kasační opravný prostředek Komise
24. Svým vzájemným kasačním opravným prostředkem Komise v podstatě kritizuje, že Soud rozhodl spor místo toho, aby rozhodl o nevydání rozhodnutí ve věci samé.
1. Přípustnost vzájemného kasačního opravného prostředku
25. Navrhovatel tvrdí, že kasační opravný prostředek Komise je nepřípustný, protože napadený rozsudek nezasáhl nepříznivě do právního postavení Komise. Soud totiž v důsledku toho přijal rozhodnutí ve prospěch Komise, tím, že zamítl žalobu na neplatnost navrhovatele jako neopodstatněnou.
26. Podle čl. 56 odst. 2 první věty Statutu Soudního dvora však tento opravný prostředek může podat účastník řízení, který se svými návrhovými žádáními ve věci zčásti či zcela neuspěl. Újma v tomto smyslu existuje rovněž v případě, pokud účastník řízení sice ve věci uspěje, avšak nemá úspěch v rozhodnutí o procesní otázce týkající se nepřípustnosti žaloby. V judikatuře se připouští, že účastník řízení je dotčen a má právo podat kasační opravný prostředek, pokud byla samostatným podáním podle článku 114 jednacího řádu Soudu prvního stupně vznesena námitka nepřípustnosti, avšak Soud prohlásil žalobu za přípustnou a poté ji zamítl jako neopodstatněnou(11) . Naproti tomu Soudní dvůr popírá, že navrhovatel kasačního opravného prostředku je dotčen, pokud Soud nezkoumal přípustnost žaloby a žalobu pouze zamítl jako neopodstatněnou(12) . To samé platí, pokud v řízení prvního stupně nebyla vznesena samostatná námitka nepřípustnosti a žalovaný se dovolával procesních překážek pouze v rámci obecného podání, ve kterém se vyjádřil rovněž k opodstatněnosti žaloby(13) .
27. V projednávaném případě Komise samostatným podáním ze dne 15. března 2004 výslovně navrhovala nevydání rozhodnutí ve věci samé. Je pravda, že neodkázala na článek 114 jednacího řádu Soudu prvního stupně. To však nemění nic na tom, že Komise svým dopisem podala samostatný návrh týkající se přípustnosti žaloby. Tento návrh byl odůvodněn tím, že pan Naqvi byl propuštěn z pracovního místa, které zastával, s účinky k 1. dubnu 2004, čímž zájem navrhovatele na sporu přestal existovat.
28. Soud však uznal zachování právního zájmu navrhovatele na pokračování v řízení a návrh Komise výslovně zamítl(14) . Komise tak v prvním stupni řízení v rozhodnutí o procesní otázce týkající se jejího návrhu neměla úspěch, takže měla právo podat kasační opravný prostředek.
29. Zda navrhovatel ztratil v průběhu řízení v prvním stupni svůj právní zájem na pokračování v řízení a v důsledku toho se mezitím spor stal bezpředmětným, je ostatně otázka, kterou se může podrobně zabývat Soudní dvůr v řízení o kasačním opravném prostředku. Je pravda, že kasační opravné prostředky na základě čl. 225 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 Statutu Soudního dvora jsou omezeny na otázky práva(15), takže výhradně Soud prvního stupně je příslušný zjišťovat a posuzovat relevantní skutečnosti. U právního zájmu na pokračování v řízení a otázky vydání rozhodnutí ve věci samé však jde o právní kvalifikaci
skutkového stavu zjištěného Soudem. Soudní dvůr je bez dalšího příslušný k výkonu přezkumu právní kvalifikace v řízení o kasačním opravném prostředku(16) .
30. Vzájemný kasační prostředek je tedy přípustný.
2. Opodstatněnost vzájemného kasačního opravného prostředku
31. Zbývá tedy ve věci samé přezkoumat, zda se Soud nedopustil nesprávného právního posouzení tím, že zamítl nevydání rozhodnutí ve věci samé, jak to navrhovala Komise v řízení v prvním stupni. Závisí to na tom, zda právní zájem navrhovatele na pokračování v řízení, který původně existoval, přestal existovat ještě před vydáním napadeného rozsudku.
a) Hlavní argumenty účastníků řízení
32. Komise je názoru, že v důsledku propuštění pana Naqviho z pracovního místa a uskutečnění druhého výběrového řízení navrhovatel ztratil svůj právní zájem na pokračování v řízení a řízení se stalo bezpředmětným. Neboť navrhovatel mohl svou žalobou dosáhnout alespoň opakování prvního výběrového řízení. Mezitím se však již uskutečnilo rovněž druhé výběrové řízení, kterého se navrhovatel opět účastnil.
33. Rozhodnutí sporu nemůže navrhovateli přinést ani žádný prospěch do budoucna. Je čistě hypotetické, zda navrhovatel bude v budoucnu znovu podávat žádost o srovnatelná pracovní místa. Popřípadě ohledně budoucích rozhodnutí o jmenování může uplatnit právní prostředky. Postupy obsazování pracovních míst úředníků ani nelze z důvodu odlišných uchazečů vzájemně porovnávat, takže rozsudek v projednávané věci nemůže mít účinky na budoucí jmenování.
