Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. balandžio 16 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 93/13/EEB – 7 straipsnio 1 dalis – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Sąlygos pripažinimo nesąžininga pasekmės – Paskolos sutarties negaliojimas – Ieškiniai dėl restitucijos – Verslininko ieškiniui nustatytas senaties terminas – Aplinkybės, galinčios pateisinti neatsižvelgimą į ieškinio senaties termino pabaigą – Veiksmingumo principas – Teisinio saugumo principas – Proporcingumo principas – Teisė kreiptis į teismą – Nepagrįstas praturtėjimas “
Byloje C‑753/24 (Rzepacz)(i)
dėl Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija) 2024 m. spalio 30 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo tą pačią dieną, pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A.
prieš
MS ir MS
TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Condinanzi, teisėjai R. Frendo (pranešėja) ir A. Kornezov,
generalinis advokatas R. Norkus,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A., atstovaujamo adwokaci P. Haiduk, M. Romanowski ir M. Woźniak,
–        MS ir MS, atstovaujamų adwokaci W. Budzewski ir M. Chęcińska,
–        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos P. Kienapfel ir A. Stobiecka-Kuik,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 7 straipsnio 1 dalies, taip pat veiksmingumo, proporcingumo, teisinio saugumo ir teisės kreiptis į teismą principų išaiškinimo.
2        Prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp banko Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. (toliau – PKO Bank) ir dviejų vartotojų MS ir MS dėl skolos grąžinimo pripažinus paskolos sutartį negaliojančia dėl joje esančių nesąžiningų sąlygų.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3        Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, [Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią verslininkas sudaro su vartotoju, pagal jų nacionalinės teisės aktus nebūtų privalomos vartotojui] ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
4        Šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų [konkuruojančių verslininkų] naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų [verslininkų] sudaromose su vartotojais.“
Lenkijos teisė
5        Ginčo pagrindinėje byloje aplinkybėms taikomos redakcijos 1964 m. balandžio 23 d.
Ustawa – Kodeks cywilny (Civilinis kodeksas, Dz. U.
2024, 1061 pozicija, toliau – Civilinis kodeksas) 58 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Teisinis sandoris, kuris prieštarauja įstatymui arba kuriuo siekiama apeiti įstatymą, negalioja, išskyrus atvejus, kai taikytinoje nuostatoje numatomos kitokios pasekmės, visų pirma tai, kad negaliojančios sandorio sąlygos pakeičiamos atitinkamomis įstatymo nuostatomis.“
6        Šio kodekso 117 straipsnio 1 ir 21 dalyse numatyta:
„1.      Išskyrus įstatyme numatytas išimtis, turtiniams reikalavimams taikomas senaties terminas.
<...>
21.      Pasibaigus senaties terminui reikalavimas vartotojui nebegali būti pareikštas.“
7        Minėto kodekso 1171 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtinta:
„1.      Išimtiniais atvejais teismas, įvertinęs šalių interesus, gali neatsižvelgti į vartotojui pareikšto ieškinio senaties termino pabaigą, jei to reikalauja teisingumas.
2.      Naudodamasis 1 dalyje nurodyta teise, teismas visų pirma turi atsižvelgti į:
1)      senaties termino trukmę;
2)      laikotarpio nuo senaties termino pabaigos iki ieškinio pareiškimo trukmę;
3)      aplinkybių, dėl kurių kreditorius nepareiškė reikalavimo, pobūdį, įskaitant skolininko elgesio poveikį kreditoriaus delsimui pareikšti reikalavimą.“
8        To paties kodekso 118 straipsnyje nustatyta:
„Jei specialioje nuostatoje nenumatyta kitaip, senaties terminas yra šešeri metai, o reikalavimams dėl periodinių mokėjimų ir reikalavimams, susijusiems su ūkine veikla – treji metai. Tačiau senaties terminas baigiasi paskutinę kalendorinių metų dieną, išskyrus atvejus, kai šis terminas yra trumpesnis nei dveji metai.“
9        Civilinio kodekso 3851 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Vartotojui nėra privalomos su juo sudarytos sutarties sąlygos, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, jei pagal šias sąlygas jo teisės ir pareigos nustatomos nusižengiant geriems papročiams ir šiurkščiai pažeidžiant jo interesus (neleistinos sutarties sąlygos). Tai netaikoma sąlygoms, kuriose apibrėžtos pagrindinės šalių prievolės, įskaitant kainą arba atlygį, jeigu jos suformuluotos nedviprasmiškai.“
10      Šio kodekso 405 straipsnyje nustatyta:
„Asmuo, kuris be teisinio pagrindo gavo turtinės naudos kito asmens sąskaita, privalo tą naudą grąžinti natūra arba, jei tai neįmanoma, atlyginti jos vertę.“
11      Minėto kodekso 410 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Pirmesnių straipsnių nuostatos visų pirma taikomos nepagrįstai įvykdytai prievolei.
