62024CJ0348
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
30. listopada 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Carinski zakonik Zajednice – Postupak carinskog skladištenja – Puštanje u slobodan promet – Članak 29. – Carinska vrijednost robe – Roba koja se prodaje za izvoz u carinsko područje Europske unije – Članak 112. stavak 3. – Određivanje carinske vrijednosti – Članak 214. stavak 1. – Trenutak koji treba uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 97.n stavak 2. – Dokaz o podrijetlu robe – Članak 118. stavci 1. i 3. – Rok za podnošenje dokaza o podrijetlu – Gubitak prava na povlašteno postupanje – Valjanost dokumenata kojima se dokazuje podrijetlo robe – Članak 147. – Uzastopne prodaje”
U predmetu C‑348/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 12. travnja 2024., koju je Sud zaprimio 9. svibnja 2024., u postupku
Compañía de Distribución Integral Logista, SA
protiv
Administración General del Estado,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: S. Rodin, u svojstvu predsjednika vijeća, N. Piçarra i N. Fenger (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: D. Spielmann,
tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 5. lipnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Compañía de Distribución Integral Logista, SA, M. Flores Navarro, J. I. Guerra García i M. Muñoz Domínguez, abogados,
–
za španjolsku vladu, A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, I. Galindo Martín i F. Moro, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 29., članka 112. stavka 3. i članka 214. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996. (SL 1997., L 17, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 80.) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Zajednice), kao i članka 97.k te članaka 118. i 147. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1063/2010 od 18. studenoga 2010. (SL 2010., L 307, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 20., str. 3.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 2454/93).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Compañía de Distribución Integral Logista, SA i Agencije Estatal de la Administración Tributaria (Porezna uprava, Španjolska) u vezi s određivanjem carinske vrijednosti određene robe i valjanosti dokaza o podrijetlu te robe radi primjene povlaštenog postupanja.
Pravni okvir
Carinski zakonik Zajednice
3
Članak 29. stavak 1. Carinskog zakonika Zajednice, koji se nalazio u poglavlju 3., naslovljenom „Vrijednost robe za carinske svrhe”, glave II. tog zakonika, naslovljene „Čimbenici na temelju kojih se primjenjuju uvozne ili izvozne carine i druge mjere propisane u trgovini robom”, predviđao je:
„Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje [Europske unije], usklađena, tamo gdje je to potrebno […]”
4
Na temelju članka 76. stavka 1. točke (c) navedenog zakonika:
„Radi pojednostavnjenja formalnosti i postupaka, a da se istovremeno osigura da se postupci provode na pravilan način, carinska tijela, pod uvjetima propisanima u skladu s postupkom Odbora, odobravaju:
[…]
(c)
da se roba stavi u zahtijevani postupak na temelju knjigovodstvenog zapisa; u tome slučaju carinska tijela mogu deklaranta osloboditi obveze podnošenja robe carini.”
5
Članak 112. stavak 3. prvi i drugi podstavak tog zakonika glasili su kako slijedi:
„Ako se uvozna roba pušta u slobodan promet u skladu s člankom 76. stavkom 1. točkom (c), priroda robe, carinska vrijednost i količina koje treba uzeti u obzir za potrebe članka 214. onakve su kakve su se primjenjivale na robu u trenutku kada je roba stavljena u postupak carinskog skladištenja.
Prvi se podstavak primjenjuje pod uvjetom da su pravila procjene koja se odnose na tu robu utvrđena ili prihvaćena u trenutku kada je roba stavljena u postupak carinskog skladištenja, osim ako deklarant ne zatraži njihovu primjenu u trenutku nastanka carinskog duga.”
6
U članku 201. stavcima 1. i 2. Carinskog zakonika Zajednice bilo je navedeno:
„1.   Uvozni carinski dug nastaje:
(a)
puštanjem u slobodni promet robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina
[…]
2.   Carinski dug nastaje u trenutku prihvaćanja odnosne carinske deklaracije.”
7
Članak 214. stavak 1. tog zakonika propisivao je:
„Ako ovim Zakonikom nije izričito određeno i ne dovodeći u pitanje stavak 2., iznos uvozne ili izvozne carine koja se primjenjuje na robu utvrđuje se temeljem pravila za obračun koja su odgovarajuća za tu robu na dan nastanka carinskog duga.”