34. Navrhovatel odpovídá, že jeho právní zájem na rozhodnutí sporu dále trvá. Jednak je třeba pro budoucnost předejít protiprávním rozhodnutím Komise. Jednak rozhodnutí o zamítnutí žádosti navrhovatele může mít negativní dopad na jeho vyhlídky na úspěch při budoucích žádostech o srovnatelná pracovní místa. Konečně má rozsudek v této věci význam s ohledem na jeho případný nárok na náhradu škody.
b) Posouzení
35. Požadavkem právního zájmu na pokračování v řízení je na procesní rovině zaručeno, aby soudy nebyly žádány o jejich názor u čistě hypotetických právních otázek. Právní zájem na pokračování v řízení je tedy nutnou podmínkou přípustnosti, která může být relevantní v různých fázích řízení. Musí bez pochyb existovat v okamžiku podání příslušné žaloby. Dále však musí trvat rovněž od okamžiku podání žaloby do rozhodnutí soudu ve věci samé(17) .
36. Avšak pokud žalobce ztratí právní zájem na pokračování v řízení teprve během probíhajícího soudního řízení, rozhodnutí soudu ve věci samé tak již není odůvodněno. Stejně tak by ovšem nebylo možné vyžadovat, aby žalobce přijal, že jeho žaloba, kterou podal původně přípustným způsobem, by nyní byla bez dalšího zamítnuta a nesl by náklady řízení(18) . Spíše je v takovém případě pouze vhodné nevydat ve věci samé rozhodnutí (19), čímž je na jedné straně vyjádřeno, že základ žaloby přestal existovat teprve po jejím podání a na druhé straně, že je možné vyhnout se rozhodnutí o nákladech řízení v neprospěch žalobce.
37. Otázka právního zájmu na pokračování v řízení se stává relevantní před soudy Společenství obvykle v tom případě, pokud jsou napadeny právní akty, které sice formálně ještě existují, jejichž původní předmět však již mezitím přestal existovat. V judikatuře se připouští, že zájem na soudním přezkumu může existovat rovněž u takových právních aktů. To ovšem předpokládá, že zrušení napadeného aktu může mít ještě právní následky(20), respektive jinak může přinést žalobci prospěch(21) .
38. V projednávaném případě právní zájem navrhovatele na podání žaloby v okamžiku podání žaloby před Soudem prvního stupně nesporně ještě existoval. Zejména pouhý výkon sporných rozhodnutí nemohl vést ke ztrátě právního zájmu na podání žaloby(22) . Soud proto správně vychází v bodu 19 napadeného rozsudku nejdříve z toho, že napadená rozhodnutí měla účinky rovněž po dni nástupu pana Naqviho do služby.
39. Napadená rozhodnutí ostatně orgán oprávněný ke jmenování ani k žádnému okamžiku formálně nezrušil. Navrhovatel v tomto ohledu právem poukazuje na to, že propuštění pana Naqviho z pracovního místa, ke kterému došlo po podání jeho žaloby, nelze v žádném případě postavit na roveň zrušení zde dotčeného původního rozhodnutí o jeho jmenování(23) .
40. Projednávaný případ se však vyznačuje zvláštností, že v důsledku propuštění pana Naqviho z pracovního místa bylo zahájeno druhé výběrové řízení za účelem obsazení dotčeného pracovního místa. Tímto novým řízením se rozhodnutí vydaná v prvním výběrovém řízení, jejichž protiprávnost uplatňoval navrhovatel v rozhodné době svou žalobou před Soudem prvního stupně, stala zastaralými .
41. Soud v bodě 19 napadeného rozsudku tento aspekt, o němž byl informován(24), přehlíží, když uvádí, že účinky rozhodnutí o zamítnutí žádosti navrhovatele v prvním výběrovém řízení i nadále trvají. Podle mého názoru jsou rozhodnutí o jmenování konkurenta navrhovatele a rozhodnutí o zamítnutí žádosti navrhovatele dvě strany stejné mince. Obě rozhodnutí jsou vzájemně spjata. Obě již nemají účinky od doby, kdy v důsledku propuštění pana Naqviho z pracovního místa bylo zahájeno druhé výběrové řízení za účelem obsazení dotčeného pracovního místa. Tím se nutně stalo zastaralým také rozhodnutí o stížnosti, které je rovněž napadeno; jeho právní účinky totiž nemohly dosahovat dále než každé z obou původních rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování, které ho potvrzuje.
42. Pouze ze skutečnosti, že napadené rozhodnutí ztratilo po podání žaloby účinky, ovšem nevyplývá pro Soud povinnost prohlásit, že spor se stal bezpředmětným. Spíše je třeba přezkoumat, zda právní zájem navrhovatele na pokračování v řízení ještě trval i přes zastaralost napadených rozhodnutí. Pokud by trval, odepřít žalobci rozhodnutí ve věci samé, by odporovalo požadavku soudní kontroly
jednání orgánů Společenství(25), který je pro právní společenství zásadní.
43. Podle judikatury může zachování právního zájmu žalobce na pokračování v řízení vyplývat zaprvé z rizika opakování (domnělého) protiprávního jednání orgánu Společenství(26), rovněž a právě s ohledem na opětovné předložení věci příslušnému orgánu Společenství v souladu s čl. 233 odst. 1 ES(27) . Zadruhé právní zájem na pokračování v řízení může nadále existovat v případě, že rozhodnutí o podané žalobě na neplatnost má význam pro případné nároky na náhradu škody (28) ze strany žalobce. Zatřetí žalobce v určitých případech, zejména ve sporech z veřejné služby, může mít zájem na odstranění negativních výroků o své osobě, aby byl pro budoucnost rehabilitován (29) .
