62013CC0393
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2014 m. liepos 17 d. (
1
)
Byla C‑393/13 P
Europos Sąjungos Taryba
prieš
Alumina d.o.o.
„Apeliacinis skundas — Dempingas — Įgyvendinimo reglamentas (ES) Nr. 464/2011 — Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A miltelių importas — Reglamentas (EB) Nr. 1225/2009 — 2 straipsnis — Normalioji vertė — Įprastos prekybos sąlygos“
1.
Savo apeliaciniu skundu Europos Sąjungos Taryba prašo Teisingumo Teismo panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Alumina / Taryba (
2
) (toliau – skundžiamas sprendimas); juo Bendrasis Teismas panaikino 2011 m. gegužės 11 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 464/2011, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas ir laikinojo muito, nustatyto importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, galutinis surinkimas (
3
) (toliau – ginčijamas reglamentas), kiek jis susijęs su Alumina d.o.o. (toliau – Alumina), ieškove pirmojoje instancijoje.
2.
Tarybos apeliacinis skundas pateiktas dėl aiškinimo, kurį Bendrasis Teismas taikė „pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis“ sąvokai, numatytai 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (
4
) (toliau – pagrindinis reglamentas) 2 straipsnyje.
3.
Šiuo apeliaciniu skundu keliamas teisės klausimas iš esmės yra toks: ar pardavimai, į kurių kainą įskaičiuotas priedas, skirtas padengti rizikai, kad dėl savo finansinės padėties atitinkamų produktų pirkėjas atsiskaitys pavėluotai arba neatsiskaitys, yra pardavimai „įprastomis prekybos sąlygomis“ ir į juos reikia atsižvelgti apskaičiuojant normaliąją vertę, kuri, siekiant nustatyti dempingo buvimą, turi būti palyginta su eksporto kaina? Taryba mano, kad į šį klausimą neigiamai atsakęs Bendrasis Teismas, skundžiamame sprendime aiškindamas sąvoką „įprastos prekybos sąlygos“, padarė teisės klaidą. Todėl ji prašo Teisingumo Teismo minėtą sprendimą panaikinti.
I – Teisės aktai
4.
Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1–4 ir 6 dalyse, be kita ko, nustatyta:
„1.   Normalioji vertė paprastai yra nustatoma pagal kainas, kurias įprastomis prekybos sąlygomis moka arba turi mokėti nepriklausomi pirkėjai eksportuojančioje valstybėje.
Tačiau jeigu eksportuotojas eksportuojančioje valstybėje negamina arba neparduoda panašaus produkto, normalioji vertė gali būti nustatoma pagal kitų pardavėjų ar gamintojų kainas.
Kainos tarp šalių, kurios įtariamos tarpusavyje susijusios arba sudariusios kompensacinį susitarimą, negali būti laikomos kainomis įprastomis prekybos sąlygomis ir nenaudojamos nustatant normaliąją vertę, nebent būtų nustatyta, kad tokie tarpusavio santykiai neturi įtakos šioms kainoms.
<…>
2.   Normaliajai vertei nustatyti paprastai naudojami panašaus produkto pardavimai vidaus vartojimui, jeigu tokių pardavimų kiekis sudaro 5 % arba daugiau nagrinėjamojo produkto pardavimų kiekio į Bendriją. Tačiau gali būti naudojami ir mažesnės apimties pardavimų rodikliai, pavyzdžiui, kai mokama kaina laikoma tipiška tiriamoje rinkoje.
3.   Jeigu įprastomis prekybos sąlygomis panašus produktas neparduodamas arba parduodamas nepakankamais kiekiais, arba kai dėl ypatingos situacijos rinkoje pardavimo rodikliai nesudaro galimybės deramai palyginti, panašaus produkto normalioji vertė apskaičiuojama pagal jo gamybos sąnaudas produkto kilmės valstybėje, pridėjus pagrįstas produkto pardavimo, bendrąsias ir administracines sąnaudas bei pagrįstą pelną, arba pagal eksporto į trečiąją valstybę įprastomis prekybos sąlygomis kainas, su sąlyga, kad tokios kainos yra tipiškos.
<…>
4.   Panašaus produkto pardavimai eksportuojančios valstybės vidaus rinkoje arba pardavimai eksportui į trečiąją valstybę kainomis, mažesnėmis už produkto vieneto gamybos išlaidas (pastovias ir kintamas), prie jų pridėjus pardavimo, bendrąsias ir administracines išlaidas gali būti nelaikomi pardavimais įprastomis prekybos sąlygomis kainos atžvilgiu ir į juos gali būti neatsižvelgiama nustatant normaliąją vertę; ši nuostata taikoma tik tuo atveju, jei nustatoma, kad taip buvo parduodama pakankamai ilgą laiką, dideliais kiekiais ir tokiomis kainomis, kurios per pagrįstą laikotarpį nepadengia visų produkto išlaidų.
<…>
6.   Pardavimo, bendrųjų ir administracinių sąnaudų bei pelno sumos turi būti pagrįstos faktiniais duomenimis apie tiriamojo eksportuotojo ar gamintojo panašaus produkto gamybą ir pardavimus įprastomis prekybos sąlygomis. Tais atvejais, kai šių sumų negalima nustatyti tokiu būdu, jie gali būti nustatyti bet kuriuo iš šių būdų:
a)
pagal kitų tiriamų eksportuotojų ar gamintojų svertinį faktinių panašaus produkto gamybos ir pardavimų kilmės valstybės vidaus rinkoje sumų vidurkį;
b)
pagal tiriamo eksportuotojo ar gamintojo tos pačios kategorijos produktų gamybos ir pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis kilmės valstybės vidaus rinkoje faktines sumas;
c)
bet kuriuo kitu pagrįstu būdu, su sąlyga, kad taip nustatytas pelnas neviršytų pelno, kurį paprastai gauna kiti eksportuotojai ar gamintojai parduodami tos pačios kategorijos produktus kilmės valstybės vidaus rinkoje.“
II – Ginčo aplinkybės
5.
