62019CO0399
TEISINGUMO TEISMO (dešimtoji kolegija) NUTARTIS
2020 m. balandžio 29 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnis – Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos – Direktyva 2002/20/EB – 12 straipsnis – Elektroninių ryšių paslaugą ar tinklą teikiančioms įmonėms taikomi administraciniai mokesčiai – Nacionalinės reguliavimo institucijos administracinės išlaidos, kurios gali būti dengiamos iš mokesčio – Metinė ataskaita apie administracines sąnaudas ir bendrą surinktų mokesčių sumą“
Byloje C‑399/19
dėl Consiglio di Stato (Valstybės Taryba), Italija) 2019 m. balandžio 11 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2019 m. gegužės 22 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
prieš
BT Italia SpA,
Basictel SpA,
BT Enia Telecomunicazioni SpA,
Telecom Italia SpA,
Postepay SpA, buvusią PosteMobile SpA,
Vodafone Italia SpA,
dalyvaujant
Telecom Italia SpA,
Fastweb SpA,
Wind Tre SpA,
Sky Italia SpA,
Vodafone Omnitel BV,
Vodafone Italia SpA,
TEISINGUMO TEISMAS (dešimtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas I. Jarukaitis (pranešėjas), teisėjai E. Juhász ir C. Lycourgos,
generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
BT Italia SpA, Basictel SpA ir BT Enia Telecomunicazioni SpA, atstovaujamų advokatų R. Caiazzo, S. Fienga ir F. Costantini,
–
Telecom Italia SpA, atstovaujamos advokatų F. Cardarelli, F. Lattanzi ir F. S. Cantella,
–
Postepay SpA ir Fastweb SpA, atstovaujamų advokatų F. Pacciani ir V. Mosca,
–
Vodafone Italia SpA, atstovaujamos advokatų V. Cerulli Irelli ir M. Libertini,
–
Wind Tre SpA, atstovaujamos advokatų B. Caravita di Toritto, R. Santi ir S. Fiorucci,
–
Sky Italia SpA, atstovaujamos advokatų O. Grandinetti, D. Majori ir A. A. Di Todaro,
–
Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocati dello Stato R. Guizzi, S. Fiorentino ir P. G. Marrone,
–
Belgijos vyriausybės, atstovaujamos P. Cottin, J.-C. Halleux ir C. Pochet, padedamų advokatų P. Vernet, S. Depré ir M. Lambert de Rouvroit,
–
Lietuvos vyriausybės, atstovaujamos K. Dieninio ir R. Dzikovič,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos L. Malferrari, G. Braun ir L. Nicolae,
atsižvelgęs į išklausius generalinį advokatą priimtą sprendimą išspręsti bylą motyvuota nutartimi pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnį,
priima šią
Nutartį
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB (OL L 337, 2009, p. 37; klaidų ištaisymai OL L 241, 2013, p. 8, ir OL L 275, 2014, p. 9) (toliau – Leidimų direktyva), 12 straipsnio išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Ryšių reguliavimo tarnyba, Italija) (toliau – reguliavimo tarnyba) ginčą su BT Italia SpA, Basictel SpA, BT Enia Telecomunicazioni SpA, Telecom Italia SpA, Postepay SpA (buvusi PosteMobile SpA) ir Vodafone Italia SpA dėl elektroninių ryšių ir žiniasklaidos paslaugų sektoriuje veikiančių operatorių šiai institucijai mokėtinų įmokų už 2014–2016 m.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349), iš dalies pakeistos Direktyva 2009/140 (toliau – Pagrindų direktyva), 3 straipsnio 3a dalyje nustatyta:
„Nepažeidžiant 4 ir 5 dalių nuostatų, nacionalinės reguliavimo institucijos, atsakingos už ex ante rinkos reguliavimą arba ginčų tarp įmonių sprendimą pagal šios direktyvos 20 ar 21 straipsnį, vykdydamos tas užduotis, kurios yra joms paskirtos pagal nacionalinę teisę, įgyvendinančią [Sąjungos] teisę, veikia nepriklausomai ir nesiekia gauti arba nepriima kitų institucijų nurodymų. <…>
<…>“
4
Pagrindų direktyvos 16 straipsnyje numatyta:
„1.   Nacionalinės reguliavimo institucijos atlieka atitinkamų rinkų tyrimą, atsižvelgdamos į rekomendacijoje nustatytas rinkas ir atidžiai atsižvelgdamos į gaires. Valstybės narės užtikrina, kad šis tyrimas atitinkamais atvejais būtų atliekamas kartu su nacionalinėmis konkurencijos institucijomis.
2.   Tais atvejais, kai pagal šio straipsnio 3 ar 4 dalis, Direktyvos 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva) 17 straipsnį arba pagal Direktyvos 2002/19/EB (Prieigos direktyva) 8 straipsnį reikalaujama, kad nacionalinė reguliavimo institucija nustatytų, ar įmonėms reikia skirti, palikti galioti, pakeisti ar panaikinti įpareigojimus, ji, remdamasi šio straipsnio 1 dalyje nurodytu tyrimu, turi nustatyti, ar konkurencija atitinkamoje rinkoje yra veiksminga.
