62003CC0070_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. V rámci této žaloby pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES Komise tvrdí, že Španělské království tím, že neúplně provedlo směrnici Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách(2)
(dále jen „směrnice“) do svého vnitrostátního právního řádu nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze Smlouvy a z této směrnice.
2. Žaloba Komise se týká zejména dvou bodů. Prvním bodem je nepřesné provedení Španělským královstvím pravidla pro výklad obsaženého v čl. 5 třetí větě směrnice do jeho vnitrostátního právního řádu. Druhý bod se týká nepřesného provedení čl. 6 odst. 2 směrnice, který se týká použitelného práva. Lhůta k provedení směrnice uplynula dne 31. prosince 1994.
II – První žalobní důvod Komise: čl. 5 třetí věta směrnice
3. První žalobní důvod se týká nepřesného provedení čl. 5 třetí věty směrnice do španělského právního řádu. Článek 5 stanoví jako základní pravidlo, že, pokud jsou ve spotřebitelských smlouvách písemné podmínky, musí být tyto podmínky sepsány jasným a srozumitelným jazykem. Tento článek dále obsahuje v druhé a třetí větě následující pravidlo pro výklad:
„[…] Při pochybnosti o významu některé podmínky má převahu výklad, který je pro spotřebitele nejpříznivější. Toto pravidlo pro výklad se nepoužije v souvislosti s postupy stanovenými v čl. 7 odst. 2.“
Tyto postupy stanovené v čl. 7 odst. 2 představují tzv. kolektivní žaloby na zrušení „[…] podle nichž osoby nebo organizace, které mají podle vnitrostátních právních předpisů oprávněný zájem na ochraně spotřebitelů, mohou požádat v souladu s vnitrostátními právními předpisy soud nebo příslušné správní orgány o rozhodnutí, zda smluvní podmínky sepsané pro obecné použití jsou nepřiměřené, aby tak mohly použít vhodné a účinné prostředky k zabránění dalšímu použití takových podmínek“. Podle čl. 3 odst. 1 směrnice je podmínka považována za „nepřiměřenou“, pokud […] v rozporu s požadavkem přiměřenosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele“.
4. Směrnice byla provedena do španělského právního řádu zákonem č. 7/1998 ze dne 13. dubna 1998 o obecných smluvních podmínkách(3) (dále jen „zákon č. 7/1998”), kterým se mění obecný zákon č. 26/1984 ze dne 19. července 1984 o ochraně spotřebitelů a uživatelů(4) (dále jen „obecný zákon č. o 26/1984”). Článek 10
odst. 2 obecného zákona č. 26/1984, ve znění zákona č. 7/1998 provádí článek 5 směrnice následovně:
„Při pochybnosti o významu některé podmínky má převahu výklad, který je pro spotřebitele nejpříznivější.“
Ve španělském právním řádu nebylo přijato ustanovení, které by odpovídalo čl. 5 třetí větě směrnice.
5. Komise tvrdí, že španělský zákonodárce nesprávně provedl toto ustanovení do vnitrostátního právního řádu, když neupřesnil, že pravidlo nejpříznivějšího výkladu pro spotřebitele uvedené v čl. 5 druhé větě se nepoužije na kolektivní žaloby na zrušení. Tvrdí, že kolektivní žaloby by ztratily smysl, pokud by prodávající zboží nebo poskytovatel služeb mohl odvoláním se na toto pravidlo pro výklad dosáhnout, že podmínka nebude považována za nepřiměřenou. V rozporu s tím, co tvrdí španělská vláda, nelze vyvodit z čl. 10 odst. 2 obecného zákona č. 26/1984, ve znění změn, že pravidlo pro výklad se použije výlučně pro individuální žaloby. Jelikož neexistují výslovná ustanovení omezující použití tohoto pravidla na individuální žaloby, je nutno vyvodit závěr, že se použije na oby typy žalob.
