62006CC0003_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Kasační opravný prostředek podaný v projednávané věci Groupe Danone (dále jen „navrhovatelka“) směřuje ke zrušení rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 25. října 2005 ve věci T‑38/02, Groupe Danone v. Komise (dále jen „napadený rozsudek“)(2) . Předmětem uvedené věci byla žaloba na neplatnost rozhodnutí Komise 2003/569/ES ze dne 5. prosince 2001 (dále jen „napadené rozhodnutí“)(3), kterým byla navrhovatelce uložena pokuta za její účast na kartelové dohodě v belgickém pivovarnickém průmyslovém odvětví. Soud v převážné části potvrdil napadené rozhodnutí, snížil však výši pokuty. V řízení v projednávané věci, které se týká pouze stanovení výše pokuty, navrhovatelka poukazuje na to, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když se opíral o nesprávný výklad pojmu „opakované protiprávní jednání“, a že překročil své pravomoci, když změnil metodu výpočtu Komise.
I – Skutkový a právní základ kasačního opravného prostředku
A – Právní rámec
2. V rozhodné době bylo provádění článků 81 ES a 82 ES, včetně pokut, které může Komise uložit v případě protiprávního jednání, upraveno nařízením Rady (EHS) č. 17(4) .
3. Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 stanoví:
„Komise může podnikům nebo sdružením podniků uložit rozhodnutím pokuty ve výši od 1 000 [eur] do 1 000 000 [eur] nebo v částce tuto výši přesahující, ale nepřesahující 10 % obratu dosaženého v předchozím účetním roce všemi podniky, které se na porušení podílely, a pokud úmyslně nebo z nedbalosti:
a) poruší čl. [81] odst. 1 a článek [82] Smlouvy; nebo
b) poruší povinnosti uložené podle čl. 8 odst. 1 [nařízení].
Při stanovení výše pokuty se bere v úvahu závažnost a trvání daného porušení.“
4. Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171; dále jen „pokyny“) upravují metodu stanovování výše takových pokut, „která [vychází] ze základní částky, jež bude zvýšena s ohledem na přitěžující okolnosti, nebo snížena s ohledem na polehčující okolnosti“ (druhý bod preambule pokynů).
5. Podle pokynů se „[tato] základní částka […] stanoví podle závažnosti a délky trvání protiprávního jednání, což jsou jediná kritéria uvedená v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17“ (bod 1 pokynů). Základní částka se zvýší z důvodů přitěžujících okolností, jako například opakovaného protiprávního jednání stejného typu spáchaného stejným podnikem (bod 2 pokynů). Základní částka se sníží z důvodů polehčujících okolností (bod 3 pokynů).
6. Podle článku 229 ES, „[n]ařízení vydaná společně Evropským parlamentem a Radou nebo Radou […] mohou na Soudní dvůr přenést pravomoc k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci týkající se sankcí, které tato nařízení stanoví.“
7. Ve světle uvedeného ustanovení článek 17 nařízení č. 17 stanoví:
„Soudní dvůr má […] pravomoc [soudního přezkumu v plné jurisdikci] ve smyslu článku [229 ES] přezkoumat rozhodnutí, jimiž Komise stanovila pokutu nebo penále; Soudní dvůr může uložené pokuty nebo penále zrušit, snížit nebo zvýšit.“
B – Skutkový základ sporu
8. Napadené rozhodnutí(5) je určeno navrhovatelce a rovněž Interbrew, Alken‑Maes, Haacht a Martens. V uvedeném rozhodnutí jsou shledána dvě různá protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže, tedy jednak celkový souhrn dohod nebo jednání ve vzájemné shodě v belgickém pivovarnickém průmyslu (dále jen „kartelová dohoda Interbrew/Alken-Maes“), a jednak jednání ve vzájemné shodě v oblasti prodeje piva pod značkou distributora.
9. Navrhovatelka byla v rozhodné době mateřskou společností Alken-Maes. Vzhledem k její aktivní roli v kartelové dohodě Interbrew/Alken-Maes byla totiž Komise názoru, že navrhovatelka musí být shledána odpovědnou jak za svou vlastní účast, tak za účast Alken-Maes v uvedené kartelové dohodě(6) . Komise se naproti tomu domnívala, že není důvod shledat navrhovatelku odpovědnou za účast její dceřiné společnosti na jednání ve vzájemné shodě v oblasti prodeje piva po značkou distributora vzhledem k tomu, že se sama této kartelové dohody neúčastnila(7) .
10. Na základě její účasti na kartelové dohodě Interbrew/Alken-Maes v době od 28. ledna 1993 do 28. ledna 1998 byla napadeným rozhodnutím navrhovatelce uložena pokuta ve výši 44,043 milionu eur(8) .
11. Pokuta byla vypočtena takto:
>lt>1
12. V napadeném rozhodnutí jsou uvedeny následující přitěžující okolnosti: zaprvé, porušení článku 81 ES představovalo opakované protiprávní jednání, neboť navrhovatelka již byla dvakrát shledána odpovědnou za protiprávní jednání stejného druhu(9) ; zadruhé, navrhovatelka nutila Interbrew k rozšíření jejich spolupráce, přičemž jí hrozila odvetnými opatřeními v případě, že by odmítla(10) .
C – Napadený rozsudek
13. Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 22. února 2002 navrhovatelka podala žalobu na neplatnost napadeného rozhodnutí. Podpůrně se navrhovatelka domáhala snížení výše pokuty.
14. Soud zamítl všechny žalobní důvody uplatňované navrhovatelkou s výjimkou pátého žalobního důvodu, vycházejícího z neopodstatněného uplatnění přitěžující okolnosti na základě pohrůžek určených Interbrew(11) . Soud rozhodl, že ačkoli byla pohrůžka určena Interbrew, nebylo prokázáno, že Interbrew souhlasila s rozšířením kartelové dohody z důvodu této pohrůžky(12) . Z uvedeného důvodu Soud stanovil celkové zvýšení základní částky pokuty uplatněné na základě přitěžujících okolností ve výši 40 % namísto 50 %(13) . Soud použil metodu výpočtu odlišnou od metody použité v rozhodnutí a snížil výši pokuty na 42,4125 milionu eur a zamítl zbývající část žaloby.
