62022CJ0774_RES
Mål C‑774/22
JX
mot
FTI Touristik GmbH meddelar
(begäran om förhandsavgörande från Amtsgericht Nürnberg)
Domstolens dom (andra avdelningen) av den 29 juli 2024
”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet, erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning (EU) nr 1215/2012 – Artikel 18 – Behörighet vid konsumenttvister – Fastställande av den internationella behörigheten för en medlemsstats domstolar – Utlandsanknytning – Resa till ett tredjeland”
Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning nr 1215/2012 – Behörighet vid konsumenttvister – Tillämpningsområde – Tvist mellan en konsument och en researrangör efter ingående av ett paketreseavtal – Avtalsparter med hemvist i samma medlemsstat – Resmål utomlands – Internationell och territoriell behörighet för domstolen på den ort där konsumenten har sin hemvist – Omfattas
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 1896/2006, artikel 3.1, och förordning nr 1215/2012, skälen 3 och 26 samt artiklarna 18 och 19.3)
(se punkterna 25–37, 40–45 och 47 samt domslutet)
Resumé
I en tvist mellan en konsument som har hemvist i en medlemsstat och en researrangör som är etablerad i samma medlemsstat, angående en utlandsresa som konsumenten har bokat, har domstolen klargjort tillämpningsområdet för Bryssel Ia-förordningen (
1
) genom att särskilt undersöka förekomsten av en utlandsanknytning i en sådan situation.
I december 2021 ingick JX, en fysisk person bosatt i Nürnberg (Tyskland), ett paketreseavtal med FTI Touristik GmbH, en researrangör med säte i München (Tyskland), avseende en resa till ett tredjeland.
JX gjorde vid Amtsgericht Nürnberg (Distriktsdomstolen i Nürnberg, Tyskland), som är domstolen på den ort där han har hemvist, gällande att han inte har fått tillräcklig information om inrese- och viseringsvillkoren i det berörda landet och yrkade skadestånd med 1500 EUR. Enligt honom följer den territoriella behörigheten för denna domstol av de skyddsregler om behörighet som föreskrivs i Bryssel Ia-förordningen till förmån för konsumenterna. (
2
) FTI Touristik har emellertid anfört att den nationella domstolen inte har territoriell behörighet och att förordningen inte är tillämplig på rent inhemska situationer som den som är aktuell i förevarande mål. I en sådan situation saknas den erforderliga utlandsanknytningen som krävs för att förordningen ska vara tillämplig.
Genom sin begäran om förhandsavgöranden önskar den hänskjutande domstolen att EU-domstolen ska klargöra huruvida Bryssel Ia-förordningen reglerar både den internationella och territoriella behörigheten för en domstol i en medlemsstat, inom vars domkrets en konsument har hemvist, i en situation som den i det aktuella målet där utlandsanknytningen endast utgörs av resmålet, som är beläget utomlands.
Domstolens bedömning
För att för det första pröva huruvida Bryssel Ia-förordningen är tillämplig på en sådan tvist som den i det aktuella målet, i vilken käranden och svaranden har hemvist i samma medlemsstat, erinrar domstolen om att det för att behörighetsreglerna i denna förordning ska vara tillämpliga krävs att det finns en anknytning till ett annat land. En sådan omständighet föreligger bland annat när situationen i det aktuella målet kan ge upphov till frågor om fastställandet av den internationella behörigheten för domstolar. Även om det är uppenbart att anknytning till ett annat land föreligger när åtminstone en av parterna har sin hemvist eller sin vanliga vistelseort i en annan medlemsstat än den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen, kan den internationella karaktären emellertid även följa av andra faktorer som har samband med bland annat sakfrågan i målet. Den omständigheten att en medlemsstat och ett tredjeland berörs, till exempel på grund av att käranden och svaranden har hemvist i medlemsstaten och de omtvistade omständigheterna äger rum i det tredjelandet, kan också ge rättsförhållandet i fråga en internationell karaktär, eftersom denna situation, i medlemsstaten, kan ge upphov till frågor rörande fastställandet av domstols internationella behörighet. Av detta följer att en tvist avseende avtalsförpliktelser som förutses uppfyllas antingen i ett tredjeland eller i en annan medlemsstat än den medlemsstat där båda parterna har hemvist kan ge upphov till frågor om fastställande av domstolars internationella behörighet och uppfyller således utlandsanknytningsvillkoret som krävs för att tvisten ska omfattas av tillämpningsområdet för Bryssel Ia-förordningen.
