62012CJ0417_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C‑417/12 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 13.9.2012,
Tanskan kuningaskunta, asiamiehenään V. Pasternak Jørgensen, avustajinaan advokat J. Pinborg ja advokat P. Biering,
kantajana,
jota tukevat
Ranskan tasavalta, asiamiehinään D. Colas ja C. Candat,
Alankomaiden kuningaskunta, asiamiehinään M. de Ree ja M. Bulterman,
Suomen tasavalta, asiamiehenään J. Leppo, ja
Ruotsin kuningaskunta, asiamiehenään U. Persson,
väliintulijoina muutoksenhakuasteessa,
ja jossa vastapuolena on
Euroopan komissio, asiamiehenään F. Jimeno Fernández, avustajanaan advokat T. Ryhl,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. Tizzano sekä tuomarit S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits (esittelevä tuomari) ja M. Berger,
julkisasiamies: N. Jääskinen,
kirjaaja: hallintovirkamies C. Strömholm,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 12.12.2013 pidetyssä istunnossa esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 30.4.2014 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
Tuomion perustelut
tuomion
1. Tanskan kuningaskunta vaatii muutoksenhaussaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 3.7.2012 antaman tuomion Tanska v. komissio (T-212/09, EU:T:2012:335; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla tämä hylkäsi Tanskan kuningaskunnan kanteen, jossa vaadittiin Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta ja Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä yhteisörahoituksen ulkopuolelle 19.3.2009 tehdyn komission päätöksen 2009/253/EY (EUVL L 75, s. 15; jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista osittain eli siltä osin kuin siinä jätetään tiettyjä Tanskan kuningaskunnalle kesannointialoista aiheutuneita menoja yhteisörahoituksen ulkopuolelle.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus (EY) N:o 1258/1999
2. Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 17.5.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1258/1999 (EYVL L 160, s. 103), jota sovellettiin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 7 artiklan 4 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettiin seuraavaa:
”Komissio päättää menoista, jotka jätetään 2 ja 3 artiklassa tarkoitetun yhteisörahoituksen ulkopuolelle, jos se toteaa, ettei kyseisiä menoja ole toteutettu yhteisön sääntöjen mukaisesti.”
Asetus (EY) N:o 2316/1999
3. Tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1251/1999 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.10.1999 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2316/1999 (EYVL L 280, s. 43), jota sovellettiin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 19 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1. Tämän luvun mukaisesti kesannoitujen alojen yhtäjaksoisen alan on oltava vähintään 0,3 hehtaaria ja leveyden vähintään 20 metriä.
Jäsenvaltiot voivat ottaa huomioon:
a) pienempiä aloja, jos kyseessä ovat yhtenäiset lohkot, jotka on pysyvästi rajattu esimerkiksi muureilla, pensasaidoilla tai vesiuomilla;
– –
4. Jäsenvaltioiden on sovellettava kesannoitujen alojen erityistilannetta vastaavia aiheellisia toimenpiteitä niiden ylläpidon ja ympäristönsuojelun varmistamiseksi. Nämä toimenpiteet voivat koskea myös kasvustoa; tässä tapauksessa näillä toimenpiteillä on varmistettava, että kasvustoa ei ole tarkoitettu siementen tuottamiseen ja että sitä ei voida käyttää missään tapauksessa maataloustarkoituksiin ennen 31 päivää elokuuta eikä tuottamaan kaupan pidettäväksi tarkoitettua satoa, seuraavan vuoden 15 päivään tammikuuta asti.
– –”
Asetus (EY) N:o 2419/2001
4. Tiettyjä yhteisön tukijärjestelmiä koskevasta yhdennetystä hallinto- ja valvontajärjestelmästä annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3508/92 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 11.12.2001 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2419/2001 (EYVL L 327, s. 11) 15 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Hallinnolliset ja paikalla tehtävät tarkastukset on tehtävä siten, että varmistetaan tehokkaasti tukien myöntämisedellytysten noudattaminen.”
5. Kyseisen asetuksen 22 artiklan 1 kohdassa, joka koskee viljelylohkojen pinta-alan määrittämistä, säädettiin seuraavaa:
”Viljelylohkot on määritettävä toimivaltaisen viranomaisen vahvistamilla asianmukaisilla keinoilla, jotka takaavat mittaukselle vähintään vastaavan tarkkuuden kuin kansallisissa säännöissä vaaditaan virallisilta mittauksilta. Kyseisen viranomaisen on vahvistettava myös poikkeama ottaen huomioon erityisesti mittaukseen käytetty tekniikka, käytettävissä olevien virallisten asiakirjojen tarkkuus, sijainti (esimerkiksi kaltevuus tai lohkojen muoto) ja 2 kohdan säännökset.”
6. Saman asetuksen 23 artiklassa määritettiin kaukokartoitustarkastuksia koskevat yksityiskohtaiset säännöt.
Asetus (EY) N:o 1290/2005
7. Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 21.6.2005 annetun neuvoston asetuksen N:o 1290/2005 (EUVL L 209, s. 1) 31 artiklan, jonka otsikko on ”Sääntöjenmukaisuuden tarkastaminen”, 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Jos komissio toteaa, että 3 artiklan 1 kohdassa ja 4 artiklassa tarkoitettuja menoja ei ole toteutettu yhteisön sääntöjen mukaisesti, se päättää yhteisön rahoituksen ulkopuolelle jätettävistä määristä 41 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen.
2. Komissio arvioi rahoituksen ulkopuolelle jätettävät menot ottaen huomioon erityisesti todetun sääntöjenvastaisuuden merkittävyyden. Komissio ottaa tällöin huomioon rikkomuksen laadun ja vakavuuden sekä yhteisölle aiheutuneen taloudellisen vahingon.
3. Ennen rahoituksen epäämistä koskevan päätöksen tekemistä komission tarkastuksen tulokset ja asianomaisen jäsenvaltion antamat vastaukset annetaan tiedoksi kirjallisina, minkä jälkeen molemmat osapuolet pyrkivät sopimukseen toteutettavista toimenpiteistä.