44. Napadený rozsudek se zabývá výhradně první z těchto tří skupin případů, tzn. rizikem opakování (domnělého) protiprávního jednání orgánu oprávněného ke jmenování. Soud se přitom v bodu 20 svého rozsudku opírá o žalobní důvod navrhovatele, že povaha účasti generálního ředitele(30) EuropeAid na výběrovém řízení představovala procesní vadu. Podle názoru Soudu nebylo vyloučeno, že by generální ředitel hrál v pozdějším výběrovém řízení srovnatelnou roli jako ve zde dotčeném výběrovém řízení týkajícím se obsazení dotčeného místa ředitele. Z tohoto rizika opakování protiprávního jednání Soud vyvozuje zachování právního zájmu navrhovatele na pokračování v řízení.
45. Proti možnosti takového rizika opakování by sice mohla na první pohled hovořit skutečnost, že rozhodnutí o obsazení pracovních míst úředníků se, i přes svůj hojný počet, nikdy mechanicky neopakují(31) . Ačkoliv jsou takové postupy v rámci orgánů Společenství časté, přesto je rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování týkající se výběru vždy jedinečné. Jednak musí vždy dojít k celkovému posouzení kvalit všech uchazečů s ohledem na požadovaný profil pracovního místa, které je třeba obsadit. Kromě toho se mohou případ od případu velmi lišit jak totožnost a kvalita uchazečů, tak i požadavky, které jsou na ně kladeny. Na to Komise právem poukázala a i navrhovatel sám uznává, že v projednávaném případě není druhé výběrové řízení srovnatelné s prvním, jelikož v něm byli porovnáváni odlišní uchazeči.
46. Projednávaný př ípad se však vyznačuje zvláštností, že navrhovatel svou žalobou na neplatnost napadá rozhodnutí o výběru nikoliv pouze meritorně, nýbrž zároveň se také dovolává postupu, který k tomuto rozhodnutí vedl. Navrhovatel totiž tvrdí, že tento postup jako takový byl diskriminační, protože všechny žádosti nebyly přezkoumány stejně důkladně, a tedy všichni uchazeči si nebyli v soutěži navzájem rovni(32) . Když bylo třeba obsadit místo ředitele, generální ředitel EuropeAid tak učinil předběžný výběr, kterým se potom řídily jak PVJ, tak i orgán oprávněný ke jmenování, aniž by samy podrobně posoudily dovednosti a kvalifikaci všech
uchazečů, včetně uchazečů, které generální ředitel nedoporučil.
47. Na rozdíl od meritorního posouzení jednotlivých žádostí není na pouhém průběhu výběrového řízení, při kterém příslušný generální ředitel učiní předběžný výběr a poté se podle něj v rozhodující míře řídí PVJ, jakož i orgán oprávněný ke jmenování, nic jedinečného. Spíše je i s ohledem na obsazení dalších míst ředitele možné tento postup kdykoli zopakovat. Navrhovatel se zde tedy nedovolával jen problému jednotlivého případu, nýbrž problému strukturální povahy. Z objektivního hlediska mohlo mít objasnění otázky, zda takto popsaná podoba výběrového řízení je v souladu s právem, pro navrhovatele význam s ohledem na jeho případné žádosti o místo ředitele v budoucnu.
48. Na rozdíl od Komise rovněž nepovažuji za čistě hypotetické, že by se navrhovatel mohl vůbec ucházet o další místo ředitele. Ze spisu totiž vyplývá, že navrhovatel se o takové pracovní místo ucházel již před zde uvedeným výběrovým řízením. O toto sporné pracovní místo se ostatně ucházel dokonce dvakrát.
49.
V projednávaném případě tedy existoval dostatek důvodů pro to, aby Soud měl za to, že právní zájem navrhovatele na pokračování v řízení v okamžiku vyhlášení napadeného rozsudku nadále existoval.
50. V tomto kontextu dospívám celkově k závěru, že Soud se nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když v bodu 21 napadeného rozsudku zamítl návrh Komise na prohlášení, že žaloba se stala bezpředmětnou. Vzhledem k zachování právního zájmu navrhovatele na pokračování v řízení měl Soud dokonce povinnost rozhodnout ve věci samé.
51. Vzájemný kasační opravný prostředek Komise je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněný.
B – Kasační opravný prostředek navrhovatele
52. Vzhledem k výše uvedeným závěrům týkajícím se vzájemného kasačního opravného prostředku Komise je nyní třeba přezkoumat kasační opravný prostředek navrhovatele.
53. Nejprve je třeba připomenout, že Soudní dvůr může v řízení o kasačním opravném prostředku přezkoumat z moci úřední, zda existuje zájem žalobce na podání kasačního opravného prostředku nebo na pokračování v řízení o kasačním opravném prostředku(33) .