2.      Prievolė yra įvykdyta nepagrįstai, jeigu ją įvykdęs asmuo jokios prievolės apskritai neturėjo arba jos neturėjo asmeniui, kuriam ją įvykdė, arba jeigu išnyko prievolės vykdymo pagrindas, arba nebuvo pasiektas numatytas prievolės įvykdymo tikslas, arba jeigu teisinis sandoris, kuriuo buvo grindžiama prievolė, negaliojo ir po prievolės įvykdymo netapo galiojantis.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
12      2007 m. lapkričio mėn. MS ir MS sudarė su PKO Bank pirmtaku Šveicarijos frankais (CHF) indeksuotos paskolos sutartį, pagal kurią bankas pervedė jiems 333 000 Lenkijos zlotų (PLN) (apie 76 000 EUR).
13       2017 m. abu vartotojai pareiškė PKO Bank pretenziją, o vėliau – ieškinį, nes, jų teigimu, sutartis negaliojo dėl joje esančių nesąžiningų sąlygų. 2023 m. birželio 30 d. sprendimu Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija) pripažino sutartį negaliojančia ir įpareigojo PKO Bank grąžinti vartotojams visas jų sumokėtas paskolos įmokas kartu su įstatyme nustatytais delspinigiais, iš viso 241 416,34 PLN (apie 55 591 EUR).
14      2021 m. gruodžio 29 d.
PKO Bank pareiškė Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, ieškinį, juo prašė, kad jeigu paskolos sutartis būtų pripažinta negaliojančia pagal (tuo metu dar nebaigtą nagrinėti) vartotojų ieškinį, iš jų būtų priteista grąžinti jiems išmokėtą paskolos sumą kartu su delspinigiais.
15      Vartotojai prašo atmesti šį ieškinį ir teigia, kad PKO Bank reikalavimui yra suėjusi senatis, nes suėjo Civilinio kodekso 118 straipsnyje numatytas trejų metų senaties terminas. Jų nuomone, šis terminas buvo pradėtas skaičiuoti nuo dienos, kai PKO Bank buvo įteikta pretenzija ar ieškinio dėl paskolos sutarties pripažinimo negaliojančia kopija, todėl jo reikalavimo senatis suėjo vėliausiai 2020 m. gruodžio 31 d.
16      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad PKO Bank reikalavimo pagrįstumas nekelia abejonių, nes pripažinus paskolos sutartį negaliojančia jos šalims kyla prievolė viena kitai grąžinti visus mokėjimus, gautus pagal šią sutartį.
17      Tačiau jam kyla klausimas, ar nagrinėjamu atveju pagrindinės bylos aplinkybės gali pateisinti neatsižvelgimą į PKO Bank reikalavimui nustatyto senaties termino suėjimą, laikantis Civilinio kodekso 1171 straipsnyje įtvirtintos teisingumo taisyklės.
18      Anot to teismo, dėl šios nuostatos labai bendros formuluotės, kuri suteikia teismui plačią diskreciją spręsti, ar patenkinti verslininko ieškinį, grindžiamą reikalavimu, kuriam suėjo senatis, viena vertus, kyla abejonių dėl jos atitikties Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 daliai, siejamai su veiksmingumo ir teisinio saugumo principais. Iš tiesų, vartotojai negali žinoti, ar nacionalinis teismas pripažins, kad verslininko reikalavimui suėjo senatis, o jeigu taip nebūtų, ar iš jų bus priteisti delspinigiai ir bylinėjimosi išlaidos. Taigi tokie vartotojai gali būti priversti atsisakyti naudotis jiems pagal Direktyvą 93/13 suteiktomis teisėmis.
