null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 23. října 2025(1)
Věc C‑224/24
Società Eredi Raimondo Bufarini Srl – Servizi Ambientali
proti
Ministero dell’Interno,
Ministero della Transizione Ecologica,
Comitato tecnico regionale delle Marche,
Coordinamento per l’uniforme applicazione sul territorio nazionale di cui all’art. 11 del D.Lgs. 105/2015,
za účasti:
Regione Marche,
FP
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podala Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie)]
„ Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2012/18/EU – Zařízení na zpracování odpadů – Nebezpečné látky – Pojem ‚přítomnost nebezpečných látek‘ – Očekávaná přítomnost – Oznamovací povinnost“
I.      Úvod
1.        Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) se týká výkladu kritérií pro určení přítomnosti nebezpečných látek ve smyslu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/18/EU ze dne 4. července 2012 o kontrole nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek (běžně nazývané „směrnice Seveso III“)(2).
2.        Směrnice 2012/18 je třetím zněním směrnice „Seveso“(3), jejíž název byl odvozen od průmyslové katastrofy, k níž došlo v roce 1976 v blízkosti města Seveso (Itálie). Vzhledem k tomu, že se jednalo o jednu z nejzávažnějších ekologických katastrof v dějinách, podnítila tehdejší normotvůrce EHS k přijetí právních předpisů, které měly podobným katastrofám předcházet a zmírňovat jejich následky.
3.        Stručně řečeno, směrnice 2012/18 ukládá různé povinnosti závodům, v nichž jsou přítomny nebezpečné látky v množstvích rovných nebo vyšších, než jsou stanovena v příloze I této směrnice. V závislosti na přítomném množství nebezpečných látek mohou být závody klasifikovány jako „závody s podlimitním množstvím“ nebo „závody s nadlimitním množstvím“ (což zakládá další povinnosti).
4.        Otázka nastolená v projednávané věci má tedy v rámci systému směrnice 2012/18 značný význam, neboť má přímý dopad na klasifikaci závodů, které spadají do oblasti její působnosti, a v takových případech na druh povinností, které musí tyto závody splňovat.
II.    Právní rámec
5.        Toto stanovisko se týká především výkladu čl. 3 bodu 12 směrnice 2012/18, který stanoví definici pojmu „přítomnost nebezpečných látek“, jejíž znění je uvedeno níže v bodě 18.
6.        V tomto stanovisku budu odkazovat rovněž na body 1 až 6, 26 a 29 odůvodnění uvedené směrnice, jakož i na její články 1, 7, 8 a 10 až 12. Naopak nebudu odkazovat na ustanovení směrnice 2008/98/ES(4) ani směrnice 2010/75/EU(5). Ačkoli jsou tyto směrnice zmíněny v první předběžné otázce, podle všeho nejsou pro účely tohoto řízení relevantní.
7.        Směrnice 2012/128 byla provedena do italského práva prostřednictvím decreto legislativo 26 giugno 2015, n. 150 – Attuazione della direttiva 2012/18/UE relativa al controllo del pericolo di incidenti rilevanti connessi con sostanze pericolose (legislativní nařízení č. 105 ze dne 26. června 2015 – provedení směrnice 2012/18/EU o kontrole nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek) (dále jen „legislativní nařízení č. 105“)(6).
III. Skutkový stav, řízení a předběžné otázky
8.        Žalobkyně v původním řízení (Società Eredi Raimondo Bufarini Srl – Servizi Ambientali; dále jen „Bufarini“) je společnost, která provozuje závod na zpracování (nebezpečných i nikoliv nebezpečných) kapalných odpadů ve Falconara Marittima (Itálie) na základě integrovaného environmentálního povolení vydaného provincií Ancona (Itálie). Na základě tohoto povolení může společnost Bufarini skladovat až 800
tun nebezpečného odpadu a zpracovávat až 200
tun odpadu tohoto druhu denně.
