Preliminär utgåva
DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen)
den 30 april 2026 (*)
” Begäran om förhandsavgörande – Konkurrens – Professionell fotboll – Avtal om att inte rekrytera spelare vilket har ingåtts av ett nationellt idrottsförbund och ett antal klubbar med anledning av att spelsäsongen 2019/2020 avbrutits på grund av covid-19-pandemin – Artikel 101.1 FEUF – Beteende som har till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen – Arbetsmarknad – Klubbarnas rekrytering av spelare – Spelare som ensidigt sagt upp sina anställningsavtal – Anställningsavtalet löper ut – Avtalets innehåll – Det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket detta avtal ingår – Nämnda avtal syftar till att uppnå objektiva konkurrensrelaterade mål – Fråga huruvida konkurrensbegränsningen är motiverad – Villkor – Legitima mål av allmänintresse eftersträvas – Nödvändighet – Proportionalitet ”
I mål C‑133/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Domstolen för konkurrens‑, reglerings- och tillsynsfrågor, Portugal) genom beslut av den 18 december 2023, som inkom till domstolen den 16 februari 2024, i målet
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP),
CD Tondela – Futebol, SAD,
Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
Académico de Viseu Futebol Clube –
Futebol, SAD,
Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube – Futebol SAD,
Sporting Clube de Braga –
Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda.,
Estoril Praia – Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda.,
Leixões Sport Clube –
Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda.,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda.,
Futebol Clube de Penafiel, SAD,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda.,
Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
Varzim Sport Club – Futebol, SDUQ, Lda.,
União Desportiva Vilafranquense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Famalicão – Futebol SAD,
Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda.,
Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira –
Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto – Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD,
Sport Lisboa e Benfica – Futebol, SAD,
mot
Autoridade da Concorrência,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden M.L. Arastey Sahún samt domarna J. Passer (referent), E. Regan, D. Gratsias och B. Smulders,
generaladvokat: N. Emiliou,
justitiesekreterare: handläggaren L. Carrasco Marco,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 13 februari 2025,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–        Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP), CD Tondela – Futebol, SAD, Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD, Académico de Viseu Futebol Clube – Futebol SAD, Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD, Boavista Futebol Clube – Futebol, SAD, Sporting Clube de Braga – Futebol, SAD, Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda., Estoril Praia – Futebol, SAD, Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda.,
Leixões Sport Clube – Futebol, SAD, Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda.,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD
– Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda.,
Futebol Clube de Penafiel, SAD, Portimonense Futebol, SAD, Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda., Santa Clara Açores – Futebol, SAD, Varzim Sport Club – Futebol, SDUQ, Lda.,
União Desportiva Vilafranquense – Futebol, SAD
– Futebol Clube de Famalicão – Futebol SAD, Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda., genom A. Cantanhede Gonçalves, M.J. Faria och L.M. Soares Romão, advogados,
–        Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD, genom G. Ribeiro Dias, advogado,
–        Marítimo da Madeira – Futebol, SAD, genom J.A. Martins och J. Pinto de Almeida, advogados,
–        Vitória Sport Clube – Futebol, SAD, genom G. Gama Lobo och J. Pinto de Almeida, advogados,
–        Futebol Clube do Porto – Futebol, SAD, genom A. Domingues, advogado,
–        Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD, genom G. Banha Coelho, C. Homem Ferreira Morais, L.D. Silva Morais och L. Tomé Feteira, advogados,
–        Sport Lisboa e Benfica –
Futebol, SAD, genom R. Bordalo Junqueiro, R. Pacheco Bettencourt och M. Stock da Cunha, advogados,
–        Autoridade da Concorrência, genom D. Cardoso, A. Cruz Nogueira och A.C. Salgueiro, advogadas,
–        Portugals regering, genom C. Alves och P. Barros da Costa, båda i egenskap av ombud,
–        Greklands regering, genom K. Boskovits, i egenskap av ombud,
–        Polens regering, genom B. Majczyna och D. Lutostańska, båda i egenskap av ombud,
–        Europeiska kommissionen, genom S. Baches Opi, P. Caro de Sousa och F. van Schaik, samtliga i egenskap av ombud,
och efter att den 15 maj 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1        Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 101 FEUF.
2        Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP) (Portugisiska professionella fotbollsligan (LPFP)) och ett antal professionella fotbollsklubbar som är etablerade i Portugal och å andra sidan Autoridade da Concorrência (konkurrensmyndigheten, Portugal). Målet rör lagenligheten av ett beslut i vilket den sistnämnda slog fast, i huvudsak, att LPFP och dessa professionella fotbollsklubbar, som deltar i den högsta och näst
högsta serien på nationell nivå i Portugal hade åsidosatt artikel 101 FEUF och den nationella konkurrensrätten genom ett avtal om att inte rekrytera varandras spelare vilket hade ingåtts mot bakgrund av covid-19-pandemin och beslutet att på obestämd tid avbryta spelsäsongen 2019/2020.
Tillämpliga bestämmelser
3        I artikel 101 FEUF stadgas följande:
”1.      Följande är oförenligt med den inre marknaden och förbjudet: alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den inre marknaden, särskilt sådana som innebär att
a)      inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller indirekt fastställs,
b)      produktion, marknader, teknisk utveckling eller investeringar begränsas eller kontrolleras,
c)      marknader eller inköpskällor delas upp,
d)      olika villkor tillämpas för likvärdiga transaktioner med vissa handelspartner, varigenom dessa får en konkurrensnackdel,
e)       det ställs som villkor för att ingå avtal att den andra parten åtar sig ytterligare förpliktelser, som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har något samband med föremålet för avtalet.
2.      Avtal eller beslut som är förbjudna enligt denna artikel är ogiltiga.
3.      Bestämmelserna i punkt 1 får dock förklaras icke tillämpliga
–        på avtal eller grupper av avtal mellan företag,
–        beslut eller grupper av beslut av företagssammanslutningar,
–        samordnade förfaranden eller grupper av samordnade förfaranden,
som bidrar till att förbättra produktionen eller distributionen av varor eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande, samtidigt som konsumenterna tillförsäkras en skälig andel av den vinst som därigenom uppnås och som inte
a)      ålägger de berörda företagen begränsningar som inte är nödvändiga för att uppnå dessa mål,
b)      ger dessa företag möjlighet att sätta konkurrensen ur spel för en väsentlig del av varorna i fråga.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
4        LPFP är en portugisisk privaträttslig organisation som enligt sina stadgar har till syfte att reglera och organisera verksamhet som har samband med professionell fotboll i Portugal. Med stöd av ett bemyndigande från Federação Portuguesa de Futebol (Portugisiska fotbollsförbundet) reglerar och anordnar LPFP professionella fotbollstävlingar. Bland dessa tävlingar återfinns Primeira Liga (högsta nationella serien) och Segunda Liga (näst
högsta nationella serien).
5        Under säsongen 2019/2020, som ursprungligen sträckte sig från den 1 juli 2019 till den 30 juni 2020, skulle 18 professionella fotbollsklubbar etablerade i Portugal delta i Primeira Liga, medan 13 andra klubbar, som också var etablerade i Portugal, skulle delta i Segunda Liga.
6        Den 11 mars 2020 klassificerade Världshälsoorganisationen (WHO) covid-19-utbrottet som en pandemi.
7        Den 12 mars 2020 tillkännagav de portugisiska myndigheterna en rad åtgärder för att begränsa risken för spridning av covid-19-pandemin, däribland nedstängning av samhället och stängning av inrättningar som annars är öppna för allmänheten. Samma dag beslutade LPFP att spelsäsongen 2019/2020 och samtliga tävlingar som anordnades inom ramen för denna säsong, däribland Primeira Liga och Segunda Liga, avbröts på obestämd tid. Vid denna tidpunkt återstod tio omgångar att spela i var och en av dessa båda serier.
8        Den 18 mars 2020 utlyste de portugisiska myndigheterna undantagstillstånd på grund av den snabbt förvärrade hälsosituationen. Beslutet om undantagstillstånd medförde ett partiellt upphävande av en rad rättigheter, bland annat rätten att röra sig inom landet, rätten att lämna landet och arbetstagarrättigheter. Samtidigt härmed beslutades flera typer av extraordinära åtgärder, särskilt för att hjälpa arbetsgivare och arbetstagare som påverkades av pandemins sociala, ekonomiska och finansiella konsekvenser.
9        Från och med den 21 mars 2020 inledde LPFP och Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (Fackförbundet för professionella fotbollsspelare, Portugal) (nedan kallat SJPF) förhandlingar för att gemensamt hitta möjliga lösningar på de idrottsliga, sociala, ekonomiska och finansiella svårigheter som pandemin medfört för den portugisiska sektorn för professionell fotboll. Dessa förhandlingar avsåg särskilt villkoren för slutförande av spelsäsongen 2019/2020.