19      Kita vertus, jeigu verslininkas negalėtų susigrąžinti visos sumos, kurią suteikė pagal paskolos sutartį, pripažintą negaliojančia dėl joje esančių nesąžiningų sąlygų, jis patirtų per didelių ir neproporcingų nuostolių, palyginti su vartotojų apsaugos tikslu, o tai galėtų būti pripažinta šio verslininko teisės kreiptis į teismą, numatytos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje, pažeidimu.
20      Kiek tai susiję su aplinkybėmis, kuriomis galima remtis sprendžiant, ar neatsižvelgti į reikalavimui nustatyto senaties termino suėjimą, kaip numatyta Civilinio kodekso 1171 straipsnio 2 dalyje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad vartotojų inicijuotas teismo procesas tęsėsi kelis metus, t. y. nuo 2017 m. iki 2024 m., todėl PKO Bank atsidūrė nežinioje dėl jo baigties. Be to, iki 2019 m.
PKO Bank galėjo tikėtis, kad ginčijama paskolos sutartis liks galioti pašalinus iš jos nesąžiningą sąlygą, nes tik priėmus 2019 m. spalio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimą Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819) nacionalinėje jurisprudencijoje buvo pripažinta, kad užsienio valiuta indeksuotos paskolos sutartyje esanti sąlyga dėl valiutos kurso svyravimo rizikos apibrėžia pagrindinį sutarties dalyką, todėl ją pašalinus visa paskolos sutartis tampa negaliojanti.
21      Šiomis aplinkybėmis Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Direktyvos 93/13] 7 straipsnio 1 dalis ir veiksmingumo, proporcingumo, teisinio saugumo ir teisės kreiptis į teismą principai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias nacionaliniam teismui leidžiama patenkinti vartotojui pareikštą verslininko reikalavimą, kurio senaties terminas jau suėjęs, grąžinti vykdant sutartį, kuri tapo negaliojanti dėl joje įtvirtintų nesąžiningų sąlygų, nepagrįstai išmokėtą pinigų sumą, kai to reikalauja teisingumas ar visuomenės gyvenimo principai?“
Dėl prejudicinio klausimo
22      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13
7 straipsnio 1 dalis ir veiksmingumo principas, atsižvelgiant į teisę kreiptis į teismą bei proporcingumo ir teisinio saugumo principus, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama vidaus teisės nuostata, pagal kurią leidžiama nacionaliniam teismui išimtinėmis aplinkybėmis ir kai to reikalauja teisingumas
patenkinti vartotojui pareikštą verslininko reikalavimą grąžinti sumas, jo gautas pagal
paskolos sutartį, pripažintą negaliojančia dėl joje esančių nesąžiningų sąlygų, net jei šio verslininko reikalavimui dėl tokių sumų grąžinimo nustatytas senaties terminas yra suėjęs.
23      Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta valstybių narių pareiga savo nacionalinės teisės sistemose numatyti pakankamas ir veiksmingas priemones, užkertančias kelią tolesniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, verslininkų sudaromose su vartotojais.
