62015CC0406
GENERALINIO ADVOKATO
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,
pateikta 2016 m. spalio 27 d. (
1
)
Byla C‑406/15
Petya Milkova
prieš
Izpalnitelen direktor Agentsiata za privatizatsia i sledprivatizatsionen kontrol
(Varhoven administrativen sad (Vyriausiasis administracinis teismas, Bulgarija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Socialinė politika — Vienodas požiūris užimtumo ir profesinėje srityje — Nacionalinės teisės normos, pagal kurias neįgaliems darbuotojams suteikiama speciali apsauga nuo atleidimo iš darbo — Tokių taisyklių neįgalių tarnautojų naudai nebuvimas — Leistinumas — Direktyva 2000/78/EB — 4 ir 7 straipsniai — Jungtinių Tautų neįgaliųjų teisių konvencija — 5 straipsnio 2 dalis — Apsauginių nacionalinių taisyklių taikymo srities išplėtimas neįgalių tarnautojų naudai“
I – Įvadas
1.
Šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą Varhoven administrativen sad (Vyriausiasis administracinis teismas, Bulgarija) pateikė dėl Direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (
2
), pirmiausia jos 4 ir 7 straipsnių, išaiškinimo bei dėl Jungtinių Tautų neįgaliųjų teisių konvencijos (toliau – JT neįgaliųjų teisių konvencija) (
3
) 5 straipsnio 2 dalies.
2.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Petya Milkova skundą dėl sprendimo, kuris lėmė jos darbo santykių nutraukimą ir buvo pagrįstas pareigybės, kurią kaip tarnautoja užėmė negalią turinti suinteresuotoji, panaikinimu. Ji kaltina administracinę įstaigą, kurioje dirbo, tuo, kad ši netaikė jai Bulgarijos teisės aktų, pagal kuriuos tam tikrų kategorijų sergantiems asmenims suteikiama speciali apsauga nuo atleidimo iš darbo, bet tik tuo atveju, jeigu jie yra darbuotojai.
3.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo, ar tokios nacionalinės teisės normos suderinamos su minėtomis JT neįgaliųjų teisių konvencijos ir Direktyvos 2000/78 nuostatomis. Jeigu būtų nesuderinami, jis klausia, ar valstybės narės pareiga laikytis šių dviejų instrumentų tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, implikuoja reikalavimą nacionalinių taisyklių, pagal kurias saugomi tik neįgalūs darbuotojai (
4
), taikymo sritį išplėsti, įtraukiant tarnautojus, turinčius tokią pačią negalią.
4.
Iškart norėčiau pažymėti, kad manau, jog tokia situacija nepatenka į materialinę Direktyvos 2000/78 taikymo sritį, todėl šioje byloje nėra reikalo aiškinti šios direktyvos nuostatų net ir atsižvelgiant į JT neįgaliųjų teisių konvenciją. Vis dėlto šiuo klausimu papildomai pateiksiu kelias pastabas.
II – Teisinis pagrindas
A – Tarptautinė teisė
5.
JT neįgaliųjų teisių konvencija Europos bendrijos vardu buvo patvirtinta Tarybos sprendimu 2010/48/EB (
5
) ir Bulgarijos Respublikos ratifikuota 2012 metais (
6
).
6.
Pagal šio konvencijos 1 straipsnio pirmą pastraipą jos tikslas – „įtvirtinti, ginti ir užtikrinti visų neįgaliųjų galimybes visapusiškai ir lygiateisiškai naudotis visomis žmogaus teisėmis ir pagrindinėmis laisvėmis, taip pat skatinti pagarbą šių asmenų prigimtiniam orumui“. Šio straipsnio antroje pastraipoje neįgalieji apibrėžiami kaip „asmenys, turintys ilgalaikių fizinių, psichikos, intelekto ar jutimo sutrikimų, kurie drauge su kitomis įvairiomis kliūtimis gali trukdyti šiems asmenims visapusiškai ir veiksmingai dalyvauti visuomenėje tokiomis pat kaip ir kitų asmenų sąlygomis“.
7.
JT neįgaliųjų teisių konvencijos 4 straipsnio „Bendrieji įsipareigojimai“ 1 dalyje nustatyta, kad „valstybės, Konvencijos Šalys, įsipareigoja užtikrinti ir skatinti visapusišką visų neįgaliųjų visų žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių įgyvendinimą nediskriminuojant dėl negalios <…>“.
8.
Pagal šios konvencijos 5 straipsnį „Lygybė ir nediskriminavimas“:
„1.   Valstybės, Konvencijos šalys, pripažįsta, kad prieš ir pagal įstatymus visi asmenys yra lygūs ir turi teisę į lygiavertę įstatymų apsaugą ir teisę vienodai naudotis įstatymų teikiamomis galimybėmis be jokio diskriminavimo.
2.   Valstybės, Konvencijos šalys, draudžia bet kokį diskriminavimą dėl negalios ir garantuoja neįgaliesiems vienodą ir veiksmingą teisinę apsaugą nuo visų rūšių diskriminacijos.
<…>“
9.
Minėtos konvencijos 27 straipsnyje „Darbas ir užimtumas“ nurodyta:
„1.   Valstybės, Konvencijos šalys, pripažįsta tokią pat neįgaliųjų kaip ir kitų asmenų teisę į darbą; tai yra neįgaliųjų teisė į galimybę užsidirbti pragyvenimui laisvai pasirinkus darbą ar laisvai priėmus darbo pasiūlymą atviroje, įtraukioje ir neįgaliesiems prieinamoje darbo rinkoje ir darbo aplinkoje. Valstybės, Konvencijos šalys, užtikrina ir remia neįgaliųjų, įskaitant tuos, kurie tapo neįgalūs dirbdami, teisę į darbą ir imasi reikiamų priemonių, įskaitant ir teisės aktų priėmimą, kuriomis, inter alia, būtų:
a)
draudžiama diskriminacija dėl negalios visose srityse, susijusiose su visomis užimtumo formomis, įskaitant įdarbinimo sąlygas, priėmimą į darbą ir patį darbą, darbo išsaugojimą, karjerą ir saugias bei sveikas darbo sąlygas;
<…>“
B – Sąjungos teisė
10.
Pagal Direktyvos 2000/78 27 konstatuojamąją dalį „1986 m. liepos 24 d. Rekomendacija 86/379/EEB dėl neįgaliųjų užimtumo Bendrijoje[ (
7
)] Taryba patvirtino nurodymų sistemą, kurioje išdėstė neįgaliųjų užimtumui ir mokymui skatinti skirtos pozityviosios diskriminacijos pavyzdžius, o 1999 m. birželio 17 d. Rezoliucijoje dėl neįgaliųjų lygių galimybių įsidarbinti[ (
8
)] patvirtino, jog, inter alia, ypač svarbu atkreipti dėmesį į neįgaliųjų priėmimą į darbą, jų darbo vietų išsaugojimą, mokymą ir ilgalaikį mokymąsi [mokymąsi visą gyvenimą]“.
11.
Remiantis minėtos direktyvos 1 straipsniu jos tikslas – „nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą“.
12.
Direktyvos 2000/78 2 straipsnio „Diskriminacijos sąvoka“ 1 dalyje nustatyta, jog šioje direktyvoje „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos [reiškia, kad nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių]“. Šio straipsnio 2 dalyje apibrėžiamos „tiesioginės diskriminacijos“ ir „netiesioginės diskriminacijos“ sąvokos, kaip jos suprantamos pagal šią direktyvą.
13.
Nagrinėjamos direktyvos 3 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalies c punkte nurodyta, kad, „neviršijant Bendrijai suteiktų įgaliojimų, ši direktyva taikoma visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas, <…> įdarbinimui ir darbo sąlygoms, įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą“.
14.
Šios direktyvos 4 straipsnio „Profesiniai reikalavimai“ 1 dalyje įtvirtinta, kad, „nepaisant 2 straipsnio 1 ir 2 dalies [dalių], valstybės narės gali numatyti, kad skirtingas požiūris remiantis savybe, susijusia su kuria nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių, nebūtų laikomas diskriminacija, jei dėl konkrečių profesinės veiklos rūšių arba dėl jų vykdymo sąlygų tokia savybė yra įprastas [esminis] ir lemiantis [lemiamas] profesinis reikalavimas, šis tikslas yra teisėtas, o reikalavimas proporcingas“.
15.
Direktyvos 2000/78 7 straipsnis „Pozityvūs veiksmai“ suformuluotas taip:
„1.   Siekiant praktiškai užtikrinti visapusišką lygybę [profesinės veiklos srityje], vienodo požiūrio principas nė vienai valstybei narei nedraudžia toliau taikyti arba imtis konkrečių priemonių, skirtų užkirsti keli[ui] patirti nepatogumus dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių arba juos kompensuoti.
2.   Vienodo požiūrio į neįgaliuosius principas nepažeidžia valstybės narės teisės toliau taikyti arba priimti nuostatas dėl sveikatos ir darbo saugos arba priemones, kuriomis būtų sukurtos arba toliau taikomos jų integraciją į darbo aplinką garantuojančios ar skatinančios sąlygos ar galimybės“.
C – Bulgarijos teisė
1. Darbo kodeksas (Kodeks na truda)
16.
Pagal Darbo kodekso (Kodeks na truda) (
9
) 328 straipsnio 1 dalies 2 punktą „darbdavys gali nutraukti darbo sutartį, pateikęs išankstinį rašytinį įspėjimą darbuotojui, laikydamasis 326 straipsnio 2 dalyje nustatytų terminų <…> mažindamas darbo vietų skaičių“.
17.
Darbo kodekso 333 straipsnio „Apsauga atleidimo iš darbo atveju“ 1 dalies 3 punkte nustatyta, kad „328 straipsnio 1 dalies 2, 3, 5 ir 11 punktuose nurodytais atvejais <…> darbdavys gali atleisti darbuotoją tik konkrečiu atveju iš anksto gavęs Darbo inspekcijos leidimą:
<…>
3.   [dėl] darbuotojų, sergančių kuria nors iš sveikatos ministro įsakyme nurodytų ligų.“
2. Įsakymas Nr. 5/1987 (Naredba Nr. 5/1987)
18.
Nacionalinės sveikatos ministerijos ir Bulgarijos profesinių asociacijų centrinės tarybos įsakymo Nr. 5/1987 dėl ligų, kuriomis sergantiems darbuotojams teikiama speciali apsauga pagal Darbo kodekso 333 straipsnio 1 dalį (Naredba Nr. 5/1987 za bolestite, pri koito rabotnitsite, boleduvashti ot tyah, imat osobena zakrila saglasno chl. 333, al. 1, ot kodeksa na trud, izdadena ot Ministerstvoto na narodnoto zdrave i Tsentralniyat savet na balgarskite profesionalni sayrééduzi) (
10
), 1 straipsnyje nustatyta:
„Dalinio įmonės likvidavimo, darbo vietų panaikinimo ar darbo sustabdymo daugiau kaip 30 dienų atveju įmonė, tik gavusi išankstinį atitinkamo teritorinio Darbo inspekcijos padalinio leidimą“, gali atleisti toliau išvardytomis ligomis sergančius darbuotojus: „išeminė širdies liga“, „aktyvioji tuberkuliozės forma“, „onkologinė liga“, „profesinė liga“, „psichikos liga“ ir „diabetas“.
3. Administravimo įstatymas (Zakon za administratsiata)
19.
Administravimo įstatymo (Zakon za administratsiata) (
11
) 12 straipsnis suformuluotas taip:
„(1)   Administracijos darbą užtikrina valstybės tarnautojai ir darbuotojai pagal darbo sutartį.
(2)   Valstybės tarnautojų įdarbinimo sąlygos ir statusas nustatomi įstatymuose.
(3)   Darbo sutartys su administracijos darbuotojais sudaromos taikant Darbo kodeksą.“
4. Valstybės tarnybos įstatymas (Zakon za darzhavnia sluzhitel)
20.
Pagal Valstybės tarnybos įstatymo (Zakon za darzhavnia sluzhitel) (
12
) 1 straipsnį šiuo įstatymu reglamentuojami „valstybės ir tarnautojo tarnybos santykių, šiam vykdant savo funkcijas, turinys ir pabaiga, jei specialiajame įstatyme nenumatyta kitaip“.
