62024CC0413
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ANDREE BIONDIJA
od 26. lipnja 2025. (
1
)
Predmet C‑413/24
Vlaams Gewest
protiv
P&O North Sea Ferries Limited,
P&O Ferries Limited,
uz sudjelovanje:
P&O North Sea Ferries Limited
[zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Trgovački sud u Gentu, Odjel u Oostendeu, Belgija)]
„Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno pružanje usluga – Pomorski promet – Članak 56. UFEU‑a – Uredba br. 4055/86 – Područje primjene ratione personae – Sustav upravljanja u pomorskoj plovidbi – Paušalna naknada za obvezno korištenje sustava – Kriterij duljine plovila – Oslobođenje od naknade na linijama između dviju luka iste države članice – Ograničenje – Opravdanje – Važan razlog u općem interesu – Sigurnost plovidbe u lučkim vodama – Načela nužnosti i proporcionalnosti – Primjena prava Unije nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine – Članci 5. i 191. Sporazuma o trgovini i suradnji između Ujedinjene Kraljevine i Europske unije – Izravan učinak – Nepostojanje”
I. Uvod
1.
Izlazak Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije utjecao je na sva područja gospodarske djelatnosti, pa tako i na pomorske prijevoznike koji posluju na linijama između kontinentalne Europe i Ujedinjene Kraljevine. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Trgovački sud u Gentu, Odjel u Oostendeu, Belgija), nudi Sudu mogućnost da, s jedne strane, dopuni svoju sudsku praksu o slobodi pružanja usluga u pomorskom prometu i, s druge strane, utvrdi može li se nakon izlaska Ujedinjene Kraljevine iz Unije na to slobodno pružanje usluga pozivati pod nepromijenjenim uvjetima.
2.
Kada plove prema flamanskim morskim lukama, pomorski prijevoznici dužni su poštovati pravila propisana decreetom betreffende de begeleiding van de Scheepvaart op de Maritieme toegangswegen en de organisatie van het Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum (Uredba od 16. lipnja 2006. o potpori pomorskom prometu na pomorskim pristupnim putovima i organizaciji Centra za koordinaciju i spašavanje na moru (
2
), u daljnjem tekstu: Uredba od 16. lipnja 2006.). Članak 37. Uredbe od 16. lipnja 2006. predviđa da se naknada (
3
), čiji iznos utvrđuje flamanska vlada (
4
), duguje zbog obveznog korištenja uslugama sustava upravljanja u pomorskom prometu za brodove čije je odredište luka koja se nalazi u operativnom sektoru navedenog sustava (
5
). Mora je platiti svaki brod dulji od 41 metra koji dolazi s mora i pristaje u flamansku luku koja je uključena u sustav upravljanja pomorskim prometom (
6
). Ako brod uđe više od jednom tijekom istog dana u predmetno područje, naknada se plaća samo jednom (
7
). Naknada se ne plaća za plovidbu između flamanskih luka (
8
). Osim toga, Uredba od 16. lipnja 2006. izričito predviđa da se u slučaju unutarnje plovidbe, za plovila kraća od 41 metra (
9
) i za određene druge kategorije brodova ne plaća nikakva naknada (
10
). Paušalni iznos naknade određuje se na temelju duljine broda o kojem je riječ (
11
).
3.
Od 1996. Het Vlaamse Gewest (Flamanska regija, Belgija) izdaje račune društvu P&O North Sea Ferries Limited (belgijska podružnica) (u daljnjem tekstu: društvo P&O ili tuženik u glavnom postupku) (
12
), s jedne strane, za usluge peljarenja i, s druge strane, za obvezno korištenje sustavom upravljanja u pomorskom prometu. Iako su računi koji se odnose na usluge peljarenja plaćeni, društvo P&O sustavno je osporavalo račune koji se odnose na usluge za sustav upravljanja u pomorskom prometu prema Zeebruggeu (Belgija) ili iz njega, tako da ukupno potraživanje Flamanske regije iznosi više od 13 milijuna eura.
4.
Flamanska regija pokrenula je postupak pred sudom koji je uputio zahtjev zahtijevajući da se društvu P&O naloži plaćanje nepodmirenih računa od 30. travnja 1996., uvećanih, prema potrebi, za zakonske kamate (
13
).
5.
Društvo P&O pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da naknada koja se plaća za sustav upravljanja u pomorskom prometu, kao i obveza korištenja uslugama upravljanja u pomorskom prometu koje taj sustav pruža stvaraju prepreku slobodnom pružanju usluga prijevoza iz Zeebruggea i prema njemu te da su protivne članku 56. UFEU‑a, kao i članku 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4055/86 od 22. prosinca 1986. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica te između država članica i trećih zemalja (
14
). Konkretno, oslobođenje od naknade za plovidbu između flamanskih luka predstavlja zabranjenu diskriminaciju. Osim toga, troškovi koje snose pružatelji usluga pomorskog prometa u stvarnosti nemaju nikakve veze sa stvarnim korištenjem usluga sustava upravljanja u pomorskom prometu. U tom pogledu, nacionalni propis također predstavlja neopravdano ograničenje slobode pružanja usluga u pomorskom prometu (
15
).
6.
Flamanska regija tvrdi da pravo Unije dopušta opravdana ograničenja slobode pružanja usluga, kao što je to Sud već priznao (
16
), i da oslobođenje od naknade za promet između flamanskih luka ima za cilj izbjegavanje višekratnog plaćanja naknade (
17
). Navodi da usluge upravljanja u pomorskom prometu u biti obuhvaćaju sigurnost i protočnost plovidbe, upravljanje i rad radarima na Scheldi koji su potrebni za upravljanje i nadzor plovidbe u sektoru, pružanje informacija i opreme za upravljanje na daljinu, provedbu zajedničkog nautičkog upravljanja s Nizozemskom radi sigurnog i protočnog pomorskog prometa u regiji, potporu i koordinaciju operacija spašavanja i vuče na moru, kao i upravljanje i praćenje sporazuma sklopljenih između Flamanske regije i flamanskih lučkih kapetanija.
7.
Sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u pogledu diskriminatorne ili ograničavajuće prirode oslobođenja. Usto, utvrđuje da se, iako su uvjeti pristupa flamanskim lukama bitno različiti, ipak primjenjuje paušalna naknada, koja se razlikuje samo ovisno o duljini broda. Primjena takve naknade postavlja pitanje može li se objektivno opravdati prepreka slobodnom pružanju usluga koja se sastoji od naknade za sustav upravljanja u pomorskom prometu, a koja se izračunava isključivo s obzirom na duljinu broda.
8.
Naposljetku, društvo P&O pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da se, na temelju članka 191. (
18
) Sporazuma o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane (u daljnjem tekstu: Sporazum o trgovini i suradnji) (
19
), u pogledu računa izdanih nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije, može i dalje pozivati na to da flamanski propis nije u skladu sa slobodom pružanja usluga koja je zajamčena pravom Unije, što tužitelj u glavnom postupku osporava.
II. Prethodna pitanja i postupak pred Sudom
9.