Jollei sopimukseen päästä, jäsenvaltio voi pyytää sellaisen menettelyn aloittamista, jolla pyritään sovittamaan yhteen molempien osapuolten kannat neljän kuukauden kuluessa. Menettelyn tuloksista toimitetaan komissiolle kertomus, jonka se tutkii ennen mahdollisen rahoituksen epäämistä koskevan päätöksen tekemistä.”
Suuntaviivat
8. Kiinteämääräisten rahoitusoikaisujen soveltamismenetelmä määritetään 23.12.1997 päivätyssä asiakirjassa VI/5330/97, jonka otsikko on ”Rahoituksellisten seuraamusten määrittäminen EMOTR:n tukiosaston tilien tarkastamista ja hyväksymistä koskevaa päätöstä valmisteltaessa” (jäljempänä suuntaviivat). Siinä todetaan muun muassa seuraavaa:
”Kiinteämääräisten rahoitusoikaisujen soveltamista on harkittava silloin kun komissio havaitsee, että asetuksessa nimenomaisesti edellytettyä tai epäsuorasti nimenomaisen säännön (esimerkiksi tuen rajaaminen tietynlaatuiseen tuotteeseen) noudattamiseksi edellytettyä tarkastusta ei ole suoritettu asianmukaisesti.
Kun tarkastuksia on toteutettu, mutta ne on toteutettu epätäydellisesti, on arvioitava puutteen vakavuus. Käytännössä kaikkia tarkastusmenettelyjä on mahdollista parantaa, ja eräs komission tarkastajien tehtävistä on laatia suosituksia menettelyjen parantamiseksi ja lisätarkastusten toteuttamiseksi, jotka – vaikka ne eivät ole lakisääteisiä – tarjoavat lisätakeen menojen sääntöjenmukaisuudesta kyseisen jäsenvaltion erityisolosuhteissa. Se, että tarkastusmenettelyä on mahdollista parantaa, ei kuitenkaan sellaisenaan riitä rahoitusoikaisun perusteeksi. Yhteisön nimenomaisten sääntöjen soveltamisessa on oltava merkittäviä puutteita ja tällaisten puutteiden on aiheutettava EMOTR:lle todellinen tappioiden tai sääntöjenvastaisuuksien riski.”
9. Suuntaviivoissa määritetään edellytykset, joiden on täytyttävä, jotta voidaan soveltaa kiinteämääräistä rahoitusoikaisua, jonka määrä on 2 prosenttia, 5 prosenttia, 10 prosenttia tai 25 prosenttia ilmoitetuista menoista.
Asian taustalla olevat tosiseikat ja riidanalainen päätös
10. Euroopan komissio toteutti loka- ja joulukuussa 2004 paikan päällä tarkastuksen, joka koski sitä, millä edellytyksillä Tanskan viranomaiset sovelsivat viljelyvuosina 2002–2004 peltokasvien yhdennettyä hallinto- ja valvontajärjestelmää, minkä jälkeen se ilmoitti Tanskan kuningaskunnalle, että nämä viranomaiset eivät olleet noudattaneet tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille 17.5.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1251/1999 (EYVL L 160, s. 1) ja tiettyjä yhteisön tukijärjestelmiä koskevasta yhdennetystä hallinto- ja valvontajärjestelmästä 27.11.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3508/92 (EYVL L 355, s. 1) säännöksiä.
11. Komissio antoi 27.6.2006 päivätyllä kirjeellä Tanskan kuningaskunnalle tiedoksi havaintonsa neuvoston asetuksen (ETY) N:o 729/70 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä EMOTR:n tukiosaston tilien tarkastamisen ja hyväksymisen osalta 7.7.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1663/95 (EYVL L 158, s. 6), sellaisena kuin se on muutettuna 22.10.1999 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2245/1999 (EYVL L 273, s. 5), 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti, minkä jälkeen käytiin kirjeenvaihtoa, ja komissio totesi tälle jäsenvaltiolle osoitetulla 21.2.2008 päivätyllä kirjeellä, että 5 prosentin ja 10 prosentin rahoitusoikaisuja oli sovellettava tiettyihin viljelyvuosina 2002–2004 syntyneisiin menoihin. Rahoitusoikaisujen määrä on 750 miljoonaa Tanskan kruunua (DKK).
12. Tanskan kuningaskunta piti tätä rahoitusoikaisua perusteettomana ja valitti sovitteluelimeen.
13. Sovitteluelin totesi 9.9.2008 päivätyssä kertomuksessaan, että molempien osapuolien näkemyksiä ei ole mahdollista sovittaa yhteen, ja pyysi komissiota harkitsemaan uudelleen ehdotusta soveltaa 5 prosentin ja 10 prosentin rahoitusoikaisuja kaikkiin kyseessä oleviin menoihin.
14. Kuten komissio toteaa 6.1.2009 päivätyssä pääosaston (PO) ”Maatalous ja maaseudun kehittäminen” yhteenvetokertomuksessa, joka koskee komission EMOTR:n tukiosaston tilien tarkastamis- ja hyväksymismenettelyn yhteydessä asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan ja asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan nojalla toteuttamien tarkastusten tuloksia (jäljempänä yhteenvetokertomus), se sovelsi riidanalaisella päätöksellä kiinteämääräisiä rahoitusoikaisuja, joiden määrä oli tapauksen mukaan 2, 5 tai 10 prosenttia Tanskan kuningaskunnan menoista, sellaisten puutteiden vuoksi, joita oli todettu lohkojen kaukokartoitustarkastusten ja kesannoituja aloja koskevien asetuksessa asetettujen vaatimusten noudattamista koskevien tarkastusten osalta.