När det gäller tvister mellan konsumenter och näringsidkare bekräftas denna tolkning dessutom av artikel 18.1 i Bryssel Ia-förordningen (
3
), enligt vilken den regel som föreskrivs i denna bestämmelse till förmån för konsumenten ska tillämpas ”oberoende av var den andra parten har hemvist”, vilket innebär att konsumenten kan åberopa denna regel gentemot näringsidkare som har hemvist inte bara i andra medlemsstater, inbegripet tredjeländer, utan även i samma medlemsstat som den där konsumenten har hemvist. En sådan tolkning är även förenlig med syftet med Bryssel Ia-förordningen, eftersom domstolen vid upprepade tillfällen har slagit fast att förordningen har ett rättssäkerhetssyfte som kräver att den nationella domstol vid vilken talan väckts enkelt ska kunna pröva sin behörighet, utan att vara tvungen att pröva målet i sak. I enlighet med detta syfte ska ett mål som rör en resenärs anspråk på grund av problem som uppkommit i samband med en utlandsresa som ordnats och sålts av en researrangör, oavsett dessa problems specifika beskaffenhet, vara av internationell karaktär i den mening som avses i Bryssel Ia-förordningen, eftersom resans bestämmelseort är en faktor som är lätt att kontrollera. En sådan tolkning påverkas inte heller av EU-domstolens hänvisning till begreppet ”gränsöverskridande fall”, vilket definieras i artikel 3.1 i förordning nr 1896/2006 (
4
), som en tvist där minst en av parterna har sin hemvist eller sin vanliga vistelseort i en annan medlemsstat än den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen. Eftersom denna förordning och Bryssel Ia-förordningen varken har samma syfte eller samma tillämpningsområde, ska den andra förordningen inte tolkas mot bakgrund av den förstnämnda förordningen.
En tvist som rör ett reseavtal omfattas följaktligen av tillämpningsområdet för Bryssel Ia-förordningen, trots att båda avtalsparterna, det vill säga konsumenten och dennes avtalspart, har hemvist i samma medlemsstat, eftersom resmålet ligger utomlands.
Vad för det andra gäller frågan huruvida artikel 18 i Bryssel Ia-förordningen fastställer den berörda domstolens internationella och territoriella behörighet, påpekar EU-domstolen att det framgår av själva ordalydelsen i punkt 1 i denna artikel att de behörighetsregler som föreskrivs i denna bestämmelse när talan väcks av en konsument avser dels ”domstolarna i den medlemsstat där [den andra avtalsparten] har hemvist”, dels ”domstolen för den ort där konsumenten har hemvist”. Även om den första av dessa två regler endast ger domstolsväsendet överlag i den utsedda staten internationell behörighet, ger den andra regeln direkt territoriell behörighet åt domstolen för den ort där konsumenten har hemvist. I denna andra regel fastställs således inte bara den berörda domstolens internationella behörighet, utan även dess territoriella behörighet, genom att direkt peka ut en specifik domstol i en medlemsstat, utan att det hänvisas till de regler om fördelning av territoriell behörighet som gäller i den medlemsstaten.
Domstolen drar härav slutsatsen att artikel 18 i Bryssel Ia-förordningen reglerar både den internationella och territoriella behörigheten för en domstol i en medlemsstat inom vars domkrets konsumenten har hemvist, när denna konsument väcker talan vid en sådan domstol mot en researrangör till följd av att ett paketreseavtal ingåtts, och båda dessa avtalsparter har hemvist i den medlemsstaten, men resmålet är beläget utomlands.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (omarbetning) (EUT L 351, 2012, s. 1) (nedan kallad Bryssel 1a-förordningen).
(
2
)	JX hänvisar särskilt till artiklarna 17 och 18 i Bryssel 1a-förordningen)
(
3
)	Enligt denna bestämmelse får ”konsumenten … väcka talan mot den andra avtalsparten antingen vid domstolarna i den medlemsstat där denne har hemvist eller, oberoende av var den andra parten har hemvist, vid domstolen för den ort där konsumenten har hemvist.”
(
4
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1896/2006 av den 12 december 2006 om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande (EUT L 399, 2006, s. 1).