Uredba br. 2454/93
8
Glava IV. Uredbe br. 2454/93, naslovljena „Podrijetlo robe”, sadržavala je poglavlje 2., naslovljeno „Povlašteno podrijetlo”. U odjeljku 1.A tog poglavlja, naslovljenom „Postupci i metode administrativne suradnje primjenjivi do provedbe sustava registriranih izvoznika”, članak 97.k te uredbe u stavku 5. propisivao je:
„Dokaz o podrijetlu vrijedi 10 mjeseci od datuma izdavanja u državi izvoznici i mora se u navedenome roku podnijeti carinskom tijelu države uvoznice.”
9
U tom odjeljku 1.A nalazio se članak 97.n navedene uredbe, čiji je stavak 2. glasio kako slijedi:
„Dokazi o podrijetlu koji su carinskom tijelu države članice uvoznice podneseni nakon isteka roka valjanosti navedenog u članku 97.k stavku 5. mogu se prihvatiti [za potrebe] primjene carinskih povlastica, ako je do nepodnošenja tih isprava prije [krajnjeg] roka došlo zbog izvanrednih okolnosti. U ostalim slučajevima zakašnjeloga podnošenja isprava, carinsko tijelo države uvoznice može prihvatiti dokaz o podrijetlu kada su proizvodi carini podneseni prije isteka [krajnjeg] roka.”
10
To poglavlje 2. sadržavalo je odjeljak 2., naslovljen „Države korisnice ili državna područja korisnici na koje se primjenjuju povlaštene tarifne mjere koje je jednostrano donijela [Unija] za određene države i državna područja”. U pododjeljku 2. tog odjeljka 2., naslovljenom „Dokaz o podrijetlu”, članak 118. te uredbe u stavcima 1. do 3. određivao je:
„1.   Dokaz o podrijetlu vrijedi četiri mjeseca od datuma izdavanja u zemlji izvoznici i u tom se roku mora podnijeti carinskim tijelima zemlje uvoznice.
2.   Dokazi o podrijetlu koji se carinskim tijelima zemlje uvoznice podnesu nakon krajnjeg roka za predočenje iz stavka 1., mogu se prihvatiti za potrebe primjene carinskih povlastica iz članka 98. ako isprave nisu podnesene do krajnjeg roka zbog [izvanrednih] okolnosti.
3.   U ostalim slučajevima zakašnjelog podnošenja isprava carinska tijela zemlje uvoznice mogu prihvatiti dokaze o podrijetlu ako im se proizvodi podnesu prije isteka navedenog krajnjeg roka.”
11
U skladu s člankom 147. stavkom 1. prvim i drugim podstavkom Uredbe br. 2454/93:
„Za potrebe članka 29. [Carinskog zakonika Zajednice], činjenica da je roba koja je predmet prodaje deklarirana za puštanje u slobodni promet smatra se dostatnim pokazateljem da je roba bila prodana za izvoz u carinsko područje [Unije]. U slučaju uzastopnih prodaja prije određivanja vrijednosti takav pokazatelj je samo zadnja prodaja koja je dovela do unosa robe na carinsko područje [Unije] ili prodaj[a] koja se dogodila na carinskom području [Unije] prije puštanja robe u slobodan promet.
Kada je prijavljena cijena koja se odnosi na prodaju koja se dogodila prije posljednje prodaje na temelju koje je roba unesena na carinsko područje [Unije], carinskim tijelima treba na zadovoljavajući način pokazati da se ta prodaja robe dogodila radi izvoza na predmetno carinsko područje.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
12
Društvo Corporación Habanos prodalo je društvu Altadis cigare (u daljnjem tekstu: prva prodaja) i obvezalo se prevesti ih s Kube do carinskog skladišta u Agoncillu – La Rioja (Španjolska), gdje ih je društvo Compañía de Distribución Integral Logista pohranilo kao primatelj.
13
Te cigare, koje su bile uskladištene u tom carinskom skladištu i na koje je trebalo primijeniti postupak carinskog skladištenja, imale su više namjena. Konkretno, dio navedenih cigara prodan je, a da pritom nisu bile puštene u slobodan promet, za kasniju prodaju u „duty free shopovima” u zračnim lukama. Drugi dio tih cigara društvo Altadis prodalo je društvu Compañía de Distribución Integral Logista (u daljnjem tekstu: druga prodaja) za njihovu daljnju prodaju, djelomično izvan carinskog područja Unije, to jest u Ceuti (Španjolska) i Melilli (Španjolska), a djelomično u prodavaonicama duhana.