15. Yhtäältä komissio sovelsi viljelyvuosien 2003 ja 2004 aikana maksettuihin tukiin 2 prosentin kiinteämääräistä rahoitusoikaisua EMOTR:lle aiheutuneen taloudellisen vahingon vuoksi sillä perusteella, että Tanskan kuningaskunta ei ollut toteuttanut korjaavia toimenpiteitä kaukokartoitustarkastusten puitteissa, kun lohkot oli mitattu korkearesoluutiokuvien avulla.
16. Toisaalta komissio, joka oli todennut useita kesannoituja aloja koskevia sääntöjenvastaisuuksia, joilla voidaan perustella EMOTR:n rahoituksen epäämistä tietyiltä menoilta, totesi tämän perusteella, että näiden alojen olennaisia tarkastuksia ei ollut toteutettu tai ne oli toteutettu niin huonosti, etteivät ne olleet lainkaan tehokkaita. Tämän vuoksi se sovelsi viljelyvuosien 2002–2004 aikana maksettuihin tukiin kiinteämääräistä rahoitusoikaisua, jonka määräksi vahvistettiin tapauksen mukaan 5 tai 10 prosenttia, EMOTR:lle aiheutuneen taloudellisen vahingon korvaamiseksi.
Valituksenalainen tuomio
17. Ensimmäiseksi kaukokartoitustarkastuksia koskevien sääntöjen osalta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 48–50 kohdassa, että Tanskan kuningaskunnan olisi pitänyt käyttää vaihtoehtoista menetelmää korkearesoluutiokuvien avulla toteutettujen lohkojen mittausten paikkansapitävyyden takaamiseksi, varsinkin, kun tämän jäsenvaltion viranomaisille oli ilmoitettu jo joulukuussa 2002, ettei komissio suositellut tällaisen mittausmenetelmän käyttämistä.
18. Lisäksi valituksenalaisen tuomion 52 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissiolla on asetuksen N:o 2419/2001 22 artiklan 1 kohdan nojalla vapaus käyttää mitä tahansa asianmukaista keinoa tarkastettujen lohkojen pinta-alan varmistamiseksi.
19. Toiseksi kesannoitujen alojen tarkastuksia koskevien sääntöjen osalta unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä tulkitsi valituksenalaisen tuomion 69–85 kohdassa asetuksen N:o 2316/1999 19 artiklan 4 kohtaa toteamalla komission kannan vastaisesti, että kasvuston säilyttäminen kesannoidulla lohkolla on yksi aiheellinen toimenpide kesannoidun lohkon ylläpitämiseksi ja ympäristön suojelemiseksi. Unionin yleinen tuomioistuin totesi kuitenkin valituksenalaisen tuomion 106 kohdassa, että kun komissio tukeutuu vakavan ja kohtuullisen epäilyksen toteen näyttämiseksi useisiin toisistaan riippumattomiin todisteisiin, on riittävää, että näistä todisteista yksi ainoa vahvistetaan, jotta voidaan todeta, että tarkastusten täytäntöönpanotavat ovat puutteelliset. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin jatkoi komission esittämien muiden todisteiden tutkimista.
20. Muistutettuaan jäsenvaltioiden velvollisuudesta ylläpitää kesannoituja lohkoja unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 93 ja 94 kohdassa, että kyseisen säännöksen nojalla kesannoiduilla lohkoilla säilytettyä kasvustoa oli ylläpidettävä näiden lohkojen maanviljelyolosuhteiden säilyttämiseksi.
21. Toisaalta asetuksen N:o 2316/1999 19 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan a alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”pysyvästi rajattu” osalta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 101 kohdassa, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetuille lohkoille voidaan maksaa pinta-alatukia vain, jos ne on rajattu fyysisesti. Näin ollen se hylkäsi Tanskan kuningaskunnan tulkinnan, jonka mukaan kiinteistörekisterissä määritetyt rajat ovat kyseisen säännöksen vaatimusten mukaisia.
22. Väitteestä, jonka mukaan olosuhteet, joissa komissio totesi kesannoituja lohkoja koskevia tiettyjä sääntöjenvastaisuuksia, olivat lainvastaiset, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa, että Tanskan kuningaskunta ei voinut epäselvässä tilanteessa ratkaista asiaa tuenhakijan hyväksi, kun paikan päällä kesannointikauden päättymispäivän jälkeen toteutettujen tarkastusten perusteella oli mahdollista todeta heinäpaalien tai rakennusjätteiden olemassaolo tarkastelluilla lohkoilla.
23. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 123 kohdassa, että komissio oli perustellusti todennut, että on olemassa kohtuullisia ja vakavia epäilyksiä Tanskan kuningaskunnan toteuttamien tarkastusten riittävyydestä, kun on kyse niistä lohkoista, joiden osalta oli todettu tiettyjä sääntöjenvastaisuuksia, eikä tämä jäsenvaltio esittänyt perusteluja, jotka olisivat omiaan hälventämään näitä epäilyksiä.
24. Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kaikki kyseisen jäsenvaltion esittämät perustelut, jotka koskevat olennaisten muotomääräysten rikkomista.
25. Neljänneksi rahoitusoikaisuja koskevien sääntöjen osalta unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 168 kohdassa, että komissio on kyennyt kohtuudella päättelemään, että EMOTR:lle aiheutuvien tappioiden riski oli merkittävä ja sen perusteella oli mahdollista määrätä 5 prosentin tai 10 prosentin suuruinen kiinteämääräinen rahoitusoikaisu.
26. Tämän vuoksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi Tanskan kuningaskunnan nostaman kumoamiskanteen.
Asianosaisten vaatimukset
27. Tanskan kuningaskunta vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion ja hyväksymään sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset tai toissijaisesti palauttamaan asian unionin yleiseen tuomioistuimeen.
28. Euroopan komissio vaatii, että valitus hylätään ja Tanskan kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
29. Valituksensa tueksi Tanskan kuningaskunta esittää neljä valitusperustetta, joiden mukaan asetuksen N:o 2419/2001 15 artiklaa on tulkittu virheellisesti, asetuksen N:o 2316/1999 19 artiklan 4 kohtaa on tulkittu virheellisesti sekä yhtäältä todistustaakkaa koskevia sääntöjä ja toisaalta kiinteämääräisiä rahoitusoikaisuja koskevia säännöksiä sovellettaessa on tehty oikeudellisia virheitä.