9.        Ve zprávě zveřejněné v roce 2020 dospěl Comitato tecnico regionale delle Marche (Regionální technický výbor,
Marche, Itálie; dále jen „RTV“) k závěru, že závod provozovaný společností Bufarini s ohledem na jeho kapacitu pro skladování a zpracovávání nebezpečných látek spadá do působnosti legislativního nařízení č. 105. Na základě této zprávy vyzval RTV společnost Bufarini, aby ve lhůtě 60 dnů předložila oznámení a zprávu stanovené uvedeným právním předpisem.
10.      Vzhledem k tomu, že podnik nepřijal odpovídající opatření za účelem splnění požadavků, RTV rozhodnutím ze dne 24. listopadu 2020 opětovně vyzval společnost Bufarini k předložení dříve požadované dokumentace, nebo aby případně omezila používání některých nádrží umístěných v jejím zařízení. RTV zaujal stanovisko, že pro účely stanovení regulačního režimu použitelného na takové zařízení, jako je zařízení provozované společností Bufarini, podle směrnice 2012/18 je třeba vycházet z maximálního množství nebezpečných látek, které lze za předvídatelných podmínek skladovat nebo zpracovávat. Podle jeho názoru pouhá dočasná přítomnost takových látek na místě sama o sobě nepostačuje k tomu, aby sloužila jako základ pro toto posouzení.
11.      Společnost Bufarini s tímto stanoviskem nesouhlasila. Měla za to, že její závod nespadá do působnosti legislativního nařízení č. 105. Poukázala na skutečnost, že zavedla systém řízení zásob a kontrol, zda nejsou překračovány limity stanovené právními předpisy.
12.      Společnost Bufarini následně napadla rozhodnutí RTV u Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche (regionální správní soud pro Marche, Itálie). Rozsudkem ze dne 23. června 2021 uvedený soud tuto žalobu zamítl.
13.      Společnost Bufarini podala proti uvedenému rozsudku kasační opravný prostředek ke Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie). V roce 2022 uvedený soud přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru tři předběžné otázky. Třetí předběžná otázka se týkala výkladu čl. 3 bodu 12 směrnice 2012/18.
14.      Uvedené otázky byly předmětem věci C‑144/22, Società Eredi Raimondo Bufarini, o níž Soudní dvůr rozhodl usnesením ze dne 15. prosince 2022(7). V tomto usnesení však Soudní dvůr konstatoval, že na třetí otázku není třeba odpovídat, neboť byla položena pouze pro případ, že by Soudní dvůr odpověděl na první otázku (která se týkala rozsahu povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU) kladně, což se nestalo.
15.      V rámci téhož vnitrostátního řízení se Consiglio di Stato (Státní rada) dne 21. března 2024 rozhodla opět přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru druhou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. V projednávané věci byly položeny následující otázky:
„1)      Brání definice pojmu ‚přítomnost nebezpečných látek‘ uvedená v [čl. 3 bodě 12] směrnice [2012/18] takové praxi, podle které je stanovení množství nebezpečných látek přítomných v zařízení na zpracování odpadů ponecháno na provozním postupu zavedeném provozovatelem [a případně převzatém z povolení podle článku 23 směrnice [2008/98] nebo článku 4 směrnice [2010/75]], který při klasifikaci odpadu jako směsi ve smyslu [čl. 3 bodu 11] směrnice [2012/18] stanoví stálé monitorování množství nebezpečných látek přítomných v zařízení a zajišťuje, aby nebyly překročeny dolní a horní prahové hodnoty stanovené ve sloupci 2 a sloupci 3 přílohy 1 směrnice [2012/18]?
