62003CC0157_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadinės pastabos
1. Šiuo procesu dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija kaltina Ispaniją,
kad ši pažeidė šiuo metu jau panaikintas Direktyvas 68/360/EEB(2), 73/148/EEB(3), 90/365/EEB(4) ir 64/221/EEB(5) . Konkrečiai kalbant, ši byla yra susijusi su leidimo gyventi išdavimu trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra Bendrijos piliečio, pasinaudojusio teise laisvai judėti, šeimos nariai.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
1.
Nuostatos dėl įvažiavimo ir apsigyvenimo
2. Direktyvos 73/148/EEB 1 straipsnis numato, kad panaikinami judėjimo ir gyvenimo apribojimai įsisteigusiems arba norintiems įsisteigti kitoje valstybėje savarankiškai dirbantiems asmenims, kad šie galėtų verstis savarankiškai dirbančiųjų veikla, arba norintiesiems teikti paslaugas toje valstybėje narėje bei jų sutuoktiniams, neatsižvelgiant į jų pilietybę.
3. Pagal Direktyvos 90/365/EEB 2 straipsnį suteikiama teisė apsigyventi pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbusiems kitų valstybių narių piliečiams ir jų šeimos nariams, jei jie gauna tokio dydžio invalidumo arba ankstyvo pensinio amžiaus pensijas, senatvės pensijas arba nelaimingo atsitikimo darbe ar profesinės ligos pensijas, kurio pakanka, kad tokie asmenys netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės apsaugos sistemai jų gyvenimo toje valstybėje laikotarpiu, ir jei jie yra apdrausti ligos draudimu nuo bet kurios rizikos priimančiojoje valstybėje narėje.
4. Direktyvos 68/360/EEB 3 straipsnis, pagal Direktyvos 90/365/EEB 2 straipsnio 2 dalį mutatis mutandis
taikomas ir asmenims, kuriems taikoma ši direktyva, ir 4 straipsnis numato tokius reikalavimus:
„3 straipsnis
1. Valstybės narės leidžia asmenims, minėtiems 1 straipsnyje, atvykti į jų teritoriją tiesiog pateikus galiojantį asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą arba pasą.
2. Šie asmenys neprivalo turėti įvažiavimo vizos ar kito lygiaverčio dokumento, išskyrus tuos šeimos narius, kurie nėra valstybės narės piliečiai. Valstybės narės suteikia šiems asmenims visas galimybes gauti reikalingą vizą.
4 straipsnis
1. Valstybės narės suteikia teisę apsigyventi savo teritorijoje asmenims, išvardytiems 1 straipsnyje, galintiems pateikti šio straipsnio 3 dalyje nurodytus dokumentus.
2. Kaip teisės apsigyventi įrodymas, yra išduodamas dokumentas su tokiu pavadinimu: „Leidimas apsigyventi EEB valstybės narės piliečiui“. Šiame dokumente turi būti įrašas, kad jis yra išduotas remiantis Reglamentu 1612/68/EEB bei priemonėmis, kurių valstybės narės ėmėsi įgyvendindamos šią direktyvą. Tokio įrašo tekstas pateikiamas šios direktyvos priede.
3. Kad EEB valstybės narės piliečiui būtų išduotas leidimas apsigyventi, valstybės narės gali reikalauti pateikti tik tokius dokumentus:
< … >
– iš darbuotojo šeimos narių:
c) dokumentą, su kuriuo jie atvyko į jų teritoriją;
d) dokumentą, išduotą jų kilmės valstybės arba valstybės, iš kurios jie atvyko, kompetentingos institucijos, įrodantį jų giminystės ryšius;
e) tais atvejais, kurie išvardyti Reglamento 1612/68/EEB 10 straipsnio 1 ir 2 dalyse, dokumentą, išduotą jų kilmės valstybės arba valstybės, iš kurios jie atvyko, kompetentingos institucijos, įrodantį, kad jie toje šalyje yra darbuotojo išlaikytiniai arba gyvena jo namuose.
4. Šeimos nariui, kuris nėra valstybės narės pilietis, išduodamas dokumentas apsigyventi, kuris yra lygiavertis dokumentui, išduodamam darbuotojui, kurio išlaikytinis jis yra.“
5. Įvažiavimo ir apsigyvenimo formalumams taikomi taip pat Direktyvos 73/148/EEB 3, 4 ir 6 straipsniai.
6. Išduodama leidimą gyventi šalyje ar atitinkamą dokumentą pagal Direktyvos 90/365/EEB 2 straipsnį valstybė narė gali paprašyti, kad paraišką pateikęs asmuo pateiktų tik galiojantį asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą arba pasą ir įrodymus, kad jis arba ji atitinka 1 straipsnyje nustatytas sąlygas.
7. Direktyva 64/221/EEB numato tam tikras įvažiavimo ir apsigyvenimo teisės išimtis. 2, 3 straipsniai bei 5 straipsnio 1 dalis numato:
„2 straipsnis
1. Ši direktyva susijusi su visomis priemonėmis dėl atvykimo į jų teritoriją, leidimų gyventi išdavimo ar jų pratęsimo arba išsiuntimo iš jų teritorijos, kurių valstybės narės imasi viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar sveikatos sumetimais.
2. Tokie sumetimai negali būti grindžiami ekonominiais tikslais.
3 straipsnis
1. Priemonės, kurių buvo imtasi viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo sumetimais, grindžiamos išimtinai tam tikro asmens asmeniniu elgesiu.