54. V projednávaném případě však neexistuje žádná indicie, že právní zájem navrhovatele, trvající až do vyhlášení napadeného rozsudku(34), by přestal existovat v době po vyhlášení tohoto rozsudku. Riziko opakování procesních vad výběrového řízení kritizovaného navrhovatelem, stále trvá. V řízení před Soudním dvorem nebyly předloženy žádné nové skutečnosti, které by odůvodnily nové posouzení otázky právního zájmu na pokračování v řízení. V důsledku toho musí tedy Soudní dvůr o kasačním opravném prostředku navrhovatele rozhodnout.
1. K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
55. Svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že Soud v bodech 32 a 33 napadeného rozsudku zkreslil skutkový stav, dopustil se nesprávného právního posouzení, jakož i odůvodnil svůj rozsudek vzájemně si odporujícím způsobem a nedostatečně. Zdá se, že navrhovatel vychází zejména z toho, že Soud měl na základě zprávy generálního ředitele EuropeAid ze dne 18. listopadu 2002(35) zpochybnit napadená rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování v rozsahu, ve kterém tvrdí, že úspěšný uchazeč pan Naqvi je „uchazeč, který nejlépe vyhovuje všem požadavkům uvedeným v oznámení o volném pracovním místě“(36) .
a) První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku: zkreslení skutkového stavu
56. První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku obsahuje výtku zkreslení skutkového stavu.
57. Navrhovatel tvrdí, že Soud vycházel z nesprávného skutkového stavu. Nezohlednil, že na sporné místo ředitele byla nezbytná dobrá zkušenost s řízením zaměstnanců, a zkušeností potvrzená schopnost řídit, motivovat velké pracovní skupiny a dohlížet nad nimi(37) . Vyplývá to ze zprávy generálního ředitele EuropeAid. Z této zprávy rovněž vyplývá, že schopnosti úspěšného uchazeče pana Naqviho v této oblasti byly ohodnoceny pouze jedním ze tří maximálně možných bodů, zatímco tři jiní uchazeči v této oblasti obdrželi plný počet bodů. Kromě toho bylo ve zprávě uvedeno, že silné stránky pana Naqviho spočívají spíše v oblasti „koncepčních, reflexivních a analytických úloh“ než v oblasti „reorganizace a vedení velké pracovní skupiny“.
58. Podle ustálené judikatury musí tvrzené zkreslení skutkového stavu zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž by bylo nutné provést nové posouzení skutkového stavu a důkazů(38) . Po přezkoumání dotčené zprávy generálního ředitele EuropeAid nevidím žádnou indicii, že Soud zkreslil skutkový stav.
59. V uvedené zprávě bylo uchazeči panu Naqvimu výslovně potvrzeno, že splňuje požadavky stanovené v oznámení o volném pracovním místě(39) . Krom toho byl pan Naqvi ve zprávě zařazen do skupiny uchazečů, kteří byli podle názoru generálního ředitele EuropeAid způsobilí, aby vykonávali funkci ředitele na tomto sporném pracovním místě. Uvedená zpráva tedy neposkytuje v žádném případě základ pro domněnku, že generální ředitel EuropeAid měl za to, že pan Naqvi není pro sporné místo ředitele dostatečně způsobilý.
60. Je sice správné, že generální ředitel EuropeAid v uvedené zprávě provedl hodnocení takovým způsobem, že jisté uchazeče ohodnotil s ohledem na požadovaný profil lépe než jiné uchazeče. To je vyjádřeno především v tabulce v příloze jeho zprávy, kde generální ředitel ohodnotil schopnosti každého jednotlivého uchazeče, mimo jiné i schopnost řízení zaměstnanců, od jednoho do tří bodů a ve svém souhrnném posouzení provedl mezi uchazeči další odstupňování. Taková rozlišení generální ředitel ostatně neprovedl jen mezi oběma skupinami uchazečů, nýbrž i v rámci skupiny uchazečů, které nakonec navrhl PVJ a orgánu oprávněnému ke jmenování jako způsobilé. Je nesporné, že pana Naqviho, který byl nakonec úspěšný, generální ředitel EuropeAid ohodnotil méně příznivě než jiné uchazeče.
61. Je třeba uvážit, že dotčená zpráva generálního ředitele EuropeAid nebyla jediným podkladem pro přijmutí rozhodnutí PVJ a orgánu oprávněného ke jmenování. To ukazuje již skutečnost, že šest uchazečů navržených ve zprávě, včetně pana Naqviho, bylo pozváno k dalším pohovorům u PVJ. Teprve na tomto základu si PVJ a orgán oprávněný ke jmenování utvořily konečný obraz a vybraly pana Naqviho na místo ředitele.
62. Soud prvního stupně neměl tedy povinnost založit svůj rozsudek v rozhodující míře nebo dokonce výlučně na tom, jak ohodnotil různé uchazeče generální ředitel EuropeAid. Jakou váhu si tato zpráva zasloužila vedle dalších důkazů – konkrétně vyjmenovaných v bodu 65 napadeného rozsudku(40) –, bylo spíše otázkou posouzení skutkového stavu a důkazů, která spadá výhradně do pravomoci Soudu prvního stupně a Soudní dvůr ji v řízení o kasačním opravném prostředku nemůže nahradit svým vlastním posouzením(41) .
63. První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku tedy nemůže být přijata.
b) Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku: nedostatek odůvodnění
64. Druhou částí prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel Soudu vytýká, že svůj rozsudek odůvodnil vzájemně si odporujícím a nedostatečným způsobem. V bodech 28 až 35 napadeného rozsudku neprávem zamítl první žalobní důvod.