2)      Brání článek 7 směrnice [2012/18], který stanoví, že provozovatel je povinen zaslat ‚příslušnému orgánu oznámení‘ obsahující informace uvedené v čl. 7 odst. 1 této směrnice, vykládaný s ohledem na zásady hospodářské soutěže a svobody usazování, takovému pravidlu, jaké představuje čl. 13 odst. 1, 2 a 5 [legislativního nařízení č. 105/2015], které stanoví, že sdělování informací musí být prováděno výhradně prostřednictvím ‚oznámení vypracovaného v souladu s formulářem uvedeným v příloze 5‘ (odstavec 1), ‚podepsaného ve formě čestného prohlášení podle platné právní úpravy‘ (odstavec 2), ‚zaslaného provozovatelem adresátům uvedeným v odstavci 1 v elektronické podobě s využitím telematických služeb a nástrojů zpřístupněných prostřednictvím soupisu závodů, které mohou způsobit závažné havárie, uvedeného v čl. 5 odst. 3‘ nebo ‚výhradně digitálně podepsanou certifikovanou elektronickou poštou‘ (odstavec 5), přičemž je tak vyloučen způsob komunikace prováděný prostřednictvím ‚provozního postupu zavedeného provozovatelem‘, který stanoví stálé monitorování množství nebezpečných látek přítomných v zařízení a zajišťuje, aby nebyly překročeny dolní a horní prahové hodnoty stanovené ve sloupci 2 a sloupci 3 přílohy 1 směrnice [2012/18]?“
16.      Písemná vyjádření předložily společnost Bufarini a Evropská komise.
IV.    Analýza
A.      K první otázce
17.      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je objasnění definice pojmu „přítomnost nebezpečných látek“ uvedené v čl. 3 bodě 12 směrnice 2012/18, a konkrétně významu pojmu „očekávaná přítomnost“, který je v ní obsažen.
18.      Uvedené ustanovení zní takto:
„ ‚přítomností nebezpečných látek‘ [se rozumí] skutečná nebo očekávaná přítomnost nebezpečných látek v závodě nebo nebezpečných látek, u nichž lze důvodně předpokládat, že mohou vzniknout při ztrátě kontroly nad procesy včetně skladovacích činností ve kterémkoli zařízení v závodě, v množstvích, která jsou nejméně rovna kvalifikačním množstvím stanoveným v části 1 nebo 2 přílohy I“(8).
19.      Z toho vyplývá, že nebezpečné látky ve smyslu uvedené směrnice se považují za přítomné v závodě – za předpokladu, že jejich množství jsou rovna nebo vyšší než množství stanovená v příloze I uvedené směrnice – ve třech případech: i) když jsou skutečně přítomny,
ii) když lze jejich přítomnost očekávat nebo iii) když lze důvodně předpokládat, že mohou vzniknout při ztrátě kontroly nad procesy v závodě.
20.      Klasifikace závodu v rámci jednoho ze tří uvedených případů musí být v zásadě provedena před zahájením jakékoli činnosti zahrnující nakládání s nebezpečnými látkami. Jak bylo uvedeno výše, v projednávané věci je relevantní druhý z těchto případů.
21.      Podstatou problematiky je, zda vnitrostátní orgány (tj. RTV) správně dospěly k závěru, že v takové věci, jako je věc dotčená v původním řízení, je třeba „očekávané“ množství určit na základě maximální kapacity závodu podle environmentálního povolení. Tento postoj zastávala v projednávané věci i Komise.
22.      Společnost Bufarini je naproti tomu toho názoru, že za účelem určení „očekávané přítomnosti“ nebezpečných látek může provozovatel vycházet z mechanismu, který stanoví stálé monitorování množství nebezpečných látek přítomných v zařízení a zajišťuje, aby prahové hodnoty stanovené směrnicí 2012/18 nebyly překročeny. Zdůrazňuje, že její závod skladuje a zpracovává nebezpečné i nikoliv nebezpečné látky.
23.      Je třeba poznamenat, že směrnice 2012/18 nedefinuje pojem „očekávaná“ [přítomnost] ani blíže neupřesňuje jeho význam. Tato neexistence přesné definice vyvolává otázky, jak mají příslušné orgány posuzovat „očekávanou“ přítomnost nebezpečných látek pro účely klasifikace podle směrnice.
24.      Není-li zde výslovná definice, musí se tedy výklad pojmu „očekávaná“ řídit zněním dotčeného ustanovení, jakož i cíli a obecnou systematikou směrnice.
25.      Pokud jde o znění ustanovení, podotýkám, že v běžném jazyce je výraz „očekávaná“ obecně chápán jako synonymum takových výrazů, jako jsou pojmy „předpokládaná“, „představovaná“, „plánovaná“, „předvídaná“ a „předpovídaná“. Srovnání různých jazykových znění směrnice tento poznatek potvrzuje(9).