10      Den 7 april 2020 offentliggjorde LPFP och SJPF ett pressmeddelande om läget i förhandlingarna. I sitt pressmeddelande angav LPFP för det första att SJPF hade samtyckt till ett antal rättsliga åtgärder som skulle tas in i det kollektivavtal som gällde för professionella fotbollsspelare. En av dessa åtgärder bestod i förlängningen av spelarnas anställningsavtal och de avtal om lån eller övergång av spelare som gällde vid tidpunkten för pressmeddelandet, fram till slutet av spelsäsongen 2019/2020, varmed förstods den dag då den sista officiella matchen i de tävlingar som anordnades under denna säsong skulle spelas. LPFP uppgav vidare att det däremot inte hade kunnat träffa något avtal med SJPF i de ekonomiska frågor som hade diskuterats, däribland en möjlighet för klubbar och spelare eller, i annat fall, för arbetsmarknadens parter att komma överens om lönesänkningar. Även i SJPF:s pressmeddelande samma dag nämns att inget sådant avtal kunnat ingås. LPFP erinrade slutligen om att klubbarna, i avsaknad av ett sådant avtal, förblev fria att bland annat friställa spelare eller förhandla enskilt med sina spelare, och avslutade därefter sitt pressmeddelande på följande sätt:
”[LPFP] hoppas alltjämt på att tillsammans med [SJPF] skriftligen kunna fastställa åtgärder som kompletterar det kollektivavtal som redan ingåtts med [SJPF] …”
11      Samma dag deltog LPFP och klubbarna i Primeira Liga i ett möte via videolänk, vid vilket de flesta av klubbarna företräddes av sina respektive ordförande. De ingick under mötet ett avtal rörande anställning av spelare som ensidigt sade upp sina anställningsavtal på grund av covid-19-pandemin. Efter mötet offentliggjorde LPFP ett pressmeddelande med rubriken ”Ordförandena för klubbarna i [Primeira Liga] har beslutat en regel i fråga om ensidiga uppsägningar”. Pressmeddelandet har följande lydelse:
”Ordförandena för klubbarna i [Primeira Liga] har i dag hållit ett möte via videolänk tillsammans med ordföranden för [LPFP]. De har vid detta möte analyserat den aktuella situationen och har efter diskussioner beslutat att tillkännage att ingen klubb kommer att anställa en spelare som ensidigt har sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av de svårigheter som orsakats av covid-19-pandemin eller av något exceptionellt beslut som beror på pandemin, särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen.”
12      Den 8 april 2020 deltog LPFP och en del av de klubbar som spelade i Segunda Liga i ett möte via videolänk, vid vilket de flesta av klubbarna företräddes av sina respektive ordförande. Efter mötet offentliggjorde LPFP ett pressmeddelande med rubriken ”Ordförandena för klubbarna i [Segunda Liga] ansluter sig till regeln i fråga om ensidiga uppsägningar”. Första stycket i detta pressmeddelande har samma lydelse som det pressmeddelande som nämnts i föregående punkt. De följande två styckena har denna lydelse:
”Denna åtgärd beslutades och tillkännagavs i går av ordförandena för klubbarna i [Primeira Liga], till vilka de ansvariga för [klubbarna i Segunda Liga] nu ansluter sig. Enade för att ta sig igenom denna svåra tid och med enad röst kommer ordförandena för klubbarna i Segunda Liga, tillsammans med [LPFP], att kunna överkomma denna för hela sektorn så svåra period.
De ansvariga anser mer än någonsin att de problem och utmaningar som de står inför är gemensamma och att reaktionen på dessa med nödvändighet också måste vara gemensam.”
13      Internationella fotbollsförbundet (Fifa) offentliggjorde den 7 april 2020 sitt cirkulär nr 1714, som återger en handling med rubriken ”COVID-19 – Football Regulatory Issues” som upprättats av en arbetsgrupp som utöver företrädare för Fifa även bestod av företrädare för följande organisationer: de nationella fotbollsförbund som är medlemmar i Fifa, de kontinentala förbunden, de europeiska klubbarnas förbund, det internationella förbundet för professionella fotbollsspelare (FIFPro) och organisationen för professionella fotbollsserier (World Leagues Forum). I denna handling förklarade Fifa bland annat att de nationella fotbollsförbunden skulle ges rätt att ändra datumen för sina respektive spelsäsonger och datumen för perioderna för spelarregistrering (även kallade transferfönster). Fifa föreslog också att klubbar och spelare skulle uppmuntras att samarbeta för att ingå avtal om lönesänkningar, alternativt att avtal som ingåtts mellan klubbar och spelare tillfälligt skulle ”vila” under den tid som spelsäsongen var avbruten.
14      Den 23 april 2020 offentliggjorde de portugisiska myndigheterna ett lagdekret om införande av ett antal exceptionella och tillfälliga åtgärder på idrottsområdet, däribland tillstånd för portugisiska idrottsförbund att ändra sina regler under hela spelsäsongen 2019/2020, för att hantera de svårigheter som pandemin gav upphov till.
15      Den 30 april 2020 antog dessa myndigheter en resolution om fastställande av en strategi för att häva nedstängningsåtgärderna, i vilken det bland annat föreskrevs en möjlighet att återuppta spelsäsongen 2019/2020 för att avsluta spelet i Primeira Liga.
16      Den 4 maj 2020 ingick LPFP, SJPF och Associação Nacional de Treinadores de Futebol (det nationella förbundet för fotbollstränare) ett samförståndsavtal. I motiveringen av detta samförståndsavtal, vilken angavs före själva avtalet, nämns den atypiska och exceptionella situation i form av en akut hälsokris och starka störningar av samhällslivet som pandemin orsakat. Det hänvisas därefter till den möjlighet att återuppta spelet i Primeira Liga som föreskrevs i den resolution som nämnts i föregående punkt. I motiveringen hänvisades sedan till att ”[denna tävling] skulle skyddas samtidigt som principerna om stabila tävlingsvillkor … och idrottsliga meriter iakttogs”. I protokollet avseende själva avtalet föreskrevs bland annat att ”spelsäsongen 2019/2020 löper ut dagen efter den sista officiella matchen under denna säsong” och att ”[d]e avtal om anställning för idrottsändamål … som ingåtts mellan klubbarna … och spelarna … och som löper ut under innevarande spelsäsong … automatiskt ska anses ha förlängts fram till slutet av säsongen”.
17      Den 26 maj 2020 beslutade konkurrensmyndigheten att de åtgärder som tillkännagetts i LPFP:s pressmeddelanden av den 7 respektive den 8 april 2020 och som nämnts i punkterna 10–12 ovan, inte fick tillämpas under en period på 90 dagar. Den 2 juni 2020 vidtog LPFP och de berörda klubbarna åtgärder för att rätta sig efter detta föreläggande.
18      Den 8 juni 2020 ändrade LPFP och SJPF det mellan dem ingångna kollektivavtalet, för att införa en artikel 7 bis, med rubriken ”Effekterna för anställningsförhållanden av idrottslig karaktär av de ändringar som gjorts i tävlingskalendern på grund av covid-19”. Artikeln hade följande lydelse:
”1.      Parterna i kollektivavtalet ingår förevarande avtal i enlighet med det protokoll som upprättats med [LPFP] …, enligt vilket spelsäsongen 2019/2020 löper ut dagen efter den sista officiella matchen i respektive tävling under den säsongen.
2.      Om parterna inte kommer överens om något annat, ska de avtal om anställning för idrottsändamål … som ingåtts mellan de klubbar som deltar i [Primeira Liga] och spelarna och som löper ut under den innevarande spelsäsongen, såsom denna definieras i reglerna, anses ha automatiskt förlängts till slutet av den innevarande säsongen, såsom den definieras i föregående punkt.
… 4.      Den förlängning av avtalet som avses i punkt 1 innebär att alla rättigheter och skyldigheter för parterna bibehålls, inbegripet skyldigheten för den idrottsrättsliga arbetsgivaren att till spelaren betala den månadslön som fastställts för den innevarande spelsäsongen, eller ett proportionerligt belopp av denna lön, om spelsäsongen avslutas innan hela lönen förfallit till betalning …
…”
19      Den 18 juni 2020 beslutade det portugisiska fotbollsförbundet om ett nytt slutdatum för spelsäsongen 2019/2020, nämligen den 2 augusti 2020.
20      Den 28 april 2022 antog konkurrensmyndigheten ett beslut i vilket den fann att de åtgärder som nämns i de pressmeddelanden som LPFP hade offentliggjort den 7 respektive den 8 april 2020, vilka nämnts i punkterna 10–12 ovan, skulle anses som ett avtal som hade till syfte att begränsa den konkurrens som de professionella fotbollsklubbar som deltog i avtalet i annat fall skulle ha kunnat utöva på marknaden för rekrytering av spelare som är lämpade att spela i Primeira Liga eller Segunda Liga.
