62007CC0239
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2008 m. birželio 12 d. (
1
)
Byla C-239/07
Konstitucinės priežiūros byla,
pradėta
Juliaus Sabatausko ir kt.
„Elektros energijos vidaus rinka — Direktyva 2003/54/EB — 20 straipsnis — Perdavimo ir paskirstymo sistemos — Trečiųjų šalių prieiga — Valstybių narių pareigos — Laisva trečiųjų šalių prieiga prie elektros energijos perdavimo ir paskirstymo sistemų“
I — Įvadas
1.
2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/54/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių (Direktyva 2003/54), (
2
) be kita ko, reglamentuoja trečiųjų šalių prieigą prie elektros energijos tinklų. Nagrinėdamas nacionalinio perkėlimo įstatymo nuostatą dėl prijungimo prie sistemos, Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas prašo išaiškinti šią direktyvą.
2.
Nagrinėjamoje nuostatoje numatyta, kad vartotojai visų pirma turi būti prijungiami prie skirstomųjų tinklų. Tiesioginę prieigą prie aukštesniojo grandinės tinklo, t. y. prie perdavimo tinklo, vartotojas gali gauti tik tokiais atvejais, kai skirstomųjų tinklų operatorius dėl techninių priežasčių atsisako prijungti jį prie savo tinklo. Tačiau tam tikriems vartotojams būtų patraukliau laisvai pasirinkti prijungimą prie perdavimo tinklo, kad jiems netektų paskirstymo tinklo persiuntimo išlaidos. Nėra aišku, ar Direktyvos 2003/54 20 straipsnio 1 dalis, reglamentuojanti trečiųjų šalių prieigą, užtikrina atitinkamą pasirinkimo teisę.
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisė
3.
Direktyvos 2003/54 2 straipsnyje, be kita ko, įtvirtintos tokios apibrėžtys:
„3)
„perdavimas“ – tai elektros energijos transportavimas ypač aukštos ir labai aukštos įtampos tinklų sujungimo sistema, siekiant pristatyti ją galutiniam vartotojui ar paskirstytojams, išskyrus tiekimą;
<…>
5)
„paskirstymas“ – tai elektros energijos transportavimas labai aukštos, aukštos ir nelabai aukštos įtampos paskirstymo sistemomis, siekiant pristatyti jas vartotojams, išskyrus tiekimą;
<…>
12)
„reikalavimus atitinkantys vartotojai“ – tai vartotojai, kurie gali pirkti elektros energiją iš jų pasirinkto tiekėjo, kaip minima šios direktyvos 21 straipsnyje;
<…>
18)
„sistemos vartotojai“ – tai bet kurie fiziniai ar juridiniai asmenys, tiekiantys elektros energiją arba kuriems ji tiekiama perdavimo ar paskirstymo sistema;
19)
„tiekimas“ – tai elektros energijos tiekimas, įskaitant jos pardavimą vartotojams;
<…>“
4.
Direktyvos 3 straipsnyje reglamentuojami viešųjų paslaugų įpareigojimai, kuriuos valstybės narės gali nustatyti elektros energijos įmonėms, ir vartotojų apsauga. Šios nuostatos 2, 3, 5 ir 8 dalyse, be kita ko, nustatyta:
„2.   Visiškai atsižvelgdamos į atitinkamas Sutarties nuostatas, visų pirma į jos 86 straipsnį, valstybės narės, vadovaudamosi bendru ekonominiu interesu, elektros energijos įmonėms gali nustatyti viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimus, susijusius su saugumu, įskaitant tiekimo saugumą, tiekimo reguliarumą, kokybę ir kainą, bei su aplinkos apsauga, įskaitant energijos efektyvumą ir klimato apsaugą. Tokie įpareigojimai turi būti aiškiai apibrėžti, skaidrūs, nediskriminaciniai, juos turi būti galima patikrinti, jie turi užtikrinti ES elektros energijos įmonėms vienodas galimybes teikti paslaugas nacionaliniams vartotojams.
3.   Valstybės narės užtikrina, kad visiems namų ūkio vartotojams ir, kai valstybės narės mano, kad to reikia, – mažosioms įmonėms (t. y. įmonėms, kuriose dirba mažiau kaip 50 darbuotojų, o metinė apyvarta arba balansas neviršija 10 milijonų eurų) būtų teikiamos universaliosios paslaugos, t. y. kad jos turėtų teisę savo teritorijoje gauti nustatytos kokybės elektros energiją už protingą, lengvai ir aiškiai palyginamą ir skaidrią kainą. <…> Valstybės narės įpareigoja paskirstymo bendroves prijungti vartotojus prie savo tinklo 23 straipsnio 2 dalyje pateikta tvarka nustatytomis sąlygomis ir taikant tame straipsnyje pateikta tvarka nustatytus tarifus.