<…>“
5
Leidimų direktyvos 30 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Elektroninių ryšių paslaugų teikėjams galima skirti [taikyti] administracinius mokesčius nacionalinės reguliavimo institucijos veiklai, kurią ji vykdo valdydama leidimų sistemą ir suteikdama naudojimo teises, finansuoti. Tokių mokesčių dydis neturėtų viršyti tos sumos, kurios reikia faktinėms tokios veiklos sąnaudoms padengti. Dėl to turėtų būti užtikrintas nacionalinės reguliavimo institucijos pajamų ir išlaidų skaidrumas pateikiant metines ataskaitas apie visą surinktų mokesčių sumą ir administracines sąnaudas. Tai leis įmonėms patikrinti, ar mokesčiai atitinka administracines sąnaudas.“
6
Šios direktyvos 3 straipsnyje numatytas elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrasis leidimas. Kaip matyti iš šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje pateiktos apibrėžties, „bendrosios teisės [bendrasis leidimas]“ – tai „pagal šią direktyvą valstybių narių sukurta teisinė sistema, pagal kurią užtikrinamos teisės teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas ir nustatomi sektoriui specifiniai įpareigojimai, kurie gali būti taikomi visiems ar tik tam tikros rūšies elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms“.
7
Pagal tos pačios direktyvos 5 straipsnį, siekdamos tam tikrų tikslų, valstybės narės gali suteikti individualias radijo dažnių ir numerių naudojimo teises.
8
Leidimų direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Specifiniai įpareigojimai, kuriuos pagal Direktyvos 2002/19/EB (Prieigos direktyva) 5 straipsnio 1 ir 2 dalis, 6 ir 8 straipsnius bei Direktyvos 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva) 17 straipsnį galima nustatyti elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjams ar pagal tą direktyvą paskirtiems universaliųjų paslaugų teikėjams, turi būti teisiškai atskirti nuo teisių ir įpareigojimų pagal bendrąjį leidimą. Siekiant skaidrumo[,] tokių specifinių įpareigojimų atskiroms įmonėms nustatymo kriterijai ir tvarka turi būti nurodyti bendrajame leidime.“
9
Leidimų direktyvos 12 straipsnyje „Administraciniai mokesčiai“ nustatyta:
„1.   Bet kurie administraciniai mokesčiai, taikomi įmonėms, teikiančioms paslaugą ar tinklą pagal bendrąjį leidimą ar turinčioms naudojimo teisę, turi:
a)
dengti bendra suma tik administracines sąnaudas [tik bendras administracines sąnaudas], susidarančias valdant, kontroliuojant ir vykdant bendrojo leidimo schemą ir naudojimo teises bei 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus, į kurias gali įeiti tarptautinio bendradarbiavimo, derinimo ir standartizacijos, rinkos analizės, reikalavimų laikymosi priežiūros ir kitokios rinkos kontrolės sąnaudos bei sąnaudos, susijusios su antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, tokių kaip sprendimai dėl prieigos ar sujungimo, rengimu ir vykdymu [taip pat sąnaudos, susijusios su reglamentavimo darbais, apimančiais antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, kaip antai sprendimų dėl prieigos ir sujungimo, rengimą ir taikymą]; ir
b)
būti taikomi atskiroms įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, stengiantis mažinti papildomas administracines sąnaudas ir susijusias išlaidas.
2.   Kai nacionalinės reguliavimo institucijos taiko administracinius mokesčius, jos skelbia metines savo administracinių sąnaudų apžvalgas ir surinktų mokesčių bendrą sumą [metines ataskaitas apie savo administracines sąnaudas ir bendrą surinktų mokesčių sumą]. Atitinkami [reikiami] koregavimai atliekami atsižvelgiant į mokesčių bendros sumos ir administracinių sąnaudų skirtumą.“
10
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva) (OL L 108, 2002, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 323), iš dalies pakeistos Direktyva 2009/140 (toliau – Prieigos direktyva), 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Nacionalinės reguliavimo institucijos, siekdamos [Pagrindų direktyvos] 8 straipsnyje išdėstytų tikslų, skatina ir atitinkamais atvejais užtikrina pagal šios direktyvos nuostatas pakankamą prieigą ir sujungimą bei paslaugų sąveiką, vykdydamos savo pareigas taip, kad būtų skatinamas veiklos efektyvumas, tvari konkurencija, veiksmingos investicijos ir inovacijos ir kuo didesnė nauda galutiniams paslaugų gavėjams.