30. Komission mukaan kaikkien valituksen tueksi esitettyjen perusteiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat tai kyseiset perusteet on joka tapauksessa hylättävä perusteettomina.
31. Aivan aluksi on siis tutkittava komission esittämä yleinen oikeudenkäyntiväite.
Yleinen oikeudenkäyntiväite
32. Komissio vastasi kuhunkin Tanskan kuningaskunnan esittämään valitusperusteeseen mutta vetoaa ensisijaisesti koko valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumiseen sillä perusteella, että sillä pyritään nyt käsiteltävän asian tosiseikkojen tutkimiseen uudelleen ja siinä lähinnä ainoastaan toistetaan ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt väitteet.
33. Tältä osin on muistutettava, että SEUT 256 artiklan 1 kohdan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymysten osalta.
34. Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos asianosainen riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen tekemän unionin oikeuden tulkinnan tai soveltamisen, ensimmäisessä oikeusasteessa tutkittuja oikeuskysymyksiä voidaan käsitellä uudelleen valituksen yhteydessä. Muutoksenhakumenettelyn tarkoitus jäisi nimittäin osaksi toteutumatta, jollei valittaja voisi tällä tavoin perustaa valitustaan perusteisiin ja perusteluihin, jotka on esitetty jo unionin yleisessä tuomioistuimessa (tuomio Ranska v. komissio, C‑601/11 P, EU:C:2013:465, 71 kohta).
35. Tästä valituksesta on riittävää todeta, että – kuten tämän tuomion 29 kohdasta ilmenee ja toisin kuin komissio väittää – Tanskan tasavalta ei pyri kyseenalaistamaan yleisesti unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikkoja koskevia arviointeja toistamalla siinä esitetyt perusteet ja siinä esitetyt perustelut. Sen sijaan valittaja ottaa esiin oikeuskysymyksiä, jotka voivat olla valituksen kohteena.
36. Komission esittämä yleinen oikeudenkäyntiväite on näin ollen hylättävä.
37. Koska komissio esittää täsmällisempiä tutkimatta jättämistä koskevia väitteitä tiettyjen erityisten valitusperusteiden yhteydessä, nämä oikeudenkäyntiväitteet on syytä käsitellä kyseisten valitusperusteiden tarkastelun yhteydessä.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
38. Tanskan kuningaskunta vetoaa ensimmäisessä valitusperusteessa oikeudelliseen virheeseen, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt tulkitessaan asetuksen N:o 2419/2001 15 artiklaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 23 artiklan kanssa, koska maailmanlaajuisen paikantamisjärjestelmän (jäljempänä GPS) avulla saatuja mittaustietoja ei voitu käyttää kaukokartoituksen avulla saatujen mittojen arvioimiseen, sillä nämä kaksi menetelmää johtavat väistämättä erilaisiin tuloksiin.
39. Lisäksi Tanskan kuningaskunta katsoo, ettei unionin yleinen tuomioistuin esittänyt tosiseikkoja täsmällisesti eikä edes ottanut kantaa yksityiskohtaisiin asiakirjoihin, jotka osoittavat Tanskan viranomaisten toteuttaneen korjaavia lisätarkastuksia.
40. Ranskan tasavalta väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä oli tarkastaa, että kaukokartoituksen avulla toteutettu mittaus takaa vähintään vastaavan tarkkuuden kuin kansallisissa säännöissä vaaditaan virallisilta mittauksilta. Joka tapauksessa kansallisia mittauksia olisi arvioitava sallien tietty poikkeama.
41. Komissio väittää, että valituksenalaisen tuomion 120 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi Tanskan tarkastusjärjestelmän heikkoudet. Esitetyllä valitusperusteella kuitenkin ainoastaan kyseenalaistetaan tämä tosiseikkoja koskeva arviointi.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
42. Kuten unionin yleinen tuomioistuin muistutti perustellusti valituksenalaisen tuomion 37–41 kohdassa, asetuksen N:o 2419/2001 15 artiklan ja 22 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltioiden tehtävänä on toteuttaa toimenpiteet, joiden ne katsovat olevan omiaan takaamaan tarkastusten tehokkuuden ja siten kaukokartoituksella tehtyjen mittausten tarkkuuden.
43. Näistä säännöksistä kuitenkin ilmenee, että vaikka jäsenvaltiot saavat valita vapaasti keinot, joilla viljelylohkojen pinta-ala mitataan, on myös niin, että näiden keinojen on vastattava tarkkuuden vaatimuksia.
44. Tässä asiayhteydessä unionin yleistä tuomioistuinta ei voida arvostella siitä, että se totesi, että tutkiessaan Tanskan viranomaisten suorittamaa kesannointijärjestelmään hyväksyttävien lohkojen mittausta komissio saattoi käyttää eri menetelmää kuin nämä viranomaiset.
45. Yhtäältä on nimittäin niin, että kun komissio valvoo jäsenvaltiolle asetetun tarkkuusvaatimuksen noudattamista, komissiota ei voida velvoittaa käyttämään yksinomaan tämän valtion käyttämää menetelmää varsinkaan, kun se katsoo erilaisen menetelmän takaavan paremman tarkkuuden.
46. Toisaalta se, että komissio velvoitettaisiin tässä yhteydessä käyttämään kyseessä olevan jäsenvaltion viranomaisten käyttämää mittausmenetelmää, on omiaan heikentämään asetuksella N:o 2419/2001 käyttöön otettua kahdella tasolla toteutettavan valvonnan järjestelmää.
47. Tämän vuoksi komissio voi tutkia kansallisten valvontajärjestelmien luotettavuutta tehokkaasti ainoastaan, jos se voi valita vapaasti kansallisten viranomaisten toteuttamien mittausten valvontamenetelmän, joka sen mielestä vaikuttaa tarkkuuden suhteen asianmukaisimmalta.