U tim je okolnostima ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Trgovački sud u Gentu, Odjel u Oostendeu) odlučio prekinuti postupak i, odlukom koju je tajništvo Suda zaprimilo 13. lipnja 2024., uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Predstavlja li sustav usluga upravljanja pomorskim prometom s paušalnom pristojbom koja je s njime povezana, koja ovisi o duljini broda i koja se primjenjuje u pomorskom prometu na brod koji pristaje u flamanskoj luci i dolazi iz luke neke druge države članice, ali ne i u prometu između flamanskih luka jer je on oslobođen plaćanja pristojbe, ograničenje slobode pružanja usluga u smislu Uredbe (EEZ) [br. 4055/86] od 22. prosinca 1986. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica te između država članica i trećih zemalja u vezi s člankom 56. UFEU‑a?
2.
Rezultira li to što se jedinstvena pristojba za usluge upravljanja pomorskim prometom koja ovisi isključivo o duljini broda primjenjuje na ulazak u luke koje se bitno razlikuju time da ta pristojba nije u skladu sa slobodom pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a i Uredbe (EEZ) [br. 4055/86] zbog toga što se ne uzimaju u obzir drugi bitni faktori koji su svojstveni prilaznoj ruti u luku, poput udaljenosti koju brod prelazi u području upravljanja pomorskim prometom, udaljenosti između otvorenog mora i luke te složenosti i posebnosti luke?
3.
Treba li članak 191. [Sporazuma o trgovini i suradnji] tumačiti na način da se pružatelji usluga s poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske i nakon povlačenja mogu pozivati na pravo Unije, tako da na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti na isti način i prije i nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske?”
10.
Pisana očitovanja podnijeli su Flamanska regija, društvo P&O i Europska komisija.
III. Analiza
A.
Prvo i drugo prethodno pitanje
11.
Najprije podsjećam na to da su odredbe Ugovora o slobodi pružanja usluga u potpunosti postale primjenjive u sektoru pomorskog prometa, u skladu s onim što je člankom 84. stavkom 2. UEZ‑a, u vezi s člankom 61. UEZ‑a (
20
), bilo predviđeno Uredbom br. 4055/86 kojom su donesene provedbene mjere za tu temeljnu slobodu u sektoru pomorskog prometa. Naime, iz članka 1. stavka 3. i članka 8. te uredbe proizlazi da se na područja koja su obuhvaćena uredbom primjenjuju sva pravila Ugovora koja se odnose na slobodno pružanje usluga (
21
). Stoga će zbog tog izričitog upućivanja u Uredbi br. 4055/86 na odredbe Ugovora o slobodi pružanja usluga nacionalna mjera kojom se uređuju usluge pomorskog prometa morati biti u skladu s klasičnom sudskom praksom Suda o uklanjanju svake diskriminacije na temelju državljanstva i uklanjanju svih neopravdanih ograničenja (
22
).
12.
Iz te sudske prakse proizlazi da slobodno pružanje usluga, koje se provodi Uredbom br. 4055/86, zabranjuje ne samo svaku diskriminaciju pružatelja usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici na osnovi njegova državljanstva nego i sva ograničenja slobode pružanja usluga, čak i ako se ta ograničenja jednako primjenjuju na domaće pružatelje usluga, kao i na one iz drugih država članica, kada je to ograničenje takve prirode da zabranjuje, otežava ili čini manje privlačnim djelatnosti pružatelja usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici u kojoj on zakonito pruža slične usluge (
23
).
13.
Stoga se slobodi pružanja usluga protivi primjena bilo kojeg nacionalnog propisa koji za učinak ima to da je između država članica teže pružati usluge, nego što je slučaj s pružanjem usluga isključivo unutar jedne države članice, osim ako je navedeni propis opravdan važnim razlogom u općem interesu i pod uvjetom da su mjere koje propisuje nužne i proporcionalne (
24
).
14.
Svojim prvim dvama prethodnim pitanjima sud koji je uputio zahtjev poziva Sud da odluči o dvama različitim aspektima nacionalnih propisa. Stoga ću prije nego što analiziram pitanje primjene jedinstvene naknade koja se izračunava ovisno o duljini brodova, razmotriti oslobođenje od naknade za promet između flamanskih luka koje se njima propisuje.
1. Oslobođenje od naknade za promet između dviju flamanskih luka
15.
Sud je već presudio da se, u okviru utvrđivanja cijena za usluge upravljanja u pomorskom prometu u lukama, sustavom kojim se predviđa povlašteno postupanje s brodovima kojima je dopušteno obavljati pomorsku kabotažu, koja je bila rezervirana za brodove koji plove pod nacionalnom zastavom, neizravno diskriminira između gospodarskih subjekata na temelju njihova državljanstva, s obzirom na to da brodovima koji plove pod nacionalnom zastavom u pravilu upravljaju nacionalni gospodarski subjekti. Skupina koja je bila u povoljnijem položaju uglavnom se sastojala od nacionalnih gospodarskih subjekata (
25
).
16.
Budući da je izričito predviđeno da su brodovi koji plove između dviju flamanskih luka oslobođeni od plaćanja naknade koja se duguje za upotrebu sustava upravljanja u pomorskom prometu, kriterij koji se uspostavlja nacionalnim propisom za utvrđivanje treba li brodove o kojima je riječ osloboditi od naknade jest kriterij plovidbe unutar države.
17.
Kao što je to sažeo sud koji je uputio zahtjev, brod koji plovi u bilo kojem smjeru između Zeebruggea i Antwerpena oslobođen je naknade, tako da se usluge upravljanja pružaju besplatno tom brodu, dok će se iste usluge upravljanja koje se pružaju brodu koji dolazi iz luke u drugoj državi članici naplaćivati.
18.
Očito je da se na usluge prijevoza koje se pružaju između flamanske luke i luke druge države članice primjenjuje sustav izdavanja računa koji je nepovoljniji od onog koji se primjenjuje na prijevoz između dviju flamanskih luka (
26
) koji stavlja u nepovoljniji položaj prijevoznike poput društva P&O koji, iako plove prema flamanskoj luci ili iz nje, ne plove između flamanskih luka. Čak i ako nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku taj promet ne ograničava ni na brodove koji plove pod nacionalnom zastavom (kao što je to bio slučaj u presudi Corsica Ferries (
27
)), ni na brodove kojima upravljaju nacionalni prijevoznici, može se legitimno pretpostaviti da su najaktivniji na tim unutarnjim morskim linijama upravo belgijski gospodarski subjekti.
19.
Flamanska regija tvrdila je pred sudom koji je uputio zahtjev da oslobođenje od naknade za brodove koji plove između flamanskih luka nema negativan učinak na brodove koji iz druge države članice plove prema flamanskoj luci jer nisu na istom tržištu. Međutim, kao što to tvrdi društvo P&O, barem dio brodova koji plove između flamanskih luka nalazi se na istom tržištu kao i brodovi koji dolaze s mora ili plove prema moru i posluju na linijama unutar Zajednice.
20.
