61999CJ0459_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑459/99
dėl Conseil d’État
(Belgija) pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje byloje tarp
Mouvement contre le racisme, l'antisémitisme et la xénophobie ASBL (MRAX)
ir
Belgijos valstybės
dėl 1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 64/221/EEB dėl užsienio piliečių judėjimui ir gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo (OL 56, 1964, p. 850) 1 straipsnio 2 dalies, 3 straipsnio 3 dalies ir 9 straipsnio 2 dalies, 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvos 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo (OL L 257, p. 13) 3 ir 4 straipsnių, 1973 m. gegužės 21 d. Direktyvos 73/148/EEB dėl valstybių narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų, susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo (OL L 172, p. 14) 3 ir 6 straipsnių bei 1995 m. rugsėjo 25 d. Tarybos reglamento Nr. 2317/95, nustatančio trečiąsias šalis, kurių piliečiai privalo turėti vizas, kirsdami išorines valstybių narių sienas (OL L 234, p. 1), išaiškinimo,
TEISINGUMO TEISMAS,
kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai N. Colneric, ir S. von Bahr, teisėjai C. Gulmann, D. A. O. Edward, J. P. Puissochet, M. Wathelet, R. Schintgen ir J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas),
generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
posėdžio sekretorius H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius,
išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
– Mouvement contre le racisme, l'antisémitisme et la xénophobie ASBL (MRAX), atstovaujamo advokato I. de Voron,
– Belgijos vyriausybės, atstovaujamos advokatų E. Matterne ir E. Derriks,
– Austrijos vyriausybės, atstovaujamos A. Längle,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Michard, C. O'Reilly ir N. Yerrell,
susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
išklausęs 2001 m. gegužės 29 d. posėdyje Mouvement contre le racisme, l'antisémitisme et la xénophobie ASBL (MRAX), Belgijos vyriausybės ir Komisijos pareikštas žodines pastabas,
susipažinęs su 2001 m. rugsėjo 13 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 1999 m. gruodžio 2 d., Conseil d’État (Valstybės taryba) pagal EB sutarties 234 straipsnį pateikė keturis prejudicinius klausimus dėl 1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 64/221/EEB dėl užsienio piliečių judėjimui ir gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo (OL 1964, 56, p. 850) 1 straipsnio 2 dalies, 3 straipsnio 3 dalies ir 9 straipsnio 2 dalies, 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvos 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo (OL L 257, p. 13) 3 ir 4 straipsnių, 1973 m. gegužės 21 d. Direktyvos 73/148/EEB dėl valstybių narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų, susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo (OL L 172, p. 14) 3 ir 6 straipsnių bei 1995 m. rugsėjo 25 d. Tarybos reglamento Nr. 2317/95, nustatančio trečiąsias šalis, kurių piliečiai privalo turėti vizas, kirsdami išorines valstybių narių sienas (OL L 234, p. 1), išaiškinimo.
2. Šie klausimai kilo byloje tarp Mouvement contre le racisme, l'antisémitisme et la xénophobie ASBL (MRAX)
(toliau – MRAX ) ir Belgijos valstybės dėl prašymo panaikinti 1997 m. rugpjūčio 28 d. Vidaus reikalų ir Teisingumo ministrų aplinkraštį dėl ketinimo sudaryti santuoką viešo skelbimo procedūros ir dėl dokumentų, kuriuos būtina pateikti, norint gauti vizą siekiant sudaryti santuoką Karalystėje ar susijungti šeimoms, kai santuoka sudaryta užsienyje ( Moniteur belge,
1997 m. spalio 1 d., p. 25905, toliau – 1997 m. rugpjūčio 28 d. aplinkraštis).
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisė
3. 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2) 1 straipsnio 1 dalis numato:
„Visi valstybės narės piliečiai, nepriklausomai nuo jų gyvenamosios vietos, turi teisę įsidarbinti ir dirbti kitos valstybės narės teritorijoje pagal įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tos šalies piliečių įdarbinimą, nuostatas“.
4. Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnyje teigiama:
„1. Asmenys, nepriklausomai nuo jų pilietybės, turi teisę gyventi kartu su valstybės narės piliečiu, kuris dirba kitos valstybės narės teritorijoje, jeigu jie yra:
a) jo sutuoktinis ir jų tiesiosios žemutinės giminystės linijos giminaičiai, kuriems yra iki 21 metų arba kurie yra jų išlaikytiniai;
b) darbuotojo išlaikomi jo ir jo sutuoktinio tiesiosios aukštutinės giminystės linijos giminaičiai.
2. Valstybės narės turi stengtis priimti ir kitus 1 dalyje nenurodytus tokios šeimos narius, jeigu jie yra išlaikomi to darbuotojo arba gyvena jo namuose, esančiuose šalyje, iš kurios jis atvyko.
3. Dėl 1 ir 2 dalyje nurodytų priežasčių, tas darbuotojas savo šeimą turi aprūpinti tokiu būstu, kokiame paprastai gyvena vietiniai darbuotojai to rajono, kuriame jis yra įsidarbinęs; tačiau dėl šios nuostatos neturi būti diskriminacijos tarp vietinių darbuotojų ir iš kitų valstybių narių atvykusi darbuotojų.“ (Pataisytas vertimas)
5. Pagal Direktyvos 68/360 1 straipsnį valstybės narės, veikdamos kaip nurodyta šioje direktyvoje, panaikina apribojimus dėl minėtų valstybių piliečių bei jų šeimos narių, kuriems taikomas Reglamentas Nr. 1612/68, judėjimo ir gyvenamosios vietos.
6. Direktyvos 68/360 3 straipsnis numato:
„1. Valstybės narės leidžia asmenims, minėtiems 1 straipsnyje, atvykti į jų teritoriją tiesiog pateikus galiojantį asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą arba pasą.
2. Šie asmenys neprivalo turėti įvažiavimo vizos ar kito lygiaverčio dokumento, išskyrus tuos šeimos narius, kurie nėra valstybės narės piliečiai. Valstybės narės suteikia šiems asmenims visas galimybes gauti reikalingą vizą.“
7. Direktyvos 68/360 4 straipsnio 1 dalis numato, jog valstybės narės suteikia teisę apsigyventi savo teritorijoje asmenims, išvardytiems 1 straipsnyje, galintiems pateikti 4 straipsnio 3 dalyje nurodytus dokumentus.
8. Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 3 dalies antrą įtrauką tokie darbuotojo šeimos narių dokumentai yra:
„c) dokumentas, su kuriuo jie atvyko į jų teritoriją;
d) dokumentas, išduotas jų kilmės valstybės arba valstybės, iš kurios jie atvyko, kompetentingos institucijos, įrodantis jų giminystės ryšius;
e) tais atvejais, kurie išvardyti Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 10 straipsnio 1 ir 2 dalyse, dokumentas išduotas jų kilmės valstybės arba valstybės, iš kurios jie atvyko, kompetentingos institucijos, įrodantis, kad jie toje šalyje yra darbuotojo išlaikytiniai arba gyvena jo namuose.“
9. Direktyvos 68/360 10 straipsnis nustato:
„Valstybės narės nenukrypsta nuo šios direktyvos nuostatų, išskyrus atvejus, susijusius su viešąja tvarka, visuomenės saugumu ar jos sveikata.“
10. Pagal Direktyvos 73/148 1 straipsnio 1 dalį:
„1. Valstybės narės, laikydamosi šioje direktyvoje nustatytos tvarkos, panaikina:
a) valstybės narės piliečiams, įsisteigusiems arba norintiems įsisteigti kitoje valstybėje narėje, kad galėtų verstis savarankiškai dirbančių asmenų veikla, arba norintiems teikti paslaugas toje valstybėje narėje;
b) valstybės narės piliečiams, norintiems vykti į kitą valstybę narę kaip paslaugų gavėjai;
c) tokių piliečių sutuoktiniui (-ei) ir vaikams iki dvidešimt vienerių metų amžiaus, neatsižvelgiant į jų pilietybę;
d) tokių piliečių ir jų sutuoktinių giminaičiams pagal tiesiąją aukštutinę ir tiesiąją žemutinę giminystės liniją, kurie yra išlaikomi tų piliečių ir jų sutuoktinių, neatsižvelgiant į jų pilietybę, judėjimo ir gyvenimo apribojimus.“
11. Direktyvos 73/148 3 straipsnis iš esmės pakartoja Direktyvos 68/360 3 straipsnio turinį.
12. Direktyvos 73/148 4 straipsnio 1 dalis nustato:
„1. Kiekviena valstybė narė kitų valstybių narių piliečiams, norintiems įsisteigti jos teritorijoje, kad galėtų verstis savarankiškai dirbančių asmenų veikla, suteikia teisę nuolat gyventi, kai remiantis Sutartimi panaikinami tokios veiklos apribojimai.