Svarbiausia, nepažeisdamos priemonių, kurios pagal 8 straipsnį gali būti taikomos įmonėms, turinčioms didelę įtaką rinkoje, nacionalinės reguliavimo institucijos turi galėti taikyti:
a)
tokiu mastu, koks būtinas užtikrinti ryšį tarp galutinių paslaugų gavėjų, įpareigojimus įmonėms, kurios kontroliuoja prieigą prie galutinių paslaugų gavėjų, įskaitant pateisinamais atvejais įpareigojimą sujungti savo tinklus, jei tai dar nepadaryta;
ab)
pateisinamais atvejais ir tokiu mastu, koks būtinas, įpareigojimus įmonėms, kurios kontroliuoja prieigą prie galutinių paslaugų gavėjų, kad jos galėtų teikti sąveikiąsias paslaugas;
b)
tokiu mastu, koks būtinas užtikrinti galutinių paslaugų gavėjų prieinamumą prie valstybių narių nurodytų skaitmeninių radijo ir televizijos transliavimo paslaugų, įpareigojimus operatoriams, kad jie teiktų prieigą prie kitų priemonių, nurodytų I priedo II dalyje, sąžiningomis, pagrįstomis ir nediskriminacinėmis sąlygomis.
2.   Pagal 1 dalį nustatomi įpareigojimai ir sąlygos turi būti objektyvūs, skaidrūs, proporcingi ir nediskriminuojantys; jie turi būti įgyvendinami [Pagrindų direktyvos] 6, 7 ir 7a straipsniuose nustatyta tvarka.“
11
Prieigos direktyvos 6 straipsnyje numatyti operatoriams taikomi įpareigojimai, susiję su sąlygine prieiga ir kitomis priemonėmis, o 8 straipsnyje reglamentuotas įpareigojimų nustatymas, keitimas ar panaikinimas.
12
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136 (OL L 337, 2009, p. 11) (toliau – Universaliųjų paslaugų direktyva), 17 straipsniu siekiama vykdyti teisės aktuose numatytą įmonių, turinčių didelę įtaką mažmeninių paslaugų rinkoje, kontrolę.
Italijos teisė
13
2005 m. gruodžio 23 d.legge n. 266 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2006) (Įstatymas Nr. 266 – Nuostatos dėl metinio ir daugiamečio valstybės biudžeto sudarymo (2006 m. Biudžeto įstatymas) (GURI paprastasis priedas, Nr. 302, 2005 m. gruodžio 29 d.) 1 straipsnio 65 dalyje nustatyta:
„Nuo 2007 m. [reguliavimo tarnybos] veiklos išlaidų dalis, kuri nepadengiama iš valstybės biudžeto, finansuojama iš atitinkamos rinkos pagal galiojančiuose teisės aktuose numatytą tvarką, o mokesčio dydį arba sumas, laikantis įstatyme numatytų maksimalių ribų, savo sprendimais nustato [ši tarnyba], kuriai šie mokesčiai pervedami tiesiogiai.“
14
Šio įstatymo 66 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad 2006 m. ryšių srityje veikiančių operatorių mokėtino mokesčio dydis yra 0,15 % pajamų, nurodytų paskutiniame iki šio įstatymo įsigaliojimo dienos patvirtintame balanse, ir kad ateinančiais metais šio mokesčio dydį ir mokėjimo tvarką reguliavimo tarnyba gali keisti, tačiau jis neturi viršyti 0,2 % pajamų, nurodytų paskutiniame iki sprendimo priėmimo patvirtintame balanse.
15
2003 m. rugpjūčio 1 d.Decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche (Įstatyminis dekretas Nr. 259 – Elektroninių ryšių kodeksas, GURI paprastasis priedas, Nr. 214, 2003 m. rugsėjo 15 d., toliau – Elektroninių ryšių kodeksas) (pagrindinės bylos aplinkybėms taikoma redakcija) 34 straipsnyje numatyta:
„1.   Be 35 straipsnyje nurodytų įmokų, įmonės, kurios teikia tinklus ar paslaugas pagal bendrąjį leidimą arba kurioms buvo suteikta naudojimo teisė, gali būti apmokestintos administraciniais mokesčiais, kuriais padengiamos tik bendros administracinės sąnaudos, susidarančios valdant, kontroliuojant ir taikant bendrojo leidimo schemą, naudojimo teises bei 28 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus; prie jų gali būti priskirtos tarptautinio bendradarbiavimo, derinimo ir standartizacijos, rinkos analizės, reikalavimų laikymosi priežiūros ir kitokios rinkos kontrolės sąnaudos, taip pat sąnaudos, susijusios su reglamentavimo darbais, apimančiais antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, kaip antai sprendimų dėl prieigos ir sujungimo, rengimą ir taikymą. Administraciniai mokesčiai paskirstomi atskiroms įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, stengiantis mažinti papildomas administracines sąnaudas ir susijusius papildomus mokesčius.
2.   Dengiant administracines išlaidas, patiriamas dėl ministerijos kompetencijai priklausančios veiklos, 1 dalyje nurodytų administracinių mokesčių dydis nustatytas priede Nr. 10.
2bis.   Dengiant bendras administracines sąnaudas, patiriamas atliekant reguliavimo, priežiūros, ginčų sprendimo ir sankcijų skyrimo funkcijas, teisės aktais priskirtas [reguliavimo tarnybai] šio straipsnio 1 dalyje reglamentuojamų klausimų srityje, toje 1 dalyje nurodytų administracinių mokesčių dydis nustatomas pagal 2005 m. gruodžio 23 d. Įstatymo Nr. 266 1 straipsnio 65 ir 66 dalis, proporcingai pajamoms, kurias įmonės gauna vykdydamos veiklą, kuriai taikomas bendrasis leidimas arba suteikiamos naudojimo teisės.
