62001CJ0460_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑460/01,
jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 28. listopadu 2001,
Komise Evropských společenství, zastoupená G. Wilmsem a H. M. H. Speyartem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalobkyně,
proti
Nizozemskému království, zastoupenému H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní,
žalovanému,
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen a J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), soudci,
generální advokátka:  C. Stix-Hackl,
vedoucí soudní kanceláře:  M.‑F. Contet, vrchní rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. května 2004,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. července 2004,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že mezi 1. lednem 1991 a 31. prosincem 1995 Nizozemské království tím, že:
– nezaúčtovalo a nevybralo celní dluh a dotčené ostatní poplatky nejpozději tři dny po stanovené lhůtě, nebo k pozdějšímu datu, jaké vyplývá z použití nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1182/71 ze dne 3. června 1971, kterým se určují pravidla pro lhůty, data a termíny (Úř. věst. L 124, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 51), když hlavní povinný z operace v režimu vnějšího tranzitu Společenství nepředložil ve lhůtě tří měsíců po předání celním úřadem odeslání sdělení, podle kterého nebyla zásilka předložena ve lhůtě celnímu úřadu určení, důkazy o řádném provedení dotčené tranzitní operace,
– neposkytlo včas odpovídající vlastní zdroje k dispozici Komisi a
– odmítlo zaplatit odpovídající úroky z prodlení,
nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 11a odst. 2 druhého pododstavce druhé věty nařízení Komise (EHS) č. 1062/87 ze dne 27. března 1987, kterým se stanoví prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství (Úř. věst. L 107, s. 1), čl. 49 odst. 2 třetí věty nařízení Komise (EHS) č. 1214/92 ze dne 21. dubna 1992, kterým se stanoví prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství (Úř. věst. L 132, s. 1), a čl. 379 odst. 2 třetí věty nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „prováděcí nařízení“), jakož i z článků 2, 9, 10 a 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 176).
Právní rámec
Celní právo Společenství
2. Během období od 1. ledna 1991 do 31. prosince 1995, na které se vztahuje tato žaloba, byly postupně použitelné různé, i když podstatou shodné, právní předpisy.
3. Pokud jde o režim tranzitu Společenství, použila se během let 1991 a 1992 nařízení Rady (EHS) č. 222/77 ze dne 13. prosince 1976 o tranzitu Společenství (Úř. věst. 1977, L 38,  s. 1), změněné naposledy nařízením (EHS) č. 474/90 ze dne 22. února 1990 (Úř. věst. L 51, s. 1, dále jen „nařízení č. 222/77“), a nařízení Komise (EHS) č. 1062/87 ze dne 27. března 1987, změněné naposledy nařízením (EHS) č. 2560/92 ze dne 2. září 1992 (Úř. věst. L 257, s. 5, dále jen „nařízení č. 1062/87“). Během roku 1993 byla použitelná nařízení Rady (EHS) č. 2726/90 ze dne 17. září 1990 o tranzitu Společenství (Úř. věst. L 262, s. 1), a nařízení Komise č. 1214/1992, ve znění nařízení Komise (EHS) č. 3712/92 ze dne 21. prosince 1992 (Úř. věst. L 378, s. 15, dále jen „nařízení č. 1214/92“).
4. Co se týče režimu celního dluhu, použila se od roku 1991 do konce roku 1993 nařízení Rady (EHS) č. 2144/87 ze dne 13. července 1987 o celním dluhu (Úř. věst. L 201, s. 15), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 4108/88 ze dne 21. prosince 1988 (Úř. věst. L 361, s. 2, dále jen „nařízení č. 2144/87“) a nařízení Komise (EHS) č. 597/89 ze dne 8. března 1989, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 2144/87 (Úř. věst. L 65, s. 11).
5. V oblasti zaúčtování a vybrání celního dluhu se do 1. ledna 1994 použilo nařízení Rady (EHS) č. 1854/89 ze dne 14. června 1989 o účtování a podmínkách platby dovozního nebo vývozního cla při vzniku celního dluhu (Úř. věst. L 186, s. 1).
6. Nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „kodex“), kodifikovalo právní předpisy v oblasti celního práva Společenství. Kodex je proveden nařízením nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství. Tyto texty jsou použitelné od 1. ledna 1994.
7. S ohledem na meritorní shodnost jednotlivých režimů celního práva použitelných postupně během období, na které se vztahuje projednávaná žaloba, odkazují účastníci řízení ve svých argumentacích před Soudním dvorem pouze na předpisy použitelné od 1. ledna 1994, tedy na kodex a prováděcí nařízení. Z tohoto důvodu je v následující tabulce obsažen jednoduchý výčet ustanovení použitelných postupně během sporných období. Naopak znění ustanovení kodexu a prováděcího nařízení jsou uvedena po této tabulce.
>lt>9
Kodex
8. Podle čl. 91 odst. 1  písm. a) a odst. 2 písm. a) kodexu:
„1. Režim vnějšího tranzitu umožňuje přepravu mezi dvěma místy přes celní území Společenství:
a) zboží, které není zbožím Společenství, aniž by toto zboží podléhalo dovozním clům a dalším poplatkům nebo obchodněpolitickým opatřením;
[…]
2. Přeprava podle odstavce 1 se uskutečňuje:
[…] v režimu vnějšího tranzitu Společenství,
[…].“
9. Podle čl. 96 odst. 1 písm. a) a b) kodexu:
„Hlavním povinným je držitel režimu vnějšího tranzitu Společenství. Je povinen:
a) předložit zboží ve stanovené lhůtě celnímu úřadu určení v nezměněném stavu a dodržet přitom opatření přijatá celními orgány ke ztotožnění zboží;
b) dodržovat předpisy vztahující se na tranzitní režim Společenství.“
10. Podle článku 203 kodexu:
„1. Celní dluh při dovozu zboží vzniká
– odnětím zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu.
2. Celní dluh vzniká okamžikem, kdy je zboží odňato celnímu dohledu.
3. Dlužníky jsou
– osoba, která zboží odňala celnímu dohledu,
– každá osoba, která se tohoto odnětí zúčastnila a byla nebo měla si být vědoma, že zboží je odnímáno celnímu dohledu,
– každá osoba, která získala nebo držela dotyčné zboží a v okamžiku získání nebo přijetí zboží si byla nebo měla být vědoma, že zboží bylo odňato celnímu dohledu,
– případně také osoba, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží ne bo z použití celního režimu, do kterého bylo zboží propuštěno“.
11. Podle článku 204 kodexu:
„1. Celní dluh při dovozu zboží vzniká
a) nesplněním některé povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, které podléhá dovoznímu clu, nebo z použití z celního režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno, nebo
b) nedodržením některé podmínky stanovené pro propuštění zboží do daného režimu nebo pro udělení snížené nebo nulové sazby dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům,
v jiných případech, než jsou uvedeny v článku 203, pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění nebo daného celního režimu.