21.
Minėto įstatymo 106 straipsnio 1 dalies 2 punkte numatyta, kad „įdarbinusi institucija gali nutraukti tarnybos santykius panaikinus pareigybes, informavusi apie tai prieš vieną mėnesį <…>“.
5. Apsaugos nuo diskriminacijos įstatymas (Zakon za zashtita ot diskriminatsia)
22.
Pagal sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Apsaugos nuo diskriminacijos įstatymas (Zakon za zashtita ot diskriminatsia) (
13
) yra norminis teisės aktas, kuriuo reglamentuojama apsauga nuo visų formų diskriminacijos ir, įgyvendinant vienodo požiūrio srities Bendrijos direktyvas, prisidedama siekiant užkirsti kelią diskriminacijai.
23.
Pagal minėto įstatymo 4 straipsnio 1 dalį „draudžiama bet kokia tiesioginė ar netiesioginė diskriminacija dėl <…> negalios <…> arba dėl bet kurios kitos asmeninės savybės, nurodytos įstatyme ar tarptautinėje sutartyje, kurios šalis yra Bulgarijos Respublika“.
24.
Minėto įstatymo 21 straipsnyje nustatyta, kad „įgyvendindamas savo teisę vienašališkai nutraukti darbo sutartį pagal Darbo kodekso 328 straipsnio 1 dalies 2–5, 10 ir 11 punktus bei 329 straipsnį arba tarnybos santykius pagal Valstybės tarnybos įstatymo 106 straipsnio 1 dalies 2, 3 ir 5 punktus darbdavys taiko vienodus kriterijus, neatsižvelgdamas į 4 straipsnio 1 dalyje nurodytus pagrindus“.
III – Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
25.
P. Milkova turi psichikos sutrikimų, lėmusių 50 % invalidumą.
26.
Nuo 2012 m. spalio 10 d. P. Milkova dirbo tarnautoja Bulgarijos administracinėje įstaigoje Agentsia za privatizatsia i sledprivatizatsionen kontrol (Privatizavimo ir kontrolės po privatizavimo agentūra, toliau – agentūra).
27.
Etatų skaičių agentūroje sumažinus nuo 105 iki 65, P. Milkovai buvo pranešta, kad jos tarnybos santykiai po vieno mėnesio bus nutraukti, nes naikinama jos pareigybė. Agentūros vykdančiojo direktoriaus sprendimu, priimtu remiantis Valstybės tarnybos įstatymo 106 straipsnio 1 dalies 2 punktu, 2014 m. kovo 1 dieną tarnybos santykiai su P. Milkova buvo nutraukti.
28.
P. Milkova minėtą sprendimą apskundė Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijos administracinis teismas, Bulgarija), teigdama, kad jos atveju turėjo būti taikomas Bulgarijos darbo kodekso 333 straipsnio 1 dalies 3 punktas, todėl, norint nutraukti jos tarnybos santykius, reikėjo gauti Darbo inspekcijos leidimą. Gindamasis agentūros vykdantysis direktorius teigė, kad toks leidimas nebūtinas, todėl skundžiamas sprendimas yra teisėtas.
29.
Šis pirmosios instancijos teismas atmetė skundą remdamasis tuo, kad nors P. Milkova yra neįgali, jai negali būti taikoma speciali apsauga, numatyta Darbo kodekso 333 straipsnio 1 dalies 3 punkte, nes ši nuostata netaikoma nutraukiant tarnautojo darbo santykius.
30.
P. Milkova kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą su kasaciniu skundu dėl minėto teismo sprendimo. Manydamas, kad siekiant išspręsti pagrindinę bylą būtinas Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimas, 2015 m. liepos 16 d. nutartimi (ją Teisingumo Teismas gavo 2015 m. liepos 24 d.) Varhoven administrativen sad (Vyriausiasis administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal [JT neįgaliųjų teisių] konvencijos 5 straipsnio 2 dalį valstybėms narėms leidžiama įstatymuose nustatyti specialią išankstinę neįgalių darbuotojų pagal darbo sutartį apsaugą nuo atleidimo iš darbo, tačiau nesuteikti jos tarnautojams, turintiems tokią pačią negalią?
2.
Ar pagal Direktyvos [2000/78] 4 straipsnį ir kitas nuostatas leidžiamos nacionalinės teisės normos, kuriomis speciali išankstinė apsauga nuo atleidimo iš darbo suteikiama neįgaliems darbuotojams pagal darbo sutartį, tačiau nesuteikiama tarnautojams, turintiems tokią pačią negalią?
3.
Ar pagal minėtos Direktyvos 2000/78 7 straipsnį leidžiama specialią išankstinę apsaugą nuo atleidimo iš darbo suteikti neįgaliems darbuotojams pagal darbo sutartį, tačiau nesuteikti jos tarnautojams, turintiems tokią pačią negalią?
4.
Jeigu į pirmąjį ir trečiąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar, laikantis tarptautinių ir Bendrijos teisės normų ir atsižvelgiant į nurodytas faktines šios bylos aplinkybes, reikalaujama, kad nacionalinės teisės aktų leidėjo numatyta speciali neįgalių darbuotojų pagal darbo sutartį išankstinė apsauga nuo atleidimo iš darbo būtų išplėsta ir taip pat taikoma tarnautojams, turintiems tokią pačią negalią?“
31.
Bulgarijos vyriausybė ir Europos Komisija pateikė Teisingumo Teismui rašytines pastabas. 2016 m. gegužės 27 d. laišku Teisingumo Teismo Statuto 23 straipsnyje nurodytų suinteresuotųjų asmenų buvo paprašyta raštu atsakyti į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus. Atsakydamos į šiuos klausimus P. Milkova, Bulgarijos vyriausybė ir Komisija pateikė papildomų pastabų. Teismo posėdis nebuvo surengtas.
IV – Analizė
A – Pirminės pastabos
1. Dėl reikšmingų Bulgarijos teisės normų turinio ir apimties
32.
Motyvuodamas savo sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad pagal Bulgarijos teisės sistemą iš esmės užtikrinama neįgaliųjų apsauga ir užkertamas kelias bet kokiai diskriminacijai dėl negalios (
14
), tačiau praktiškai atskiri konkrečiai veikiantys mechanizmai taikomi tik ribotai neįgaliųjų asmenų grupei, o ne jiems visiems vienodai.
33.
Iš Administravimo įstatymo 12 straipsnio 1–3 dalių matyti, kad administracinių užduočių, kaip antai vykdomų valstybinės įstaigos, kurioje P. Milkova dirbo iki jos tarnybos santykių nutraukimo, atlikimas gali būti patikėtas arba asmenims, turintiems tarnautojo statusą, arba pagal sutartį dirbantiems asmenims, turintiems pagal darbo sutartį dirbančių asmenų, kuriems taikomas Darbo kodeksas, statusą.
34.
Taip pat neginčijama, kad psichikos sutrikimai, kurių turi P. Milkova, yra įtraukti į susirgimų sąrašą Įsakymo Nr. 5/1987 dėl ligų, kuriomis sergantiems darbuotojams teikiama speciali apsauga pagal Darbo kodekso 333 straipsnio 1 dalį 1 straipsnyje. Taigi ši apsauga jai būtų buvusi taikoma, jeigu agentūroje ji būtų dirbusi pagal darbo sutartį, o ne kaip tarnautoja.
35.
Pagal Darbo kodekso 333 straipsnį kartu su šio kodekso 328 straipsnio 1 dalies 2 punktu siekdamas atleisti iš darbo tam tikrą negalią turintį darbuotoją dėl to, kad panaikinama jo darbo vieta, darbdavys privalo gauti išankstinį Darbo inspekcijos leidimą, kuri įgaliota įvertinti numatomo atleidimo iš darbo poveikį suinteresuotojo asmens sveikatos būklei ir prireikus uždrausti jį atleisti (
15
).
36.
Varhoven administrativen sad (Vyriausiasis administracinis teismas) patikslina, kad Valstybės tarnybos įstatyme nėra analogiškos nuostatos neįgalių tarnautojų naudai ir kad pagal nacionalinių teismų praktiką P. Milkova taip pat negali pasinaudoti tokia išankstine apsauga. Pagal šią nusistovėjusią teismų praktiką, kadangi minėtame įstatyme nėra aiškios nuorodos į Darbo kodekso 333 straipsnio 1 dalį, šiame kodekse nustatytos apsaugos priemonės negali būti taikomos tarnautojo naudai, net ir pagal analogiją.
37.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nuo 1987 m. šio kodekso visiems tam tikrą negalią turintiems asmenims suteikiamą papildomą apsaugą atsisakyta taikyti tarnautojams, kai 1999 m. buvo priimtas Valstybės tarnybos įstatymas, atitinkamo įstatymo projekto autoriui nepateikus jokių aiškių motyvų. Tačiau ši apsauga ir toliau taikoma visiems darbuotojams pagal darbo sutartį, įskaitant tuos, kurie dirba vykdydami viešajai valdžiai skirtas užduotis; ši teisinė padėtis nepasikeitė ir Bulgarijos Respublikai 2007 m. sausio 1 d. įstojus į Sąjungą.
38.
Taigi ginčijamo skirtingo požiūrio į įvairius asmenis su tokia pačia negalia kriterijus siejamas su tarnautojo arba darbuotojo pagal darbo sutartį statuso turėjimu, nes visi asmenys, su kuriais pasirašyta darbo sutartis, gali naudotis aptariama apsaugos priemone, neatsižvelgiant į tai, ar jie dirba privačiojoje, ar valstybinėje įstaigoje. Norėčiau pabrėžti, kad Komisijos rašytiniai dokumentai šiuo atžvilgiu kelia neaiškumų, nes šiuose dokumentuose nurodyta, kad skirtingas požiūris priklauso nuo to, ar šie asmenys dirba privačiajame, ar viešajame sektoriuje (
16
).
39.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad Apsaugos nuo diskriminacijos įstatyme, priimtame siekiant perkelti šią sritį reglamentuojančias Bendrijos direktyvas (
17
), yra argumentas, liudijantis skirtingo požiūrio naudai, kai darbo santykiai nutraukiami dėl neįgaliojo asmens darbo vietos panaikinimo, atsižvelgiant į tai, ar darbdavys yra privatus, ar viešasis subjektas. Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad minėto įstatymo 21 straipsnyje skiriami šie du atvejai, nepaisant bendrojo reikalavimo, kad darbdavys, naudodamasis teise vienašališkai nutraukti darbo sutartį ar darbo santykius su neįgaliuoju, turi taikyti vienodus kriterijus.
40.
Šis teismas mano, kad neaišku, kiek pagal JT neįgaliųjų teisių konvencijos, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) ir Direktyvos 2000/78 nuostatas, kuriomis nustatytos bendrosios sąlygos, susijusios su vienodu požiūriu į visus neįgaliuosius, leidžiama toliau taikyti tokias Bulgarijos teisės normas, lemiančias skirtingą požiūrį į dviejų kategorijų pažeidžiamus darbuotojus, nors jų padėtis dėl darbo santykių nutraukimo yra panaši.
2. Dėl prejudicinių klausimų dalyko ir jų nagrinėjimo tvarkos
41.
Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia klausia Teisingumo Teismo apie galimą JT neįgaliųjų teisių konvencijos 5 straipsnio 2 dalies poveikį nagrinėjamu atveju, kaip ir Komisija, manau, kad tinkamiau spręsti šį klausimą išnagrinėjus dvigubą Direktyvos 2000/78 nuostatų taikymo ir aiškinimo problematiką, kuri yra bendra antrajam ir trečiajam prejudiciniams klausimams.
42.
Pirmąjį prejudicinį klausimą reikia suprasti kaip iš esmės susijusį su galimu Direktyvos 2000/78 aiškinimu atsižvelgiant į minėtą konvenciją, o ši tema reikšminga tik tuo atveju, jei ši direktyva iš tikrųjų taikytina, o taip, mano nuomone, nėra dėl priežasčių, kurias nurodysiu toliau.
43.