Teisei apsigyventi įrodyti išduodamas „Europos Bendrijų valstybės narės piliečio leidimas gyventi“. Šis dokumentas galioja ne trumpiau kaip penkerius metus nuo išdavimo dienos ir yra automatiškai atnaujinamas.
< ... > “
13. Direktyvos 73/148 6 straipsnis numato:
„Valstybė narė leidimui gyventi gauti ar teisei gyventi nereikalauja pareiškėjo pateikti jokių kitų dokumentų, išskyrus:
a) asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą ar pasą, kurį pateikęs jis atvyko į valstybės narės teritoriją;
b) įrodymą, kad jis arba ji priklauso 1 ir 4 straipsniuose minėtai asmenų grupei.“
14. Direktyvos 73/148 8 straipsnis iš esmės pakartoja Direktyvos 68/360 10 straipsnio turinį.
15. Pagal Direktyvos 64/221 1 straipsnį:
„1. Šios direktyvos nuostatos taikomos kiekvienam valstybės narės piliečiui, gyvenančiam kitoje Bendrijos valstybėje narėje ar keliaujančiam į ją tam, kad galėtų užsiimti pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbančio asmens veikla arba būti paslaugų gavėju.
2. Šios nuostatos taip pat taikomos sutuoktiniui ir šeimos nariams, kuriems taikomos šioje srityje pagal Sutartį priimtų reglamentų ir direktyvų nuostatos.“
16. Direktyvos 64/221 2 straipsnis nustato:
„1. Ši direktyva susijusi su visomis priemonėmis dėl atvykimo į jų teritoriją, leidimų gyventi išdavimo ar jų pratęsimo, arba išsiuntimo iš jų teritorijos, kurių valstybės narės imasi viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais.
2. Tokie sumetimai negali būti grindžiami ekonominiais tikslais.“
17. Direktyvos 64/221 3 straipsnyje teigiama:
„1. Priemonės, kurių buvo imtasi viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo sumetimais, grindžiamos išimtinai tam tikro asmens asmeniniu elgesiu.
2. Teistumai patys savaime nėra pagrindas imtis tokių priemonių.
3. Asmens tapatybę patvirtinančio dokumento ar paso, kuriuo asmuo naudojasi, kad atvyktų į priimančiąją šalį ir gautų leidimą gyventi joje, negaliojimas nėra pakankama priežastis išsiųsti jį iš šios šalies teritorijos.
4. Valstybė, išdavusi asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą ar pasą, leidžia tokio dokumento savininkui dar kartą atvykti į savo teritoriją be jokių formalumų netgi tuo atveju, kai toks dokumentas nebegalioja arba kai savininko pilietybė yra ginčytina.“
18. Pagal Direktyvos 64/221 8 straipsnį:
„Atitinkamas asmuo dėl sprendimo leisti atvykti, atsisakyti išduoti ar pratęsti leidimą gyventi arba išsiųsti iš teritorijos naudojasi tokiomis pat teisės gynimo priemonėmis, kuriomis gali naudotis minėtos valstybės piliečiai dėl tokių administracinių aktų.“
19. Pagal Direktyvos 64/221 9 straipsnį:
„1. Išskyrus skubos atvejus, tais atvejais, kai nėra numatyta teisė paduoti apeliacinį skundą teismui arba kai toks apeliacinis skundas gali būti paduotas tik dėl sprendimo teisinio galiojimo, arba kai apeliacinis skundas negali turėti sustabdomojo poveikio, administracinės institucijos nepriima neigiamo sprendimo dėl leidimo gyventi pratęsimo arba dėl nutarties išsiųsti leidimo gyventi turėtoją iš teritorijos, kol nesužinoma priimančiosios šalies kompetentingos institucijos, kurioje minėtas asmuo naudojasi tokiomis teisėmis į gynybą ir į pagalbą arba atstovavimą, kurias numato tos šalies vidaus teisės aktai, nuomonė.
Ši institucija nėra ta pati, kuri įgaliota priimti sprendimus atsisakyti pratęsti leidimus gyventi arba priimti nutartis išsiųsti.
2. Kiekvienas sprendimas dėl atsisakymo atitinkamam asmeniui pirmą kartą išduoti leidimą gyventi arba dėl nutarties jį išsiųsti prieš išduodant tokį leidimą, tais atvejais, kai to prašo toks asmuo, yra perduodamas svarstyti institucijai, kurios išankstinę nuomonę būtina gauti pagal šio straipsnio 1 dalyje išdėstytas nuostatas. Atitinkamas asmuo po to turi teisę asmeniškai pateikti savo paaiškinimus, išskyrus atvejus, kai tai prieštarauja nacionalinio saugumo interesams.“
20. Reglamentas Nr. 2317/95 buvo panaikintas 1997 m. birželio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimu Parlamentas prieš Tarybą
(C‑392/95, Rink. p. I‑3213). Teisingumo Teismas vis dėlto nusprendė, kad panaikinto reglamento nuostatos galios, kol Europos Sąjungos Taryba šiuo klausimu priims naują reglamentą .
21. Pagal Reglamento Nr. 2317/95 5 straipsnį:
„Pagal šį reglamentą „viza“ ? tai valstybės narės išduotas leidimas arba jos priimtas sprendimas, reikalingas atvykti į jos teritoriją:
– turint tikslą būti toje valstybėje narėje arba keliose valstybėse narėse iš viso ne ilgiau kaip tris mėnesius,
– vykstant tranzitu per tos valstybės narės arba kelių valstybių narių teritoriją, išskyrus
tranzitą per tarptautines oro uostų zonas bei pervažiavimą tarp oro uostų valstybėse narėse.“
22. 1999 m. kovo 12 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 574/1999, nustatantį trečiąsias šalis, kurių piliečiai privalo turėti vizas, kirsdami išorines valstybių narių sienas (OL L 72, p. 2). Šį reglamentą pakeitė 2001 m. kovo 15 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 539/2001, nustatantis trečiųjų šalių, kurių piliečiai, kirsdami išorines sienas, privalo turėti vizas, ir trečiųjų šalių, kurių piliečiams toks reikalavimas netaikomas, sąrašus (OL L 81, p. 1).
Nacionalinė teisė
23. 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo dėl užsieniečių atvykimo į Belgijos teritoriją, pasilikimo, įsikūrimo ir išsiuntimo iš jos ( Moniteur belge, 1980 m. gruodžio 31 d.) su pakeitimais, padarytais 1996 m. liepos 15 d. Įstatymu ( Moniteur belge, 1996 m. spalio 12 d.) (toliau – 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymas), 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje teigiama:
„Į Karalystę gali atvykti asmuo, turintis:
< ... >
2) galiojantį pasą ar jį atstojantį kelionės dokumentą, kuriame yra Belgijoje galiojanti viza arba ją atstojantis leidimas, išduotas Belgijos ar valstybės, tarptautinės konvencijos dėl išorės sienų kirtimo, kuri privaloma Belgijai, dalyvės, diplomatinio ar konsulinio atstovo.“
24. Šio įstatymo 3 straipsnio pirmosios pastraipos 2 punktas leidžia „už sienų kontrolę atsakingoms institucijoms“ grąžinti užsieniečius, kurie „bando įvažiuoti į Karalystę nepateikdami 2 straipsnyje nurodytų dokumentų.“
25. Šio įstatymo 7 straipsnio pirmosios pastraipos 1 ir 2 punktai numato kompetentingo ministro ar jo įgaliotojo asmens teisę įpareigoti išvykti iš šalies per tam tikrą laiką užsienietį, kuris neturi leidimo gyventi ar kuriam neleidžiama apsigyventi ar įsikurti ilgesniam nei trijų mėnesių laikotarpiui Karalystėje:
„1) jei jis pasilieka Karalystės teritorijoje neturėdamas 2 straipsnyje nurodytų dokumentų;
2) jei jis pasilieka Karalystėje ilgesniam nei 6 straipsnyje numatytam laikotarpiui arba nepateikia įrodymų, jog šis laikotarpis nepasibaigė.“
26. 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 40 straipsnio 2–6 dalys numato:
„2. Šio įstatymo taikymo tikslais EB užsienietis reiškia Europos Bendrijų valstybės narės pilietį, kuris gyvena ar apsilanko Karalystėje ir kuris joje:
1) dirba arba ketina dirbti savarankiškai ar pagal darbo sutartį;
2) naudojasi ar ketina pasinaudoti teikiamomis paslaugomis;
3) naudojasi ar ketina pasinaudoti apsistojimo teise;
4) nutraukęs Bendrijoje profesinę veiklą, naudojasi ar ketina pasinaudoti gyvenimo šalyje teise;
5) pripažintoje mokslo įstaigoje lanko ar ketina lankyti profesinio mokymo kursus, kai jie yra pagrindinė veikla;
6) nepriklauso nė vienai iš 1–5 punktuose nurodytų asmenų kategorijai.