2010 m. sausio 4 d. gavusi skundą, 2010 m. vasario 17 d. Europos Komisija paskelbė Pranešimą apie antidempingo tyrimo dėl importuojamų Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A miltelių inicijavimą (
5
) – šis produktas naudojamas kaip priedas gaminant skalbimo miltelius ir vandens minkštiklius.
6.
2010 m. lapkričio 15 d. Komisija priėmė Reglamentą (ES) Nr. 1036/2010, kuriuo importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams nustatomas laikinasis antidempingo muitas (
6
) (toliau – laikinasis reglamentas); juo nustatytas 28,1 % laikinasis antidempingo muitas šiam importuojamam Bosnijos ir Hercegovinos kilmės produktui.
7.
Iš šio reglamento matyti, pirma, kad tyrimas apėmė laikotarpį nuo 2009 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 d., ir, antra, kad Birac grupė, kuriai priklauso Alumina, per šį laikotarpį buvo vienintelė nagrinėjamo produkto eksportuojanti gamintoja Bosnijoje ir Hercegovinoje (
7
).
8.
Taip pat iš laikinojo reglamento matyti, kad apskaičiuodama normaliąją vertę Komisija taikė metodą, apibūdintą pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje, nes Alumina pardavimai vidaus rinkoje nebuvo tipiški, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 2 straipsnio 2 dalį. Normaliajai vertei pagal šį metodą nustatyti Komisija naudojo, be kita ko, svertinį vidutinį pelną; jį per tyrimo laikotarpį iš panašaus produkto pardavimų vidaus rinkoje įprastomis prekybos sąlygomis gavo Birac grupė, kuriai priklauso Alumina (
8
).
9.
2010 m. gruodžio 1 d. ir 2011 m. kovo 19 d. raštais Alumina, be kita ko, nurodė, kad nustatydama normaliąją vertę Komisija pažeidė pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalis, nes šiam apskaičiavimui Komisija naudojo pelno maržą, gautą iš Birac grupės pardavimų vieninteliam jos pirkėjui vidaus rinkoje, kurie buvo susiję su didele neatsiskaitymo ar pavėluoto atsiskaitymo rizika, todėl į jų kainą kaip rizikos priedas buvo įskaičiuotas 25 % kainos padidinimas. Taigi, Alumina teigimu, šie pardavimai nebuvo įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, todėl nustatant normaliąją vertę į juos negalėjo būti atsižvelgta.
10.
Ginčijamu reglamentu Taryba nustatė galutinį 28,1 % antidempingo muitą Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, taikomą produkto neto kainai Europos Sąjungos pasienyje prieš sumokant muitą.
11.
Iš šio reglamento matyti, kad Taryba atmetė Alumina argumentą, jog pardavimai vidaus rinkoje neturėtų būti laikomi įvykdytais įprastomis prekybos sąlygomis, teigdama, jog „atliekant tyrimą nustatyta, kad Birac [grupės] pateikti duomenys ir įrodymai sudarė patikimą pagrindą normaliajai vertei nustatyti (
9
)“.
III – Skundžiamas sprendimas
12.
Pareiškimu Alumina pateikė ieškinį dėl ginčijamo reglamento panaikinimo, kurį ji pagrindė dviem ieškinio pagrindais, susijusiais atitinkamai su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalių ir 2 straipsnio 6 dalies pažeidimu. Jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2011 m. birželio 16 d.
13.
Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas nusprendė, kad pirma reikia išnagrinėti antrąjį ieškinio pagrindą, susijusį su sąvokos „pardavimai įprastomis prekybos sąlygomis“ klaidingu taikymu. Iš pradžių Bendrasis Teismas iš esmės atmetė pirmąją šio ieškinio pagrindo dalį; joje Alumina teigė, kad netipiški pardavimai, kaip jie suprantami pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalį, negali būti laikomi įvykdytais įprastomis prekybos sąlygomis. Toliau Bendrasis Teismas nagrinėjo antrąją antrojo ieškinio pagrindo dalį. Šioje dalyje Alumina nurodė, kad Taryba padarė klaidą vertindama nagrinėjamo produkto pardavimus vieninteliam jos pirkėjui vidaus rinkoje kaip pardavimus įprastomis prekybos sąlygomis, nors jų kaina dėl pavėluoto atsiskaitymo arba neatsiskaitymo rizikos buvo padidinta 25 %.
14.
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 26–30 punktuose Bendrasis Teismas iš pradžių priminė, kad nustatant normaliąją vertę pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalis siekiama nustatyti normaliąją vertę, kuo artimesnę tokiai produkto pardavimo kainai, kokia būtų, jei tas produktas būtų parduodamas kilmės ar eksporto valstybėje įprastomis prekybos sąlygomis. Paskui Bendrasis Teismas priminė teismo praktiką, pagal kurią įprastų prekybos sąlygų sąvoka, kurios turinys, jo nuomone, yra objektyvus, siekiama, kad nustatant normaliąją vertę nebūtų atsižvelgiama į atvejus, kai pardavimai vidaus rinkoje nebuvo įvykdyti įprastomis sąlygomis. Bendrojo Teismo teigimu, šia sąvoka gali remtis tiek institucijos, tiek konkretūs ūkio subjektai, esant aplinkybių, darančių poveikį įprastoms prekybos sąlygoms.