Galiausiai pažymėtina, kad ketvirtasis prejudicinis klausimas, kuris suformuluotas sąlygiškai, yra papildomas pirmesnių klausimų atžvilgiu ir į jį, atsižvelgiant į tai, kaip, mano manymu, atsakytina į pastaruosius, nebus būtina atsakyti.
B – Dėl prašomo Direktyvos 2000/78 nuostatų išaiškinimo (antrasis ir trečiasis klausimai)
1. Dėl Direktyvos 2000/78 netaikytinumo šioje byloje
44.
Ir antruoju, ir trečiuoju prejudiciniu klausimais siekiama išsiaiškinti, ar pagal Direktyvos 2000/78 nuostatas, konkrečiau – pagal jos 4 ir 7 straipsnius, valstybė narė gali priimti teisės aktus, kaip antai pagrindinėje byloje aptariamus Bulgarijos teisės aktus, pagal kuriuos darbuotojams, turintiems tam tikrą negalią, suteikiama speciali išankstinė apsauga nuo atleidimo iš darbo, kartu netaikydama šio reglamentavimo tarnautojams, turintiems tokią pačią negalią.
45.
Taigi šiuos klausimus reikia nagrinėti kartu, pirmiausia nustatant, ar Direktyva 2000/78 taikytina tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje.
46.
Tiesa, kaip pažymi Bulgarijos vyriausybė ir Komisija, pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punktą ji taikoma, „neviršijant [Sąjungai] suteiktų įgaliojimų“, „visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiajame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas <…> įdarbinimui ir darbo sąlygoms, įskaitant atleidimą iš darbo“. Taigi sistema, prie kurios P. Milkovą jos tarnybos santykių nutraukimo metu buvo priskyrusi ją į darbą priėmusi viešoji įstaiga, gali patekti į materialinę minėtos direktyvos taikymo sritį. Be to, neginčijama, kad psichikos sutrikimai, kurių turi P. Milkova, patenka į „negalios“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2000/78, kaip šią sąvoką yra apibrėžęs Teisingumo Teismas (
18
).
47.
Vis dėlto, kaip ir Komisija, esu tos nuomonės, kad Direktyva 2000/78 netaikytina byloje, turinčioje tokių ypatumų, kaip P. Milkovos atveju, nes šios direktyvos nuostatos neapima kriterijaus, kuriuo grindžiamas suinteresuotosios skundžiamas skirtingas požiūris.
48.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinė byla pasižymi tuo, jog suinteresuotoji neturėjo galimybės pasinaudoti Bulgarijos teisės aktais, kuriais būtent darbuotojai pagal darbo sutartį, sergantys ligomis, pavyzdžiui, turintys psichikos sutrikimų, yra saugomi jų darbo sutarties nutraukimo atveju, ne dėl turimos negalios, o vien dėl to, kad turėjo tarnautojo, o ne darbuotojo pagal darbo sutartį statusą, kurio reikalaujama pagal šiuos teisės aktus (
19
).
49.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad šiuo atveju ginčijamas skirtingas požiūris yra pagrįstas ne „asmenine savybe“, kuri reiškia negalią (
20
), o grindžiamas aplinkybe, kad šiuo atveju priešpastatomos dvi grupės asmenų – neįgalūs darbuotojai pagal darbo sutartį ir neįgalūs tarnautojai – vykdantys profesinę veiklą skirtingu teisiniu pagrindu: vieni – pagal darbo sutartį, kiti – turėdami tarnautojo statusą.
50.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, nacionalinės teisės aktai ir nacionalinių teismų praktika, kaip antai taikomi pagrindinėje byloje, gali būti nesuderinami su Sąjungos teisėje nustatytais reikalavimais užtikrinti visų neįgaliųjų lygybę užimtumo ir profesinėje srityje. Būtent dėl to šis teismas prašo išaiškinti Direktyvos 2000/78 nuostatas.
51.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tiek iš Direktyvos 2000/78 pavadinimo ir preambulės, tiek iš šios direktyvos turinio ir tikslo matyti, kad ja siekiama nustatyti bendruosius pagrindus, kuriais užtikrinamas vienodas požiūris į kiekvieną asmenį užimtumo ir profesinėje srityje, suteikiant jam veiksmingą apsaugą nuo diskriminacijos dėl kurios nors iš šios direktyvos 1 straipsnyje nurodytų priežasčių (
21
), tarp kurių nurodyta negalia. Taigi Direktyvos 2000/78 2 straipsnyje aiškiai nustatyta, jog tam, kad tariama diskriminacija patektų į šios direktyvos taikymo sritį, ji turi būti „dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių“.
52.
Vis dėlto tarp šių Direktyvoje 2000/78 aiškiai nurodytų priežasčių neminimas konkretus darbo santykių pobūdis, o tai yra kriterijus, kuriuo remiantis buvo laikomasi skirtingo požiūrio į kasatorę pagrindinėje byloje, lėmusio, kad jai nebuvo taikoma apsauga, kuri Bulgarijos darbo kodekso 333 straipsnio 1 dalyje numatyta neįgaliems darbuotojams pagal darbo sutartį ir kurią pagal nacionalinių teismų praktiką atsisakoma išplėsti ir taikyti tarnautojams.
53.
Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad, atsižvelgiant į EB 13 straipsnio (dabar – SESV 19 straipsnis), kuriuo pagrįsta Direktyva 2000/78, formuluotę (
22
), šios direktyvos taikymo srities negalima pagal analogiją išplėsti, be kita ko, remiantis bendruoju nediskriminavimo principu (
23
), apimant diskriminaciją dėl kitų nei šios direktyvos 1 straipsnyje baigtiniame sąraše išvardytų pagrindų (
24
).
54.
Taigi nauju skiriamuoju kriterijumi, kaip antai šiuo atveju neįgalųjį saistančių darbo santykių pobūdžiu, negali būti papildyti išsamiai išvardyti pagrindai, į kuriuos atsižvelgiant pagal šią direktyvą draudžiama bet kokia diskriminacija. Tai reiškia, kad galimo skirtingo požiūrio į valstybinės įstaigos tarnautojus ir valstybiniame ar privačiajame sektoriuje pagal sutartį dirbančius asmenis, kaip antai požiūrio, kurio, kaip nurodyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, laikytasi P. Milkovos atžvilgiu, nereglamentuoja nediskriminavimo principas, kaip jis buvo sukonkretintas Direktyvoje 2000/78. Šiuo klausimu primintina, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog į šios direktyvos taikymo sritį nepatenka skirtingas požiūris, kurio laikomasi atsižvelgiant į socialinę profesinę kategoriją, kuriai priklauso atitinkami asmenys (
25
).
55.
Norėčiau patikslinti, kad manau, jog vien aplinkybės, jog suinteresuotoji yra neįgalus asmuo, nepakanka, kad šioje byloje būtų taikytina Direktyva 2000/78. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog „šioje direktyvoje įtvirtintas vienodo požiūrio principas [užimtumo ir profesinėje srityje] taikomas ne konkrečiai asmenų grupei [kaip antai neįgaliesiems], bet dėl [šios direktyvos] 1 straipsnyje išvardytų priežasčių“ (
26
).
56.
Nors ir buvo pripažinta, kad Direktyvos 2000/78 taikymo sritis, kiek tai susiję su minėtomis priežastimis, neturi būti aiškinama siaurai, vis dėlto, mano manymu, jos nuostatomis reglamentuojami tik nediskriminavimo principo, kaip jis apibrėžtas šioje direktyvoje, pažeidimai, kurie iš tikrųjų pagrįsti, net ir netiesiogiai (
27
), kuriuo nors iš galimų diskriminavimo veiksnių, šioje direktyvoje išvardytų baigtiniame sąraše. Tačiau pagrindinėje byloje taip nėra, nes, kaip konstatavo pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, skirtingo požiūrio į P. Milkovą laikytasi ne dėl jos negalios, t. y. vienintelio iš išvardytų pagrindų, į kurį šiuo atveju būtų galima atsižvelgti, o dėl jos turėto tarnautojos statuso.
57.
Pridurtina, kad 2008 m. pradėti parengiamieji teisėkūros darbai siekiant iš dalies pakeisti materialinę Direktyvos 2000/78 taikymo sritį nepaneigia šios analizės (
28
). Buvo numatyta išplėsti vienodo požiūrio į asmenis, nepaisant jų religijos ar tikėjimo, negalios, amžiaus arba seksualinės orientacijos, principo taikymo sritį, įgyvendinant jį ir „ne darbo rinkoje“ (
29
), o ne išplėsti šioje direktyvoje pateikiamą išsamų diskriminavimo priežasčių sąrašą, be to, pažymėtina, kad tokio pat požiūrio laikytasi dėl kitų dviejų direktyvų, susijusių su nediskriminavimu, kurių dalinį pakeitimą taip pat apima šis peržiūros projektas (
30
).
58.
Taigi, kadangi skirtingas požiūris į neįgalius darbuotojus pagal darbo sutartį ir neįgalius tarnautojus, apie kurį kalbama pagrindinėje byloje, pagrįstas darbo santykių, siejančių šių dviejų kategorijų pažeidžiamus asmenis su jų darbdaviu, pobūdžiu ir šis skiriamasis kriterijus nėra įtrauktas į baigtinį diskriminavimo priežasčių sąrašą, pateiktą Direktyvos 2000/78 1 straipsnyje, ši direktyva, mano nuomone, netaikytina tokiai situacijai, kaip ta, dėl kurios kilo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamas ginčas.
59.
Tokiomis aplinkybėmis, mano manymu, nebūtina aiškinti Direktyvos 2000/78 nuostatų, nurodytų antrajame ir trečiajame prejudiciniuose klausimuose. Todėl tolesnes pastabas pateiksiu tik tam atvejui, jei Teisingumo Teismas nuspręstų pateikti prašomą išaiškinimą.
2. Dėl galimo Chartijos poveikio šioje byloje
60.
Motyvuodamas savo sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas užsimena apie Chartiją, tačiau visai nepaaiškina, kuo ši Sąjungos teisės priemonė gali būti svarbi atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes. Jis nepateikia jokių argumentų dėl poveikio, kurį šiuo atveju galėtų turėti viena ar kita šio teisės akto nuostata, be to, šis aktas nėra nurodytas pateiktuose klausimuose. Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose šiuo atžvilgiu taip pat nėra aiškesnių nuorodų (
31
).
61.
Vis dėlto pagal nusistovėjusią teismų praktiką Chartija užtikrinamos pagrindinės teisės gali būti taikomos tik esant situacijoms, kurias reglamentuoja Sąjungos teisė, ir tam, kad galėtų nuspręsti dėl Chartijos nuostatų išaiškinimo, Teisingumo Teismas turi turėti visą informaciją, kuri jam leistų konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį (
32
). Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neparodė, kad nacionalinėmis teisės normomis, kuriomis gali būti reglamentuojama situacija pagrindinėje byloje (
33
), siekiama tiesiogiai ir konkrečiai įgyvendinti konkrečias Sąjungos teisės nuostatas pagal Chartijos 51 straipsnį (
34
), Teisingumo Teismas, mano manymu, turėtų nuspręsti, kad nėra pagrindo nagrinėti minėtų normų atitikties šiame akte įtvirtintoms pagrindinėms teisėms (
35
).
62.
Be to, Sąjungos teisės nuostatų – nagrinėjamu atveju – Direktyvos 2000/78 straipsnių, nurodytų antrajame ir trečiajame prejudiciniuose klausimuose, atsižvelgiant į Chartijos nuostatas ir konkrečiai į jos 20, 21, 26 ar 30 straipsnius (
36
) – išaiškinimas galimas tik neperžengiant Teisingumo Teismo jurisdikcijos, kuri šiuo atveju priklauso nuo šios direktyvos materialinės taikymo srities, ribų. Chartijos nuostatos, kurios gali būti nurodytos, negali savaime pagrįsti Teisingumo Teismo jurisdikcijos spręsti dėl teisinės situacijos, kuri nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį (
37
).
63.