<…>
5.   Valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, siekdamos apsaugoti galutinius vartotojus bei užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos laipsnį, ypač siekdamos, kad būtų taikomos adekvačios pažeidžiamų vartotojų apsaugos priemonės, įskaitant atitinkamas priemones, padedančias jiems apsisaugoti nuo energijos tiekimo nutraukimo. <…> Jos užtikrina aukštą vartotojų apsaugos lygį, ypač atsižvelgiant į sutarties sąlygų, bendros informacijos ir ginčų sprendimo mechanizmų skaidrumą. Valstybės narės užtikrina, kad reikalavimus atitinkantys vartotojai faktiškai galėtų pasirinkti kitą tiekėją. Priemonės, taikomos mažiausiai namų ūkio vartotojams, turi apimti nustatytąsias A priede.
<…>
8.   Valstybės narės gali nuspręsti netaikyti 6, 7, 20 ir 22 straipsnių nuostatų, jeigu šių nuostatų taikymas teisiškai ar faktiškai trukdys vykdyti elektros energijos įmonėms nustatytus įpareigojimus atsižvelgiant į bendrą ekonominį interesą ir jeigu tai nedarys tokios įtakos prekybos plėtrai, kuri būtų priešinga Bendrijos interesams. Bendrijos interesai, laikantis šios direktyvos ir Sutarties 86 straipsnio, be kita ko, apima konkurenciją, kiek tai susiję su reikalavimus atitinkančiais vartotojais.“ (Pataisytas vertimas)
5.
Direktyvos 5 straipsnyje nustatytos tokios techninės taisyklės:
„Valstybės narės užtikrina, kad būtų nustatyti techniniai saugos kriterijai ir būtų parengtos ir paskelbtos techninės taisyklės, nustatančios būtiniausius techninės konstrukcijos ir eksploatavimo reikalavimus, taikomus elektros energijos gamybos įrenginius, paskirstymo sistemas, tiesiogiai prijungtus vartotojų įrenginius, jungiamąsias linijas ir tiesiogines linijas įjungiant į sistemą. Šios techninės taisyklės užtikrina sistemų sąveiką, yra objektyvios bei nediskriminacinės. <…>“
6.
Direktyvos 20 straipsnis reglamentuoja trečiųjų šalių prieigą prie perdavimo ir paskirstymo sistemų:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad būtų įgyvendinta paskelbtais tarifais pagrįsta sistema, pagal kurią trečiosioms šalims suteikiama prieiga prie perdavimo ir paskirstymo sistemų, taikoma visiems reikalavimus atitinkantiems vartotojams, ir kad ši sistema būtų taikoma objektyviai, nediskriminuojant sistemos vartotojų. Valstybės narės užtikrina, kad šie tarifai arba jų apskaičiavimo metodika būtų patvirtinta laikantis 23 straipsnio iki jų įsigaliojimo ir kad šie tarifai (jei patvirtinama vien tik metodika – ši metodika) būtų viešai paskelbti iki jų įsigaliojimo.
2.   Perdavimo ar paskirstymo sistemos operatorius gali neleisti prisijungti prie sistemos, jeigu trūksta būtinų pajėgumų. Pateikiamos tinkamai motyvuotos atsisakymo priežastys, visų pirma atsižvelgiant į 3 straipsnį. Tam tikrais atvejais, kai atsisakoma leisti prisijungti, valstybės narės užtikrina, kad perdavimo ar paskirstymo sistemos operatorius pateiktų atitinkamos informacijos apie priemones, kurių reikia imtis tinklui sustiprinti. Iš šalies, kuri prašo šios informacijos, gali būti imamas priimtinas mokestis, atspindintis šios informacijos pateikimo išlaidas.“
7.
Direktyvos 21 straipsnio 1 dalyje numatytas laipsniškas rinkos atvėrimas. Pagal šią nuostatą iki 2004 m. liepos 1 d. valstybės narės privalėjo išplėsti reikalavimus atitinkančių vartotojų ratą, įtraukdamos visus ne namų ūkio vartotojus, o nuo  – visus vartotojus.
B — Nacionalinė teisė
8.
Įgyvendinant Direktyvą 2003/54, buvo priimta nauja, nuo 2004 m. liepos 10 d. įsigaliojusi Lietuvos Respublikos elektros energetikos įstatymo redakcija. Šio įstatymo 15 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Perdavimo sistemos operatorius privalo užtikrinti, kad elektros energijos gamintojų, skirstomųjų tinklų operatorių ir vartotojų įrenginių prijungimo prie perdavimo tinklų sąlygos atitiktų teisės aktuose nustatytus reikalavimus ir nebūtų diskriminuojančios. Vartotojo įrenginiai gali būti prijungiami prie perdavimo tinklų tik tokiais atvejais, kai skirstomųjų tinklų operatorius dėl nustatytų techninių arba eksploatacijos reikalavimų atsisako prijungti prie skirstomųjų tinklų vartotojo įrenginius, esančius skirstomųjų tinklų operatoriaus licencijoje nurodytoje veiklos teritorijoje.“
III — Pagrindinis ginčas, prejudicinis klausimas ir procedūra
9.