26.      S ohledem na výše uvedené se nejeví, že by doslovný výklad čl. 3 bodu 12 směrnice 2012/18 podporoval stanovisko, které zaujal RTV a které obhajuje Komise, a sice že „očekávaná přítomnost“ by měla být ztotožněna s maximální kapacitou. Znění dotčeného ustanovení podle všeho vyžaduje přinejmenším přiměřenou pravděpodobnost, že předmětné nebezpečné látky mohou být v daném okamžiku přítomny v množstvích vyšších, než jsou množství uvedená v příloze I.
27.      Tuto úvahu podporuje i znění čl. 7 odst. 1 směrnice 2012/18, které vyžaduje, aby provozovatelé zaslali příslušnému orgánu oznámení obsahující kromě jiného „informace umožňující identifikaci nebezpečných látek a kategorie látek, které jsou nebo mohou být přítomny“ a „množství a fyzikální formu dotčené nebezpečné látky nebo látek“(10). Stejně tak poznámka č. 3 k příloze I směrnice 2012/18 uvádí, že „[m]nožství, ke kterým musí být přihlíženo pro uplatnění odpovídajících článků [směrnice], jsou maximální množství, která jsou nebo by mohla být přítomna v kterémkoli okamžiku.“(11)
28.      Můj výklad pojmu „očekávaná“ je rovněž více v souladu se zněním čl. 3 bodu 12 směrnice 2012/18, pokud jde o třetí případ, kdy jsou nebezpečné látky považovány za přítomné v závodě: a sice když „lze důvodně předpokládat, že mohou vzniknout při ztrátě kontroly nad procesy […] v závodě“. Z této části uvedeného ustanovení rovněž plyne, že pouhá teoretická možnost, že by nebezpečné látky mohly být přítomny v množstvích totožných nebo vyšších, než jsou množství uvedená v příloze I, nepostačuje k tomu, aby se začala uplatňovat směrnice 2012/18.
29.      V každém případě je tomu tak, že pokud by k použití směrnice mělo dojít pouze na základě kapacity závodu pro skladování, zpracovávání nebo produkci nebezpečných látek, lze důvodně očekávat, že unijní normotvůrce by příslušná ustanovení formuloval odpovídajícím způsobem. Použití výrazu „očekávaná přítomnost“ pro účely vyjádření formulace „maximální celková kapacita“ se jeví z jazykového a pojmového hlediska nepřesné, zejména pak v souvislosti s legislativním nástrojem, jehož ustanovení měla být podle názoru samotného unijního normotvůrce „jasná, soudržná a dobře srozumitelná, aby pomohla zlepšit provádění a prosazování“(12).
30.      Výklad pojmu „očekávaná“ navrhovaný RTV a Komisí nemá podklad ani v kontextuálním či teleologickém výkladu ustanovení směrnice 2012/18.
31.      Pokud jde o kontext, nepřesvědčily mě argumenty předložené Komisí, že výklad pojmu „očekávaná“ založený na aspektu kapacity je nezbytný, jelikož několik povinností stanovených směrnicí 2012/18 je třeba splnit předem, tj. před
tím, než se nebezpečné látky poprvé vyskytnou v závodě. Komise odkazuje zejména na povinnosti vypracovat a provádět politiku prevence závažných havárií (článek 8 uvedené směrnice), vypracovat bezpečnostní zprávu (článek 10 uvedené směrnice) a vypracovat havarijní plán a poskytnout související informace příslušným vnitrostátním orgánům (článek 12 uvedené směrnice)(13).
32.      Podle všeho se jedná o určitou argumentaci kruhem, neboť je vycházeno z předpokladu, že se dotčená ustanovení musí vztahovat na každý závod, který není schopen předem předvídat přesné množství nebezpečných látek přítomných v daném okamžiku. Mám za to, že tento předpoklad je neopodstatněný. Jestliže nejsou překročeny prahové hodnoty stanovené v příloze I, je neschopnost kdykoliv předem určit přesné množství zpracovávaných látek irelevantní. Obavy Komise týkající se použití článků 8, 10 a 12 směrnice 2012/18 se proto v zásadě nemohou naplnit.