2. Celní dluh vzniká buď okamžikem, kdy přestane být plněna povinnost, jejímž nesplněním celní dluh vzniká, nebo okamžikem, kdy je zboží propuštěno do daného režimu, zjistí-li se dodatečně, že podmínky stanovené pro přiznání snížené nebo nulové sazby dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům nebyly ve skutečnosti splněny.
3. Dlužníkem je osoba, která má buď plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží podléhajícího dovoznímu clu, nebo z použití režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno, nebo plnit podmínky spojené s propuštěním zboží do daného režimu.“
12. Článek 215 kodexu stanoví:
„1. Celní dluh vzniká na místě, kde nastaly skutečnosti vedoucí ke vzniku celního dluhu.
2. Není-li možno určit místo podle odstavce 1, má se za to, že celní dluh vzniká na místě, kde se podle zjištění celních orgánů zboží nacházelo v situaci vedoucí ke vzniku celního dluhu.
3. Jestliže není celní režim ve vztahu k určitému zboží ukončen, má se za to, že celní dluh vznikl na místě, kde zboží
– bylo do tohoto režimu propuštěno nebo
– vstoupilo v tomto režimu do Společenství.
4. Jestliže informace dostupné celním orgánům umožní zjistit, že celní dluh vznikl již dříve, v okamžiku, kdy se zboží nacházelo na jiném místě, má se za to, že celní dluh vznikl na místě, o kterém lze zjistit, že se na něm zboží nacházelo k časově nejvzdálenějšímu okamžiku, ke kterému lze zjistit existenci celního dluhu.“
13. Článek 217 odst. 1 kodexu uvádí:
„Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ‚částku cla‛), jakmile mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).“
14. Na základě čl. 218 odst. 3 kodexu:
„Vznikl-li celní dluh za jiných podmínek, než které jsou uvedeny v odstavci 1, je nutno odpovídající částku cla zaúčtovat do dvou dnů ode dne, kdy celní orgány mohou
a) vypočítat částku příslušného cla
a
b) určit dlužníka.“
15. V souladu s článkem 219 kodexu:
„1. Lhůty pro zaúčtování stanovené v článku 218 lze prodloužit
a) z důvodů vyplývajících ze správního uspořádání členských států, a zejména tehdy, jsou-li účty centralizovány, a
b) brání-li zvláštní okolnosti celním orgánům, aby tyto lhůty dodržely.
Takto prodloužené lhůty nesmí být delší než 14 dní.
2. Lhůty uvedené v odstavci 1 se nepoužijí za nepředvídatelných okolností nebo v případech vyšší moci.“
16. Podle čl. 221 odst. 1 a 3 kodexu:
„1. Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.
[…]
3. Sdělení dlužníkovi nelze provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu. Avšak jestliže celní orgány nemohly určit přesnou částku cla dlužnou ze zákona následkem trestného činu, lze toto sdělení provést i po uplynutí zmíněné tříleté lhůty, pokud to platné předpisy dovolují.“
17. Článek 236 odst. 1 kodexu stanoví:
„Dovozní nebo vývozní clo se vrátí, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaplaceno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.
Dovozní nebo vývozní clo se promine, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaúčtováno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.
Clo se nevrátí ani nepromine, jestliže skutečnosti, které vedly k zaplacení nebo k zaúčtování částky, která nebyla dlužná ze zákona, vyplývají z úmyslného jednání zúčastněné osoby.“
Prováděcí nařízení
18. Podle čl. 356 odst. 1 a 5 prováděcího nařízení:
„1. Celním orgánům se předkládá zboží a prohlášení T1.
[…]
5. Je-li zboží předloženo celnímu úřadu určení po uplynutí lhůty stanovené celním úřadem odeslání, považuje se lhůta za dodrženou, je-li celnímu úřadu určení věrohodně prokázáno, že nedodržení lhůty bylo způsobeno okolnostmi, jež nelze přičítat dopravci nebo hlavnímu povinnému.“
19. Článek 378 prováděcího nařízení uvádí:
„1. Aniž je dotčen článek 215 kodexu, jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí, považuje se toto porušení předpisů nebo nesrovnalosti za spáchané
– v členském státě, o jehož celní úřad odeslání se jedná,
– v členském státě, o jehož celní úřad tranzitu se jedná při vstupu do Společenství a kterému bylo odevzdáno potvrzení o přestupu hranice,
není-li ve lhůtě stanovené v čl. 379 odst. 2 celním orgánům věrohodně prokázáno řádné provedení operace nebo místo, na kterém byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.
2. Jestliže se porušení předpisů nebo nesrovnalosti při neexistenci takového důkazu považují za spáchané v členském státě odeslání nebo v členském státě vstupu ve smyslu odst. 1 druhé odrážky, uloží tento členský stát cla a jiné dávky týkající se daného zboží podle předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních předpisů.
3. Jestliže se před uplynutím lhůty tří let ode dne registrace prohlášení T1 zjistí členský stát, ve kterém byly spáchány porušení předpisů nebo nesrovnalosti, uloží tento členský stát cla a ostatní poplatky (s výjimkou těch, které se ukládají podle odstavce 2 jako vlastní příjmy Společenství) týkající se daného zboží podle předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních předpisů. Jakmile se prokáže zaplacení těchto cel a ostatních dávek, vrátí se původně uložená cla a ostatní poplatky (s výjimkou těch, které byly uloženy podle odstavce 2 jako vlastní příjmy Společenství).
4. Záruka, která se vztahuje na uskutečněnou tranzitní operaci, se uvolní teprve po uplynutí uvedené tříleté lhůty nebo případně po zaplacení cla nebo jiných dávek platných v členském státě, v němž byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.
Členské státy přijmou opatření potřebná k zamezení porušování předpisů a nesrovnalostí a k jejich účinnému trestání.“
20. Podle článku 379 prováděcího nařízení:
„1. Jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství.