14
Kad je riječ o tom potonjem dijelu, jedinom koji je sporan u glavnom postupku, društvo Altadis zadržalo je vlasništvo nad cigarama sve dok društvo Compañía de Distribución Integral Logista ne bi dogovorilo njihovu prodaju prodavaonicama duhana. U tom je trenutku društvo Altadis prenosilo vlasništvo nad tim cigarama na društvo Compañía de Distribución Integral Logista. To ih je društvo tada puštalo u slobodan promet radi njihove prodaje i naknadne isporuke prodavaonicama duhana.
15
Prilikom puštanja u slobodan promet carinska vrijednost predmetnih cigara utvrđena je i prijavljena na temelju prve prodaje.
16
Međutim, porezna uprava smatrala je da se za tu prvu prodaju, koja je izvršena prije stavljanja robe u carinsko skladište, ne može smatrati da se dogodila radi izvoza u carinsko područje Unije. Stoga se ta prodaja nije mogla uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti robe na temelju sustava uzastopnih prodaja predviđenog člankom 147. Uredbe br. 2454/93. Ta je uprava stoga smatrala da tu carinsku vrijednost treba odrediti na temelju druge prodaje.
17
Porezna uprava usto je istaknula da se na uvezenu robu podrijetlom iz Kube, Dominikanske Republike, Paname, Hondurasa, Meksika, Perua i Egipta ne mogu koristiti carinske povlastice koje su primijenjene u trenutku kad ju je društvo Compañía de Distribución Integral Logista pustilo u slobodan promet jer su protekle dvije godine od izdavanja dokaza o podrijetlu koji omogućuju primjenu tih povlastica.
18
Između siječnja 2015. i siječnja 2018. porezna uprava izdala je porezna rješenja za razdoblja od 2012. do 2015. kojima je zahtijevala ispravak, među ostalim, carina zbog dvaju razloga navedenih u točkama 16. i 17. ove presude.
19
Društvo Compañía de Distribución Integral Logista osporavalo je ta rješenja pred Tribunalom Económico‑Administrativo Central (Središnji porezni sud, Španjolska), koji je odlukom od 25. listopada 2018. odbio upravnu tužbu podnesenu protiv ispravka carina.
20
Društvo Compañía de Distribución Integral Logista podnijelo je žalbu protiv te odluke Audienciji Nacional (Visoki nacionalni sud, Španjolska), koja ju je presudom od 9. srpnja 2021. odbila.
21
Audiencia Nacional (Visoki nacionalni sud) je, kao prvo, smatrala da članak 112. stavak 3. Carinskog zakonika Zajednice ne isključuje primjenu članka 29. stavka 1. tog zakonika. Stoga je – s obzirom na to da nije dokazano da je prilikom prve prodaje sva roba koju je Corporación Habanos prodao Altadisu bila namijenjena izvozu u carinsko područje Unije niti da je bez iznimke bila poslana na to područje – carinsku vrijednost trebalo odrediti na temelju druge prodaje, koja se dogodila radi izvoza robe koja je predmet te prodaje na navedeno područje.
22
Kao drugo, Audiencia Nacional (Visoki nacionalni sud) smatrala je da se relevantni dokazi o podrijetlu ne mogu uzeti u obzir za potrebe primjene zatraženog povlaštenog postupanja na robu o kojoj je riječ jer su ti dokazi bili poslani nakon isteka roka od dvije godine predviđenog smjernicama koje je sastavio Odbor za Carinski zakonik u području podrijetla.
23
Društvo Compañía de Distribución Integral Logista podnijelo je žalbu u kasacijskom postupku Tribunalu Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), sudu koji je uputio zahtjev.
24
Taj sud smatra da je potrebno pojasniti, s jedne strane, načine određivanja carinske vrijednosti uvezene robe stavljene u postupak carinskog skladištenja i nakon toga puštene u slobodan promet u skladu s postupkom predviđenim u članku 76. stavku 1. točki (c) Carinskog zakonika Zajednice te, s druge strane, pravila o valjanosti dokaza o podrijetlu robe nakon što je proteklo razdoblje od dvije godine nakon dana izdavanja ili sastavljanja tih dokaza, ako je tijekom tog razdoblja roba koja je bila dio iste kvote bila puštena u slobodan promet.