33.      Stejně tak není přesvědčivý ani argument Komise vycházející ze znění čl. 7 odst. 4 a článku 11 směrnice 2012/18. Komise poukazuje na skutečnost, že podle těchto ustanovení musí provozovatelé oznámit příslušnému orgánu případy podstatného zvýšení nebo snížení množství přítomné nebezpečné látky před tím, než k nim dojde, a případně přijmout vhodná opatření. To není proveditelné – jak zdůrazňuje Komise – pokud jde o zvýšení, která nelze předvídat, a dojde k nim náhle z důvodu selhání monitorovacího procesu.
34.      Podle mého názoru tato ustanovení neposkytují žádné vodítko, pokud jde o správný výklad čl. 3 bodu 12 směrnice 2012/18. Jak vyplývá ze znění a kontextu čl. 7 odst. 4 písm. a) a článku 11 směrnice 2012/18, tato ustanovení se týkají dlouhodobých zvýšení nebo snížení množství nebezpečných látek přítomných v závodě.
35.      Nezamýšlené a přechodné situace, které by mohly vést k tomu, že množství skladovaných, zpracovávaných nebo produkovaných nebezpečných látek překročí úrovně oznámené orgánům (a případně úrovně schválené v povolení), mohou potenciálně nastat v mnoha nebo dokonce ve všech závodech. To platí i pro ty, které splňují všechny povinnosti stanovené směrnicí. Je zcela zřejmé, že v těchto situacích provozovatelé nejsou povinni přezkoumávat nebo aktualizovat oznámení, politiku prevence závažných havárií atd.
36.      Totéž by mělo logicky platit v situacích, kdy, jak tvrdí společnost Bufarini, je zaveden mechanismus, který stále monitoruje množství nebezpečných látek přítomných v závodě, aby bylo zajištěno, že nebudou překročeny prahové hodnoty stanovené v příloze I směrnice 2012/18. Pokud by v určitém okamžiku mohly být prahové hodnoty nedopatřením překročeny, podnítilo by to provozovatele k tomu, aby podnikl kroky za účelem snížení množství pod limity stanovené v příloze I. Ani v těchto případech nedochází k dlouhodobé změně množství zpracovávaných nebezpečných látek, a to ani tehdy, když provozovatel nebude schopen reagovat neprodleně. Tyto situace tudíž nespadají do oblasti působnosti ustanovení, na která se Komise odvolává(14).
37.      Pokud jde dále o teleologický výklad ustanovení směrnice 2012/18, uvádím následující.
38.      Předně je pravda, že konečným cílem směrnice je zajistit vysokou úroveň ochrany lidského zdraví a životního prostředí(15). Její oblast působnosti je však omezena – jak je zřejmé mimo jiné z bodů 1 až 6 odůvodnění směrnice a jejího článku 1 – na „prevenci závažných havárií [...] a omezování jejich následků“(16). Nejedná se o nástroj zaměřený na všechny průmyslové havárie s přítomností nebezpečných látek, ale pouze na ty, které představují významné nebezpečí pro lidské zdraví a životní prostředí. Jejím cílem není ani snížit rizika na nulu (což je přirozeně nemožný úkol) nebo se tomuto přiblížit(17).
39.      Neměla by být opomenuta skutečnost, že i v případě selhání takových monitorovacích mechanismů, jako jsou monitorovací mechanismy popsané společností Bufarini, které může vést k tomu, že množství nebezpečných látek dočasně překročí prahové hodnoty stanovené v příloze I, by taková událost sama o sobě přímo nezpůsobila havárii, natož pak havárii závažnou. Tak je tomu zejména v případě, kdy provozovatel bude i nadále schopen rychle a účinně zasáhnout za účelem snížení přítomných množství nebezpečných látek a obnovení bezpečných podmínek. Za předpokladu, že vhodná zmírňující opatření budou provedena bezodkladně, by se tedy rizikový profil závodu výrazně nezvýšil. Tato skutečnost podtrhuje význam zohlednění zavedených technických ochranných opatření i operativních reakcí provozovatele při posuzování možných rizik podle směrnice 2012/18.
