TARNAUTOJŲ TEISMO PIRMININKO NUTARTIS
2009 m. gruodžio 18 d.
Byla F‑92/09 R
U
prieš
Europos Parlamentą
„Viešoji tarnyba – Laikinųjų apsaugos priemonių taikymas – Prašymas sustabdyti sprendimo atleisti iš darbo vykdymą – Skuba – Fumus boni juris“
Dalykas: Pagal EB 242, EB 243, AE 157 ir AE 158 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo U prašo sustabdyti 2009 m. liepos 6 d. Parlamento
sprendimo dėl atleidimo iš darbo vykdymą ir taikyti laikinąsias apsaugos priemones.
Sprendimas: Sustabdyti 2009 m. liepos 6 d. sprendimo dėl ieškovės atleidimo iš darbo vykdymą iki Tarnautojų teismo sprendimo, kuriuo bus
užbaigtas procesas, paskelbimo. Nėra reikalo priimti atskiro sprendimo dėl reikalavimų grąžinti ieškovę į darbą ir dėl reikalavimų
imtis visų reikalingų priemonių jos teisėms ir interesams apsaugoti. Atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
Santrauka
1.      Laikinųjų apsaugos priemonių taikymas – Vykdymo sustabdymas – Laikinosios apsaugos priemonės – Taikymo sąlygos – „Fumus boni
juris“ – Skuba – Kumuliacinis pobūdis – Nagrinėjimo tvarka ir tikrinimo būdas
(SESV 278 ir 279 straipsniai; Tarnautojų teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalis)
2.      Laikinųjų apsaugos priemonių taikymas – Vykdymo sustabdymas – Taikymo sąlygos – Rimta ir nepataisoma žala – Įrodinėjimo pareiga
(SESV 278 straipsnis; Tarnautojų teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalis)
3.      Pareigūnai – Darbo užmokestis – Šeimos pašalpos – Išlaikomo vaiko pašalpa – Asmens prilyginimas išlaikomam vaikui
(Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 2 straipsnio 4 dalis ir 17 straipsnio 2 dalis)
4.      Pareigūnai – Atleidimas dėl profesinės nekompetencijos – Rūpestingumo pareiga
1.      Pagal Tarnautojų teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalį prašymuose dėl laikinųjų apsaugos priemonių turi būti,
be kita ko, nurodytos skubą patvirtinančios aplinkybės ir faktiniai bei teisiniai pagrindai, prima facie (fumus boni juris) patvirtinantys prašomos laikinosios apsaugos priemonės reikalingumą.
Skubos ir fumus boni juris sąlygos yra kumuliacinės, todėl reikia atmesti prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių, jei neįvykdyta bent viena iš jų.
Vertindamas visas šias sąlygas, klausimą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo nagrinėjantis teisėjas turi didelę diskreciją
ir, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali laisvai nustatyti šių sąlygų įvykdymo patikrinimo būdus ir tokio nagrinėjimo tvarką,
nes jokia Bendrijos teisės norma iš jo nereikalaujama poreikį imtis laikinųjų apsaugos priemonių vertinti pagal iš anksto
nustatytą nagrinėjimo schemą.
(žr. 40–42 punktus)
Nuoroda:
Pirmosios instancijos teismo praktika: 2001 m. rugpjūčio 9 d. Nutarties De Nicola prieš EIB, T‑120/01 R, Rink. VT p. I‑A‑171 ir II‑783, 12 ir 13 punktai.
Tarnautojų teismo praktika: 2006 m. gegužės 31 d. Nutarties Bianchi prieš ETF, F‑38/06 R, Rink. VT p. I‑A‑1‑27 ir II‑A‑1‑93, 20 ir 22 punktai.
2.      Nors išimtinai piniginės žalos iš principo negalima laikyti neištaisoma ar net sunkiai ištaisoma, nes ją vėliau galima atlyginti,
klausimą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo nagrinėjantis teisėjas, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, vis dėlto turi
įvertinti, ar nedelsiant vykdant sprendimą, kurio taikymą prašoma sustabdyti, ieškovui gali būti padaryta rimta ir neišvengiama
žala, kurios nebūtų įmanoma ištaisyti, net jei užbaigiant pagrindinę bylą atitinkamas sprendimas būtų panaikintas.