24      Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, nesant specialių Sąjungos teisės normų atitinkamoje srityje, Direktyvoje 93/13 numatytos vartotojų apsaugos įgyvendinimo tvarka, vadovaujantis valstybių narių procesinės autonomijos principu, turi būti nustatyta jų nacionalinės teisės sistemoje. Vis dėlto ši tvarka turi būti ne mažiau palanki nei panašias vidaus situacijas reglamentuojančios taisyklės (lygiavertiškumo principas) ir ji neturi būti tokia, kad dėl jos būtų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga įgyvendinti Sąjungos teisės suteiktas teises (veiksmingumo principas) (2023 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Getin Noble Bank (Ieškinių dėl restitucijos senaties terminas), C‑28/22, EU:C:2023:992, 60 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija)
25      Be to, remiantis suformuota
jurisprudencija, nesąžininga pripažinta sutarties sąlyga iš principo turi būti laikoma niekuomet neegzistavusia, todėl ji negali sukurti padarinių vartotojui. Taigi teismo konstatavimas, kad tokia sąlyga yra nesąžininga, iš principo turi leisti atkurti teisinę ir faktinę padėtį, kurioje būtų vartotojas, jei nebūtų šios nesąžiningos sąlygos, visų pirma suteikiant teisę susigrąžinti tai, ką jo nenaudai verslininkas nepagrįstai įgijo pagal minėtą nesąžiningą sąlygą (2023 m. birželio 15 d. Sprendimo Bank M. (Sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmės), C‑520/21, EU:C:2023:478, 65 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Tas pats taikytina tuo atveju, kai vartotojo su verslininku sudarytos sutarties vienos ar kelių sąlygų nesąžiningumas lemia ne tik šių konkrečių sąlygų, bet ir visos sutarties negaliojimą (šiuo klausimu žr. 2023 m. birželio 15 d. Sprendimo Bank M. (Sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmės), C‑520/21, EU:C:2023:478, 66 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
26      Tikslo atkurti teisinę ir faktinę padėtį, kurioje būtų vartotojas, jei nebūtų vienos ar kelių nesąžiningų sąlygų, turi būti siekiama laikantis proporcingumo principo, kuris yra bendrasis Sąjungos teisės principas ir pagal kurį reikalaujama, kad nacionalinės teisės aktai, kuriais įgyvendinama ši teisė, neviršytų to, kas būtina nustatytam tikslui pasiekti (2023 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Bank Provident Polska, C‑321/22, EU:C:2023:911, 85 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
27      Šis principas būtų pažeistas, jeigu verslininkas negalėtų pasinaudoti visiška restitucija. Taigi restitucijos pareiga, kylanti pripažinus paskolos sutartį negaliojančia dėl nesąžiningų sąlygų, turi būti abipusė, tačiau bankas neturi teisės reikalauti iš vartotojo kompensacijos, viršijančios pagal šią sutartį sumokėtą pinigų sumą ir įstatyme nustatytus delspinigius, skaičiuojamus nuo reikalavimo sumokėti pareiškimo dienos
(šiuo klausimu žr. 2023 m. gruodžio 7 d. Sprendimo mBank (Vartotojo pareiškimas), C‑140/22, EU:T:2023:965, 62 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
28      Be to, paskolos sutarties pripažinimo negaliojančia dėl nesąžiningų sąlygų sukeliami restituciniai padariniai, pagrindžiantys šio sprendimo 27 punkte nurodytą banko ieškinį, leidžia užtikrinti, kad Sąjungos teisinės sistemos garantuojamų teisių apsauga nelemtų vartotojo nepagrįsto praturtėjimo
(pagal analogiją žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo Manfredi ir kt., C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, 94 punktą).
29      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad dėl teismo proceso, vartotojų inicijuoto siekiant, kad paskolos sutartis būtų pripažinta negaliojančia, ilgos trukmės ir nukrypimo nuo nacionalinės jurisprudencijos dėl užsienio valiuta indeksuotos paskolos sutartyje esančios nesąžiningos sąlygos, susijusios su valiutos kurso svyravimo rizika, pašalinimo įtakos visos šios sutarties galiojimui galėtų būti pažeista verslininko teisė kreiptis į teismą, todėl, remiantis Civilinio kodekso 1171 straipsnyje įtvirtinta teisingumo taisykle, tai gali būti laikoma išimtinėmis aplinkybėmis, leidžiančiomis tam teismui patenkinti PKO Bank reikalavimą dėl restitucijos, neatsižvelgiant į tam reikalavimui nustatyto senaties termino pabaigą.
30      Šiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į šio sprendimo 25–28 punktuose primintą jurisprudenciją, Civilinio kodekso 1171 straipsnyje įtvirtinta teisingumo taisyklė, kiek ji leidžia užkirsti kelią vartotojo nepagrįstam praturtėjimui, savaime negali būti laikoma nesuderinama su Sąjungos teise.
31      Žinoma, a priori, taikant šią taisyklę gali nukentėti situacijų ir teisinių santykių nuspėjamumas, nes skolininkas lieka nežinioje dėl to, ar, nepaisant nustatyto senaties termino suėjimo, verslininko reikalavimas išimties tvarka gali būti pripažintas galiojančiu.