2. Tai, kad asmuo buvo nuteistas pagal baudžiamąją teisę, savaime nėra pagrindas imtis tokių priemonių.
< ... > (Pataisytas vertimas)
5 straipsnis
1. Sprendimas išduoti ar atsisakymas pirmą kartą išduoti leidimą gyventi yra priimamas kuo greičiau ir jokiu būdu ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo prašymo gauti leidimą dienos.
Atitinkamam asmeniui leidžiama laikinai pasilikti gyventi teritorijoje ir laukti, kol bus priimtas sprendimas išduoti ar atsisakyti išduoti leidimą gyventi.“
2. Nuostatos dėl vizų
8. Pirmiausia buvo taikomas 1999 m. kovo 12 d. Tarybos reglamentas 574/1999/EB, nustatantis trečiąsias šalis, kurių piliečiai privalo turėti vizas kirsdami išorines valstybių narių sienas.(6) Jo 5 straipsnis numatė:
„Pagal šį reglamentą „viza“ – tai valstybės narės išduotas leidimas arba jos priimtas sprendimas, reikalingas įvažiuoti į jos teritoriją:
– turint tikslą būti toje valstybėje narėje arba keliose valstybėse narėse iš viso ne ilgiau kaip tris mėnesius,
– vykstant tranzitu per tos valstybės narės arba kelių valstybių narių teritoriją, išskyrus tranzitą per tarptautines oro uostų zonas bei pervažiavimą tarp oro uostų valstybėse narėse.“
9. Šis reglamentas buvo pakeistas 2001 m. kovo 15 d. Tarybos reglamentu 539/2001/EB, nustatančiu trečiųjų šalių, kurių piliečiai, kirsdami išorines sienas, privalo turėti vizas, ir trečiųjų šalių, kurių piliečiams toks reikalavimas netaikomas, sąrašus(7) ; šis buvo vėl iš dalies pakeistas. Šio reglamento 2 straipsnis numato:
„Pagal šį reglamentą __viza“ – tai yra valstybės narės išduotas leidimas arba jos priimtas sprendimas, reikalingas:
– įvažiuoti numatytam buvimui į valstybę narę arba kelias valstybes nares iš viso ne ilgiau kaip trims mėnesiams,
– vykti tranzitu per tos valstybės narės arba kelių valstybių narių teritoriją, išskyrus tranzitą oro uoste. “
B – Nacionalinė teisė
10. Nacionalinės teisės nuostatos pateikiamos šios išvados priede. Ši priede išdėstyta teisinė padėtis buvo pakeista 2003 m. vasario 14 d. Karaliaus dekretu Nr. 178/2003(8) .
III – Faktinės aplinkybės, ikiteisminė ir teisminė procedūros
11. Šis procesas dėl įsipareigojimų nevykdymo kilo dėl dviejų Bendrijos piliečių skundų.
12. Ispanijoje gyvenantis vokietis Weber ten užsiima savarankiškai dirbančiojo veikla ir turi leidimą gyventi. Jo žmona, JAV pilietė, negalėjo gauti leidimo gyventi, nes nesikreipė į konsulatą savo paskutinėje gyvenamojoje vietoje dėl buvimo šalyje vizos. Iš Ispanijos konsulato Diuseldorfe ji gavo informacinį raštą, kuriame buvo nurodyti reikalingi dokumentai. Iš bylos dokumentų neaišku, ar ponia Weber pradėjo atitinkamą procedūrą.
13. Liuksemburge gyvenantis olandas van Zijl norėjo su savo žmona Rotte Ventura, Dominykos piliete, apsigyventi Ispanijoje. Ispanijos konsulatas Liuksemburge jam suteikė informaciją, kad šiuo atveju netaikomi jokie formalumai. 1999 m. balandžio mėn. sutuoktinių pora atvyko į Ispaniją ir balandžio 14 d. paprašė leidimo gyventi. Gegužės 3 d. Zijl gavo leidimą gyventi penkeriems metams, o jo žmona Rotte Ventura leidimą gyventi gavo po daugkartinių prašymų tik 2000 m. vasario 28 dieną.
14. 1999 m. balandžio 26 d. laišku Komisija susisiekė su Ispanijos valdžios institucijomis. 1999 m. birželio 5 d. atsakyme Ispanijos valdžios institucijos nurodė
buvimo šalyje vizos reikalavimą.
15. Kadangi Komisijos šis atsakymas netenkino ir, atsižvelgdama į pirmiau išdėstytas faktines aplinkybes, ji 2000 m. kovo 16 d. išsiuntė oficialų pranešimą, kuriame nurodė esant Ispanijos teisės aktų ir praktikos nesuderinamumų leidimų gyventi trečiosios šalies piliečiams, kurie yra Bendrijos piliečio šeimos nariai, išdavimo srityje, būtent, pirma, dėl buvimo šalyje vizos reikalavimo bei, antra, dėl leidimo gyventi išdavimo termino nesilaikymo.
16. Kadangi Ispanijos vyriausybė neatsakė į oficialų pranešimą, Komisija 2002 m. balandžio 3 d. Ispanijos Karalystei išsiuntė pagrįstąją nuomonę, kurioje kaltino, kad buvo pažeistos Direktyvos 68/360/EEB, 73/148/EEB, 90/365/EEB ir 64/221/EEB ir nurodė Ispanijai per du mėnesius imtis būtinų priemonių. Į šią pagrįstąją nuomonę Ispanijos vyriausybė atsakė 2002 m. spalio 10 d. laišku.