2ter.   Ministerija, suderinusi su Ekonomikos ir finansų ministerija, ir [reguliavimo tarnyba] kasmet skelbia administracines išlaidas, patirtas vykdant 1 dalyje nurodytą veiklą, ir bendrą atitinkamai pagal 2 ir 2bis dalis surinktų mokesčių sumą. Reikiami koregavimai atliekami atsižvelgiant į galimą bendros mokesčių sumos ir administracinių sąnaudų skirtumą.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
16
2017 m. sausio 31 d., vasario 13 d., kovo 1 d. ir kovo 17 d. sprendimais Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija) patenkino du skundus, kuriuos pateikė:
–
BT Italia, Basictel ir BT Enia Telecomunicazioni dėl 2014 m. lapkričio 6 d. reguliavimo tarnybos sprendimo 567/14, kuriuo nustatomas šiai institucijai mokėtinos įmokos už 2015 m. dydis ir mokėjimo tvarka, ir dėl šios institucijos Sprendimo 87/15, kuriuo patvirtinama mokėjimo internetu forma ir nurodymai, kaip šią įmoką sumokėti;
–
PosteMobile dėl reguliavimo tarnybos sprendimo 547/13, kuriuo nustatomas šiai institucijai mokėtinos įmokos už 2014 m. dydis ir mokėjimo tvarka, ir dėl šios institucijos Sprendimo 71/14, kuriuo patvirtinama mokėjimo internetu forma ir nurodymai, kaip šią įmoką sumokėti už 2015 m., taip pat dėl šios institucijos rašto, kuriuo ji pareikalavo sumokėti papildomą sumą kaip įmoką už 2014 m.;
–
PosteMobile dėl reguliavimo tarnybos sprendimų 567/14 ir 87/15, taip pat dėl rašto, kuriuo ši tarnyba pareikalavo sumokėti papildomą sumą kaip jai mokėtiną įmoką už 2015 m.;
–
Telecom Italia dėl 2015 m. lapkričio 5 d. reguliavimo tarnybos sprendimo 605/15, kuriuo nustatomas šiai institucijai mokėtinos įmokos už 2016 m. dydis ir mokėjimo tvarka, ir dėl šios tarnybos 2015 m. vasario 24 d. Sprendimo 34/16, kuriuo patvirtinama mokėjimo internetu forma ir nurodymai, kaip šią įmoką sumokėti už 2016 m.;
–
Vodafone Italia dėl reguliavimo tarnybos sprendimų 605/15 ir 34/16.
17
Šių bendrovių argumentus pripažinęs pagrįstais, šis teismas penkiais sprendimais panaikino pirmesniame punkte nurodytus reguliavimo tarnybos sprendimus nusprendęs, kad šios tarnybos naudotas mokesčio bazės nustatymo metodas apskaičiuojant jai sumokėtinos įmokos dydį buvo klaidingas, kiek ji rėmėsi visa veikla, kurią šiai tarnybai pavesta atlikti pagal teisės aktus, ir atsižvelgė į visas apmokestinamųjų operatorių gaunamas pajamas, įtraukdama sąnaudas, į kurias neturėtų būti atsižvelgiama. Šiuo klausimu jis teigė, kad Elektroninių ryšių kodekso 34 straipsnio 2bis dalis, priimta 2015 m., netaikoma pagrindinių bylų aplinkybėms, nes tai yra naujos nuostatos, kurios atgal negalioja. Taigi, vadovaudamasis 2013 m. liepos 18 d. Sprendimu Vodafone Omnitel ir kt. (C‑228/12–C‑232/12 ir C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495), jis nusprendė, kad reguliavimo tarnybai mokėtina įmoka turėtų būti kompensuojamos tik dėl reguliavimo veiklos patirtos išlaidos, t. y. išsamiai nurodytos išlaidos, susijusios su bendrojo leidimo išdavimu, valdymu, kontrole ir bendrojo leidimo schemos įgyvendinimu.
18
Be to, Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas) pripažino pagrįstu jam pateiktą prieštaravimą dėl to, kad nebuvo priimta Leidimų direktyvos 12 straipsnio 2 dalyje numatyta metinė ataskaita už 2014 m., nusprendęs, kad ši ataskaita turėjo būti paskelbta prieš pateikiant reikalavimą sumokėti reguliavimo tarnybai mokėtiną įmoką.
19
Reguliavimo tarnyba šiuos sprendimus apskundė Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija). Ši nurodo, kad Elektroninių ryšių kodekso 34 straipsnio 2 bis dalis buvo priimta siekiant išvengti, kad, vykstant Komisijos pradėtai pažeidimo procedūrai, dėl blogo Leidimų direktyvos 6 ir 12 straipsnių perkėlimo būtų pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Vis dėlto, pirmosios instancijos teismas, nusprendęs, kad ši nauja nuostata atgal negalioja, neišnagrinėjo, ar ji atitiko šios direktyvos 12 straipsnį, nors ratione temporis ji bent buvo taikoma šiai tarnybai mokėtinai įmokai už 2016 m.