15. Dne 4. ledna 2006 navrhovatelka podala kasační opravný prostředek proti rozhodnutí Soudu.
II – Rozbor kasačního opravného prostředku
16. Navrhovatelka uplatňuje pět důvodů na podporu svého kasačního opravného prostředku, kterým se domáhá částečného zrušení napadeného rozsudku. Tyto důvody se týkají, zaprvé, výkladu pojmu „opakované protiprávní jednání“ Soudem a, zadruhé, změny metody výpočtu výše pokuty.
A – Důvody kasačního opravného prostředku týkající se uplatnění opakovaného protiprávního jednání jako přitěžující okolnosti
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku: porušení zásady nulla poena sine lege
17. Navrhovatelka tvrdí, že Soud při potvrzení zvýšení pokuty uložené navrhovatelce na základě přitěžující okolnosti spočívající v opakovaném protiprávním jednání nepřihlédl k zásadě legality a související zásadě zákazu zpětné účinnosti přísnějších sankcí. Navrhovatelka tvrdí, že právo Společenství neobsahuje žádný jasný a dostatečně předvídatelný právní základ pro uplatnění opakovaného protiprávního jednání jako přitěžující okolnosti. Navrhovatelka argumentuje, že v každém případě takový právní základ neexistoval v době předchozího protiprávního jednání.
18. V bodě 351 napadeného rozsudku Soud uvedl, že Komise neporušila zásadu nulla poena sine lege, když uplatnila opakované protiprávní jednání jako přitěžující okolnost, „neboť je nesporné, že tato možnost je zakotvena v bodě 2 první odrážce pokynů a že se nelze domnívat, že tyto pokyny překračují právní rámec sankcí vymezený čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17“.
19. Uvedená formulace by mohla naznačovat to, že Soud považoval bod 2 pokynů za právní základ zjištění Komise, pokud jde o opakované protiprávní jednání navrhovatelky. Takový výklad pokynů by byl ovšem nesprávný. Pokyny zajišťují právní jistotu, neboť stanoví metodu výpočtu, kterou si Komise uložila, nepředstavují ovšem právní základ pro stanovení výše pokuty(14) . Mám nicméně za to, že Soudní dvůr by měl první důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky zamítnout(15) .
20. Zaprvé, tvrzení navrhovatelky, že Soud porušil zásadu nulla poena sine lege, neboť v době předchozích protiprávních jednání neexistoval odpovídající právní základ, vychází z nesprávného předpokladu. Rozhodnou dobou z hlediska určení existence odpovídajícího právního základu pro zvýšení pokuty z důvodu opakovaného protiprávního jednání je okamžik posledního protiprávního jednání – tedy protiprávního jednání, které vedlo k přijetí rozhodnutí, v jehož rámci bylo předchozí protiprávní jednání uplatněno jako přitěžující okolnost. V této souvislosti lze obdobně použít rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 29. března 2006 ve věci Achour, kde uvedený soud rozhodl, že „přihlédnutí k minulým událostem je třeba odlišovat od pojmu ‚zpětného použití práva‘  stricto sensu “(16) . Je tedy rozhodující, zda v době posledního protiprávního jednání mohla navrhovatelka předvídat právní důsledky svého jednání a odpovídajícím způsobem své jednání přizpůsobit(17) .
21. Existoval v době posledního protiprávního jednání odpovídající právní základ pro uplatnění opakovaného protiprávního jednání jako přitěžující okolnosti? Relevantním právním základem je čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, který jasně a jednoznačně stanoví(18), že Komise může uložit pokutu podniku, který porušil článek 81 ES nebo 82 ES. Stanoví dále, že pokuta nemůže překročit 10 % obratu podniku dosaženého v předchozím účetním roce a že „[p]ři stanovení výše pokuty se bere v úvahu závažnost a trvání daného porušení“(19) . Článek 15 odst. 2 sice stanoví jasný strop, obsahuje však širokou formulaci, pokud jde o skutečnosti, na jejichž základě se stanovuje přesná výše pokuty. V oblasti práva hospodářské soutěže mám nicméně za to, že je zpravidla přiměřené a předvídatelné, pokud Komise v rámci svého prostoru pro uvážení posuzuje opakované protiprávní jednání jako aspekt související se závažností protiprávního jednání. To patrně vyplývá i z judikatury Soudního dvora.
22. Podle ustálené judikatury Soudního dvora „při posouzení závažnosti protiprávního jednání za účelem stanovení výše pokuty musí Komise rovněž zohlednit nejen konkrétní okolnosti věci, ale rovněž souvislosti, ve kterých k dotčeném protiprávnímu jednání došlo, a musí zajistit, aby její opatření měla potřebný odrazující účinek, zejména pokud jde o druhy protiprávního jednání, které jsou obzvláště škodlivé z hlediska dosažení cílů Společenství(20) . Ve výše uvedeném rozsudku ze dne 29. června 2006, SGL Carbon v. Komise, Soudní dvůr potvrdil svou judikaturu a rozhodl, že: „[…] zatímco základní částka pokuty se stanoví v závislosti na protiprávním jednání, jeho závažnost se určí odkazem na množství jiných okolností, v případě kterých Komise disponuje prostorem pro uvážení. Zohlednění přitěžujících okolností při stanovení pokuty je v souladu s úlohou Komise zabezpečit soulad s pravidly hospodářské soutěže.“(21) V rozsudku ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland v. Komise, Soudní dvůr potvrdil, že opakované protiprávní jednání musí být zohledněno při posuzování závažnosti protiprávního jednání(22) . V tomto ohledu judikatura Soudního dvora odpovídá judikatuře Soudu. V rozsudku ze dne 17. prosince 1991, Enichem Anic v. Komise, Soud rozhodl, že „skutečnost, že Komise již dříve shledala podnik odpovědným za porušení pravidel hospodářské soutěže a uložila mu za toto protiprávní jednání sankci, lze považovat za přitěžující okolnost k tíži takového podniku“(23) .