21      LPFP och ett antal professionella fotbollsklubbar i Primeira Liga eller Segunda Liga överklagade detta beslut till Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Domstolen för konkurrens-, reglerings- och tillsynsfrågor, Portugal), som är den domstol som hänskjutit frågorna i målet.
22      Den hänskjutande domstolen har i beslutet om hänskjutande redogjort för regelverket avseende rekrytering och registrering av spelare som är lämpade att spela i Primeira Liga eller Segunda Liga samt för covid-19-pandemins konsekvenser för den idrottsliga, ekonomiska och finansiella situationen för de portugisiska professionella fotbollsklubbarna och för spelarnas arbetssituation. Den har därefter, i huvudsak, angett att den är osäker på om konkurrensmyndighetens tolkning och tillämpning av artikel 101.1 FEUF i dess beslut av den 28 april 2022 är korrekt.
23      Den hänskjutande domstolen anser i detta sammanhang att ett beteende som innebär att företag kommer överens med varandra om att inte rekrytera eller anställa varandras arbetstagare och, följaktligen, om att begränsa eller undanröja dessa arbetstagares möjligheter att få anställning hos en annan arbetsgivare och deras förhandlingsposition gentemot sina respektive arbetsgivare, ur ett generellt och abstrakt perspektiv ska anses som ett avtal genom vilket ekonomiska aktörer som agerar i egenskap av ”köpare” på ”rekryteringsmarknaden” mellan sig fördelar den ”resurs” som arbetskraften utgör. Nämnda domstol anser dessutom att ett sådant avtal till sitt innehåll kan likställas med sådana avtal som avses i artikel 101.1 c FEUF och att det således, med hänsyn till hur stor skada det kan orsaka, kan anses som ett avtal som har till ”syfte” att begränsa den konkurrens som de deltagande företagen annars skulle kunna utöva på rekryteringsmarknaden. Denna konkurrens kan spela en central roll inom vissa sektorer där arbetstagarnas kvalifikationer är av väsentlig betydelse, såsom sektorn för professionell idrott.
24      Den hänskjutande domstolen har vidare förklarat att den i förevarande fall likväl tvivlar på att artikel 101.1 FEUF ska tolkas så, att ett sådant avtal som det som är aktuellt i det nationella målet ska betraktas som så pass skadligt för konkurrensen att det kan anses som en konkurrensbegränsning redan på grund av dess ”syfte”.
25      Den anser i synnerhet att det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket det aktuella avtalet ingicks, i den mån detta sammanhang kan beaktas, kännetecknas av en rad omständigheter som är specifika för sektorn för professionell fotboll, varvid även den situation som covid-19-pandemin har gett upphov till ska beaktas, samt av pandemins sociala, ekonomiska och finansiella konsekvenser för denna sektor samt för de professionella fotbollsklubbarna och spelarna. Den hänskjutande domstolen har i detta sammanhang påpekat att covid-19-pandemin och de kraftiga störningar som orsakats av pandemin föranledde det behöriga idrottsförbundet att besluta att spelsäsongen 2019/2020 skulle avbrytas och att det avtal som är aktuellt i det nationella målet är en av en rad åtgärder som på grund av detta avbrott förhandlats fram eller beslutats av olika berörda parter, såsom idrottsföreningar, arbetsmarknadens parter, klubbar och offentliga myndigheter, i syfte att om möjligt kunna återuppta denna spelsäsong och, mer allmänt, att göra det möjligt för sektorn att återhämta sig.
26      Den nämnda domstolen anser vidare att de objektiva konkurrensrelaterade mål som det aktuella avtalet syftar till att uppnå är ambivalenta. Avtalet begränsade visserligen den konkurrens som de deltagande klubbarna annars skulle ha kunnat utöva på marknaden för spelarrekryteringar. Genom att på detta sätt försöka bevara stabiliteten i klubbarnas spelartrupper under den period då spelsäsongen 2019/2020 var avbruten på obestämd tid, hade nämnda avtal emellertid även till syfte att, vid lämplig tidpunkt, göra det möjligt att återuppta tävlingarna mellan dessa klubbar och följaktligen att återupprätta konkurrensen ”på arenorna”, under förhållanden som var ägnade att bevara integriteten hos de nationella serierna Primeira Liga och Segunda Liga.
27      Den hänskjutande domstolen vill slutligen få klarhet i huruvida det aktuella avtalet, oberoende av huruvida det är så pass skadligt för konkurrensen att det kan anses som ett avtal som har till ”syfte” att begränsa konkurrensen, kan likställas med beteenden som domstolen har konstaterat – bland annat i dom av den 19 februari 2002, Wouters m.fl. (C‑309/99, EU:C:2002:98), och dom av den 18 juli 2006, Meca-Medina och Majcen/kommissionen (C‑519/04 P, EU:C:2006:492), – under vissa omständigheter inte omfattas av förbudet i artikel 101.1 FEUF.
28      Mot denna bakgrund beslutade Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Domstolen för konkurrens- reglerings- och tillsynsfrågor) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)      Utgör, under sådana omständigheter som dem som beskrivs i förevarande begäran om förhandsavgörande, ett avtal som ingåtts på distans (via plattformarna Zoom eller Microsoft Teams) den 7 april 2020 av samtliga professionella fotbollsföretag som deltar i den högsta serien i en medlemsstat och som de flesta professionella fotbollsföretagen i den näst högsta serien i denna medlemsstat dagen därpå anslutit sig till på samma sätt (i båda fallen i samförstånd med den organisation som har till uppgift att anordna och reglera professionell fotbollsverksamhet i denna medlemsstat), enligt vilket dessa företag ömsesidigt förbinder sig att inte anställa professionella fotbollsspelare i dessa serier vilka ensidigt sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av skäl hänförliga till covid-19-pandemin eller något exceptionellt beslut som fattats med anledning av denna pandemi, däribland särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen, en idrottslig regel i den mening som avses i domen Meca-Medina och Majcen/kommissionen (C‑519/04 P, EU:C:2006:492)?
2)      Kan, enligt den rättspraxis som följer av domen av den 19 februari 2002, Wouters m.fl. (C‑309/99, EU:C:2002:98, punkt 97), och domen av den 18 juli 2006, Meca-Medina och Majcen/kommissionen (C‑519/04 P, EU:C:2006:492, punkt 42), en regel som föreskrivs i ett avtal som ingåtts på distans (via plattformarna Zoom eller Microsoft Teams) den 7 april 2020 av samtliga professionella fotbollsföretag som deltar i den högsta serien i en medlemsstat och som de flesta professionella fotbollsföretagen i den näst högsta serien i denna medlemsstat dagen därpå anslutit sig till på samma sätt (i båda fallen i samförstånd med den organisation som har till uppgift att anordna och reglera professionell fotbollsverksamhet i denna medlemsstat), enligt vilket dessa företag ömsesidigt förbinder sig att inte anställa professionella fotbollsspelare i dessa serier vilka ensidigt sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av skäl hänförliga till covid-19-pandemin eller något exceptionellt beslut som fattats med anledning av denna pandemi, däribland särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen, anses vara proportionerlig och lämplig, och därför, enligt vad som föreskrivs i artikel 165 FEUF, förenlig med artikel 101.1 FEUF?
3)      Utgör artikel 101.1 FEUF hinder för en tolkning enligt vilken ett avtal som ingåtts på distans (via plattformarna Zoom eller Microsoft Teams) den 7 april 2020 av samtliga professionella fotbollsföretag som deltar i den högsta serien i en medlemsstat och som de flesta professionella fotbollsföretagen i den näst högsta serien i denna medlemsstat dagen därpå anslutit sig till på samma sätt (i båda fallen i samförstånd med den organisation som har till uppgift att anordna och reglera professionell fotbollsverksamhet i denna medlemsstat), enligt vilket dessa företag ömsesidigt förbinder sig att inte anställa professionella fotbollsspelare i dessa serier vilka ensidigt sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av skäl hänförliga till covid-19-pandemin eller något annat exceptionellt beslut som fattats med anledning av denna pandemi, däribland särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen, kan anses som en konkurrensbegränsning redan genom sitt syfte på grund av att det uppvisar en tillräckligt hög grad av skadlighet för konkurrensen?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Inledande synpunkter
29      Det ska inledningsvis erinras om att i den mån utövandet av en idrott utgör en ekonomisk verksamhet omfattas den av de unionsrättsliga bestämmelser som är tillämpliga i fråga om sådan verksamhet (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 83 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 75).
30      Endast vissa specifika regler som dels har antagits uteslutande av icke-ekonomiska skäl, dels avser frågor som endast berör idrotten som sådan, ska anses sakna samband med ekonomisk verksamhet. Så är särskilt fallet vad gäller frågan huruvida utländska spelare ska uteslutas från sammansättningen av de lag som deltar i tävlingar mellan lag som representerar deras länder eller vilka rangordningskriterier som ska användas för att välja ut idrottare som deltar i individuella tävlingar (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 84 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 76).