2. V oznámení podle odstavce 1 musí být uvedena zejména lhůta, ve které je celnímu úřadu odeslání třeba věrohodně prokázat řádné provedení tranzitní operace nebo skutečné místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Tato lhůta činí tři měsíce ode dne oznámení podle odstavce 1. Není-li tento důkaz předložen, uloží příslušný členský stát po uplynutí lhůty odpovídající clo a ostatní dávky. Jestliže tento členský stát není členským státem, v němž se nachází celní úřad odeslání, sdělí tyto skutečnosti neprodleně uvedenému členskému státu.“
21. V souladu s článkem 380 prováděcího nařízení:
„Řádné provedení tranzitní operace ve smyslu čl. 378 odst. 1 se příslušným orgánům věrohodně prokazuje zejména:
a) předložením dokladu potvrzeného celními orgány, z nějž vyplývá, že dotyčné zboží bylo předloženo celnímu úřadu určení nebo v případech uvedených v článku 406 schválenému příjemci. Tento doklad musí obsahovat údaje nezbytné ke ztotožnění zboží;
b) předložením celního dokladu o propuštění pro domácí spotřebu vystaveného ve třetí zemi nebo opisu nebo fotokopie tohoto dokladu; opis nebo fotokopie musí ověřit buď subjekt, který vydal prvopis dokladu, orgán dotyčné třetí země, nebo orgán členského státu. Tento doklad musí obsahovat údaje nezbytné ke ztotožnění zboží.“
22. Článek 859 prováděcího nařízení stanoví:
„Následující nedostatky se považují za nedostatky, které nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění ani daného celního režimu ve smyslu čl. 204 odst. 1 kodexu, jestliže
– se nejedná o pokus odnětí zboží celnímu dohledu,
– nevznikají hrubou nedbalostí zúčastněné osoby a
– jsou dodatečně splněny veškeré formality potřebné k napravení situace daného zboží:
1) překročení lhůty, ve které musí být zboží přiděleno některé celně schválené určení stanovené v rámci dočasného uskladnění nebo daného celního režimu, pokud by tato lhůta byla prodloužena, kdyby o to zúčastněná osoba včas požádala;
2) překročení lhůty pro předložení zboží celnímu úřadu určení u zboží propuštěného do některého tranzitního režimu, je-li zboží předloženo později;
3) okolnost, že zboží se podrobilo manipulaci bez předchozího povolení celních orgánů, u zboží dočasně uskladněného nebo propuštěného do režimu uskladňování pod celním dohledem, jestliže by tyto manipulace byly povoleny, kdyby o to bylo požádáno;
4) použití zboží za jiných podmínek, než které jsou stanoveny v povolení u zboží propuštěného do režimu dočasného použití, pokud by toto použití bylo povoleno v témže režimu, kdyby o to bylo požádáno;
5) nepovolené přemístění zboží u zboží dočasně uskladněného nebo propuštěného do některého celního režimu, pokud toto zboží může být předloženo celním orgánům na jejich žádost;
6) výstup zboží z celního území Společenství nebo jeho umístění do svobodného pásma či svobodného skladu bez splnění předepsaných formalit u zboží dočasně uskladněného nebo propuštěného do některého celního režimu;
7) převod zboží bez oznámení celním orgánům dříve, než dosáhlo stanoveného určení, u zboží, na něž se s ohledem na jeho zvláštní použití uplatňuje zvýhodněné sazební zacházení, pokud
a) je převod zaznamenán v evidenci zboží zcizitele,
b) nabyvatel je držitelem oprávnění týkajícího se dotyčného zboží.“
A – Režim vlastních zdrojů Společenství
23. V souladu s čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí Rady 88/376/EHS, Euratom ze dne 24. června 1988 o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 185, s. 24):
„Následující příjmy tvoří vlastní zdroje plynoucí do rozpočtu Společenství:
a) dávky, prémie, doplňkové nebo vyrovnávací částky, dodatečné částky nebo položky a jiné poplatky, které vyměřily nebo vyměří orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi v rámci společné zemědělské politiky, jakož i dávky a jiné poplatky stanovené v rámci společné organizace trhu cukrem;
b) cla podle Společného celního sazebníku a jiná cla, která vyměřily nebo vyměří orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi, jakož i cla na výrobky spadající do působnosti Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli“.
24. Podle článku 2 nařízení č. 1552/89:
„1. Pro účely použití tohoto nařízení se nároky Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom považují za vyměřené, jakmile je o dlužné částce vyrozuměn příslušným orgánem členského státu dlužník. Toto vyrozumění je provedeno jakmile je dlužník známý a částka cla může být vypočtena příslušnými správními orgány při dodržení všech ustanovení práva Společenství použitelných v této oblasti.
2. Musí-li být vyrozumění opraveno, použije se odstavec 1.“ ( neoficiální překlad )
25. Podle čl. 6 odst. 1 a 2 písm. a) a b) tohoto nařízení:
„1. Účty vlastních zdrojů vede státní pokladna každého členského státu nebo organizace určená každým členským státem, přičemž jsou rozděleny podle povahy zdrojů.
2. a)	Cla vyměřená v souladu s článkem 2, s výhradou písm. b) tohoto odstavce, musí být zaúčtována [obvyklé označení ‚účet A‛] nejpozději první pracovní den po devatenáctém dni druhého měsíce následujícího po měsíci, za který je clo vyměřeno.
b) Vyměřená cla nezaúčtovaná podle písm. a), protože ještě nebyla vybrána a nebylo poskytnuto žádné zajištění, jsou zapsána ve lhůtě stanovené v písm. a) na oddělený účet [obvyklé označení ‚účet B‛]. Členské státy mohou postupovat stejným způsobem, pokud bylo na vyměřená cla poskytnuto zajištění, a tato cla jsou předmětem sporů, na jejichž základě může dojít k jejich změně.“ ( neoficiální překlad )
26. V souladu s čl. 9 odst. 1 téhož nařízení:
„Postupem definovaným v článku 10 připíše každý členský stát vlastní zdroje na účet otevřený na jméno Komise u své státní pokladny nebo jím určeného orgánu.
Vedení tohoto účtu není zpoplatněno.“ ( neoficiální překlad )
27. Na základě čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1552/89:
„Po snížení o 10 % z důvodu poplatku za výběr podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 88/376 […], připsání vlastních zdrojů uvedených v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) tohoto rozhodnutí nastane nejpozději první pracovní den po devatenáctém dni druhého měsíce následujícího po tom měsíci, za který bylo clo vyměřeno v souladu s článkem 2.
Nicméně pro všechna cla vedená na odděleném účtu v souladu s čl. 6 odst. 2 písm. b) musí být připsání provedeno nejpozději první pracovní den následující po devatenáctém dni druhého měsíce následujícího po vybrání cla.“  ( neoficiální překlad )
28. Článek 11 téhož nařízení stanoví:
„V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace financování, zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“ ( neoficiální překlad )
Právní předpisy v oblasti výpočtu lhůt, dat a termínů
29. Nařízení č. 1182/71 obsahuje obecná pravidla použitelná, v případě neexistence protikladných ustanovení, na lhůty, data a termíny stanovené akty Rady a Komise. Pokud kodex nebo prováděcí nařízení neobsahují protikladná ustanovení, použijí se v projednávaném případě ustanovení nařízení č. 1182/71.
Postup před zahájením soudního řízení
30. Ve dnech 10. až 14. ledna 1994 provedly služby Komise v Nizozemí v celním okrese Rotterdam kontrolu postupů používaných na operace tranzitu Společenství.
31. Dopisem ze dne 6. června 1994 předala Komise nizozemským orgánům zprávu o této kontrole a upozornila je na skutečnost, že při použití čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení a dříve použitelných odpovídajících ustanovení byla zjištěna zpoždění v registraci, a tedy v poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství pocházejících z dovozů.