Pažymėtina, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą tarp eilučių kalbama apie principą, pagal kurį draudžiama bet kokia neįgaliųjų diskriminacija. Šiuo atžvilgiu norėčiau priminti, kad kai Teisingumo Teismui buvo pateiktas prejudicinis klausimas, susijęs su bendrojo nediskriminavimo dėl amžiaus principo, įtvirtinto Chartijos 21 straipsnyje ir sukonkretinto Direktyvoje 2000/78, išaiškinimu (
38
), šis klausimas buvo nagrinėjamas atsižvelgiant vien į šią direktyvą (
39
), konkrečiai kalbant apie privataus asmens ir nacionalinės administracinės institucijos ginčus, kaip yra ir šiuo atveju. Taigi logiška, kad tokio paties požiūrio reikėtų laikytis ir kalbant apie nediskriminavimo dėl negalios principą, kuris taip pat įtvirtintas Chartijos 21 straipsnyje ir sukonkretintas Direktyvoje 2000/78.
64.
Kadangi, mano nuomone, ši direktyva tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, kai aptariamas skirtingas požiūris grindžiamas kitu kriterijumi nei šios direktyvos 1 straipsnyje baigtiniame sąraše išvardytieji, kaip nurodyta pirma, netaikytina (
40
), manau, kad nagrinėjant šią bylą minėtos direktyvos nuostatos neturėtų būti aiškinamos atsižvelgiant į Chartijos nuostatas.
65.
Remdamasis tuo, kas išdėstyta, iš esmės manau, kad šioje byloje nėra pagrindo aiškinti Direktyvos 2000/78 4 ir 7 straipsnių, netgi atsižvelgiant į Chartijos nuostatas. Vis dėlto papildomai pateiksiu kelias pastabas tam atvejui, jei Teisingumo Teismas nepritartų šiam požiūriui.
3. Dėl papildomo nurodytų Direktyvos 2000/78 nuostatų aiškinimo
66.
Pirmiausia pažymėtina, kad Bulgarijos vyriausybė savo pastabose skyrė didelį dėmesį Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 5 daliai (
41
), siekdama įrodyti, kad tokios teisės normos, kaip aptariamos pagrindinėje byloje, yra leistinos atsižvelgiant į šią nuostatą (
42
). Tačiau, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai neprašė išaiškinti būtent šios nuostatos (
43
) nei Teisingumo Teismui pateiktuose prejudiciniuose klausimuose, nei nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamojoje dalyje ir nepateikė jokių, net ir numanomų, argumentų šiuo klausimu (
44
), manau, kad man nėra reikalo vien papildomai pareikšti nuomonės šiuo klausimu. Norėčiau tiesiog pažymėti, kad, kaip pripažįsta Bulgarijos vyriausybė, minėta 2 straipsnio 5 dalis Teisingumo Teismo praktikoje aiškinama siaurai, nes ši nuostata – tai diskriminacijos draudimo principo išimtis (
45
).
67.
Dėl Direktyvos 2000/78 4 straipsnio, kuris aiškiai minimas antrajame prejudiciniame klausime, pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė jokio paaiškinimo, dėl ko, siekiant priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje, būtų naudinga, kad Teisingumo Teismas išaiškintų šią nuostatą (
46
). Tik Bulgarijos vyriausybė pateikė pastabų dėl šio straipsnio 1 dalies, kuriose primena, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog šią nuostatą reikia aiškinti siaurai, nes ji leidžia nukrypti nuo nediskriminavimo principo (
47
), ir teigė, kad pagal minėtą 1 dalį šiuo atveju aptariama nacionalinės teisės norma yra leistina (
48
).
68.
Savo ruožtu nelabai suprantu, kaip, atsižvelgiant į pagrindinės bylos duomenis, šiuo atveju galėtų būti taikomas Direktyvos 2000/78 4 straipsnis, taigi ir kuo būtų naudingas jo esmės išaiškinimas. Pagal šį straipsnį skirtingas požiūris gali nereikšti diskriminacijos, „jei dėl konkrečių profesinės veiklos rūšių arba dėl jų vykdymo sąlygų tokia savybė yra įprastas [esminis] ir lemiantis [lemiamas] profesinis reikalavimas, šis tikslas yra teisėtas, o reikalavimas proporcingas“ (
49
). Tačiau Bulgarijos teisės norma, apie kurią šiuo atveju kalbama, įtvirtina skirtingą požiūrį dėl to, kad pagal ją suteikiama speciali apsauga darbuotojams pagal darbo sutartį, o ne tarnautojams; taip pat ši teisės norma ypatinga tuo, kad yra taikoma ir darbuotojams pagal darbo sutartį, dirbantiems viešajame sektoriuje, kurie gali vykdyti tokią pačią profesinę veiklą kaip ir tarnautojai. Todėl aptariamas skiriamasis veiksnys šiuo atveju nėra pagrįstas „savybe“, kuri būtų „susijusi su kuria nors iš Direktyvos 2000/78 1 straipsnyje nurodytų priežasčių“ ir reikštų „esminį ir lemiamą profesinį reikalavimą“ pagal Teisingumo Teismo praktikoje nustatytas minėto 4 straipsnio taikymo sąlygas (
50
).
69.
Bet kuriuo atveju manau, kad minėto 4 straipsnio, kaip jis išaiškintas ankstesniuose Teisingumo Teismo sprendimuose, tekstas niekaip neleidžia teigti, kad tokia teisės norma yra nesuderinama su Sąjungos teisėje nustatytais reikalavimais.
70.
Dėl Direktyvos 2000/78 7 straipsnio, kuris yra trečiojo prejudicinio klausimo dalykas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad „neaišku, kiek Bulgarijos Respublikos priimtos nuostatos, reiškiančios priemones, kuriomis neįgaliesiems suteikiama speciali apsauga, bet tik neįgaliems darbuotojams pagal darbo sutartį, net jeigu jie dirba viešajame sektoriuje, atitinka pozityvius veiksmus, kaip jie suprantami pagal [minėtą] 7 straipsnį“.
71.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad minėto 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog „vienodo požiūrio principas nė vienai valstybei narei nedraudžia toliau taikyti arba imtis konkrečių priemonių, skirtų užkirsti keli[ui] patirti nepatogumus dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių arba juos kompensuoti“, „siekiant praktiškai užtikrinti visapusišką lygybę [profesinės veiklos srityje]“ (
51
). Minėto 7 straipsnio 2 dalyje ši galimybė imtis pozityvių veiksmų patvirtinama būtent neįgaliųjų naudai (
52
), jei tokiomis priemonėmis siekiama apsaugoti jų sveikatą ir užtikrinti darbo saugą arba sudaryti sąlygas jų integracijai į darbo aplinką (
53
).
72.
Pagal šias nuostatas, kuriomis saugomas valstybių narių suverenumas (
54
), pripažįstama jų teisė, o ne pareiga veikti, siekiant ištaisyti faktiškai esančią nelygybę. Kaip pažymėta Direktyvos 2000/78 parengiamuosiuose dokumentuose (
55
), „pats vienodas požiūris gali būti nepakankamas, jei nelemia faktinės lygybės“ (
56
), taip pat „gali reikšti ir tai, kad atitinkamoms asmenų grupėms turi būti pripažintos specialios teisės“ (
57
).
73.
Kaip ir Bulgarijos vyriausybė bei Komisija, manau, kad net darant prielaidą, jog teisės normas, kaip antai aptariamas pagrindinėje byloje, Teisingumo Teismas pripažins patenkančiomis į Direktyvos 2000/78 7 straipsnio taikymo sritį, pirmiausia į šio straipsnio 2 dalies taikymo sritį, kaip teigia ši vyriausybė (
58
), iš šių nuostatų niekaip nematyti, kad valstybė narė negali apriboti naudojimosi priemonėmis taikant jas konkrečiai asmenų grupei – šiuo atveju neįgaliesiems, kurias ji priėmė siekdama apsaugoti jų sveikatą (
59
).
74.
Todėl papildomai pažymiu, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų pateikti Direktyvos 2000/78 4 ir 7 straipsnių išaiškinimą, juos reikėtų aiškinti taip, kad pagal šias nuostatas tokia teisės norma nėra draudžiama.
C – Dėl riboto JT neįgaliųjų teisių konvencijos nuostatų poveikio (pirmasis klausimas)
1. Dėl pirmojo prejudicinio klausimo formuluotės
75.
Iš pirmo žvilgsnio, galėtų pasirodyti, kad pirmuoju prejudiciniu klausimu, kuriuo siekiama išsiaiškinti, ar „pagal [JT neįgaliųjų teisių] konvencijos 5 straipsnio 2 dalį leidžiamos [nacionalinės teisės normos, kaip antai aptariama pagrindinėje byloje]“, prašoma, kad Teisingumo Teismas išaiškintų nuostatą, kuri nepriklauso nei pirminei, nei antrinei Sąjungos teisei. Tačiau pagal SESV 267 straipsnio 1 dalį toks išaiškinimas nepriklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai.
76.
Vis dėlto iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų matyti, jog šis klausimas pagrįstas būtinybe, kad Direktyvos 2000/78 aiškinimas atitiktų JT neįgaliųjų teisių konvenciją, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką (
60
). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, pagal minėtą konvenciją, konkrečiau kalbant, pagal jos 5 straipsnio 2 dalį (
61
), reikalaujama, kad būtų „įstatymu nustatyta teisinga ir veiksminga neįgaliųjų apsauga nuo diskriminavimo dėl bet kokios priežasties, o ne tik dėl tam tikrų asmeninių savybių, dėl kurių gali būti teikiama apsauga, kaip antai nurodytųjų Sąjungos antrinėje teisėje“ (
62
).
77.
Taigi pirmąjį klausimą reikia suprasti kaip klausimą, kuriuo iš esmės siekiama sužinoti, ar Direktyvos 2000/78 išaiškinimas atsižvelgiant į šią konvenciją leidžia manyti, kad pagal Sąjungos teisę draudžiamos teisės normos, kaip antai aptariamos pagrindinėje byloje, kiek jos lemia skirtingą požiūrį į darbuotojus pagal darbo sutartį ir tarnautojus, turinčius tokią pačią negalią, nors tokiose normose taikomas skiriamasis kriterijus grindžiamas ne negalia, o darbo santykių, siejančių šių dviejų kategorijų neįgalius asmenis su jų darbdaviu, pobūdžio skirtumu ir nors šis kriterijus nėra įtrauktas į išsamų draudžiamos diskriminacijos priežasčių sąrašą, pateiktą minėtos direktyvos 1 straipsnyje.
78.
Norėčiau jau dabar patikslinti, kad performulavimas būtinas (
63
) ir kalbant apie dalį ketvirtojo prejudicinio klausimo, kiek jame kalbama apie „tarptautinių <…> teisės normų [laikymąsi]“, o šia fraze prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, net jei ir nepaaiškino savo klausimo šiuo požiūriu, mano manymu, konkrečiai turi omenyje JT neįgaliųjų teisių konvenciją ir poveikį, kurį lemia pareiga atsižvelgti į šį teisės aktą, kiek tai susiję su įgyvendintinomis priemonėmis, siekiant panaikinti galimą diskriminaciją tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje (
64
).
2. Dėl JT neįgaliųjų teisių konvencijos poveikio ribotos apimties atsižvelgiant į Sąjungos teisę
79.
Rašytiniame atsakyme į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus Bulgarijos vyriausybė teigė, kad iš JT neįgaliųjų teisių konvencijos 5 straipsnio 2 ir 4 dalių kartu su jos 27 straipsnio 1 dalies g ir h punktais (
65
) ir su 4 straipsnio 1 dalies d ir e punktais (
66
) matyti, kad pagal šią konvenciją skiriamos valstybėms tenkančios pareigos neįgaliųjų, dirbančių viešajame sektoriuje, atžvilgiu, ir pareigos neįgaliųjų, dirbančių privačiajame sektoriuje, atžvilgiu, todėl tokį skiriamąjį kriterijų galima taikyti ir nacionalinės teisės normose (
67
). Bulgarijos vyriausybės teigimu, atsižvelgiant į tarnautojų tarnybos santykių specifiką (
68
) Bulgarijos teisės normomis nėra sukuriama teisės spraga, reikalaujanti pagal analogiją taikyti šią apsaugos priemonę pastarųjų naudai Valstybės tarnybos įstatymo 106 straipsnio 1 dalies 2 punkte numatytu atveju.
80.