15.
Konkrečiai dėl nagrinėjamo rizikos priedo skundžiamo sprendimo 36–41 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad toks priedas neatspindi parduoto produkto vertės dalies ir nėra susijęs su jo savybėmis, tačiau tai yra kompensacija už riziką, kurią tiekėjas prisiima parduodamas produktus konkrečiam pirkėjui, ir jo taikymas ir apimtis priklauso nuo šio pirkėjo tapatybės. Vadinasi, Bendrojo Teismo teigimu, jei į tokį rizikos priedą atsižvelgiama nustatant normaliąją vertę, į skaičiavimus įtraukiamas veiksnys, negalintis lemti kainos, kuria produktas parduodamas kilmės valstybėje, bet išimtinai susijęs su konkretaus pirkėjo vidaus rinkoje finansiniu pajėgumu. Bendrojo Teismo teigimu, dėl atsižvelgimo į tokį rizikos priedą dirbtinai padidinamas normaliosios vertės apskaičiavimo rezultatas ir daromas poveikis šio apskaičiavimo teisėtumui, o atitinkamai – ir vertinimo dėl dempingo buvimo teisėtumui.
16.
Remdamasis šiais argumentais, Bendrasis Teismas patenkino ieškinį ir panaikino ginčijamą reglamentą tiek, kiek jis susijęs su Alumina.
IV – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
17.
2013 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo Tarybos pateiktą apeliacinį skundą dėl skundžiamo sprendimo.
18.
Savo apeliaciniu skundu Taryba Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
atmesti ieškinį ir
—
priteisti iš Alumina bylinėjimosi išlaidas, patirtas apeliaciniame procese ir procese Bendrajame Teisme.
19.
Alumina Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti Tarybos apeliacinį skundą,
—
jeigu šis reikalavimas nebūtų patenkintas, priimti sprendimą dėl pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio ir panaikinti ginčijamą reglamentą,
—
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
V – Analizė
20.
Grįsdama savo apeliacinį skundą, kuris pareikštas išimtinai dėl skundžiamo sprendimo 36–41 punktų, Taryba nurodo vienintelį ieškinio pagrindą, susijusį su klaidingu „pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis“ sąvokos aiškinimu. Pirma, Taryba teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą aiškindamas šią sąvoką, nes nusprendė, jog pardavimai nebuvo įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, todėl apskaičiuojant normaliąją vertę į juos neturi būti atsižvelgiama, jei į jų kainą įskaičiuotas priedas, kaip nagrinėjamoje byloje, skirtas pirkėjo pavėluoto atsiskaitymo arba neatsiskaitymo rizikai padengti. Antra, Taryba teigia, kad taikydamas tokį aiškinimą Bendrasis Teismas pažeidė teisinio saugumo principą. Trečia, Taryba nurodo, kad Bendrasis Teismas pažeidė savo pareigą motyvuoti.
21.
Prieš iš esmės nagrinėjant argumentus, kuriuos Taryba pateikė nurodydama savo vienintelį apeliacinio skundo pagrindą, reikia išnagrinėti Alumina pateiktą apeliacinio skundo nepriimtinumu pagrįstą prieštaravimą.
A – Dėl apeliacinio skundo priimtinumo
22.
Alumina teigia, kad vienintelis pagrindas, kurį Taryba nurodė grįsdama savo apeliacinį skundą, susijęs su fakto klausimu, o ne su teisės normos pažeidimu. Taigi šis vienintelis apeliacinio skundo pagrindas yra nepriimtinas Teisingumo Teisme ir visas apeliacinis skundas turi būti atmestas kaip nepriimtinas. Pati Taryba savo raštuose, pateiktuose Bendrajam Teismui, kaip fakto klausimą vertino tai, ar Alumina pardavimai vidaus rinkoje vieninteliam jos pirkėjui laikytini įvykdytais įprastomis prekybos sąlygomis. Taryba ginčija nepriimtinumu pagrįstą prieštaravimą ir mano, kad jos apeliacinis skundas yra priimtinas.
23.
Šiuo klausimu svarbu priminti, kad iš SESV 256 straipsnio ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos matyti, jog tik Bendrasis Teismas turi jurisdikciją, pirma, konstatuoti faktines aplinkybes ir, antra, jas įvertinti. Tik tais atvejais, kai Bendrojo Teismo konstatuotų faktinių aplinkybių neatitiktis tikrovei matyti iš jam pateiktos bylos medžiagos arba kai iškraipomi įrodymai, kuriais grindžiamos šios faktinės aplinkybės, šis faktinių aplinkybių konstatavimas ir minėtų įrodymų vertinimas yra teisės klausimai, kurių kontrolę gali vykdyti Teisingumo Teismas nagrinėdamas apeliacinį skundą. Tačiau pagal SESV 256 straipsnį Teisingumo Teismas turi jurisdikciją tikrinti šių faktinių aplinkybių teisinį vertinimą ir teisines išvadas, kurias, remdamasis minėtomis aplinkybėmis, padarė Bendrasis Teismas (
10
).
24.
Taigi, nors klausimas dėl konkretaus nustatymo, ar tam tikri pardavimai buvo – arba nebuvo – įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, iš tikrųjų yra fakto klausimas, kurio kontrolės Teisingumo Teismas nevykdo, vis dėlto konstatuotina, jog savo vieninteliu apeliacinio skundo pagrindu Taryba kaltina Bendrąjį Teismą, kad šis, aiškindamas pagrindinio reglamento 2 straipsnyje numatytą „pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis“ sąvoką, padarė teisės klaidą, nes nusprendė, kad tokios įprastos prekybos sąlygos gali būti net tuomet, kai į šių pardavimų kainą yra įskaičiuotas priedas, skirtas neatsiskaitymo arba pavėluoto atsiskaitymo rizikai padengti.