31      Med undantag för dessa specifika regler omfattas de regler som antagits av idrottsorganisationerna och, mer allmänt, dessa organisationers agerande av EUF-fördragets konkurrensregler när villkoren för att tillämpa dessa bestämmelser är uppfyllda (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 87 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 78). Detsamma gäller regler och ageranden vilka, såsom i målet vid den nationella domstolen, beslutats respektive genomförts av professionella fotbollsklubbar, i förekommande fall i samråd med det behöriga nationella idrottsförbundet.
32      I förevarande fall ingår sådana åtgärder som dem som tillkännagetts i de pressmeddelanden som LPFP offentliggjorde den 7 och den 8 april 2020, vilka nämnts i punkterna 10–12 ovan, inte bland de åtgärder på vilka det undantag som avses i punkt 30 ovan skulle kunna tillämpas. Domstolen har vid upprepade tillfällen erinrat om att detta undantag måste ses som begränsat till sitt egentliga syfte och att det inte kan åberopas för att utesluta en idrottsverksamhet i dess helhet från tillämpningsområdet för unionens näringsrättsliga bestämmelser i EUF-fördraget (se, analogt, dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 89 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 79).
33      Eftersom lagens sammansättning utgör en av de väsentliga parametrarna för de tävlingar där professionella fotbollsklubbar ställs mot varandra och dessa tävlingar ger upphov till en ekonomisk verksamhet, ska sådana åtgärder som de som är aktuella i det nationella målet, vilka avser rekrytering av spelare, eventuella spelarövergångar och möjligheterna att få anställning hos en annan arbetsgivare anses ha en direkt inverkan på villkoren för utövandet av denna ekonomiska verksamhet och på konkurrensen mellan de professionella fotbollsklubbar som bedriver denna verksamhet (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 81).
34      Sådana åtgärder kan följaktligen omfattas av tillämpningsområdet för artikel 101 FEUF.
Den tredje frågan
35      Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan, som ska prövas först, för att få klarhet i huruvida artikel 101.1 FEUF ska tolkas så, att ett avtal genom vilket de klubbar som deltar i de professionella fotbollsserierna i en medlemsstat har förbundit sig, i samråd med det berörda nationella idrottsförbundet, att inte rekrytera varandras spelare för det fall dessa ensidigt har sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av de svårigheter som orsakats av covid-19-pandemin eller av något exceptionellt beslut som beror på pandemin, särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen, ska anses som ett avtal som har till syfte att begränsa konkurrensen.
36      Det framgår av fast rättspraxis att det, för att ett avtal, ett beslut av en företagssammanslutning eller ett samordnat förfarande i ett visst fall ska anses omfattas av förbudet i artikel 101.1 FEUF, enligt själva ordalydelsen i denna bestämmelse är nödvändigt att visa antingen att beteendet har till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen eller att beteendet har ett sådant resultat (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 158 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 124).
37      EU-domstolen kommer i enlighet härmed först att undersöka syftet med det aktuella beteendet. För det fall att det efter en sådan undersökning visar sig att beteendet har ett konkurrensbegränsande syfte, är det inte nödvändigt att undersöka resultatet därav för konkurrensen. Det är således endast om nämnda beteende inte kan anses ha ett sådant konkurrensbegränsande syfte som det är nödvändigt att därefter undersöka detta resultat (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 159 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 125).
38      Även om begreppet konkurrensbegränsande ”syfte” inte utgör något undantag från begreppet konkurrensbegränsande ”resultat”, ska det likväl tolkas restriktivt (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 161 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 126).
39      Detta begrepp ska således förstås så, att det endast avser vissa typer av samordning mellan företag som är så pass skadliga för konkurrensen att det är möjligt att anse att någon bedömning av deras resultat inte behöver göras. Vissa former av samordning mellan företag kan nämligen redan till sin art anses vara skadliga för den normala konkurrensen (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 162 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 127).
40      Bland de typer av beteenden som ska anses som sådana samordningsformer finns i första hand vissa samordnade beteenden som är särskilt skadliga för konkurrensen, såsom horisontella karteller som leder till prisöverenskommelser, uppdelning av marknader, begränsning av produktionskapaciteten eller uppdelning av kunder. Dessa typer av beteenden kan nämligen medföra att medföra att priserna höjs eller att produktionen minskas och således att utbudet minskas, vilket leder till en felaktig resursanvändning, till nackdel för användarföretagen och konsumenterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 163 och där angiven rättspraxis).
41      Även andra typer av beteenden kan i vissa fall anses ha ett konkurrensbegränsande syfte, även om de inte nödvändigtvis är lika skadliga för konkurrensen. Detta gäller bland annat vissa andra typer av horisontella avtal än karteller, till exempel sådana som leder till att konkurrerande företag utestängs från marknaden, eller vissa typer av beslut av företagssammanslutningar (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 164 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 128). För att så ska vara fallet måste det emellertid visas att sådana beteenden är tillräckligt skadliga för konkurrensen i den meningen att de, såsom generaladvokaten har angett i punkt 28 i sitt förslag till avgörande, har en tydlig konkurrensbegränsande logik.
42      Såsom framgår av artikel 101.1 a och c FEUF, där det bland annat hänvisas till fastställande av ”inköps- eller försäljningspriser” och uppdelning av ”marknader eller inköpskällor”, kan sådana karteller, horisontella avtal och beslut av företagssammanslutningar avse inte bara de varor eller tjänster som de berörda företagen saluför, det vill säga utbudet, utan även de resurser av alla slag som dessa företag behöver för att kunna leverera dessa varor eller tjänster, på ett sätt som påverkar efterfrågan. Nämnda företags samordnade beteende kan således exempelvis bestå i att fördela leverantörer mellan sig, att utnyttja sin kollektiva styrka på marknaden för att fastställa det pris till vilket de kommer att köpa sina insatsvaror eller, såsom domstolen redan har påpekat, att begränsa eller kontrollera den inom vissa sektorer eller på vissa marknader grundläggande konkurrensparametern avseende möjligheten att rekrytera högkvalificerade arbetstagare, såsom redan utbildade spelare inom sektorn professionell fotboll (dom av den 4 oktober 2024,
FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 129 och där angiven rättspraxis).
43      För att i ett enskilt fall avgöra huruvida ett avtal, ett beslut av en företagssammanslutning eller ett samordnat förfarande utgör en form av samordning som till sin art ska anses vara skadlig för den normala konkurrensen, är det nödvändigt att undersöka, för det första, innehållet i avtalet, beslutet eller förfarandet i fråga, och, för det andra, det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket det ingår samt, för det tredje, de mål som eftersträvas med det (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 165 och där angiven rättspraxis, och dom av den 29 juli 2024, Banco BPN/BIC Português m.fl., C‑298/22, EU:C:2024:638, punkt 44).
44      Prövningen i det enskilda fallet av innehållet i det avtal, det beslut av en företagssammanslutning eller det samordnade förfarande som är i fråga inbegriper ett fastställande av huruvida den därav följande samordningen, med hänsyn tagen till de olika aspekterna av denna, är av sådan beskaffenhet att den kan hänföras till en form av samordning mellan företag som redan till sin art ska anses vara skadlig för den normala konkurrensen. Detta är bland annat fallet om varje samordning av sådan beskaffenhet, just på grund av denna beskaffenhet, är ägnad att leda till konkurrensvillkor som inte motsvarar de normala villkoren på den relevanta sektorn eller marknaden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juli 2024, Banco BPN/BIC Português m.fl., EU:C:2024:638, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
45      Vad gäller det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket det aktuella beteendet äger rum, ska hänsyn tas till de berörda produkternas eller tjänsternas art och de faktiska förhållanden som kännetecknar strukturen och funktionen hos den eller de berörda sektorerna eller marknaderna. Däremot är det inte på något sätt nödvändigt att undersöka, och än mindre styrka, resultatet av detta beteende för konkurrensen, oavsett om de är faktiska eller potentiella och negativa eller positiva (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 166 och där angiven rättspraxis, dom av den 27 juni 2024, kommissionen/Servier m.fl., C‑176/19 P, EU:C:2024:549, punkterna 288 och 453, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 131).
46      Mot bakgrund av vad den hänskjutande domstolen har angett härom ska det preciseras att även om det under alla omständigheter är nödvändigt att undersöka det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket ett visst beteende äger rum, såsom framgår av den rättspraxis som det hänvisats till i punkt 43 ovan, kan betydelsen av detta sammanhang ändå bero på vilken typ av beteende det är fråga om, såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 42, 43 och 66 i sitt förslag till avgörande.