32. Komise v tomto ohledu poznamenává, že čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení zavádí maximální lhůtu jedenácti měsíců mezi vystavením prohlášení T1 celními orgány a oznámením hlavnímu povinnému o tom, že nedošlo k  vyřízení tohoto dokumentu. Připojením k této lhůtě lhůty tří měsíců zakotvené v čl. 379 odst. 2 téhož nařízení kontroloři Komise stanovili maximální lhůtu čtrnácti měsíců mezi vystavením prohlášení T1 a povinným vybráním dotčeného cla celními orgány, pokud tento dokument nebyl vyřízen. Přitom podle výše uvedené zprávy o kontrole celní okres Rotterdam tuto lhůtu nedodržel, jelikož v okamžiku kontroly bylo zjištěno, že velká část dokladů byla vyřízena více než čtrnáct měsíců.
33. Dopisem ze dne 24. února 1995 zpochybnily nizozemské orgány výklad příslušných ustanovení obhajovaný Komisí, která dopisem ze dne 28. dubna 1995 nizozemským orgánům sdělila, že trvá na vytýkaných skutečnostech.
34. V tomtéž dopise Komise zdůrazňuje, že použitelná právní úprava Společenství neponechává členským státům žádný prostor pro prodloužení výše zmiňované čtrnáctiměsíční lhůty. V tomtéž dopise Komise znovu opakovala svou dříve formulovanou žádost týkající se předání údajů o prohlášeních T1 vyřízených opožděně během období od 1. ledna 1991 do 31. prosince 1995.
35. Ve své odpovědi ze dne 30. srpna 1995 poskytly nizozemské orgány Komisi požadované informace. Na základě těchto informací vypočítaly služby Komise úroky dlužné podle článku 11 nařízení č. 1552/89. Za tímto účelem vycházely z předpokladu, že oznámení uvedené v čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení bylo odesláno poslední den jedenáctého měsíce po registraci dotčeného prohlášení T1 takže odpovídající celní dluh měl být zohledněn nejpozději na konci čtrnáctého měsíce následujícího po této registraci.
36. Dopisem ze dne 17. prosince 1996 obsahujícím podrobnosti těchto výpočtů vyzvala Komise nizozemské orgány, aby jí zaplatily úroky z prodlení ve výši 5 323 395,06 NLG, a to před posledním pracovním dnem druhého měsíce následujícího po sdělení této žádosti, tedy před 23. únorem 1997.
37. Dopisem ze dne 1. října 1997 nizozemské orgány informovaly Komisi, že odmítají vyhovět této žádosti. V tomto ohledu uvedly svá dříve obhajovaná tvrzení a vyčetly Komisi, že neodpověděla na argumenty předložené v jejich dopise ze dne 30. srpna 1995.
38. Dopisem ze dne 18. února 1999 Komise zaslala nizozemským orgánům výzvu, na kterou odpověděly dopisem ze dne 22. dubna 1999.
39. Dne 2. února 2000 vydala Komise odůvodněné stanovisko, na které nizozemské orgány odpověděly dopisem ze dne 28. března 2000.
40. Jelikož neshledala tuto poslední odpověď jako dostačující, rozhodla se Komise podat tuto žalobu.
K žalobě
41. První žalobní důvod Komise vychází z porušení čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení účinného od 1. ledna 1994, a odpovídajících předpisů použitelných v období od 1. ledna 1994 do 31. prosince 1993, tedy čl. 11a odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1062/87 a čl. 49 odst. 2 třetí věty nařízení č. 1214/92 z důvodu, že mezi 1. lednem 1991 a 31. prosincem 1995 neprovedlo Nizozemské království včas zaúčtování a vybrání celního dluhu v případech opožděného vyřízení operací vnějšího tranzitu Společenství.
42. Svým druhým žalobním důvodem Komise nizozemským orgánům vytýká, že porušily články 2, 9 a 10 nařízení č. 1552/89 z důvodu, že ve stanovené lhůtě neposkytly k dispozici Komisi vlastní zdroje odpovídající celnímu dluhu.
43. Třetí žalobní důvod vychází z porušení článku 11 nařízení č. 1552/89 z důvodu nezaplacení příslušných úroků z prodlení.
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 11a odst. 2 druhého pododostavce druhé věty nařízení č. 1062/87, čl. 49 odst. 2 třetí věty nařízení č. 1214/92 a čl. 379 odst. 2 třetí věty prováděcího nařízení
Argumenty účastníků řízení
44. Komise uplatňuje, že článek 96 kodexu a články 356 a 379 prováděcího nařízení zakotvují závazný časový plán činností, který musí dodržovat hlavní povinný, celní úřad odeslání a celní úřad určení v rámci operace vnějšího tranzitu Společenství, zejména pokud není zásilka přepravovaná podle tohoto režimu předložená celnímu úřadu určení ve lhůtě určené během registrace prohlášení pro tranzitní režim.
45. Komise poznamenává, že v rámci tohoto časového plánu:
– musí hlavní povinný předložit dotčenou neporušenou zásilku ve lhůtě uvedené v prohlášení T1 celnímu úřadu určení [čl. 96 odst. 1 písm. a) kodexu a čl. 356 odst. 1 a 5 prováděcího nařízení],
– v případě nepředložení v této lhůtě musí celní úřad odeslání v souladu s čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení oznámit toto nepředložení hlavnímu povinnému nejpozději před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim a
– ode dne výše uvedeného oznámení začíná běžet lhůta tří měsíců, během které má hlavní povinný poslední možnost předložit celnímu úřadu odeslání věrohodný důkaz řádného provedení tranzitní operace.
46. Tento důkaz musí být podle článku 380 prováděcího nařízení předložen formou dokladů potvrzených celními orgány, z nichž vyplývá, že buď byla zásilka předložena celnímu úřadu určení, nebo byla propuštěna pro domácí spotřebu v třetí zemi. V praxi se obecně jedná o exemplář prohlášení T1 potvrzený celním úřadem určení a dodaný hlavnímu povinnému.
47. Pokud není v této lhůtě uvedený důkaz předložen, příslušný členský stát uloží cla a ostatní dávky na základě čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení. Komise má za to, že tato tříměsíční lhůta není závazná pouze pro hlavního povinného, nýbrž zavazuje rovněž členský stát celního úřadu odeslání.
48. Pokud jde o okamžik zaúčtování celního dluhu, Komise připomíná, že podle čl. 217 odst. 1 kodexu členské státy musí vypočítat výši cla vyplývající z celního dluhu a zapsat ji do účetních dokladů, jakmile mají potřebné údaje. Jako okamžik, od kterého začíná členským státům běžet závazná lhůta pro zaúčtování, článek 218 stanovil moment, ve kterém dotyčný členský stát „může“ určit dlužníka a vypočítat částku dluhu. Zaúčtování musí následně proběhnout ve lhůtě stanovené v článcích 218 a 219 kodexu, tedy do dvou dnů, s možností prodložení maximálně na čtrnáct dnů.