25.
Taigi vienintelis Tarybos apeliacinio skundo pagrindas yra susijęs ne su Bendrojo Teismo pateiktu faktinių aplinkybių konstatavimu arba įrodymų vertinimu, bet su teisinės sąvokos aiškinimu ir teisinėmis pasekmėmis, kylančiomis ją taikant konstatuotoms faktinėms aplinkybėms.
26.
Manau, remiantis tuo darytina išvada, kad vienintelis Tarybos apeliacinio skundo pagrindas turi būti pripažintas priimtinu.
B – Dėl esmės
1. Šalių argumentai
27.
Taryba nurodo, jog remdamasis principu, kad pardavimai nėra įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, jei į kainą įtrauktas tam tikras elementas, kaip šioje byloje – neatsiskaitymo rizikos priedas, kuris nėra susijęs su produkto verte, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Toks sąvokos „pardavimai įprastomis prekybos sąlygomis“ aiškinimas nėra pagrįstas nei pagrindiniu reglamentu, nei Sutartimi dėl 1994 m. bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos VI straipsnio įgyvendinimo (
11
) (toliau – antidempingo susitarimas). Jis nėra pagrįstas ir Teisingumo Teismo praktika.
28.
Bendrojo Teismo pasirinktas „produkto vertę atspindinčios kainos“ kriterijus, Tarybos teigimu, yra netinkamas siekiant nustatyti, ar pardavimas įvykdytas įprastomis prekybos sąlygomis. Iš tiesų taikant tokį kriterijų institucijos turėtų nuolat „nuspėti“ pateiktų kainų mokėjimo (ir taikymo) motyvus ir nustatyti tikrąją produkto vertę. Tokia praktika ne tik būtų neįmanoma įgyvendinti ir prieštarautų teisinio saugumo principui, bet ir neturėtų jokios sąsajos su įprastų prekybos sąlygų sąvoka, kuri reiškia, kad turi būti patikrinta, ar tam tikri pardavimai buvo įvykdyti tokiomis sąlygomis ir remiantis tokia praktika, kurios gali būti laikomos įprastomis, kalbant apie atitinkamus pardavimus vidaus rinkoje tam tikru protingu laikotarpiu.
29.
Be to, Bendrojo Teismo aiškinimas kelia didelę piktnaudžiavimo riziką. Iš tikrųjų tam, kad nebūtų atsižvelgta į didele kaina vidaus rinkoje vykdomus pardavimus siekiant apskaičiuoti dempingą, pakaktų, kad eksportuotojai į savo pardavimų vidaus rinkoje sutartis įtrauktų sąlygą, pagal kurią numatoma, jog į kainą yra įskaičiuotas priedas, susijęs su bet kokiu dirbtiniu veiksniu, tariamai neturinčiu jokio ryšio su produkto verte, ir paskui tvirtintų, kad šie pardavimai nebuvo įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis ir apskaičiuojant normaliąją vertę į juos neturi būti atsižvelgiama.
30.
Be to, nuoroda į pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies k punktą, kurią skundžiamo sprendimo 38 punkte padarė Bendrasis Teismas, neturi prasmės, nes jame numatyti patikslinimai yra skirti tam tikriems skirtumams tarp normaliosios vertės ir eksporto kainos pašalinti ir taikytini tik nustačius šią vertę, o ne tam, kad ji būtų nustatyta.
31.
Galiausiai Taryba teigia, kad Bendrasis Teismas pakankamai nemotyvavo savo išvados ir taip pažeidė pareigą motyvuoti.
32.
Alumina teigia, priešingai, kad Bendrasis Teismas, aiškindamas pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis sąvoką, nepadarė jokios klaidos ir teisingai taikė Teisingumo Teismo praktikoje išplėtotus kriterijus. Taigi Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad pardavimai vidaus rinkoje, į kurių kainą įskaičiuotas rizikos priedas, negali būti laikomi įvykdytais įprastomis prekybos sąlygomis, nes jie neišplaukia nei iš įprasto pirkėjų elgesio, nei iš įprasto kainų sudarymo.
33.
Argumentas dėl piktnaudžiavimo rizikos yra klaidingas. Iš tikrųjų pati Komisija yra pripažinusi, kad Alumina pardavimams jos vieninteliam pirkėjui vidaus rinkoje buvo taikomas 25 % rizikos priedas, aiškiai skirtas neatsiskaitymo rizikai padengti, todėl Taryba negali teigti, jog šis priedas yra dirbtinis. Be to, nėra piktnaudžiavimo rizikos, nes Bendrasis Teismas savo pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis sąvokos aiškinimą aiškiai apribojo tokio rizikos priedo, kaip nagrinėjamoje byloje, buvimu.
34.
Galiausiai Alumina teigia, pirma, kad pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis sąvokos aiškinimas, kurį pateikė Bendrasis Teismas, atitinka teismo praktiką, todėl nepažeidžia teisinio saugumo principo ir, antra, kad Bendrasis Teismas pakankamai teisiškai motyvavo savo išvadas.
2. Vertinimas
35.
Tarybos apeliacinis skundas iš esmės yra susijęs su pardavimų „įprastomis prekybos sąlygomis“ („ordinary course of trade“) sąvokos aiškinimu, kurį skundžiamame sprendime pateikė Bendrasis Teismas ir kuris, jos nuomone, yra teisiškai klaidingas.