Kaip rašytinėse pastabose teigė Komisija, kadangi aptariamos nacionalinės teisės normos nepatenka į Direktyvos 2000/78 taikymo sritį ir nėra kitų taikytinų Sąjungos teisės normų, atitinkama valstybė narė, t. y. Bulgarijos Respublika, turi užtikrinti, kad būtų laikomasi JT neįgaliųjų teisių konvencijoje nustatytų reikalavimų, kuriais galima remtis jos, kaip šios konvencijos šalies, atžvilgiu.
81.
Šiuo klausimu primintina, kad, kaip pažymi Bulgarijos vyriausybė ir Komisija, Teisingumo Teismas jau yra ne kartą nusprendęs: kadangi Europos Sąjunga patvirtino JT neįgaliųjų teisių konvenciją, jos nuostatos yra sudėtinė Sąjungos teisės sistemos dalis (
69
) nuo šios konvencijos įsigaliojimo dienos (
70
).
82.
Priešingai, nei savo rašytiniame atsakyme į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus teigia P. Milkova (
71
), iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad pagal minėtą konvenciją tenkančios pareigos saisto jos šalis, ir kadangi tai, kaip bus vykdomos šios konvencijos nuostatos ir kaip ji veiks, priklauso nuo vėlesnio jos šalių teisės aktų priėmimo (
72
), šios nuostatos, atsižvelgiant į jų turinį, nėra besąlyginės ir pakankamai tikslios, todėl neturi tiesioginio poveikio Sąjungos teisėje (
73
).
83.
Vis dėlto Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad Sprendimo 2010/48 II priedo priedėlyje Direktyva 2000/78 aiškiai minima tarp „Sąjungos teisės aktų, susijusių su [JT neįgaliųjų teisių] konvencijos reglamentuojamais klausimais“ būtent „savarankiško gyvenimo ir socialinės aprėpties, darbo bei užimtumo srityse“. Kaip savo rašytinėse pastabose nurodo Bulgarijos vyriausybė, remdamasis tuo Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad minėta konvencija galima remtis siekiant išaiškinti Direktyvą 2000/78, kuri turi būti aiškinama kiek įmanoma pagal šią konvenciją, atsižvelgiant į Sąjungos sudarytų tarptautinių susitarimų viršenybę prieš antrinės teisės aktus (
74
).
84.
Sąjungai ratifikavus JT neįgaliųjų teisių konvenciją Teisingumo Teismas pritaikė savo sąvokos „negalia“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2000/78, apibrėžtį, perimdamas minėtos konvencijos 1 straipsnio antroje pastraipoje vartojamus terminus (
75
), ir apibrėžė „tinkamų patalpų“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 5 straipsnį (
76
), atsižvelgdamas į šios konvencijos 2 straipsnio ketvirtos pastraipos formuluotę (
77
).
85.
Mano manymu, nagrinėjant šią bylą nėra pagrindo aiškinti Direktyvos 2000/78 atsižvelgiant į JT neįgaliųjų teisių konvenciją, nes nacionalinio teismo sprendžiamas ginčas dėl pirma nurodytų priežasčių nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį (
78
). Taigi tolesnes pastabas pateiksiu tik papildomai, siekdamas išsamumo.
3. Dėl papildomai pateikiamo Direktyvos 2000/78 išaiškinimo atsižvelgiant į JT neįgaliųjų teisių konvenciją
86.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės prašo nustatyti, ar materialinė Direktyvos 2000/778 taikymo sritis gali būti aiškinama plačiai atsižvelgiant į JT neįgaliųjų teisių konvencijos 5 straipsnio 2 dalies turinį (
79
).
87.
Rašytiniame atsakyme į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus Komisija pažymėjo, kad minėto 5 straipsnio 2 dalimi siekiama paaiškinti, kiek tai susiję su negalia, lygybės ir nediskriminavimo principus, suformuluotus šio straipsnio 1 dalyje. Komisija tvirtino, kad ši nuostata nesuteikia didesnės apsaugos nei ta, kuri jau teikiama pagal Direktyvos 2000/78 2 ir 5 straipsnius (
80
). Be to, Komisija teigė, kad „vienodos ir veiksmingos teisinės apsaugos nuo visų rūšių diskriminacijos“ principas, nustatytas minėtoje 2 dalyje, taikytinas tik diskriminacijos dėl negalios atveju, o taip, ji mano, šiuo atveju nėra.
88.
Savo ruožtu norėčiau pažymėti, kad tiek iš JT neįgaliųjų teisių konvencijos 2 straipsnio (
81
), tiek iš jos 4 straipsnio (
82
) matyti, jog pagal šią konvenciją konkrečiai draudžiama bet kokia diskriminacija dėl negalios (
83
) . Tas pats pasakytina ypač (
84
) apie šios konvencijos 27 straipsnį, pagal kurio 1 dalies a punktą draudžiama „diskriminacija dėl negalios visose srityse, susijusiose su visomis užimtumo formomis“, be kita ko, su „darbo išsaugojimu“, o tai apima galimą apsaugą darbo santykių nutraukimo atveju. Tačiau skirtingas požiūris, įtvirtintas pagrindinėje byloje aptariamose Bulgarijos teisės aktų nuostatose, yra pagrįstas darbo santykių pobūdžiu, o ne P. Milkovos turima negalia.
89.
Be to, mano manymu, JT neįgaliųjų teisių konvencija siekiama užtikrinti vienodą požiūrį ne į visų kategorijų neįgaliuosius, o į asmenis, kurie turi negalią, ir į asmenis, kurie tokios negalios neturi. Iš daugelio minėtos konvencijos nuostatų matyti, kad ja siekiama skatinti neįgaliųjų „ir kitų asmenų“ lygybę (
85
) . Šis išorinis palyginimo aspektas (
86
) pirmiausia matyti minėtos konvencijos 1 straipsnio 2 dalyje, kurioje nurodytas šios konvencijos tikslas ir apibrėžta „neįgaliųjų“ sąvoka, aiškiai pavartojant formuluotę „tokiomis pat kaip ir kitų asmenų sąlygomis“ (
87
). Panašiai pasakyta 7 straipsnyje: „taip pat kaip ir kiti vaikai“ (
88
). Be to, šios konvencijos 2 straipsnyje pateikiama „diskriminacijos dėl negalios“ apibrėžtis remiantis nurodytų teisių ir laisvių įgyvendinimu ir naudojimusi jomis „kaip ir kitiems asmenims“ (
89
). Ši formuluotė pakartojama įvairiuose minėtos konvencijos straipsniuose, susijusiuose su neįgaliųjų teisėmis, kurias pagal šią konvenciją siekiama remti ir apsaugoti, taip pat užtikrinti visapusišką ir vienodą naudojimąsi jomis (
90
), o kiek tai susiję su šia byla – 27 straipsnyje, skirtame darbui ir užimtumui (
91
).
90.
Panašią formuluotę vartojo Teisingumo Teismas savo sprendimuose, susijusiuose su Direktyvoje 2000/78 minimomis sąvokomis, aiškinamomis pagal JT neįgaliųjų teisių konvencijos nuostatas, kaip antai „negalios“ ar „tinkamų patalpų“ sąvokomis. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas ne kartą nurodė „trukdymą [neįgaliajam] visapusiškai ir veiksmingai užsiimti profesine veikla tokiomis pačiomis kaip ir kitų darbuotojų sąlygomis“ (
92
), o ne tokiomis pačiomis sąlygomis įvairių kategorijų neįgaliesiems. Mano nuomone, laikydamasi būtent tokio požiūrio Sąjunga ratifikavo minėtą konvenciją (
93
).
91.
Taigi, mano manymu, JT neįgaliųjų teisių konvencijos nuostatos neskirtos apimti tokios situacijos, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, ir bet kuriuo atveju Direktyvos 2000/78 aiškinimas pagal šias nuostatas negali turėti įtakos baigtiniam diskriminacijos priežasčių sąrašo, pateikiamo šios direktyvos 1 straipsnyje, pobūdžiui (
94
) taip, kad jis būtų papildytas priežastimi, susijusia su skirtingu darbo santykių, saistančių dviejų kategorijų neįgaliuosius, pobūdžiu.
92.
Todėl, jei Teisingumo Teismas šioje byloje nuspręstų, kad būtina išaiškinti Direktyvą 2000/78 pagal JT neįgaliųjų teisių konvencijos nuostatas, remiantis išdėstytais argumentais, mano manymu, reikėtų daryti išvadą, kad sąvoka „diskriminacija dėl negalios“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, apibrėžtina kaip grindžiama prielaida, kad į asmenis, turinčius tam tikrą negalią, laikomasi nepalankesnio požiūrio arba jų padėtis tampa nepalankesnė kitų asmenų atžvilgiu, t. y. asmenų, kurie neturi tokios negalios, bet kurių padėtis apskritai yra lygiavertė pirmųjų padėčiai. Be to, pagal šią direktyvą „vienodo požiūrio principą“ negalią turinčių asmenų atžvilgiu reikia suprasti kaip principą, kuriuo siekiama užtikrinti šių asmenų lygybę asmenų, kurie neturi tokios ilgalaikės negalios, atžvilgiu.
93.
Galiausiai konkrečiai dėl aptariamo atvejo pažymėtina, kad iš jokios minėtos konvencijos nuostatos nematyti, kad valstybėms narėms tenka pareiga kuo ilgiau išlaikyti įdarbintą neįgalų asmenį, kai naikinama jo darbo vieta, taigi, kad į P. Milkovą būtų laikomasi palankesnio požiūrio, kaip ji pageidavo.
94.
Net darant prielaidą, kad į JT neįgaliųjų teisių konvencijos 5 straipsnio 2 dalies taikymo sritį patenka Direktyvoje 2000/78 nenumatyti atvejai, kaip, atrodo, teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tai, mano nuomone, neturėtų reikšmės, nes šios konvencijos nuostatos nėra tiesiogiai taikomos Sąjungos teisėje (
95
), taigi gali turėti tik tokį poveikį minėtai direktyvai tik tiek, kiek jos nuostatos aiškintinos pagal šią konvenciją, o šios nuostatos pačios apibrėžia savo taikymo sritį.
95.
Taigi iš esmės manau, kad šiuo atveju nėra pagrindo aiškinti Direktyvos 2000/78 atsižvelgiant į JT neįgaliųjų teisių konvenciją; taip pat, jei Teisingumo Teismas nepritartų mano nuomonei, jis turėtų pateikti tokį aiškinimą nurodydamas, kad minėta konvencija siekiama užtikrinti vienodą požiūrį ne į įvairių kategorijų neįgaliuosius, o į visus neįgaliuosius ir į negalios neturinčius asmenis.
D – Dėl galimo nacionalinių taisyklių, pagal kurias neįgaliems darbuotojams pagal darbo sutarti suteikiama apsauga, taikymo
„ratione personae
“ srities išplėtimo (ketvirtasis klausimas
96.
Ketvirtasis prejudicinis klausimas pateikiamas papildomai, nes užduotas su prielaida, „jeigu į pirmąjį ir trečiąjį klausimus būtų atsakyta neigiamai“.
97.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Bulgarijos Respublikos valdžios institucijoms tenkanti pareiga laikytis tiek minėtų tarptautinės teisės normų, tiek Sąjungos teisės normų implikuoja reikalavimą tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, nacionalinės teisės normų, pagal kurias neįgaliems darbuotojams, pagal darbo sutartį dirbantiems privačiajame ar viešajame sektoriuje, suteikiama apsauga nuo atleidimo iš darbo (
96
), taikymo sritį išplėsti taip, kad šios apsaugos taisyklės būtų taikomos ir tarnautojams, turintiems tokią pačią negalią, siekiant atitikties vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje principui. Tokio požiūrio laikėsi P. Milkova (
97
).
98.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis klausimas susijęs su tuo, jog atitinkamas Bulgarijos teisės normas nacionaliniai teismai taiko griežtai (
98
) ir kad šis griežtas požiūris gali neatitikti Sąjungos teisės normų, išaiškintų, be kita ko, atsižvelgiant į JT neįgaliųjų teisių konvenciją (
99
), pagal kurias reikalaujama įstatymu užtikrinti teisingą ir veiksmingą visų neįgaliųjų apsaugą nuo diskriminacijos.