Usto, Flamanska regija tvrdi da svaki brod koji dolazi s mora i plovi prema flamanskoj luci plaća za primljene usluge upravljanja. Ipak, to upravljanje također treba pružiti na putu koji povezuje dvije flamanske luke i stoga koristi brodovima koji su oslobođeni plaćanja pristojbe (
28
). Stoga je očito teško tvrditi, kao što to čini Flamanska regija, da se oslobođenje temelji na objektivnim kriterijima koji ne ovise o podrijetlu ili odredištu brodova (
29
).
21.
Flamanska regija dalje objašnjava da je cilj oslobođenja zapravo izuzimanje određene vrste plovidbe iz područja primjene naknade (
30
). Točno je da se, kako je Sud utvrdio u presudi Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (
31
), izuzeće koje se odnosi na vrstu plovidbe različitu od one za koju se plaća naknada može smatrati spojivim sa slobodom pružanja usluga ako je riječ o različitim uslugama. Međutim, podsjećam da u ovom predmetu članak 37.a Uredbe od 16. lipnja 2006. ne pravi razliku ovisno o vrsti plovidbe o kojoj je riječ. U tim okolnostima čini mi se da nije moguće situaciju o kojoj je bila riječ u toj presudi primjenjivati analogijom na ovaj predmet (
32
).
22.
Iako se, kao što to također tvrdi Flamanska regija, člankom 37.a Uredbe od 16. lipnja 2006. zapravo nastoji osloboditi od naknade brodove koji na temelju prava Unije nisu obuhvaćeni područjem primjene sustava nadzora plovidbe i informacijskog sustava (
33
), valja ponoviti da se čini da takav argument više proizlazi iz naknadne rekonstrukcije svrhe oslobođenja, a ne kriterija primijenjenog za oslobođenje koji proizlazi iz samog teksta tog članka.
23.
Prije svega, s obzirom na funkciju koju obavlja sustav upravljanja, kako je navedeno u točki 6. ovog mišljenja, u zahtjevu za prethodnu odluku nisu utvrđene objektivne razlike između prometa između država članica i unutarnjeg prometa kojima se može objasniti oslobođenje od naknade potonjeg prometa (
34
).
24.
Stoga predlažem da se utvrdi da sustav o kojem je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da se njime nalaže plaćanje naknade brodovima koji plove prema flamanskoj luci, ali se od tog plaćanja oslobađaju brodovi koji plove između dviju flamanskih luka, može otežati ili učiniti manje privlačnima djelatnosti pružatelja usluge s poslovnim nastanom u drugoj državi članici u kojoj pruža istovrsne usluge i predstavlja ograničenje njihova slobodnog kretanja (
35
).
25.
Takvo ograničenje može se dopustiti samo ako je opravdano razlozima javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja, u skladu s onim što predviđaju članci 51. i 52. UFEU‑a primjenjivi u području slobode pružanja usluga na temelju članka 62. UFEU‑a, ili važnim razlozima u općem interesu koje je utvrdio Sud (
36
).
26.
Međutim, ovdje ne postoji nijedan od tih razloga s obzirom na to da se jedino posebno opravdanje (
37
) koje je iznijela Flamanska regija sastoji od tvrdnje da se oslobođenjem od naknade prometa između flamanskih luka nastoji postići cilj izbjegavanja višestrukog plaćanja naknade za sustav upravljanja u pomorskom prometu za brodove koji su već, s mora, ušli u flamansku luku.
27.
Budući da nije istaknuto nijedno valjano opravdanje, mora se utvrditi postojanje zabranjenog ograničenja.
2. Primjena jedinstvene naknade koja uzima u obzir samo duljinu plovila
28.
Uredbom od 16. lipnja 2006. samo se brodovima duljine 41 metra i više nalaže plaćanje paušalne naknade za sustav upravljanja u pomorskom prometu kada plove iz luka drugih država članica prema flamanskim lukama ili kada te luke napuštaju kako bi plovili prema luci druge države članice.
29.
Upravo se ta dva aspekta flamanskih propisa sada razmatraju s obzirom na članak 1. Uredbe br. 4055/86 (
38
).
30.
Podsjećam na to da je Sud u presudi Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen razmatrao sustav upravljanja u pomorskom prometu kojim se nalagalo plaćanje naknade plovilima koja plove na otvorenom moru duljima od 41 metra koja su obvezno sudjelovala u tom sustavu, dok su drugi brodovi, poput brodova za plovidbu riječnim plovnim putevima, bili oslobođeni od plaćanja naknade (
39
). Presudio je da plaćanje takve naknade može otežati ili učiniti manje privlačnim pružanje tih usluga te da predstavlja ograničenje njihova slobodnog kretanja. Budući da je nacionalni propis koji je tada Sud razmotrio bio vrlo sličan onomu u ovom predmetu, Sud bi ovdje također trebao zaključiti da postoji prepreka.
31.
Kad je riječ o navedenim opravdanjima, Sud bi ih također trebao prihvatiti bez poteškoća. Naime, sustav upravljanja u pomorskom prometu omogućuje pružanje savjeta i informacija potrebnih za sigurnost plovidbe upozoravanjem, među ostalim, o preprekama i drugom prometu koji ponekad nije vidljiv, kao i pružanje svih drugih relevantnih informacija. Kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, cilj je da se zapovjedništvu broda pruže svi potrebni savjeti i potpune informacije za određivanje najprimjerenije, najsigurnije i najprotočnije plovidbe do luke i iz nje (
40
). Kao što to tvrdi Flamanska regija, sustav nedvojbeno pridonosi očuvanju općeg interesa u pogledu njegove sigurnosne dimenzije te je Sud već priznao da je cilj osiguranja sigurnosti u lučkim vodama važan razlog u općem interesu (
41
).
32.
Međutim, kako bi se opravdao na taj način, predmetni nacionalni propis treba biti prikladan za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno da bi ga se postiglo (
42
).
33.
Nužnost uopće nije dvojbena. Po analogiji s presudom Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (
43
), treba priznati da sustav upravljanja u pomorskom prometu predstavlja pomorsku uslugu koja je ključna za održavanje javne sigurnosti u obalnim i lučkim vodama te da naknada koju su dužna plaćati plovila koja plove na otvorenom moru dulja od 41 metra, kao korisnici te usluge, doprinosi općem interesu javne sigurnosti u tim vodama.
34.
Suprotno tomu, odnos između kriterija koji se primjenjuje za nalaganje plaćanja naknade (odnosno duljina broda) i cilja koji se želi postići, nije očit i dovodi u sumnju proporcionalnost sustava o kojem je riječ u glavnom postupku.
35.