Nagrinėjamu atveju klausimą dėl laikinųjų apsaugos priemonių nagrinėjantis teisėjas, atsižvelgdamas į ieškovo situacijos ypatumus,
turi įsitikinti, kad šis turi pakankamai pinigų, kurie jam paprastai turėtų leisti padengti visas jo pagrindiniams poreikiams
tenkinti būtinas išlaidas, kol bus priimtas sprendimas pagrindinėje byloje.
(žr. 47, 49 ir 50 punktus)
Nuoroda:
Pirmosios instancijos teismo praktika: 1993 m. lapkričio 30 d. Nutarties D. prieš Komisiją, T‑549/93 R, Rink. p. II‑1347, 45 punktas; 1999 m. vasario 10 d. Nutarties Willeme prieš Komisiją, T‑211/98 R, Rink. VT p. I‑A‑15 ir II‑57, 37 punktas; 2003 m. lapkričio 28 d. Nutarties V prieš Komisiją, T‑200/03 R, Rink. VT p. I‑A‑317 ir II‑1549, 57 punktas.
3.      Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 2 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad bet kuris asmuo, už kurio išlaikymą pareigūnas
atsakingas pagal teisės aktus ir kuriam išlaikyti reikalingos didelės išlaidos, išimtiniais atvejais, pateikus patvirtinančius
dokumentus, specialiu motyvuotu Paskyrimų tarnybos sprendimu gali būti prilygintas išlaikomam vaikui. Tačiau aplinkybė, kad
pareigūnas nepateikė šiuo punktu grindžiamo prašymo prilyginti jo šeimos narį išlaikomam vaikui, neleidžia manyti, kad šis
pareigūnas jo kilmės šalyje likusiai šeimai neteikia finansinės paramos.
Be kita ko, Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 17 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad pareigūnas gali prašyti, kad dalis
jo atlyginimo būtų pervedama kitoje nei darbo valstybėje narėje gyvenančiam jo išlaikomam vaikui arba asmeniui, dėl kurio
pateikė dokumentus, patvirtinančius šiam asmeniui turimus teismo ar kompetentingos administracinės institucijos sprendimu
nustatytus įpareigojimus. Tačiau aplinkybė, jog pareigūnas netvirtino, kad jo atveju įvykdytos specialiosios šių nuostatų
sąlygos, kuriomis leidžiama pervesti dalį atlyginimo jo kilmės valstybėje gyventi likusiai šeimai, taip pat neleidžia manyti,
kad šis pareigūnas neteikia jai finansinės paramos.
(žr. 59 ir 60 punktus)
4.      Rūpestingumo pareiga iš administracijos reikalaujama, kad kilus įtarimų, jog pareigūnui kilusius sunkumus vykdyti jam pavestas
užduotis lemia medicininės priežastys, ji rūpestingai imtųsi visų priemonių šiems įtarimams išsklaidyti dar prieš priimdama
sprendimą atleisti šį pareigūną iš darbo.
Pirmiausia šis reikalavimas išreikštas paties Parlamento vidaus taisyklėse, skirtose pareigūnų profesinės nekompetencijos
atvejų geresnio nustatymo, valdymo ir sprendimo procedūrai, nes šių taisyklių 8 straipsnyje nurodyta, jog tam tikromis aplinkybėmis
galutinis vertintojas turi kreiptis į Parlamento medicinos tarnybą, jei paaiškėja faktų, dėl kurių galima manyti, kad pareigūno
elgesį, dėl kurio jis yra kaltinamas, lėmė medicininės priežastys.
Be to, administracija turi daug didesnę rūpestingumo pareigą, kai nagrinėjant ypatingą su pareigūnu susijusią situaciją kyla
abejonių dėl jo psichinės būklės, taigi ir dėl jo gebėjimų tinkamai apginti savo interesus, visų pirma tuomet, kai suinteresuotajam
asmeniui gresia atleidimas iš darbo, taigi jo situacija yra pažeidžiama.
(žr. 75–77 punktus)
Nuoroda:
Pirmosios instancijos teismo praktika: 2003 m. vasario 26 d. Sprendimo Latino prieš Komisiją, T‑145/01, Rink. VT p. I‑A‑59 ir II‑337, 93 punktas.
Tarnautojų teismo praktika: 2006 m. gruodžio 13 d. Sprendimo de Brito Sequeira Carvalho prieš Komisiją, F‑17/05, Rink. VT p. I‑A‑1‑149 ir II‑A‑1‑577, 72 punktas.