99.
Kaip ir Bulgarijos vyriausybė bei Komisija, manau, kad, atsižvelgiant į išsamius atsakymus, kuriuos siūlau pateikti į pirmesnius prejudicinius klausimus, ir į sąlyginį ketvirtojo klausimo pobūdį, į pastarąjį atsakyti nereikia, taigi nereikia ir šiuo atžvilgiu pateikti konkrečių argumentų.
100.
Dar papildomai ir bet kuriuo naudingu tikslu kalbant apie vaidmenį, kuris gali tekti nacionaliniams teismams siekiant užtikrinti, kad valstybė narė visiškai vykdytų jai pagal Sąjungos teisę tenkančius įpareigojimus – o tai klausimas, kuris, mano manymu, slypi ketvirtajame prejudiciniame klausime, – norėčiau paprasčiausiai nurodyti su šiuo klausimu susijusią Teisingumo Teismo praktiką, konkrečiai – sprendimus, priimtus dėl diskriminacijos, kurią lemia darbo teisės srities nacionalinės teisės normos (
100
).
V – Išvada
101.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Varhoven administrativen sad (Vyriausiasis administracinis teismas, Bulgarija) į pateiktus prejudicinius klausimus:
2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvą 2000/78/EB, nustatančią vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, reikia aiškinti taip, kad ji netaikytina situacijai, kai skirtingas požiūris, kurį lemia atitinkamos nacionalinės teisės normos, į darbuotojus pagal darbo sutartį ir tarnautojus, turinčius tokią pačią negalią, grindžiamas ne negalios, o darbo santykių, siejančių atitinkamai šių dviejų kategorijų neįgalius asmenis su jų darbdaviu, pobūdžio kriterijumi.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyva (OL L 303, 2000, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79).
(
3
)	Konvencija, Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimta 2006 m. gruodžio 13 d. ir įsigaliojusi 2008 m. gegužės 3 dieną.
(
4
)	Patikslinu, kad atitinkamuose Bulgarijos teisės aktuose kalbama apie įvairias „ligas“, suteikiančias teisę į šią apsaugą, o ne griežtai apie „negalią“, tačiau šioje byloje keliamą problematiką prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aprašo atsižvelgdamas konkrečiai į pastarąją sąvoką, nes jo nagrinėjamas ginčas susijęs su neįgaliu asmeniu.
(
5
)	2009 m. lapkričio 26 d. sprendimas dėl Jungtinių Tautų neįgaliųjų teisių konvencijos sudarymo Europos bendrijos vardu (OL L 23, 2010, p. 35). Iš jo matyti, kad Sąjunga palaiko reguliarų dialogą su Jungtinių Tautų komitetu, atsakingu už šią sritį (žr. Komisijos ataskaitos apie ES pagrindinių teisių chartijos taikymą 2015 m., COM(2016) 265 final, p. 8, 30 išnašą).
(
6
)	2012 m. sausio 26 d. įstatymas, paskelbtas DV, Nr. 12, 2012 m. vasario 10 d.
(
7
)	OL L 225, 1986, p. 43.
(
8
)	OL C 186, 1999, p. 3.
(
9
)	1986 m. balandžio 1 d. paskelbtas DV Nr. 26 ir 1986 m. balandžio 4 d. paskelbtas ir 1987 m. sausio 1 dieną įsigaliojęs DV Nr. 27.
(
10
)	1987 m. vasario 20 d. priimtas ir 1987 m. balandžio 28 d. paskelbtas DV Nr. 33.
(
11
)	1998 m. lapkričio 5 d. paskelbtas ir 1998 m. gruodžio 6 d. įsigaliojęs DV Nr. 130.
(
12
)	1999 m. liepos 27 d. paskelbtas ir 1999 m. rugpjūčio 27 d. įsigaliojęs DV Nr. 67.
(
13
)	2003 m. rugsėjo 30 d. paskelbtas ir 2004 m. sausio 1 d. įsigaliojęs DV Nr. 86.
(
14
)	Pagal Bulgarijos Konstitucijos 6 ir 48 straipsnius bei Apsaugos nuo diskriminacijos įstatymo 4 straipsnį.
(
15
)	Savo rašytinėse pastabose Bulgarijos vyriausybė priduria, jog Darbo inspekcija svarbi tuo, kad yra nuo darbo sutarties šalių nepriklausomas trečiasis asmuo ir vertina galimybę suteikti leidimą atleisti iš darbo arba jo nesuteikti, atsižvelgdama ne tik į poveikį darbuotojo sveikatos būklei, bet ir į kitus veiksnius, kaip antai kito tinkamo etato buvimą toje pačioje darbovietėje.
(
16
)	Į šį netikslumą atkreipė dėmesį ir P. Milkova, raštu atsakydama į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus.
(
17
)	Pažymėtina, kad šio įstatymo 4 straipsnio 1 dalyje nepateikiamas baigtinis draudžiamų diskriminacijos priežasčių sąrašas, nes šioje nuostatoje kalbama apie „bet kurią <…> asmeninę savybę, nurodytą įstatyme ar tarptautinėje sutartyje, kurios šalis yra Bulgarijos Respublika“.
(
18
)	T. y. kaip „susijusi su apribojimais, atsirandančiais dėl ilgalaikių fizinių, protinių ar psichikos sutrikimų, kurie kartu su įvairiomis kliūtimis gali atitinkamam asmeniui trukdyti visapusiškai ir veiksmingai užsiimti profesine veikla tokiomis pačiomis kaip ir kitų darbuotojų sąlygomis“. Žr., be kita ko, 2013 m. liepos 4 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑312/11, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:446, 56 punktas) ir 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą FOA (C‑354/13, EU:C:2014:2463, 53 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
19
)	Žr. šios išvados 35–38 punktus.
(
20
)	Formuluotė „asmeninė savybė“ vartojama Bulgarijos apsaugos nuo diskriminacijos įstatymo 4 ir 21 straipsniuose. Sąvoka „savybė“ vartojama Direktyvos 2000/78 23 konstatuojamojoje dalyje ir 4 straipsnyje, be kita ko, kalbant apie negalią.
(
21
)	Žr. 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą HK Danmark (C‑335/11 ir C‑337/11, EU:C:2013:222, 35 punktas); 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą FOA (C‑354/13, EU:C:2014:2463, 50 punktas); 2015 m. gegužės 21 d. Sprendimą SCMD (C‑262/14, nepaskelbtas Rink., EU:C:2015:336, 18 punktas) ir 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, 32 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
22
)	Pagal EB 13 straipsnį (dabar – SESV 19 straipsnis), kuris sudaro minėtos direktyvos teisinį pagrindą, Bendrijai suteikiama kompetencija „imtis atitinkamų veiksmų, siekiant kovoti su diskriminacija dėl lyties, rasinės arba etninės kilmės, religijos ar tikėjimo, negalios, amžiaus arba seksualinės orientacijos“; taigi šis sąrašas yra baigtinis. Žr., be kita ko, 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415, 38 ir 46 punktai) ir 2011 m. liepos 7 d. Sprendimą Agafiţei ir kt. (C‑310/10, EU:C:2011:467, 35 punktas).
(
23
)	Primintina, kad nediskriminavimo principas – tai vienas pagrindinių Sąjungos teisės principų. Žr. 2006 m. liepos 11 d. Sprendimą Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456, 56 punktas) ir 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą FOA (C‑354/13, EU:C:2014:2463, 32 punktas).
(
24
)	Žr., be kita ko, 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415, 46 punktas), 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą FOA (C‑354/13, EU:C:2014:2463, 36 punktas) ir 2015 m. gegužės 21 d. Sprendimą SCMD (C‑262/14, nepaskelbtas Rink., EU:C:2015:336, 28 ir 29 punktai).
(
25
)	Žr. 2011 m. liepos 7 d. Sprendimą Agafiţei ir kt. (C‑310/10, EU:C:2011:467, 31–36 punktai) ir 2015 m. gegužės 21 d. Sprendimą SCMD (C‑262/14, nepaskelbtas Rink., EU:C:2015:336, 25–31 punktai), kuriuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyva 2000/78 netaikoma diskriminacijai dėl suinteresuotojo asmens socialinės profesinės kategorijos, kaip antai pensininko statuso, ar darbo vietos. Pagal analogiją žr. 2013 m. kovo 7 d. Nutartį Rivas Montes (C‑178/12, nepaskelbta Rink., EU:C:2013:150, 43 ir 44 punktai), iš kurios matyti, kad skirtingas požiūris į tarnautojus ir pagal sutartį dirbančius darbuotojus nesiejamas su nediskriminavimo principu, įtvirtintu ETUC, UNICE ir CEEP bendrajame susitarime dėl darbo pagal terminuotas sutartis, pateiktame Direktyvos 1999/70/EB, susijusios su šiuo susitarimu, priede (OL L 175, 1999, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368).
(
26
)	Žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415, 38 ir paskesni punktai), kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad iš Direktyvos 2000/78 nuostatų neišplaukia, jog ja siekiamas užtikrinti vienodo požiūrio principas būtų taikomas tik neįgaliesiems, kaip jie suprantami pagal šią direktyvą.
(
27
)	2008 m. liepos 17 d. Sprendime Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415, 43 ir paskesni punktai) Teisingumo Teismas nusprendė, kad darbuotojo, kuris nėra neįgalus, atleidimas iš darbo gali patekti į Direktyvos 2000/78 taikymo sritį ratione personae, jeigu įrodyta, kad su šiuo darbuotoju buvo elgiamasi nepalankiau nei su kitais asmenimis, kurių padėtis panaši, dėl jo vaiko, kuriam suinteresuotasis asmuo teikia pagrindinę dėl jo būklės reikalingą priežiūrą, negalios.
(
28
)	Žr. 2008 m. liepos 2 d. Tarybos direktyvos, kuria įgyvendinamas vienodo požiūrio į asmenis, nepaisant jų religijos ar tikėjimo, negalios, amžiaus arba seksualinės orientacijos, principas, pasiūlymą (COM(2008) 426 final, p. 2 ir 7). Patikslintina, kad 2016 m. birželio mėn. šis pasiūlymas dar kartą svarstytas Taryboje.
(
29
)	T. y kitose nei profesinė srityse, kaip antai socialinė apsauga, socialinės lengvatos, švietimas, galimybė naudotis prekėmis ir paslaugomis, taip pat prekių tiekimas ir paslaugų teikimas, įskaitant aprūpinimą būstu (žr. minėto direktyvos pasiūlymo, COM(2008) 426 final, 9 konstatuojamąją dalį ir 3 straipsnį, p. 14 ir 19).
(
30
)	Pagal 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvą 2000/43/EB, įgyvendinančią vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180, 2000, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 23), ir 2004 m. gruodžio 13 d. Tarybos direktyvą 2004/113/EB, įgyvendinančią vienodo požiūrio į moteris ir vyrus principą dėl galimybės naudotis prekėmis bei paslaugomis ir prekių tiekimo bei paslaugų teikimo (OL L 373, 2004, p. 37), taip pat draudžiama diskriminacija dėl šių direktyvų pavadinimuose konkrečiai nurodytų priežasčių.
(
31
)	Bulgarijos vyriausybė savo rašytinių pastabų skirsnyje „Teisinis pagrindas“ tik cituoja Chartijos 26 straipsnį, susijusį su „neįgalių asmenų integravimu“, o atitinkamame nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą skirsnyje cituojami Chartijos 21 ir 30 straipsniai, susiję atitinkamai su „diskriminacijos uždraudimu“ ir „apsauga nepagrįsto atleidimo iš darbo atveju“.
(
32
)	Žr., be kita ko, 2013 m. birželio 13 d. Sprendimą Hadj Ahmed (C‑45/12, EU:C:2013:390, 56 ir 57 punktai).
(
33
)	T. y. Darbo kodekso 333 straipsnio 1 dalies 3 punktas kartu su 328 straipsnio 1 dalies 2 punktu, taip pat Valstybės tarnybos įstatymo 106 straipsnio 1 dalies 2 punktas, kaip jie išaiškinti Bulgarijos teismų praktikoje.