Kao prvo, mogu shvatiti da promet koji stvaraju najdulji brodovi uzrokuje niz problema i zahtijeva veći oprez u pogledu utvrđivanja njihovih ruta i ispunjavanja svih uvjeta potrebnih za sigurnu plovidbu. Sigurnosni rizici u plovidbi čine se razmjernima veličini plovila koja se upotrebljavaju u tu svrhu. Međutim, samo jedan brod dulji od 41 metra ne predstavlja nužno veći rizik za promet od rizika koji bi nastao od dvaju plovila duljine 20 metara. Ne mogu se isključiti slučajevi u kojima promet koji se stvara kretanjima manjih plovila zapravo ugrožava sigurnost u istoj mjeri kao i prisutnost jednog broda duljine veće od 41 metra u lučkim vodama. Stoga se može postaviti pitanje u kojoj mjeri sigurnost u lučkim vodama upravo zahtijeva da se promet koji stvaraju ti manji brodovi prijavi brodovima koji moraju plaćati naknadu.
36.
Podsjećam na to da je Sud u presudi Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen već presudio da je nacionalni propis kojim se nalaže plaćanje naknade plovilima koja plove na otvorenom moru duljine veće od 41 metra proporcionalan „pod uvjetom da postoji stvarna povezanost između troška usluge koju primaju ti brodovi i iznosa navedene naknade”, ali da to nije slučaj „ako takav iznos uključuje čimbenike troškova koji se mogu pripisati kategorijama brodova različitih od brodova duljine preko 41 metra koji plove na otvorenom moru” (
44
).
37.
Međutim, tužitelj iz glavnog postupka ne iznosi nijedan konkretan element na temelju kojeg bi mogao tvrditi da je to slučaj niti objašnjava zašto se trošak koji je nužno nastao zbog upravljanja pomorskim prometom manjih brodova potonjima neće naplatiti.
38.
Kao drugo, djelomično se oslanjajući na mišljenje nezavisnog odvjetnika S. Albera u spojenim predmetima Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (
45
), društvo P&O tvrdi da, kako bi utvrđivanje cijene bilo proporcionalno, također treba uzeti u obzir objektivne poteškoće u plovidbi svojstvene svakoj luci.
39.
Doista, smatram da se prilikom utvrđivanja cijena za sustav upravljanja u pomorskoj plovidbi, iako se može uzeti u obzir duljina broda, moraju uzeti u obzir i čimbenici koji su očito neposredno povezani s ciljem sigurnosti koji se želi postići i koji mogu uspostaviti konkretan odnos između stvarnosti pružene usluge i objektivne potrebe (
46
), za one koji će od njega imati koristi, da taj sustav upotrebljavaju (
47
). U tim okolnostima, određivanje različitih cijena ovisno o luci o kojoj je riječ i objektivnih poteškoća svojstvenih plovidbi i pristajanju u toj luci čine se više u skladu s tim ciljem. Sam sud koji je uputio zahtjev potvrdio je postojanje znatnih regionalnih razlika, pri čemu je naveo da su pristup luci Antwerpen i pristup luci Zeebrugge različite prirode i različitog stupnja složenosti, s obzirom na to da je potonja luka lako dostupna s otvorenog mora, dok pristup prvoj zahtijeva osjetljiv prelazak zapadnog estuarija rijeke Schelde (
48
). Međutim, te razlike ne odražavaju se u sustavu određivanja cijena.
40.
Iz prethodno navedenog proizlazi da se, kako bi bilo proporcionalno cilju koji se želi postići, ograničenje slobode pružanja usluga koje se sastoji od plaćanja paušalne naknade određene zbog obvezne upotrebe sustava upravljanja u pomorskom prometu samo za brodove duže od 41 metra mora temeljiti na stvarnoj vezi između plaćenog iznosa i objektivne potrebe pružene pomoći. Tu potrebu treba ocijeniti, s jedne strane, utvrđivanjem postojanja posebnih rizika koje ti brodovi predstavljaju za sigurnost plovidbe i, s druge strane, uzimajući u obzir konkretne poteškoće svojstvene plovidbi u luci odredišta i dolaska ovisno o njezinim posebnostima. Na sudu koji je uputio zahtjev je da se uvjeri da struktura naknade kako je utvrđena nacionalnim propisom ispunjava te uvjete.
B.
Treće pitanje
41.
Prema mišljenju društva P&O, iz članka 191. Sporazuma o trgovini i suradnji (
49
) proizlazi da pomorski promet u Uniju iz Ujedinjene Kraljevine ne treba tretirati na nepovoljniji način od pomorskog prometa između država članica. Društvo P&O iz toga zaključuje da je tom odredbom utvrđena sloboda pružanja usluga koja se nastavlja primjenjivati nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije i na temelju koje bi sud koji je uputio zahtjev trebao primijeniti Uredbu br. 4055/86 za dio računa koji se odnose na razdoblje nakon tog povlačenja.
42.
Flamanska regija osporava to stajalište i tvrdi da se pružatelji usluga s poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini više ne mogu pozivati na pravo Unije na isti način nakon navedenog povlačenja iz Unije.
43.
Uvodno podsjećam na to da je Sporazum o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (u daljnjem tekstu: Sporazum o povlačenju) (
50
) stupio na snagu 1. veljače 2020. i da je njime predviđeno prijelazno razdoblje do 31. prosinca 2020. tijekom kojeg bi se Ujedinjena Kraljevina trebala smatrati državom članicom (
51
) te su stoga odnosi između Unije i te buduće bivše države članice bili uređeni pravom Unije (
52
), osim ako nije bilo drukčije navedeno. Prijelazno razdoblje stoga je bilo obilježeno daljnjom primjenom znatnog dijela pravne stečevine Unije kako bi se smanjile nesigurnosti i, u mjeri u kojoj je to moguće, sveli poremećaji uzrokovani okolnošću da se u trenutku povlačenja Ugovori prestaju primjenjivati na državu koja se povlači (
53
).
44.
Od kraja prijelaznog razdoblja pravni odnosi između Ujedinjene Kraljevine i Unije uređeni su Sporazumom o trgovini i suradnji.
45.
Člankom 191. stavkom 1. točkom (a) Sporazuma o trgovini i suradnji utvrđuje se načelo jednakog postupanja u pogledu, među ostalim, pristupa lukama, korištenja lučke infrastrukture, korištenja pomoćnih pomorskih usluga i dodjele vezova i uređaja za utovar i istovar, uključujući povezane naknade (
54
) i pristojbe. Ugovorne stranke također su se obvezale ukloniti sve jednostrane mjere ili administrativne prepreke koje bi mogle predstavljati prikriveno ograničenje ili imati diskriminatoran učinak na slobodu pružanja usluga u međunarodnom pomorskom prometu (
55
).
46.
Suprotno onomu što tvrdi društvo P&O, taj članak ne predstavlja doslovno prenošenje, u odnosima između Unije i Ujedinjene Kraljevine kako ih je trebalo ponovno urediti, slobodnog pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a.
47.
Međutim, važno je staviti članak 191. Sporazuma o trgovini i suradnji u njegov normativni kontekst.
48.