47      Domstolen har i enlighet härmed slagit fast att när det rör sig om samordnade beteenden som kan utgöra en form av samordning som är särskilt skadlig för konkurrensen, såsom horisontella karteller som leder till uppdelning av marknader eller till att potentiella konkurrenter utestängs från dessa marknader, kan prövningen av det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket sådana beteenden äger rum begränsas till vad som är absolut nödvändigt för att fastställa att det föreligger en konkurrensbegränsning redan på grund av syftet med beteendena (se, för ett motsvarande synsätt, dom av den 20 januari 2016, Toshiba Corporation/kommissionen, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, punkterna 28 och 29, och dom av den 26 oktober 2023, EDP – Energias de Portugal m.fl., C‑331/21, EU:C:2023:812, punkterna 100–102).
48      Vad däremot gäller andra typer av beteenden som inte nödvändigtvis är lika skadliga för konkurrensen, men som ändå skulle kunna vara så pass skadliga för denna att de kan anses ha ett konkurrensbegränsande syfte, ska det göras en ingående prövning av samtliga omständigheter som avses i punkt 45 ovan, vilket innebär att man vid behov ska beakta det relevanta regelverket och den institutionella ramen.
49      I båda fallen ska prövningen av det faktiska ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket det aktuella beteendet äger rum göra det möjligt att försäkra sig om att de nödvändiga villkoren för att detta beteende ska anses vara tillräckligt skadligt för att anses som konkurrensbegränsande på grund av dess ”syfte” är uppfyllda. Det är nämligen möjligt att en sådan kvalificering kan göras endast om vissa omständigheter är för handen, avseende bland annat de aktuella varornas eller tjänsternas art, de faktiska villkoren på marknaden och dennas struktur. Omvänt kan beaktandet av detta sammanhang leda till slutsatsen att det föreligger särskilda omständigheter med avseende på nämnda beteende vilka visar att beteendet inte är så skadligt att det ska kvalificeras på detta sätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juli 2024, Banco BPN/BIC Português m.fl., C‑298/22, EU:C:2024:638, punkt 48).
50      Vad därefter gäller de mål som eftersträvas med det aktuella beteendet, ska det fastställas vilka objektiva konkurrensrelaterade mål detta beteende syftar till att uppnå. Den omständigheten att de inblandade företagen har agerat utan att ha för avsikt att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen och den omständigheten att de har eftersträvat vissa legitima mål är däremot inte avgörande för tillämpningen av artikel 101.1 FEUF (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 167 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 132).
51      Slutligen ska det vid beaktandet av samtliga omständigheter som krävs under alla omständigheter framgå vad som är de exakta skälen till varför det aktuella beteendet är så skadligt för konkurrensen att det ska anses ha till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 168 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 133).
52      Vad för det första gäller innehållet i det avtal som är aktuellt i det nationella målet, framgår det av själva lydelsen av den hänskjutande domstolens tredje fråga och av de uppgifter som den domstolen har lämnat, vilka det erinrats om i punkterna 11 och 12 ovan, att det rör sig om ett avtal genom vilket ett antal klubbar som deltar i nationella professionella fotbollsserierna i en medlemsstat har förbundit sig, i samråd med det berörda nationella idrottsförbundet, att inte rekrytera varandras spelare för det fall dessa ensidigt har sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av de svårigheter som orsakats av covid-19-pandemin eller av något exceptionellt beslut som beror på pandemin, särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen.
53      Genom att ingå ett sådant avtal samordnar de deltagande professionella fotbollsklubbarna, i den utsträckning och på de villkor som de fastställt gemensamt, i förevarande fall för två tävlingar på hög nivå som avser en hel medlemsstat, sitt beteende på den ”marknad i föregående led” som ur ekonomisk synvinkel utgörs av rekrytering av spelare som redan har utbildats eller som håller på att utbildas. Genom att samordna sitt beteende på detta sätt avstår samtliga dessa klubbar från, eller avsäger sig, varje möjlighet att självständigt besluta att rekrytera en spelare som ensidigt har sagt upp sitt anställningsavtal med en annan klubb av skäl som har samband med covid-19-pandemin. Ett sådant avtal, som motsvarar ett avtal om att inte rekrytera varandras spelare, utgör en uppenbar begränsning av en konkurrensfaktor av grundläggande betydelse inom professionell idrott på hög nivå, nämligen möjligheten att rekrytera spelare som redan är anställda av en viss klubb, varvid avsaknaden av en sådan begränsning just kan göra det möjligt för klubbarna att konkurrera med varandra på denna marknad (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkterna 138, 145 och 146).
54      Avtal om att inte rekrytera personer som är anställda av konkurrenter kan emellertid likställas med sådana horisontella avtal om uppdelning av ”inköpskällor” som avses i artikel 101.1 c FEUF, vilka såsom framgår av punkt 42 ovan är skadliga för konkurrensen, eftersom de syftar till att på ett konstlat sätt cementera fördelningen mellan de deltagande företagen av ”resurser” i form av arbetskraft (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 146). Detta skulle kunna ge upphov till en ineffektiv fördelning av dessa resurser på marknaden.
55      Dessa avtal minskar dessutom dessa arbetstagares möjligheter att erbjuda sina tjänster till andra företag och begränsar därmed deras förhandlingsposition på marknaden, även gentemot det företag som de är anställda av. Även om innehållet i dessa avtal skiljer sig från innehållet i de avtal genom vilka sådana företag direkt har kommit överens om att fastställa sina spelares löner, det vill säga ”inköpspriserna” för deras respektive personalresurser, vilket får till följd att konkurrensen elimineras eller begränsas i detta avseende, kan sådana avtal om att inte rekrytera personer som är anställda av konkurrenter likväl indirekt och potentiellt påverka dessa priser.
56      En prövning av innehållet i ett visst avtal räcker emellertid inte i sig, även om det rör sig om en viss typ av beteende som allmänt sett kan anses vara av sådan art att det begränsar konkurrensen redan genom sitt syfte, för att slå fast att beteendet kan kvalificeras på detta sätt, såsom framgår av den fasta rättspraxis som det erinrats om i punkterna 43 och 49 ovan.
57      För det andra, vad gäller det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket det aktuella beteendet äger rum, ska det först erinras om att den konkreta prövningen av det verkliga sammanhang i vilket den ekonomiska verksamhet som har samband med utövandet av en idrott ingår bland annat – under förutsättning att dessa särdrag framstår som relevanta – kan omfatta den berörda idrottens art, organisation eller funktion, det sätt på vilket den utövas, det sätt på vilket de olika aktörer som deltar i idrotten interagerar och den roll som innehas, på alla nivåer, av idrottsliga strukturer eller idrottsorganisationer, med vilka unionen ska främja samarbetet, i enlighet med artikel 165.3 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkterna 104 och 105 och där angiven rättspraxis).
58      Det i förevarande fall aktuella avtalet är, såsom nämnts i punkt 52 ovan, ett avtal om att inte rekrytera spelare från andra klubbar vilka ensidigt har sagt upp sina anställningsavtal av skäl som har samband med covid-19-pandemin, vilket har ingåtts av ett antal klubbar som deltar i nationella professionella fotbollsserier i en medlemsstat, i samråd med det berörda nationella idrottsförbundet. Såsom påpekats i punkt 53 ovan rör detta avtal således en konkurrensfaktor av grundläggande betydelse inom professionell fotboll på hög nivå
59      Den konkurrens som kan förekomma mellan sådana företag som professionella fotbollsklubbar uppvisar emellertid vissa särdrag. Dessa företag kan konkurrera med varandra på olika marknader, såsom försäljning av biljetter som ger åskådarna rätt att titta på matcher, värvande av och ingående av avtal med sponsorer samt förvaltning av vissa juridiska eller ekonomiska rättigheter som är knutna till de tävlingar som de deltar i och till de spelare som är anställda av dem. Deras inbördes ställning på dessa marknader är emellertid i viss mån beroende av deras primära och huvudsakliga verksamhet, det vill säga deras deltagande i idrottstävlingar.
60      Deltagandet i dessa idrottstävlingar är förbehållet lag som har uppnått vissa idrottsresultat, varvid tävlingarnas logik bygger på att dessa lag ställs mot varandra och successivt elimineras och tävlingarna grundar sig därmed på idrottsliga meriter. Dessa tävlingar kännetecknas emellertid bland annat av att deras goda genomförande samt deras kontinuitet och framgång även är beroende av att man upprätthåller en viss idrottslig och ekonomisk balans och i viss utsträckning bibehåller lika möjligheter för de professionella fotbollsklubbar som deltar, med hänsyn till det ömsesidiga beroendeförhållandet mellan dessa klubbar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkterna 143 och 235 och där angiven rättspraxis).
61      I denna utsträckning förutsätter kontinuiteten i den konkurrens som de professionella fotbollsklubbarna kan utöva att det vid varje tidpunkt finns ett tillräckligt antal klubbar som deltar i de olika tävlingar som anordnas på nationell och internationell nivå, även om dessa klubbar under en spelsäsong successivt kan komma att elimineras från en viss idrottstävling och trots att vissa av dem kan komma att flyttas upp eller tvärtom flyttas ned från en serie till en annan.