20
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad yra abejonių dėl to, ar Sąjungos teisę atitinka nacionalinės teisės nuostatos, galiojusios iki to 34 straipsnio 2bis dalies priėmimo ir po jo. Jis nurodo, kad priėmus 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Vodafone Omnitel ir kt. (C‑228/12–C‑232/12 ir C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495), Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas), kuriam buvo pateiktas klausimas dėl veiklos dalies, į kurios administracines sąnaudas galima atsižvelgti siekiant finansuoti reguliavimo tarnybą, vadovaudamasis tuo sprendimu padarė išvadą, kad Teisingumo Teismas Leidimų direktyvos 12 straipsnyje išvardytai veiklai prilygino vienintelę nacionalinės reguliavimo institucijos (toliau – NRI) atliekamą reguliavimo veiklą, nors, jo nuomone, toks prilyginimas neišplaukia nei iš šios nuostatos, nei iš to teismo sprendimo. Nacionalinis teismas mano, kad pastarajame sprendime Teisingumo Teismas nenagrinėjo klausimo, kuris yra esminis pagrindinėje byloje, dėl „ex ante reguliavimo“ veiklos ir kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje tiksliai nenurodyta atitinkamos NRI veiklos sritis.
21
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl Elektroninių ryšių kodekso 34 straipsnio 2ter dalies atitikties Leidimų direktyvos 12 straipsnio 2 daliai.
22
Šiomis aplinkybėmis Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Leidimų] direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punktui prieštarauja nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias įgaliotiems subjektams, kaip jie suprantami pagal šią direktyvą, tenka visos [NRI] administracinės išlaidos, patirtos organizuojant ir vykdant visas funkcijas, įskaitant reguliavimo, priežiūros, ginčų sprendimo ir sankcijų skyrimo funkcijas, priskirtas [NRI] pagal Europos elektroninių ryšių reguliavimo sistemą <…>, ar veikiau [Leidimų] direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta veikla apima tik „ex ante reguliavimo“ veiklą, kurią užtikrina [NRI]?
2.
Ar [Leidimų] direktyvos 12 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad metinė [NRI] administracinių sąnaudų ir surinktų mokesčių ataskaita:
a)
laikantis nacionalinių viešosios apskaitos įstatymų, gali būti skelbiama pasibaigus finansiniams metams, kuriais administraciniai mokesčiai buvo surinkti;
b)
suteikia galimybę [NRI] atlikti „reikiamus koregavimus“, taip pat ne iš eilės einančiais finansiniais metais?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl priimtinumo
23
Postepay, Fastweb SpA, Wind Tre SpA ir Sky Italia SpA iš esmės teigia, kad, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnį, pateikti klausimai yra nepriimtini, nes nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikimo nenurodytos priežastys, dėl kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo klausimų dėl Europos Sąjungos teisės nuostatų aiškinimo, nors Teisingumo Teismas jau labai aiškiai nurodė NRI veiklą, kuri gali būti finansuojama iš operatorių įmokų, ir jau du kartus turėjo progą pareikšti savo poziciją dėl Italijos teisės aktų 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Vodafone Omnitel ir kt. (C‑228/12–C‑232/12 ir C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) ir 2016 m. liepos 28 d. Sprendime Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608).
24
Be to, pirmojo klausimo antra dalis, susijusi su „ex ante reguliavimu“ iš esmės yra fakto klausimas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tikrųjų Teisngumo Teismo prašo pareikšti nuomonę dėl to, kaip atitinkamoje valstybėje narėje turi būti taikomas Leidimų direktyvos 12 straipsnis, nors tai yra jam pačiam tenkanti užduotis. Kiek tai susiję su antruoju klausimu, reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikia jokios faktinės informacijos apie nagrinėjamų metinių ataskaitų patvirtinimą ir turinį, taip pat konkrečiai nenurodo priežasčių, kodėl Elektroninių ryšių kodekso 34 straipsnio 2ter dalis galėtų būti nesuderinama su šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalimi. Be to, abu klausimai konkrečiai ir faktiškai nereikšmingi siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje.
25
Šiuo klausimu reikia priminti, pirma, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, vykstant bendradarbiavimui tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų, siekiant pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad tas teismas tiksliai laikytųsi prašymo priimti prejudicinį sprendimą turinio reikalavimų, aiškiai išdėstytų Procedūros reglamento 94 straipsnyje. Taigi, kaip nurodyta šio reglamento 94 straipsnio c punkte, pačiame sprendime ar nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą turi būti nurodytos priežastys, paskatinusios šį prašymą teikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo (šiuo klausimu žr. 2018 m. balandžio 19 d. Sprendimo Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi, C‑152/17, EU:C:2018:264, 21 ir 22 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
26
Antra, vykstant šiam bendradarbiavimui tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (2018 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Čepelnik, C‑33/17, EU:C:2018:896, 20 punktas).