Iako je cilj Sporazuma o trgovini i suradnji postaviti temelje za „širok odnos” između ugovornih stranaka u području „blagostanja i dobrosusjedskih odnosa obilježenih bliskim i miroljubivim odnosima koji se temelje na suradnji, uz poštovanje autonomije i suvereniteta stranaka” (
56
), odnosi između Unije i Ujedinjene Kraljevine nedvojbeno su, nakon isteka prijelaznog razdoblja i osim ako nije drukčije određeno posebnim odredbama, uređeni međunarodnim javnim pravom. Svako tumačenje Sporazuma o trgovini i suradnji mora se provesti u skladu sa zahtjevima međunarodnog prava, a osobito Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. (
57
) Članak 4. stavak 2. Sporazuma o trgovini i suradnji propisuje da se „[Sporazum o trgovini i suradnji] ne smije se tumačiti u skladu s domaćim zakonodavstvom bilo koje ugovorne stranke”. Članak 5. stavak 1. Sporazuma o trgovini i suradnji propisuje da, osim u iznimnim slučajevima (
58
), __ništa u ovom Sporazumu […] ne tumači se kao dodjeljivanje prava ili nametanje obveza osobama osim onih nastalih između stranaka na temelju međunarodnog javnog prava, ni kao dopuštanje izravnog pozivanja na ovaj Sporazum […] u domaćim pravnim sustavima stranaka”.
49.
Stoga je Sporazum o trgovini i suradnji međunarodni sporazum koji obvezuje institucije Unije i države članice (
59
) te su njegove odredbe sastavni dio prava Unije (
60
) jer se u pravnom poretku Unije nalazi između sekundarnog i primarnog prava (
61
). Dakle, nije moguće odrediti učinke odredaba sporazuma koji je ona sklopila s trećim državama, a da se pritom ne uzme u obzir međunarodno podrijetlo tih odredaba (
62
). Institucije Unije koje su ovlaštene pregovarati i sklopiti takav sporazum slobodne su se s državama nečlanicama sporazumjeti o učincima koje će odredbe tog sporazuma proizvoditi u unutarnjem poretku ugovornih stranaka. Nadležni sudovi Unije, a osobito Sud, dužni su razmotriti to pitanje na isti način kao i svako drugo pitanje tumačenja u pogledu primjene sporazuma u Uniji samo ako to pitanje nije uređeno sporazumom (
63
).
50.
U slučaju Sporazuma o trgovini i suradnji to je pitanje riješeno. Tim se sporazumom izričito i nedvosmisleno isključuje mogućnost da se jedna od njegovih odredbi, osim ako nije izričito predviđena iznimka u samom Sporazumu o trgovini i suradnji, može tumačiti „kao dodjeljivanje prava ili nametanje obveza osobama osim onih nastalih između stranaka na temelju međunarodnog javnog prava” ili „kao dopuštanje izravnog pozivanja na ovaj Sporazum ili bilo koji dopunski sporazum u domaćim pravnim sustavima stranaka” (
64
).
51.
Međutim, tvrdeći da se na temelju članka 191. Sporazuma o trgovini i suradnji može nastaviti pozivati na eventualnu povredu slobode pružanja usluga nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine, odnosno nakon što su pravni odnosi koji tu državu, sada treću državu (
65
), a ne više državu članicu, povezuju s Unijom – postali uređeni međunarodnim pravom, društvo P&O pokušava dati Sporazumu o trgovini i suradnji učinke koje on nema (
66
).
52.
Citirajući nezavisnog odvjetnika Y. Bota, koji je upravo istaknuo izričitu volju ugovornih stranaka da isključe bilo kakav izravan učinak odredbama sporazuma za tumačenje kojeg je zatraženo mišljenje Suda u tom predmetu, „[n]i sudovi Unije ni sudovi država članica neće moći izravno primjenjivati taj sporazum u sporovima koji će se pred njima voditi. Slijedom toga, riječ je o tome da postoje dva pravna sustava čiji je međusobni odnos namjerno ograničen” (
67
).
53.
Bez potrebe za daljnjim razmatranjem tumačenja članka 191. Sporazuma o trgovini i suradnji, dovoljno je podsjetiti da je od datuma primjene Sporazuma o trgovini i suradnji pravna stečevina Zajednice prestala uređivati odnose Unije s Ujedinjenom Kraljevinom. Društvo P&O ne može se izravno pozivati ni na pravo Unije (
68
), ni na Sporazum o trgovini i suradnji zbog prethodno navedenih razloga.
54.
To utvrđenje dovodi do općenitije ocjene prema kojoj se osobe, osim ako nije izričito propisano suprotno, pred nacionalnim sudovima ne mogu pozivati na odredbe Sporazuma o trgovini i suradnji. Neusklađenost između prava države članice i Sporazuma o trgovini i suradnji trebala bi se rješavati na temelju mehanizma za rješavanje sporova iz Sporazuma o trgovini i suradnji.
55.
Međutim, pitam se u kojoj se mjeri pitanje učinka, u pravnom poretku Unije, sporazuma koje je Unija sklopila, doista može u cijelosti prepustiti ugovornim strankama i osobito institucijama Unije. Ako se volja navedenih stranaka da u svojim odnosima ograniče učinke Sporazuma o trgovini i suradnji mora prihvatiti i poštovati, ne može se zanemariti činjenica da je, kao što to proizlazi iz prethodno navedenih elemenata (
69
), Sporazum o trgovini i suradnji od svojeg stupanja na snagu dio pravnog poretka Unije i tamo zauzima jasno definirano mjesto. Kao što je to Sud presudio upućujući posebno na Sporazum o trgovini i suradnji, članak 217. UFEU‑a Uniji dodjeljuje nadležnost za jamčenje obveza prema trećim državama u svim područjima obuhvaćenima UFEU‑om (
70
). Doista, člankom 191. Sporazuma o trgovini i suradnji konkretizira se upravo obveza stvaranja okružja slobodnog tržišnog natjecanja u području međunarodnih pomorskih usluga. Takva obveza odražava se također u članku 91. UFEU‑a koji propisuje, radi provedbe prometne politike Unije, utvrđivanje „zajedničk[ih] pravila koja se primjenjuju na međunarodni promet prema državnom području države članice ili iz njega, odnosno, promet preko državnog područja jedne države članice ili više njih” (
71
), kao i „[u]vjete pod kojima prijevoznici nerezidentni u nekoj državi članici mogu pružati prometne usluge unutar te države članice” (
72
).
56.
Stoga se čini da postoji određena napetost između, s jedne strane, zahtjeva iz Ugovora, neposrednog uključivanja međunarodnih obveza i njihova mjesta u pravni poredak Unije i, s druge strane, to što Vijeće Europske unije u međunarodnim pregovorima sve češće primjenjuje odredbe kojima se isključuje izravan učinak sporazuma koji obvezuju Uniju.
57.
Međutim, to što je Sporazum o trgovini i suradnji postao dio prava Unije time što je uključen u pravni poredak Unije dovodi do toga da klauzula poput članka 5. Sporazuma o trgovini i suradnji ne može spriječiti taj Sporazum da proizvodi učinke u tom pravnom poretku. To proizlazi prije svega iz očuvanja ustavne strukture Unije, koja se, osim toga, jasno obvezala poštovati međunarodno pravo i doprinijeti slobodnoj i poštenoj trgovini (
73
).