23. Důvod uplatňovaný navrhovatelkou na podporu jejího kasačního opravného prostředku je tedy v rozporu s judikaturou Soudního dvora, podle níž čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 představuje odpovídající právní základ pro uplatnění takových přitěžujících okolností, jako je opakované protiprávní jednání.
24. Argument navrhovatelky, podle kterého neexistuje odpovídající právní základ z důvodu, že Komise v době posledního protiprávního jednání dosud pokyny nepřijala, je rovněž nepřesvědčivý. Pokyny nepředstavují právní základ pro stanovení výše pokuty. Upřesňují pouze uplatňování čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17(24) . Navrhovatelka mohla i přes neexistenci pokynů předvídat právní důsledky svého jednání.
25. Ostatně ještě před přijetím a zveřejněním pokynů totiž Komise v některých svých rozhodnutích(25) zohlednila opakované protiprávní jednání, zejména v rozhodnutí týkajícím se předposledního porušení článku 81 ES navrhovatelkou(26) .
26. Proto zejména ve světle judikatury uvedené v bodě 22 tohoto stanoviska navrhovatelka nemůže tvrdit, že nemohla předvídat zohlednění opakovaného protiprávního jednání jako přitěžující okolnosti v době, kdy dotčené protiprávní jednání spáchala(27) .
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku: porušení zásady právní jistoty
27. Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka poukazuje na to, že Soud tím, že odmítl omezit dobu, po kterou lze uplatnit opakované protiprávní jednání, nesprávně použil zásadu právní jistoty. Navrhovatelka zdůrazňuje, že první dvě rozhodnutí, ve kterých Komise shledala existenci protiprávního jednání, byla vydána v letech 1974 a 1984 – a že první z těchto rozhodnutí bylo vydáno za velmi specifických okolností. Navrhovatelka tvrdí, že Soud ve skutečnosti připustil existenci institutu „stálého opakovaného porušení“ v rozporu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států.
28. Mám za to, že tento důvod kasačního opravného prostředku se zakládá na nesprávném čtení napadeného rozsudku. Soud v zásadě rozhodl, že jelikož
nařízení č. 17 ani pokyny nestanoví promlčecí dobu, nedošlo k porušení zásady právní jistoty(28) . Jinými slovy, Soud uvedl, že při neexistenci promlčecí doby lze předvídat, že jakékoli protiprávní jednání stejného druhu, spáchané stejným podnikem a formálně konstatované Komisí v minulosti může být základem pro konstatování opakovaného protiprávního jednání(29) .
29. Jako východisko je tato úvaha správná. Zásada právní jistoty nevyžaduje existenci promlčení ve vztahu k opakovanému protiprávnímu jednání. Komise tedy disponuje určitým prostorem pro uvážení, co se týče určení doby, během které bude přihlížet k dřívějším zjištěním protiprávního jednání. Zejména s ohledem na možnost dlouhodobé existence podniků však Komise musí uplatňovat tuto posuzovací pravomoc tak, aby respektovala legitimní očekávání, pokud jde o to, která dřívější protiprávní jednání jsou dosud relevantní a která protiprávní jednání byla naopak ve všech ohledech zahlazena.
30. Zohlednění opakovaného jednání sleduje účel motivovat podniky, které vykazují sklony k porušování pravidel práva hospodářské soutěže, aby změnily své jednání. Při neexistenci promlčení Komise a soudy Společenství tudíž musí v každém případě přihlédnout k příznakům potvrzujícím existenci takových sklonů, například včetně doby, která uplynula mezi dotčenými protiprávními jednáními.
31. Právě tak Soud přistoupil k otázce právní jistoty v napadeném rozsudku. V bodech 354 až 355 uvedeného rozsudku Soud pečlivě doložil historii porušování pravidel hospodářské soutěže a upřesnil, že mezi každým z těchto opakovaných protiprávních jednání byl poměrně krátký časový odstup. Soud proto došel k závěru, že „opakování […] protiprávního chování žalobkyně […] svědčí o tom, že žalobkyně nevyvozuje odpovídající důsledky z konstatování, že se dopustila protiprávního jednání porušujícího pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže“.
32. Na podporu svého argumentu, že Soud měl uplatnit promlčecí dobu, se navrhovatelka dovolává ustálené judikatury počínaje rozsudkem ze dne 14. července 1972, Geigy v. Komise(30) . Ve skutečnosti však uvedená judikatura umožňuje použít argument a maiore ad minus
ve prospěch názoru, že soudům Společenství nepřísluší omezit dobu, po kterou lze zohlednit opakované protiprávní jednání. V uvedené věci byl Soudní dvůr požádán, aby rozhodl, zda Komise tím, že zahájila řízení pro porušení článku 81 ES až po uplynutí několika let, překročila přiměřenou časovou lhůtu. V takovém případě je nutnost zachování právní jistoty ještě naléhavější. V případě neexistence promlčení totiž existuje trvalá hrozba uložení sankce za jednání, které nastalo v plném rozsahu v minulosti. Do té doby navíc není formálně určeno, zda dotčené jednání bylo skutečně protiprávní. Soudní dvůr rozhodl, že „základní požadavek právní jistoty brání Komisi, aby na neurčito odložila výkon své pravomoci uložit pokutu“(31) . Soudní dvůr nicméně nestanovil promlčecí dobu. Namísto toho posoudil jednání Komise ve světle konkrétních okolností případu(32), což je právě to, co Soud učinil v projednávané věci.