Lietuvoje daugumos vartotojų įrenginiai yra prijungti prie vieno iš dviejų skirstomųjų tinklų operatorių skirstomųjų tinklų. Be to, penkios pramonės įmonės turi skirstymo veiklos licencijas ir valdo vietinius tinklus, skirtus gana nedidelėje teritorijoje gyvenančių gyventojų ar pačios bendrovės poreikiams tenkinti. Prie perdavimo tinklų, greta skirstomųjų tinklų operatorių (
3
), prijungtos šešios pramonės įmonės, turinčios didelį elektros energijos poreikį. Jos buvo prijungtos dar egzistuojant SSRS ir kai perdavimo bei paskirstymo tinklai dar nebuvo atskirti. 2004 m. išdėsčius Elektros energetikos įstatymą nauja redakcija, šios įmonės liko prijungtos prie perdavimo tinklo. Nuo to laiko nauji prijungimai prie šio tinklo įmanomi tik laikantis Įstatymo 15 straipsnio 2 dalies.
10.
2004 m. spalio 28 d. Seimo narių grupė (toliau – pareiškėjai) pateikė Lietuvos Respublikos Konstituciniam Teismui prašymą ištirti, ar Elektros energetikos įstatymo 15 straipsnio 2 dalis neprieštarauja Konstitucijai ir Direktyvai 2003/54.
11.
Pareiškėjai mano, kad iš direktyvos išplaukia vartotojo teisė laisvai pasirinkti tinklą, prie kurio jis nori prisijungti. Seimas, kaip suinteresuotasis asmuo, atstovauja priešingai nuomonei, kad direktyva neapima šio klausimo ir jį valstybės narės gali reglamentuoti laisvai. Šiame kontekste daroma nuoroda į 2005 m. gruodžio 21 d. už elektros energijos klausimus atsakingo Komisijos nario A. Piebalgo raštą D/1255. Jame, atsakydamas į vienos įmonės klausimą, Komisijos narys pažymėjo: „Direktyva 2003/54 nereikalauja suteikti klientui teisės savo nuožiūra rinktis tarp prisijungimo prie perdavimo arba paskirstymo sistemos. Klientas turi teisę būti prijungtas prie elektros energetikos sistemos; tai, kaip tai yra detaliai įgyvendinama, paliekama spręsti vadovaujantis subsidiarumu.“
12.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, Direktyvos 2003/54 20 straipsnio 1 dalies tekstas patvirtina pareiškėjų nuomonę. Kita vertus, šis teismas primena socialinius tikslus, kurių Bendrijos teisės aktų leidėjas visų pirma siekia šios direktyvos 3 straipsniu. Jo manymu, nacionalinės teisės akte į tai atsižvelgiama, apsaugant mažus vartotojus nuo tinklų naudojimo pabrangimo. Tinklo sąnaudos vienodai tenka visiems vartotojams, gaunantiems elektros energiją per atitinkamą tinklą. Teismo teigimu, jeigu dideli vartotojai galėtų be jokių apribojimų vietoj skirstomųjų tinklų prisijungti prie perdavimo tinklo, sumažėtų elektros energijos persiuntimo skirstomaisiais tinklais kiekis ir todėl likusiems vartotojams padidėtų tinklo sąnaudos.
13.
Turėdamas tokių abejonių dėl išaiškinimo, Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas pateikė Teisingumo Teismui tokį klausimą prejudiciniam sprendimui priimti:
„Ar 2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/54/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 96/92/EB, 20 straipsnis turi būti aiškinamas kaip įpareigojantis valstybes nares nustatyti tokį teisinį reguliavimą, pagal kurį bet kuri trečioji šalis savo nuožiūra, jei tik yra elektros energijos sistemos „būtinų pajėgumų“, turi teisę pasirinkti, prie kurios sistemos – elektros energijos perdavimo ar elektros energijos paskirstymo – ji nori prisijungti, o tokios sistemos operatorius turi pareigą suteikti prieigą prie tinklo?“
14.
Nagrinėjant bylą Teisingumo Teisme, pareiškėjai pagrindinėje byloje, Lietuvos, Italijos ir Suomijos vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija pateikė rašytines pastabas ir – išskyrus Italijos vyriausybę – išdėstė žodinius paaiškinimus teismo posėdyje.
IV — Teisinis vertinimas
A — Priimtinumas
15.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, iš EB 234 straipsnio išplaukia, kad nacionaliniai teismai gali kreiptis į Teisingumo Teismą, tik jei jie nagrinėja ginčą ir turi priimti sprendimą procedūroje, kurios tikslas – teisminio pobūdžio sprendimo priėmimas (
4
).