48. Muiden väitteiden osalta on muistutettava, että lukuun ottamatta sitä tapausta, että selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, unionin yleisen tuomioistuimen toteuttama tosiseikkojen arviointi ei ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhakuvaiheessa harjoittaman valvonnan piiriin.
49. Kun Tanskan kuningaskunta riitauttaa valituksenalaisen tuomion 50 ja 120 kohdasta ilmenevät unionin yleisen tuomioistuimen toteuttamat tosiseikkojen arvioinnit, se kuitenkin vaatii unionin tuomioistuinta arvioimaan tosiseikat uudelleen esittämättä mitään seikkaa, jonka perusteella tällainen selvityksen huomioon ottaminen vääristyneellä tavalla voitaisiin todeta.
50. Näin ollen ensimmäinen valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
51. Toisen valitusperusteen, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki virheen tulkitessaan asetuksen N:o 2316/1999 19 artiklan 4 kohtaa, tueksi Tanskan kuningaskunta toteaa, ettei ole olemassa mitään kesannoidun lohkon kasvuston niittämiseen liittyvää velvoitetta, ettei tässä säännöksessä esitetty ylläpitovelvollisuus koske kasvustoa eikä unionin yleinen tuomioistuin selittänyt, mitä se tarkoitti kesannoitujen alojen ”maanviljelyolosuhteiden säilyttämisellä”.
52. Tanskan kuningaskunta toteaa lisäksi, ettei sovellettuja rahoitusoikaisuja voida perustella komission riidanalaisessa päätöksessä toteamilla vähäisillä sääntöjenvastaisuuksilla.
53. Tanskan kuningaskunnan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään lausunut muista komission toteamista sääntöjenvastaisuuksista, joilla riidanalaista päätöstä perustellaan. Tämä valituksenalaisen tuomion perustelujen puutteellisuus estää kuitenkin valittajaa arvioimasta oikein riidanalaisen päätöksen laillisuutta.
54. Tanskan kuningaskunnan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään lausunut sen esittämistä kanneperusteista ja todisteista, joilla voitiin perustella Tanskan valvontajärjestelmän luotettavuutta.
55. Ranskan tasavalta väittää yhtäältä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei kumonnut riidanalaista päätöstä, vaikka se totesi tätä päätöstä rasittavan lainvastaisuuden, ja toisaalta, ettei ylläpitovelvollisuus koske kasvustoa vaan itse kesannoituja aloja.
56. Suomen tasavalta väittää lisäksi, että unionin yleisen tuomioistuimen omaksumaa asetuksen N:o 2316/1999 19 artiklan 4 kohdan tulkintaa ei voida johtaa tämän säännöksen sanamuodosta.
57. Komissio muistuttaa unionin yleisen tuomioistuimen todenneen sääntöjenvastaisuuksia, joiden olemassaoloa Tanskan kuningaskunta ei kyseenalaistanut, tiettyjen lohkojen tukijärjestelmän piiriin pääsyn edellytysten osalta. Siltä osin kuin Tanskan valvontajärjestelmän puutteet johtuvat komission mukaan siitä, että Tanskan kuningaskunta tulkitsi virheellisesti unionin lainsäädäntöä, unionin yleinen tuomioistuin ei ole komission mukaan tehnyt oikeudellista virhettä.
58. Sääntöjenvastaisuuksien merkityksen osalta komissio väittää, että paikan päällä toteutettujen tarkastusten perusteella on voitu katsoa, että sääntöjenvastaisuudet eivät olleet vähäisiä eivätkä merkityksettömiä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
59. Ensimmäisellä väitteellään Tanskan kuningaskunta arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se tulkitsi asetuksen N:o 2316/1999 19 artiklan 4 kohdan ensimmäistä lausetta siten, että se sisältäisi kasvuston niittämistä koskevan implisiittisen velvoitteen.
60. On kuitenkin todettava, että tällainen arvostelu perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.
61. Aluksi unionin yleinen tuomioistuin nimittäin muistutti valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa, että vaikka jäsenvaltiot voivat valita kasvuston säilyttämisen kesannoiduilla aloilla, niiden asiana on asetuksen N:o 2316/1999 19 artiklan 4 kohdan sanamuodon nojalla soveltaa asianmukaisia toimenpiteitä näiden alojen ylläpitämisen takaamiseksi, kun otetaan huomioon se, että kun on valittu kasvusto, sitä on ylläpidettävä.
62. Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin muistutti kyseisen tuomion 93 kohdassa perustellusti, että kesannoiduilla aloilla säilytetyn kasvuston asianmukaisen ylläpitämisen tavoitteena oli näiden alojen maanviljelyolosuhteiden säilyttäminen.
63. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 92 kohdassa, että Tanskan kuningaskunta oli itse väittänyt määräävän kriteerin olevan se, olivatko kesannoidut alat viljelytauon aikana yhä viljelykelpoisia maatalousmaita.
64. Unionin yleinen tuomioistuin totesi lopuksi valituksenalaisen tuomion 94 kohdassa, että kesannoitujen alojen osalta kasvuston säilyttäminen ei ollut poikkeus aiheellisista toimista, joita jäsenvaltiot soveltavat asetuksen N:o 2316/1999 19 artiklan 4 kohdan mukaisesti.
65. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ainoastaan muistutti kesannoitujen alojen ylläpitämisen tarpeesta, sellaisena kuin siitä säädetään kyseisen asetuksen 19 artiklan 4 kohdan ensimmäisessä lauseessa, eikä maininnut kasvuston niittämistä koskevaa implisiittistä velvoitetta, toisin kuin Tanskan kuningaskunta väittää.
66. Kasvuston olemassaolo aiheellisena toimenpiteenä kesannoidun alan ylläpitämiseksi ei kuitenkaan voi vapauttaa kyseessä olevaa jäsenvaltiota valvomasta sitä, että kyseistä kasvustoa itseään ylläpidetään. Kesannoidun alan ylläpitämisen tavoitteen toteutuminen nimittäin vaarantuisi, jos kasvustoa itseään ei ylläpidettäisi.