25
U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
U pogledu carinske vrijednosti, treba li članak 29. [Carinskog zakonika Zajednice] tumačiti na način da se njime propisuje samo metoda za određivanje carinske vrijednosti, odnosno transakcijske vrijednosti, ne dovodeći u pitanje prilagodbe na viši ili niži iznos, ali se ne određuje trenutak u kojem treba provesti to određivanje vrijednosti?
2.
Budući da se, prema sudskoj praksi Suda, za potrebe članka 29. [Carinskog zakonika Zajednice], metoda za određivanje carinske vrijednosti robe na temelju njezine transakcijske vrijednosti primjenjuje kad je roba prodana radi izvoza u Europsku uniju, treba li članak 29. [tog zakonika], u vezi s člankom 112. stavkom 3. i člankom 214. [navedenog zakonika], tumačiti na način da stavljanje robe u carinsko skladište u skladu s pojednostavnjenim postupkom iz članka 76. stavka 1. točke (c) [tog zakonika] podrazumijeva ili omogućuje pretpostavku da je roba prodana radi izvoza u Europsku uniju? Utječe li na odgovor na prethodno pitanje činjenica da je roba puštena u slobodan promet nakon prijenosa izvršenog dok se nalazila u carinskom skladištu?
3.
U slučaju niječnih odgovora na pitanja iz prethodne točke, uzimajući u obzir da postupak carinskog skladištenja, kao suspenzivni postupak, ne određuje trenutak nastanka carinskog duga, s obzirom na to da do njega dolazi u trenutku puštanja robe u slobodan promet, treba li članak 29., članak 112. stavak 3. i članak 214. [Carinskog zakonika Zajednice] ipak tumačiti na način da je trenutak koji treba uzeti u obzir za kvantificiranje carinske vrijednosti trenutak stavljanja robe u postupak carinskog skladištenja? Ili navedene odredbe nužno treba tumačiti na način da tu vrijednost treba izračunati u trenutku u kojem je roba puštena u slobodan promet, odnosno kada nastaje carinski dug, čak i ako je ta roba prethodno bila smještena u carinsko skladište?
4.
Može li se u slučaju postupka uzastopnih prodaja članak 147. [Uredbe br. 2454/93] tumačiti na način da se na temelju same činjenice da je roba unesena u carinsko skladište može pretpostaviti da je prodaja koja prethodi posljednjoj prodaji koja je dovela do unošenja robe u carinsko područje izvršena radi izvoza u Europsku uniju?
5.
U pogledu potvrda o podrijetlu, treba li članke 118. i 97.k Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da podnošenje izvan roka od dvije godine dokaza o puštanju robe u slobodan promet dovodi do prestanka primjene carinskih povlastica zbog povlaštenog podrijetla, iako se potvrda o podrijetlu na temelju koje se traži carinska povlastica upotrebljavala u okviru prethodnog djelomičnog puštanja u slobodan promet uvezene robe provedenog unutar navedenog roka od dvije godine?”
Prvo do četvrtog prethodnog pitanja
26
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. U tu svrhu on može iz svih podataka koje mu je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvesti dijelove prava Unije koje valja tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti presude od 17. srpnja 1997., Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, t. 22. i 23. i od 25. veljače 2025., Alphabet i dr., C‑233/23, EU:C:2025:110, t. 33.).
27
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je porezna uprava osporavala carinske deklaracije uz obrazloženje da je carinska vrijednost predmetne robe utvrđena s obzirom na njezinu transakcijsku vrijednost prilikom prodaje koja je prethodila stavljanju te robe u carinsko skladište koje se nalazi na carinskom području Unije. Ta je uprava smatrala da je trebalo uzeti u obzir transakcijsku vrijednost navedene robe prilikom njezine prodaje koja se dogodila dok je ona bila u tom skladištu i prije nego što je puštena u slobodan promet u skladu s pojednostavnjenim postupkom iz članka 76. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika Zajednice.
28
U tom kontekstu, iz navoda u tom zahtjevu proizlazi da je cilj prvih četiriju postavljenih pitanja omogućiti sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi trenutak koji treba uzeti u obzir za utvrđivanje carinske vrijednosti robe o kojoj je riječ i prodaje koja se u tom pogledu može uzeti u obzir kad se deklarant poziva na članak 112. stavak 3. tog zakonika.