16.
Nėra jokių abejonių dėl to, kad Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas turi teismui būdingų požymių. Konstituciniai Teismai taip pat patenka į teismo sąvoką EB 234 straipsnio prasme (
5
).
17.
Be to, pagrindinėje byloje Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas turi priimti teisminio pobūdžio sprendimą. Šiuo atžvilgiu nėra svarbu, ar konstitucinės priežiūros procedūra Seimo narių grupės prašymu turi ginčo proceso pobūdį (
6
). Viena vertus, lemiamą reikšmę veikiau turi tai, kad procesas nebūtų administracinis, kurio šalys yra privatus asmuo ir teismas, vykdydamas administracinės institucijos funkcijas (
7
). Kita vertus, teismas negali veikti vien kaip konsultacinė institucija (
8
).
18.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas jau įsigaliojęs įstatymas. Taigi šiuo atveju kalbama ne apie Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo nuomonę įstatymų leidybos procedūroje. Kaip Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas pažymi prašyme priimti prejudicinį sprendimą, konstitucinės priežiūros procedūroje jis turi teisę priimti erga omnes poveikio sprendimą, paskelbdamas nacionalinį įstatymą netaikytinu.
19.
Todėl prašymas priimti prejudicinį sprendimą priimtinas.
B — Dėl prejudicinio klausimo
20.
Prieš liberalizuojant elektros energijos rinką, daugelyje valstybių narių egzistavo teritoriniai elektros energijos aprūpinimo įmonių monopoliai. Viena įmonė teikė visas vartotojų aprūpinimui jos teritorijoje reikiamas paslaugas. Ji gamino ir platino elektrą per nuosavus elektros energijos tinklus visiems prie jų prijungtiems vartotojams.
21.
Siekiant liberalizuoti elektros energijos vidaus rinką, dar Direktyva 96/62 (
9
) numatė, kad laipsniškai vis daugiau vartotojų, kaip „reikalavimus atitinkantys vartotojai“, galės laisvai rinktis tiekėją, iš kurio pirks elektros energiją. Šiuo metu ši pagrindinė liberalizavimo idėja išreikšta Direktyvos 2003/54 4 ir 20 konstatuojamosiose dalyse:
„4)
Laisvės, kurios Europos piliečiams garantuojamos Sutartimi, t. y. laisvas prekių judėjimas, laisvė teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvė, galimos tik visiškai atviros rinkos sąlygomis, kai vartotojams suteikiama galimybė laisvai rinktis savo tiekėjus, o tiekėjams – laisvai tiekti savo vartotojams.
<…>
20)
Elektros energijos vartotojams reikia užtikrinti galimybę laisvai pasirinkti tiekėją.
<…>“
22.
Kad vartotojams būtų suteikta galimybė laisvai pasirinkti tiekėją, reikėjo panaikinti natūralų įsitvirtinusių įmonių monopolį, kurį jos turėjo dėl tinklo kontrolės, suteikiant trečiosioms šalims teisę į prieigą prie tinklo nediskriminacinėmis sąlygomis. Todėl tinklų atvėrimas trečiosioms šalims yra lemiama elektros energijos vidaus rinkos sukūrimo sąlyga, kaip teisės aktų leidėjas pabrėžia Direktyvos 2003/54 7 konstatuojamojoje dalyje (
10
). Taip vartotojas tampa nebepriklausomas vien nuo įmonės, prie kurios tinklo jis prijungtas, tiekimo ir gali pasirinkti kitą tiekėją, kuris persiųs jam elektros energiją per šį tinklą.
23.
Vis dėlto Direktyvos 2003/54 20 straipsnio, reglamentuojančio trečiųjų šalių prieigą, 1 dalies tekstas įvairiais požiūriais nėra visiškai vienareikšmis. Pirmiausia reikia išsiaiškinti, ar trečiosios šalies sąvoka apima tik gamybos bei tiekimo įmones, ar ir vartotojus. Tuomet nagrinėtinas pagrindinis klausimas, kaip reikia suprasti prieigos prie perdavimo ir paskirstymo sistemų sąvoką. Šiuo atveju iš esmės nesutariama, ar ji apima ir vartotojo teisę laisvai pasirinkti sistemą, prie kurios jis nori būti prijungtas.
Trečiosios šalies sąvoka Direktyvos 2003/54 20 straipsnio 1 dalies prasme
24.