33. Navrhovatelka tvrdí, že Soud dostatečně nezohlednil skutečnost, že rozhodnutím z roku 1974 nebyla navrhovatelce uložena sankce, nýbrž jí bylo pouze uloženo okamžitě ukončit dotčené protiprávní jednání(33) .
34. Toto tvrzení je neopodstatněné. Soud správně rozhodl, že „pojem ‚opakované protiprávní jednání‘ vzhledem k svému cíli nutně nepředpokládá konstatování předchozí peněžní sankce, ale pouze konstatování předchozího protiprávního jednání“(34) . Pouhá skutečnost, že Komise neukládá při konstatování protiprávního jednání sankci, totiž nevytváří legitimní očekávání, že k takovému protiprávnímu jednání nebude dále přihlíženo.
35. Z výše uvedených důvodu navrhuji, aby Soudní dvůr druhý důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky zamítl.
K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku: porušení povinnosti uvést odůvodnění
36. Svým třetím důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka uvádí, že napadený rozsudek je založen na rozporném odůvodnění, pokud jde o vztah mezi opakovaným protiprávním jednáním a nezbytností zajistit dostatečný odrazující účinek pokut. Navrhovatelka tvrdí, že Soud na jednom místě svého rozsudku uvedl, že za účelem posouzení závažnosti protiprávního jednání je nutné pojem „odrazování“ odlišit od pojmu „opakované protiprávní jednání“, zatímco později ve stejném rozsudku rozhodl, že opakované protiprávní jednání odůvodňuje zvýšení pokuty z hlediska odrazení.
37. Žádný takový rozpor v napadeném rozsudku nespatřuji. Soud v podstatě rozhodl, že Komise legitimně posoudila různé skutečnosti, včetně opakovaného protiprávního jednání, jako okolnosti vypovídající o závažnosti protiprávního jednání, a to s cílem stanovit pokutu, která bude mít dostatečný odrazující účinek. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr třetí důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky zamítl.
B – Důvody kasačního opravného prostředku týkající se metody výpočtu pokuty
38. Čtvrtý a pátý důvod kasačního opravného prostředku se týkají skutečnosti, že Soud použil méně příznivou metodu výpočtu, než byla metoda použitá v napadeném rozhodnutí. Komise uložila pokutu ve výši 44,043 milionů eur. Soud určil, že Komise nesprávně uplatnila přitěžující okolnost na základě pohrůžky směřované Interbrew, a stanovil zvýšení na základě přitěžujících okolností na 40 % namísto 50 %. Soud poté stanovil celkovou výši pokuty na 42,4125 milionu eur, přičemž použil jiný vzorec než Komise.
39. Napadeným rozsudkem byla tedy snížena celková výše pokuty o 1,6305 milionu eur. Ovšem, pokud by byl Soud použil stejnou metodu výpočtu jako Komise, snížení by bylo činilo 2,9355 milionu eur.
40. Svým čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka uvádí, že Soud tím, že změnil způsob výpočtu pokuty, překročil pravomoc soudního přezkumu, kterou má na základě článku 229 ES a článku 17 nařízení č. 17. Podpůrně navrhovatelka uplatňuje pátý důvod, který vychází z porušení práv obhajoby a zásady zákazu zpětné účinnosti. Uvedené dva důvody spolu úzce souvisí, budu se však jimi zabývat postupně.
Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku: nedodržení mezí své pravomoci Soudem
41. Navrhovatelka argumentuje, že článek 230 ES ani článek 229 ES, ve spojení s článkem 17 nařízení č. 17, neumožňují Soudu změnit metodu výpočtu Komise. Navrhovatelka v podstatě argumentuje, že Soud jednal buď ultra vires, pokud jde o jeho pravomoc na základě článku 230 ES, nebo ultra petita při výkonu své pravomoci podle článku 229 ES.
42. Komise tvrdí, že je tento důvod kasačního opravného prostředku nepřípustný. Podle Komise se navrhovatelka domáhá toho, aby Soudní dvůr nahradil posouzení výše pokuty provedené Soudem svým vlastním posouzením. Komise zdůrazňuje, že pokud Soud v rámci výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci ve smyslu článku 229 ES rozhodl o výši pokuty, „nepřísluší Soudnímu dvoru, pokud se vyslovuje k právním otázkám v rámci opravného prostředku, aby z důvodů spravedlnosti svými závěry nahrazoval závěry Soudu“(35) .
43. Nesouhlasím s kvalifikací tohoto důvodu kasačního opravného prostředku Komisí. Mám za to, že navrhovatelka vznáší právní otázku týkající se mezí pravomoci Soudu v oblasti pokut. Uvedený důvod je tedy přípustný.
44. Tvrzení navrhovatelky, že podle článku 230 ES Soud neměl potřebnou pravomoc změnit metodu výpočtu, však není podložená. Stanovením nové výše pokuty Soud jednal nikoliv podle článku 230 ES, ale v rámci výkonu své pravomoci soudního přezkumu na základě článku 229 ES a článku 17 nařízení č. 17. Budu se tedy zabývat tvrzením navrhovatelky, že Soud tím, že nahradil metodu výpočtu Komise svou vlastní metodou, rozhodl ultra petita .
45. Článek 17 nařízení č. 17 stanoví, že soudy Společenství mají „[…] pravomoc [soudního přezkumu v plné jurisdikci] ve smyslu článku [229 ES] přezkoumat rozhodnutí, jimiž Komise stanovila pokutu nebo penále; […] [mohou] uložené pokuty nebo penále zrušit, snížit nebo zvýšit“. Pravomoc soudů Společenství podle uvedeného ustanovení je charakteristická v tom smyslu, že jim umožňuje nejen přezkoumat legalitu sankce, ale rovněž sankci změnit, a to i při neexistenci podstatného nesprávného skutkového zjištění nebo nesprávného právního posouzení ze strany Komise(36) .