36.
Šiuo klausimu visų pirma primintina, kad pagal pagrindinio reglamento 1 straipsnio 2 dalį, siekiant nustatyti, ar tam tikras produktas parduodamas dempingo kaina, jo eksporto kaina turi būti palyginta su panašaus produkto kaina, įprastomis prekybos sąlygomis taikoma eksportuojančioje valstybėje.
37.
Taigi įprastų prekybos sąlygų sąvoka yra neatsiejama nuo dempingo sąvokos. Konkrečiau kalbant, ji neatsiejama nuo panašaus produkto normaliosios vertės, kuri, siekiant nustatyti dempingo buvimą, turi būti palyginta su eksporto kaina, nustatymo. Įprastų prekybos sąlygų sąvoka iš tikrųjų vartojama visoje pagrindinio reglamento 2 straipsnio A dalyje, kurioje yra nuostatos dėl normaliosios vertės nustatymo (
12
). Apskaičiuojant normaliąją vertę neturi būti atsižvelgiama į pardavimus, kurie nėra vykdomi įprastomis prekybos sąlygomis (
13
).
38.
Nors tai yra pagrindinė sąvoka, taikoma dempingo buvimui nustatyti, nei antidempingo susitarime, nei pagrindiniame reglamente nėra apibrėžta įprastų prekybos sąlygų sąvoka. Tačiau pagrindiniame reglamente yra pateikta tam tikrų nuorodų šiuo klausimu, nes jame aiškiai numatytos dvi pardavimų rūšys, kurios tam tikrais atvejais gali būti nelaikomos įprastomis prekybos sąlygomis, todėl apskaičiuojant normaliąją vertę į jų kainą gali būti neatsižvelgiama.
39.
Pirma, tai yra pardavimai tarp partnerių, kurie tarpusavyje susiję arba sudarę tarpusavio kompensacinį susitarimą. Pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalies trečią sakinį šių pardavimų kainos gali būti laikomos kainomis įprastomis prekybos sąlygomis tik jeigu nustatyta, kad tokie tarpusavio santykiai neturi įtakos šioms kainoms (
14
). Darytina išvada, kad nustatant normaliąją vertę į šių pardavimų kainas gali būti atsižvelgiama tik jei įrodyta, jog asociacijos arba sutartiniai santykiai tarp pardavėjo ir pirkėjo neturėjo įtakos šių kainų sudarymui.
40.
Antra, tai yra sandoriai, kai produktas parduodamas mažesne kaina nei gamybos sąnaudos. Pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 4 dalį (
15
) šie pardavimai gali būti nelaikomi pardavimais įprastomis prekybos sąlygomis, jeigu vykdomi pakankamai ilgą laiką, dideliais kiekiais ir tokiomis kainomis, kurios per pagrįstą laikotarpį nepadengia visų išlaidų.
41.
Akivaizdu, kad šios dvi pardavimų rūšys nėra vienintelės, kai pardavimai gali būti nevykdomi įprastomis prekybos sąlygomis. Iš tiesų savo praktikoje kitokiomis įvairiomis aplinkybėmis institucijos yra pripažinusios, kad pardavimai nebuvo vykdomi įprastomis prekybos sąlygomis (
16
).
42.
Pats Teisingumo Teismas jau turėjo progą nagrinėti įprastų prekybos sąlygų sąvoką. Sprendimuose Goldstar / Taryba (
17
) ir Ajinomoto ir NutraSweet / Taryba ir Komisija (
18
) jis yra nurodęs, jog įprastų prekybos sąlygų sąvoka susijusi su pačių pardavimų pobūdžiu ir ja siekiama, kad nustatant normaliąją vertę nebūtų atsižvelgiama į situacijas, kuriomis pardavimai vidaus rinkoje nėra vykdomi įprastomis prekybos sąlygomis, be kita ko, kai produktas parduodamas mažesne nei gamybos sąnaudos kaina arba kai sandoriai sudaromi tarp partnerių, kurie yra tarpusavyje susiję arba sudarę kompensacinį susitarimą.
43.
Ši teismo praktika – kaip, beje, matyti iš dviejų minėtų situacijų, kurios jau nurodytos pagrindiniame reglamente, ‐ yra grindžiama įprastų prekybos sąlygų sąvokos tikslu užtikrinti, kad normalioji vertė kuo labiau atitiktų įprastą panašaus produkto kainą eksportuotojo vidaus rinkoje. Taigi, jei pardavimas yra įvykdytas pagal sąlygas, kurios neatitinka prekybos praktikos, susijusios su panašaus produkto pardavimais minėtoje rinkoje laikotarpiu, kuris reikšmingas dempingui nustatyti, jis nėra tinkamas pagrindas panašaus produkto minėtoje rinkoje normaliajai vertei nustatyti ir į jį neturi būti atsižvelgiama (
19
).
44.
Remiantis visais šiais argumentais matyti, kad vertinimas siekiant nustatyti, ar pardavimai buvo, ar nebuvo įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, institucijų turi būti atliekamas kiekvienu konkrečiu atveju ir atsižvelgiant į įprastų prekybos sąlygų sąvokos tikslą, kuris nurodytas ankstesniame punkte. Atlikdamos šį vertinimą institucijos privalo atsižvelgti į visus su nagrinėjamais pardavimais susijusius svarbius veiksnius ir visas ypatingas aplinkybes (
20
).