29
S obzirom na navedeno, treba smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim prvim četirima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, u biti pita treba li članak 29. stavak 1. i članak 112. stavak 3. Carinskog zakonika Zajednice kao i članak 147. Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da – kad je roba bila predmet prve prodaje, koja je dovela do njezina unošenja u carinsko područje Unije kako bi bila stavljena u postupak carinskog skladištenja, i nakon toga predmet druge prodaje, koja je dovela do njezina puštanja u slobodan promet u skladu s pojednostavnjenim postupkom predviđenim u članku 76. stavku 1. točki (c) tog zakonika – trenutak koji treba uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti te robe jest trenutak njezina unošenja u taj postupak, a carinska vrijednost navedene robe može se odrediti na temelju njezine transakcijske vrijednosti prilikom prve prodaje.
Trenutak koji treba uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti
30
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravom Unije koje se odnosi na određivanje carinske vrijednosti nastoji se uspostaviti pravičan, jedinstven i neutralan sustav kojim se isključuje primjena arbitrarnih ili fiktivnih carinskih vrijednosti. Stoga carinska vrijednost mora odražavati stvarnu ekonomsku vrijednost uvezene robe te se ponajprije treba određivati u skladu s metodom „transakcijske vrijednosti” uvezene robe (vidjeti u tom smislu presude od 19. studenoga 2020., 5th AVENUE Products Trading, C‑775/19, EU:C:2020:948, t. 22. i 24. te od 15. svibnja 2025., Tauritus, C‑782/23, EU:C:2025:353, t. 51. i 54.).
31
Ta metoda opisana je u članku 29. stavku 1. Carinskog zakonika Zajednice, u skladu s kojim je carinska vrijednost uvezene robe njezina transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Unije, usklađena, tamo gdje je to potrebno.
32
Iz teksta te odredbe, a osobito iz izraza „koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje [Unije]”, proizlazi da transakcijska vrijednost mora odgovarati cijeni za izvoz u Uniju. U trenutku prodaje također mora biti utvrđeno da će roba podrijetlom iz treće države biti prevezena u carinsko područje Unije (vidjeti presude od 6. lipnja 1990., Unifert, C‑11/89, EU:C:1990:237, t. 11. i od 9. studenoga 2017., LS Customs Services, C‑46/16, EU:C:2017:839, t. 27.).
33
Međutim, samom tom odredbom nije navedeno koji trenutak treba uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti.
34
Nasuprot tomu, iz članka 214. stavka 1. Carinskog zakonika Zajednice proizlazi da, ako tim zakonikom nije izričito određeno suprotno i ne dovodeći u pitanje stavak 2. tog članka 214., iznos uvozne ili izvozne carine koja se primjenjuje na robu utvrđuje se na temelju elemenata za obračun koji su odgovarajući za tu robu na dan nastanka carinskog duga.
35
Ta odredba sadržava načelno pravilo prema kojem se carine izračunavaju s obzirom na situaciju koja je postojala u trenutku nastanka carinskog duga (vidjeti u tom smislu presudu od 8. listopada 2020., Exter, C‑330/19, EU:C:2020:809, t. 33.).
36
U tom pogledu, na temelju članka 201. stavka 1. točke (a) i članka 201. stavka 2. Carinskog zakonika Zajednice, kad se događaj na temelju kojeg nastaje dug sastoji od puštanja robe o kojoj je riječ u slobodan promet, uvozni carinski dug nastaje u trenutku prihvaćanja odnosne carinske deklaracije (vidjeti u tom smislu presudu od 1. veljače 2001., D. Wandel, C‑66/99, EU:C:2001:69, t. 41.).
37
Iz toga proizlazi da se, kad carinski dug nastane zbog puštanja robe o kojoj je riječ u slobodan promet, iznos uvoznih carina koje se primjenjuju na tu robu određuje na temelju elemenata za obračun koji su odgovarajući za tu robu u trenutku prihvaćanja carinske deklaracije koja se na nju odnosi.
38
S obzirom na to, kad je riječ o uvoznoj robi koja je puštena u slobodan promet u skladu s člankom 76. stavkom 1. točkom (c) Carinskog zakonika Zajednice, člankom 112. stavkom 3. prvim i drugim podstavkom tog zakonika predviđeno je da su priroda robe, carinska vrijednost i količina koje treba uzeti u obzir za potrebe članka 214. navedenog zakonika onakve kakve su se primjenjivale na robu u trenutku kad je stavljena u postupak carinskog skladištenja, pod uvjetom da su elementi za obračun koji se odnose na tu robu utvrđeni ili prihvaćeni u trenutku kad je roba stavljena u taj postupak, osim ako deklarant ne zatraži njihovu primjenu u trenutku nastanka carinskog duga.