46. Důsledkem zásady non ultra petita je to, že soudy ‚mohou vykonávat svou pravomoc pouze v rozsahu, ve kterém jsou k tomu formálně vyzvány účastníkem řízení. V projednávané věci je třeba určit, jaké dopady má zásada non ultra petita
v souvislosti s pojmem „pravomoc k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci“ ve smyslu článku 229 ES.
47. V oblasti soukromého práva, ze které zásada non ultra petita
původně pochází, tato zásada omezuje rozsah pravomoci soudního orgánu tak, aby byla zajištěna suverenita a právní jistota účastníků řízení(37) . V zásadě totéž platí v oblasti správního práva. V uvedené oblasti má ovšem zásada non ultra petita
přímý vliv na vztah mezi soudy a správními orgány, neboť posledně jmenované jsou z povahy věci účastníky řízení.
48. Pojem „pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci“ se týká právě tohoto aspektu – rozdělení pravomocí mezi soudy a správními orgány. Článek 229 ES a článek 17 nařízení č. 17 umožňují soudům Společenství nahradit posouzení správního orgánu svým vlastním a rozhodnout tak namísto Komise. Jedná se zjevně o významnou výjimku z obvyklého postavení soudních orgánů Společenství, i když je v omezené oblasti(38) .
49. V této oblasti hraje tedy zásada non ultra petita, již je třeba správně chápat jako omezení výkonu soudní
pravomoci, okrajovou roli. Mám za to, že z ní pouze vyplývá, že soudy Společenství nesmí vykonávat svou pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci, aniž by byla otázka výše pokuty předmětem návrhových žádání. Jakmile je otázka výše pokuty předložena k posouzení, je pravomoc soudního přezkumu podle článku 229 ES skutečně „v plné jurisdikci“ v tom smyslu, že je v rámci této pravomoci možné snížit i zvýšit částku pokuty(39) . Z toho vyplývá, že Soud může při přezkoumávání výše pokuty použít odlišnou metodu výpočtu, a to i v případě, že taková metoda je pro dotčený podnik méně příznivá.
50. Z toho tedy plyne, že by Soudní dvůr měl čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky zamítnout.
51. Nicméně již zde musím zdůraznit, že netvrdím, že Soud podle článku 229 ES a článku 17 nařízení č. 17 disponuje neomezenou posuzovací pravomocí. To mne přivádí k pátému důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky.
K pátému důvodu kasačního opravného prostředku: porušení práv obhajoby a zásady zákazu zpětné účinnosti
52. První část pátého důvodu kasačního opravného prostředku vychází z porušení práv obhajoby. Navrhovatelka tvrdí, že Soud měl svůj úmysl změnit metodu výpočtu oznámit v rámci kontradiktorní diskuze. Tím, že navrhovatelce neumožnil uplatnit její stanovisko k zamýšlené změně, Soud porušil obecnou zásadu práva Společenství.
53. Mám za to, že soudy Společenství jsou při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci vázány stejnými právními požadavky, jakým podléhá Komise při ukládání sankce. Mezi tyto požadavky patří povinnost uvést odůvodnění, zásada rovného zacházení(40), zásada právní jistoty(41) a právo být vyslechnut(42) .
54. V této souvislosti je třeba mít na paměti, že pokud jde o pravomoci Komise přijímat rozhodnutí o uložení pokuty, Soud ve své judikatuře správně uvedl, že právo být vyslechnut představuje „základní zásadu práva Společenství, která musí být zachována za všech okolností, zejména ve všech řízeních, v nichž by mohla být uložena sankce, včetně správních řízení“(43) .
55. Soudy Společenství musí uvedené pravidlo zachovávat rovněž při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci. Ve prospěch tohoto názoru rovněž hovoří stanovisko generálního advokáta VerLoren van Themaata přednesené ve věci Stichting Sigarettenindustrie a další v. Komise(44) . V uvedené věci měl generální advokát za to, že Komise opomněla určit a zohlednit míru zavinění žalobkyň. Komise tak uplatnila sazbu pokuty, která byla podle jeho názoru příliš nízká. Konstatoval dále:
„Podle článku 17 nařízení č. 17 [to] […] může představovat podnět pro Soudní dvůr, aby i bez návrhu zvýšil pokuty uložené některým podnikům. Nemám ovšem za to, že by Soudní dvůr měl v projednávané věci této pravomoci využít. […] [V] případě, že by Soudní dvůr uvažoval o uplatnění takové pravomoci, by podle mého názoru bylo důvodné upozornit účastníky písemně s dostatečným předstihem před jednáním o existenci takové pravomoci a případně současně požádat Komisi, aby poskytla informace nezbytné pro její výkon a dát žalobkyním možnost předložit před jednáním svá písemná vyjádření.“(45)
56. Postup navrhovaný generálním advokátem vyplývá z oprávněné úvahy, že výkon pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci nesmí vést k posouzení skutkových okolností nebo kritérií, jemuž neměli účastníci řízení skutečnou možnost odporovat. Mám za to, že tato úvaha má stejné opodstatnění, pokud jde o změnu metody výpočtu, která je, jako je tomu v projednávané věci, v neprospěch dotčeného podniku. Vzhledem k široké pravomoci soudů Společenství podle článku 17 nařízení č. 17 a možným závažným finančním dopadům takové změny, je nutné, aby soudy Společenství vykonávaly svou pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci s co možná největším ohledem na právo žalobce být vyslechnut.