Suomijos vyriausybės nuomone, trečiosios šalies sąvoka Direktyvos 2003/54 20 straipsnio 1 dalyje reiškia gamintojus arba tiekėjus, nepriklausančius vertikalios integracijos įmonei, kuri yra atitinkamos sistemos operatorė ir, be to, pati atlieka gamybos bei tiekimo funkcijas (
11
). Jos nuomone, ši nuostata draudžia vertikalios integracijos įmonei sudaryti tokioms trečiosioms šalims nepalankesnes prieigos prie sistemų sąlygas, palyginti su nuosavais gamybos ar tiekimo padaliniais. Vartotojų prieigos teisės ši nuostata nereglamentuoja.
25.
Atrodytų, kad direktyvos 20 straipsnio 1 dalies redakcija vokiečių kalba neleidžia vienareikšmiškai atmesti tokio aiškinimo. Visų pirma frazę „die Zugangsregelung gilt für alle zugelassenen Kunden“ ((sistema) taikoma visiems reikalavimus atitinkantiems vartotojams) būtų galima suprasti taip, kad trečiųjų gamintojų ar tiekėjų prieiga galioja tiekimo visiems reikalavimus atitinkantiems vartotojams atžvilgiu (
12
). Kitaip tariant: sistemos operatorius galėtų neleisti gamintojams ar tiekėjams naudotis sistema, jeigu jie ketina tiekti elektros energiją reikalavimus neatitinkantiems vartotojams (
13
). Panašu, kad kai kuriose kitose kalbinėse versijose nuoroda į reikalavimus atitinkančius vartotojus yra tik nuostata, susijusi su atlyginimo už naudojimąsi tinklais tarifais, o ne su pačia prieigos teise (
14
).
26.
Tačiau cituoto pasakymo negalima išplėšti iš konteksto. Būtina atsižvelgti į tai, kad toliau nuostata suformuluota taip „(sistema) <…> taikoma <…> objektyviai, nediskriminuojant sistemos vartotojų“ (išskirta tik čia).
27.
Pareiškėjai teisingai nurodo, kad, remiantis Direktyvos 2003/54 2 straipsnio 18 punktu, sistemos vartotojo sąvoka apima ir asmenis, tiekiančius elektros energiją, ir asmenis, kuriems ji tiekiama perdavimo ar paskirstymo sistema. Todėl direktyvos 20 straipsnio 1 dalimi, įtraukiant į jos taikymo sritį visus vartotojus, teisė į prieigą prie sistemos nediskriminacinėmis sąlygomis suteikiama ir galutiniams klientams (vartotojams).
28.
Kaip šiame kontekste pabrėžia Lietuvos vyriausybė, siekiant įgyvendinti direktyvos tikslą suteikti vartotojui galimybę laisvai pasirinkti tiekėją (
15
), būtina, kad abi šio tiekimo santykio šalys turėtų netrukdomą prieigą prie sistemos (
16
). Tiekėjo požiūriu teisė į prieigą būtų bevertė, jei vartotojas, kuriam siekiama tiekti elektros energiją, neturėtų teisės į prieigą prie sistemos.
29.
Taigi reikia atmesti priešingą Suomijos vyriausybės palaikomą nuomonę.
Direktyvos 2003/54 20 straipsnio 1 dalies reikalavimai prieigai ir prisijungimui prie sistemos
30.
Pagal Elektros energetikos įstatymo 15 straipsnio 2 dalį, teisė reikalauti nediskriminacinio prijungimo prie perdavimo tinklo egzistuoja tik tuomet, jei skirstomųjų tinklų operatorius atsisakė prijungti atitinkamą vartotoją. Prieš pradedant nagrinėti, ar direktyvos 20 straipsnio 1 dalis prieštarauja šiam apribojimui pasirinkti tinklą, reikia išsiaiškinti klausimą, ar ši nuostata apskritai reglamentuoja prijungimą prie sistemos.
31.
Priešingai nei teigia pareiškėjai ir Italijos vyriausybė, Lietuvos bei Suomijos vyriausybės ir Komisija išsakė nuomonę, kad reikia skirti prijungimą ir prieigą; jų teigimu, direktyvos 20 straipsnis reglamentuoja tik prieigą. Tiesa, savo rašytinėse pastabose Komisija dar pritarė pareiškėjų nuomonei, kad teisė į nediskriminacinę prieigą pagal direktyvos 20 straipsnį draudžia ir prijungimo prie sistemos pasirinkimo apribojimus. Tačiau teismo posėdyje ji atsisakė šio teiginio ir pritarė Suomijai bei Lietuvai.
32.
Lietuvos bei Suomijos vyriausybių ir Komisijos nuomonę pagrindžia direktyvos 20 straipsnio 1 dalies tekstas, kuriame minima tik prieiga. Taigi prieiga ir prijungimas negali būti laikomi sinonimais. Kaip teisingai pažymėjo minėtos šalys, abi sąvokos direktyvoje vartojamos skirtingomis prasmėmis.
33.