62      För det andra har domstolen vid upprepade tillfällen angett att nationella och internationella idrottsförbund som ansvarar för en viss idrottsgren, med hänsyn till de ovannämnda särdragen, får anta, tillämpa och upprätthålla gemensamma regler, inom ramen för sin rättsliga autonomi, om bland annat anordnande och genomförande av tävlingar inom denna idrottsgren och om idrottsutövares deltagande i desamma (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkterna 75 och 142 och där angiven rättspraxis).
63      Sådana gemensamma regler är avsedda att säkerställa enhetlighet och samordning med avseende på dessa tävlingar inom ramen för en samlad spelordning och, mer allmänt, att på ett lämpligt och effektivt sätt främja anordnandet av idrottstävlingar grundade på lika möjligheter och idrottsliga meriter. Genom sådana regler kan bland annat legitimt eftersträvas en reglering av villkoren för hur professionella fotbollsklubbar kan sätta samman de lag som deltar i sådana tävlingar samt villkoren för hur spelarna själva kan delta i dessa tävlingar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 143 och där angiven rättspraxis).
64      Eftersom de årliga eller säsongsbundna professionella fotbollstävlingar som äger rum mellan klubbar i unionen grundar sig, såsom nämnts i punkt 60 ovan, på att de deltagande lagen ställs mot varandra och successivt elimineras och följaktligen huvudsakligen grundar sig på idrottsliga meriter, vilket endast kan garanteras om alla dessa lag möts under förutbestämda regelstyrda och tekniska villkor, på ett sätt som i hög grad garanterar lika möjligheter, kan det vara berättigat för ett idrottsförbund att i viss utsträckning försöka säkerställa en viss stabilitet i klubbarnas spelartrupper, från vilka klubbarna tar ut spelare till sina lag under en viss säsong. Denna stabilitet kan till exempel upprätthållas genom ett förbud mot ensidig uppsägning av anställningsavtal under säsongen, eller till och med ett visst år (dom av den 4 oktober 2024,
FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 144 och där angiven rättspraxis).
65      När ett idrottsförbund antar sådana regler måste de emellertid vara förenliga med unionsrätten. Antagandet av dessa regler får i synnerhet inte leda till att artiklarna 101 och 102 FEUF åsidosätts på grund av att företag som är medlemmar av detta förbund följer reglerna. Tillämpningen av dessa regler får inte heller begränsa utövandet av de rättigheter och friheter som enskilda ges genom unionsrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2023, Royal Antwerp Football Club, C‑680/21, EU:C:2023:1010, punkt 103 och där angiven rättspraxis).
66      I förevarande fall har det avtal som är aktuellt i det nationella målet, vilket har antagits gemensamt av LPFP och ett antal fotbollsklubbar, delvis cementerat konkurrensförhållandena mellan dessa klubbar i egenskap av ekonomiska aktörer.
67      För det tredje vill den hänskjutande domstolen, såsom framgår av punkterna 24 och 25 ovan, få klarhet i huruvida vissa av de andra omständigheter som kännetecknar det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket det aktuella avtalet ingår skulle kunna utgöra ett skäl att anse att avtalet inte är så pass skadligt för konkurrensen att det kan anses ha till syfte att begränsa konkurrensen och följaktligen att det är motiverat att avstå från att undersöka det faktiska eller potentiella resultatet för konkurrensen.
68      Såsom framgår av punkterna 7–11, 14–16 och 18 ovan har den hänskjutande domstolen särskilt hänvisat till covid-19-pandemin, de allmänna konsekvenserna av denna pandemi, avseende bland annat nedstängning av samhället och stängning av inrättningar som annars är öppna för allmänheten, samt dess specifika konsekvenser för sektorn för professionell fotboll, såsom avbrytandet av spelsäsongen 2019/2020 och de många praktiska, idrottsliga, sociala, ekonomiska och finansiella svårigheter som fotbollsklubbar ställdes inför på grund av pandemin.
69      Även om det i slutändan ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma hur det avtal som är aktuellt i det nationella målet ska kvalificeras enligt artikel 101.1 FEUF, kan EU-domstolen, när den meddelar ett förhandsavgörande, på grundval av de uppgifter i målet som den har tillgång till bidra med preciseringar för att vägleda den hänskjutande domstolen vid dess tolkning och göra det möjligt för den att avgöra det nationella målet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 juli 2006, Manfredi m.fl., C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, punkt 48, och dom av den 25 januari 2024, Em akaunt BG, C‑438/22, EU:C:2024:71, punkt 27).
70      I förevarande fall skiljer sig det aktuella beteendet från de regler som nationella eller internationella idrottsförbund som ansvarar för en viss idrottsgren utfärdar med stöd av sina stadgar och i enlighet med de uppdrag som de erhållit av de offentliga myndigheterna eller som erkänts av dessa. Det förefaller nämligen framgå av pressmeddelandena från LPFP av den 7 och den 8 april 2020, vilka nämnts i punkterna 10–12 ovan, att detta beteende ursprungligen inte beslutades av ett sådant idrottsförbund, utan av professionella fotbollsklubbar, vilka utgör företag.
71      Syftet med artikel 101.1 FEUF är dessutom att förbjuda varje form av samordning som medvetet ersätter konkurrensens risker med ett praktiskt samarbete mellan företag, och EUF-fördragets konkurrensbestämmelser grundar sig mer allmänt på antagandet att samtliga ekonomiska aktörer självständigt ska bestämma den affärspolitik som de har för avsikt att följa på marknaden (se, för ett motsvarande synsätt, dom av den 14 juli 1981, Züchner, 172/80, EU, punkt 13, och dom av den 20 november 2008, Beef Industry Development Society och Barry Brothers, C‑209/07, EU:C:2008:643, punkt 34). Ett sådant beteende kan därför inte likställas med nämnda regler.
72      Det framgår likväl av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat att även om det aktuella beteendet inte ursprungligen härrör från det behöriga nationella idrottsförbundet, så har det beslutats i närvaro av förbundets ordförande och kan anses ha stötts eller till och med ha godkänts av förbundet. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att kontrollera detta.
73      Såsom anges i beslutet om hänskjutande ägde dessutom detta beteende rum i det mycket specifika sammanhang som covid-19-pandemin gett upphov till. Denna pandemi påverkade inte bara den berörda sektorn i många avseenden, utan hade även, och framför allt, en väsentlig inverkan på själva konkurrensen inom denna sektor. På grund av denna pandemi och av det avbrytande av spelsäsongen 2019/2020 som denna medförde var det vid den tidpunkt då det avtal som är i fråga i det nationella målet ingicks fortfarande osäkert om de resterande matcherna i Primeira Liga och Segunda Liga skulle kunna spelas. Denna osäkerhet fick återverkningar för både slutdatumet för denna säsong, för det fall den skulle återupptas, och utgången av vissa spelares anställningsavtal. I avsaknad av lämpliga åtgärder skulle de spelare som ensidigt sade upp sina anställningsavtal på grund av pandemin eller vars anställningsavtal hade upphört att gälla vid den tidpunkt då nämnda idrottssäsong ursprungligen skulle ha avslutats, det vill säga den 30 juni 2020, därefter fritt ha kunnat anställas av en annan klubb, vilket oundvikligen och avsevärt skulle ha ändrat sammansättningen av de olika deltagande lagen och således ha skadat tävlingens integritet. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 57 och 58 i sitt förslag till avgörande hade en sådan situation dessutom kunnat förvärras om de ekonomiska och finansiella svårigheterna för de klubbar i vilka spelares avtal löpte ut hade hindrat dem från att anställa nya spelare på grund av bristande likviditet.
74      Uppkomsten av en sådan händelse som covid-19-pandemin kan visserligen inte i sig motivera ett undantag från den tvingande bestämmelsen i artikel 101.1 FEUF (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 26 september 2013, ÖBB-Personenverkehr, C‑509/11, EU:C:2013:613, punkterna 49 och 50, och dom av den 8 juni 2023, UFC – Que choisir och CLCV, C‑407/21, EU:C:2023:449, punkt 57).
75      I den mån som den hänskjutande domstolen har hänvisat till artikel 165 FEUF, ska det tilläggas att det inte förhåller sig annorlunda i det fallet att avtalet, beslutet av en företagssammanslutning eller det samordnade förfarandet avser idrottsområdet. Denna bestämmelse utgör nämligen inte en specialregel som undantar idrott från alla eller vissa av de övriga bestämmelser i unionens primärrätt som annars vore tillämpliga, eller som medför en skyldighet att särbehandla idrotten vid tillämpningen av dessa bestämmelser (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 101).
76      Sådana omständigheter som dem som nämns i punkt 73 ovan ska emellertid beaktas av den hänskjutande domstolen för att avgöra huruvida det sammanhang i vilket det aktuella beteendet ägt rum, jämfört med dess innehåll och objektiva mål, gör det möjligt att slå fast att beteendet har till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen.