65. Podle čl. 36 první věty ve spojení s čl. 53 odst. 1 Statutu Soudního dvora musí být rozsudky Soudu odůvodněny. Cílem této povinnosti odůvodnění je umožnit na jedné straně, aby se zúčastněné osoby seznámily s důvody pro rozhodnutí Soudu, a na druhé straně, aby Soudní dvůr disponoval poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat svůj soudní přezkum(42) .
66. V projednávaném případě se Soud v bodech 28 až 35 napadeného rozsudku důkladně zabýval zejména rozhodnutím o stížnosti Komise a podrobně objasnil svůj názor, proč Komise splnila svou povinnost odůvodnění, která jí přísluší. V tomto ohledu nelze v odůvodnění rozsudku rozpoznat vnitřní rozpory. Jak již bylo uvedeno(43), zejména nebylo v žádném případě nelogické a vzájemně si odporující posuzovat při přezkumu různé skutečnosti a důkazy, místo aby byl přezkum založen výhradně nebo v každém případě v rozhodující míře na posouzení uchazečů generálním ředitelem EuropeAid, jak to připadá navrhovateli.
67. Skutečnost, že Soud dochází meritorně, pokud jde o způsobilost pana Naqviho pro dotčené místo ředitele, k jinému závěru než navrhovatel, nemá samo o sobě za následek nedostatečné odůvodnění napadeného rozsudku.
68. Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku tedy také nemůže být přijata.
2. Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
69. Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel vytýká Soudu, že zkreslil skutkový stav a důkazy a že se dopustil nesprávného právního posouzení, když nezrušil napadená rozhodnutí Komise pro porušení článku 7, čl. 29 odst. 1 písm. a) a čl. 45 odst. 1 služebního řádu.
a) První část druhého důvodu kasačního opravného prostředku
70. V první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel namítá, že při výběru mezi uchazeči o dotčené místo ředitele se neměly zohlednit „výzvy“(44) nebo „citlivost na reformy“(45), spojené s tímto místem. Tato kritéria nebyla v oznámení o volném pracovním místě zmíněna. Ve skutečnosti však hrála ve výběrovém řízení a zejména ve zprávě generálního ředitele EuropeAid rozhodující roli. Soud tomuto hledisku nevěnoval v napadeném rozsudku dostatečnou pozornost a tímto způsobem zkreslil skutkový stav a důkazy.
71. Na rozdíl od navrhovatele žádnou indicii na zkreslení skutkového stavu nebo důkazů Soudem nespatřuji. V bodech 55 až 58 napadeného rozsudku je jasně vyjádřeno, že Soud se důkladně zabýval problémem „výzvy“, kterým bude čelit ředitel, jehož je třeba vybrat a „citlivostí na reformy“, které se po něm vyžadují. Soud v žádném případě v tomto ohledu neponechal bez povšimnutí argumentaci navrhovatele ani ve svém rozsudku neopomněl skutkové okolnosti.
72. Soud ve věci samé ovšem uvádí, že pojem „výzvy“ se nesmí přeceňovat a musí být viděn v kontextu osobního vyjádření názoru generálního ředitele EuropeAid týkajícího se uchazečů(46) . Co se týče „citlivostí na reformy“, Soud dále podrobně objasňuje, že toto kritérium je v souladu s informacemi v oznámení o volném pracovním místě(47) .
73. Tímto posouzením případu se Soud pohybuje jasně v mezích obhajitelného posouzení skutkového stavu a důkazů. Samotná skutečnost, že toto posouzení Soudu není v souladu s posouzením navrhovatele, z něj ještě nečiní zkreslení skutkového stavu.
74. Ve skutečnosti pak navrhovatel touto částí svého kasačního opravného prostředku zamýšlí ani ne tak to, aby byla uložena sankce za zkreslení skutkového stavu nebo důkazů Soudu, jako spíše přimět Soudní dvůr k tomu, aby nahradil posouzení skutkového stavu a důkazů Soudu svým vlastním posouzením. To však není v řízení o kasačním opravném prostředku přípustné(48) .
75. První část druhého důvodu kasačního opravného prostředku tedy nemůže být přijata.
b) Druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku: nesprávné právní posouzení účasti příslušného generálního ředitele na výběrovém řízení
76. Druhou části svého druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel namítá, že Soud v bodu 54 napadeného rozsudku nezohlednil vliv předběžného výběru učiněného věcně příslušným generálním ředitelem na další výběrové řízení u PVJ. De facto
byl PVJ vázán přijatým předběžným výběrem. To v neposlední řadě ukazuje také projednávaný případ, ve kterém PVJ pozval k dalším pohovorům pouze uchazeče, které předběžně vybral generální ředitel EuropeAid.
77. K tomu je třeba konstatovat, že právní otázky přezkoumané v prvním stupni mohou být v rámci kasačního opravného prostředku znovu vzneseny(49), v projednávaném případě například otázka legality průběhu výběrového řízení a zejména legality povahy účasti příslušného generálního ředitele(50) . V takovém případě je ovšem třeba přímo uvést právní argumenty, na nichž se kasační opravný prostředek zakládá; tomuto požadavku neodpovídá kasační opravný prostředek, který se omezuje na to, že žalobní důvody a argumenty již předložené Soudu opakuje nebo doslovně uvádí, avšak neobsahuje žádnou argumentaci výslovně uvádějící nesprávné právní posouzení, kterým má být napadený rozsudek stižen(51) .