58.
Doista, kad je riječ o odredbama međunarodnog podrijetla koje nemaju svojstva potrebna za priznavanje izravnog učinka, Sud je presudio da, iako se valjanost sekundarnog prava ne može dovoditi u pitanje na temelju tih odredbi, to sekundarno pravo treba tumačiti u najvećoj mogućoj mjeri u skladu s njima (
74
).
59.
Međutim, u glavnom postupku više ne postoji sekundarno pravo koje treba tumačiti u skladu sa Sporazumom o trgovini i suradnji jer se Uredba br. 4055/86 prestala primjenjivati na ugovorne stranke 31. prosinca 2020. Činjenica da se ta uredba više ne primjenjuje u odnosima između društva P&O i belgijskih tijela nakon tog datuma ipak ne dovodi u pitanje, prema mojem mišljenju, mogućnost suda koji je uputio zahtjev da tumači, koliko je to moguće, svoje nacionalno pravo u skladu s člankom 191. Sporazuma o trgovini i suradnji (
75
).
IV. Zaključak
60.
S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio ondernemingsrechtbank Gent Afdeling Gent afdeling Oostende (Trgovački sud u Gentu, Odjel u Oostendeu, Belgija) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4055/86 od 22. prosinca 1986. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica te između država članica i trećih zemalja, u vezi s člankom 56. UFEU‑a,
treba tumačiti na način da mu se:
—
protivi propis kojim se brodovima duljima od 41 metra koji ulaze u luke ili izlaze iz luka određene regije u državi članici nalaže plaćanje naknade za obveznu uporabu sustava upravljanja u pomorskoj plovidbi, iako su od takvog plaćanja izuzeti brodovi koji plove između dviju luka te regije;
—
kako bi bilo proporcionalno cilju koji se želi postići, ograničenje slobode pružanja usluga koje se sastoji od plaćanja paušalne naknade određene zbog obvezne upotrebe sustava upravljanja u pomorskom prometu samo za brodove dulje od 41 metra, mora se temeljiti na stvarnoj vezi između plaćenog iznosa i objektivne potrebe pružene pomoći. Tu potrebu treba ocijeniti, s jedne strane, utvrđivanjem postojanja posebnih rizika koje ti brodovi predstavljaju za sigurnost plovidbe i, s druge strane, uzimajući u obzir konkretne poteškoće svojstvene plovidbi u luci odredišta i dolaska ovisno o njezinim posebnostima. Na sudu koji je uputio zahtjev je da se uvjeri da struktura naknade kako je utvrđena nacionalnim propisom ispunjava te uvjete.
2.
Članak 127. Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju te članke 5. i 191. Sporazuma o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane,
treba tumačiti na način da:
nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Europske unije, britanski pružatelji usluga pomorskog prometa ne mogu se pred nacionalnim sudovima država članica pozivati na Uredbu br. 4055/86 u vezi s činjenicama ili pravnim situacijama nastalima nakon 31. prosinca 2020. Na nacionalnom je sudu da svoje nacionalno zakonodavstvo u najvećoj mogućoj mjeri tumači u skladu sa zahtjevima iz članka 191. navedenog Sporazuma.
(
1
)	izvorni jezik: francuski
(
2
)	Belgisch Staatsblad, 26. listopada 2006., str. 57703.
(
3
)	U spisu kojim raspolaže Sud ta naknada također se navodi kao taksa, pristojba (prema kvalifikaciji belgijskog Ustavnog suda u presudi 44/2010 od 29. travnja 2010., koja se navodi u točki 20. zahtjeva za prethodnu odluku) ili tarifa. U skladu s kvalifikacijom koja joj je dana u članku 37.a stavku 1. točki 1. Uredbe od 16. lipnja 2006., u ovom ću mišljenju upotrebljavati pojam „naknada”.
(
4
)	Članak 37. stavak 2. Uredbe od 16. lipnja 2006.
(
5
)	Članak 37. stavak 1. Uredbe od 16. lipnja 2006.
(
6
)	Članak 37.a stavak 2. i 3. Uredbe od 16. lipnja 2006.
(
7
)	Članak 37.a stavak 2. drugi podstavak Uredbe od 16. lipnja 2006.
(
8
)	Članak 37.a stavak 2. treći podstavak Uredbe od 16. lipnja 2006.
(
9
)	Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je minimalna duljina 2023. utvrđena na 41 metar. Od 2008. do 2023. bila je utvrđena na 46 metara.
(
10
)	Članak 37.a stavak 3. Uredbe od 16. lipnja 2006. Za kategorije oslobođene od poreza koje je odredila flamanska vlada vidjeti članak 37. stavak 1. točke 1. i 2. te uredbe.
(
11
)	U skladu s člankom 37.a stavkom 5. Uredbe od 16. lipnja 2006.
(
12
)	P&O je društvo osnovano u skladu s engleskim pravom koje posluje u Belgiji u sektoru pomorskog prijevoza putnika i tereta između Ujedinjene Kraljevine i kontinentalne Europe.
(
13
)	Usto, tužbom koju je podnio tužitelj u glavnom postupku traži se da se društvu P&O naloži plaćanje računa koji su dospjeli tijekom postupka ili barem ishođenje prekida postupka u pogledu tog pitanja (vidjeti točke 9. i 10. zahtjeva za prethodnu odluku).
(
14
)	SL 1986., L 378, str. 1., (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 3. i ispravak SL 2017., L 104, str. 28.). Članak 1. te uredbe u svojem stavku 1. propisuje da se „[s]loboda pružanja usluga pomorskog prometa između država članica te između država članica i trećih zemalja primjenjuje u pogledu državljana država članica koji imaju poslovni nastan u državi članici koja nije država članica osobe kojoj su usluge namijenjene.” U trećem stavku tog članka navodi se da se „[o]dredbe članaka od 55. do 58. i članka 62. [UEZ‑a] primjenjuju na pitanja obuhvaćena ovom Uredbom”.
(
15
)	Društvo P&O osobito ističe da se brodovi koji plove između dviju flamanskih luka mogu, ovisno o svojem plovnom putu, koristiti uslugama upravljanja u pomorskom prometu na dionici koja je znatno dulja od one kojom se koriste brodovi koji dolaze s mora. Usto, plovidba prema luci Antwerpen (Belgija) zahtijeva aktivnu potporu osobito zbog posjećenosti te luke i njezinih uskih vodnih puteva. Međutim, brodovi koji plove između flamanske luke i luke Antwerpen ne moraju financijski doprinositi za dobivanje tih usluga. Trošak potonjih stoga snose gospodarski subjekti koji su obuhvaćeni plaćanjem naknade.
(
16
)	Flamanska regija u tom pogledu upućuje na presudu od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364).
(
17
)	Na primjer, kao što je nakon dolaska u flamansku luku s mora, a zatim po dolasku u drugu flamansku luku iz te prve luke.
(
18
)	Tekst tog članka naveden je u točki 51. ovog mišljenja.
(
19
)	SL 2021., L 149, str. 10.