(
34
)	Minėto 51 straipsnio, kuriame apibrėžiama Chartijos „taikymo sritis“, 1 dalyje nustatyta, kad Chartijos nuostatos „skirtos <…> valstybėms narėms tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę“, o šio straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad Chartija „neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities už Sąjungos įgaliojimų ribų“. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad „nustatant, ar nacionalinė teisė susijusi su Sąjungos teisės įgyvendinimu, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnį, reikia patikrinti, be kita ko, ar nagrinėjamais teisės aktais siekiama įgyvendinti Sąjungos teisės nuostatą, taip pat šių teisės aktų pobūdį ir ar jais siekiama kitų tikslų nei tie, kurie nustatyti Sąjungos teisėje, net jeigu jie šiai teisei gali daryti netiesioginį poveikį, taip pat, ar egzistuoja konkretūs Sąjungos teisės aktai šioje srityje arba galintys jai daryti poveikį“ (2014 m. kovo 6 d. Sprendimas Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, 25 punktas).
(
35
)	Žr., be kita ko, 2013 m. gegužės 8 d. Sprendimą Ymeraga ir kt. (C‑87/12, EU:C:2013:291, 40–43 punktai); 2014 m. kovo 6 d. Sprendimą Siragusa (C‑206/13, EU:C:2014:126, 20–33 punktai) ir 2014 m. liepos 10 d. Sprendimą Julián Hernández ir kt. (C‑198/13, EU:C:2014:2055, 32–37 punktai).
(
36
)	Atitinkamai pagal 20 straipsnį „prieš įstatymą visi lygūs“, pagal 21 straipsnio 1 dalį „draudžiama bet kokia diskriminacija, ypač dėl <…> negalios“, pagal 26 straipsnį „Sąjunga pripažįsta ir gerbia neįgaliųjų asmenų teisę naudotis priemonėmis, užtikrinančiomis jų nepriklausomumą, socialinį bei profesinį integravimą ir dalyvavimą bendruomenės gyvenime“ ir pagal 30 straipsnį „kiekvienas darbuotojas turi teisę į apsaugą pagal Sąjungos teisę ir nacionalin[ės] teisės aktus bei praktiką nepagrįsto atleidimo iš darbo atveju“.
(
37
)	Žr., be kita ko, 2013 m. gegužės 8 d. Sprendimą Ymeraga ir kt. (C‑87/12, EU:C:2013:291, 40 punktas) ir 2014 m. liepos 10 d. Sprendimą Julián Hernández ir kt. (C‑198/13, EU:C:2014:2055, 32 punktas ir jame nurodyta teismo praktika); taip pat 2016 m. vasario 23 d. Nutartį Garzón Ramos ir Ramos Martín (C‑380/15, nepaskelbta Rink., EU:C:2016:112, 25 punktas).
(
38
)	2016 m. balandžio 19 d. Sprendime DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, 23 ir 24 punktai) Teisingumo Teismas patikslino: „kadangi pačioje Direktyvoje 2000/78 bendrasis nediskriminavimo dėl amžiaus principas nėra įtvirtintas, o tik sukonkretintas jo taikymas priėmimo į darbą ir darbo srityje, šioje direktyvoje suteikiamos apsaugos apimtis neviršija šio principo suteikiamos apsaugos apimties. Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas šią direktyvą, siekė nustatyti labiau apibrėžtas nuostatas, skirtas vienodo požiūrio principo taikymui palengvinti konkrečioje srityje, ir, be kita ko, nustatyti įvairias galimybes nukrypti nuo šio principo taikymo, reglamentuodamas jas taip, kad būtų aiškiau apibrėžta jų taikymo sritis“. Teisingumo Teismas pridūrė, jog „tam, kad [minėtas principas] būtų taikomas pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai, būtina, kad ši situacija patektų į Direktyvoje 2000/78 nustatyto diskriminacijos draudimo taikymo sritį“ (išskirta mano).
(
39
)	Žr., be kita ko, 2014 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Schmitzer (C‑530/13, EU:C:2014:2359, 23 ir 24 punktai); 2014 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371, 25 punktas); 2015 m. sausio 21 d. Sprendimą Felber (C‑529/13, EU:C:2015:20, 16 ir 17 punktai) ir 2016 m. birželio 2 d. Sprendimą C (C‑122/15, EU:C:2016:391, 18 ir 28–30 punktai).
(
40
)	Žr. šios išvados 51 ir paskesnius punktus.
(
41
)	Pagal minėtą 5 dalį Direktyva 2000/78 „nepažeidžia priemonių, numatytų nacionaliniuose [nacionalinės] teisės aktuose, kurie demokratinėse visuomenėse yra būtini visuomenės saugumui, viešajai tvarkai palaikyti ir kriminalinių nusikaltimų prevencijai, kitų asmenų sveikatos, teisių ir laisvių apsaugai“.
(
42
)	Ši vyriausybė, be kita ko, teigia, kad „tarnautojo tarnybos santykių stabilumas, įtvirtintas Valstybės tarnybos įstatyme, užtikrina veiksmingą ir nuspėjamą viešojo administravimo įstaigoms tenkančių užduočių vykdymą visuomenės labui bei viešosios tvarkos palaikymą“.
(
43
)	Teisinga, kad, kaip pažymi ši vyriausybė, antruoju prejudiciniu klausimu siekiama sužinoti, ar „pagal Direktyvos [2000/78] 4 straipsnį ir kitas nuostatas leidžiamos“ tokios teisės normos, bet, mano manymu, ši formuluotė susijusi iš esmės su 4 straipsnio išaiškinimu, atsižvelgiant į kitas šios direktyvos nuostatas
(
44
)	Teisingumo Teismas gali iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos ir, be kita ko, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti išaiškintinus Sąjungos teisės klausimus, atsižvelgdamas į bylos dalyką (žr., be kita ko, 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, 34 punktą ir 2016 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Essent Belgium, C‑492/14, EU:C:2016:732, 43 punktą), bet šiuo atveju tokios informacijos, kalbant apie galimą minėto 2 straipsnio 5 dalies išaiškinimą, mano manymu, trūksta.
(
45
)	Žr., be kita ko, 2013 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Hay (C‑267/12, EU:C:2013:823, 46 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
46
)	Vis dėlto pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnį būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Sąjungos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių bei ryšio, kuris, jo manymu, yra tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų (žr., be kita ko, 2016 m. kovo 10 d. Sprendimo Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, 115 punktą ir 2016 m. liepos 5 d. Sprendimo Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, 19 ir 20 punktus).
(
47
)	Žr. 2014 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371, 47 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
48
)	Ši vyriausybė grindžia šiuo atžvilgiu pateiktus argumentus „neįgaliųjų teisių apsauga, įtvirtinta Valstybės tarnybos įstatyme“, ir „poreikiu užtikrinti būtinas sąlygas, leidžiančias viešojo administravimo įstaigai veiksmingai ir nuspėjamai vykdyti savo užduotis visuomenės labui“.
(
49
)	Išskirta mano. Be to, Direktyvos 2000/78 17 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad pagal šią direktyvą „nereikalaujama įdarbinti, paaukštinti, palikti darbo vietoje [palikti įdarbintą] ar mokyti asmenį, kuris yra nekompetentingas, nesugeba ir negali vykdyti būtiniausių konkrečių pareigų funkcijų ar dalyvauti atitinkamame mokyme“.
(
50
)	Žr. 2011 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Prigge ir kt. (C‑447/09, EU:C:2011:573, 66 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
51
)	Taip pat žr. Direktyvos 2000/78 26 konstatuojamąją dalį.
(
52
)	2008 m. liepos 17 d. Sprendime Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415, 40 ir 42 punktai) Teisingumo Teismas nurodė, kad šiuo atveju tai yra „su pozityviomis diskriminacinėmis priemonėmis neįgaliems asmenims susijusios nuostatos“.
(
53
)	Iš Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalies ii punkto matyti, kad tokios priemonės, priimtos neįgaliųjų atžvilgiu, nereiškia netiesioginės diskriminacijos.
(
54
)	Mano manymu, pagal Direktyvos 2000/78 7 straipsnį pozityviosios diskriminacijos priemonės atsiejamos nuo šios direktyvos taikymo srities, nes dėl jų šios direktyvos 27 konstatuojamojoje dalyje primenama, kad „Rekomendacija [86/379] Taryba patvirtino nurodymų sistemą, kurioje išdėstė neįgaliųjų užimtumui ir mokymui skatinti skirtos pozityviosios diskriminacijos pavyzdžius“.
(
55
)	Žr. Komisijos paaiškinimus dėl pasiūlymo, kuriuo remiantis priimta Direktyva 2000/78 (COM(1999) 565 final), 6 straipsnio (dabar – 7 straipsnis), kuriuose daroma nuoroda į Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su pozityviais veiksmais moterų naudai (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Marschall, C‑409/95, EU:C:1997:533, 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2000 m. kovo 28 d. Sprendimo Badeck ir kt., C‑158/97, EU:C:2000:163, 23 punktą).
(
56
)	Pasiūlyme iš dalies pakeisti Direktyvą 2000/78 (COM(2008) 426 final, p. 10) Komisija primena, kad dažnai „oficiali lygybė nėra lygybė praktikoje“, ir pabrėžia, kad lygiavertės nuostatos, susijusios su „pozityviais veiksmais“, yra visose EB 13 straipsniu (dabar – SESV 19 straipsnis) grindžiamose direktyvose dėl nediskriminavimo.
(
57
)	Taip pat pažymėta, kad „pozityvūs veiksmai leidžia pasiekti ne formalią lygybę, „kuri suprantama kaip vienodas požiūris į asmenis, priklausančius skirtingoms grupėms“, o esminę lygybę, kuri suprantama kaip grupių lygybė, kolektyvinė lygybė“ (žr. D. Martin, M. Morsa, P. Gosseries ir J. Buelens (leid.) „Droit du travail européen: questions spéciales“, Larcier, Briuselis, 2015, p. 539).
(
58
)	Šiuo atžvilgiu vis dėlto primintina, kad atitinkamomis Bulgarijos teisės nuostatomis siekiama apsaugoti darbuotojus, turinčius šiose nuostatose nurodytų sveikatos sutrikimų, o ne būtent pačius neįgaliuosius (žr. šios išvados 17–18 punktus ir 4 išnašą).
(
59
)	Žr. šios išvados 35 punktą.
(
60
)	Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai remiasi 2014 m. kovo 18 d. Sprendimu Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159).
(
61
)	Pagal minėtą 2 dalį „valstybės, Konvencijos Šalys, [ne tik] draudžia bet kokį diskriminavimą dėl negalios [bet ir] garantuoja neįgaliesiems vienodą ir veiksmingą teisinę apsaugą nuo visų rūšių diskriminacijos“ (išskirta mano).
(
62
)	Išskirta mano.
(
63
)	Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas gali performuluoti jam pateiktus klausimus, kad galėtų pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje (žr., be kita ko, 2013 m. sausio 17 d. Sprendimo Hewlett‑Packard Europe, C‑361/11, EU:C:2013:18, 35 punktą).
(
64
)	Taip pat žr. šios išvados 96 ir paskesnius punktus.
(
65
)	Minėtuose g ir h punktuose nustatyta, kad šios konvencijos šalys turi imtis atitinkamų priemonių, kuriomis, be kita ko, būtų „teikiamos galimybės įdarbinti neįgaliuosius viešajame sektoriuje“ ir „skatinamas neįgaliųjų įdarbinimas privačiajame sektoriuje“.
(
66
)	Minėtuose d ir e punktuose nustatyta, kad šios konvencijos šalys įsipareigoja, be kita ko, „užtikrinti, kad valstybės valdžios institucijos ir įstaigos veiktų pagal [ją]“ ir „imtis visų tinkamų priemonių bet kokio asmens, organizacijos ar privačių įmonių taikomai diskriminacijai dėl negalios panaikinti“.
(
67
)	Šiuo atžvilgiu iškart norėčiau pažymėti, kad netikslu teigti, jog diskriminacija, nurodyta pagrindinėje byloje, grindžiama skirstymu į neįgaliuosius, dirbančius viešajame sektoriuje, ir neįgaliuosius, dirbančius privačiajame sektoriuje (taip pat žr. šios išvados 38 punktą).