6. Španělská vláda uplatňuje, že španělské právní předpisy upravují jak individuální, tak kolektivní žaloby a že pravidlo pro výklad podle čl. 5 věty druhé směrnice se použije výlučně na individuální žaloby. Dodává v tomto směru, že pokud kolektivní žaloby mají za účinek, že podmínka je považována za nepřiměřenou při použití běžných metod, této žalobě bude vyhověno, aniž by na tom něco mohl změnit uzší výklad ve prospěch toho či onoho spotřebitele. Španělská vláda dále tvrdí, že španělské právní předpisy, které poskytují vyšší ochranu než směrnice, obsahují seznam podmínek, které jsou ve všech případech považovány za nepřiměřené.
Kogentní povaha tohoto seznamu brání tomu, aby dovolávání se výkladu ve prospěch spotřebitele sloužilo jako obrana proti kolektivním žalobám na zrušení. Jelikož je toto zřejmé, španělské vládě není jasné, proč by se měl znovu doslovně opakovat text čl. 5 věty třetí směrnice ve španělských právních předpisech. Španělská vláda se domnívá, že použití tohoto pravidla je ve španělském právním řádu dostatečně zajištěno. V této souvislosti poukazuje španělská vláda rovněž na článek 1228 španělského občanského zákoníku, který stanoví, že „výklad nejasných smluvních podmínek nesmí upřednostňovat stranu, která je odpovědná za tuto nejasnost“. Kromě toho, Tribunal Supremo rozhodl, že toto pravidlo se použije rovněž na adhezní smlouvy.
7. To, v čem si odporují účastníci řízení ohledně prvního žalobního důvodu, není ani tak obsah povinnosti vyplývající z článku 5, ale spíše způsob provedení této povinnosti do vnitrostátního právního řádu. Komise se domnívá, že omezení, které s sebou nese pravidlo pro výklad ve prospěch spotřebitele uvedené v čl. 5 třetí větě směrnice, rovněž známé jako výklad contra preferentem, musí vyplývat výslovně ze znění zákona. Španělská vláda se odvolává na to, že ze systematiky španělského zákona vyplývá, že toto pravidlo pro výklad se použije výlučně na na individuální žaloby, a proto není nutné výslovně určit, že se nevztahuje na kolektivní žaloby na zrušení podle čl. 7 odst. 2 směrnice. K věci samé španělská vláda uvádí, že výklad ve prospěch (individuálního) spotřebitele není namístě použít v rámci žaloby, jejímž předmětem je zákaz obecného používání některých nepřiměřených podmínek.
8. Svoboda členských států zvolit si formu a prostředky k dosažení výsledku stanoveného směrnicí byla přesněji definována v bohaté judikatuře Soudního dvora. V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že při provádění směrnice do vnitrostátního právního řádu není nutné, aby byla její ustanovení převzata formálně a doslovně do výslovného a zvláštního právního předpisu. V závislosti na jejím obsahu může postačovat všeobecný právní kontext, pokud tento účinně zajišťuje plné použití směrnice dostatečně jasným a přesným způsobem tak, že tam, kde směrnice vytváří práva pro jednotlivce, se jednotlivci budou moci seznámit s veškerými svými právy a budou se jich případně moci dovolávat v řízení před vnitrostátními soudy.(5) Tento poslední bod je obzvláště důležitý tam, kde směrnice přiznává práva státním příslušníkům jiného členského státu, k čemuž bude v oblasti ochrany spotřebitelů vždy docházet.
9. Vnitrostátní právní rámec musí proto zajistit, že výsledku sledovaného směrnicí je skutečně dosaženo. Kromě toho musí být možné prosadit jeho dodržování v řízení před příslušnými vnitrostátními (soudními) orgány. Pokud ve vnitrostátní právní úpravě přetrvává nejistota ohledně souladu vnitrostátních ustanovení s ustanoveními směrnice, která přiznávají práva jednotlivci, tato nejistota nemůže být použitím systematického výkladu těchto ustanovení nebo odkazem na výklad vnitrostátních soudů v souladu se směrnicí. Jak Soudní dvůr rozhodl, případná vnitrostátní judikatura, za předpokladu, že je ustálená, která vykládá vnitrostátní právní předpisy ve smyslu, který má být pokládán za v souladu s požadavky směrnice, nemůže představovat jasnost a přesnost požadovanou k uspokojení požadavku právní jistoty.(6)
10. Pokud byl čl. 5 druhá věta směrnice doslovně proveden do španělského právního řádu, je možno si v projednávaném případě položit otázku, zda z toho dostatečně jasným způsobem rovněž vyplývá, že rozsah použití tohoto pravidla pro výklad je omezen na individuální žaloby, a proto, v souladu s čl. 5 třetí větou směrnice, se nevztahuje na kolektivní žaloby na zrušení. Pro posouzení, zda je v tomto směru dosaženo výsledku směrnice, je nejdříve nutné blíže přezkoumat
ratio legis
tohoto na první pohled paradoxního ustanovení.