57. Exemplárním rozhodnutím v tomto smyslu je rozsudek Soudu ze dne 9. července 2003, Cheil Jedang v. Komise(46) . Obdobně jako projednávané věci Komise stanovila pokutu na základě jiné metody výpočtu, než byla stanovena v pokynech. Soud měl za to, že metoda popsaná v pokynech je vhodnější(47) . Při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci proto sám použil posledně uvedenou metodu(48) . Z uvedeného rozsudku však jasně vyplývá, že Soud tak učinil až poté, co umožnil žalobkyni vyjádřit se k dotyčné otázce:
„225. Písemnou otázkou oznámenou Komisi dne 7. února 2002 Soud vyzval posledně jmenovanou, aby, mimo jiné, podrobně vysvětlila a odůvodnila metodu, kterou použila při výpočtu pokut.
226. Ve své odpovědi ze dne 27. února 2002 Komise uvedla, že správnou metodou výpočtu zvýšení a snížení za účelem zohlednění přitěžujících a polehčujících okolností je výpočet procentního podílu ze základní částky pokuty. Uznala rovněž, že se v rozhodnutí uvedenou metodou důsledně neřídila […]
227. Na jednání žalobkyně uvedla, že nemá námitek proti metodě použité při výpočtu pokut, kterou Komise popsala ve svém dopisu ze dne 27. února 2002.“
58. Naproti tomu napadený rozsudek nezmiňuje žádné písemné otázky ohledně metody výpočtu. Neuvádí ani, že by ohledně této otázky proběhla kontradiktorní diskuze s navrhovatelkou. Za takových okolností nemůže Soudní dvůr při rozhodování o kasačním opravném prostředku mít za prokázané, že v řízení před Soudem bylo zachováno právo navrhovatelky být vyslechnuta.
59. Mám tedy za to, že první část pátého důvodu kasačního opravního prostředku je opodstatněná, a navrhuji Soudnímu dvoru, aby zrušil napadený rozsudek v rozsahu, ve kterém stanoví výši pokuty na 42,4125 milionu eur.
C – Důsledky zrušení napadeného rozsudku v rozsahu, ve kterém stanoví výši pokuty
60. Podle článku 61 Statutu Soudního dvora může Soudní dvůr „vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje“. Poté, co nyní vyslechl argumenty navrhovatelky ohledně výše pokuty, navrhuji, aby Soudní dvůr využil této možnosti a uplatnil svou pravomoc podle článku 229 ES a článku 17 nařízení č. 17.
61. Navrhovatelka se domáhá, aby výše pokuty byla snížena na 41,11 milionu eur, což je částka, kterou by Soud uložil, pokud by použil stejnou metodu výpočtu jako Komise.
62. V souvislosti s tímto návrhem je třeba uvést, že Soud v napadeném rozsudku použil m etodu výpočtu stanovenou pokyny. Navrhovatelka přiměřenost takové metody výpočtu jako takové nezpochybňuje. Tvrdí však, že použití této metody v projednávané věci porušuje zásadu zákazu zpětné účinnosti.
63. V tomto ohledu s navrhovatelkou nesouhlasím. Soudní dvůr se otázkou zpětné účinnosti pokynů pečlivě zabýval ve svých rozsudcích ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise(49), a ze dne 18. května 2006, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise(50) . Došel k závěru, že „pokyny a zvláště nová metoda výpočtu pokut, již tyto pokyny obsahují, za předpokladu, že má přitěžující účinek, pokud jde o úroveň ukládaných pokut, byly rozumně předvídatelné pro podniky, jako jsou navrhovatelky, v době, kdy byla dotyčná porušení spáchána“(51) . Použitím pokynů na protiprávní jednání, k němuž došlo ve věci Dansk Rørindustri a další v. Komise již v roce 1990, Komise tedy neporušila zásadu zákazu zpětné účinnosti(52) . Obdobně, v projednávané věci není použití metody výpočtu stanovené v pokynech v rozporu s uvedenou zásadou.
64. Navrhuji proto, aby Soudní dvůr použil metodu výpočtu stanovenou v pokynech a s přihlédnutím ke všem okolnostem projednávané věci stanovil výši pokuty na 42,4125 milionu eur.
III – K nákladům řízení
65. Podle čl. 69 odst. 3 jednacího řádu – který se podle článku 118 použije na řízení o kasačním opravném prostředku – Soudní dvůr může rozdělit náklady mezi účastníky řízení, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch. Vzhledem k tomu, že Komise neměla úspěch v jednom důvodu kasačního opravného prostředku a navrhovatelka neměla úspěch v ostatních důvodech, navrhuji, aby navrhovatelce bylo uloženo nést vlastní náklady řízení a nahradit tři čtvrtiny nákladů Komise.
IV – Závěry
66. Navrhuji proto, aby Soudní dvůr:
1) zrušil první bod výroku rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 25. října 2005 ve věci T‑38/02, Groupe Danone v. Komise;
2) stanovil výši pokuty uložené navrhovatelce na 42,4125 milionů eur;
3) ve zbývající části kasační opravný prostředek zamítl;
4) rozhodl, že navrhovatelka ponese vlastní náklady řízení, a uložil jí náhradu tří čtvrtin nákladů Komise.
(1) .
(2)  –	Sb. rozh. s. II‑4407.
(3)  –	Rozhodnutí v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES (věc IV/37.614/F3PO/Interbrew a Alken-Maes) (Úř. věst. 2003, L 200, s. 1).
(4)  –	Nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy (Úř. věst 1962, 17, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3). Napadené rozhodnutí bylo přijato dříve než vstoupilo v platnost nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) a dříve než Komise přijala nové Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 (Úř. věst. 2006, C 210, s. 2).
(5)  –	Uvedené v poznámce pod čarou 3.
(6)  –	Bod 295 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
(7)  –	Bod 331 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
(8)  –	Články 1 a 2 napadeného rozhodnutí.
(9)  –	Bod 314 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
(10)  –	Bod 315 odůvodn ění napadeného rozhodnutí.
(11)  –	Výše uvedený rozsudek.
(12)  –	Body 309 a 310 napadeného rozsudku.
(13)  –	Body 311 až 313 napadeného rozsudku.