49. Komise poznamenává, že nejpozději první pracovní den patnáctého měsíce po dni registrace prohlášení T1, nebo dříve, pokud celní úřad odeslání zaslal oznámení o neprovedení vyřízení dříve, má posledně uvedený k dispozici všechny nezbytné údaje pro výpočet částky cla vyplývajícího z celního dluhu [čl. 217 odst. 1 a čl. 218 odst. 3 písm. a) kodexu] a pro ztotožnění dlužníka, v tomto případě hlavního povinného [čl. 218 odst. 3 písm. b) kodexu].
50. V souladu s články 218 a 219 uvedeného kodexu je třeba zaúčtovat dluh ve lhůtě dvou dnů, přičemž tato lhůta může být za určitých okolností prodloužena maximálně na čtrnáct dnů. Dotyčný členský stát musí tedy provést zaúčtování celního dluhu nejpozději buď třetí, nebo patnáctý den čtvrtého měsíce po zaslání oznámení uvedeného v čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení.
51. V důsledku toho nemá členský stát s výhradou případného prodloužení lhůty na základě článku 219 kodexu žádnou diskreční pravomoc, která by mu umožnila určovat, kdy je třeba zaučtovat celní dluh. Kromě toho z čl. 221 odst. 1 kodexu vyplývá, že členský stát musí uložit clo, jakmile je jeho částka zaúčtována, tak, že sdělí částku dluhu dlužníkovi. Na základě logického uvažování totiž uložení cla následuje bezprostředně po tomto zaúčtování, i když čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení neupřesňuje, zda má být tato operace provedena rychle.
52. Nizozemské království zpochybňuje tvrzení, podle kterého ze znění čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení a čl. 218 odst. 3 kodexu ve vzájemném spojení vyplývá, že členský stát musí přímo zaúčtovat příslušné clo ve lhůtě dvou dnů od uplynutí tříměsíční lhůty od zaslání oznámení o neprovedení vyřízení. Podle něho je tříměsíční lhůta uvedená ve výše zmíněném čl. 379 odst. 2 procesní lhůtou, a nikoliv lhůtou závaznou. Opačné tvrzení, které obhajuje Komise, by bylo v rozporu se samotným zněním dotčených ustanovení, porušovalo by práva procesních subjektů a naráželo by na nepřekonatelné praktické obtíže.
53. Zaprvé, pokud jde o znění dotyčných ustanovení, žalovaná vláda podotýká, že podle čl. 218 odst. 3 kodexu začíná lhůta dvou dnů běžet, až když celní orgány „mohou vypočítat částku příslušného cla a určit dlužníka“, což znamená více než prostou skutečnost disponování s dotčenými informacemi. Podle ní, pokud je možné v praxi zaúčtování obvykle provést přímo po uplynutí tříměsíční lhůty, není možné z toho vyvodit, že uplynutí této lhůty je třeba považovat za začátek dvoudenní lhůty uvedené v tomto ustanovení.
54. Článek 379 odst. 2 třetí věta prováděcího nařízení upřesňuje podle ní rovněž výhradně to, že „příslušný členský stát uloží“ příslušné clo. Tato slova nemají stejný význam jako obrat „zaúčtování celními orgány“ uvedený v čl. 218 odst. 3 kodexu. Dotyčná dvě ustanovení mají dva různé adresáty, a lhůta uvedená v posledně uvedeném ustanovení nemůže proto být použita obdobně na čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení.
55. Zadruhé, pokud jde o požadavky týkající se dodržování práv procesních subjektů, žalovaná vláda uplatňuje, že z článku 379 prováděcího nařízení vyplývá, že pouze po uplynutí tříměsíční lhůty, nebo případně dříve, pokud je předložen odpovídající důkaz, mohou celní orgány posoudit, zda byl režim tranzitu Společenství řádně ukončen, v jakém místě došlo k případné nesrovnalosti, zda celní dluh vznikl, či nikoliv a který členský stát je příslušný k jeho vybrání. Jinými slovy, až po posouzení důkazních prostředků předložených hlavním povinným mají celní orgány k dispozici „potřebné údaje“ ve smyslu článku 217 kodexu, aby mohly vypočítat a zaúčtovat celní dluh. Tvrzení, podle kterého musí toto posouzení proběhnout do dvou dnů, včetně výpočtu částky cla, by nesplňovalo požadavek přezkumu provedeného s řádnou péčí, a mohlo by tedy poškodit práva procesních subjektů.
56. Nizozemská vláda dodává, že systém, podle kterého musí celní orgán okamžitě zaúčtovat částku cla, aby byla tato částka následně vrácena v případě, že se prokáže, že hlavní povinný přece jen předložil důkaz o řádném vyřízení tranzitu, obsahuje nepřijatelnou zátěž pro posledně uvedeného. Taková zátěž je o to více nepřijatelná, že ve velké většině případů to nejsou hlavní povinní, kteří nesou odpovědnost za předpokládáné nesrovnalosti v tranzitu, ale celní orgány celního úřadu určení nebo příjemce zásilky.
57. Zatřetí, pokud jde o nemožnost dodržování dotčených lhůt, nizozemská vláda uplatňuje, že vyřízení je obtížným procesem, a že ve lhůtě dvou dnů není možné přezkoumat všechny důkazní prostředky týkající se všech dokumentů, aby byla následně určena osoba povinná k zaplacení cla a určena „částka cla“. V praxi jsou předkládány dokumenty různé povahy. Není proto možné během dvou dnů určit, zda celní dluh vznikl, případně předat spis příslušnému členskému státu, určit dlužníka, vypočítat „částku cla vyplývající z celního dluhu“ a konečně zaslat výzvu k zaplacení.
Závěry Soudního dvora
58. Bez dalšího je třeba připomenout, že nizozemská vláda nezpochybňuje faktická zjištění Komise týkající se celních dluhů vzniklých z důvodu nesrovnalostí způsobených v režimu vnějšího tranzitu Společenství, dluhů, které během období uvedeného v projednávané žalobě, tedy od 1. ledna 1991 do 31. prosince 1995, nebyly vybrány nizozemskými celními orgány ve lhůtě dvou dnů uvedené v článku 218 kodexu po uplynutí tříměsíční lhůty zmíněné v čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení a dříve použitelných odpovídajících předpisech. Nicméně na rozdíl od Komise se tato vláda domnívá, že přistoupením k vybrání cla několik měsíců po uplynutí této tříměsíční lhůty neporušila své povinnosti vyplývající z celního práva Společenství.
59. Je namístě v tomto ohledu připomenout, že na základě čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení, pokud zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství.
60. Pokud v rozsudku ze dne 14. listopadu 2002, SPKR (C‑112/01, Recueil, s. I‑10655, bod 40) Soudní dvůr rozhodl, že nedodržení jedenáctiměsíční lhůty samo o sobě nezamezuje vybrání celního dluhu od hlavního povinného, pak rovněž v bodu 34 téhož rozsudku poznamenal, že uvedená lhůta je určena správním orgánům a jejím účelem je zajistit, aby tyto orgány rychle a jednotně používaly předpisy v oblasti zaplacení celního dluhu za účelem rychlého poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství. Tudíž, jak to ostatně připouští nizozemská vláda, dodržování jedenáctiměsíční lhůty, které nemá dopad na vymahatelnost celního dluhu, má pro členské státy nicméně závazný charakter s ohledem na jejich povinnosti podle práva Společenství týkající se poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství.