3. Jeigu šiame įstatyme nenumatyta kitaip, 2 (dalies) 1, 2 ir 3 punktuose nurodytam EB užsieniečiui, neatsižvelgiant į pilietybę, prilyginami šie asmenys, jei jie atvyksta įsikurti ar įsikuria kartu su juo:
1) sutuoktinis;
< ... >
4. Jeigu šiame įstatyme nenumatyta kitaip, 2 (dalies) 4 ir 6 punktuose nurodytam EB užsieniečiui, neatsižvelgiant į pilietybę, prilyginami šie asmenys, jei jie atvyksta įsikurti ar įsikuria kartu su juo:
1) sutuoktinis;
< ... >
5. Jeigu šiame įstatyme nenumatyta kitaip, 2 (dalies) 5 punkte nurodytam EB užsieniečiui prilyginami, neatsižvelgiant į jų pilietybę, jo vaikai ir sutuoktinis arba jų išlaikomi sutuoktinio vaikai, jei jie atvyksta įsikurti ar įsikuria kartu su juo.
6. EB užsieniečiui taip pat prilyginamas Belgijos piliečio sutuoktinis, kuris atvyksta įsikurti ar įsikuria kartu su juo, bei jų tiesiosios žemutinės giminystės linijos giminaičiai, kuriems yra iki 21 metų arba kurie yra jų išlaikytiniai, taip pat jų išlaikomi tiesiosios aukštutinės giminystės linijos giminaičiai bei šių giminaičių sutuoktiniai, jei jie atvyksta įsikurti ar įsikuria kartu su jais.
27. 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 41 straipsnis nustato:
„Teisė atvykti į Karalystę pripažįstama EB užsieniečiui, jei jis pateikia galiojantį asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą ar pasą.
40 straipsnyje minimi jo sutuoktinis ir šeimos nariai, kurie neturi Europos Bendrijų valstybės narės pilietybės, privalo pateikti 2 straipsnyje nurodytą dokumentą.
Asmeniui, kuris turi Belgijos valdžios institucijos išduotą dokumentą, kurį pateikus jam buvo leista atvykti į Bendrijų valstybę narę bei joje apsigyventi, leidžiama be kliūčių patekti į Belgijos teritoriją, net jei yra ginčijama jo pilietybė ar jei šio dokumento galiojimo laikas pasibaigęs.“
28. 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 42 straipsnis numato:
„EB užsieniečių apsigyvenimo teisė pripažįstama, atsižvelgiant į Karaliaus, remiantis Europos Bendrijų reglamentais ir direktyvomis, nustatomas sąlygas ir laikotarpį.
Teisę apsigyventi patvirtina Karaliaus numatytais atvejais ir sąlygomis, remiantis šiais reglamentais ir direktyvomis, išduotas leidimas.
Sprendimas dėl leidimo gyventi išdavimo priimamas kuo greičiau ir ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo prašymo pateikimo.“
29. 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 43 straipsnis nustato:
„Uždrausti EB užsieniečiui atvykti į šalį ar joje apsigyventi galima tik viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, laikantis šių sąlygų:
< ... >
3) dokumento, kuris leido atvykti į Belgijos teritoriją ir joje apsigyventi, galiojimo pasibaigimas pats savaime negali pateisinti išsiuntimo iš šalies;
< ... > “
30. 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 44 straipsnio pirmosios pastraipos 1 punktas numato:
„64 straipsnyje nurodytą prašymą dėl sprendimo peržiūrėjimo galima paduoti dėl:
1) atsisakymo išduoti leidimą gyventi EB užsieniečiui, kuriam suteikta teisė apsigyventi pagal 42 straipsnį, bei dėl sprendimo išsiųsti iš šalies iki tokio leidimo išdavimo.“
31. Pagal 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 64 straipsnį:
„Be 44 ir 44a straipsniuose nurodytų sprendimų, prašymą ministrui dėl peržiūrėjimo, atsižvelgiant į toliau išdėstytas nuostatas, galima paduoti ir dėl:
1) atsisakymo pagal 11 straipsnį pripažinti teisę į apsigyvenimą;
2) grąžinimo atgal;
3) prašymo dėl leidimo įsikurti atmetimo;
< ... >
7) sprendimo pagal 22 straipsnį, nurodančio užsieniečiui išvykti iš tam tikrų vietų, nesilankyti jose arba gyventi tam tikroje vietoje;
8) atsisakymo suteikti leidimą gyventi Belgijoje studijuoti norinčiam užsieniečiui.“
32. 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 69 straipsnis numato:
„Ieškinys dėl panaikinimo pagal 1973 m. sausio 12 d. konsoliduotų Įstatymų dėl Conseil d’État 14 straipsnį gali būti paduodamas dėl sprendimo, kuriuo atsisakoma suteikti šiame įstatyme numatytą teisę.
Prašymo dėl sprendimo peržiūrėjimo padavimas neužkerta kelio pateikti ieškinį dėl tokio sprendimo, kurį prašoma peržiūrėti, panaikinimo.
Tokiu atveju ieškinio dėl sprendimo panaikinimo nagrinėjimas sustabdomas, kol ministras priima sprendimą dėl prašymo priimtinumo.“
33. 1997 m. rugpjūčio 28 d. aplinkraštyje teigiama:
„Šiuo aplinkraščiu siekiama išspręsti keletą problemų, susijusių su viešu ketinimo < ... > sudaryti santuoką skelbimu, kurios pastaruoju metu sukėlė daug ginčų. Be to, jame patikslinama, kokius dokumentus reikia pateikti norint gauti vizą, siekiant sudaryti santuoką Karalystėje ar susijungti šeimoms, kai santuoka yra sudaryta užsienyje.
< ... >
4. Prašymo dėl leidimo gyventi padavimas po santuokos sudarymo
< ... >
Vis dėlto dėl gyvenimo šalyje reikia priminti, kad prie prašymų išduoti leidimą gyventi, pateiktų pagal 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo dėl užsieniečių atvykimo į Belgijos teritoriją, pasilikimo, įsikūrimo ir išsiuntimo iš jos 10 straipsnio pirmosios pastraipos 1 ar 4 punktus arba 40 straipsnio 3–6 (dalis), reikia pateikti dokumentus, kurie reikalingi norint atvykti į Karalystę.
Tai konkrečiai reiškia, kad užsienietis turi pateikti galiojantį pasą ar jį atstojantį kelionės dokumentą, kuriame prireikus yra Belgijoje galiojanti viza arba ją atstojantis dokumentas, išduotas Belgijos ar valstybės, tarptautinės konvencijos dėl išorės sienų kirtimo, kuri privaloma Belgijai, dalyvės, diplomatinio ar konsulinio atstovo (1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 2 straipsnis).
Jei užsienietis nepateikia tokių įvažiuoti reikalingų dokumentų, jo prašymas dėl leidimo gyventi iš esmės laikomas nepriimtinu.
< ... > “
34. 1998 m. spalio 12 d. Vidaus reikalų ministro aplinkraštis dėl prašymo išduoti leidimą gyventi ar įsikurti Karalystėje, pateikto po santuokos sudarymo pagal 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo dėl užsieniečių atvykimo į Belgijos teritoriją, pasilikimo, įsikūrimo ir išsiuntimo iš jos 10 ar 40 straipsnius ( Moniteur belge, 1998 m. lapkričio 6 d., p. 36360, toliau – 1998 m. spalio 12 d. aplinkraštis), numato:
„1. Toliau taikoma bendra taisyklė, jog prašymas dėl gyvenimo šalyje ar įsikūrimo Karalystėje šeimų susijungimo tikslais nebus nagrinėjamas, jei paduodamas prašymą užsienietis nepateikia galiojančių įvažiavimo į šalį dokumentų, t. y. galiojančio paso ar kito jį atstojančio kelionės dokumento, prireikus su jame esančia galiojančia viza.
2. Nukrypstant nuo šios bendros taisyklės, santuoką su Belgijos ar EEE valstybės narės piliečiu sudariusio užsieniečio, kuriam privaloma turėti vizą, prašymas dėl įsikūrimo pagal 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 40 straipsnį bus nagrinėjamas ir tada, kai pateikiamas tik galiojantis pasas ar jį atstojantis kelionės dokumentas su pasibaigusia galioti viza, jei paduodant prašymą pateikiami giminystės ar santuokos ryšius su Belgijos ar EEE valstybės narės piliečiu patvirtinantys dokumentai.