40.      Kromě toho je třeba uvedený konečný cíl sladit s jinými veřejnými zájmy. Konkrétně, jak je vysvětleno v bodě 4 odůvodnění dotčené směrnice, unijní normotvůrce rovněž usiloval o „[snížení] zbytečné administrativní zátěže zefektivněním a zjednodušením právní úpravy [...] za předpokladu, že není ohrožena bezpečnost a ochrana životního prostředí a lidského zdraví“. Podobná úvaha je vyjádřena v bodě 18 odůvodnění uvedené směrnice, který zmiňuje potřebu „[j]e-li to možné [...] [snížit] administrativní [zátěž] zejména pro malé a střední podniky“.
41.      Přijetí výkladu čl. 3 bodu 12 směrnice 2012/18 navrhovaného Komisí by znamenalo, že i provozovatelé s velmi nízkým rizikovým profilem(18) by museli plnit několik povinností, jejichž provedení by mohlo být nákladné. Tato administrativní a finanční zátěž je podle všeho nepřiměřená a zdaleka neodpovídá realistickému přístupu k řešení nebezpečí závažných havárií(19).
42.      S ohledem na zásadu proporcionality lze důvodně předpokládat, že unijní normotvůrce zaujal spíše pragmatický než příliš formalistický přístup, když vymezil pojem „přítomnost nebezpečných látek“ jakožto parametr pro určení oblasti působnosti směrnice 2012/18 a pro odlišení závodů s podlimitním množstvím od závodů s nadlimitním množstvím.
43.      Jsem proto toho názoru, že pojem „očekávaná přítomnost“ musí být vykládán způsobem, který odráží přístup založený na riziku, jenž je v souladu s preventivním účelem směrnice a zaměřuje se spíše na předvídatelné provozní podmínky než na teoretické maximální kapacity. Takový výklad je v souladu s cílem směrnice předcházet závažným haváriím tím, že od členských států a provozovatelů vyžaduje, aby posuzovali pravděpodobnou skutečnou přítomnost nebezpečných látek a nakládání s nimi, čímž jsou usnadňována přiměřená a vymahatelná regulační opatření.
44.      Přirozeně sdílím obavy Komise ohledně nutnosti zabránit situacím, kdy by se provozovatelé – ve zlé víře nebo jednoduše z důvodu nedbalosti – mohli snadno vyhnout povinnostem, které jim ukládá směrnice 2012/18. Výklad pojmu „očekávaná přítomnost“, který by de facto dával provozovatelům volnou ruku k tomu, aby se opírali o svá subjektivní očekávání a odhady, by narušil účinnost systému ochrany zavedeného směrnicí 2012/18.
45.      Použitelnost směrnice 2012/18 na určitý závod nebo jeho klasifikace jakožto závod s „podlimitním množstvím“ nebo závod s „nadlimitním množstvím“ musí být podle mého názoru založena na objektivních údajích, které mohou příslušné orgány snadno a jednoduše ověřit. V opačném případě by systém kontrol a sankcí zamýšlený unijním normotvůrcem nefungoval správně(20).
46.      Podle čl. 20 odst. 1 směrnice 2012/18 „[č]lenské státy zajistí, aby příslušné orgány zavedly systém kontrol.“ Cílem těchto kontrol je především umožnit příslušným orgánům, aby „v případě nedodržení“ uvedené směrnice „přijaly nezbytná opatření“ (bod 26 odůvodnění uvedené směrnice). Kromě toho článek 28 směrnice 2012/18, který opakuje bod 29 jejího odůvodnění, ukládá členským státům povinnost stanovit a skutečně uplatňovat sankce za porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě uvedené směrnice, které musí být účinné, přiměřené a odrazující.