77      Slutligen ska det i ett enskilt fall vid beaktandet av det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket det aktuella beteendet ingår, och i synnerhet de verkliga förhållanden som kännetecknar den eller de sektorer eller marknader där beteendet äger rum, under alla omständigheter framgå exakta skäl till att beteendet, med hänsyn till de särskilda omständigheterna i detta sammanhang, inte är så pass skadligt för konkurrensen att det kan anses ha till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen, på samma sätt som, såsom framgår av punkt 51 ovan, ska vara fallet om den behöriga myndigheten eller domstolen kommer fram till den motsatta slutsatsen.
78      Oavsett vilken slutsats som den hänskjutande domstolen, efter sin prövning av de övriga ekonomiska och rättsliga omständigheter avseende detta sammanhang som den har hänvisat till, kommer fram till beträffande huruvida det föreligger en konkurrensbegränsning redan genom beteendets ”syfte”, ska en sådan bedömning följaktligen grundas på en konkurrensanalys av vilken det ska framgår konkreta skäl för denna slutsats, varvid samtliga relevanta faktiska och rättsliga omständigheter ska beaktas.
79      Vad för det tredje och sista gäller de objektiva konkurrensrelaterade mål som eftersträvas med det aktuella avtalet, föranleder de omständigheter som den hänskjutande domstolen har redogjort för i detta avseende följande kommentarer.
80      Den hänskjutande domstolen har i sak angett att det aktuella avtalet, mot bakgrund av dess klara och precisa innehåll, ska anses syfta till att begränsa den konkurrens som de professionella fotbollsklubbar som har ingått detta avtal annars skulle ha kunnat utöva på marknaden för rekrytering av spelare.
81      Detta uttalande, enligt vilket det aktuella syftet kan härledas ur själva innehållet i nämnda avtal, bekräftar att avtalet i sig kunde skada en av de olika formerna av konkurrens, nämligen konkurrens genom rekrytering av spelare, som de klubbar som deltog i Primeira Liga skulle ha kunnat utöva. Serien hade vid tidpunkten för avtalet avbrutits på obestämd tid men kunde likväl komma att återupptas om utvecklingen av den situation som orsakats av covid-19-pandemin tillät detta.
82      Den hänskjutande domstolen har därutöver i sak angett att det aktuella avtalet, under sådana omständigheter som dem som nämns i punkt 73 ovan, även syftade till att bevara stabiliteten i de spelartrupper från vilka klubbarna tog ut spelare till sina respektive lag under hela den period då spelsäsongen 2019/2020 var avbruten på obestämd tid. Avtalet syftade därigenom till att göra det möjligt att vid lämplig tidpunkt återuppta seriespelet på villkor som garanterade seriens integritet. Den hänskjutande domstolen har i detta sammanhang särskilt erinrat om att denna spelsäsong ursprungligen var planerad att avslutas den 30 juni 2020, att många anställningsavtal mellan klubbarna och deras spelare löpte ut samma dag och att klubbarna utan det aktuella avtalet skulle ha haft rätt att rekrytera spelare från sina konkurrenter under pågående säsong, inbegripet mellan den dag då nämnda spelsäsong ursprungligen var tänkt att sluta och den dag då samma säsong återupptogs. Detta skulle ha gjort det möjligt för de klubbar som hade större ekonomiska resurser att förstärka sina lag och i motsvarande mån försvaga sina konkurrenters lag och därmed att oåterkalleligen snedvrida tävlingsvillkoren och i slutändan konkurrensen ”på arenorna”.
83      Dessa överväganden, som har föranlett den hänskjutande domstolen att anse att avtalet i detta avseende hade ett objektivt konkurrensfrämjande mål, framstår som relevanta med hänsyn till de särdrag som kännetecknar en normal konkurrens inom sektorn för professionell fotboll, vilka det erinrats om i punkterna 60–64 ovan, och det faktiska sammanhang i vilket avtalet ingicks.
84      Såsom framgår av den rättspraxis som det hänvisas till i dessa punkter grundar sig fotbollstävlingar mellan klubblag nämligen bland annat på principen om idrottsliga meriter, vilken förutsätter att det kan göras en korrekt jämförelse mellan de resultat som samtliga klubbar som deltar i de olika stadierna i en viss tävling uppnår.
85      Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 57–59 i sitt förslag till avgörande förutsätter denna form av konkurrens som klubbarna kan utöva med nödvändighet att tävlingens integritet och stabiliteten i de spelartrupper från vilka klubbarna tar ut spelare till de lag som de ställer upp med under en viss tävling eller säsong bevaras. Detta innebär i praktiken att man undviker sena spelarövergångar av spelare som i betydande mån skulle kunna påverka ett lags idrottsliga förmåga under en pågående tävling och att det är förbjudet att ensidigt säga upp ett anställningsavtal under säsongen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 april 2000, Lehtonen och Castors Braine, C‑176/96, EU:C:2000:201, punkterna 53 och 54, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkterna 100 och 144), med undantag för uppsägningar för vilka det finns skälig grund, såsom att klubben inte har betalat lön till spelaren eller att spelaren har begått en disciplinär överträdelse som motiverar en sådan uppsägning.
86      Den hänskjutande domstolen kan således med fog anse att det aktuella avtalet parallellt hade både ett objektivt konkurrensbegränsande syfte, nämligen att begränsa konkurrensen på marknaden för rekrytering av spelare, och ett objektivt konkurrensfrämjande syfte, som bestod i att säkerställa stabiliteten i de spelartrupper som deltog i Primeira Liga och Segunda Liga genom att begränsa möjligheten för de klubbar som deltog i dessa serier att rekrytera andra klubbars spelare vars anställningsavtal löper ut eller ensidigt sägs upp av den berörda personen av skäl som har samband med covid-19-pandemin, inklusive under perioden mellan den dag då spelsäsongen 2019/2020 skulle ha avslutats om den inte hade avbrutits och den dag som slutligen skulle bestämmas, om säsongen återupptogs, som säsongens sista dag.
87      Med hänsyn till vad svaranden i det nationella målet och kommissionen har anfört i detta sammanhang ska det tilläggas att en sådan situation på ett grundläggande sätt skiljer sig från en situation där ett beteende som har ett objektivt konkurrensbegränsande syfte samtidigt eftersträvar andra mål som kan vara legitima men som är neutrala i konkurrenshänseende (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 167 och där angiven rättspraxis).
88      Det framgår således av vad den hänskjutande domstolen angett och av handlingarna i målet att även om prövningen av innehållet i det avtal som är aktuellt i det nationella målet visar att avtalet uppenbart kunde begränsa den konkurrens som kunde existera mellan de deltagande fotbollsklubbarna på marknaden för rekrytering av spelare, visar prövningen av det verkliga ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket det tillkommit att detta avtal har ingåtts dels inom en sektor där konkurrensen uppvisar många särdrag, dels i ett mycket speciellt sammanhang. Det framgår dessutom att detta avtal inte endast har ett objektivt konkurrensbegränsande syfte, som består i att begränsa konkurrensen på marknaden för rekrytering av spelare, utan även har ett objektivt konkurrensfrämjande syfte, nämligen att säkerställa stabiliteten i de spelartrupper som deltar i Primeira Liga och Segunda Liga. Det ankommer därmed uteslutande på den hänskjutande domstolen att göra en preciserad och motiverad bedömning av huruvida avtalet, mot bakgrund av samtliga relevanta faktiska och rättsliga omständigheter, framstår som så pass skadligt för konkurrensen att det kan anses ha till syfte att begränsa konkurrensen.
89      Mot bakgrund av det ovan anförda ska den tredje frågan besvaras enligt följande. Artikel 101.1 FEUF ska tolkas så, att ett avtal genom vilket de klubbar som deltar i de professionella fotbollsserierna i en medlemsstat har förbundit sig, i samråd med det berörda nationella idrottsförbundet, att inte rekrytera varandras spelare för det fall dessa ensidigt har sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av de svårigheter som orsakats av covid-19-pandemin eller av något exceptionellt beslut som beror på pandemin, särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen, ska anses som ett avtal som har till syfte att begränsa konkurrensen, förutom om det vid en konkret prövning av avtalets innehåll, dess objektiva konkurrensrelaterade mål och det specifika ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket det tillkommit framkommer konkreta skäl som gör att den behöriga myndigheten eller den behöriga domstolen anser att avtalet inte ska kvalificeras på detta sätt.
Den första och den andra frågan
90      Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den andra frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 101.1 FEUF ska tolkas så, att det förbud som föreskrivs däri inte är tillämpligt på ett avtal genom vilket de klubbar som deltar i de professionella fotbollsserierna i en medlemsstat har förbundit sig, i samråd med det berörda nationella idrottsförbundet, att inte rekrytera varandras spelare för det fall dessa ensidigt har sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av de svårigheter som orsakats av covid-19-pandemin eller av något exceptionellt beslut som beror på pandemin, särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen.