< ... > “
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
35. 1997 m. lapkričio 28 d. ieškiniu MRAX
kreipėsi į Conseil d’État su prašymu panaikinti 1997 m. rugpjūčio 28 aplinkraštį.
36. Grįsdamas savo ieškinį, jis teigė, kad šis aplinkraštis, ypač jo 4 punktas, prieštarauja Bendrijos direktyvoms dėl judėjimo ir apsigyvenimo Bendrijoje.
37. Manydamas, jog norint išspręsti šią bylą reikia išaiškinti Bendrijos teisę, Conseil d’État nusprendė sustabdyti nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
1. Ar 1968 m. spalio 15 d. Direktyvos 68/360 3 straipsnį, 1973 m. gegužės 21 d. Direktyvos 73/148 3 straipsnį bei 1995 m. rugsėjo 25 d. Reglamentą Nr. 2317/95, atsižvelgiant į proporcingumo, nediskriminavimo ir pagarbos šeimos gyvenimui principus, reikia aiškinti taip, jog valstybės narės gali pasienyje grąžinti atgal santuoką su Bendrijos piliečiais sudariusius užsieniečius, kuriems taikomas vizų režimas, kai jie bando atvykti į valstybės narės teritoriją be asmens tapatybę patvirtinančio dokumento ar vizos?
2. Ar Direktyvos 68/360 4 straipsnį ir Direktyvos 73/148 6 straipsnį, atsižvelgiant į minėtų direktyvų 3 straipsnius bei į proporcingumo, nediskriminavimo ir šeimos teisių gerbimo principus, reikia aiškinti taip, jog valstybės narės gali atsisakyti išduoti leidimą gyventi neteisėtai į jų teritoriją atvykusiam Bendrijos piliečio sutuoktiniui ir imtis jo atžvilgiu išsiuntimo priemonės?
3. Ar Direktyvos 68/360 3 straipsnį ir 4 straipsnio 3 dalį, Direktyvos 73/148 3 straipsnį ir 1964 m. vasario 25 d. Direktyvos 64/221 3 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, jog valstybės narės negali atsisakyti išduoti leidimo gyventi ar išsiųsti iš šalies teisėtai į jos teritoriją atvykusio Bendrijos piliečio sutuoktinio, kurio vizos galiojimas prašymo dėl šio leidimo išdavimo metu yra pasibaigęs?
4. Ar Direktyvos 64/221 1 straipsnį ir 9 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, jog santuoką su Bendrijos piliečiais sudarę užsienio piliečiai, neturintys asmens tapatybę patvirtinančių dokumentų ar vizos arba kai jos galiojimas yra pasibaigęs, gali kreiptis į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą kompetentingą instituciją, kai jie pirmą kartą kreipiasi su prašymu dėl leidimo gyventi išdavimo arba kai iki prašymo padavimo jų atžvilgiu yra imamasi išsiuntimo priemonės?“
Įvadinė pastaba
38. Belgijos valstybė tvirtina, jog nacionalinis įstatymų leidėjas prilygino Belgijos piliečių sutuoktinius valstybių narių piliečiams, kad jie nebūtų vertinami blogiau nei kitų valstybių narių piliečių sutuoktiniai ar šeimos nariai. Vis dėlto, pasak Belgijos valstybės, Teisingumo Teismas nėra kompetentingas spręsti su Belgijos piliečiu santuoką sudariusio trečiosios valstybės piliečio atvejo.
39. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Bendrijos teisė laisvo darbuotojų judėjimo, laisvės teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvės srityse netaikoma situacijoms, kurios nėra kaip nors susijusios su Bendrijos teisėje numatytomis situacijomis. Todėl šie teisės aktai negali būti taikomi asmenų, kurie niekada nesinaudojo šiomis teisėmis, situacijai (žr., be kita ko, 1992 gruodžio 16 d. Sprendimo Koua Poirrez, C‑206/91, Rink. p. I‑6685, 10–12 punktus ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Carpenter, C‑60/00, Rink. I‑6279, 28 punktą).
40. Taigi į prejudicinius klausimus, kuriais Teisingumo Teismo prašoma nuspręsti dėl kai kurių Direktyvų 64/221, 68/360 ir 73/148 bei Reglamento Nr. 2317/95 nuostatų, susijusių su trečiųjų valstybių piliečiais, sudariusiais santuoką su valstybių narių piliečiais, taikymo apimties, reikia atsakyti atsižvelgiant į šiuos argumentus.
Dėl pirmojo klausimo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
41. MRAX
tvirtina, kad, jeigu valstybė narė grąžina pasienyje santuoką su valstybės narės piliečiu sudariusį trečiosios šalies pilietį dėl to, jog jis neturi tos šalies išduotos vizos, tai pažeidžia Direktyvos 68/360 3 straipsnį, Direktyvos 73/148 3 straipsnį, Reglamentą Nr. 2317/95 bei Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – Konvencija) 8 straipsnio 2 dalį.
42. Be to, MRAX
mano, kad santuoką su valstybės narės piliečiais sudariusių trečiųjų šalių piliečių vizos gavimo sąlygos turėtų būti vertinamos Belgijoje, o ne jų kilmės valstybėje.
43. Dėl reikalavimo pateikti asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą Belgijos valstybė teigia, jog valstybės narės sprendžia, ar trečiųjų šalių piliečiai, kurie nori atvykti arba jau yra atvykę į jos teritoriją ir prašo leidimo gyventi, gali remtis Bendrijos teise. Pareiga pateikti galiojantį pasą atvykstant į valstybės narės teritoriją pateisinama tuo, jog trečiosios šalies pilietis turi įrodyti savo tapatybę ir šeiminius ryšius su valstybės narės piliečiu.
44. Dėl reikalavimo turėti vizą Belgijos valstybė tvirtina, kad pareiga kreiptis dėl vizos išdavimo prieš įvažiuojant į valstybės narės teritoriją suteikia valstybėms narėms galimybę patikrinti, ar kaip valstybės narės piliečio sutuoktinis į jos teritoriją norintis atvykti trečiosios šalies pilietis atitinka nustatytas sąlygas ir ar jis nepriklauso kategorijai asmenų, kuriems gali būti neleista atvykti į šalį viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais pagal Direktyvą 64/221. Todėl Direktyvos 68/360 3 straipsnis ir Direktyvos 73/148 3 straipsnis, kurie leidžia valstybėms narėms reikalauti vizos iš santuoką su valstybės narės piliečiu sudariusių trečiųjų šalių piliečių, turi būti aiškinami taip, jog nesant vizos, valstybės narės turi teisę pasienyje grąžinti tokius asmenis. Priešingas aiškinimas panaikintų bet kokį šių nuostatų praktinį veiksmingumą.
45. Belgijos valstybė papildomai teigia, kad daugelį su trečiųjų šalių piliečiais susijusių klausimų gali išsiaiškinti tik kilmės valstybėje esančios Belgijai atstovaujančios institucijos. Dėl šios priežasties labiau tikslinga vizą išduoti trečiojoje valstybėje, o ne Belgijos pasienyje.
46. Austrijos vyriausybė mano, kad santuoką su valstybių narių piliečiais sudariusių užsienio piliečių pareiga gauti vizą nėra diskriminacinio pobūdžio, nes tokią pareigą numato ir Belgijos, ir Bendrijos teisė.
47. Kita vertus, leidimas trečiųjų šalių piliečiams, neįvykdžiusiems reikalavimo turėti vizą, atvykti į Belgijos teritoriją pažeistų lygybės principą tų trečiųjų šalių piliečių, kurie tokią pareigą įvykdė, nenaudai. Vis dėlto, Austrijos vyriausybės manymu, atsižvelgiant į laisvo asmenų judėjimo ir proporcingumo principus, valstybė narė turi teisę daryti bendros pareigos turėti vizą išimtis tam tikrose išimtinėse situacijose, kaip, be kita ko, numatyta Reglamento Nr. 574/1999 4 straipsnyje.
48. Komisija atkreipia dėmesį į ypatingą trečiosios šalies piliečio, esančio valstybės narės piliečio šeimos nariu, padėtį kitų trečiųjų šalių piliečių, kertančių išorines Bendrijos sienas, atžvilgiu. Jo teisė įsikurti Bendrijoje kartu su valstybės narės piliečiu kyla iš Bendrijos teisės.