(14)  –	Rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 213). Viz rovněž rozsudek ze dne 21. září 2006, JCB Service v. Komise (C‑167/04 P, Sb. rozh. s. I‑8935, body 207 až 209).
(15)  –	Viz rozsudky ze dne 9. června 1992, Lestelle v. Komise (C‑30/91 P, Recueil, s. I‑3755, bod 28); ze dne 30. září 2003, Biret International v. Rada (C‑93/02 P, Recueil, s. 10497, bod 60), a ze dne 2. prosince 2004, José Martí Peix v. Komise (C‑226/03 P, Sb. rozh. s. I‑11421, bod 29).
(16)  –	Evropský soud pro lidská práva, rozsudek ze dne 29. března 2006, Achour v. Francie, č. 67335/01, § 59.
(17)  –	V tomto smyslu: tamtéž, § 53.
(18)  –	Rozsudek ze dne 25. září 1984, Könecke (117/83, Recueil, s. 3291, bod 11).
(19)  –	Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Geelhoeda k věci SGL Carbon v. Komise (rozsudek ze dne 29. června 2006, C‑308/04 P, Sb. rozh. s. I‑5977, bod 78).
(20)  –	Rozsudek ze dne 7. června 1983, Musique diffusion v. Komise (100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 106). Viz rovněž nedávný rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, uvedený výše, body 240 až 242.
(21)  –	Bod 71 rozsudku.
(22)  –	Spojené věci C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, bod 91.
(23)  –	Věc T‑6/89, Recueil, s. II‑1623, bod 295. Viz rovněž rozsudek Soudu ze dne 30. září 2003, Michelin v. Komise (T‑203/01, Recueil, s. II‑4071, bod 293).
(24)  –	Viz v této souvislosti rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise (uvedený výše, body 211, 213 a 214).
(25)  –	Rozhodnutí Komise 86/398/EHS ze dne 23. dubna 1986 v řízení podle článku 85 Smlouvy o EHS (IV/31.149 – Polypropylen) (Úř. věst. L 230, s. 1), bod 107 odůvodnění, a rozhodnutí Komise 91/297/EHS ze dne 19. prosince 1990 v řízení podle článku 85 Smlouvy o EHS (IV/33.133-A: Uhličitan sodný – Solvay, ICI) (Úř. věst. L 152, s. 1), bod 65 odůvodnění.
(26)  –	Rozhodnutí Komise 84/388/EHS ze dne 23. července 1984 v řízení podle článku 85 Smlouvy o EHS (IV/30.988 – Dohody a jednání ve shodě v odvětví plochého skla ve státech Beneluxu) (Úř. věst. L 212, s. 13), bod 53 odůvodnění.
(27)  –	V témže smyslu: Rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise (uvedený výše, bod 231). Viz rovněž rozsudek ze dne 18. května 2006, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise (C‑397/03 P, Sb. rozh. s. I‑4475, bod 25).
(28)  –	Body 352 a 353 napadeného rozsudku. Soud v této souvislosti zmiňuje rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1970, ACF Chemiefarma v. Komise (41/69, Recueil, s. 661, bod 19).
(29)  –	Pokud jde o pojem „opakované protiprávní jednání“ (recidivy), viz rozsudky Soudu ze dne 11. března 1999, Thyssen Stahl v. Komise (T‑141/94, Recueil s. II‑347, bod 617), a ze dne 30. září 2003, Michelin v. Komise (uvedený výše, bod 284).
(30)  –	Věc 52/69, Recueil, s. 787.
(31)  –	Bod 21 rozsudku.
(32)  –	Bod 21 rozsudku. Viz rovněž, pokud jde o přezkum podpory poskytnuté podle Smlouvy o ES, rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise (C‑298/00 P, Recueil, s. I‑4087, body 89 až 92), a ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise (C‑372/97, Recueil, s. I‑3679, body 116 až 119); pokud jde o přezkum podpory poskytnuté podle Smlouvy o ESUO, rozsudek ze dne 24. září 2002, Falck v. Komise (C‑74/00 P a C‑75/00 P, Recueil, s. I‑7869, bod 140). Některé příklady judikatury Soudu: pokud jde o přezkum podpory poskytnuté podle Smlouvy o ES, rozsudek ze dne 14. ledna 2004, Fleuren Compost v. Komise (T‑109/01, Recueil, s. II‑127, bod 145); pokud jde o zahájení kárného řízení podle služebního řádu, rozsudek ze dne 10. června 2004, François v. Komise (T‑307/01, Sb. rozh. s. II‑1669, bod 46); pokud jde o pravomoc Komise ukládat pokuty za porušení pravidel hospodářské soutěže, rozsudek ze dne 6. října 2005, Sumitomo Chemical v. Komise (T‑22/02 a T‑23/02, Sb. rozh. s. II‑4065, bod 87).
(33)  –	Rozhodnutí Komise 74/292/EHS ze dne 15. května 1974 v řízení podle článku 85 Smlouvy o EHS (IV/400 – Dohody mezi výrobci obalového skla) (Úř. věst. L 160, s. 1), článek 3.
(34)  –	Bod 363 napadeného rozsudku.
(35)  –	Rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise (uvedený výše, body 245 a 246). Viz rovněž například rozsudek ze dne 15. prosince 1994, Finsider v. Komise (C‑320/92 P, Recueil, s. I‑5697, bod 46).
(36)  –	Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil s. I‑8375, bod 692). Viz rovněž Commentaire Mégret, 1993, svazek 10, s. 94, a naopak, pokud jde o restriktivnější názor, stanovisko generálního advokáta Warnera ve věci BMW v. Komise (rozsudek ze dne 12. července 1979, 32/78, 36/78 až 82/78, Recueil, s. 2435).