27
Tuo remiantis darytina išvada, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytą teisinį pagrindą ir faktines aplinkybes, kurių teisingumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (2018 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Čepelnik, C‑33/17, EU:C:2018:896, 21 punktas).
28
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, kiek tai susiję su pateiktu pirmuoju klausimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, konkrečiai – 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Vodafone Omnitel ir kt. (C‑228/12–C‑232/12 ir C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495), neranda paaiškinimų, kurie jam būtini, kad galėtų priimti sprendimą pagrindinėje byloje dėl NRI veiklos, kurios sąnaudos gali būti padengiamos iš administracinių mokesčių pagal Leidimų direktyvos 12 straipsnį, ir būtent atsakyti į klausimą, ar ši veikla yra susijusi vien su „ex ante reguliavimu“. Kalbant apie antrąjį klausimą reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagrindinėje byloje pirmosios instancijos teismas pareiškėjų jam pateiktą prieštaravimą pripažino pagrįstu, nusprendęs, kad metinė ataskaita turėjo būti paskelbta prieš pateikiant reikalavimą sumokėti įmoką šiai reguliavimo tarnybai, nors pastaroji savo apeliaciniuose skunduose su tuo nesutinka.
29
Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė pakankamai priežasčių, paskatinusių jį užduoti Teisingumo Teismui klausimus, ir kad prašomas išaiškinimas nėra nesusijęs su pagrindinės bylos dalyku.
30
Tuo remiantis, darytina išvada, kad pateikti klausimai yra priimtini.
Dėl esmės
31
Pagal Procedūros reglamento 99 straipsnį, jeigu atsakymą į klausimą, dėl kurio pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, galima aiškiai nustatyti iš jurisprudencijos arba jeigu atsakymas į pateiktą klausimą nekelia jokių pagrįstų abejonių, Teisingumo Teismas, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo siūlymu ir išklausęs generalinį advokatą, bet kada gali nuspręsti priimti sprendimą motyvuota nutartimi.
32
Šią nuostatą reikia taikyti šioje byloje.
Dėl pirmojo klausimo
33
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Leidimų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad sąnaudos, kurios gali būti dengiamos iš mokesčio, taikomo pagal šią nuostatą elektroninių ryšių paslaugą ar tinklą teikiančioms įmonėms, yra visos administracinės NRI sąnaudos, patiriamos vykdant visą jos veiklą, įskaitant reguliavimo, priežiūros, ginčų sprendimo ir sankcijų skyrimo funkcijas, ar tik tos, kurios susidaro dėl „ex ante reguliavimo“ veiklos.
34
Šiuo klausimu reikia priminti, kad atsakydamas į analogišką klausimą, kurį pateikė Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas), kuriame pareiškėjos ginčijo joms pagal tuos pačius kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje nacionalinės teisės aktus nustatytą mokesčio sumą tvirtindamos, kad šis mokestis apima biudžeto eilutes, kurios nėra tiesiogiai susijusios su šios institucijos sąnaudomis, patirtomis dėl ex ante rinkos reguliavimo, Teisingumo Teismas 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Vodafone Omnitel ir kt. (C‑228/12–C‑232/12 ir C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) nurodė, kad Leidimų direktyvos 12 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos įmonės, teikiančios elektroninių ryšių paslaugas ar tinklą, privalo mokėti mokestį, skirtą padengti visas NRI patirtas valstybės nefinansuojamas sąnaudas, kurio dydis nustatomas atsižvelgiant į šių įmonių gaunamas pajamas, su sąlyga, kad šis mokestis išimtinai skirtas padengti sąnaudas, susijusias su šio straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta veikla, kad visos pajamos iš minėto mokesčio neviršija visų šios veiklos sąnaudų ir kad šis mokestis paskirstomas įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai.
35
To sprendimo 38 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad iš Leidimų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotės matyti, kad valstybės narės įmones, teikiančias paslaugą ar tinklą pagal bendrąjį leidimą ar turinčias radijo dažnių ar numerių naudojimo teisę, gali apmokestinti tik administraciniais mokesčiais, kurie dengia bendras administracines sąnaudas, patiriamas valdant, kontroliuojant ir taikant bendrojo leidimo schemą, naudojimo teises ir šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus; tas sąnaudas gali sudaryti tarptautinio bendradarbiavimo, derinimo ir standartizacijos, rinkos analizės, reikalavimų laikymosi priežiūros ir kitokios rinkos kontrolės sąnaudos, taip pat sąnaudos, susijusios su reglamentavimo darbais, apimančiais antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, kaip antai sprendimų dėl prieigos ir sujungimo, rengimą ir taikymą.