49. Komisijos nuomone, trečiosios šalies piliečiui atvykti į valstybę narę gali būti neleista, jei jis negali pateikti savo pilietybės įrodymų. Dėl to ta pati tvarka turėtų būti taikoma ir trečiosios šalies piliečiui, kuris negali pateikti šeiminių ryšių su valstybės narės piliečiu įrodymų.
50. Kita vertus, jei trečiosios šalies pilietis gali pateikti tokius šeiminių ryšių įrodymus ir kartu įrodyti, jog jis turi iš Bendrijos teisės sistemos kylančias teises, vizos nebuvimas neturi paveikti tokių teisių ir jokiu būdu negali pateisinti grąžinimo prie sienos. Tokia priemonė iš esmės paneigtų šias teises ir būtų neproporcinga.
51. Komisija mano, kad tuo atveju, kai asmuo pagrindžia savo šeiminius ryšius su migruojančiu Bendrijos darbuotoju, viza vaidina tik formalų vaidmenį ir turi būti beveik automatiškai išduodama tos valstybės narės, per kurią asmuo patenka į Bendriją. Suinteresuotojo asmens teisė atvykti į Bendriją kyla ne iš vizos, bet, remiantis Bendrijos teise, – vien iš šeiminių ryšių.
52. Komisija papildomai teigia, kad tai, jog vizas išduoda valstybės narės konsulatai trečiosios šalies piliečio kilmės valstybėje, yra tik organizacinė priemonė, kuri negali riboti naudojimosi iš Bendrijos teisės sistemos kylančiomis teisėmis.
Teisingumo Teismo atsakymas
53. Pirmiausia reikia pažymėti, jog iš Tarybos direktyvų ir reglamentų, susijusių su darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų judėjimo laisve Bendrijos viduje, matyti, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas pripažino valstybių narių piliečių šeimos gyvenimo apsaugos užtikrinimo svarbą, kad būtų pašalintos kliūtys naudotis Sutarties garantuojamomis pagrindinėmis teisėmis (minėto sprendimo Carpenter
38 punktas).
54. Identiškai suformuluoti Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnio, Direktyvos 68/360 1 straipsnio ir Direktyvos 73/148 1 straipsnio tekstai išplėtė Bendrijos teisės aktų, reglamentuojančių atvykimą į valstybių narių teritoriją ir gyvenimą joje, taikymo sritį valstybių narių piliečių, kuriems taikomos šios nuostatos, sutuoktinių atžvilgiu (1976 m. balandžio 8 d. Sprendimo Royer, 48/75, Rink. p. 497, 13 punktas).
55. Be to, pagal Direktyvos 68/360 3 straipsnį ir Direktyvos 73/148 3 straipsnio 1 dalį, kurių tekstai sutampa, valstybės narės leidžia valstybių narių piliečiams ir jų šeimos nariams, kuriems taikomos šios direktyvos, atvykti į jų teritoriją tiesiog pateikus galiojantį asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą arba pasą.
56. Vis dėlto pagal Direktyvos 68/360 3 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos 73/148 3 straipsnio 2 dalį, kai valstybės narės pilietis, įgyvendindamas savo teises, kurias jam suteikia Sutartis ir šios direktyvos, juda Bendrijos viduje, valstybės narės gali reikalauti iš jo šeimos narių, kurie nėra valstybės narės piliečiai, vizos ar kitokio lygiaverčio dokumento. Trečiųjų šalių, kurių piliečiai privalo turėti vizą kirsdami išorines valstybių narių sienas, sąrašas buvo nustatytas Reglamentu Nr. 2317/95, vėliau pakeistu Reglamentu Nr. 574/1999, kuris savo ruožtu vėliau pakeistas Reglamentu Nr. 539/2001.
57. Kadangi Bendrijos teisė nedetalizuoja, kokių priemonių valstybė narė gali imtis tuo atveju, kai su valstybės narės piliečiu santuoką sudaręs trečiosios šalies pilietis nori atvykti į Bendrijos teritoriją be galiojančio asmens tapatybę patvirtinančio dokumento ar paso arba prireikus vizos, jo grąžinimas prie sienos neatrodo neįmanomas (šiuo klausimu dėl Direktyvos 68/360 3 straipsnio 1 dalies ir Direktyvos 73/148 3 straipsnio 1 dalies, be kita ko, žr. 1991 m. gegužės 30 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑68/89, Rink. p. I‑2637, 11 punktą).
58. Viena vertus, jei suinteresuotasis asmuo nepateikia galiojančio asmens tapatybės dokumento arba paso, t. y. dokumentų, kurie leidžia jų turėtojui įrodyti savo tapatybę ir pilietybę (šiuo klausimu žr. 1991 m. kovo 5 d. Sprendimo Giagounidis, C‑376/89, Rink. p. I‑1069, 14 ir 15 punktus), jis iš esmės negali tinkamai įrodyti savo tapatybės ir kartu šeiminių ryšių.
59. Kita vertus, nors su valstybės narės piliečiu, kaip teisingai pažymi Komisija, santuoką sudariusio trečiosios šalies piliečio teisė atvykti į valstybių narių teritoriją pagal Bendrijos teisę kyla vien iš šeiminių ryšių, vis dėlto, remiantis pačiais Direktyvos 68/360 3 straipsnio 2 dalies ir Direktyvos 73/148 3 straipsnio 2 dalies tekstais, naudojimosi tokia teise sąlyga yra vizos turėjimas. Reglamento Nr. 2317/95 5 straipsnis vizą apibūdina kaip valstybės narės išduotą leidimą arba jos priimtą sprendimą, reikalingą „atvykti“ į jos teritoriją.
60. Vis dėlto Direktyvos 68/360 3 straipsnio 2 dalis ir Direktyvos 73/148 3 straipsnio 2 dalis nustato, kad „valstybės narės suteikia šiems asmenims visas galimybes gauti reikalingą vizą“. Tai reiškia, kad siekiant nepažeisti nurodytų Direktyvų 68/360 ir 73/148 nuostatų veiksmingumo, viza turi būti išduodama kuo greičiau ir, jei įmanoma, įvažiavimo į šalies teritoriją vietoje.
61. Turint omenyje, kokią didelę reikšmę Bendrijos teisės aktų leidėjas suteikia šeiminio gyvenimo apsaugai (žr. šio sprendimo 53 punktą), grąžinimas bet kuriuo atveju yra neproporcingas ir todėl draudžiamas, jei santuoką su valstybės narės piliečiu sudaręs trečios šalies pilietis gali pateikti tapatybės bei santuokinių ryšių įrodymų ir jei nėra duomenų, jog jis kelia grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar jos sveikatai Direktyvos 68/360 10 straipsnio ir Direktyvos 73/148 8 straipsnio prasme.
62. Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 68/360 3 straipsnį, Direktyvos 73/148 3 straipsnį bei Reglamentą Nr. 2317/95, atsižvelgiant į proporcingumo principą, reikia aiškinti taip, jog valstybės narės negali grąžinti prie sienos santuoką su valstybės narės piliečiu sudariusio trečiosios šalies piliečio, kai jis bando atvykti į valstybės narės teritoriją be galiojančio asmens tapatybę patvirtinančio dokumento ar paso arba prireikus vizos, jei toks asmuo gali pateikti tapatybės bei santuokinių ryšių įrodymų ir jei nėra duomenų, jog jis kelia grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar jos sveikatai Direktyvos 68/360 10 straipsnio ir Direktyvos 73/148 8 straipsnio prasme.
Dėl antrojo klausimo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
63. MRAX
teigia, jog neteisėto gyvenimo Belgijoje metu santuoką šioje šalyje sudaręs trečiosios šalies pilietis privalo grįžti į savo kilmės valstybę vizos, kad galėtų gauti leidimą gyventi. Vis dėlto Belgijos valstybė, naudodamasi savo diskrecinėmis galiomis, kartais sutinka įteisinti valstybių narių piliečių sutuoktinių gyvenimą šalyje.
64. Todėl, MRAX
teigimu, tokia Belgijos valstybės administracinė praktika nesuteikia jokio teisinio saugumo valstybių narių piliečių sutuoktiniams ir gali būti laikoma diskriminacine.
65. MRAX
tvirtina, kad Teisingumo Teismas nėra priėmęs sprendimo dėl sankcijos, kuria turi būti baudžiamas trečiosios šalies pilietis dėl to, kad neteisėtai atvyko į valstybės narės teritoriją, tačiau jis yra nusprendęs, jog valstybės narės piliečio, kuris neturi kitoje valstybėje narėje gyventi reikalingo dokumento (paso), atžvilgiu negali būti imamasi išsiuntimo priemonės, tačiau jam gali būti taikoma baudžiamąją tvarka paskirta bauda (žr. 1997 m. liepos 14 d. Sprendimą Sagulo ir kt.