47.      Na základě výše uvedeného mám za to, že takový systém, jako je systém navrhovaný společností Bufarini, by mohl být za určitých okolností vhodný k zajištění toho, aby „očekávaná přítomnost“ nebezpečných látek v závodě zůstala nižší než prahové hodnoty stanovené v příloze I. Tento systém spočívá ve zřízení mechanismu, který neustále monitoruje množství nebezpečných látek přítomných v závodě, přičemž umožňuje provozovateli neprodleně zasáhnout, pokud zde bude riziko, že předmětné látky by mohly překročit prahové hodnoty stanovené v příloze I.
48.      Je přitom nutno konstatovat, že aby bylo možné mít za to, že systém je v souladu s požadavky směrnice 2012/18, musí provozovateli umožňovat preventivní zásah – tedy ještě než množství nebezpečných látek překročí prahové hodnoty stanovené v příloze I. Jakýkoli mechanismus, který funguje pouze na základě následných nápravných opatření a jehož výsledkem je přítomnost nebezpečných látek v hodnotách, které překračují uvedené prahové hodnoty, s určitou mírou pravidelnosti, nelze považovat za odpovídající. V takových případech není překročení náhodné, ale předvídatelné, a tudíž dochází k jednoznačnému uplatnění směrnice.
49.      Takový systém by měl navíc také neustále zaznamenávat přítomná množství nebezpečných látek, aby příslušné orgány mohly kdykoli ověřit, zda byly dotčené prahové hodnoty překročeny, a pokud by tomu tak bylo, aby mohly získat nezbytné informace (mimo jiné data, délku a četnost výskytu či výskytů, množství překračující prahové hodnoty atd.).
50.      Posouzení otázky, zda je konkrétní mechanismus zavedený určitým provozovatelem přesný, spolehlivý a účinný, náleží přirozeně vnitrostátním orgánům – především správním a v případě sporu soudním.
51.      S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že čl. 3 bod 12 směrnice 2012/18 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní praxi, podle které se „očekávaná“ přítomnost nebezpečných látek v závodě posuzuje na základě mechanismů zavedených provozovatelem pro účely zajištění stálého monitorování skutečně přítomných množství nebezpečných látek. Takové mechanismy musí umožnit neprodlený zásah za účelem snížení těchto množství nebezpečných látek v případech, kdy existuje předvídatelné riziko překročení prahových hodnot stanovených v příloze I. Tento přístup je však přípustný pouze tehdy, jestliže mechanismus vede řádné záznamy, a tudíž umožňuje příslušným orgánům provádění nezbytných kontrol.
B.      Ke druhé otázce
52.      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda může vnitrostátní právní úprava vyžadovat, aby oznámení uvedené v čl. 7 odst. 1 směrnice 2012/18 bylo učiněno jedním konkrétním způsobem, přičemž by tak byly vyloučeny formy oznámení založené na novějších technologiích. Předkládající soud v tomto ohledu odkazuje na technologie používané společností Bufarini a dalšími provozovateli, kteří zavedli takové monitorovací mechanismy, jako jsou mechanismy, o nichž bylo pojednáno výše.
53.       Důvody, které vedly předkládající soud k položení této otázky, nepovažuji za zcela jasné.
Ani mi není zřejmé, jaký dopad by odpověď na tuto otázku mohla mít na řízení, které v současné době probíhá před předkládajícím soudem.
54.      Rozumím-li tomu správně, jádrem sporu v původním řízení je otázka, jaká metoda má být použita pro určení, zda závod spadá do působnosti směrnice 2012/18, a to protože v tomto závodě skutečně jsou nebo mohou být přítomny nebezpečné látky v množství, které se rovná prahovým hodnotám stanoveným v příloze I směrnice 2012/18 nebo je překračuje. Společnost Bufarini tvrdí, že metoda, kterou v tomto ohledu používá, je v souladu s ustanoveními směrnice. To by znamenalo, že její závod nespadá do oblasti působnosti směrnice.
55.      Určení způsobu, jakým musí provozovatel učinit oznámení podle článku 7 směrnice 2012/18 – za předpokladu, že se toto ustanovení vztahuje na společnost Bufarini – se zdá být pro účely otázek vznesených ve věci v původním řízení bezpředmětné. Tento závěr platí tím spíše, pokud bude první předběžná otázka zodpovězena tak, jak navrhuji výše.