67. Toisella väitteellään Tanskan kuningaskunta arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se kumonnut riidanalaista päätöstä katsottuaan, että huolimatta siitä, että komissio teki oikeudellisen virheen, kun se ei pitänyt kasvuston säilyttämistä aiheellisena toimenpiteenä, komission toteamat muut sääntöjenvastaisuudet kuin tämä säilyttäminen olivat riittäviä, jotta niillä voitiin perustella tässä päätöksessä tarkoitettuja rahoitusoikaisuja.
68. Unionin yleisen tuomioistuimen toteamat sääntöjenvastaisuudet eivät nimittäin sen mukaan olleet niin merkittäviä, että niillä voitaisiin perustella sovellettuja rahoitusoikaisuja.
69. Yhtäältä on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan komission on rahoitusoikaisun perustelemiseksi esitettävä näyttö vakavasta ja kohtuullisesta epäilyksestä kansallisten viranomaisten toteuttamien tarkastusten tehokkuuden suhteen (ks. vastaavasti tuomio Kreikka v. komissio, C-300/02, EU:C:2005:103, 34 kohta).
70. Koska komissio esitti Tanskan kuningaskunnan osalta tällaisia todisteita, jotka ovat muita kuin ne, jotka unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi, unionin yleinen tuomioistuin ei siis tehnyt oikeudellista virhettä pysyttäessään riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin näitä todisteita ei ole kiistetty.
71. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 112 kohdassa, ettei Tanskan kuningaskunta ollut kiistänyt tosiseikkoja koskevien ja sääntöjenvastaisuuksia luonnehtivien sellaisten komission toteamusten olemassaoloa, jotka muodostavat nämä muut todisteet, koska tämä jäsenvaltio ainoastaan kiisti ajanjakson, jonka aikana nämä sääntöjenvastaisuudet on todettu.
72. Toisaalta on todettava, että kun Tanskan kuningaskunta arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se oli pitänyt liian merkityksellisenä sääntöjenvastaisuuksia, joihin komission vakavien ja kohtuullisten epäilyksien on katsottu perustuvan, se vaatii unionin tuomioistuinta tutkimaan uudelleen unionin yleisen tuomioistuimen aiemmin arvioimat tosiseikat. Kuten tämän tuomion 48 kohdassa muistutetaan, tällaista vaatimusta ei voida ottaa tutkittavaksi muutoksenhakuvaiheessa.
73. Kolmannesta väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei lausunut tietyistä Tanskan kuningaskunnan esittämistä todisteista, unionin yleinen tuomioistuin saattoi todettuaan, että komissio oli esittänyt todisteet, joilla perustellaan vakavia ja kohtuullisia epäilyksiä, joita sillä oli Tanskan valvontajärjestelmän tehokkuuden suhteen, eikä Tanskan kuningaskunta ollut hälventänyt näitä epäilyksiä, katsoa valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa perustellusti, ettei sen tarvitse tutkia tämän jäsenvaltion esittämiä väitteitä, jotka koskevat komission esittämiä muita todisteita sääntöjenvastaisuudesta.
74. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on lisäksi niin, että unionin yleiselle tuomioistuimelle kuuluva perusteluvelvollisuus ei edellytä, että se esittää sellaisen selvityksen, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä, ja perustelut voivat siis olla implisiittisiä, kunhan ne, joita asia koskee, saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt niiden perusteluja, ja unionin tuomioistuimella on niiden avulla käytettävissään riittävät tiedot, jotta se pystyy harjoittamaan laillisuusvalvontaansa (tuomio Edwin v. SMHV, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
75. Toinen valitusperuste on näin ollen osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomana.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
76. Tanskan kuningaskunta ei kyseenalaista periaatteita, jotka koskevat todistustaakkaa sellaisten rahoitusoikaisujen alalla, joita toteutetaan EMOTR:n tilien tarkastamisen ja hyväksymisen yhteydessä, vaan riitauttaa sen, miten unionin yleinen tuomioistuin on niitä soveltanut. Ensinnäkään sääntöjenvastaisuudet, jotka komissio totesi otoksittain kesannointijakson päätyttyä paikan päällä toteutettujen tarkastusten aikana, eivät sen mukaan ole todistusvoimaisia. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin teki Tanskan kuningaskunnan mukaan oikeudellisen virheen, kun se vaati sitä todistamaan, ettei yhteenkään kesannoinnin kohteena olevaan lohkoon kohdistunut sääntöjenvastaisuuksia.
77. Ranskan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta ja Ruotsin kuningaskunta väittävät tältä osin, ettei Tanskan kuningaskunnan tehtävänä ollut todistaa, ettei mihinkään sääntöjenvastaisuuteen ollut syyllistytty minkään kesannoidun lohkon osalta, vaan sen tehtävänä oli esittää näyttö siitä, etteivät komission toteamukset heijastaneet kansallisten tarkastusten laatua.
78. Komissio muistuttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan komission näyttövaatimusta on kevennetty. Sen ei tarvitse osoittaa esimerkiksi sitä, että unionin sääntöjen soveltamisessa on merkittäviä puutteita.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
79. Aluksi on korostettava, että EMOTR:n tilien tarkastamisen ja hyväksymisen yhteydessä jäsenvaltioilla on ensisijainen rooli, sillä niiden on voitava taata, että EMOTR:sta rahoitetaan vain unionin oikeuden säännösten mukaisesti toteutettuja interventioita maatalouden yhteisen markkinajärjestelyn piirissä.
80. On nimittäin niin, että jäsenvaltio pystyy parhaiten keräämään ja tarkistamaan EMOTR:n tilien tarkastamiseksi ja hyväksymiseksi tarvittavat tiedot (tuomio Kreikka v. komissio, EU:C:2005:103, 36 kohta).