(
20
)	Koji su postali članci 100. i 58. UFEU‑a.
(
21
)	Vidjeti presudu od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 30. i 31.).
(
22
)	Vidjeti presudu od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 32.).
(
23
)	Vidjeti u tom smislu presude od 18. lipnja 1998._Corsica Ferries France (C‑266/96, EU:C:1998:306, t. 56.) i od 13. lipnja 2002._Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 32.).
(
24
)	Vidjeti presude od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 39. i navedenu sudsku praksu) i od 14. studenoga 2002.Geha Naftiliaki i dr. (C‑435/00, EU:C:2002:661, t. 20. i navedenu sudsku praksu).
(
25
)	Vidjeti presudu od 17. svibnja 1994., Corsica Ferries (C‑18/93, EU:C:1994:195, t. 32. do 34.).
(
26
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 1994., Komisija/Francuska (C‑381/93, EU:C:1994:370, t. 22.). Društvo P&O pravilno ističe da je svaka prepreka slobodnom pružanju usluga, čak i ako je riječ o manjoj prepreci, zabranjena (vidjeti presudu od 13. prosinca 1989.Corsica Ferries (Francuska) (C‑49/89, EU:C:1989:649, t. 8.)).
(
27
)	Presuda od 17. svibnja 1994. (C‑18/93, EU:C:1994:195).
(
28
)	Postojanje tog oslobođenja upravo je razlog zbog kojeg, suprotno onomu što tvrdi, Flamanska regija ne može u presudi od 17. veljače 2005._Viacom Outdoor (C‑134/03, EU:C:2005:94) pronaći potporu svojem argumentu.
(
29
)	Kad je riječ o podacima koje je Flamanska regija podnijela u točki 36. svojih pisanih očitovanja, samo ću istaknuti da se ti podaci odnose samo na 2013. godinu. Te je godine promet između flamanskih luka iznosio 1295 kretanja. 628 tih kretanja, odnosno nešto više od 40 % prometa između flamanskih luka, obavljalo se pod belgijskom zastavom. 385 kretanja odnosilo se isključivo na kretanja između dviju flamanskih luka, od kojih su 373 (odnosno gotovo 97 %) obavljali brodovi koji plove pod belgijskom zastavom. Nije poznato mjesto poslovnog nastana pomorskih prijevoznika čiji su brodovi plovili pod belgijskom zastavom.
(
30
)	Naime, Flamanska regija upućuje na to da većinu prometa između dviju flamanskih luka obavljaju brodovi namijenjeni samo za riječnu plovidbu.
(
31
)	Presuda od 13. lipnja 2002. (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 33., 34. i 36.).
(
32
)	Vidjeti osobito za usporedbu sa situacijom o kojoj je riječ u glavnom postupku, točku 44. navedene presude.
(
33
)	Direktiva 2002/59/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. lipnja 2002. o uspostavi sustava nadzora plovidbe i informacijskog sustava Zajednice i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/75/EEZ (SL 2002., L 208, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 3., str. 79.)
(
34
)	Vidjeti po analogiji presudu od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 37.).
(
35
)	Vidjeti po analogiji presudu od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
(
36
)	Među opsežnom sudskom praksom vidjeti presudu od 6. svibnja 2021., Analisi G. Caracciolo (C‑142/20, EU:C:2021:368, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
(
37
)	Flamanska regija u kontekstu svojeg odgovora na prvo prethodno pitanje ističe niz argumenata koji se odnose na moguće opravdanje naknade za sustav upravljanja u pomorskom prometu i koji se u biti temelje na potrebi osiguranja visoke razine sigurnosti na moru. Međutim, kao što to osobito proizlazi iz točke 49. njezinih pisanih očitovanja, ti se argumenti zapravo odnose na pokušaj opravdanja kriterija koji se odnosi na duljinu brodova, koji je predmet drugog prethodnog pitanja upućenog Sudu.
(
38
)	Prema mojem mišljenju, sud koji je uputio zahtjev može već odlučiti u sporu koji se pred njim vodi samo na temelju odgovora koji predlažem na prvo pitanje jer je dovoljno utvrditi da se pravu Unije protivi jedan od triju aspekata flamanskih propisa koje Sud razmatra (odnosno oslobođenje od naknade prometa između flamanskih luka, ratione personae područje primjene i paušalna priroda naknade).
(
39
)	Vidjeti presudu od 13. lipnja 2002.Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 24.)..
(
40
)	Vidjeti točku 17. zahtjeva za prethodnu odluku.
(
41
)	Vidjeti presudu od 17. ožujka 2011., Naftiliaki Etaireia Thasou i Amaltheia i Naftiki Etaireia (C‑128/10 i C‑129/10, EU:C:2011:163, t. 45. i navedenu sudsku praksu). Iako njemu nužno doprinosi, čini mi se da je taj važan razlog u općem interesu precizniji od razloga koji je izravno izveden iz Ugovora i povezan sa zaštitom javne sigurnosti koji je Sud prihvatio u presudi od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364) (vidjeti t. 41. te presude).
(
42
)	Vidjeti presudu od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 39.).
(
43
)	Presuda od 13. lipnja 2002 (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364).
(
44
)	Presuda od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 43.). Moje isticanje. Sud će u svojoj kasnijoj sudskoj praksi preuzeti ideju o povezanosti (vidjeti presudu od 14. studenoga 2002.Geha Naftiliaki i dr. (C‑435/00, EU:C:2002:661, t. 26.).
(
45
)	Predmeti C‑430/99 i C‑431/99 (EU:C:2001:464) Društvo P&O osobito se poziva na točke 123. i 130. tog mišljenja.
(
46
)	S obzirom na predmetni opći interes, ta se nužnost može pretpostaviti, tako da argument društva P&O prema kojem mu nije potrebna usluga upravljanja u pomorskom prometu treba odbiti.
(
47
)	Ta objektivna potreba omogućuje da se ne dovede u pitanje obveznost sudjelovanja u sustavu upravljanja u pomorskom prometu.
(
48
)	Vidjeti točke 46. i 50. zahtjeva za prethodnu odluku. Zanimljivo je i da sud koji je uputio zahtjev u točki 18. svojeg zahtjeva navodi da se naknada naplaćuje brodu koji dolazi s mora i ulazi u Zeebrugge zbog toga što se kratki vodeni pojas nalazi uz luku Zeebrugge u operativnom sektoru sustava upravljanja u pomorskom prometu.
(
49
)
(
50
)	SL 2020., L 29, str. 7.
(
51
)	Vidjeti preambulu, osmi stavak i članke 126. i 127. Sporazuma o povlačenju. Vidjeti također presudu od 4. listopada 2024., Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
(
52
)	Članak 127. stavak 1. Sporazuma o povlačenju
(
53
)	Presuda od 16. studenoga 2021., Governor of Cloverhill Prison i dr. (C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, t. 51.)
(
54
)	Pod uvjetima iz članka 151. stavka 1. Sporazuma o trgovini i suradnji.
(
55
)	Vidjeti članak 191. stavak 2. točku (b) Sporazuma o trgovini i suradnji.