45.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad kaina tėra vienas iš pardavimo sąlygų elementų, net jeigu jis yra pagrindinis. Taigi siekiant nustatyti, ar šis pardavimas atitinka įprastas prekybos sąlygas, jo kaina turi būti įvertinta atsižvelgiant į kitas sandorio sąlygas (
21
). Darytina išvada, kad nustatant panašaus produkto normaliąją vertę į pardavimo kainą gali būti atsižvelgiama tik išnagrinėjus visus svarbius veiksnius ir, be kita ko, atitinkamo pardavimo sąlygas.
46.
Šiuo klausimu reikėtų priminti, jog Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, kad vertindamos, ar pardavimai yra įprasto pobūdžio, institucijos turi nurodyti motyvus, kurie negali apsiriboti neginčytinais tvirtinimais, prilygstančiais paprastai nuorodai į norminius aktus (
22
).
47.
Dėl pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis sąvokos dar reikia pridurti, kad, kaip skundžiamo sprendimo 29 punkte yra pažymėjęs – manau, teisingai – Bendrasis Teismas, šios sąvokos turinys yra objektyvus.
48.
Tai reiškia, pirma, kad pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis sąvoka gali remtis ne tik institucijos, kad užkirstų kelią veiksmams, galintiems nuslėpti dempingą arba jo mastą, bet ir konkretūs ūkio subjektai, esant aplinkybių, darančių poveikį įprastoms prekybos sąlygoms (
23
).
49.
Antra, iš to, kad šios sąvokos turinys yra objektyvus, matyti, jog nustatant, ar prekybos sandoris atitinka įprastas sąlygas, turi būti remiamasi objektyviais veiksniais, susijusiais su šiuo sandoriu. Tačiau įprastas tam tikro sandorio pobūdis gali būti ginčijamas esant subjektyviems veiksniams, kurie, nors ir gali turėti poveikį nustatant konkretaus prekybos sandorio sąlygas, vis dėlto yra susiję išimtinai su ypatingais sandorio šalių arba vienos iš jų požymiais. Tokiais atvejais atsižvelgimas į šiuos subjektyvius veiksnius nustatant prekybos sandorio sąlygas gali neatspindėti įprastų prekybos sąlygų atitinkamoje šalyje. Taigi, manau, atsižvelgimas į tokius konkrečius subjektyvius veiksnius nustatant pardavimo sąlygas gali paneigti, – nebent kitaip parodytų kiekvieno konkretaus atvejo vertinimas, – kad šis pardavimas gali būti laikomas įvykdytu „įprastomis prekybos sąlygomis“.
50.
Galiausiai, manau, taip pat svarbu pažymėti, jog vertindamos kiekvieną konkretų atvejį tam, kad nustatytų, ar pardavimai buvo įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, institucijos turi turėti tam tikrą diskreciją tiek nustatyti, kokie veiksniai yra svarbūs kiekvienu atskiru atveju, tiek konkrečiai vertinti šiuos veiksnius pagal kiekvieno atvejo ypatumus.
51.
Tai, kad institucijos turi šią diskreciją, manau, patvirtina pačiame pagrindiniame reglamente vartojami žodžiai, kalbant apie dviejų rūšių sandorius, minėtus šios išvados 39 ir 40 punktuose, kurie tam tikromis sąlygomis gali nebūti prekyba įprastomis sąlygomis, t. y. pardavimai tarp susijusių partnerių arba tarp kompensacinį susitarimą sudariusių šalių ir pardavimai mažesne nei sąnaudos kaina. Iš tiesų tai, kad atitinkamose pagrindinio reglamento nuostatose vartojamas veiksmažodis „galėti“, rodo, jog kompetentingos institucijos turi tam tikrą diskreciją konkrečiu atveju vertinti šių rūšių pardavimus kaip įvykdytus įprastomis prekybos sąlygomis (
24
). Taigi manau, kad jei institucijos turi tokią diskreciją vertinti, ar prekybos sandoriai, priklausantys aiškiai pagrindiniame reglamente numatytoms sandorių rūšims, yra įprasto pobūdžio, a fortiori jos turi diskreciją vertinti, ar minėtame reglamente aiškiai nenumatyti sandoriai yra tokio pobūdžio.
52.
Atsižvelgiant būtent į šiuos samprotavimus, manau, reikia išnagrinėti Tarybos argumentus, pateiktus dėl skundžiamo sprendimo.
53.
Dėl Tarybos kaltinimo, jog Bendrasis Teismas, remdamasis principu, kad pardavimai yra vykdomi įprastomis prekybos sąlygomis tik jei kaina atspindi produkto vertę, padarė teisės klaidą, manau, kad šis kaltinimas grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo supratimu.
54.
Iš tikrųjų minėto sprendimo 36–39 punktuose, remdamasis to paties sprendimo 27–30 punktuose išdėstytais argumentais, Bendrasis Teismas tik nusprendė, kad jei į tokį priedą, kaip nagrinėjamasis, atsižvelgiama nustatant normaliąją vertę, į šios vertės apskaičiavimą įtraukiamas veiksnys, negalintis lemti kainos, kuria produktas būtų parduodamas kilmės valstybėje įprastomis sąlygomis, bet išimtinai susijęs su konkretaus pirkėjo vidaus rinkoje finansiniu pajėgumu. Bendrojo Teismo teigimu, dėl tokio veiksnio įtraukimo į normaliosios vertės apskaičiavimą dirbtinai padidinamas šio apskaičiavimo rezultatas, kuris nebeatspindi kuo tikslesnės tos produkto pardavimo kainos, kokia būtų, jei tas produktas būtų parduotas kilmės valstybėje įprastomis prekybos sąlygomis.