(
68
)	Rašytinėse pastabose dėl pirmojo prejudicinio klausimo Bulgarijos vyriausybė pateikė argumentų, pagal kuriuos tarnautojų padėtis nėra panaši į darbuotojų pagal darbo sutartį padėtį, darydama iš to išvadą, kad todėl „kitų prejudicinių klausimų nagrinėti nebūtina“. Šiuo atžvilgiu norėčiau paprasčiausiai pažymėti, kad siekiant nustatyti, ar nagrinėjamu atveju esama tiesioginės diskriminacijos, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalies a punktą, būtų tikslinga įvertinti atitinkamų kategorijų asmenų padėčių panašumą. Tačiau, mano nuomone, šie argumentai neturi reikšmės, taigi ir nebūtina jų nagrinėti, nes manau, kad ši direktyva net netaikytina tokiam ginčui, koks sprendžiamas pagrindinėje byloje.
(
69
)	Kitaip nei tarptautinių susitarimų, prie kurių Sąjunga nėra prisijungusi, kaip antai 1966 m. gruodžio 16 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimto Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių paktas, nuostatos (žr. 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Conseil des ministres, C‑543/14, EU:C:2016:605, 23 punktas).
(
70
)	Žr., be kita ko, 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą HK Danmark (C‑335/11 ir C‑337/11, EU:C:2013:222, 30 punktas), 2014 m. kovo 18 d. Sprendimą Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, 73 punktas) ir 2014 m. gegužės 22 d. Sprendimą Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, 68 punktas).
(
71
)	P. Milkovos teigimu, JT neįgaliųjų teisių konvencijos 5 straipsnio 2 dalis – kuria neįgaliesiems užtikrinama vienoda ir veiksminga apsauga nuo bet kokios diskriminacijos dėl bet kokių priežasčių – yra taikytina, nes šioje nuostatoje įtvirtinamos pakankamai tikslios, aiškios ir besąlyginės pareigos, todėl Bulgarijos valstybės tarnybos įstatymą reikia pakeisti.
(
72
)	Pavyzdžiui, kalbant apie Europos Sąjungą, Sprendimo 2010/48 II priede yra deklaracija dėl Sąjungos kompetencijos JT neįgaliųjų teisių konvencijos reglamentuojamais klausimais ir priedėlis, kuriame pateikiamas Sąjungos teisės aktų, susijusių su šia konvencija reglamentuojamais klausimais, sąrašas.
(
73
)	Kadangi šis tarptautinis susitarimas jo šalims yra programinio pobūdžio, tai pirmiausia reiškia, kad negalima atlikti Sąjungos teisės akto, kaip antai Direktyvos 2000/78, teisėtumo kontrolės atsižvelgiant į JT neįgaliųjų teisių konvenciją. Žr. 2014 m. kovo 18 d. Sprendimą Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, 85–90 punktai) ir 2014 m. gegužės 22 d. Sprendimą Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, 69 punktas).
(
74
)	Žr., be kita ko, 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą HK Danmark (C‑335/11 ir C‑337/11, EU:C:2013:222, 29, 31 ir 32 punktai); 2014 m. kovo 18 d. Sprendimą Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, 72, 74 ir 75 punktai) ir 2014 m. gegužės 22 d. Sprendimą Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, 68 ir 70 punktai).
(
75
)	Žr., be kita ko, 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą HK Danmark (C‑335/11 ir C‑337/11, EU:C:2013:222, 36–39 punktai); 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą FOA (C‑354/13, EU:C:2014:2463, 53 punktas) ir 2016 m. gegužės 26 d. Sprendimą Invamed Group ir kt. (C‑198/15, EU:C:2016:362, 33 punktas); taip pat generalinio advokato Y. Bot išvadą, pateiktą byloje Daouidi (C‑395/15, EU:C:2016:371, 40 punktas ir jame cituojama doktrina). 2014 m. [Chartijos] taikymo ataskaitoje (COM(2015) 191 final, p. 14) Komisija taip pat pabrėžė, kad „nors Chartijoje nenustatyta teisinė pareiga aiškinimą derinti su Jungtinių Tautų sutartimis, ESTT, aiškindamas ES teisės aktuose nustatytas teises, remiasi JT dokumentais“, be kita ko, JT neįgaliųjų teisių konvencija.
(
76
)	Pagal minėtą 5 straipsnį darbdavys privalo imtis tinkamų priemonių, kad neįgaliajam būtų sudarytos sąlygos įsidarbinti, dirbti, kilti tarnyboje arba mokytis, nebent dėl tokių priemonių būtų neproporcingai apsunkinamos darbdavio pareigos.
(
77
)	Žr. 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą HK Danmark (C‑335/11 ir C‑337/11, EU:C:2013:222, 48 ir paskesni punktai) ir 2013 m. liepos 4 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑312/11, neskelbiama Rinkinyje, EU:C:2013:446, 58 punktas).
(
78
)	Žr. šios išvados 44 ir paskesnius punktus.
(
79
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 76 ir 77 punktus.
(
80
)	Minėti 2 ir 5 straipsniai atitinkamai susiję su „diskriminacijos sąvoka“ ir „neįgaliesiems tinkamomis patalpomis“.
(
81
)	Kuriame apibrėžiama vien „diskriminacija dėl negalios“ (išskirta mano).
(
82
)	Pagal minėto 4 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį „valstybės, Konvencijos Šalys, įsipareigoja užtikrinti ir skatinti visapusišką visų neįgaliųjų visų žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių įgyvendinimą nediskriminuojant dėl negalios“ (išskirta mano). Minėtos 1 dalies e punktas patvirtina šį požiūrį.
(
83
)	Net jei kai kuriose minėtos konvencijos nuostatose nurodomos kitos galimos diskriminacijos priežastys (žr., be kita ko, p ir s konstatuojamąsias dalis bei 8 straipsnio 1 dalies b punktą).
(
84
)	Taip pat žr. minėtos konvencijos h konstatuojamąją dalį, 25 straipsnio pirmą pastraipą ir 28 straipsnio 1 ir 2 dalis.
(
85
)	Pažymėtina, kad kai kuriose šios konvencijos projekto nuostatose (žr. Darbo grupės ataskaitos Specialiajam komitetui, įpareigotam parengti aptariamą konvenciją, paskelbtos 2004 m. sausio 27 d., UN Doc. A/AC.265/2004/WG.1, I priedą) buvo formuluotė „lygiateisiškai“, kuri ne tokia aiški kaip galutiniame tekste vartojamos formuluotės. Tokia formuluotė buvo minėto projekto 1 straipsnyje, 7 straipsnio 2 dalyje, taip pat 18, 21 ir 24 straipsniuose. O šio projekto 9, 13 ir 14 straipsniuose buvo vartojama tikslesnė formuluotė „lygiai su kitais asmenimis“ (išskirta mano).
(
86
)	Šis teisės į lygybę, nustatytos minėtoje konvencijoje, „santykinis pobūdis“ pabrėžiamas L. Waddington „Equal to the Task? Re‑Examining ES Equality Law in the Light of the United Nations Convention on the Rights of Persons with Disabilities“, G. Quinn, L. Waddington ir E. Flynn (leid.) European Yearbook of Disability Law, 4 t., Intersentia, Kembridžas, 2013, p. 177.
(
87
)	Analogiška šios sąvokos apibrėžtis pateikiama minėtos konvencijos e konstatuojamojoje dalyje.
(
88
)	Taip pat žr. minėtos konvencijos r konstatuojamąją dalį.
(
89
)	„Diskriminacija dėl negalios – bet koks išskyrimas, atskirtis ar apribojimų taikymas dėl negalios, kuriais siekiama arba dėl kurių pabloginamos ar panaikinamos sąlygos pripažinti visas žmogaus teises ir pagrindines laisves ar naudotis jomis kaip ir kitiems asmenims“ (išskirta mano).
(
90
)	9 straipsnyje, skirtame prieinamumui, 10 straipsnyje – teisei į gyvybę, 12 straipsnyje – teisnumo pripažinimui, 13 straipsnyje – galimybei kreiptis į teismą, 14 straipsnyje – asmens laisvei ir saugumui, 15 straipsnyje – teisei nebūti kankinamam ar nepatirti žiauraus, nežmoniško ar žeminančio elgesio ar nebūti taip baudžiamam, 17 straipsnyje – asmens neliečiamumo apsaugai, 18 straipsnyje – judėjimo laisvei ir pilietybei, 19 straipsnyje – savarankiškam gyvenimui ir integracijai į bendruomenę, 21 straipsnyje – saviraiškos teisei ir laisvei reikšti nuomonę, galimybei gauti informaciją, 22 straipsnyje – privatumo neliečiamybei, 23 straipsnyje – būsto ir šeimos neliečiamybei, 24 straipsnyje – išsilavinimui, 29 straipsnyje – dalyvavimui politiniame ir visuomenės gyvenime ir 30 straipsnyje – dalyvavimui kultūriniame gyvenime, aktyviam poilsiui, laisvalaikiui ir sportui.
(
91
)	Dalis minėto 27 straipsnio 1 dalies cituojama šios išvados 9 punkte. Pagal šio straipsnio 2 dalį „valstybės, šios Konvencijos Šalys, užtikrina, kad neįgalieji <…> lygiai su kitais asmenimis būtų apsaugoti nuo priverčiamojo ar privalomojo darbo“ (išskirta mano).
(
92
)	Išskirta mano. Žr., be kita ko, 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą HK Danmark (C‑335/11 ir C‑337/11, EU:C:2013:222, 38, 41, 47 ir 54 punktai); 2013 m. liepos 4 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑312/11, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:446, 56 ir 59 punktai); 2014 m. kovo 18 d. Sprendimą Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, 76 ir 80 punktai) ir 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą FOA (C‑354/13, EU:C:2014:2463, 53, 59 ir 60 punktai).
(
93
)	Su šiuo ratifikavimu susijusiame Komisijos pranešime spaudai (2011 m. sausio 5 d. pranešimas spaudai, IP/11/4) pažymima, kad JT neįgaliųjų teisių konvencija „įpareigoja šalis užtikrinti, kad neįgalieji savo teisėmis galėtų [visapusiškai] naudotis tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir visi kiti piliečiai“ (išskirta mano).
(
94
)	Žr. šios išvados 51 ir paskesnius punktus.
(
95
)	Žr. šios išvados 82 punktą.
(
96
)	T. y. Darbo kodekso 333 straipsnio 1 dalies 3 punkte kartu su šio kodekso 328 straipsnio 1 dalies 2 punktu, nustatytų taisyklių.
(
97
)	Rašytiniame atsakyme į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus P. Milkova teigė: kadangi aptariama nacionalinės teisės norma lemia skirtingą požiūrį į neįgaliuosius, net jei šis požiūris grindžiamas darbo santykių pobūdžiu, o ne negalia, Darbo kodekso 333 straipsnio 1 dalies 3 punktą reikia taikyti ir neįgaliems tarnautojams pagal analogiją su neįgaliais darbuotojais pagal darbo sutartį, taigi, įtraukus tokią nuostatą į Valstybės tarnybos įstatymą, suderinti šią teisės normą su Sąjungos teisės normomis.
(
98
)	Žr. šios išvados 35 ir paskesnius punktus.
(
99
)	Dėl valstybei narei privalomo „tarptautinių <…> teisės normų [laikymosi]“, minimo ketvirtajame prejudiciniame klausime, primintina, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti prejudicinio sprendimo tokiu teisės klausimu ir kad minėtą prejudicinį klausimą šiuo atžvilgiu reikia performuluoti (žr. šios išvados 75 ir paskesnius punktus).
(
100
)	Dėl nacionaliniams teismams tenkančios pareigos nacionalinės teisės normą aiškinti taip, kad ją būtų galima taikyti laikantis Sąjungos teisėje nustatytų reikalavimų, žr., be kita ko, generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Fenoll (C‑316/13, EU:C:2014:1753, 55 ir paskesni punktai bei juose nurodyta teismo praktika); generalinio advokato Y. Bot išvadą byloje DI (C‑441/14, EU:C:2015:776, 42 ir paskesni punktai) ir 2016 m. balandžio 19 d. Sprendimą DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, 28 ir paskesni punktai bei juose nurodyta teismo praktika).