(
56
)	Vidjeti članak 1. Sporazuma o trgovini i suradnji.
(
57
)	Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331.
(
58
)	Odredbe kojima taj članak priznaje izravan učinak jesu one sadržane u Protokolu o koordinaciji socijalne sigurnosti i one iz trećeg dijela Sporazuma o trgovini i suradnji, naslovljenog „Suradnja u izvršavanju zakonodavstva i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima”, čiji dio nije članak 191. tog Sporazuma. U skladu s time, Sporazumom o trgovini i suradnji isključuje se mogućnost da ugovorna stranka u svojem domaćem zakonodavstvu predvidi pravo tužbe protiv druge stranke zbog njezina postupanja kojim se krši Sporazum (vidjeti članak 5. stavak 2. Sporazuma o trgovini i suradnji.). U pogledu isključenja izravnog učinka, osim u slučajevima koji su izričito predviđeni Sporazumom o trgovini i suradnji, vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:559, t. 56.).
(
59
)	Vidjeti članak 216. stavak 2. UFEU‑a.
(
60
)	Vidjeti osobito presude od 30. travnja 1974., Haegeman (181/73, EU:C:1974:41, t. 5.) i do 21. siječnja 2025.Conti 11. Container Schiffahrt II (C‑188/23, EU:C:2025:26, t. 44.).
(
61
)	Vidjeti presudu od 10. siječnja 2006., IATA i ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, t. 35.).
(
62
)	Presuda od 13. siječnja 2015., Vijeće i Komisija/Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe (C‑404/12 P i C‑405/12 P, EU:C:2015:5, t. 45.)
(
63
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2011., Air Transport Association of America i dr. (C‑366/10, EU:C:2011:864, t. 49.). Osim toga, kada se utvrdi da je moguće tumačiti akt sekundarnog prava Unije u skladu s međunarodnim ugovorom, nije potrebno ocijeniti, s jedne strane, protive li se priroda i struktura tog ugovora tomu da Sud ispituje valjanost akta prava Unije u odnosu na navedeni ugovor i, s druge strane, jesu li odredbe te konvencije koje se u svrhu tog ispitivanja ističu sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne (presuda od 21. siječnja 2025., Conti 11. Container Schiffahrt II (C‑188/23, EU:C:2025:26, t. 74. i navedena sudska praksa).
(
64
)	Članak 5. stavak 1. Sporazuma o trgovini i suradnji.
(
65
)	Vidjeti presudu od 4. listopada 2024., Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, t. 43.).
(
66
)	U tom pogledu Sud je već presudio da, pod pretpostavkom da Konvencija o biološkoj raznolikosti (potpisana u Rio de Janeiru 5. lipnja 1992.) sadržava odredbe koje nemaju izravan učinak, u smislu da ne stvaraju prava na koja bi se pojedinci mogli izravno pozivati pred sudom, ta okolnost nije prepreka sudskom nadzoru poštovanja obveza koje ima Zajednica kao stranka tog sporazuma (presuda od 9. listopada 2001., Nizozemska/Parlament i Vijeće (C‑377/98, EU:C:2001:523, t. 54.). Sporazum o trgovini i suradnji izričito isključuje svaki izravan učinak. Stoga bi se on mogao smatrati strogo utemeljenim na načelu uzajamnosti i uzajamnih koristi (vidjeti po analogiji presudu od 9. listopada 2001.Nizozemska/Parlament i Vijeće (C‑377/98, EU:C:2001:523, t. 53.)).
(
67
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u mišljenju 1/17 (CETA EU –Kanada, EU:C:2019:72, t. 63.). U nastavku je nezavisni odvjetnik objasnio da „u praksi svi sporazumi o slobodnoj trgovini koje je nedavno sklopila Unija izričito isključuju njihov izravan učinak. Glavni razlog isključenja izravnog učinka tih sporazuma jest da se osigura stvarni reciprocitet između stranaka, na način koji je u skladu s ciljevima zajedničke trgovinske politike” (t. 91.).
(
68
)	Članak 1. stavak 1. Uredbe br. 4055/86 proširuje načelo slobode pružanja usluga na linijama unutar Zajednice na linije između države članice i treće zemlje (vidjeti presudu od 14. Studenoga 2002.Geha Naftiliaki i dr. (C‑435/00, EU:C:2002:661, t. 21.) i od 11. siječnja 2007., Komisija/Grčka (C‑269/05, neobjavljenu, EU:C:2007:17, t. 22.). Sud je presudio da pružanje usluga pomorskog prijevoza između luke države članice i luke treće države ne može, bez objektivnog opravdanja, podlijegati strožim uvjetima od onih koji se primjenjuju na istovrsne usluge između luke jedne države članice i druge luke te iste države ili luke druge države članice (vidjeti presude od 14. studenoga 2002., Geha Naftiliaki i dr. (C‑435/00, EU:C:2002:661, t. 22.). Osim toga, članak 1. stavak 2. Uredbe br. 4055/86 predviđa da se Uredba primjenjuje na državljane država članica koji imaju poslovni nastan izvan Zajednice te na brodare sa sjedištem izvan Zajednice, a koje nadziru državljani država članica, ako su njihovi brodovi registrirani u toj državi članici u skladu s njenim zakonodavstvom. U zahtjevu za prethodnu odluku navodi se da je tuženik „društvo osnovano u skladu s engleskim pravom P&O North Sea Ferries Limited (belgijska podružnica)”. Iz spisa proizlazi da ima sjedište u Douvresu (Ujedinjena Kraljevina). Prema informacijama koje je dostavila Komisija, belgijska podružnica društva osnovanog u skladu s engleskim pravom nema zasebnu pravnu osobnost, ali ima poduzetnički broj u Belgiji (vidjeti točku 10. pisanih očitovanja Komisije). Na sudu koji je uputio zahtjev je da se uvjeri da tuženik u glavnom postupku stvarno više nije obuhvaćen ratione personae područjem primjene Uredbe br. 4055/86 nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije.
(
69
)	Vidjeti točku 49. ovog mišljenja.
(
70
)	Presuda od 16. studenoga 2021., Governor of Cloverhill Prison i dr. (C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, t. 57. i navedena sudska praksa). Pojam „obveze” preveden je pojmovima „commitments” u verziji presude na engleskom jeziku i „impegni” u verziji na talijanskom jeziku.
(
71
)	Vidjeti članak 91. stavak 1. točku (a) UFEU‑a.
(
72
)	Vidjeti članak 91. stavak 1. točku (b) UFEU‑a..
(
73
)	Vidjeti članak 3. stavak 5. UEU‑a.
(
74
)	Vidjeti presude od 18. ožujka 2014., Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, t. 91.) i od 27. veljače 2024., EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann (C‑382/21 P, EU:C:2024:172, t. 68. do 70.).
(
75
)	Vidjeti u pogledu obveza nacionalnih sudova u slučaju postojanja odredbe direktive koja nema izravan učinak, presudu od 18. siječnja 2022., Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, t. 33.).