61. Kromě toho v souladu s čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení musí oznámení uvedené v odstavci 1 tohoto článku obsahovat zejména lhůtu, ve které je celnímu úřadu odeslání třeba věrohodně prokázat řádné provedení tranzitní operace nebo skutečné místo porušení předpisů. Tato lhůta činí tři měsíce ode dne oznámení podle odstavce 1 uvedeného článku. Pokud není v okamžiku uplynutí této lhůty uvedený důkaz předložen, „uloží“ příslušný členský stát po uplynutí lhůty odpovídající clo a ostatní dávky.
62. V bodech 24 a 25 rozsudku ze dne 20. ledna 2005, Honeywell Aerospace (C‑300/03, Sb. rozh. s. I‑689) Soudní dvůr rozhodl, že ze samotného znění čl. 378 odst. 1 a čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení vyplývá, že požadavek, aby celní úřad odeslání oznámil hlavnímu povinnému lhůtu, ve které musí být předloženy požadované důkazy, má závazný charakter a toto oznámení musí předcházet vybrání celního dluhu. Tato lhůta slouží k ochraně zájmů hlavního povinného tím, že mu poskytuje tři měsíce na případné předložení důkazu řádného provedení tranzitní operace nebo místa, kde byly nesrovnalost nebo porušení předpisů skutečně spáchány. Členský stát, o jehož celní úřad odeslání se jedná, tedy může vybrat dovozní clo, jen pokud zejména oznámil hlavnímu povinnému, že disponuje tříměsíční lhůtou pro předložení požadovaných důkazů a hlavní povinný je v této lhůtě neposkytl.
63. Z výše uvedených úvah vyplývá, že v případě, kdy jako v projednávané žalobě sporné zásilky nebyly předloženy celnímu úřadu určení a nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, celní úřad odeslání to musí v zájmu rychlého poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství oznámit hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství. Toto oznámení musí sdělovat zúčastněné osobě, že má tříměsíční lhůtu na to, aby celnímu úřadu odeslání věrohodně prokázala řádné provedení tranzitní operace nebo skutečné místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Pokud v této lhůtě není tento důkaz předložen, „vybere“ příslušný členský stát celní dluh.
64. V tomto kontextu čl. 217 odst. 1 kodexu stanoví, že výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu musí „vypočítat“ celní orgány, jakmile „mají potřebné údaje“ a „zapíší ji do účetních dokladů“.
65. Podle čl. 218 odst. 3 kodexu je nutno „odpovídající částku cla zaúčtovat“ do dvou dnů ode dne, kdy celní orgány „mohou vypočítat částku příslušného cla a určit dlužníka“. Článek 219 kodexu umožňuje prodloužit tuto lhůtu na maximálně čtrnáct dní buď z důvodů vyplývajících ze správního uspořádání členských států, nebo brání-li zvláštní okolnosti celním orgánům, aby tyto lhůty dodržely. Podle čl. 221 odst. 1 kodexu jakmile je částka cla „zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi“.
66. V rámci projednávané žaloby vytýká Komise nizozemským celním orgánům v podstatě to, že nezahájily postup směřující k vybrání celního dluhu ve lhůtě dvou dnů od uplynutí tříměsíční lhůty stanovené v čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení. Konkrétněji jim vytýká, že ani nezaúčtovaly odpovídající částku cla v souladu s čl. 218 odst. 3 kodexu, ani nesdělily částku dlužníkovi podle čl. 221 odst. 1 téhož kodexu.
67. Nizozemská vláda uplatňuje, že členské státy nemají povinnost přikročit k vybrání celního dluhu neprodleně po uplynutí tříměsíční lhůty, která nastává po uplynutí jedenáctiměsíční lhůty uvedené v čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení. Podle uvedené vlády není možné posledně uvedenou lhůtu vykládat jako lhůtu závaznou.
68. Toto tvrzení je třeba odmítnout.
69. Jak to správně tvrdí Komise, ze samotného znění čl. 379 odst. 2 třetí věty prováděcího nařízení vyplývá, že členské státy mají povinnost uložit clo v okamžiku uplynutí tříměsíční lhůty tam uvedené. Tento výklad je nutno přijmout rovněž za účelem zajištění rychlého a jednotného použití předpisů v oblasti výběru celního dluhu příslušnými orgány v zájmu účinného a rychlého poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství.
70. Uvedený výklad také není  neslučitelný s čl. 221 odst. 3 kodexu, který opravňuje sdělit částku cla k zaplacení během období tří let od vzniku celního dluhu. Toto ustanovení totiž směřuje zejména k zajištění právní jistoty tím, že předepisuje maximální lhůtu pro sdělení částky celního dluhu dlužníkovi. Nezpochybňuje tím však povinnosti vyplývající kromě toho pro celní orgány z ustanovení kodexu a prováděcího nařízení ve vztahu ke Společenství za účelem zajištění rychlého a jednotného použití předpisů v oblasti výběru celního dluhu v zájmu účinného a rychlého poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství.
71. V souladu s čl. 217 odst. 1, čl. 218 odst. 3 a článkem 219 kodexu musí být zaúčtování částky odpovídající daňovým dluhům takovým, jaké jsou uvedeny v projednávané žalobě, provedeno ve lhůtě dvou dnů, jež může být prodloužena celkově na nejvýše čtrnáct dnů. Kromě toho musí sdělení částky odpovídající těmto dluhům dlužníkovi proběhnout podle čl. 221 odst. 1 kodexu, jakmile byla zaúčtována. Tato lhůta začíná běžet ode dne, kdy mají celní orgány k dispozici nezbytné skutečnosti, a tudíž mohou vypočítat částku cla a určit dlužníka. Přitom na rozdíl od toho, co tvrdí nizozemská vláda, tak je tomu právě nejpozději v okamžiku uplynutí tříměsíční lhůty uvedené v čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení.
72. Pokud jde nejprve o zjištění existence celního dluhu, je třeba připomenout, že pokud, jako v případech uvedených v projednávané žalobě, zásilky v režimu vnějšího tranzitu Společenství nebyly předloženy celnímu úřadu určení ve lhůtě předepsané celním úřadem odeslání, má se za to, že celní dluh vznikl a hlavním povinným je dlužník. V takovém případě, a pokud nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, musí celní úřad odeslání v souladu s čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení toto oznámit hlavnímu povinnému před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství.
73. Na základě čl. 379 odst. 2 první a druhé věty musí být v tomto oznámení uvedena lhůta tří měsíců, ve které musí dotčený prokázat řádné provedení tranzitní operace. Jak bylo poznamenáno v bodu 62 tohoto rozsudku, příslušné celní orgány mohou přikročit k vybrání dluhu, pouze pokud hlavnímu povinnému sdělily, že má k dispozici tříměsíční lhůtu k prokázání řádného provedení tranzitní operace a pokud tento důkaz nebyl v této lhůtě předložen.
74. Přitom, jak poznamenala generální advokátka v bodu 50 svého stanoviska, nic neumožňuje dospět k závěru, že posouzení takových důkazů předložených za účelem prokázání řádného provedení operace, jejichž demonstrativní výčet je obsažen v článku 380 prováděcího nařízení, a to i za předpokladu, že by byly předloženy poslední den dříve zmíněné tříměsíční lhůty, odůvodňuje odchylku od ustanovení článků 218 a 219 kodexu za účelem zúčtování částky cla a jejího sdělení dlužníkovi podle čl. 221 odst. 1 kodexu.
75. Pokud jde dále o určení dlužníka celního dluhu, je třeba připomenout, že v souladu s čl. 379 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení se hlavní povinný považuje po uplynutí této lhůty tří měsíců za osobu povinnou zaplatit celní dluh, a to nezávisle na skutečnosti, že je možné zkoumat odpovědnost ostatních subjektů, což podle nizozemské vlády vyžaduje dodatečné lhůty. V důsledku toho zjevně mohou celní orgány nejpozději v okamžiku uplynutí tříměsíční lhůty určit hlavního povinného jako dlužníka celního dluhu.
76. Pokud jde mimoto o určení částky cla, je třeba připomenout, že jak to vysvětluje generální advokátka v bodech 57 až 62 svého stanoviska, i když není možné požadovat, aby celní úřad odeslání vypočítával systematicky částku cla odpovídající celnímu dluhu při dovozu pro každou zahájenou tranzitní operaci již od podání prohlášení pro tranzitní režim, což je okamžik, od kterého má uvedený úřad v zásadě k dispozici údaje nezbytné pro výpočet předmětného cla, nebrání každopádně nic tomu, aby takový výpočet byl proveden, jakmile je hlavnímu povinnému oznámena tříměsíční lhůta, ve které má možnost prokázat řádné provedení operace, tedy nejpozději v okamžiku uplynutí jedenáctiměsíční lhůty stanovené v čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení.
77. Pokud jde nakonec o určení celních orgánů, které jsou příslušné k výběru celního dluhu, čl. 378 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení zakotvuje domněnku příslušnosti ve prospěch členského státu celního úřadu odeslání. Hlavní povinný může ve lhůtě tří měsíců stanovené v čl. 379 odst. 2 téhož nařízení prokázat, že k porušení předpisů došlo v jiném členském státě. Jak Komise správně podotkla, nic neumožňuje dospět k závěru, že vyhodnocení dokladů předložených za tímto účelem není možné provést, i za předpokladu, že by byly předloženy poslední den tříměsíční lhůty, při dodržení lhůty dvou dnů následující po konci tříměsíční lhůty prodloužené ve zvláštních řádně odůvodněných případech o dvanáct dodatečných dnů na maximální lhůtu čtrnácti dnů.
78. Z výše uvedených úvah vyplývá, že je třeba odmítnout argumentaci nizozemské vlády, podle které je tříměsíční lhůta pouze lhůtou indikativní a postup k vybrání cla nemusí být nutně zahájen v okamžiku uplynutí této lhůty z důvodu, že v okamžiku uplynutí této lhůty neměly příslušné celní orgány faktickou možnost neprodleně zahájit vybírání celního dluhu.
79. Nakonec, oproti tvrzení nizozemské vlády, sdělení částky dluhu hlavnímu povinnému neprodleně po uplynutí tříměsíční lhůty pro něj nepředstavuje nepřiměřenou zátěž. Pokud se totiž dále ukáže, že operace tranzitu Společenství byla uskutečněna řádným způsobem a v povolených lhůtách, nebo že byla ukončena opožděně bez dalších nesrovnalostí, mohou být hlavnímu povinnému vráceny zaplacené částky, jak to je od přijetí kodexu výslovně uvedeno v jeho čl. 236 odst. 1, jelikož je prokázáno, že v souladu s čl. 204 odst. 1 ve spojení s článkem 859 prováděcího nařízení nemá nesplnění povinnosti zásadní vliv na správné provádění daného celního režimu.
80. V důsledku toho je třeba první žalobní důvod považovat za opodstatněný s ohledem jak na ustanovení kodexu a prováděcího nařízení, tak v podstatě shodných předpisů použitelných předtím během období uvedeného v projednávané žalobě.
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článků 2, 9 a 10 nařízení č. 1552/89
Argumenty účastníků řízení
81. Podle Komise je tento žalobní důvod nevyhnutelným důsledkem porušení popsaného v rámci prvního žalobního důvodu. Články 9 a 10 nařízení č. 1552/89 stanoví lhůty, ve kterých jsou vlastní zdroje vyměřené na základě článku 2 tohoto nařízení poskytnuty k dispozici Komisi, a to prostřednictvím jejich připsání na účet otevřený členskými státy na jméno Komise.
82. Posledně uvedená v tomto ohledu podotýká, že na základě článku 2 nařízení č. 1552/89 je nárok Společenství na vlastní zdroje vyměřený, jakmile je dotčený dlužník vyrozuměn o dlužné částce dotyčným členským státem, přičemž vyrozumění je v zásadě provedeno, jakmile je dlužník známý a částka cla může být vypočtena příslušnými správními orgány. Jedná se o shodné podmínky s těmi, které jsou zakotveny v článku 217 kodexu pro zaúčtování celního dluhu, i když toto ustanovení kodexu nezmiňuje „vyměření“ nýbrž „zaúčtování“. Zaúčtováním byl totiž vyměřen celní dluh, který, co se týče částečně vlastních zdrojů, způsobuje použití nařízení č. 1552/89.
83. Zaúčtování celního dluhu tedy rovněž automaticky zahrnuje vyměření odpovídajících vlastních zdrojů. Opožděné zaúčtování tak způsobuje automaticky opožděné vyměření, což vyvolává nevyhnutelně opožděné poskytnutí k dispozici. Opožděným neoprávněným vyměřením dotčených vlastních zdrojů poskytlo tudíž Nizozemské království rovněž opožděně tyto vlastní zdroje k dispozici Komisi.
84. Nizozemské království podotýká, že v případě neexistence opožděného zaúčtování celního dluhu není možné dále hovořit o opožděném poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Komisi. Všechny informace nejsou známy v okamžiku uplynutí tříměsíční lhůty, takže nemůže existovat povinnost zaúčtování na základě článku 218 kodexu, a tedy nemůže existovat ani povinnost zaslat oznámení dlužníkovi. Není možné tedy ani hovořit o vyměření nároku na vlastní zdroje ve smyslu článku 2 nařízení č. 1552/89, takže nemusí dojít k poskytnutí k dispozici Komisi ve lhůtě dvou dnů od uplynutí tříměsíční lhůty ve smyslu článku 10 nařízení č. 1552/89.