17. Kadangi Komisija nusprendė, kad Ispanijos Karalystė nesilaikė įsipareigojimų, ji pagal EB 226 straipsnį 2003 m. kovo 31 d. laišku, 2003 m. balandžio 7 d. įrašytu į Teisingumo Teismo registrą, pareiškė ieškinį. Komisija Teisingumo Teismo prašo:
1) pripažinti, kad nustačiusi trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra Bendrijos piliečių, pasinaudojusių savo teise laisvai judėti, šeimos nariai, pareigą gauti buvimo šalyje vizą, reikalingą išduoti leidimą gyventi, ir taip pažeidusi Direktyvas 68/360/EEB, 73/148/EEB ir 90/365/EEB bei neišdavusi leidimo gyventi kuo greičiau ir ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo prašymo gauti šį leidimą dienos ir taip pažeidusi Direktyvą 64/221/EEB, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutartį;
2)
priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
IV – Vertinimas
A – Įžanginės pastabos: ieškinio dalykas
18. Pirmiausia reikia nustatyti pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dalyką. Pirma, būtina ištirti, ar proceso Teisingumo Teisme dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalyką, be praktikos, t. y. dviejų Komisijos nurodytų skundų, taip pat sudaro ir bendra teisinė situacija. Jeigu taip yra, antra, kyla klausimas: kokias nacionalinės teisės nuostatas šiuo atveju jis apima.
19. Dėl bendrųjų teisės nuostatų įtraukimo reikia pastebėti, kad ieškinio 14 punkte Komisija, kaip ieškinio pagrindą, nurodo tik du skundus. Tačiau oficialiajame pranešime yra aiškiai tvirtinama, kad Karaliaus dekreto Nr. 766/1992 10 straipsnio 2 dalies d punktas pažeidžia Bendrijos teisę. Pagrįstoje nuomonėje Komisija nurodo kelias Ispanijos teisės aktų nuostatas, kurios, jos nuomone, prieštarauja Bendrijos teisei. Ieškinyje (40 ir 51 punktai) Komisija nagrinėja Karaliaus dekretą Nr. 178/2003. Tačiau nuoroda į Ispanijos teisės aktuose numatytą sistemą (ieškinio 47 punktas) ir į problemą, egzistuojančią neatsižvelgiant į su skundus pateikusių asmenų situaciją (ieškinio 56 straipsnis), leidžia manyti, kad Komisija be detalesnio patikslinimo į ieškinį įtraukia Ispanijos teisės aktų nuostatas.
20. Dėl teisinės situacijos Ispanijoje, sudarančios ieškinio dalyką, reikia priminti tai, kad šis dalykas nustatomas pagal konkrečią datą, kuri yra pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaiga(9) .
21. Jeigu remiamės šiuo principu, kuris, be kita ko, neginčijamas, tai teisinė situacija pagal Karaliaus dekretą Nr. 178/2003 neturi būti įtraukta, nes šis dekretas iš tikrųjų buvo priimtas tik 2003 m. vasario 14 d. ir paskelbtas 2003 m. vasario 22 dieną. Abi datos apima laikotarpį, kai jau yra pasibaigęs 2002 m. balandžio 3 d. pagrįstoje nuomonėje nustatytas dviejų mėnesių terminas. Todėl šis procesas dėl įsipareigojimų neįvykdymo turi apimti tik senąją Ispanijos teisinę situaciją.
B – Pirmasis ieškinio pagrindas: įvažiavimo sąlyga
22. Pirmajame ieškinio pagrinde Komisija teigia, kad buvo pažeistos Direktyvos 68/360/EEB, 73/148/EEB ir 90/365/EEB. Trečiosios šalies pilietis, kuris yra Bendrijos piliečio, pasinaudojusio teise laisvai judėti, šeimos narys, negali būti prilygintas trečiosios šalies piliečiui, kurio nesieja tokie šeimos ryšiai. Priešingai, šis trečiosios šalies pilietis turi išvestines teises pagal Bendrijos teisę ir dėl to naudojasi tokiomis pačiomis kaip ir Bendrijos pilietis
teisėmis įvažiuoti į kitos valstybės narės teritoriją ir apsigyventi joje.
23.
Atitinkamuose Bendrijos teisės aktuose yra aiškiai nustatyti formalumai, kurių valstybė narė gali reikalauti iš Bendrijos piliečio, pasinaudojusio teise laisvai judėti, arba iš jo šeimos nario (neatsižvelgiant į jo pilietybę). Vadinasi, jeigu valstybės narės kelia bet kurį kitokį formalų įvažiavimo ar apsigyvenimo reikalavimą, tai aiškiai prieštarauja Bendrijos teisės ir dvasiai, išplaukiantiems iš Direktyvų 68/360/EEB, 73/148/EEB ir 90/365/EEB.
24. Weber skundas susijęs su savarankiškai dirbančių asmenų šeimos nariams taikoma Direktyva 73/148/EEB, van Zijl skundas – su pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbusių valstybių narių piliečių šeimos nariams taikoma Direktyva 90/365/EEB.
1. Buvimo šalyje vizos reikalavimas
25. Komisija laikosi nuomonės, kad pagal Ispanijos teisę reikalaujama buvimo šalyje viza yra instrumentas, suteikiantis nacionalinėms valdžios institucijoms galimybę – prieš
įvažiuojant trečiosios šalies piliečiui į Ispanijos teritoriją – patikrinti priežastis, kuriomis remdamasis jis nori gyventi valstybės teritorijoje daugiau nei tris mėnesius.
26.
Toks trečiosios šalies pilietis neturėtų pateikti atskiro įvažiavimą pateisinančio pagrindo. Pagal Bendrijos teisę šio trečiosios šalies piliečio teisė išplaukia iš Bendrijos piliečio teisės. Jeigu trečiosios šalies pilietis būtų įpareigotas prieš įvažiuodamas į valstybės teritoriją atitikti formalias sąlygas, tai sudarytų ne tik jo (išvestinės) teisės, bet ir Bendrijos piliečio pirminės teisės apribojimą.
27. Kaip teisingai konstatuoja Komisija ir Ispanija, šioje byloje, remiantis Direktyvoje 90/365/EEB esančia nuoroda, taikomos Direktyvos 68/360/EEB 3 straipsnio bei Direktyvos 73/148/EEB 3 straipsnio nuostatos. Šios nuostatos aiškiai nustato sąlygas, kurių laikymosi valstybės narės gali reikalauti įvažiuojant. Tai yra baigtinis sąlygų sąrašas. Tai reiškia, kad asmenų, patenkančių į šių nuostatų reguliavimo sritį, įvažiavimo atžvilgiu valstybės narės gali reikalauti, kad tik būtų išpildytos šiose nuostatose nustatytos sąlygos.
28. Taigi gali būti reikalaujama tik Direktyvose 68/360/EEB ir 73/148/EEB nurodytų dokumentų. Teisingumo Teismas tai patvirtino nurodydamas: „Todėl minėtose direktyvose apibrėžtiems asmenims įvažiuoti valstybės narės gali taikyti tik vienintelę išankstinę sąlygą – pateikti galiojantį asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą arba pasą“(10) .
29. Be to, abiem atvejams, dėl kurių kilo ši byla, svarbi Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią „bendrai kalbant, pareiga atsakyti į pasienio pareigūnų klausimus < ... > negali sudaryti išankstinės sąlygos valstybės narės piliečiui atvykti į kitos valstybės narės teritoriją“(11) .
30. Toliau Teisingumo Teismas tvirtina: „iš šių direktyvų įtvirtintos sistemos, ir ypač iš Direktyvos 68/360/EEB 4 straipsnio bei Direktyvos 73/148/EEB 6 straipsnio, išplaukia, kad valstybės narės valdžios institucijos, tik išduodamos leidimą gyventi arba atitinkamą dokumentą, iš suinteresuotųjų asmenų gali šiuose straipsniuose nustatytomis sąlygomis reikalauti įrodyti savo teisę apsigyventi“(12) .
31. Iš direktyvų dėl šeimos narių atvykimo nuostatų, kaip jas aiškina Teisingumo Teismas, išplaukia, kad apsigyvenimo formalumai turi apsiriboti aiškiai įvardytais dokumentais, ir procedūra dėl apsigyvenimo, kuri reikalauja kitų dokumentų, yra neteisėta.
32. Dėl šeimos narių, kurie yra trečiosios šalies piliečiai, papildomai reikia atkreipti dėmesį į šalių nurodytą sprendimą MRAX byloje, kurioje Teisingumo Teismas nurodė, kad:
„Vis dėlto pagal Direktyvos 68/360/EEB 3 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos 73/148/EEB 3 straipsnio 2 dalį, kai valstybės narės pilietis juda Bendrijoje tam, kad naudotųsi Sutartimi ir minėtomis direktyvomis jam suteiktomis teisėmis, valstybės narės iš jo šeimos narių, kurie neturi vienos iš šių valstybių pilietybės, gali reikalauti įvažiavimo vizos ar kitokio lygiaverčio dokumento. Trečiųjų šalių, kurių piliečiai privalo turėti vizas, kirsdami išorines valstybių narių sienas, sąrašas buvo nustatytas Reglamentu Nr. 2317/95/EB, pakeistu Reglamentu Nr. 574/1999/EB, kurį pakeitė Reglamentas Nr. 539/2001/EB“(13) .
33. Tuo remdamasis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad nors trečiosios šalies pilietis, susituokęs su valstybės narės piliečiu, turi teisę atvykti į valstybės narės teritoriją, pagal Direktyvos 68/360/EEB 3 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos 73/148/EEB 3 straipsnio 2 dalį, norint pasinaudoti šia teise, gali būti taikomas reikalavimas turėti vizą(14) .
34. Vis dėlto Ispanijos vyriausybė laikosi nuomonės, kad Bendrijos teisės aktai dėl vizų
apima tik trumpalaikes vizas. Iš to galima daryti išvadą, kad valstybės narės yra kompetentingos ilgalaikių vizų srityje, kurių atžvilgiu nėra suderinimo. Todėl Ispanijos Karalystė gali reikalauti tokių vizų iš trečiosios šalies piliečių jiems atvykstant.
35. Tokiam požiūriui reikia aiškiai paprieštarauti. Dėl to, kad teisės aktai dėl vizų apima tik trumpalaikes vizas, negalima daryti išvados, kad valstybės narės iš trečiosios šalies piliečių, kurie yra Bendrijos piliečių sutuoktiniai, gali reikalauti buvimo šalyje vizų jiems atvykstant.
36. Tai, kad teisės aktas neapima nuostatų, susijusių su tam tikru aspektu, iš tiesų dar nereiškia, kad Bendrijos teisė apskritai nereglamentuoja šio aspekto. Nuostatas, skirtas su šia byla susijusių asmenų grupei, įtvirtina kiti teisės aktai,
t. y. Direktyvos 68/360/EEB, 73/148/EEB ir 90/365/EEB. Šiose direktyvose įtvirtintos nuostatos dėl trečiosios šalies piliečių, kurie yra Bendrijos piliečių šeimos nariai, laikomos leges speciales . Dėl šios priežasties šiuos asmenis reikia laikyti vadinamaisiais privilegijuotais trečiosios šalies piliečiais.
37. Tai, kad egzistuoja Ispanijos Karalystės minėti teisiniai pagrindai dėl išorinių sienų kirtimo (EB 62 straipsnio 2 dalies b punktas) bei dėl ilgalaikio buvimo šalyje vizų (EB 63 straipsnio 3 dalies a punktas), nieko dėl to nekeičia.
38. Taigi iš minėtų specialiųjų nuostatų, ypač iš Direktyvos 73/148/EEB 3 straipsnio ir Direktyvos 90/365/EEB, išplaukia, kad valstybėms narėms draudžiama reikalauti iš trečiosios šalies piliečių, kurie yra Bendrijos piliečių šeimos nariai, atitikti kitokias sąlygas nei nustatytos šiai asmenų grupei taikomose specialiose nuostatose. Kaip jau minėta anksčiau, šios nuostatos nustato išsamias sąlygas.
Leidimo gyventi reikalavimas
39. Komisija laikosi nuomonės, kad įvažiavimas negali priklausyti nuo leidimo gyventi išdavimo. Todėl Ispanijos Karalystės veiksmai pažeidžia Bendrijos teisę, nes trečiosios šalies piliečiai, kurie yra Bendrijos piliečių sutuoktiniai, traktuojami kaip įprastiniais įvažiavimo atvejais. Iš tikrųjų tokie trečiosios šalies piliečiai neturi būti traktuojami kaip užsieniečiai Ispanijos teisės prasme. Be to, kiekvienai šiai asmenų grupei sudaroma kliūtis kartu pažeidžia Bendrijos piliečių, kurių šeimos nariai yra pastarieji, teises.
40. Šiuo požiūriu būtina panagrinėti sąlygas, kurias valstybė narė gali nustatyti išduodama leidimus gyventi. Šiuo atžvilgiu taikomi Direktyvos 90/365/EEB 2 straipsnis, Direktyvos 68/360/EEB 4 straipsnio 3 dalies c, d ir e punktai bei Direktyvos 73/148/EEB 6 straipsnis.
41. Iš šių nuostatų aišku, kad valstybės narės, išduodamos leidimą gyventi, gali nustatyti tokius reikalavimus:
Pirma, valstybės narės gali reikalauti pateikti asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą ar pasą, tenkinančius tam tikras sąlygas. Tačiau šios sąlygos yra skirtingos (žr. Direktyvos 90/365/EEB 2 straipsnį, Direktyvos 68/360/EEB 4 straipsnio 3 dalies c punktą ir Direktyvos 73/148/EEB 6 straipsnio a punktą).
Antra, valstybės narės gali reikalauti įrodymo, kad asmuo priklauso turinčių teisę asmenų grupei (Direktyvos 90/365/EEB 2 straipsnis, Direktyvos 68/360/EEB 4 straipsnio 3 dalies d punktas ir Direktyvos 73/148/EEB 6 straipsnio b punktas). Nagrinėjama byla yra susijusi su Bendrijos piliečio sutuoktinio buvimo sąlyga.
Trečia, valstybės narės gali reikalauti, kad būtų įvykdytos Direktyvos 90/365/EEB 2 straipsnyje ir dokumento pagal Direktyvos 68/360/EEB 4 straipsnio 3 dalies e punktą numatytos sąlygos.
42. Minėtose nuostatose nustatytos sąlygos yra baigtinio pobūdžio. Tai Teisingumo Teismas patvirtino daugelyje sprendimų.
43. Teisingumo Teismas Royer
byloje nurodė, kad „valstybės narės pagal Direktyvos 68/360/EEB 4 straipsnį yra įpareigotos išduoti leidimą gyventi kiekvienam, kuris tinkamais dokumentais įrodo, kad jis priklauso vienai iš direktyvos 1 straipsnyje apibrėžtų grupių“(15) .
44. Bylose Rou x(16) ir Giagounidis (17) Teisingumo Teismas pabrėžė, kad negali būti nustatomos kitos nei jau įtvirtintos sąlygos bei negali būti reikalaujama kitų įrodymų, t. y. negali būti reikalaujama pateikti kitus dokumentus.
45. Be to, iš daugelio Teisingumo Teismo praktikoje esančių pavyzdžių galima daryti išvadą, kad apskritai negalima reikalauti, jog asmuo atitiktų sąlygas, kurios nėra aiškiai nustatytos.
46. Pagal sprendimą Roux
byloje(18) „išankstinė savarankiškai dirbančiojo registracija socialinės apsaugos sistemoje < … > negali būti laikoma leidimo gyventi išdavimo sąlyga”, nes nei Direktyvos 68/360/EEB 4 straipsnis, nei Direktyvos 73/148/EEB 6 straipsnis jomis pagrįstų teisių pripažinimo nesieja su suinteresuotojo asmens registracijos socialinės apsaugos sistemoje įrodymu (19) .
47. Byloje MRAX
Teisingumo Teismas aiškiai paneigė valstybių narių teisę atsisakyti išduoti leidimą gyventi dėl to, kad „suinteresuotasis asmuo nėra atlikęs įstatyminių formalumų užsieniečių kontrolės srityje“(20) .
48. Be to, Teisingumo Teismas nurodė, kad „nors Direktyvos 68/360/EEB 4 straipsnio 3 dalis ir Direktyvos 73/148/EEB 6 straipsnis < … > valstybėms narėms (leidžia) išduodant leidimą gyventi reikalauti pateikti dokumentą, su kuriuo jis atvyko į valstybės narės teritoriją, jie nenumato, kad šis dokumentas turi būti galiojantis.“ Atitinkamai trečiosios šalies piliečių, privalančių gauti vizą, atveju, išduodant leidimą gyventi, negali būti taikoma sąlyga, kad ši viza dar būtų galiojanti”(21) . „Taigi valstybė narė negali nustatyti pareigos pateikti galiojančią vizą, reikalingą išduodant leidimą gyventi pagal Direktyvas 68/360/EEB ir 73/148/EEB“(22) .
49. Iš šios Teisingumo Teismo praktikos galima daryti išvadą, kad valstybės narės, išduodamos leidimą gyventi piliečiams, kurie yra Bendrijos piliečių šeimos nariai, gali taikyti tik sąlygas, aiškiai nustatytas aukščiau minėtose Bendrijos teisės nuostatose. Vadinasi, šioje byloje gali būti reikalaujama pateikti įrodymą apie sutuoktinio statusą, atitinkamą asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą ar pasą bei Direktyvos 90/365/EEB taikymo srityje įrodymą, kad buvo laikytasi papildomų reikalavimų pagal šios direktyvos 2 straipsnį.
50. Tačiau Ispanijos praktika neatitinka šių standartų dėl to, kad Ispanijos reikalaujami apsigyvenimo formalumai turi būti atlikti jau užsienyje ir paprastai trečiosios šalies piliečio arba Bendrijos piliečio kilmės valstybėje. Tai reiškia, kad Ispanija – jau prieš įvažiuojant – reikalauja, kad būtų patenkintos tos sąlygos, kurioms atitiktis turėtų būti tikrinama išduodant leidimą gyventi.
51. Tai, kad direktyvos vis dėlto leidžia Ispanijos keliamus reikalavimus tik
išduodant leidimą gyventi, bet ne įvažiuojant, lemia Ispanijos naudojimąsi įgaliojimais, kurių valstybės narės neturi. Tai, kad direktyvos nustato tam tikras leidimo gyventi išdavimo sąlygas, nereiškia, kad šios sąlygos taikomos ir atvykimui.
52. Taip pat šiuo požiūriu nieko nekeičia ir Ispanijos nurodomi EB 63 straipsnio 3 dalies a punktas dėl ilgalaikio buvimo šalyje vizų ir 1985 m. birželio 18 d. Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo 18 straipsnis(23) .
53. Trečiosios šalies piliečių, kurie yra Bendrijos piliečių šeimos nariai, asmenų grupei taikomos kitos nuostatos nei kitiems trečiosios šalies piliečiams.
54. Todėl Ispanijos Karalystė, nustačiusi trečiosios šalies piliečiams, kurie yra Bendrijos piliečių, pasinaudojusių teise laisvai judėti, šeimos nariai, pareigą – prieš jiems atvykstant – gauti buvimo šalyje vizą, reikalingą išduodant leidimą gyventi, neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvas 68/360/EEB, 73/148/EEB ir 90/365/EEB.
C – Antrasis ieškinio
pagrindas: leidimo gyventi išdavimo terminas
55.
Antruoju ieškinio pagrindu Komisija nurodo, kad buvo pažeista Direktyva 64/221/EEB. Ji tvirtina, kad vadovaujantis Bendrijos leidimų gyventi išdavimo tvarkos bendra struktūra, ir ypač pagal Direktyvos 64/221/EEB 5 straipsnį, valstybė narė sprendimą dėl leidimo gyventi išdavimo turi priimti kuo greičiau ir jokiu būdu ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo prašymo gauti leidimą dienos; suprantama, kad šis maksimalus šešių mėnesių terminas yra pateisinamas, tik jei tikrinant prašymą svarbų vaidmenį vaidina viešosios tvarkos pagrindai.
56. Net jeigu Ispanijos teisės nuostatos turi būti vertinamos kaip nuostatos, teisingai perkėlusios Bendrijos teisės nuostatas, kyla klausimas, ar Ispanijos valdžios institucijos taip pat teisingai taikė Bendrijos teisę. Taip yra dėl to, kad valstybės narės turi vykdyti ne tik įsipareigojimą tinkamai perkelti Bendrijos teisę, bet ir įsipareigojimą teisingai ją taikyti, t. y. kiekvienu konkrečiu atveju jos turi užtikrinti Bendrijos teisės taikymą.
57. Todėl, nepaisant valstybės narės teisės nuostatų galimos atitikties Bendrijos teisei, Komisija gali procese dėl įsipareigojimų nevykdymo remtis netinkamu šių nuostatų taikymu.
58. Tokiame procese Komisija gali kritikuoti ne tik nusistovėjusią atitinkamos valstybės narės praktiką; ji taip pat gali dėmesį sutelkti į tam tikrus individualius atvejus(24) . Konkrečių Bendrijos teisės pažeidimų dažnumas turi didelę reikšmę tik galimame procese pagal EB 228 straipsnį, skiriant baudą.
59. Šioje byloje Komisija kaltina, kad Ispanijos valdžios institucijos tam tikrais konkrečiais atvejais nesilaikė Direktyvos 64/221/EEB 5 straipsnyje nustatyto termino.
60. Šiuo požiūriu reikia nurodyti Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią iš Direktyvos 68/360/EEB 3 straipsnio 2 dalyje ir Direktyvos 73/148/EEB 3 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos pareigos tam tikriems asmenims suteikti visas galimybes gauti reikalingas vizas išplaukia tai, kad „viza turi būti išduota kuo greičiau ir, jeigu įmanoma, įvažiavimo į valstybės narės teritoriją vietose, priešingu atveju būtų pažeistas Direktyvų 68/360 ir 73/148 nuostatų veiksmingumas“(25) .
61. Ispanija ir Komisija sutinka su tuo, kad trečiosios šalies pilietei
Rotte Ventura, Bendrijos piliečio, pasinaudojusio teise laisvai judėti, sutuoktinei, leidimas gyventi buvo išduotas tik po dešimties mėnesių.
62. Todėl Ispanijos Karalystė bet kuriuo atveju nesilaikė Direktyvos 64/221/EEB 5 straipsnyje nustatyto šešių mėnesių termino.
63. Vien tai turi būti vertinama kaip Ispanijos įsipareigojimo neįvykdymas. Be to, šiuo atveju nėra svarbus klausimas, ar šis termino nesilaikymas sudaro kliūčių pasirenkant gyvenamąją vietą ar vykdant veiklą.
64. Todėl Ispanijos Karalystė, neišduodama leidimo gyventi kuo greičiau ir jokiu būdu ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo prašymo gauti šį leidimą dienos, neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 64/221/EEB.
V – Išvada
65. Todėl Teisingumo Teismui siūlau nuspręsti, kad:
„1. Nustačiusi trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra Bendrijos piliečių, pasinaudojusių teise laisvai judėti, šeimos nariai, pareigą gauti buvimo šalyje vizą prieš jiems atvykstant, reikalingą išduoti leidimą gyventi, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvą 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo, 1973 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvą 73/148/EEB dėl valstybių narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų, susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo ir 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvą 90/365/EEB dėl pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbančių asmenų, kurie nutraukė savo profesinę veiklą, teisės apsigyventi.
Neišdavusi leidimo gyventi kuo greičiau ir jokiu būdu ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo prašymo gauti šį leidimą pateikimo dienos, Ispanijos Karalystė
neįvykdė įsipareigojimų pagal 1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvą 64/221/EEB dėl užsienio piliečių judėjimui ir gyvenimui skirtų specialiųjų priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo.
2. Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.“
PRIEDAS
Nacionalinės teisės nuostatos
Tuo metu, kai susiklostė faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ieškinys(26), buvo taikomi tokie Ispanijos teisės aktai: 1992 m. birželio 26 d. Karaliaus dekreto Nr. 766/1992 dėl Europos Bendrijų valstybių narių piliečių įvažiavimo į Ispaniją ir buvimo joje (iš dalies pakeisto 1995 m. gegužės 5 d. Karaliaus dekretu Nr. 737/95 ir 1997 m. lapkričio 14 d. Karaliaus dekretu Nr. 1710/1997) 10 straipsnio 3 dalis ir 1996 m. vasario 2 d. Karaliaus dekreto Nr. 155/1996 23 straipsnio 1 ir 6 dalys ir 28 straipsnio 2 ir 6 dalys:
Karaliaus dekretas Nr. 766/1992
„10 straipsnis
< ... >
„3. Kai suinteresuotieji asmenys yra ankstesniuose punktuose nurodytų asmenų šeimos nariai, 2 straipsnyje numatytu atveju jie privalo pateikti kompetentingų valdžios institucijų išduotus dokumentus, įrodančius:
a) jų giminystės ryšius;
b)
kad juos išlaiko pilietis, su kuriuo jie turi šiuos ryšius, arba jie gyvena iš jo lėšų, jeigu ši sąlyga yra taikoma;
c) kad 1 dalies e, f ir g punktuose numatytų gyventojų šeimos narių atveju pakanka šiose nuostatose išvardytų pajamų ir sveikatos draudimo teisę turinčio asmens ir jų šeimos narių išlaidoms padengti pagal nurodytas taisykles;
d) Europos bendrijų valstybių narių pilietybės neturintys šeimos nariai be nurodytų dokumentų turi pateikti pase įklijuotą buvimo šalyje vizą, nuo kurios pateikimo jie gali būti atleisti dėl išskirtinių aplinkybių.“
Karaliaus dekretas Nr. 155/1996
„23 straipsnis: Buvimo šalyje vizos. Rūšys
< ... >
2. Buvimo šalyje vizos dėl šeimos susijungimo gali būti išduotos po kompetentingos administracinės institucijos teigiamos ataskaitos vienoje iš šio nutarimo 54 straipsnyje nurodytų situacijų esantiems užsieniečiams, kurie šios vizos prašo tam, kad susijungtų su Ispanijoje gyvenančiu jų šeimos nariu. Ši ataskaita privaloma sąlygų, kurias turi tenkinti prašymą teikiantis asmuo pagal šio nutarimo 28 straipsnio 1 dalį, atžvilgiu.
< … >
6. Buvimo šalyje vizos be teisės užsiimti pelno siekiančia veikla gali būti išduotos į pensiją išėjusiems užsieniečiams, jeigu jie gauna senatvės pensiją arba kitą pensiją, arba darbinio amžiaus užsieniečiams, kurie Ispanijoje neužsiims veikla, kuriai reikalingas leidimas dirbti arba kuri nuo jo atleista.