8/77, Rink. p. 1495). MRAX
kelia klausimą, ar priemonės, kurių gali būti imamasi valstybės narės piliečio atžvilgiu, neturėtų būti taikomos ir piliečio sutuoktiniui ir ar įvažiavimo ir gyvenimo valstybėje narėje tvarkos pažeidimai negalėtų būti baudžiami administracine arba baudžiamąja tvarka paskirta bauda, t. y. bausmėmis, kurios labiau dera su laisvo asmenų judėjimo ir teisės į privataus gyvenimo gerbimą principais.
66. Belgijos valstybė tvirtina, kad Direktyvos 68/360 4 straipsnis ir Direktyvos 73/148 6 straipsnis reiškia, jog valstybės narės gali atsisakyti išduoti leidimą gyventi neteisėtai į jų teritoriją atvykusiam, santuoką su valstybės narės piliečiu sudariusiam trečiosios šalies piliečiui ir imtis jo atžvilgiu išsiuntimo priemonės. Kitoks aiškinimas Direktyvos 68/360 3 straipsnio ir Direktyvos 73/148 3 straipsnyje įtvirtintas normas padarytų beprasmes ir panaikintų jų praktinį veiksmingumą.
67. Belgijos valstybė teigia, kad tokioje situacijoje, kuri aprašyta antrajame prejudiciniame klausime, išsiuntimo priemonė negali būti laikoma neproporcinga, atsižvelgiant į viešosios tvarkos apsaugos bei privataus ir šeimos gyvenimo gerbimo interesus. Jos manymu, žala šeimos gyvenimui trečiosios šalies piliečio grąžinimo ar reikalavimo palikti šalį atveju yra labai maža: sutuoktinių išskyrimas yra trumpas, jei suinteresuotasis asmuo gali įrodyti, jog turi galimybę pasinaudoti Bendrijos teisės nuostatomis, nes tokiu atveju viza jam turėtų būti išduota per trumpą laiką.
68. Austrijos vyriausybė tvirtina, kad jei pirminė ir antrinė teisė numato, jog valstybės narės gali nutraukti neteisėtą kitų valstybių narių piliečių gyvenimą jų teritorijoje, kai nėra arba nebėra tenkinamos leidimo gyventi pratęsimo sąlygos, valstybė narė juo labiau turi turėti teisę išsiųsti trečiosios šalies pilietį, kuris yra valstybės narės piliečio šeimos narys (žr. Direktyvos 68/360 10 straipsnį ir Direktyvos 73/148 8 straipsnį).
69. Komisija teigia, jog jei paduodamas prašymą išduoti leidimą gyventi pagal Direktyvos 68/360 4 straipsnio 1 dalį santuoką su valstybės narės piliečiu sudaręs trečiosios šalies pilietis pateikia šeiminių ryšių egzistavimą patvirtinančius įrodymus, jam neturėtų būti atsakyta išduoti leidimą gyventi vien dėl to, kad jis į tą valstybę narę atvyko neteisėtai.
70. Komisija šiuo klausimu primena, jog minėtame Royer
sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad paprastas valstybės narės piliečio formalių reikalavimų dėl įvažiavimo, judėjimo ir gyvenimo pažeidimas savaime nelaikytinas elgesiu, keliančiu grėsmę viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui, ir negali vienas pateisinti nei išsiuntimo, nei laikino sulaikymo priemonių išsiuntimo tikslais. Komisijos nuomone, niekas nekliudo šią Teisingumo Teismo praktiką pagal analogiją taikyti trečiosios šalies piliečiui, kuriam Bendrijos teisė taikoma dėl jo šeiminių ryšių su migruojančiu Bendrijos darbuotoju.
71. Komisija tvirtina, kad pagal Direktyvą 64/221 atsisakyti išduoti leidimą gyventi ar išsiųsti iš šalies galima tik viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais ir tik remiantis asmens, kurio atžvilgiu imamasi tokių priemonių, asmeniniu elgesiu. Neteisėtas atvykimas į valstybės narės teritoriją negali sistemingai kelti grėsmės viešajai tvarkai ir kvestionuoti pačios gyvenimo šalyje teisės.
72. Komisija priduria, kad 1976 m. liepos 7 d. Sprendime Watson ir Belman
(118/75, Rink. p. 1185) Teisingumo Teismas išreiškė savo požiūrį dėl sankcijų, kurių valstybės narės gali imtis dėl tam tikrų Bendrijos teisėje nustatytų formalių reikalavimų pažeidimo. Pagal šią Teisingumo Teismo praktiką už neteisėtą atvykimą į jų teritoriją valstybės narės gali numatyti proporcingas sankcijas, pavyzdžiui, baudą (minėto sprendimo Sagulo
6 punktas). Tačiau tokių sankcijų taikymas neturėtų turėti įtakos išduodant leidimą gyventi.
Teisingumo Teismo atsakymas
73. Antrasis klausimas turėtų būti suprantamas kaip susijęs su neteisėtai į valstybės narės teritoriją atvykusio trečiosios šalies piliečio situacija, kuris gali pateikti savo tapatybės ir santuokos sudarymo su valstybės narės piliečiu, kuriam taikomos Direktyvų 68/360 ir 73/148 nuostatos, įrodymų.
74. Kaip ne kartą pažymėjo Teisingumo Teismas (be kita ko, žr. 1991 m. vasario 5 d. Sprendimo Roux, C‑363/89, Rink. p. I‑273, 12 punktą), leidimo gyventi išdavimas valstybės narės piliečiui turi būti laikomas ne teises pagrindžiančiu aktu, o valstybės narės veiksmu, konstatuojančiu kitos valstybės narės piliečio asmeninį statusą Bendrijos teisės atžvilgiu. Tas pats pasakytina ir apie santuoką su valstybės narės piliečiu sudariusį trečiosios šalies pilietį, kurio teisė gyventi kyla tiesiogiai iš Direktyvos 68/360 4 straipsnio ir Direktyvos 73/148 4 straipsnio, neatsižvelgiant į tai, ar kompetentinga valstybės narės valdžios institucija išduoda leidimą gyventi.
75. Praktines leidimo gyventi išdavimo darbuotojams ir jų šeimų nariams sąlygas reglamentuoja Direktyva 68/360, savarankiškai dirbančių asmenų ir jų šeimos narių atveju – Direktyva 73/148.
76. Pagal Direktyvos 68/360 4 straipsnio 3 dalį ir Direktyvos 73/148 6 straipsnį valstybės narės gali išduoti leidimą gyventi su sąlyga, jei yra pateikiamas dokumentas, su kuriuo asmuo atvyko į jų teritoriją (žr. minėto sprendimo Roux
14 ir 15 punktus).
77. Be to, reikia priminti, kad Bendrijos teisė neužkerta kelio valstybėms narėms už nacionalinių užsieniečių kontrolės taisyklių pažeidimus numatyti atitinkamas sankcijas, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti jų veiksmingumą (minėto sprendimo Royer
42 punktas), su sąlyga, kad tokios sankcijos yra proporcingos (žr. 1980 m. liepos 3 d. Sprendimo Pieck
157/79, Rink. p. 2171, 19 punktą).
78. Tačiau atsisakymas išduoti leidimą gyventi ir juo labiau išsiuntimo priemonė, grindžiami vien tuo, kad suinteresuotasis asmuo neįvykdė teisinių formalumų dėl užsieniečių kontrolės, pakenktų pačiai teisės apsigyventi, kurią suteikia Bendrijos teisė, esmei ir būtų aiškiai neproporcingi padaryto pažeidimo atžvilgiu (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Royer
40 punktą).
79. Teisinga, kad Direktyvos 68/360 10 straipsnis ir Direktyvos 73/148 8 straipsnis leidžia valstybėms narėms nukrypti nuo šių direktyvų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, o Direktyvos 64/221 3 straipsnio 1 dalis nustato, jog priemonės, kurių buvo imtasi viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo sumetimais, gali būti grindžiamos tik tam tikro asmens asmeniniu elgesiu. Vis dėlto faktas, jog nebuvo laikytasi teisinių formalumų dėl užsieniečių atvykimo, judėjimo ir gyvenimo, savaime negali būti Direktyvos 64/221 3 straipsnyje numatytų priemonių taikymo priežastis (minėto sprendimo Royer
47 ir 48 punktai).
80. Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 68/360 4 straipsnį ir Direktyvos 73/148 6 straipsnį reikia aiškinti taip, jog valstybei narei neleidžiama atsisakyti išduoti leidimą gyventi ir imtis išsiuntimo priemonės trečiosios šalies piliečio, galinčio pateikti savo tapatybės ir santuokos sudarymo su valstybės narės piliečiu įrodymų, atžvilgiu vien dėl to, jog jis į suinteresuotos valstybės teritoriją atvyko neteisėtai.