81. Kuten unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa, sen osoittamiseksi, että maatalouden yhteistä markkinajärjestelyä koskevia sääntöjä on rikottu, komission ei tarvitse näyttää tyhjentävästi kansallisten viranomaisten suorittamien tarkastusten riittämättömyyttä tai niiden esittämien lukujen sääntöjenvastaisuutta, vaan sen on esitettävä näyttö vakavasta ja kohtuullisesta epäilyksestä kyseisten tarkastusten tai lukujen suhteen (ks. tuomio Saksa v. komissio, C‑54/95, EU:C:1999:11, 35 kohta ja tuomio Kreikka v. komissio, EU:C:2005:103, 34 kohta).
82. Asianomainen jäsenvaltio ei puolestaan pysty horjuttamaan komission päätelmiä pelkillä väitteillä, joiden tueksi se ei esitä selvitystä luotettavan ja toimivan valvontajärjestelmän olemassaolosta. Jollei jäsenvaltio pysty osoittamaan komission päätelmiä virheellisiksi, päätelmät saattavat antaa aiheen perusteltuihin epäilyksiin siitä, onko valvonta- ja tarkastustoimista muodostuvaa asianmukaista ja tehokasta kokonaisuutta otettu käyttöön (tuomio Italia v. komissio, C‑253/97, EU:C:1999:527, 7 kohta ja tuomio Kreikka v. komissio, EU:C:2005:103, 35 kohta).
83. Tämän vuoksi jäsenvaltion on esitettävä yksityiskohtaisempi ja täydellisempi näyttö näiden tarkastusten tai lukujen todenperäisyydestä ja tarvittaessa komission väitteiden paikkansapitämättömyydestä (tuomio Kreikka v. komissio, EU:C:2005:103, 36 kohta).
84. Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 107 kohdassa, että komissio oli todennut – kuten sen yhteenvetokertomuksesta ilmenee – useita kesannoitujen lohkojen tarkastusten toteuttamisedellytyksiä koskevia sääntöjenvastaisuuksia, joilla voitiin perustella vakavaa ja kohtuullista epäilystä, joka sillä oli kansallisen valvontajärjestelmän suhteen.
85. Unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se totesi hylätäkseen Tanskan kuningaskunnan väitteet, että tämä oli ainoastaan esittänyt todisteita yksittäisistä toteamuksista, joita komissio oli esittänyt yhteenvetokertomuksensa taustalla olevan tutkinnan aikana kyseessä olevien lohkojen otoksen perusteella, esittämättä todisteita, jotka koskevat kaikkia kesannoituja lohkoja.
86. Yhtäältä on nimittäin niin, että kun otetaan huomioon jäsenvaltioiden ensisijainen rooli EMOTR:n tilien tarkastamisessa ja hyväksymisessä ja se, että komission on aineellisesti mahdotonta tarkastaa kaikkia kesannoituja lohkoja kussakin jäsenvaltiossa, tämän tilien tarkastamisen ja hyväksymisen yhteydessä käyttöönotetun valvontajärjestelmän avulla komissio voi tukeutua arvioinnissaan todisteeseen vakavasta ja kohtuullisesta epäilyksestä, joka sillä on kansallisten viranomaisten toteuttamien tarkastusten luotettavuuden suhteen otoksittain paikan päällä toteutettujen tarkastusten perusteella.
87. Toisaalta sillä käsiteltävän asian olosuhteella, että tietyt sääntöjenvastaisuudet, kuten heinäpaalien ja rakennusjätteiden olemassaolo kesannoiduilla aloilla, on todettu kesannointikauden päättymisen jälkeen, ei voida kyseenalaistaa näiden sääntöjenvastaisuuksien todistusarvoa, koska ei voitu sulkea pois sitä mahdollisuutta, että kyseiset sääntöjenvastaisuudet saattoivat esiintyä näiden alojen kesannointikauden aikana. Missään tapauksessa pelkkä sen ajankohdan riitauttaminen, jolloin tietyt sääntöjenvastaisuudet on todettu, ei voi toimia todisteena Tanskan valvontajärjestelmän luotettavuudesta.
88. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti ja ottamatta esitettyjä todisteita huomioon vääristyneellä tavalla, että komissiolla saattoi näiden sääntöjenvastaisuuksien vuoksi olla vakava ja kohtuullinen epäilys Tanskan viranomaisten käyttämän kesannoitujen lohkojen valvontajärjestelmän luotettavuudesta.
89. Tässä yhteydessä Tanskan kuningaskunnan asiana oli esittää todisteet, joilla nimenomaan voidaan poistaa tällainen epäilys ja joilla voidaan osoittaa, ettei sääntöjenvastaisuuksia tosiasiallisesti ole tapahtunut tai että todetut sääntöjenvastaisuudet olivat vain yksittäistapauksia, joilla ei kyseenalaisteta koko valvontajärjestelmän luotettavuutta.
90. On kuitenkin niin, että ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 119 ja 120 kohdassa, ettei Tanskan kuningaskunta ollut toteuttanut pelkkien korkearesoluutiokuvien käytön tapauksessa korjaavia toimia, kuten esimerkiksi tehostettuja tarkastuksia paikan päällä ennen kesannointikauden päättymistä. Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 164 kohdassa, että Tanskan kuningaskunta myönsi itsekin, etteivät sen toteuttamat kaukokartoitustarkastukset olleet tarkkoja.
91. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 121 ja 122 kohdassa, ettei Tanskan viranomaisten käyttämä menetelmä, jossa epäselvässä tilanteessa asia ratkaistaan tuenhakijan hyväksi ja katsotaan, että sääntöjenvastaisuudet, jotka on todettu tarkastuksissa, joita Tanskan viranomaiset olivat toteuttaneet paikan päällä kesannointikauden päättymispäivän jälkeen, eivät koskeneet kesannointikautta, ollut niiden tarkastusta koskevien sääntöjen, joilla taataan järjestelmän luotettavuus, mukainen.