11. Pravidlo pro výklad obsažené v čl. 5 odst. 2 směrnice má subsidiární povahu, protože se použije až tehdy, když po přezkoumání podmínky běžnými metodami přetrvává pochybnost o významu této podmínky. Ve sporu mezi spotřebitelem a prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb ohledně smluvní podmínky, bude smluvní podmínka vykládána ve prospěch spotřebitele. Nejasnost této podmínky a následky, které z toho vyplývají, jsou přičítány prodávajícímu zboží nebo poskytovateli služeb. Jde o případy, kdy smlouva byla již uzavřena a je třeba následně rozhodnout, zda se jedná o nepřiměřenou podmínku, či nikoliv. Toto pravidlo pro výklad je v souladu s cílem směrnice, kterým je ochrana spotřebitele při uzavírání (přeshraničních) obchodů.
12. Kolektivní žaloby na zrušení podané organizacemi spotřebitelů se svou povahou odlišují od žalob podaných jednotlivými spotřebiteli proti prodávajícím zboží nebo poskytovateli služeb v řadě prvků. Svým preventivním charakterem jsou určené mj. na ochranu spotřebitele jako takového před použitím podmínek v obecných smluvních podmínkách, které jsou považovány za nepřiměřené. Tímto způsobem se prostřednictvím vnějšího pozitivního vstupu vyrovná nevyvážená situace existující mezi spotřebitelem a prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb(7) . Posouzení takových podmínek se zde uskutečňuje abstraktním způsobem, aniž by měl žalobce osobní zájem na výsledku.
13. V žalobě ve smyslu čl. 7 odst. 2 směrnice musí příslušný soudní nebo správní orgán přezkoumat, opíraje se o běžné metody výkladu vnitrostátních právních předpisů, zda je podmínka nepřiměřená ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice a případně nařídit její zrušení. Pokud by bylo možné vykládat spornou podmínku ve prospěch spotřebitele, v případě přetrvávajících pochybnostech při použití pravidla contra preferentem, zůstala by tato podmínka použitelná, což by nebylo nutně ve prospěch spotřebitele. K dosažení co nejpříznivějšího výsledku pro spotřebitele je nutno v rámci abstraktního přezkoumání kolektivních žalob na zrušení vycházet z negativních účinků podmínky pro spotřebitele. Paradox proto spočívá v tom, že výklad v neprospěch spotřebitele vede k jeho silnější ochraně.
14. To je důvod, proč není možné použít pravidlo pro výklad podle čl. 5 druhé věty a pro kolektivní žalobu na zrušení. Podmínky obsažené v obecných smluvních podmínkách, které se použijí na četné smluvní vztahy, musejí být, na základě čl. 5 první věty směrnice, dostatečně jasné a srozumitelné pro spotřebitele. Jejich význam nesmí záviset na různých metodách výkladu, které je na ně možno použít.
15. Z toho plyne, že je namístě zajistit ve vnitrostátním právním řádu, aby přezkoumání podmínek určených pro všeobecné používání, v rámci kolektivních žalob na zrušení ve smyslu čl. 7 odst. 2 směrnice, vedlo nakonec k co nejpříznivějšímu výsledku pro spotřebitele. Podle systematiky směrnice bude tohoto výsledku dosaženo tím, že se v rámci tohoto přezkoumávání vyloučí použití pravidla contra preferentem, takže se použijí výlučně metody výkladu existující ve vnitrostátním právu.