56.      V důsledku toho mám za to, že druhá předběžná otázka je nepřípustná.
V.      Závěry
57.      Závěrem navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) odpověděl následovně:
„1)      Článek
3 bod 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/18/EU ze dne 4. července 2012 o kontrole nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek
musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní praxi, podle níž se ‚očekávaná‘ přítomnost nebezpečných látek v závodě posuzuje s ohledem na mechanismy zavedené provozovatelem, které zajišťují stálé monitorování skutečného množství přítomných nebezpečných látek. Takové mechanismy musí umožňovat neprodlený zásah za účelem snížení tohoto množství nebezpečných látek, pokud zde bude předvídatelné riziko překročení prahových hodnot stanovených v příloze I směrnice 2012/18. Tak je tomu za předpokladu, že mechanismus vede řádné záznamy, a umožňuje tak příslušným orgánům provádět nezbytné kontroly.
2)      Druhá předběžná otázka je nepřípustná.“
1      Původní jazyk: angličtina.
2      Směrnice, kterou se mění a následně zrušuje směrnice Rady 96/82/ES (Úř. věst. 2012, L 197, s. 1).
3      Její první znění pochází z roku 1982: směrnice Rady 82/501/EHS ze dne 24. června 1982 o rizicích závažných havárií při určitých průmyslových činnostech (Úř. věst. 1982, L 230, s. 1).
4      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 19. listopadu 2008 o odpadech a o zrušení některých směrnic (Úř. věst. 2008, L 312, s. 3).
5      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 24. listopadu 2010 o průmyslových emisích (integrované prevenci a omezování znečištění) (Úř. věst. 2010, L 334, s. 17).
6      GURI č. 161 ze dne 14. července 2015.
7       EU:C:2022:1013.
8      Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
9      Viz například německé („vorgesehene“), řecké („προβλεπόμενη“), španělské („anticipada“), francouzské („anticipée“), nizozemské („verwachte“), italské („prevista“), polské („przewidywaną“), portugalské („prevista“), rumunské („anticipată“) a finské („niitä ennakoidaan olevan“) jazykové znění směrnice 2012/18.
10      Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
11      Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
12      Viz bod 4 odůvodnění směrnice 2012/18.
13      Je třeba zdůraznit, že články 10 a 12 směrnice 2012/18 se vztahují pouze na závody s nadlimitním množstvím.
14      Jinak tomu však může být v případech, kdy množství nelze rychle snížit. V těchto situacích může nesprávné fungování monitorovacího systému vést nejen k uložení sankcí (viz bod 48 níže), ale dokonce k použití směrnice 2012/18.
15      Viz zejména body 2 až 4 a 6 odůvodnění, jakož i článek 1 směrnice 2012/18.
16      Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. V tomto ohledu viz také rozsudek ze dne 17. června 1999, Komise v. Itálie (C‑336/97, EU:C:1999:314, bod 20 a citovaná judikatura).
17      Viz například OECD, „OECD guiding principles for chemical accident prevention, preparedness and response – Third edition“, 2023, s. 15: „Opatření přijatá v odvětví průmyslu k řešení rizik chemických havárií by měla být přiměřená, aby tato rizika v co nejvyšší míře snížila.“ Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
18      V tomto ohledu stojí za povšimnutí, že Komise ve své nedávné zprávě uvedla, že podle její specializované databáze k většině havárií (včetně „závažných“ havárií) zaznamenaných v letech 2019 až 2022 došlo v závodech s nadlimitním množstvím. Viz Zpráva Komise Evropskému parlamentu a Radě o provádění a účinném fungování směrnice [2012/18] o kontrole nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek za období 2019–2022, COM(2025) 508 final, ze dne 19. září 2025, s. 13.
19      V tomto ohledu viz Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru „k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o kontrole nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek“, COM(2010) 781 final – 2010/0377 (COD), bod 4.9.
20      Pokud jde o význam řádného zavedení tohoto systému, viz rozsudek ze dne 17. června 1999, Komise v. Itálie (C‑336/97, EU:C:1999:314, bod 25).