Tai ypač akivaizdu direktyvos 23 straipsnio 2 dalies a punkte, kuriame reguliavimo institucijoms pavedama iš anksto nustatyti ir patvirtinti sąlygas, kuriomis „suteikiama galimybė prisijungti ir prieiga prie nacionalinių tinklų, įskaitant perdavimo ir paskirstymo tarifus“. Jeigu sąvokos „prijungimas“ ir „prieiga“ turėtų tą pačią reikšmę, šioje vietoje nebūtų reikėję jų minėti greta.
34.
Šiuo atžvilgiu prieigos prie tinklo sąvoka apima teisę už mokestį naudotis sistema elektros energijai persiųsti arba jai gauti. Direktyvos 20 straipsnis yra pagrindinė direktyvos nuostata, reglamentuojanti prieigą prie sistemos, be kurios nebūtų įmanomas elektros energijos rinkos liberalizavimas. Pagal direktyvos 20 straipsnio 2 dalį, perdavimo ar paskirstymo sistemos operatorius gali nesuteikti prieigos prie sistemos (direktyvos versijoje lietuvių kalba: „neleisti prisijungi prie sistemos“, vert. pastaba), tik jei trūksta būtinų pajėgumų.
35.
Savo ruožtu specialios prijungimą prie sistemos reglamentuojančios nuostatos išdėstytos direktyvos 3 straipsnio 3 dalies trečiajame sakinyje, kuriame paskirstymo bendrovėms nustatomas (bendrojo ekonominio intereso) įpareigojimas prijungti prie savo tinklo visus namų ūkio ir kitus mažus vartotojus. Be to, direktyvos 5 straipsnis paveda valstybėms narėms užduotį priimti technines prijungimo prie tinklo taisykles, kurios užtikrina sistemų sąveiką, yra objektyvios bei nediskriminacinės. Galiausiai pagal direktyvos 23 straipsnio 1 dalies c ir f punktus reguliavimo institucijoms tenka tam tikros prisijungimo sąlygų kontrolės pareigos.
36.
Iš bendros šių nuostatų analizės matyti, kad prijungimo sąvoka reiškia fizinio ryšio tarp tam tikros sistemos ir vartotojų įrenginių, gamybos įrenginių, kitų sistemų bei kitokios įrangos sukūrimą.
37.
Taigi direktyvos 20 straipsnio 1 dalis, vadovaujantis aiškiu šios nuostatos tekstu, tiesiogiai nereglamentuoja prijungimo prie sistemos. Tačiau, viena vertus, reikia patikrinti, ar neribota teisė į prijungimą prie perdavimo sistemos išplaukia iš nuostatų dėl prijungimo prie tinklo (
17
). Kita vertus, iš direktyvos 20 straipsnio 1 dalies gali išplaukti netiesioginės nuorodos dėl prijungimo, nes prijungimas prie sistemos yra išankstinė sąlyga pasinaudoti teise į prieigą.
38.
Nuostatos dėl prijungimo prie tinklo iš esmės yra techninio pobūdžio ir nesuteikia bendros prijungimo prie tinklo teisės vartotojo pasirinkimu. Tam tikrų vartotojų teisė į prijungimą prie paskirstymo – bet ne prie perdavimo – sistemos galėtų išplaukti tik iš direktyvos 3 straipsnio 3 dalies trečiojo sakinio.
39.
Be to, 5 straipsnis įpareigoja priimti nediskriminacines prijungimo prie tinklo taisykles. Tai reiškia, kad panašūs vartotojai, t. y. visų pirma vartotojai, perkantys vienodą tų pačių charakteristikų elektros energijos kiekį, turi būti prijungiami prie tam tikro tinklo vienodomis sąlygomis. Jeigu atitinkamos nacionalinės nuostatos pažeistų šį diskriminacijos draudimą, tiesiogiai remiantis direktyva galėtų atsirasti nepalankiau traktuojamų tinklo vartotojų teisė reikalauti privilegijuotai grupei prilygstančių teisių, tačiau tai gali būti įvertinta tik remiantis konkrečiais atvejais.
40.
Be to, iš prieigą prie tinklo reglamentuojančios direktyvos 20 straipsnio 1 dalies nuostatos galėtų netiesiogiai išplaukti teisė pasirinkti prijungimą prie tinklo, jeigu nesant tokios pasirinkimo teisės būtų neigiamai paveikta ir prieiga.
41.
Kaip minėta, trečiųjų šalių prieigos tikslas glūdi tame, kad vartotojas galėtų laisvai pasirinkti tiekėją, iš kurio jis pirktų elektros energiją. Tačiau laisvas tiekėjo pasirinkimas nėra tiesiogiai susijęs su sistema, prie kurios prijungtas vartotojas. Teisinga, kad, kaip matyti iš direktyvos 2 straipsnio 3 punkto, galutiniams vartotojams elektros energija iš principo galėtų būti tiekiama ir per perdavimo sistemą. Tačiau galimybė pasirinkti tiekėją lygiai taip pat užtikrinama ir tuomet, kai vartotojas yra prijungtas prie paskirstymo sistemos. Tiekėjas turi teisę siųsti elektros energiją vartotojui perdavimo ir paskirstymo sistema.