Závěry Soudního dvora
85. Opožděné vyrozumění, za porušení čl. 221 odst. 1 a čl. 218 odst. 3 kodexu, odpovídající částky cla, tak jak to vyplývá z přezkumu prvního žalobního důvodu, zahrnuje nezbytně také zpoždění ve vyměření nároku Společenství na vlastní zdroje ve smyslu článku 2 nařízení č. 1552/89. V souladu s posledně uvedeným ustanovením je totiž dotčený nárok vyměřen, „jakmile“ je dlužník vyrozuměn o částce příslušným orgánem členského státu, a vyrozumění musí být provedeno, jakmile je dlužník známý a částka cla může být vypočtena příslušnými správními orgány při dodržení všech ustanovení práva Společenství použitelných v této oblasti, v tomto případě kodexu a prováděcího nařízení.
86. Podle čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1552/89 připíše každý členský stát způsobem definovaným v článku 10 téhož nařízení vlastní zdroje na účet otevřený na jméno Komise u své státní pokladny nebo jím určeného orgánu. Podle odstavce 1 prvního podostavce posledně uvedeného ustanovení připsání nastane nejpozději první pracovní den po devatenáctém dni druhého měsíce následujícího po tom měsíci, za který bylo clo vyměřeno v souladu s článkem 2 nařízení č. 1552/89.
87. Je třeba poznamenat, že Nizozemské království nezpochybňuje částku odpovídajících vlastních zdrojů, které, jak to tvrdí Komise, byly v důsledku zpoždění v zahájení výběru celního dluhu zapsány opožděně na účet otevřený na jméno Komise u státní pokladny nebo jím určeného orgánu.
88. Za těchto podmínek je rovněž druhý žalobní důvod opodstatněný.
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 11 nařízení č. 1552/89
Argumenty účastníků řízení
89. Komise tvrdí, že došlo rovněž k porušení článku 11 nařízení č. 1552/89, podle kterého zaúčtování provedená opožděně členskými státy v její prospěch zakládají povinnost zaplacení úroků z prodlení, jelikož Nizozemské království během předmětné doby opomenulo poskytnout k dispozici Komisi úroky z prodlení odpovídající dlužné jistině.
90. Nizozemské království tvrdí, že v případě neexistence opožděného poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů vyplývajících z opožděného zaúčtování celního dluhu ve smyslu kodexu a prováděcího nařízení, nemůže dojít ke vzniku úroků podle článku 11 nařízení č. 1552/89.
Závěry Soudního dvora
91. Na základě článku 11 nařízení č. 1552/89 jakékoli zpoždění v připsání na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 téhož nařízení způsobuje povinnost zaplacení úroků z prodlení za celé období prodlení dotyčným členským státem. Tyto úroky jsou splatné bez ohledu na důvod zpoždění, s jakým byly tyto zdroje převedeny na účet Komise (viz zejména rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemí, C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, bod 38, a ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, C‑363/00, Recueil, s. I‑5767, bod 44).
92. V důsledku toho zpoždění v připsání vlastních zdrojů na účet Komise zjištěná v rámci druhého žalobního důvodu zakládají v souladu s článekm 11 nařízení č. 1552/89 nárok na úroky z prodlení, ohledně kterých Nizozemské království nezpochybňuje ani jejich částku, ani skutečnost, že nebyly zaplaceny.
93. Třetí žalobní důvod je tedy rovněž opodstatněný.
94. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je namístě dospět k závěru, že mezi 1. lednem 1991 a 31. prosincem 1995 Nizozemské království tím, že:
– neprovedlo zaúčtování celního dluhu a dotčených ostatních poplatků, a nesdělilo jeho částku dlužníku nejpozději tři dny po lhůtě stanovené v čl. 3 odst. 3 a čl. 6 odst. 1 nařízení č. 1854/89, respektive v čl. 218 odst. 3 a čl. 221 odst. 1 kodexu, nebo k pozdějšímu datu, jaké vyplývá z použití nařízení Rady č. 1182/71, když hlavní povinný z operace v režimu vnějšího tranzitu Společenství nepředložil ve lhůtě tří měsíců po předání celním úřadem odeslání sdělení, podle kterého nebyla zásilka předložena ve lhůtě celnímu úřadu určení, důkazy o řádném provedení dotčené tranzitní operace,
– neposkytlo včas odpovídající vlastní zdroje k dispozici Komisi a
– odmítlo zaplatit odpovídající úroky z prodlení,
nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 11a odst. 2 druhého pododstavce druhé věty nařízení č. 1062/87, čl. 49 odst. 2 třetí věty nařízení č. 1214/92, a čl. 379 odst. 2 třetí věty nařízení č. 2454/93, jakož i z článků 2, 9, 10 a 11 nařízení č. 1552/89.
K nákladům řízení
95. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení ve svém návrhu a Nizozemské království bylo ve sporu neúspěšné, je namístě mu uložit náhradu nákladů  řízení.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1) Mezi 1. lednem 1991 a 31. prosincem 1995 Nizozemské království tím, že:
– neprovedlo zaúčtování celního dluhu a dotčených ostatních poplatků,
a nesdělilo jeho částku dlužníku nejpozději tři dny po lhůtě stanovené v čl. 3 odst. 3 a čl. 6 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1854/89 ze dne 14. června 1989 o účtování a podmínkách platby dovozního nebo vývozního cla při vzniku celního dluhu, respektive v čl. 218 odst. 3 a čl. 221 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, nebo k pozdějšímu datu, jaké vyplývá z použití nařízení nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1182/71 ze dne 3. června 1971, kterým se určují pravidla pro lhůty, data a termíny, když hlavní povinný z operace v režimu vnějšího tranzitu Společenství nepředložil ve lhůtě tří měsíců po předání celním úřadem odeslání sdělení, podle kterého nebyla zásilka předložena ve lhůtě celnímu úřadu určení, důkazy o řádném provedení dotčené tranzitní operace,
– neposkytlo včas odpovídající vlastní zdroje k dispozici Komisi a
– odmítlo zaplatit odpovídající úroky z prodlení,
nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 11a odst. 2 druhého pododstavce druhé věty nařízení Komise (EHS) č. 1062/87 ze dne 27. března 1987, kterým se stanoví prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství, ve znění nařízení Komise (EHS) č. 2560/92 ze dne 2. září 1992, čl. 49 odst. 2 třetí věty nařízení Komise (EHS) č. 1214/92 ze dne 21. dubna 1992, kterým se stanoví prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství, ve znění nařízení Komise (EHS) č. 3712/92 ze dne 21. prosince 1992, a čl. 379 odst. 2 třetí věty nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, jakož i z článků 2, 9, 10 a 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství.
2) Nizozemskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.