32      Vis dėlto teisinio saugumo principo negalima aiškinti kaip draudžiančio nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią nacionalinis teismas turi užtikrinti bylos šalių interesų pusiausvyrą ir, susiklosčius išimtinėms aplinkybėms bei teisingumui reikalaujant, neatsižvelgti į senaties termino pabaigą, su sąlyga, kad ši pusiausvyra bus užtikrinama remiantis įstatyme numatytais objektyviais kriterijais, į kuriuos nacionalinis teismas turės atsižvelgti; nagrinėjamu atvejų tokie kriterijai yra senaties termino trukmė, laikotarpis nuo senaties termino pabaigos iki ieškinio pareiškimo, taip pat verslininko susilaikymą nuo reikalavimo pareiškimo lėmusių aplinkybių pobūdis, įskaitant skolininko elgesio įtaką verslininko delsimui pareikšti reikalavimą.
33      Vis dėlto pažymėtina, kad taikydamas šią nuostatą nesąžiningų sutarčių sąlygų srityje, kompetentingas nacionalinis teismas turi laikytis veiksmingumo principo, kad naudotis pagal Direktyvą 93/13 vartotojui suteiktomis teisėmis netaptų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga.
34      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad procesinės taisyklės, dėl kurių vartotojas patiria pernelyg didelių išlaidų, gali lemti tai, kad jis gali būti atgrasytas deramai ginti savo teises teisme, į kurį kreipiasi verslininkas
(šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 7 d. Sprendimo Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, 54 punktą).
35      Taip atsitiktų, be kita ko, tuo atveju, kai, verslininkui įgyvendinant savo reikalavimą nepaisant jo senaties termino suėjimo, vartotojas būtų verčiamas atlyginti išlaidas, kaip antai bylinėjimosi išlaidas ir advokato honorarus, kurių dydis galėtų lemti tai, kad veiksmingai naudotis pagal Direktyvą 93/13 jam suteiktomis teisėmis taptų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga.
36      Šiuo klausimu reikia priminti, jog pagal Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principą reikalaujama, kad nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į visą vidaus teisės sistemą ir taikydami joje pripažintus aiškinimo metodus, pagal savo kompetenciją imtųsi visų priemonių, kad būtų užtikrintas visiškas nagrinėjamos direktyvos veiksmingumas ir priimtas ja siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas (2025 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Gryczara, C‑746/24, EU:C:2025:925, 60 punktas).
37      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 93/13
7 straipsnio 1 dalis ir veiksmingumo principas, atsižvelgiant į teisę kreiptis į teismą bei proporcingumo ir teisinio saugumo principus, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos iš esmės nedraudžiama vidaus teisės nuostata, pagal kurią leidžiama nacionaliniam teismui išimtinėmis aplinkybėmis ir kai to reikalauja teisingumas patenkinti vartotojui pareikštą verslininko reikalavimą grąžinti sumas, jo gautas pagal paskolos sutartį, pripažintą negaliojančia dėl joje esančių nesąžiningų sąlygų, net jei šio verslininko reikalavimui dėl tokių sumų grąžinimo nustatytas senaties terminas yra suėjęs, su sąlyga, kad taikydamas šią nuostatą nacionalinis teismas imsis visų būtinų priemonių užtikrinti, kad naudotis pagal šią direktyvą vartotojui suteiktomis teisėmis netaptų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
38      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 7 straipsnio 1 dalis ir veiksmingumo principas, atsižvelgiant į teisę kreiptis į teismą bei proporcingumo ir teisinio saugumo principus,
turi būti aiškinami taip:
pagal juos iš esmės nedraudžiama vidaus teisės nuostata, pagal kurią leidžiama nacionaliniam teismui išimtinėmis aplinkybėmis ir kai to reikalauja teisingumas patenkinti vartotojui pareikštą verslininko reikalavimą grąžinti sumas, jo gautas pagal paskolos sutartį, pripažintą negaliojančia dėl joje esančių nesąžiningų sąlygų, net jei šio verslininko reikalavimui dėl tokių sumų grąžinimo nustatytas senaties terminas yra suėjęs, su sąlyga, kad taikydamas šią nuostatą nacionalinis teismas imsis visų būtinų priemonių užtikrinti, kad naudotis pagal šią direktyvą vartotojui suteiktomis teisėmis netaptų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga.
Parašai.
*      Proceso kalba: lenkų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.