55.
Manau, taip samprotaujant nėra daroma jokia teisės klaida. Iš tiesų nėra ginčijama, kad nagrinėjamas priedas nėra susijęs su objektyviu veiksniu, turinčiu poveikį kainos sudarymui; jis labiau susijęs su subjektyviu veiksniu, kuris, remiantis Bendrojo Teismo vartojamais žodžiais, „išimtinai susijęs su konkretaus pirkėjo vidaus rinkoje finansiniu pajėgumu“ (
25
).
56.
Nors atitinkamų produktų pirkėjo finansinis pajėgumas iš tikrųjų gali būti veiksnys, galintis turėti įtakos konkretaus pardavimo kainos sudarymui (arba kitoms sandorio sąlygoms), vis dėlto jis yra išimtinai susijęs su ypatinga šio nagrinėjamo prekybos sandorio šalies savybe. Taigi, kaip nusprendžiau šios išvados 49 punkte, jei vykdant pardavimą yra tokios rūšies subjektyvių veiksnių, tai neleidžia šio pardavimo laikyti „įprastu“, nebent būtų nustatyta kitaip kiekvienu konkrečiu atveju išnagrinėjus visus svarbius veiksnius, atsižvelgiant į įprastų prekybos sąlygų sąvokos tikslą, minėtą šios išvados 43 punkte.
57.
Priešingai, nei teigia Taryba, manau, kad, atvirkščiai, iš skundžiamo sprendimo nematyti, jog Bendrasis Teismas nusprendė, kad pardavimai yra įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis tik tuomet, kai pardavimo kaina atspindi produkto vertę.
58.
Tiesa, skundžiamo sprendimo 36 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad nagrinėjamas priedas „neatspindi parduoto produkto vertės dalies ir nėra susijęs su jo savybėmis“, o to paties sprendimo 38 punkte jį net įvertino kaip „veiksnį, kuris neatspindi parduodamo produkto vertės dalies“. Tačiau manau, jog būtų klaidinga šiuos skundžiamo sprendimo punktus aiškinti taip, kad juose Bendrasis Teismas išreiškė principinius teiginius, pagal kuriuos įprastas pardavimų pobūdis neišvengiamai priklauso nuo to, ar jų kaina atspindi produkto vertę.
59.
Atsižvelgdamas į argumentus, kuriuos pateikiau šios išvados 36–51 punktuose, manau, kad tokie principiniai teiginiai iš tiesų būtų klaidingi, nes įprastų prekybos sąlygų sąvoka yra susijusi su pačių pardavimų pobūdžiu ir reiškia, kad kiekvienu konkrečiu atveju turi būti įvertinta daugelis veiksnių, tarp kurių kaina yra tik vienas iš jų.
60.
Bendrojo Teismo teiginiai skundžiamo sprendimo 36 ir 38 punktuose visiškai neišreiškia tam tikro principo ir, manau, turi būti suprantami kaip nuoroda į tai, kad ypatingomis bylos aplinkybėmis nagrinėjamas priedas buvo ne objektyvus veiksnys, darantis poveikį kainos sudarymui, pavyzdžiui, produkto vertė arba jo savybės, o buvo labiau susijęs su subjektyviu veiksniu, t. y. konkretaus pirkėjo vidaus rinkoje finansiniu pajėgumu.
61.
Konkrečiai dėl Tarybos argumento, susijusio su piktnaudžiavimo rizika, reikia pažymėti, pirma, kaip nurodžiau šios išvados 50 ir 51 punktuose, kad institucijos turi tam tikrą diskreciją tiek dėl klausimo, į kokius objektyvius svarbius veiksnius reikia atsižvelgti, tiek dėl tų veiksnių vertinimo. Be to, galimi ūkio subjektų, kurių atžvilgiu vykdomas tyrimas, argumentai siekiant užginčyti vieno ar kelių sandorių įprastą pobūdį turi būti patvirtinti informacija arba dokumentais, įrodančiais tvirtinamas aplinkybes. Taigi pačios institucijos turi įvertinti įrodymus, pateiktus šiems tvirtinimams pagrįsti, nes pagal pagrindinio reglamento 18 straipsnio 1 dalį jos gali neatsižvelgti į melagingą arba klaidingą informaciją. Šiuo klausimu pažymėtina, kad šioje byloje pačiame ginčijamame reglamente patvirtinamas pateiktos informacijos patikimumas (
26
).
62.
Dėl Tarybos argumento, susijusio su tariamai klaidinga Bendrojo Teismo nuoroda į pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies k punktą, manau, kad jis nereikšmingas. Iš tikrųjų, net jei būtų nustatyta, kad ši nuoroda klaidinga, tai neturėtų jokio poveikio pardavimų įprastomis sąlygomis sąvokos aiškinimo, kurį Bendrasis Teismas pritaikė skundžiamame sprendime, tikslumui ir vien to nepakaktų, kad būtų galima panaikinti skundžiamą sprendimą.
63.
Remiantis visais šiais argumentais matyti, kad Tarybos kaltinimas dėl teisės klaidos aiškinant pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis sąvoką, turi būti atmestas, nes yra grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo supratimu. Be to, taip suprantama Bendrojo Teismo analizė negali sukelti jokio teisinio nesaugumo, todėl Tarybos kaltinimas dėl teisinio saugumo principo pažeidimo taip pat turi būti atmestas.
64.