91      Det framgår av EU-domstolens fasta praxis att förbudet i artikel 101.1 FEUF inte nödvändigtvis omfattar alla avtal mellan företag eller beslut av företagssammanslutningar som begränsar handlingsfriheten för de företag som är parter i avtalet eller som är bundna av beslutet. En granskning av det ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket vissa av dessa avtal och vissa av dessa beslut ingår kan nämligen leda till att det kan konstateras, för det första, att avtalet eller beslutet är motiverat på grund av att det eftersträvar ett eller flera legitima mål av allmänintresse som i sig inte är konkurrensbegränsande, för det andra, att de specifika åtgärder som vidtas för att uppnå dessa mål verkligen är nödvändiga i detta avseende och, för det tredje, att även om det visar sig att det ofrånkomliga resultatet av att dessa medel används är att konkurrensen, åtminstone potentiellt, begränsas eller snedvrids, så är detta ofrånkomliga resultat inte mer långtgående än nödvändigt och innebär i synnerhet inte att konkurrensen helt sätts ur spel (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 183 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 149).
92      Nämnda rättspraxis är emellertid inte tillämplig när det är fråga om beteenden som ingalunda endast har som ofrånkomligt ”resultat” att konkurrensen, åtminstone potentiellt, begränsas genom att vissa företags handlingsfrihet inskränks, utan är så pass skadliga för konkurrensen att de kan anses ha som direkt ”syfte” att hindra, begränsa eller snedvrida densamma (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 186, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 150). Graden av skadlighet för konkurrensen, det vill säga den direkta eller indirekta skada som dessa beteenden kan orsaka användare och konsumenter i mellanled eller slutkonsumenter i de olika berörda sektorerna eller på de olika berörda marknaderna, är nämligen alltför stor för att de ska kunna anses vara motiverade och proportionerliga (dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 150).
93      Beteenden som har till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen kan således anses omfattas av ett undantag från förbudet i artikel 101.1 FEUF endast med tillämpning av artikel 101.3 FEUF, under förutsättning att samtliga villkor i denna bestämmelse är uppfyllda (dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 187, och dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkt 151).
94      I förevarande fall är det således endast om den hänskjutande domstolen, efter sin prövning av det avtal som är aktuellt i det nationella målet, kommer fram till att avtalet inte har till syfte att begränsa konkurrensen och om den kan slå fast att avtalet likväl får ett sådant resultat, som det ankommer på den att pröva huruvida avtalet inte omfattas av artikel 101.1 FEUF enligt den rättspraxis som det erinrats om i punkt 91 ovan. Det ska härvid påpekas att det ankommer på den part som åberopar denna rättspraxis att genom övertygande argument och bevisning styrka att samtliga villkor för att omfattas av undantaget är uppfyllda (se, analogt, dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkterna 130, 191 och 205 och där angiven rättspraxis).
95      Med hänsyn till vad som angetts i beslutet om hänskjutande och yttrandena häröver från parterna i det nationella målet och andra berörda som har deltagit i förevarande mål finns det emellertid skäl att, för det första, påpeka att det beteende som är aktuellt i det nationella målet, även om det har formen av ett avtal som ingåtts av professionella fotbollsklubbar med stöd från det berörda nationella idrottsförbundet och följaktligen av företag som har agerat i samråd med en företagssammanslutning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 90), kan omfattas av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 91 ovan. Såsom framgår av denna rättspraxis är den, i motsats till vad svaranden i målet vid den nationella domstolen och kommissionen har hävdat, tillämplig på varje beteende genom vilket en företagssammanslutning och de företag som är medlemmar i denna samordnar sig sinsemellan, oavsett vilken form samordningen sker, och inte enbart på sådant beteende som har formen av regler som kan kvalificeras som beslut av en företagssammanslutning.
96      För det andra, vad gäller förekomsten av ett legitimt mål av allmänintresse, har EU-domstolen redan vid flera tillfällen påpekat att målet att säkerställa att idrottstävlingar genomförs på ett korrekt sätt utgör ett legitimt mål av allmänintresse som är av särskild betydelse när det gäller fotboll och som bland annat, i princip och med förbehåll för reglernas konkreta innehåll, kan motivera antagandet av regler om tidsfrister för spelarövergångar under tävlingen samt regler som syftar till att säkerställa en viss stabilitet i de spelartrupper från vilka klubbarna tar ut spelare till de lag som de ställer upp med under en viss tävling (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 oktober 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punkterna 100–102 och där angiven rättspraxis).
97      Under dessa omständigheter kan eftersträvandet av ett sådant mål, i princip och med förbehåll för reglernas konkreta innehåll, motivera de regler som införs genom ett sådant avtal som det som är aktuellt i det nationella målet.
98      Vad för det tredje och sista gäller frågan huruvida avtalet är nödvändigt och proportionerligt i strikt mening, ska det påpekas att prövningen av detta avtal, såsom framgår av den rättspraxis som nämns i punkt 91 ovan, innebär följande. Först ska avgöras huruvida de konkreta medel som i ett visst fall används för att uppnå ett legitimt mål av allmänintresse är ägnade att säkerställa att detta mål uppnås. Därefter ska bedömas huruvida det är nödvändigt att använda dessa medel för att uppnå nämnda mål, vilket förutsätter att det inte finns andra åtgärder som är lika effektiva för att uppnå detta men som begränsar konkurrensen i mindre utsträckning. Slutligen ska kontrolleras att de begränsande effekterna av de vidtagna åtgärderna inte är oproportionerliga i förhållande till målet i fråga, i synnerhet genom att de undanröjer all konkurrens på den berörda marknaden.
99      Det ankommer således på den hänskjutande domstolen, som i sitt beslut om hänskjutande har angett att den är osäker på huruvida det avtal som är aktuellt i det nationella målet är nödvändigt och proportionerligt, att göra en ingående prövning av dessa tre villkor avseende detta avtals lämplighet, nödvändighet och proportionalitet i strikt mening, med beaktande av de argument och den bevisning som parterna har lagt fram samt samtliga relevanta faktiska och rättsliga omständigheter.
100    Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första och den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 101.1 FEUF ska tolkas så, att det förbud som stadgas däri inte är tillämpligt på ett avtal genom vilket de klubbar som deltar i de professionella fotbollsserierna i en medlemsstat har förbundit sig, i samråd med det berörda nationella idrottsförbundet, att inte rekrytera varandras spelare för det fall dessa ensidigt har sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av de svårigheter som orsakats av covid-19-pandemin eller av något exceptionellt beslut som beror på pandemin, särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen, om, för det första, detta avtal inte kan anses som ett avtal som har till syfte att begränsa konkurrensen och, för det andra, det visas att nämnda avtal är motiverat på grund av att det eftersträvar ett legitimt mål av allmänintresse, i förhållande till vilket det framstår som lämpligt, nödvändigt och proportionerligt i strikt mening.
Rättegångskostnader
101    Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:
1)      Artikel 101.1 FEUF ska tolkas så, att ett avtal genom vilket de klubbar som deltar i de professionella fotbollsserierna i en medlemsstat har förbundit sig, i samråd med det berörda nationella idrottsförbundet, att inte rekrytera varandras spelare för det fall dessa ensidigt har sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av de svårigheter som orsakats av covid-19-pandemin eller av något exceptionellt beslut som beror på pandemin, särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen, ska anses som ett avtal som har till syfte att begränsa konkurrensen, förutom om det vid en konkret prövning av avtalets innehåll, dess objektiva konkurrensrelaterade mål och det specifika ekonomiska och rättsliga sammanhang i vilket det tillkommit framkommer konkreta skäl som gör att den behöriga myndigheten eller den behöriga domstolen anser att avtalet inte ska kvalificeras på detta sätt.
2)      Artikel 101.1 FEUF ska tolkas så, att det förbud som stadgas däri inte är tillämpligt på ett avtal genom vilket de klubbar som deltar i de professionella fotbollsserierna i en medlemsstat har förbundit sig, i samråd med det berörda nationella idrottsförbundet, att inte rekrytera varandras spelare för det fall dessa ensidigt har sagt upp sitt anställningsavtal med åberopande av de svårigheter som orsakats av covid-19-pandemin eller av något exceptionellt beslut som beror på pandemin, särskilt ett beslut om förlängning av spelsäsongen, om, för det första, detta avtal inte kan anses som ett avtal som har till syfte att begränsa konkurrensen och, för det andra, det visas att nämnda avtal är motiverat på grund av att det eftersträvar ett legitimt mål av allmänintresse, i förhållande till vilket det framstår som lämpligt, nödvändigt och proportionerligt i strikt mening.
Underskrifter
*      Rättegångsspråk: portugisiska.