42.
Taigi trečiųjų šalių prieigos prie perdavimo ir paskirstymo tinklų sistema, kurią valstybės narės turi sukurti pagal direktyvos 20 straipsnio 1 dalį, nesuponuoja kiekvieno vartotojo teisės prisijungti prie perdavimo sistemos. Valstybės narės, paisydamos techninių sąlygų, veikiau gali laisvai organizuoti sistemą taip, kad kiekvienas vartotojas būtų prijungiamas prie tinkamos sistemos, per kurią jis gali gauti elektros energiją iš savo pasirinkto tiekėjo.
43.
Tokiu atveju valstybė narė gali atsižvelgti ir į visuomenės interesą, kaip, pavyzdžiui, tolygus infrastruktūros išnaudojimas ir tinkamas tinklo sąnaudų paskirstymas, nesant reikalo naudotis direktyvos 3 straipsnio 8 dalyje numatyta išimtimi. Tai būtų reikalinga, tik jei nacionalinis reglamentavimas nukryptų nuo direktyvos 20 straipsnio 1 dalies.
44.
Vis dėlto pagal direktyvos 20 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio antrąją dalį, trečiųjų šalių prieigą reglamentuojančios normos turi būti taikomos objektyviai ir nediskriminuojant sistemos vartotojų. Tai nereiškia, jog neįmanoma, kad kai kurie vartotojai turėtų tiesioginę prieigą prie perdavimo sistemos (pavyzdžiui, paskirstymo sistemų operatoriai arba stambūs vartotojai), o kiti prieigą prie perdavimo sistemos turėtų tik netiesiogiai per perdavimo sistemą. Suteikdamas tiesioginę prieigą prie perdavimo ar paskirstymo sistemos, atitinkamas sistemos operatorius tik negali neobjektyviai diferencijuoti ir turi orientuotis į objektyvius kriterijus, pavyzdžiui, perkamos elektros energijos kiekį ar charakteristiką.
45.
Pareiškėjai taip pat teigia, kad 2004 m. Elektros energetikos įstatymas neužkerta kelio manipuliacijoms nustatant skirstomųjų tinklų valdymo sąnaudas. Jų nuomone, galimybė vietoj skirstomųjų tinklų prisijungti prie perdavimo tinklo leistų išvengti nepateisinamų tinklo išlaidų naštos.
46.
Šis prašyme priimti prejudicinį sprendimą neatsispindėjęs teiginys, net jei jis būtų teisingas, negalėtų turėti įtakos pasiūlytam sprendimo variantui. Tinkamai mokėjimo už naudojimąsi tinklais tvarkai ir paisytinų kainos struktūros elementų kontrolei užtikrinti Direktyvoje 2003/54 buvo įvestas mokesčių reguliavimas. „Tinklų konkurencija“ savo ruožtu negali būti prasmingas sprendimas, siekiant reaguoti į nesąžiningą mokesčio už naudojimosi tinklais formavimo tvarką, nes perėjimas prie kito tinklo (t. y. perdavimo tinklo) su teisinga mokesčio struktūra, ką galėtų padaryti kai kurie stambūs vartotojai, niekaip nekeičia nesąžiningos likusiems vartotojams tenkančios naštos ir net ją padidina.
V — Išvada
47.
Todėl į Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo prejudicinį klausimą reikėtų atsakyti taip:
2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/54/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių 20 straipsnio 1 dalis nedraudžia nacionalinio teisinio reglamentavimo, pagal kurį nediskriminacinėmis sąlygomis numatyta, kad vartotojo įrenginiai prijungiami prie perdavimo tinklų tik tokiais atvejais, kai skirstomųjų tinklų operatorius dėl nustatytų techninių arba eksploatacijos reikalavimų atsisako prijungti prie skirstomųjų tinklų vartotojo įrenginius, esančius skirstomųjų tinklų operatoriaus licencijoje nurodytoje veiklos teritorijoje.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/54/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinanti Direktyvą 96/92/EB (OL L 176, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 12 sk., 2 t., p. 211).
(
3
)	Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą negalima vienareikšmiškai nustatyti, ar visos skirstymo veiklos licenciją turinčios įmonės, taigi ir penkios pramonės įmonės, yra prijungtos prie perdavimo tinklų.
(
4
)	1986 m. kovo 5 d. Nutartis Greis Unterweger (318/85, Rink. p. 955, 4 punktas); Sprendimas Job Centre (C-111/94, Rink. p. I-3361, 9 punktas); Sprendimas Salzmann (C-178/99, Rink. p. I-4421, 14 punktas); Sprendimas Längst (C-165/03, Rink. p. I-5637, 25 punktas) ir Sprendimas Standesamt Niebüll (C-96/04, Rink. p. I-3561, 13 punktas).