Iš atliktos analizės matyti, jog skundžiamo sprendimo motyvuose aiškiai ir nedviprasmiškai išdėstyti Bendrojo Teismo argumentai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su priimto sprendimo pagrindimu, o Teisingumo Teismas – vykdyti jo teisminę kontrolę (
27
). Manau, darytina išvada, kad kaltinimas dėl pareigos motyvuoti pažeidimo, kuris nėra pagrįstas jokiu konkrečiu argumentu, taip pat turi būti atmestas.
65.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau atmesti Tarybos apeliacinio skundo vienintelį pagrindą ir atitinkamai – visą apeliacinį skundą.
VI – Dėl bylinėjimosi išlaidų
66.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Tarybos vienintelis apeliacinio skundo pagrindas atmestas, o Alumina prašė priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas, šis prašymas turi būti patenkintas.
VII – Išvada
67.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlau:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Europos Sąjungos Taryba padengia savo ir Alumina d.o.o patirtas bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	T‑304/11, EU:T:2013:224.
(
3
)	OL L 125, p. 1.
(
4
)	OL L 343, p. 51.
(
5
)	OL C 40, p. 5.
(
6
)	OL L 298, p. 27.
(
7
)	Žr. laikinojo reglamento 3, 10 ir 11 konstatuojamąsias dalis.
(
8
)	Žr. laikinojo reglamento 21–26 konstatuojamąsias dalis.
(
9
)	Žr. ginčijamo reglamento 20 konstatuojamąją dalį.
(
10
)	Žr. Sprendimą Taryba /
Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, 55 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
11
)	1994 m. balandžio 15 d. Marakeše pasirašytos ir 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (OL L 336, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 80) patvirtintos Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties 1A priede pateikiama Sutartis (OL L 336, p. 103; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 189).
(
12
)	Konkrečiau kalbant, ši sąvoka yra tiek pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, kurioje nustatyta, kad normalioji vertė paprastai nustatoma pagal kainas, kurias įprastomis prekybos sąlygomis moka arba turi mokėti nepriklausomi pirkėjai eksportuojančioje valstybėje, tiek to paties reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalyse, kuriose numatytas normaliosios vertės nustatymas, grindžiamas faktiniais duomenimis apie tiriamojo eksportuotojo ar gamintojo panašaus produkto gamybą ir pardavimus įprastomis prekybos sąlygomis.
(
13
)	Šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 24 d. PPO apeliacinės institucijos pranešimo byloje DS 184 „Jungtinės Valstijos – Antidempingo priemonės tam tikriems Japonijos kilmės karštai valcuotiems plieno produktams“ 139 punktą.
(
14
)	Dėl kainų, taikomų tarp kompensacinius susitarimus sudariusių šalių, žr. Sprendimą Petrotub ir Republica (C‑76/00 P, EU:C:2003:4, visų pirma 85 punktas).
(
15
)	Ši nuostata atitinka antidempingo susitarimo 2.2.1 straipsnį.
(
16
)	Pavyzdžiui, žr. 1991 m. rugsėjo 23 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2818/91, kuriuo importuojamiems Brazilijos, Egipto ir Turkijos kilmės medvilnės verpalams nustatomas laikinasis antidempingo muitas ir užbaigiama procedūra dėl Indijos ir Tailando kilmės medvilnės verpalų (OL L 271, p. 17), 13 konstatuojamąją dalį arba 2000 m. balandžio 19 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 837/2000, kuriuo tam tikriems importuojamiems Indijos, Malaizijos, Kinijos Liaudies Respublikos ir Korėjos Respublikos kilmės spalvoto vaizdo katodinių spindulių kineskopams nustatomas laikinasis antidempingo muitas (OL L 102, p. 15), 11 konstatuojamąją dalį.
(
17
)	C‑105/90, EU:C:1992:69, 13 punktas.
(
18
)	C‑76/98 P ir C‑77/98 P, EU:C:2001:234, 39 punktas.
(
19
)	Šiuo klausimu taip pat žr. 2001 m. liepos 24 d. PPO apeliacinės institucijos pranešimo, minėto šios išvados 13 išnašoje, 140 punktą.
(
20
)	Šio požiūrio dėl kiekvieno konkretaus atvejo vertinimo taip pat laikosi United States Court of International Trade. Šiuo klausimu žr. CEMEX SA
v. United States, 19 cit 587 (1995); NTN
Bearing Corp. of America
v. United States, 23 cit 486 (1999) ir Bergerac NC
v. United States, 102 F. supp. 2e 497 (2000).
(
21
)	Šiuo klausimu taip pat žr. 2001 m. liepos 24 d. PPO apeliacinės institucijos pranešimo, minėto šios išvados 13 išnašoje, 142 punktą.
(
22
)	Žr. Sprendimą Petrotub ir Republica (EU:C:2003:4, 87 punktas).
(
23
)	Žr. skundžiamo sprendimo 29 ir 30 punktus.
(
24
)	Šiuo klausimu pažymėtina, kad veiksmažodis „galėti“ (versijoje anglų kalba – „may“) taip pat yra vartojamas antidempingo susitarimo 2.2.1 straipsnyje, kuris, kaip pažymėjau šios išvados 15 išnašoje, atitinka pagrindinio reglamento 2 straipsnio 4 dalį.
(
25
)	Skundžiamo sprendimo 36 punktas in fine. Šiuo klausimu pažymėtina, kad net jei šis vertinimas būtų ginčijamas, bet kuriuo atveju tai būtų faktinių aplinkybių vertinimas, kurio kontrolės Teisingumo Teismas nevykdo.
(
26
)	Žr. ginčijamo reglamento 20 punktą ir šios išvados 11 punktą.
(
27
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Areva ir kt. / Komisija (C‑247/11 P, EU:C:2014:257, 54 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).