Dėl trečiojo klausimo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
81. MRAX
tvirtina, jog Direktyvos 68/360 4 straipsnis nereikalauja, jog dokumentas, su kuriuo Bendrijos darbuotojo šeimos nariai teisėtai atvyko į valstybės narės teritoriją, turi galioti paduodant prašymą dėl leidimo gyventi išdavimo. Dėl to 1997 m. rugpjūčio 28 d. aplinkraščio 4 punktas, pagal kurį valstybės narės piliečio sutuoktinio prašymas dėl leidimo gyventi išdavimo yra nepriimamas, jei jis pateikiamas pasibaigus dokumento galiojimui, pažeidžia Bendrijos teisę.
82. Belgijos valstybės teigimu, Direktyvos 64/221 3 straipsnio 3 dalis numato, jog asmens tapatybę patvirtinančio dokumento ar paso, kuriuo asmuo naudojasi, kad atvyktų į valstybę narę ir gautų leidimą gyventi joje, negaliojimas nėra pakankama priežastis išsiųsti jį iš šios šalies teritorijos. A contrario, jei galiojimas pasibaigia iki prašymo dėl leidimo gyventi padavimo, valstybė narė turi teisę atmesti tokį prašymą ir išsiųsti santuoką su valstybės narės piliečiu sudariusį trečiosios šalies pilietį. Todėl tik pasas su dar galiojančia viza gali būti Direktyvos 68/360 4 straipsnio 3 dalyje nurodytas dokumentas, su kuriuo sutuoktinis atvyko į valstybės narės teritoriją.
83. Austrijos vyriausybė teigia, jog vizos galiojimo pasibaigimas būnant valstybėje narėje pateisina atsisakymą išduoti leidimą gyventi.
84. Komisija mano, kad atsakymas į trečiąjį prejudicinį klausimą turi būti teigiamas. Jeigu valstybės narės piliečio sutuoktinis įrodo tokius šeiminius ryšius, yra taikomos Direktyvos 68/360 ir 73/148 ir tada valstybės narės privalo jam išduoti leidimą gyventi, kaip tai matyti iš minėtame sprendime Royer
suformuluotos Teisingumo Teismo praktikos. Komisija iš to daro išvadą, kad dėl vizos galiojimo pasibaigimo atvykus į šalies teritoriją iš esmės negalima atsisakyti išduoti leidimo gyventi. Toks formalus trūkumas neturi būti pagrindas kelti klausimą dėl paso, reikalingo išduodant leidimą, galiojimo. Tokią išvadą patvirtina Direktyvos 64/221 3 straipsnio 3 dalis, kurioje atsispindi Bendrijos teisės aktų leidėjo valia prašymo išduoti leidimą gyventi esmei suteikti pirmenybę formalių dalykų atžvilgiu.
85. Be to, Komisijos nuomone, prašymo dėl leidimo gyventi nepadavimas iki vizos galiojimo pabaigos savaime negali būti laikomas asmeniniu elgesiu, galinčiu kelti grėsmę viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui, pateisinančiu atsisakymą išduoti leidimą ar juo labiau išsiuntimo priemonę.
Teisingumo Teismo atsakymas
86. Trečiosios šalies piliečio pasilikimas valstybės narės teritorijoje pasibaigus vizos galiojimui yra tos valstybės užsieniečių buvimo joje teisės normų pažeidimas.
87. Direktyvos 64/221 3 straipsnio 3 dalis, kuria buvo remiamasi vykstant procesui Teisingumo Teisme, nustato, kad asmens tapatybę patvirtinančio dokumento ar paso, kuriuo asmuo naudojasi, kad atvyktų į priimančiąją šalį ir gautų joje leidimą gyventi, negaliojimas nėra pakankama priežastis išsiųsti jį iš šios šalies teritorijos.
88. Tačiau trečiasis prejudicinis klausimas susijęs su valstybės narės piliečio sutuoktinio, kuriam privaloma turėti vizą ir kuris atvyko į šalį teisėtai, tačiau nepadavė prašymo dėl leidimo gyventi išdavimo iki vizos galiojimo pabaigos, situacija.
89. Reikia pažymėti, kad nors Direktyvos 68/360 4 straipsnio 3 dalis ir Direktyvos 73/148 6 straipsnis suteikia valstybėms narėms teisę leidimo gyventi išdavimo tikslais reikalauti pateikti dokumentą, su kuriuo suinteresuotasis asmuo atvyko į jų teritoriją, jie nenumato, jog šis dokumentas vis dar turi galioti. Todėl tais atvejais, kai trečiosios šalies pilietis privalo turėti vizą, leidimo gyventi išdavimas tokiam piliečiui negali priklausyti nuo vizos galiojimo. Taip yra dar ir dėl to, kad valstybės narės, kaip Teisingumo Teismas yra nusprendęs minėto sprendimo Giagounidis
22 ir 23 punktuose, privalo pripažinti Direktyvos 68/360 1 straipsnyje nurodytų darbuotojų, kurie pateikia galiojantį tapatybę patvirtinantį dokumentą arba pasą, teisę gyventi jų teritorijoje, neatsižvelgiant į tai, kokį dokumentą jie pateikė atvykdami į valstybių narių teritoriją.
90. Todėl pagal Direktyvas 68/360 ir 73/148 valstybė narė negali galiojančios vizos pateikimą padaryti būtina leidimo gyventi išdavimo sąlyga. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 78 punkto, išsiuntimo iš šalies priemonės taikymas vien dėl vizos galiojimo pasibaigimo būtų akivaizdžiai neproporcinga sankcija nacionalinių teisės normų užsieniečių kontrolės srityje pažeidimo sunkumo atžvilgiu.
91. Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 68/360 3 straipsnį ir 4 straipsnio 3 dalį, Direktyvos 73/148 3 ir 6 straipsnius bei Direktyvos 64/221 3 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, jog valstybė narė negali atsisakyti išduoti leidimo gyventi santuoką su valstybės narės piliečiu sudarusiam trečiosios šalies piliečiui, kuris teisėtai atvyko į tos valstybės narės teritoriją, ar imtis jo atžvilgiu išsiuntimo priemonės vien dėl to, jog jo vizos galiojimas baigėsi iki prašymo dėl leidimo gyventi padavimo.
Dėl ketvirtojo klausimo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
92. MRAX
teigia, jog Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsnio nuostatas į Belgijos teisę perkėlė 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 44 ir 64 straipsniai. Tačiau susiklosčiusi Belgijos administracinė praktika neleidžia santuoką su valstybių narių piliečiais sudariusiems trečiųjų šalių piliečiams, kurie neturi vizos arba kurios galiojimas baigėsi, pateikti 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo 44 ir 64 straipsniuose numatyto prašymo dėl sprendimo peržiūrėjimo, kai jiems atsisakoma išduoti leidimą gyventi arba priimamas sprendimas dėl išsiuntimo. Šie asmenys turi tik teisę paduoti ieškinį dėl šių sprendimų galiojimo sustabdymo ir panaikinimo Conseil d’État, kuris apsiriboja ginčijamo sprendimo teisėtumo įvertinimu, tačiau negali nagrinėti sprendimo tinkamumo atsižvelgdamas į bylos faktus ir aplinkybes. Tokia Belgijos administracinė praktika neatitinka Bendrijos teisės reikalavimų.
93. Kaip teigia Belgijos valstybė, Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsniai, kurie numato trečiųjų šalių piliečiams galimybę kreiptis į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą kompetentingą valstybės narės instituciją su prašymu išduoti pirmąjį leidimą gyventi arba kai iki tokio leidimo išdavimo jis yra išsiunčiamas, netaikomi tuo atveju, kai suinteresuotasis asmuo į šios valstybės narės teritoriją atvyko neteisėtai.
94. Direktyvos 64/221 1 straipsnio 2 dalis numato, jog ji yra taikoma tik valstybių narių piliečių šeimos nariams, kuriems taikomos reglamentų ir direktyvų šioje srityje nuostatos. Valstybės narės piliečio sutuoktinis, neturintis tapatybę patvirtinančio dokumento ar vizos arba kai jos galiojimas yra pasibaigęs, neatitinka Direktyvos 68/360 3 ir 4 straipsniuose ir Reglamente Nr. 2317/95 nurodytų sąlygų.
95. Austrijos vyriausybė mano, kad sprendimas dėl Bendrijos teisės ginamo asmens išsiuntimo neturėtų būti vykdomas, kol toks asmuo neišnaudojo teisių gynimo priemonių, kurias numato Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsniai, išskyrus skubos atvejus (minėtas sprendimas Royer ir 1980 m. gegužės 22 d. Sprendimas Santillo, 131/79, Rink. p. 1585).