(
5
)	Pavyzdžiui, Austrijos Verfassungsgerichtshof ir Belgijos Cour d’arbitrage, šiuo metu – Cour constitutionnelle, ne kartą teikė Teisingumo Teismui prašymus priimti prejudicinius sprendimus ir nebuvo jokių abejonių dėl jų, kaip teismų, požymių (žr., pavyzdžiui, 2003 m. gegužės 20 d. Sprendimą Österreichischer Rundfunk ir kt., C-465/00, C-138/01 ir C-139/01, Rink. p. I-4989) ir Sprendimą Gouvernement de la Communauté française ir Gouvernement wallon, C-212/06, Rink. p. I-1683).
(
6
)	1994 m. gegužės 17 d. Sprendimas Corsica Ferries (C-18/93, Rink. p. I-1783, 12 punktas) ir sprendimas Standesamt Niebüll (nurodytas 4 išnašoje, 13 punktas).
(
7
)	Žr. sprendimus Job Centre (nurodytas 4 išnašoje, 11 punktas), Salzmann (nurodytas 4 išnašoje, 15 punktas) ir Standesamt Niebüll (nurodytas 4 išnašoje, 14 punktas).
(
8
)	Žr. nutartį Greis Unterweger (nurodyta 4 išnašoje, 4 punktas).
(
9
)	1996 m. gruodžio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 96/92/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių (OL L 27, 1997 p. 20; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 12 sk., 2 t., p. 3).
(
10
)	7 konstatuojamojoje dalyje nustatyta: „Siekiant užbaigti elektros energijos vidaus rinkos kūrimą, labai svarbu užtikrinti nediskriminuojančią prieigą prie perdavimo ar paskirstymo sistemų operatoriaus tinklo. Perdavimo ar paskirstymo sistemos operatorius gali būti sudarytas iš vienos ar kelių įmonių.“ Žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimą citiworks (C-439/06, Rink. p. I-3913, 42–44 punktai) ir generalinio advokato J. Mazák išvadą šioje byloje (72–74 punktai). Bendrai dėl trečiųjų šalių prieigos nediskriminacinėmis sąlygomis reikšmės taip pat žr. Sprendimą VEMW ir kt. (C-17/03, Rink. p. I-4983, 42–46 punktai).
(
11
)	Dėl „vertikalios integracijos įmonės“ sąvokos žr. Direktyvos 2003/54 2 straipsnio 21 punktą.
(
12
)	Šiuo klausimu žr., pavyzdžiui, versiją prancūzų kalba: „Les États membres veillent à ce que soit mis en place, pour tous les clients éligibles, un système d'accès des tiers aux réseaux de transport et de distribution. Ce système, fondé sur des tarifs publiés, doit être appliqué objectivement et sans discrimination entre les utilisateurs du réseau.“
(
13
)	Kadangi – jei Direktyva 2003/54 perkeliama tinkamai – nuo 2007 m. liepos 1 d. reikalavimus atitinkančių vartotojų nebeliko, ši situacija neteko praktinės reikšmės.
(
14
)	Žr., pavyzdžiui, Direktyvos 2003/54 20 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio versijas italų ir ispanų kalbomis:
„Gli Stati membri garantiscono l'attuazione di un sistema di accesso dei terzi ai sistemi di trasmissione e di distribuzione basato su tariffe pubblicate, praticabili a tutti i clienti idonei, ed applicato obiettivamente e senza discriminazioni tra gli utenti del sistema.“
„Los Estados miembros garantizarán la aplicación de un sistema de acceso de terceros a las redes de transporte y distribución basado en tarifas publicadas, aplicables a todos los clientes cualificados de forma objetiva y sin discriminación entre usuarios de la red.“
(
15
)	Žr. šios išvados 22 punktą.
(
16
)	Šiuo klausimu žr. sprendimą citiworks (nurodytas 10 išnašoje, 43 punktas, su nuoroda į generalinio advokato J. Mazák išvados toje pačioje byloje 72 punktą).
(
17
)	Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašė išaiškinti kitų Direktyvos 2003/54 nuostatų, o tik jos 20 straipsnį, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, siekdamas duoti prejudicinį klausimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą, Teisingumo Teismas gali išnagrinėti Bendrijos teisės nuostatas, kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaminėjo savo klausime (1986 m. kovo 20 d. Sprendimas Tissier, 35/85, Rink. p. 1207, 9 punktas; Sprendimas Teckal, C-107/98, Rink. p. I-8121, 39 punktas ir Sprendimas Abraham ir kt., C-2/07, Rink. p. I-1197, 24 punktas).