36
2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Vodafone Omnitel ir kt. (C‑228/12–C‑232/12 ir C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) 39 ir 40 punktuose Teisingumo Teismas priminė, kad tokie mokesčiai gali padengti tik su šios nutarties ankstesniame punkte priminta veikla susijusias sąnaudas, į kurias neturėtų būti įtrauktos sąnaudos, susijusios su kitomis užduotimis, ir kad todėl mokesčiai, kuriais apmokestinama pagal Leidimų direktyvos 12 straipsnį, nėra skirti bet kokio pobūdžio NRI patirtoms administracinėms sąnaudoms padengti. Minėto sprendimo 41 punkte jis nurodė, kad iš šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalies, siejamos su jos 30 konstatuojamąja dalimi, matyti, kad minėti mokesčiai turi padengti faktines šios veiklos administracines sąnaudas ir atitikti šias sąnaudas. Taigi visos valstybių narių iš nagrinėjamo mokesčio gautos pajamos negali viršyti visų su šia veikla susijusių sąnaudų.
37
Šią poziciją Teisingumo Teismas pakartojo ir 2016 m. liepos 28 d. Sprendime Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608, 45 ir 46 punktai), taip pat 2018 m. sausio 30 d. Sprendime X ir Visser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2018:44, 64 punktas).
38
2013 m. birželio 27 d. Sprendimo Vodafone Malta ir Mobisle Communications (C‑71/12, EU:C:2013:431) 22 punkte Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad Leidimų direktyvos 12 straipsnyje nurodyti administraciniai mokesčiai yra atlyginamojo pobūdžio, nes, pirma, gali būti taikomi tik už administracines paslaugas, kurias NRI teikia elektroninių ryšių operatoriams visų pirma pagal bendrąjį leidimą arba suteikdamos teises naudoti radijo dažnius ar numerius, ir, antra, turi dengti dėl minėtų paslaugų teikimo patiriamas administracines sąnaudas.
39
Iš Leidimų direktyvos 21 straipsnio 1 dalies a punkto teksto ir jo išaiškinimo, pateikto šio nutarties 34–38 punktuose nurodytuose sprendimuose, matyti, kad NRI sąnaudos, kurios gali būti dengiamos iš mokesčio pagal šią nuostatą, yra ne visos NRI veiklos išlaidos, bet bendros administracinės sąnaudos, patiriamos dėl šioje nuostatoje nurodytų trijų rūšių veiklos, t. y.:
–
pirma, Leidimų direktyvos 3 straipsnyje nurodytos bendrojo leidimo schemos, apimančios sąlygas, išvardytas šios direktyvos priedo A dalyje, kurios gali būti nustatomos bendrajam leidimui, valdymo, kontrolės ir taikymo veikla;
–
antra, Leidimų direktyvos 5 straipsnyje nurodytų teisių naudoti radijo dažnius ir numerius ir šios direktyvos priedo B ir C dalyse išvardytų sąlygų, kurios gali būti joms nustatomos, valdymo, kontrolės ir taikymo veikla, ir
–
trečia, Leidimų direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nurodytų specifinių įpareigojimų valdymo, kontrolės ir taikymo veikla; šie įpareigojimai apima įpareigojimus, kurie gali būti nustatyti elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjams pagal Prieigos direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalis bei 6 ir 8 straipsnius arba pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 17 straipsnį, taip pat įpareigojimus, kurie gali būti nustatyti teikėjams, paskirtiems teikti universaliąją paslaugą pagal pastarąją direktyvą.
40
Į šių trijų rūšių veiklos bendras administracines sąnaudas gali būti įtraukiamos tarptautinio bendradarbiavimo, derinimo ir standartizacijos, rinkos analizės, reikalavimų laikymosi priežiūros ir kitokios rinkos kontrolės sąnaudos, taip pat sąnaudos, susijusios su reglamentavimo darbais, apimančiais antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, kaip antai sprendimų dėl prieigos ir sujungimo, rengimą ir taikymą.
41
Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų NRI funkcijų, susijusių su reguliavimu, priežiūra, ginčų sprendimu ir sankcijų skyrimu, reikia pažymėti, kad jos priskirtinos prie bendrojo leidimo schemos, naudojimo teisių ar specifinių įpareigojimų valdymo, kontrolės ir taikymo veiklos, todėl jas vykdant patirtos sąnaudos gali būti dengiamos iš administracinių mokesčių, nustatytų pagal Leidimų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punktą.
42
Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos „ex ante reguliavimo“ veiklos reikia pažymėti, kad šis teismas nepateikia šio žodžių junginio (jis nevartojamas nei Leidimų direktyvoje, nei Pagrindų, Prieigos ar Universaliųjų paslaugų direktyvose) apibrėžties. Kita vertus, ex ante rinkos reguliavimas, už kurį atsako NRI, kaip nurodyta Pagrindų direktyvos 3 straipsnio 3a dalyje, pasireiškia tuo, kad elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjams nustatomi įpareigojimai, kaip antai numatyti Prieigos direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse arba 6 straipsnyje, ir pagal šios direktyvos 8 straipsnį ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 17 straipsnį nustatyti įpareigojimai įmonėms, kurios, atlikus Pagrindų direktyvos 16 straipsnyje numatytą rinkos tyrimą, pripažintos turinčiomis didelę įtaką rinkoje. Taigi reikia konstatuoti, kad ex ante rinkos reguliavimas priskirtinas prie NRI veiklos trečios kategorijos, nurodytos šios nutarties 39 punkte, taip pat prie kai kurių šios nutarties 40 punkte paminėtų užduočių. Todėl sąnaudos, kurios gali būti dengiamos iš administracinių mokesčių, nustatytų pagal Leidimų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punktą, negali apsiriboti vien tomis, kurios patiriamos dėl ex ante rinkos reguliavimo.