96. Vis dėlto, jei Belgijos teisinė sistema numato, jog valstybės narės piliečio šeimos nariais esantys trečiųjų šalių piliečiai gali atvykti į šalį ir joje gyventi, tik jei pateikia galiojantį pasą ar tapatybę patvirtinantį dokumentą bei vizą, būtų teisėta nepripažinti į Belgijos teritoriją neteisėtai atvykusio šeimos nario teisės kreiptis į kompetentingą valdžios instituciją Direktyvos 64/221 9 straipsnio 1 dalies prasme.
97. Kita vertus, remiantis Direktyvos 64/221 3 straipsnio 3 dalimi, šeimos narys gali pasinaudoti šios direktyvos 9 straipsnyje numatyta teise paduoti skundą, kai jis teisėtai patenka į valstybės narės teritoriją, tačiau baigiasi tapatybę patvirtinančio dokumento ar paso, su kuriais jis atvyko į šalį ir kuriuos pateikęs gavo leidimą gyventi, galiojimas. Tokiu atveju išsiuntimas iš šalies nėra pateisinamas.
98. Komisija teigia, kad Direktyvos 64/221 1 straipsnio 2 dalis taikoma trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra valstybės narės piliečio šeimos nariai, net jeigu neturi vizos arba jei jos galiojimas yra pasibaigęs. Nuo to momento, kai įrodomi šeiminiai ryšiai, nekyla abejonių, jog jie gali pasinaudoti Direktyvos 64/221 9 straipsnio 2 dalyje numatyto apskundimo teise.
99. Tačiau kai asmuo neturi tapatybę patvirtinančio dokumento, atsakymas turėtų būti toks pats kaip į pirmąjį klausimą. Iš tikrųjų Bendrijos teisė gali ginti asmenį, tik jei įrodoma, jog asmuo yra valstybės narės piliečio sutuoktinis.
Teisingumo Teismo atsakymas
100. Reikia pažymėti, jog Direktyvos 64/221 9 straipsnio 2 dalimi siekiama suteikti minimalias procesines garantijas asmenims, kuriems buvo atsisakyta išduoti pirmąjį leidimą gyventi arba kurių atžvilgiu buvo taikyta išsiuntimo priemonė prieš išduodant tokį leidimą vienu iš trijų šio straipsnio 1 dalyje numatytų atvejų. Tuo atveju, kai skundas dėl administracinių priemonių paduodamas tik dėl sprendimo teisėtumo, kompetentingos valdžios institucijos dalyvavimas turi leisti įvertinti faktus ir aplinkybes, įskaitant ir su tinkamumu susijusius dalykus, pateisinančius numatomas taikyti priemones, kol bus priimtas galutinis sprendimas (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 17 d. Sprendimo Shingara ir Radiom, C‑65/95 ir C‑111/95, Rink. p. I‑3343, 34 ir 37 punktus).
101. Direktyvos 64/221 9 straipsnio nuostatų, kurios papildo šios direktyvos 8 straipsnyje įtvirtintas nuostatas dėl teisminių teisių gynimo priemonių sistemos ir kuriomis siekiama sušvelninti jos trūkumus (be kita ko, žr. 1980 m. kovo 5 d. Sprendimo Pecastaing, 98/79, Rink. p. 691, 15 ir 20 punktus), taikymo sritį asmenų atžvilgiu reikia aiškinti plačiai. Iš tikrųjų Bendrijos teisėje bet kokio nacionalinių valdžios institucijų sprendimo teisminės kontrolės galimybė yra bendrasis principas, kylantis iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų ir įtvirtintas Konvencijos 6 ir 13 straipsniuose (1987 m. spalio 15 d. Sprendimo Heylens ir kt ., 222/86, Rink. p. 4097, 14 punktas; 1992 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Oleificio Borelli prieš Komisiją, C‑97/91, Rink. p. I‑6313, 14 punktas ir 2001 m. sausio 11 d. Sprendimo Siples, C‑226/99, Rink. p. I‑277, 17 punktas).
102. Todėl, priešingai nei teigia Belgijos valstybė, bet kuris su valstybės narės piliečiu santuoką sudaręs užsienio pilietis, kuris tvirtina atitinkantis sąlygas, kad jam būtų galima taikyti Direktyvos 64/221 apsaugą, gali naudotis šios direktyvos 9 straipsnyje numatytomis minimaliomis procesinėmis garantijomis, net jei neturi tapatybę patvirtinančio dokumento arba atvyksta į valstybės narės teritoriją be vizos, arba lieka joje pasibaigus vizos galiojimui, kai jam yra taikomas reikalavimas turėti vizą.
103. Be to, teisės pasinaudoti šiomis procesinėmis garantijomis atėmimas, kai asmuo neturi tapatybę patvirtinančio dokumento ar vizos arba kai vieno iš šių dokumentų galiojimas yra pasibaigęs, panaikintų bet kokį šių garantijų praktinį veiksmingumą.
104. Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 64/221 1 straipsnio 2 dalį ir 9 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, jog santuoką su valstybės narės piliečiu sudaręs užsienio pilietis turi teisę kreiptis į šios direktyvos 9 straipsnyje nurodytą kompetentingą instituciją dėl sprendimo, kuriuo atsisakoma išduoti pirmąjį leidimą gyventi, arba dėl sprendimo išsiųsti iš šalies iki tokio leidimo gyventi išdavimo net ir tada, kai jis neturi asmens tapatybę patvirtinančio dokumento, arba, jei jam taikomas reikalavimas turėti vizą, atvyksta į valstybės narės teritoriją be vizos arba ten lieka pasibaigus jos galiojimui.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
105. Austrijos Respublikos ir Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
atsakydamas į 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimu Conseil d’État pateiktus klausimus, nusprendžia:
1. 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvos 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo 3 straipsnį, 1973 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 73/148/EEB dėl valstybių narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų, susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo 3 straipsnį bei 1995 m. rugsėjo 25 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2317/95, nustatantį trečiąsias šalis, kurių piliečiai privalo turėti vizas, kirsdami išorines valstybių narių sienas, atsižvelgiant į proporcingumo principą reikia aiškinti taip, jog valstybės narės negali grąžinti prie sienos santuoką su valstybės narės piliečiu sudariusio trečiosios šalies piliečio, kai jis bando atvykti į valstybės narės teritoriją be galiojančio asmens tapatybę patvirtinančio dokumento ar paso arba prireikus vizos, jei toks asmuo gali pateikti tapatybės bei santuokinių ryšių įrodymų ir jei nėra duomenų, jog jis kelia grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar jos sveikatai Direktyvos 68/360 10 straipsnio ir Direktyvos 73/148 8 straipsnio prasme.
2. Direktyvos 68/360 4 straipsnį ir Direktyvos 73/148 6 straipsnį reikia aiškinti taip, jog valstybei narei neleidžiama atsisakyti išduoti leidimą gyventi ir imtis išsiuntimo priemonės trečiosios šalies piliečio, galinčio pateikti savo tapatybės ir santuokos sudarymo su valstybės narės piliečiu įrodymų, atžvilgiu vien dėl to, jog jis į suinteresuotos valstybės teritoriją atvyko neteisėtai.
3. Direktyvos 68/360 3 straipsnį ir 4 straipsnio 3 dalį, Direktyvos 73/148 3 ir 6 straipsnius bei 1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 64/221/EEB dėl užsienio piliečių judėjimui ir gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo 3 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, jog valstybė narė negali atsisakyti išduoti leidimo gyventi santuoką su valstybės narės piliečiu sudarusiam trečiosios šalies piliečiui, kuris teisėtai atvyko į tos valstybės narės teritoriją ar imtis jo atžvilgiu išsiuntimo priemonės vien dėl to, jog jo vizos galiojimas baigėsi iki prašymo dėl leidimo gyventi padavimo.
4. Direktyvos 64/221 1 straipsnio 2 dalį ir 9 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, jog santuoką su valstybės narės piliečiu sudaręs užsienio pilietis turi teisę kreiptis į šios direktyvos 9 straipsnyje nurodytą kompetentingą instituciją dėl sprendimo, kuriuo atsisakoma išduoti pirmąjį leidimą gyventi, arba dėl sprendimo išsiųsti iš šalies iki tokio leidimo gyventi išdavimo net ir tada, kai jis neturi asmens tapatybę patvirtinančio dokumento, arba, jei jam taikomas reikalavimas turėti vizą, atvyksta į valstybės narės teritoriją be vizos arba ten lieka pasibaigus jos galiojimui.