< … >
„28 straipsnis: Buvimo šalyje vizai gauti reikalaujami dokumentai
1. Prieš pateikdamas buvimo šalyje vizos prašymą dėl šeimos susijungimo
šeimos narys, kuris gyvena Ispanijoje, privalo provincijos, kurioje jis gyvena, administracinės institucijos prašyti išduoti ataskaitą, patvirtinančią, kad jis patenkina šio nutarimo 56 straipsnio 5 ir 7 dalyje numatytas sąlygas ir kad jis turi jau atnaujintą leidimą gyventi. Šeimos narys, patenkantis į vieną iš šio nutarimo 54 straipsnio 2 dalyje numatytų kategorijų, kartu su vizos prašymu privalo pateikti nurodytos administracinės institucijos užregistruoto ataskaitos prašymo kopiją bei dokumentus, patvirtinančius giminystės ryšius ir prireikus teisinės bei ekonominės priklausomybės padėtį.
< … >
6. Prašymo išduoti buvimo šalyje vizą be teisės užsiimti pelno siekiančia veikla atveju užsienietis turi pateikti dokumentus, patvirtinančius, kad jis turi pragyvenimo šaltinį arba kad jis gaus pakankamų, adekvačių ir periodinių pajamų sau ir savo šeimos nariams, kuriuos jis išlaiko. Pragyvenimo išlaidos arba periodinės pajamos turi būti pakankamos padengti
prašymą teikiančio asmens ir jo išlaikomų šeimos narių būsto, aprūpinimo ir sveikatos priežiūros išlaidas.“
(1) .
(2)
–	1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyva 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo (OL L 257, p. 13).
(3)
–	1973 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyva 73/148/EEB dėl valstybių narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų, susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo (OL L 172, p. 14).
(4)
–	1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva 90/365/EEB dėl pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbančių asmenų, kurie nutraukė savo profesinę veiklą, teisės apsigyventi (OL L 180, p. 28).
(5)
–	1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyva 64/221/EEB dėl užsienio piliečių judėjimui ir gyvenimui skirtų specialiųjų priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo (OL L 56, 1964, p. 850).
(6)
–	OL L 72, p. 2.
(7)
–	OL L 81, p. 1.
(8) –	BOE Nr. 46, 2003 m. vasario 22 d., p. 3708.
(9) –	1990 m. lapkričio 27 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją (C-200/88, Rink. p. I-4299, 13 punktas); 1992 m. kovo 31 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C-362/90, Rink. p. I-2353, 10 punktas); 2002 m. kovo 7 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją (C-29/01, Ri nk. p. I-2503, 11 punktas) ir 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją (C-20/01 ir C-28/01, Rink. p. I-3609, 32 punktas).
(10) –	1989 m. balandžio 27 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (321/87, Rink. p. 997, 11 punktas).
(11) –	1991 m. gegužės 30 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus (C-68/89, Rink. p. I-2637, 13 punktas).
(12) –	Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, nurodyto 11 išnašoje, 12 punktas.
(13) –	2002 m. liepos 25 d. Sprendimas (C-459/99, Rink. p. I-6591, 56 punktas).
(14) –	Ten pat, 59 punktas.
(15) –	1976 m. balandžio 8 d. Sprendimas (48/75, Rink. p. 497, 37 punktas).
(16) –	1991 m. vasario 5 d. Sprendimas (C-363/89, Rink. p. I-273, 14 ir 15 punktai).
(17) –	1991 m. kovo 5 d. Sprendimas (C-376/89, Rink. p. I-1069, 21 punktas).
(18) –	16 išnašoje nurodyto sprendimo 16 punktas.
(19) –	Ten pat,
20 punktas.
(20) –	13 išnašoje nurodyto sprendimo 78 punktas.
(21) –	Ten pat, 89 punktas.
(22) –	Ten pat, 90 punktas.
(23) –	Konvencija dėl Šengeno susitarimo, 1985 m. birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo įgyvendinimo (OL L 239, 2000, p. 19.)
(24) –	Žr. sprendimą sujungtose bylose Komisija prieš Vokietiją, nurodytą 9 išnašoje,
ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Komisija prieš Portugaliją (C-117/02, dar nepaskelbtas Rinkinyje).
2003 m. gruodžio 9 d. Teisingumo Teismo sprendime Komisija prieš Italiją (C-129/00, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 32 punktas) nustatyti griežtesni reikalavimai yra susiję su teismų veikla, bet ne – kaip yra šioje byloje – su administraciniais veiksmais. Šiuo klausimu taip pat žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Köbler (C-224/01, Rink. p. I-10239, 33, 50 ir 52 punktai), kuriame Teisingumo Teismas pareiškė nuomonę, kad tam, jog kiltų valstybių narių atsakomybė, pakanka vien teismo sprendimo.
(25) –	Sprendimo MRAX, nurodyto 13 išnašoje, 60 punktas.
(26)
– Bendrosios užsieniečių teisės nuostatos buvo pakeistos po to, kai susiklostė bylos faktinės aplinkybės, dėl kurių pateikti šie skundai. Šiuo metu galioja 2003 m. vasario 14 d. Karaliaus dekretas Nr. 178/2003 dėl Europos Sąjungos ir EEE susitarimą pasirašiusių valstybių piliečių įvažiavimo į Ispaniją ir buvimo joje (BOE Nr. 46, 2003 m. vasario 22 d., p. 3708). Pagal šio Karaliaus dekreto nuostatas dėl panaikinimo panaikinami 1992 m. birželio 26 d. Karaliaus dekretas Nr. 766/1992, 1995 m. gegužės 5 d. Karaliaus dekretas Nr. 737/95 ir 1997 m. lapkričio 14 d. Karaliaus dekretas Nr. 1710/1997 bei visos to paties arba žemesnio rango nuostatos, prieštaraujančios minėtam Karaliaus dekretui.