92. Näissä olosuhteissa unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se totesi, että komissio saattoi vedota vakaviin ja kohtuullisiin epäilyksiin, joita sillä oli Tanskan valvontajärjestelmän luotettavuuden suhteen, kun otetaan huomioon komission esittämät todisteet ja se, ettei Tanskan kuningaskunta esittänyt riittävää näyttöä tarkastustensa tosiasiallisuudesta tai luvuistaan toimittamalla riittävän yksityiskohtaisia ja täydellisiä todisteita.
93. Näin ollen kolmas kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Neljäs kanneperuste
Asianosaisten lausumat
94. Neljännessä kanneperusteessaan, joka koskee kiinteämääräisten rahoitusoikaisujen soveltamisedellytyksiä, Tanskan kuningaskunta väittää ensiksi, ettei unionin oikeudessa määrätä nimenomaisesti kesannoitujen lohkojen niittämisvelvoitteesta. Toiseksi riidanalaisessa päätöksessä yksilöidyt sääntöjenvastaisuudet – kun otetaan huomioon niiden vähäinen luonne – eivät Tanskan kuningaskunnan mukaan aiheuta EMOTR:lle todellista tappioiden riskiä.
95. Tanskan kuningaskunta toteaa lisäksi kiinteämääräisten rahoitusoikaisujen määrästä, että unionin yleinen tuomioistuin esitti perustelunsa epätäsmällisesti ja pysytti virheellisesti riidanalaisessa päätöksessä vain vähäisten sääntöjenvastaisuuksien perusteella vahvistetut rahoitusoikaisut.
96. Ranskan tasavalta ja Ruotsin kuningaskunta väittävät, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt todeta, ettei kiinteämääräinen rahoitusoikaisu, jota sovellettiin kesannoitujen alojen ylläpitovelvoitteeseen liittyviin sääntöjenvastaisuuksiin, ollut perusteltu. Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt lausua riidanalaisessa päätöksessä mainituista muista sääntöjenvastaisuuksista. Suomen tasavallan mukaan sovelletut rahoitusoikaisut eivät missään tapauksessa olleet oikeassa suhteessa todettuihin sääntöjenvastaisuuksiin nähden.
97. Komissio katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti, että Tanskan kuningaskunta oli laiminlyönyt velvollisuutensa suojata Euroopan unionin taloudellisia etuja, minkä vuoksi kiinteämääräisten rahoitusoikaisujen soveltaminen on perusteltua.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
98. Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti, että komissiolla saattoi perustellusti olla vakavia ja kohtuullisia epäilyksiä Tanskan valvontajärjestelmän luotettavuuden suhteen, kun otetaan huomioon sen toteamat sääntöjenvastaisuudet ja se, ettei Tanskan kuningaskunta kyennyt hälventämään näitä epäilyksiä.
99. Kuten tämän tuomion 79 kohdasta ilmenee, jäsenvaltioiden on taattava, että EMOTR:sta rahoitetaan vain unionin oikeuden säännösten mukaisesti toteutettuja interventioita maatalouden yhteisen markkinajärjestelyn piirissä. Tässä yhteydessä jäsenvaltiot ovat vastuussa olennaisista tarkastuksista, jotka toteutetaan paikan päällä.
100. Nyt käsiteltävässä asiassa komissio katsoi tämän tuomion 87 kohdassa mainittujen sääntöjenvastaisuuksien vuoksi, että lohkojen kesannointiedellytyksiä ei aina noudatettu ja että Tanskan viranomaisten toteuttamat tarkastukset olivat puutteellisia.
101. Toiseksi – kuten tämän tuomion 82 kohdasta ilmenee – komission ei tarvitse tarkastaa kaikkia kesannoituja lohkoja.
102. Näin ollen se voi laillisesti tukeutua otoksittain toteutettujen tarkastusten perusteella kerättyihin todisteisiin.
103. Tanskan kuningaskunta ei kuitenkaan voi päätellä tällä menetelmällä saaduista todisteista EMOTR:lle aiheutuneen tappion suuruutta kyseenalaistaakseen riidanalaisessa päätöksessä vahvistetut kiinteämääräiset rahoitusoikaisut.
104. Ensinnäkin komission toteamilla sääntöjenvastaisuuksilla – olivatpa ne kuinka vähäisiä hyvänsä – voitiin nimittäin perustella vakavia ja kohtuullisia epäilyksiä, joita tällä oli Tanskan koko valvontajärjestelmän luotettavuuden suhteen, ja suuntaviivojen nojalla riidanalaisessa päätöksessä vahvistettuja kiinteämääräisiä rahoitusoikaisuja.
105. Toiseksi suuntaviivojen valossa on muistettava, että jollei unionille aiheutuneita tappioita ole mahdollista arvioida täsmällisesti, komissio voi käyttää kiinteämääräistä korjausta (tuomio Belgia v. komissio, C‑418/06 P, EU:C:2008:247, 136 kohta).
106. Koska Tanskan kuningaskunta ei ole esittänyt näyttöä siitä, että komission toteamat sääntöjenvastaisuudet olisivat koskeneet ainoastaan yksittäistapauksia, joilla ei kyseenalaisteta Tanskan koko valvontajärjestelmän luotettavuutta, tämä jäsenvaltio ei siis voi väittää, etteivät sovelletut kiinteämääräiset oikaisut olisi oikeassa suhteessa todettuihin sääntöjenvastaisuuksiin nähden.
107. Neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
108. Kaiken edellä esitetyn perusteella valitus on jätettävä osittain tutkimatta ja se on osittain hylättävä perusteettomana.
Oikeudenkäyntikulut
109. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Tanskan kuningaskunnan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, Tanskan kuningaskunta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan, jonka mukaan jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, nojalla on päätettävä, että Ranskan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta, Suomen tasavalta ja Ruotsin kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1) Valitus hylätään.
2) Tanskan kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
3) Ranskan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta, Suomen tasavalta ja Ruotsin kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.