78. Tak je tomu v projednávaném případě: navrhovatel ve svém kasačním opravném prostředku neoznačuje konkrétně, co si přeje vytknout napadenému rozsudku s ohledem na roli generálního ředitele EuropeAid ve výběrovém řízení. Opakuje pouze obecně svou již v prvním stupni uvedenou tezi o tom, že další průběh výběrového řízení byl ve skutečnosti předurčen předběžným výběrem učiněným generálním ředitelem(52) .
79. Tato část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je tedy nepřípustná a také nemůže být přijata.
3. Předběžný závěr
80. Kasační opravný prostředek navrhovatele je tedy zčásti nepřípustný, zčásti neopodstatněný, a je tedy třeba ho v plném rozsahu zamítnout.
VII – K nákladům řízení
81. Podle článku 122 ve spojení s článkem 118 a čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
82. Pro kasační opravný prostředek navrhovatele sice podle čl. 122 druhého pododstavce jednacího řádu Soudního dvora platí, že Soudní dvůr může odchylně od čl. 69 odst. 2 tohoto řádu rozhodnout, že se náklady řízení rozdělí mezi účastníky řízení, pokud to vyžadují ohledy spravedlivého řešení. V projednávaném případě ovšem nejsou takové ohledy spravedlivého řešení zjevné a navrhovatel je ostatně ani neuplatňoval. Jsem tedy názoru, že navrhovateli, který neměl se svým kasačním opravným prostředkem úspěch ve věci, by měla být v souladu s návrhovým žádáním Komise uložena náhrada nákladů řízení o kasačním opravném prostředku, který sám podal.
83. Co se týče vzájemného kasačního opravného prostředku Komise, vyplývá již z čl. 122 druhého pododstavce jednacího řádu Soudního dvora ve spojení s čl. 70 tohoto řádu, že Komise nese vlastní náklady řízení. Vzhledem k tomu, že vzájemný kasační opravný prostředek Komise navíc neměl úspěch, Komise by měla nést rovněž náklady navrhovatele týkající se tohoto vzájemného kasačního opravného prostředku, jak to navrhovatel požadoval. Komisi se tedy uloží náhrada veškerých nákladů řízení o vzájemném kasačním opravném prostředku.
VIII – Závěry
84. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby rozhodl takto:
1) Kasační opravné prostředky se zamítají.
2) Každému účastníku řízení se ukládá náhrada nákladů řízení o kasačním opravném prostředku, který sám podal.
(1) .
(2)  –	EuropeAid byl vytvořen v souvislosti s reformou správy vnější pomoci rozhodnutím Komise dne 1. ledna 2001. Tento úřad má odpovědnost za používání nástrojů Komise v oblasti vnější pomoci (rozvojová pomoc), které jsou financovány z rozpočtu Evropského společenství, jakož i Evropského rozvojového fondu.
(3)  –	Rozsudek ze dne 5. července 2005, Wunenburger v. Komise, T‑370/03, Sb. rozh. s. I‑A‑189 a II‑853.
(4)  –	Služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropských společenství, platný s účinností od 5. března 1968, stanovený články 2 a 3 nařízení Rady (EHS, EURATOM, ESUO) č. 259/68 ze dne 29. února 1968 (Úř. věst. L 56, s. 1; Zvl. vyd. 01/02, s. 5), ve znění nařízení Rady (EHS, EURATOM, ESUO) č. 1473/72 ze dne 30. června 1972 (Úř. věst. L 160, s. 1).
(5)  –	Oznámení o volném pracovním místě COM/138/02.
(6)  –	Oznámení o volném pracovním místě COM/142/04 ze dne 28. května 2004.
(7)  –	Body 19 až 21 napadeného rozsudku.
(8)  –	Body 28 až 35 napadeného rozsudku.
(9)  –	Krom toho bylo uplatňováno rovněž porušení zásad ochrany legitimního očekávání, rovného zacházení a práva na služební postup.
(10)  –	Body 51 až 83 napadeného rozsudku.
(11) –	Rozsudky ze dne 26. února 2002, Rada v. Boehringer (C‑23/00 P, Recueil, s. I‑1873, bod 50) a ze dne 22. února 2005, Komise v. max.mobil (C‑141/02 P, Recueil, s. I‑1283, body 50 a 51). V tomto smyslu nepřímo rovněž rozsudek ze dne 21. ledna 1999, Francie v. Comafrica a další (C‑73/97 P, Recueil, s. I‑185), zejména viz stanovisko generálního advokáta Mischa přednesené dne 25. června 1998 v této věci (Recueil, s. I‑185, body 11 a násl.).
(12)  –	Rozsudek Rada v. Boehringer (uvedený v poznámce pod čarou 11, bod 52).
(13)  –	Například v řízení o předběžném opatření, usnesení ze dne 17. prosince 1998, Emesa Sugar v. Rada (C‑363/98 P (R), Recueil, s. I‑8787, bod 43 a násl.).
(14)  –	Body 19 až 21 napadeného rozsudku.
(15)  –	Viz rozsudek ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 47 až 49), jakož i rozsudky ze dne 21. září 2006, FEG v. Komise (C‑105/04 P, Sb. rozh. s. I‑8725, body 69 a 70) a ze dne 21. září 2006, TU v. Komise (C‑113/04 P, Sb. rozh. s. I‑8831, body 82 a 83), oba s dalšími odkazy.
(16)  –	Rozsudky ze dne 6. dubna 2006, General Motors v. Komise (C‑551/03 P, Sb. rozh. s. I‑3173, bod 51), FEG v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 15, bod 69) TU v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 15, bod 82), oba s dalšími odkazy.
(17)  –	Rozsudky ze dne 24. dubna 2001, Torre a další v. Komise (T‑159/98, Recueil FP, s. I‑A-83, s. II‑395, bod 30) a ze dne 21. března 2002, Shaw a Falla v. Komise (T‑131/99, Recueil, s. II‑2023, bod 29), jakož i usnesení ze dne 17. října 2005, First Data v. Komise (T‑28/02, Sb. rozh. s. II‑4119, body 35 až 37).
(18)  –	Nejednoznačný je v tomto ohledu rozsudek vydaný v řízení o kasačním opravném prostředku ze dne 19. října 1995, Rendo a další v. Komise (C‑19/93 P, Recueil, s. I‑3319, bod 13), ve kterém Soudní dvůr uvádí, že v případě nedostatku zájmu na podání kasačního opravného prostředku nebo na pokračování v řízení o kasačním opravném prostředku může „z tohoto důvodu prohlásit kasační opravný prostředek za nepřípustný nebo bezpředmětný“. Podle mého názoru je ve skutečnosti míněno, že kasační opravný prostředek je třeba prohlásit za nepřípustný, pokud právní zájem na pokračování v řízení chyběl již k okamžiku podání opravného prostředku, zatímco je třeba rozhodnout o bezpředmětnosti kasačního opravného prostředku, pokud právní zájem na pokračování v řízení přestal existovat teprve později.
(19)  –	Rozsudky ze dne 6. července 1999, Séché v. Komise (T‑112/96 a T‑115/96, Recueil FP, s. I‑A-115, s. II‑623, bod 37) a Torre a další v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 31), jakož i usnesení First Data v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 53).
(20)  –	Rozsudky ze dne 24. června 1986, Akzo Chemie a další v. Komise (53/85, Recueil, s. 1965, bod 21), ze dne 14. září 1995, Antillean Rice Mills v. Komise (T‑480/93 a T‑483/93, Recueil, s. II‑2305, bod 59) a ze dne 7. června 2006, Österreichische Postsparkasse a další v. Komise (T‑213/01 a T‑214/01, Sb. rozh. s. II‑1601, bod 53).
(21)  –	Rozsudky Rendo a další v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 13) a ze dne 13. července 2000, Parlament v. Richard (C‑174/99 P, Recueil, s. I‑6189, bod 33); v tomto smyslu rozsudek ze dne 24. listopadu 2005, Itálie v. Komise (C‑138/03, C‑324/03 a C‑431/03, Sb. rozh. s. I‑10043, body 23 až 25).
(22)  –	Rozsudky ze dne 6. března 1979, Simmenthal v. Komise (92/78, Recueil, s. 777, bod 32) a Akzo Chemie a další v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 20, bod 21).
(23)  –	„Retrait de l’emploi“ úředníka podle článku 50 služebního řádu úředníků není to samé jako „retrait de la décision“, kterým byl tento úředník jmenován.
(24)  –	Viz např. bod 2 dupliky předložené Komisí dne 30. června 2004 v řízení před Soudem prvního stupně (věc T‑370/03).
(25)  –	V tomto smyslu výslovně rozsudek ze dne 28. září 2004, MCI v. Komise (T‑310/00, Sb. rozh. s. II‑3253, body 46 a 61). Podobná úvaha je konečně základem rozsudku ze dne 14. října 1999, CAS Succhi di Frutta v. Komise (T‑191/96 a T‑106/97, Recueil, s. II‑3181, bod 63).
Srov. také rozsudek ze dne 31. března 1971, Komise v. Rada zvaný „AETR“ (22/70, Recueil, s. 263, bod 40), podle něhož žaloba na základě článku 230 ES „[má] sloužit k tomu, aby bylo v souladu s předpisem [čl. 220 odst. 1 ES] zajištěno zachování práva při výkladu a používání Smlouvy“, a rozsudek ze dne 23. dubna 1986, Les Verts v. Parlament (294/83, Recueil, s. 1339, bod 23), podle něhož „nejsou ani členské státy, ani orgány Společenství vyňaty z kontroly toho, zda je jejich jednání v souladu s ústavní listinou Společenství, jíž je Smlouva“. K požadavku soudní kontroly v právním společenství srov. dále z novější doby rozsudek ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, bod 38).
(26)  –	V tomto smyslu v nedávně době případ z oblasti kontroly spojování podniků rozsudek MCI v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 25, body 55 a 63). Dále viz rozsudky Simmenthal v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 22, bod 32), Akzo (uvedený v poznámce pod čarou 20, bod 21), ze dne 26. dubna 1988, Apesco v. Komise (207/86, Recueil, s. 2151, bod 16), ze dne 24. září 1996, Marx Esser a další v. Parlament (T‑182/94, Recueil FP, s. I‑A-411, s. II‑1197, bod 41), CAS Succhi di Frutta v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 63) a Österreichische Postsparkasse a další v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 20, bod 54).
(27)  –	Rozsudky Simmenthal v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 22, bod 32), ze dne 5. března 1980, Koenecke v. Komise (76/79, Recueil, s. 665, bod 9), Antillean Rice Mills v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 20, bod 60), CAS Succhi di Frutta v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 63), MCI v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 46) a Österreichische Postsparkasse a další v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 20, bod 54).
(28)  –	Rozsudky Koenecke v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 27, bod 9), ze dne 31. března 1998, Francie v. Komise (C‑68/94 a C‑30/95, Recueil, s. I‑1375, bod 74), Parlament v. Richard (uvedený v poznámce pod čarou 21, body 33 a 34) a ze dne 21. března 2002, Shaw a Falla v. Komise (T‑131/99, Recueil, s. II‑2023, bod 29).
(29)  –	Viz např. rozsudek ze dne 10. června 1980, slečna M. v. Komise (155/78, Recueil, s. 1797, bod 6).
(30)  –	„la manière dont le directeur général a présélectionné les candidats“.
(31)  –	V tom se bez pochyby liší projednávaný případ od skutkového stavu, který tvořil základ např. věci Apesco v. Komise (uvedené v poznámce pod čarou 26).
(32)  –	Viz např. shrnutí argumentace navrhovatele v bodech 37 a 38 napadeného rozsudku.
(33)  –	Rozsudek Rendo a další v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 13).
(34)  –	V tomto ohledu viz úvahy uvedené ke vzájemnému kasačnímu opravnému prostředku, zejména body 38 až 51 tohoto stanoviska.
(35)  –	K tomu viz bod 9 tohoto stanoviska.
(36)  –	Francouzština: „le candidat qui répondait le mieux à l’ensemble des exigences mentionnées dans l’avis de vacance“ (viz bod 32 napadeného rozsudku).
(37)  –	Francouzština: „solide expérience de management de personnel [et] capacité de gestion, mobilisation et supervision de grandes équipes“.
(38)  –	Rozsudky ze dne 6. dubna 2006, General Motors v. Komise (C‑551/03 P, Sb. rozh. s. I‑3173, bod 54) a ze dne 21. září 2006, JCB v. Komise (C‑167/04 P, Sb. rozh. s. I‑8935, bod 108); v tomtéž smyslu rozsudek ze dne 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada (C‑229/05 P, Sb. rozh. s. I‑439, bod 37).
(39)  –	Tabulka v příloze zprávy ze dne 18. listopadu 2002 obsahuje u osoby pana Naqviho ve sloupci „commentaires“ komplexní hodnocení: „La candidature satisfait aux critères énoncés dans la description du poste“.
(40)  –	Soud v něm uvádí, že orgán oprávněný ke jmenování se nedopustil žádného zjevně nesprávného posouzení, když vycházel z toho, že pan Naqvi splňuje požadavky v oblasti řízení zaměstnanců. Soud odkazuje zejména na formulář žádosti, ze kterého vyplývá, že Naqvi měl zkušeností potvrzenou schopnost řídit zaměstnance, kterou získal jako vedoucí oddělení, tak i jako vedoucí delegací, a že se zdál být způsobilým k tomu, aby motivoval skupinu zaměstnanců. Odkazuje mimo jiné na dvě správní ohodnocení pana Naqviho z doby předcházející výběrovému řízení.
(41)  –	K tomu viz bod 29 tohoto stanoviska a judikatura uvedená v poznámce pod čarou 15.
(42)  –	V tomto smyslu rozsudek ze dne 18. května 2006, Archer Daniels Midland a další v. Komise (C‑397/03 P, Sb. rozh. s. I‑4429, bod 60), jakož i rozsudky uvedené v poznámce pod čarou 15 Aalborg Portland a další v. Komise (bod 372) FEG v. Komise (bod 72) a TU v. Komise (bod 85).
(43)  –	Viz výše body 58 až 62 tohoto stanoviska.
(44)  –	Francouzština: „enjeux du poste“.
(45)  –	Francouzština: „sensibilité pour la réforme“.
(46)  –	Bod 55 napadeného rozsudku.
(47)  –	Body 56 až 58 napadeného rozsudku.
(48)  –	K tomu viz bod 29 tohoto stanoviska a judikatura uvedená v bodu 15 tohoto stanoviska.
(49)  –	Rozsudek ze dne 26. října 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun v. Komise (C‑68/05 P, Sb. rozh. s. I‑10367, bod 54 s dalšími odkazy).
(50)  –	Jak již bylo uvedeno v souvislosti se vzájemným kasačním opravným prostředkem Komise, navrhovatel se před Soudem prvního stupně domáhal toho, že průběh výběrového řízení, při kterém příslušný generální ředitel učinil předběžný výběr, podle něhož se pak v rozhodující míře řídily CCN, jakož i orgán oprávněný ke jmenování, byl stižen procesními vadami (k tomu viz výše, body 46 a 47 tohoto stanoviska).
(51)  –	Rozsudek Koninklijke Coöperatie Cosun v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 49, bod 55).
(52)  –	K tomu viz shrnutí jeho argumentů v bodu 39 napadeného rozsudku.