39
Iz toga proizlazi da, kad carinski dug nastane zbog puštanja robe u slobodan promet i ako su ispunjeni uvjeti predviđeni tim člankom 112. stavkom 3., deklarant može deklarirati carinsku vrijednost te robe kakva je bila ne u trenutku podnošenja deklaracije o puštanju te robe u slobodan promet, nego u trenutku njezina stavljanja u postupak carinskog skladištenja.
40
Stoga članak 112. stavak 3. Carinskog zakonika Zajednice treba tumačiti na način da – kad je roba unesena u carinsko područje Unije radi stavljanja u postupak carinskog skladištenja i kad je nakon toga puštena u slobodan promet u skladu s pojednostavnjenim postupkom predviđenim u članku 76. stavku 1. točki (c) tog zakonika – deklarant može deklarirati carinsku vrijednost te robe kakva je bila u trenutku njezina stavljanja u taj postupak.
Dokaz da je roba prodana radi izvoza u carinsko područje Unije
41
Za potrebe primjene članka 29. stavka 1. Carinskog zakonika Zajednice, članak 147. stavak 1. Uredbe br. 2454/93 predviđa tri pravila o dokazu koji treba podnijeti kako bi se u dovoljnoj mjeri dokazalo da je roba prodana radi izvoza u carinsko područje Unije u smislu članka 29. tog zakonika.
42
Člankom 147. stavkom 1. prvim podstavkom te uredbe, u njegovoj prvoj rečenici, određuje se da se činjenica da je roba koja je predmet prodaje deklarirana za puštanje u slobodan promet smatra dostatnim pokazateljem da je roba bila prodana radi izvoza u carinsko područje Unije. U drugoj rečenici te odredbe pojašnjava se da je, u slučaju uzastopnih prodaja prije određivanja vrijednosti, takav pokazatelj samo posljednja prodaja koja je dovela do unošenja robe u carinsko područje Unije ili prodaja na tom području prije puštanja robe u slobodan promet. Nasuprot tomu, u članku 147. stavku 1. drugom podstavku te uredbe predviđeno je da, kad je prijavljena cijena koja se odnosi na prodaju koja se dogodila prije posljednje prodaje koja je dovela do unošenja robe u carinsko područje Unije, carinskim tijelima treba na zadovoljavajući način pokazati da se ta prodaja robe dogodila radi izvoza u to područje.
43
Suprotno slučajevima iz članka 147. stavka 1. prvog podstavka navedene uredbe, za koje nije potrebno dodatno dokazati da se prodaja o kojoj je riječ dogodila radi izvoza u carinsko područje Unije, u slučaju da je deklarirana carinska vrijednost cijena koja se odnosi na prodaju koja prethodi posljednjoj prodaji koja je dovela do unošenja robe na to područje, deklarant mora dokazati da se takva prodaja dogodila radi izvoza u navedeno područje.
44
Među slučajevima iz članka 147. stavka 1. prvog podstavka te uredbe nalazi se, u prvoj rečenici te odredbe, i slučaj prodaje robe deklarirane za puštanje u slobodan promet.
45
U tom pogledu, iz teksta te rečenice ne proizlazi da ta prodaja mora neposredno prethoditi puštanju robe o kojoj je riječ u slobodan promet. Stoga se ne može isključiti da je ta roba bila stavljena u postupak carinskog skladištenja između svoje prodaje i puštanja u slobodan promet.
46
Osim toga, valja istaknuti da se člankom 147. stavkom 1. prvim podstavkom drugom rečenicom Uredbe br. 2454/93 dopušta da se, u slučaju uzastopnih prodaja prije određivanja vrijednosti, kao carinska vrijednost deklarira cijena posljednje prodaje koja je dovela do unošenja robe u carinsko područje Unije.
47
Stoga, budući da se cijena takve prodaje u slučaju uzastopnih prodaja može uzeti u obzir kao carinska vrijednost, takva cijena mora a fortiori moći biti uzeta u obzir u tu svrhu i u slučaju kad je u trenutku određivanja vrijednosti postojala samo jedna prodaja koja je dovela do unošenja robe u carinsko područje Unije, a zatim u carinsko skladište, prije nego što je puštena u slobodan promet.