43
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Leidimų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad sąnaudos, kurios gali būti dengiamos iš mokesčio, taikomo pagal šią nuostatą elektroninių ryšių paslaugą ar tinklą teikiančioms įmonėms, yra tik tos sąnaudos, kurios susijusios su šioje nuostatoje nurodyta trijų rūšių NRI veikla, įskaitant funkcijas, susijusias su reguliavimu, priežiūra, ginčų sprendimu ir sankcijų skyrimu, neapsiribojant sąnaudomis, patiriamomis dėl ex ante rinkos reguliavimo veiklos.
Dėl antrojo klausimo
44
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia iš esmės išsiaiškinti, ar Leidimų direktyvos 12 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos valstybės narės teisės normos, pagal kurias, pirma, šioje nuostatoje numatyta metinė ataskaita skelbiama jau pasibaigus finansiniams metams, kuriais surinkti administraciniai mokesčiai, ir antra, reikiami koregavimai atliekami finansiniais metais, einančiais ne iš karto po tų finansinių metų, kuriais šie mokesčiai surinkti.
45
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip priminta šios nutarties 36 punkte, iš Leidimų direktyvos 12 straipsnio 2 dalies, siejamos su jos 30 konstatuojamąja dalimi, matyti, kad administraciniai mokesčiai, kurie gali būti taikomi pagal šios direktyvos 12 straipsnį, turi padengti faktines šio straipsnio 1 dalies a punkte nurodytos veiklos administracines sąnaudas ir turi jas atitikti. Taigi visos valstybių narių iš nagrinėjamo mokesčio gautos pajamos negali viršyti visų su šia veikla susijusių sąnaudų.
46
Leidimų direktyvos 12 straipsnio 2 dalyje numatyta metine ataskaita siekiama, kaip matyti iš šios direktyvos 30 konstatuojamosios dalies, užtikrinti NRI pajamų ir išlaidų skaidrumą, taip suteikiant įmonėms galimybę patikrinti, ar mokesčiai atitinka administracines sąnaudas.
47
Kaip Teisingumo Teismas jau yra nurodęs 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Vodafone Omnitel ir kt. (C‑228/12–C‑232/12 ir C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) 41 punkte, Leidimų direktyva nenumato nei administracinių mokesčių, kuriais gali būti apmokestinama pagal šios direktyvos 12 straipsnį, dydžio nustatymo būdo, nei šių mokesčių rinkimo tvarkos.
48
Tuo remiantis darytina išvada, kad būtent valstybės narės turi nustatyti metinės ataskaitos skelbimo ir reikiamų koregavimų pagal Leidimų direktyvos 12 straipsnio 2 dalį tvarką, kartu siekdamos užtikrinti skaidrumą, kad atitinkamos įmonės galėtų patikrinti, ar mokesčiai atitinka administracines sąnaudas.
49
Taigi neatrodo, kad metinės ataskaitos paskelbimas jau pasibaigus finansiniams metams, kuriais surinkti administraciniai mokesčiai, ar atitinkamų koregavimų taikymas finansiniais metais, kurie neina iš karto po tų, kuriais šie mokesčiai surinkti, savaime trukdytų įvykdyti šį reikalavimą.
50
Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Leidimų direktyvos 12 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiamos valstybės narės teisės normos, pagal kurias, pirma, šioje nuostatoje numatyta metinė ataskaita skelbiama jau pasibaigus finansiniams metams, kuriais surinkti administraciniai mokesčiai, ir antra, reikiami koregavimai atliekami finansiniais metais, einančiais ne iš karto po tų finansinių metų, kuriais šie mokesčiai surinkti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
51
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nutaria:
1.
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB, 12 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad sąnaudos, kurios gali būti dengiamos iš mokesčio, taikomo pagal šią nuostatą elektroninių ryšių paslaugą ar tinklą teikiančioms įmonėms, yra tik tos sąnaudos, kurios susijusios su šioje nuostatoje nurodyta trijų rūšių nacionalinės reguliavimo institucijos veikla, įskaitant funkcijas, susijusias su reguliavimu, priežiūra, ginčų sprendimu ir sankcijų skyrimu, neapsiribojant sąnaudomis, patiriamomis dėl
ex ante rinkos reguliavimo veiklos.
2.
Direktyvos 2002/20, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/140, 12 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiamos valstybės narės teisės normos, pagal kurias, pirma, šioje nuostatoje numatyta metinė ataskaita skelbiama jau pasibaigus finansiniams metams, kuriais surinkti administraciniai mokesčiai, ir antra, reikiami koregavimai atliekami finansiniais metais, einančiais ne iš karto po tų finansinių metų, kuriais šie mokesčiai surinkti.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.