(37)  –	Jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku ze dne 14. prosince 1995, van Schijndel a van Veen (C‑430/93 a C‑431/93, Recueil, s. I‑4705, bod 21): „Toto omezení je odůvodněno zásadou, podle které iniciativa v řízení přísluší účastníkům řízení a soud může jednat bez návrhu pouze ve výjimečných případech, kdy veřejný zájem vyžaduje jeho zásah. Tato zásada odráží pojetí společné pro většinu členských států, pokud jde o vztahy mezi státem a jednotlivcem, chrání práva obhajoby a zajišťuje řádný průběh řízení, a to zejména zabráněním průtahů v důsledku posuzování nových důvodů“. Uvedený rozsudek dokládá, že v důsledku zásady non ultra petita
nemohou soudy zpravidla vznášet žalobní důvody z moci úřední a že po určitém okamžiku v průběhu soudního řízení žalobce nemůže uplatňovat jiné žalobní důvody nebo se dovolávat jiných skutkových okolností, než jsou ty, na kterých založil svou žalobu. Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Jacobse ve věci Salzgitter v. Komise (rozsudek ze dne 13. července 2000, C‑210/98 P, Recueil, s. I‑5843, body 129 až 143), pokud jde o zásadu, že Soudní dvůr nemůže vyhovět důvodům opravného prostředku, které nebyly účastníky uplatněny, a pokud jde o výjimku týkající se důvodů založených na veřejném pořádku.
(38)  –	Viz, kromě článku 17 nařízení č. 17: článek 25 nařízení Rady č. 11 ze dne 27. června 1960 o zrušení diskriminace v oblasti přepravních sazeb a podmínek, provádějící čl. [75 odst. 3 ES] (Úř. věst. 1960, 52, s. 1121) (neoficiální překlad) ; článek 24 nařízení Rady (EHS) č. 1017/68 ze dne 19. července 1968 o uplatňování pravidel hospodářské soutěže v dopravě po železnici, silnici a vnitrozemských vodních cestách (Úř. věst. L 175, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 6); článek 21 nařízení Rady (EHS) č. 4056/86 ze dne 22. prosince 1986, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článkům [81 a 82 ES] v námořní dopravě (Úř. věst. L 378, s. 4; Zvl. vyd. 07/01, s. 241); článek 14 nařízení Rady (EHS) č. 3975/87 ze dne 14. prosince 1987, kterým se stanoví postup pro použití pravidel hospodářské soutěže pro podniky v odvětví letecké dopravy (Úř. věst. L 374, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 262); článek 17 nařízení Rady (EHS) č. 2299/89 ze dne 24. července 1989 o kodexu chování pro používání počítačových rezervačních systémů (Úř. věst. L 220, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 277); článek 16 nařízení Rady (EHS) č. 4064/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole spojování podniků (Úř. věst. L 395, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 31).
(39)  –	V témže smyslu, viz stanovisko generálního advokáta VerLoren van Themaata ve věci Stichting Sigarettenindustrie a další v. Komise (rozsudek ze dne 10. prosince 1985, spojené věci 240/82, 241/82, 242/82, 261/82, 262/82, 268/82 a 269/82, Recueil, s. 3831). Je však třeba uvést, že v rozsudku ze dne 10. prosince 1957, ALMA v. Vysoký úřad (8/56, Recueil s. 179, bod 192), Soudní dvůr rozhodl, že „i při neexistenci formálního návrhového žádání je Soudní dvůr oprávněn snížit nepřiměřenou výši pokuty, neboť takový postup nepřesahuje meze petita, ale naopak představuje částečné vyhovění žalobě“. Na základě výkladu a contrario lze dojít k závěru, že Soud nemůže zvýšit částku pokuty bez formálního
návrhového žádání ohledně nového přezkoumání pokuty (ohledně jejího snížení nebo zvýšení). Argumenty a contrario
je však třeba uplatňovat velmi obezřetně, jak Soud vyjasnil v rozsudku ze dne 29. listopadu 1956, Fédération Charbonnière de Belgique v. Vysoký úřad (8/55, Recueil s. 291, bod 305).
(40)  –	Rozsudek ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (uvedený výše, bod 617).
(41)  –	Viz, například, rozsudek ze dne 15. prosince 1987, Nizozemsko v. Komise (326/85, Recueil, s. 5091, bod 24).
(42)  –	Viz rozsudky ze dne 13. února 1979, Hoffmann-Laroche v. Komise (85/76, Recueil, s. 461, bod 11), a ze dne 7. června 1983, Musique diffusion v. Komise (uvedený výše, bod 10). Viz rovněž článek 19 nařízení č. 17 a článek 27 nařízení č. 1/2003.
(43)  –	Rozsudek Soudu ze dne 16. prosince 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. Komise (T‑5/00 a T‑6/00, Recueil, s. II‑5761, bod 32). Viz rovněž například rozsudky Soudu ze dne 20. března 2002, ABB Asea Brown Boveri v. Komise (T‑31/99, Recueil, s. II‑1881, bod 53); ze dne 10. března 1992, Shell v. Komise (T‑11/89, Recueil, s. II‑757, bod 39), a ze dne 6. prosince 1994, Lisrestal v. Komise (T‑450/93, Recueil, s. II‑1177, bod 42). Viz dále judikaturu Soudního dvora uvedenou v poznámce pod čarou 42.
(44)  –	Rozsudek uvedený v poznámce pod čarou 39.
(45)  – Tamtéž, s. 3851.
(46)  –	Věc T‑220/00, Recueil, s. II‑2473.
(47)  –	Tamtéž, bod 229.
(48)  –	Tamtéž, bod 230.
(49)  –	Uvedený výše. Viz zejména body 173 a 219 až 232.
(50)  –	Uvedený výše. Viz body 20 až 26.
(51)  –	Rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 231. Viz rovněž rozsudek ze dne 18. května 2006, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, bod 25.
(52)  –	Rozsudky ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 232, a ze dne 18. května 2006, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, bod 25.