48
Naime, takvo uzimanje u obzir u skladu je s ciljem članka 147. Uredbe br. 2454/93, kojim se nastoji olakšati utvrđivanje transakcijske vrijednosti robe koja je predmet jedne ili više prodaja, jamčeći pritom da ta vrijednost odražava stvarnu ekonomsku vrijednost uvezene robe.
49
Iz toga proizlazi da se – kad su ispunjeni uvjeti za primjenu članka 112. stavka 3. Carinskog zakonika Zajednice i kad je u trenutku stavljanja robe u postupak carinskog skladištenja ona bila predmet prodaje koja je dovela do njezina unošenja u carinsko područje Unije – carinska vrijednost te robe može odrediti, na temelju članka 147. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 2454/93, upućivanjem na transakcijsku vrijednost te prodaje a da pritom nije potrebno dodatno dokazati da je njezina svrha bila izvoz u carinsko područje Unije.
50
U tim okolnostima, s obzirom na to da stavljanje robe u postupak carinskog skladištenja znači da ta roba može imati različite buduće carinske namjene, okolnost da je druga roba iz iste kvote koja je bila stavljena u taj postupak zatim prodana a da nije puštena u slobodan promet nije relevantna za primjenu članka 147. stavka 1. prvog podstavka te uredbe.
51
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prva četiri pitanja valja odgovoriti tako da članak 29. stavak 1. i članak 112. stavak 3. Carinskog zakonika Zajednice kao i članak 147. Uredbe br. 2454/93 treba tumačiti na način da – kad je roba bila predmet prve prodaje, koja je dovela do njezina unošenja u carinsko područje Unije kako bi bila stavljena u postupak carinskog skladištenja, i nakon toga predmet druge prodaje, koja je dovela do njezina puštanja u slobodan promet u skladu s pojednostavnjenim postupkom predviđenim u članku 76. stavku 1. točki (c) tog zakonika – trenutak koji treba uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti te robe jest trenutak njezina unošenja u taj postupak, a carinska vrijednost navedene robe može se odrediti na temelju njezine transakcijske vrijednosti prilikom prve prodaje.
Peto prethodno pitanje
52
Svojim petim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 97.k stavak 5., članak 97.n stavak 2. i članak 118. stavke 1. i 3. Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da carinska tijela države uvoznice nisu dužna za potrebe primjene carinskih povlastica na robu prihvatiti dokaz o podrijetlu koji im je podnesen nakon isteka razdoblja njegove valjanosti, iako je taj isti dokaz o podrijetlu već bio podnesen tim tijelima prije isteka razdoblja njegove valjanosti za primjenu carinskih povlastica na drugu robu iz iste kvote.
53
Uvodno valja pojasniti da je, premda su sudionici na raspravi izrazili dvojbe u pogledu primjenjivosti članka 118. Uredbe br. 2454/93 u glavnom postupku, na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri primjenjuje li se, uz članak 97.k stavak 5. i članak 97.n stavak 2. te uredbe, njezin članak 118. na određene države izvoznice robe o kojoj je riječ u glavnom postupku.
54
Kao prvo, članak 97.k stavak 5. Uredbe br. 2454/93 predviđa da dokazi o podrijetlu vrijede deset mjeseci od datuma izdavanja u državi izvoznici i moraju se u navedenom roku podnijeti carinskom tijelu države uvoznice. U skladu s člankom 97.n stavkom 2. te uredbe, dokazi o podrijetlu koji su tom carinskom tijelu podneseni nakon isteka tog razdoblja valjanosti mogu se prihvatiti za potrebe primjene carinskih povlastica ako je do nepodnošenja tih isprava prije isteka krajnjeg roka došlo zbog izvanrednih okolnosti. Tom je odredbom predviđeno da u ostalim slučajevima zakašnjelog podnošenja isprava navedena carinska tijela mogu prihvatiti dokaz o podrijetlu kad su proizvodi carini podneseni prije isteka tog krajnjeg roka.
55
Kao drugo, člankom 118. stavkom 1. Uredbe br. 2454/93 predviđeno je da dokaz o podrijetlu vrijedi četiri mjeseca od datuma izdavanja u državi izvoznici i da se u tom roku mora podnijeti carinskim tijelima države uvoznice, dok je u stavku 2. tog članka 118. predviđa da se dokazi o podrijetlu koji se tim carinskim tijelima podnesu nakon isteka krajnjeg roka za predočenje iz tog stavka 1. mogu prihvatiti za potrebe primjene carinskih povlastica iz članka 98. te uredbe ako isprave nisu podnesene do krajnjeg roka zbog izvanrednih okolnosti. Člankom 118. stavkom 3. navedene uredbe predviđeno je da u ostalim slučajevima zakašnjelog podnošenja isprava navedena carinska tijela mogu prihvatiti dokaze o podrijetlu ako im se proizvodi podnesu prije isteka navedenog krajnjeg roka.