16. Španělská vláda tvrdí, že výsledek sledovaný směrnicí je zajištěn jednak obecnou systematikou právní úpravy týkající se ochrany spotřebitelů a jednak obecnými smluvními podmínkami. Skutečnost, že čl. 5 věta druhá směrnice je proveden výlučně ustanoveními, která se týkají individuálních žalob (čl. 10 odst. 2 obecného zákona č. 26/1984, ve znění zákona č. 7/1998) vyplývá, že pravidlo pro výklad tam uvedené se nepoužije na kolektivní žaloby na zrušení v souladu s čl. 5 první větou směrnice. Posledně uvedené žaloby jsou upravené v kapitole IV zákona č. 7/1998 (články 12 až 20). Kromě toho, španělská vláda tvrdí, že španělské právní předpisy poskytují vyšší ochranu než směrnice, jelikož obsahují černý seznam podmínek, které jsou absolutně neplatné. Tímto způsobem je zabezpečen plný účinek směrnice i ohledně přezkoumávání podmínek v rámci kolektivních žalob na zrušení.
17. To je v rozporu s tím, že, jak uvádí Komise, španělské právní předpisy obsahují prvky, z nichž vyplývá, že pravidlo pro výklad ve prospěch spotřebitele
je obecně použitelné. Stejně tak čl. 10 odst. 3 obecného zákona č. 26/1984, ve znění zákona č. 7/1998, který následuje za ustanovením obsahujícím toto pravidlo pro výklad, stanoví, že podmínky, které mají podle zákona o obecných smluvních podmínkách povahu obecné podmínky, se vztahují „taktéž“ na ustanovení tohoto zákona.
Tento zákon obsahuje také v čl. 6 odst. 2 pravidlo výkladu ve prospěch spotřebitele: pochybnosti ohledně výkladu nejasných obecných podmínek se vyřeší ve prospěch stany přistupující ke smlouvě. Pokud by španělský zákonodárce chtěl omezit rozsah použití pravidla pro výklad na individuální žaloby, mohl by tak výslovně učinit buď v čl. 10 odst. 3 obecného zákona č. 26/1984, nebo v článku 6 zákona č. 7/1998. Jelikož se tak nestalo, logickým závěrem je, že toto pravidlo se použije na oba typy žalob.
18. Při neexistenci konkrétních indicií, že pravidlo contra preferentem
je používáno v rozporu se směrnicí při přezkoumávání podmínek v rámci kolektivních žalob na zrušení, nelze s jistotou konstatovat, že výsledku sledovaného směrnicí nebylo ve španělském právním řádu dosaženo. Z rozsahu použití příslušných ustanovení zákona rovněž vyplývá, že existuje právní možnost, že toto pravidlo pro výklad lze použít v případech uvedených v čl. 7 odst. 2 směrnice. Pokud je pravidlo týkající se výkladu ustanovení právní úpravy určující pro obsah takovýchto ustanovení, musí být toto pravidlo stanoveno stejným způsobem, jako ustanovení, na které se vztahuje. Za těchto okolností jsem proto názoru, že španělské právní předpisy nezajišťují dostatečně, aby se pravidlo pro výklad obsažené v čl. 5 odst. 2 směrnice nepoužilo v rámci žalob uvedených v čl. 7 odst. 2 směrnice.
19. První žalobní důvod Komise je proto opodstatněný.
III – Druhý žalobní důvod Komise: čl. 6 odst. 2 směrnice
20. Druhý žalobní důvod Komise se týká způsobu, jakým byl čl. 6 odst. 2 směrnice proveden do španělského právního řádu. Toto ustanovení stanoví:
„Členské státy přijmou nezbytná opatření pro zajištění toho, aby spotřebitel neztratil ochranu, kterou mu poskytuje tato směrnice, proto, že si zvolil právní předpisy třetí země jako právní předpisy vztahující se na smlouvu, jestliže smlouva úzce souvisí s územím členských států.“
21. Článek 10a třetí pododstavec obecného zákona č. 26/1984, ve znění zákona č. 7/1998, který provádí čl. 6 odst. 2 směrnice do španělského právního řádu, zní: „Pravidla na ochranu spotřebitelů proti nepřiměřeným smluvním podmínkám se použijí za podmínek uvedených v článku 5 Římské úmluvy z roku 1980 o právu rozhodném pro smluvní závazky bez ohledu na právo, který si strany pro smlouvu zvolily.“
22. Článek 5 odst. 2 Římské úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazky (dále jen „Římská úmluva z roku 1980“), stručně shrnuto, stanoví, že volba rozhodného práva stranami nesmí vést ke zbavení ochrany spotřebitele, kterou mu zajišťují kogentní ustanovení práva země, ve které má své obvyklé bydliště, v případech uvedených v tomto článku. Podle čl. 5 odst. 1 Římské úmluvy z roku 1980 se toto ustanovení použije na smlouvy uzavřené spotřebiteli, jejichž předmětem je poskytnutí hmotných movitých věcí nebo služeb, jakož i na smlouvy určené k financování tohoto plnění.
23. V této souvislosti je nutno připomenout čl. 3 druhý pododstavec
zákona č. 7/1998, který zní:
„Aniž jsou dotčena ustanovení mezinárodních smluv a úmluv, [tento zákon] se rovněž použije na smlouvy, které se řídí cizím právem, pokud zájemce projevil svůj souhlas na španělském území a pokud na něm má své obvyklé bydliště.“
24. Komise uplatňuje že cílem čl. 6 odst. 2 směrnice je zajistit ochranu všem spotřebitelům ve všech smlouvách uzavřených s prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb, zatímco článek 10a obecného zákona č. 26/1984 stanovuje takovou ochranu jen pro určité druhy smluv (konkrétně těch, které jsou uvedené v čl. 5 odst. 1 Římské úmluvy) a pouze při splnění určitých podmínek (konkrétně těch uvedených v čl. 5 odst. 2 Římské úmluvy). Tyto podmínky jsou více omezjící než pouhý požadavek stanovený v čl. 6 odst. 2 směrnice, který pouze vyžaduje, aby „smlouva úzce souvisela s územím členských států“.
25. Podle španělské vlády vyplývá ze soudržného výkladu („interpretación integradora“) španělských právních ustanovení na ochranu spotřebitele před nepřiměřenými podmínkami, že tato ustanovení mají kogentní charakter. Použijí se bez ohledu na rozhodné právo, které si strany zvolily pro smlouvu. Tato ustanovení zohledňují jak směrnici, tak Římskou úmluvu z roku 1980. Článek 3 odst. 2 zákona č. 7/1998 stanoví kogentní použití španělských právních předpisů na smlouvy, které se řídí jiným právním řádem, pokud zájemce projevil svůj souhlas na španělském území a má tam své bydliště. Pojem „úzké souvislosti s územím členských států“ je tudíž konkretizován pro smlouvy, které mají souvislost se španělským právem.
26. Článek 6 odst. 2 směrnice směřuje k zajištění toh o, že ochranný účinek směrnice nebude možno obejít tím, že smluvní strany zvolí právní řád nečlenského státu jako rozhodné právo pro smlouvu. K dosažení tohoto cíle si směrnice zvolila
jako kolizní normu široké kritérium: musí existovat úzká souvislost mezi smlouvou a územím členských států. Jelikož článek 10a obecného zákona č. 26/1984 v platném znění odkazuje na článek 5 Římské úmluvy z roku 1980, je nutno si položit otázku, zda ochranný účel směrnice není ohrožen.
27. Zastávám názor, že se zde jedná o takový případ. Kritérium úzké souvislosti mezi smlouvou a územím členského státu uvedeného ve směrnici, vytváří prostor pro pružný výklad. Stanoví tak nízkou hranici pro aktivování ochranného účinku směrnice v případech, kdy si strany zvolily použít právní řád nečlenského státu jako rozhodné právo pro svou smlouvu. Naopak ustanovení čl. 10a odst. 3 obecného zákona č. 26/1984, v platném znění, zavádí odkazem na článek 5 Římské úmluvy kritéria, která mají za následek, že použití ustanovení směrnice není zajištěno ve všech případech, kterých se týká ustanovení čl. 6 odst. 2 směrnice.
28. Článek 5 Římské úmluvy z roku 1980 stanoví totiž použití (kogentních) ustanovení právního řádu členského státu, kde má spotřebitel své obvyklé bydliště, bez ohledu na volbu stran smlouvy, přičemž toto použití závisí na splnění podmínek, které směrnice nestanoví. Proto je třeba, aby a) uzavření smlouvy v tomto státě předcházel výslovný návrh nebo reklama a spotřebitel musí vykonat v tomto státě nevyhnutelné právní úkony k uzavření smlouvy nebo b) druhá smluvní strana musí převzít objednávku spotřebitele v tomto státě nebo c) prodávající musí zorganizovat cestu s cílem přimět spotřebitele k uzavření smlouvy. Tato omezení snižují rozsah ochrany stanovený v čl. 6 odst. 2 směrnice. Navíc rozsah použití článku 5 Římské úmluvy z roku 1980 je omezen na smlouvy uvedené v prvním odstavci tohoto ustanovení. Bez ohledu na to, jak velký může být materiální dosah tohoto ustanovení, vztahuje se směrnice na všechny smlouvy uzavřené mezi spotřebitelem a prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb, takže nelze vyloučit, že určité druhy smluv jsou neprávem vyloučeny z rozsahu působnosti článku 10a odst. 3.
29. Co se týče poukazování španělské vlády na čl. 3 odst. 3 zákona č. 7/1998, je třeba stejně tak podotknout, že se toto ustanovení vztahuje výlučně na obecné smluvní podmínky, a ne zvláště na spotřebitelské smlouvy, a stanoví rovněž dvě omezující podmínky, které nejsou slučitelné se systémem ochrany směrnice. Kumulativní podmínky, jednak, že spotřebitel musí mít své obvyklé bydliště na španělském území, a jednak, že tam musí vykonat projev své vůle, se rovněž uplatní v projednávaném případě. Také tyto požadavky omezují ochranu zajištěnou ustanovením čl. 6 odst. 2 směrnice.
30. Konečně, pokud jde o argument španělské vlády, podle kterého je výsledek sledovaný směrnicí dosažen systematickým nebo integrovaným výkladem relevantních španělských právních předpisů, je třeba rovněž poukázat na judikaturu Soudního dvora k této směrnici.(8) Jednoznačně z ní vyplývá, že práva, která vyplývají pro jednotlivce ze směrnice, musí být ve vnitrostátní právní úpravě zakotvena jasně a určitě. Jak vyplývá z výše uvedeného, pokud jde o čl. 6 odst. 2 směrnice, tak tomu tak vůbec není.
31. Druhý žalobní důvod Komise je tak proto rovněž opodstatněný.
IV – Závěry
32. V důsledku toho navrhuji, aby Soudní dvůr
„– určil, že Španělské království tím, že neúplně provedlo článek 5 a čl. 6 odst. 2 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách do svého vnitrostátního právního řádu, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze Smlouvy a z této směrnice;
– uložil Španělskému království náhradu nákladů řízení.“
(1) .
(2)
–	Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, S. 288.
(3)
–	Ley 7/1998,
de 13 de abril, sobre Condiciones Generales de la Contratación, Boletín Oficial del Estado n o
89,
ze dne 14. dubna 1998, s. 12304.
(4)
–	Ley General 26/1984, de 19 de julio, para la Defensa de los Consumidores y Usarios, Boletín Oficial del Estado no 176, ze dne 24. července, s. 21686.
(5)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 30. května 1991, Komise v. Německo (C-361/88, Recueil, s. I-2567, bod 15) a ze dne 11. srpna 1995, Komise
v. Německo (C-433/93, Recueil, s. I-2303, bod 18).
(6)
–	Rozsudek ze dne 10. května 2001, Komise v. Nizozemsko (C-144/99, Recueil, s. I-3541, bod 21).
(7)
–	Rozsudek ze dne 27. června 200, Océano Grupo Editorial a Salvat Editores (C-240/98 – C-244/98, Recueil, s. I-4941, bod 27) a rozsudek ze dne 24. června 2002, Komise v. Itálie (C-372/99, Recueil, s. I-819, body 14 a 15).
(8)
–	Uvedená výše v poznámce pod čarou 6.