56
Te dvije skupine odredbi predviđaju rokove za valjanost i podnošenje dokaza o podrijetlu uvezene robe za potrebe primjene carinskih povlastica koje se na nju odnose. Kako bi se osiguralo da je takva primjena opravdana, ti rokovi osobito omogućuju carinskim tijelima država uvoznica da provedu materijalne i dokumentacijske provjere potrebne u tu svrhu.
57
Osim toga, članak 97.n stavak 2. druga rečenica i članak 118. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 predviđaju slučajeve u kojem dokaz o podrijetlu robe nije podnesen carinskim tijelima države uvoznice u određenom roku zbog razloga koji se ne odnose na izvanredne okolnosti. U tim slučajevima, ako je roba podnesena tim carinskim tijelima prije isteka tog roka, ta carinska tijela mogu prihvatiti taj dokaz.
58
Ta mogućnost tim odredbama nije detaljnije uređena. Stoga je na carinskim tijelima države uvoznice da u svakom pojedinom slučaju utvrde može li se na određenu robu primijeniti povlašteno carinsko postupanje na temelju dokaza o podrijetlu podnesenog sa zakašnjenjem, osobito uzimajući u obzir cilj navedenih odredbi, koji se sastoji od toga da se tim tijelima omogući da provjere stvarno podrijetlo predmetne robe.
59
Iz toga proizlazi da ta tijela nisu dužna prihvatiti dokaz o podrijetlu nakon isteka rokova određenih u tu svrhu, čak i ako je taj dokaz o podrijetlu podnesen prilikom puštanja u slobodan promet – u tim rokovima – robe koja je dio iste kvote kao što je ona za koju je navedeni dokaz o podrijetlu podnesen sa zakašnjenjem. Naime, takva okolnost sama po sebi ne isključuje mogućnost da je za potrebe primjene povlaštenog carinskog postupanja prilikom puštanja takve robe u slobodan promet potrebno provesti materijalne i dokumentacijske provjere na temelju dokaza o podrijetlu te robe.
60
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na peto pitanje valja odgovoriti tako da članak 97.k stavak 5., članak 97.n stavak 2. i članak 118. stavke 1. i 3. Uredbe br. 2454/93 treba tumačiti na način da carinska tijela države uvoznice nisu dužna za potrebe primjene carinskih povlastica na robu prihvatiti dokaz o podrijetlu koji im je podnesen nakon isteka razdoblja njegove valjanosti, iako je taj isti dokaz o podrijetlu već bio podnesen tim tijelima prije isteka razdoblja njegove valjanosti za primjenu carinskih povlastica na drugu robu iz iste kvote.
Troškovi
61
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
1.
Članak 29. stavak 1. i članak 112. stavak 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996., kao i članak 147. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1063/2010 od 18. studenoga 2010.,
treba tumačiti na način da:
kad je roba bila predmet prve prodaje, koja je dovela do njezina unošenja u carinsko područje Europske unije kako bi bila stavljena u postupak carinskog skladištenja, i nakon toga predmet druge prodaje, koja je dovela do njezina puštanja u slobodan promet u skladu s pojednostavnjenim postupkom predviđenim u članku 76. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 82/97, trenutak koji treba uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti te robe jest trenutak njezina unošenja u taj postupak, a carinska vrijednost navedene robe može se odrediti na temelju njezine transakcijske vrijednosti prilikom prve prodaje.
2.
Članak 97.k stavak 5., članak 97.n stavak 2. i članak 118. stavke 1. i 3. Uredbe br. 2454/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 1063/2010,
treba tumačiti na način da:
carinska tijela države uvoznice nisu dužna za potrebe primjene carinskih povlastica na robu prihvatiti dokaz o podrijetlu koji im je podnesen nakon isteka razdoblja njegove valjanosti, iako je taj isti dokaz o podrijetlu već bio podnesen tim tijelima prije isteka razdoblja njegove valjanosti za primjenu carinskih povlastica na drugu robu iz iste kvote.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski