61998CC0155_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Detta överklagande avser ett beslut(1) genom vilket förstainstansrätten med stöd av artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler lämnade utan bifall den talan som väckts av klaganden, som är en tjänsteman vid kommissionen, eftersom det var uppenbart att den inte kunde tas upp till sakprövning eller helt saknade rättslig grund.(2)
2 Talan vid förstainstansrätten avsåg i sak tillämpningen av artikel 31.2 i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna), som är tillämplig då tjänstemän placeras i lönegrad.
3 I denna bestämmelse föreskrivs en möjlighet för tillsättningsmyndigheten att frångå den princip som anges i artikel 31.1 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken tjänstemän i kategori A eller vid språktjänsten skall tillsättas i den första lönegraden i sin kategori eller tjänstegrupp. Detta undantag gäller för en begränsad andel av tillsättningarna, utan att det uppställs något annat särskilt villkor.
Bakgrund och förfarande
4 Det framgår av de faktiska konstateranden som förstainstansrätten gjorde(3) att klaganden, som först anställts vid kommissionen som tillfälligt anställd i lönegrad A 7, löneklass 1, den 16 mars 1989 tillsattes som provanställd tjänsteman i lönegrad A 7, löneklass 5, från och med den 1 december 1993, efter att ha godkänts i ett internt uttagningsprov.
5 Klaganden ingav ett klagomål mot beslutet om lönegradsplacering, men utan framgång. Hon väckte då talan om ogiltigförklaring av detta beslut vid förstainstansrätten, vilken biföll talan genom dom av den 5 oktober 1995(4) (nedan kallad domen i målet Alexopoulou I).
Domen i målet Alexopoulou I
6 Förstainstansrätten erinrade om att enligt fast rättspraxis omfattas beslut om lönegradsplacering enligt artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna av administrationens "omfattande utrymme för skönsmässig bedömning".(5) Den ansåg emellertid att tillsättningsmyndigheten under särskilda omständigheter - såsom vid särskilda kvalifikationer hos den sökande - är skyldig att vidta en konkret bedömning av huruvida nämnda artikel eventuellt skall tillämpas.
Förstainstansrätten tillade att en sådan skyldighet i synnerhet föreligger "när det är nödvändigt att en särskilt kvalificerad person anställs på grund av särskilda behov i verksamheten och motiverar att artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna tillämpas (se i det avseendet domen i ... målet De Santis mot revisionsrätten(6)), eller när den rekryterade personen har särskilda kvalifikationer och begär att dessa bestämmelser skall tillämpas ...".(7)
7 Förstainstansrätten godtog inte kommissionens argument att den hade avstått från det utrymme för skönsmässig bedömning som institutionen ges i artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna genom beslut av den 1 september 1983 om tillämpliga kriterier för placering i lönegrad och löneklass vid rekrytering (nedan kallat beslutet av den 1 september 1983). Förstainstansrätten ansåg att detta beslut stred mot tjänsteföreskrifterna, eftersom det inte möjliggjorde för tillsättningsmyndigheten att placera en tjänsteman i en högre lönegrad än den första lönegraden.(8)
8 Förstainstansrätten ogiltigförklarade följaktligen det omtvistade beslutet om lönegradsplacering. Den ansåg att det utgjorde en felaktig rättstillämpning, eftersom kommissionen hade vägrat att placera klaganden i en högre lönegrad endast av det skälet att beslutet av den 1 september 1983 uteslöt detta, utan att kommissionen hade gjort en konkret bedömning av klagandens kvalifikationer i enlighet med artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna.
9 Det kan noteras att denna dom, som av ett flertal tjänstemän har uppfattats som en ändring i rättspraxis avseende tillämpningen av artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna, har gett upphov till ett stort antal ansökningar om ändrad tjänstegradsplacering.(9) Ungefär 80 mål har anhängiggjorts vid förstainstansrätten till följd av de beslut som fattats avseende de klagomål som ingetts inom tidsfristen.
Pilotmålet Barnett mot kommissionen(10)
10 Domen i målet Barnett mot kommissionen var den första dom där förstainstansrätten avgjorde ett av de mål som väckts till följd av domen i målet Alexopoulou I.
11 I denna dom tillämpades ovannämnda rättspraxis. I domen fastslog förstainstansrätten, efter att först ha erinrat om tillsättningsmyndighetens mycket stora utrymme för skönsmässig bedömning och den begränsade domstolsprövningen i detta avseende, att under de omständigheter som förelåg i detta fall "hade tillsättningsmyndigheten inom ramen för sitt mycket stora utrymme för skönsmässig bedömning ansett att sökanden saknade särskilda kvalifikationer".(11)
12 Det tycks som om denna dom endast tillför ett bedömningskriterium till domen i målet Alexopoulou I, nämligen att bedömningen av en kandidats eventuella särskilda kvalifikationer "inte [skall] bedömas i förhållande till befolkningen som helhet, utan i förhållande till den genomsnittliga profilen på sökande som godkänts i uttagningsprov, som redan utgör en mycket begränsad personkrets ...".(12)
Det överklagade beslutet
13 För att beakta domen i målet Alexopoulou I ändrade kommissionen sitt beslut av den 1 september 1983 genom beslut av den 7 februari 1996(13) (nedan kallat beslut av den 7 februari 1996). I artikel 2 första stycket i detta beslut gavs tillsättningsmyndigheten möjlighet att använda det utrymme för skönsmässig bedömning som anges i artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna "när det är nödvändigt att en särskilt kvalificerad person anställs på grund av särskilda behov i verksamheten, eller när den rekryterade personen har särskilda kvalifikationer".
14 Det var även med beaktande av denna dom, och efter att klaganden ingett en ny ansökan om ändrad lönegradsplacering, som tillsättningsmyndigheten omprövade hennes ställning enligt tjänsteföreskrifterna och fattade ett nytt beslut den 8 januari 1996 (nedan kallat beslutet om lönegradsplacering), varigenom klaganden placerades i lönegrad A 7, löneklass 5, från och med den 1 december 1993.
15 Den talan som klaganden väckte mot kommissionens beslut att avslå klagomålet mot beslutet om lönegradsplacering gav upphov till det överklagade beslutet, eftersom klaganden ville fullfölja förfarandet även sedan förstainstansrättens justitiesekreterare översänt en kopia av domen i det ovannämnda målet Barnett mot kommissionen, som meddelades under förfarandet i det andra målet Alexopoulou.
16 Förstainstansrätten lämnade talan utan bifall med stöd av artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler.
17 Den första delgrunden för ogiltigförklaring - avseende att artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna hade åsidosatts - lämnades utan bifall av förstainstansrätten därför att det var uppenbart att den helt saknade rättslig grund. Förstainstansrätten erinrade först om att det framgick såväl av bestämmelsens ordalydelse som av dess syfte att möjligheten att använda denna artikel endast utgör en möjlighet för tillsättningsmyndigheten, vilken på intet sätt är skyldig att använda sig av den.(14)
18 Därefter angav förstainstansrätten att det i vissa situationer, som de som avsågs i domen i målet Alexopoulou I, krävs att tillsättningsmyndigheten åtminstone gör en konkret bedömning av den berörda personens kvalifikationer och yrkeserfarenhet med hänsyn till kriterierna i artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna. Denna skyldighet att göra en konkret bedömning sträcker sig inte nödvändigtvis så långt som till ett beslut om lönegradsplacering i en högre lönegrad. Tillsättningsmyndigheten har hur som helst frihet att fatta detta beslut, utan att en domstolsprövning kan ersätta denna bedömning, enligt domarna i de ovannämnda målen Klinke mot domstolen och Barnett mot kommissionen.(15)
19 Vid bedömningen av tillämpningen av dessa kriterier i detta fall konstaterade förstainstansrätten att "kommissionen faktiskt har gjort en bedömning avseende en eventuell tillämpning av artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna med avseende på sökanden",(16) och att kommissionen inte kunde kritiseras för att ha gjort sig skyldig till en uppenbart oriktig bedömning i sitt slutliga beslut att inte placera klaganden i lönegrad A 6.(17)
20 Även den andra delgrunden - avseende att kommissionen åsidosatte sitt beslut av den 1 september 1983 - lämnades utan bifall, eftersom det ansågs uppenbart att den helt saknade rättslig grund. Förstainstansrätten konstaterade att genom detta beslut, efter ändringar genom domen i målet Alexopoulou I, "har kommissionen endast erinrat om att den enligt artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna har möjlighet att tillsätta en tjänsteman med särskilda kvalifikationer i en högre lönegrad inom den berörda tjänsteklassen ... Kommissionen har på inte sätt någon skyldighet att placera en tjänsteman som har dessa kvalifikationer i en högre lönegrad".(18)
21 Klagandens yrkande om ogiltigförklaring av beslutet av den 28 augusti 1996 om avslag på klagomålet av den 3 april 1996 lämnades utan bifall, eftersom det var uppenbart att det inte kunde tas upp till sakprövning enligt "fast rättspraxis",(19) enligt vilken endast ett beslut som utgör en rättsakt mot vilken talan kan föras kan bli föremål för talan. Beslut som endast bekräftar den rättsakt eller den passivitet som klaganden överklagar, såsom i det omtvistade fallet, utgör inte en sådan rättsakt, och kan därför inte bli föremål för talan.
22 Slutligen lämnades klagandens yrkande om skadestånd för ekonomisk skada utan bifall, eftersom det var uppenbart att det helt saknade rättslig grund, i synnerhet eftersom "sökandens yrkande med orätta är baserat på antagandet att hon hade en rätt att placeras i en högre lönegrad vid rekryteringen".(20)
verklagandet
23 Två interventionsansökningar som ingavs av tjänstemän som väckt talan vid förstainstansrätten efter det att domen i målet Alexopoulou I hade meddelats - vars förfarande har vilandeförklarats i avvaktan på domstolens slutliga avgörande i förevarande förfarande - avslogs av ordföranden,(21) eftersom tjänstemännen inte kunde visa att de hade ett direkt och faktiskt intresse av utgången av tvisten.
24 Klagandens överklagande av det överklagade beslutet är baserat på fyra grunder, som jag kommer att bedöma i tur och ordning.
Den första grunden: Brist på motivering och åsidosättande av artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler
25 Den första delgrunden avser att förstainstansrätten inte angav i motiveringen i punkt 57 i det överklagade beslutet varför det var "uppenbart" att klagandens talan helt saknade rättslig grund eller inte kunde tas upp till sakprövning.
26 Kommissionen anser däremot att förstainstansrätten genom en tydlig jämförelse visade att klagandens ståndpunkt klart motsägs av gällande rättspraxis, vilket är tillräckligt för att styrka att det är uppenbart att klagandens argumentation helt saknar rättslig grund. Kommissionen har tillagt att detta förfarande överensstämmer med förstainstansrättens förfarande i ett beslut av den 10 december 1997,(22) som vunnit laga kraft, eftersom det inte ingavs något överklagande inom fristen.(23)
27 Efter genomläsning av det överklagade beslutet anser jag att klagandens argumentation inte kan godtas. Förstainstansrätten var nämligen noga med att omsorgsfullt och i varje enskilt fall motivera varför den lämnade klagandens grunder utan bifall.
28 Den första grunden lämnades således utan bifall med stöd av domstolens och förstainstansrättens rättspraxis. I den första domen i målet Alexopoulou I, som meddelades efter det att klagandens första talan hade väckts, erinrades om denna rättspraxis på ett utförligt sätt.
Det var således helt korrekt av förstainstansrätten att anse att klaganden redan hade fullständig kännedom om förstainstansrättens tolkning av artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna (första delgrunden), eftersom den framgick tydligt redan av bland annat domen i målet Alexopoulou I. Under dessa omständigheter förefaller det således inte omotiverat att förstainstansrätten ansåg att det var "uppenbart" att grundens första del helt saknade rättslig grund.
Den andra delgrunden, som avsåg att kommissionens beslut av den 1 september 1983 hade åsidosatts, lämnades utan bifall av samma skäl. Förstainstansrätten angav i huvudsak att den ändring som skedde i det omtvistade beslutet egentligen endast berodde på att rättspraxis enligt domen i målet Alexopoulou I beaktades. Klaganden hade fullständig kännedom om denna rättspraxis, eftersom hon gav upphov till den och således kände till att denna ändring var välgrundad. Även här förefaller det ha varit korrekt av förstainstansrätten att lämna denna delgrund utan bifall på grund av att det var "uppenbart" att den helt saknade rättslig grund.
29 Klagandens yrkande om ogiltigförklaring av beslutet av den 28 augusti 1996 om avslag på klagomålet av den 3 april 1996 lämnades visserligen utan bifall på grund av att det var "uppenbart att det inte [kunde] tas upp till sakprövning",(24) men inte heller detta skedde utan motivering. Förstainstansrätten var tvärtom noga med att erinra om den rättspraxis som den grundade sin bedömning på.(25)
30 Slutligen var det på goda grunder som yrkandet om skadestånd för ekonomisk skada lämnades utan bifall, eftersom det var uppenbart att yrkandet helt saknade rättslig grund, i synnerhet eftersom det "med orätta [var] baserat på antagandet att [klaganden] hade en rätt att placeras i en högre lönegrad vid rekryteringen".(26) Förstainstansrätten hade nämligen redan i det överklagade beslutet visat att klaganden inte hade rätt till en sådan lönegradsplacering.(27)
31 Av dessa konstateranden följer att förstainstansrätten inte kan kritiseras för att inte ha motiverat varför det var "uppenbart" att klagandens talan helt saknade rättslig grund eller inte kunde tas upp till sakprövning.
32 Talan kan följaktligen inte bifallas på den första grundens första del.
33 Den andra delgrunden syftar till att domstolen skall fastslå att förstainstansrätten inte på ett tydligt sätt angav i punkt 57 i det överklagade beslutet huruvida talan var ogrundad eller inte kunde upptas till sakprövning.
34 Efter att först ha ifrågasatt nyttan med denna grund - eftersom talan i vilket fall som helst definitivt lämnades utan bifall, oavsett om det var på grund av att den inte kunde tas upp till sakprövning eller för att den var ogrundad - har kommissionen angett att den alternativa formuleringen i punkt 57 endast syftar till att beakta de två grunderna för att lämna talan utan bifall som angavs av förstainstansrätten i tur och ordning, enligt de grunder som framförts. Således ansåg förstainstansrätten att det var uppenbart att den första delen av grunden för ogiltigförklaring (punkt 44) och den andra delgrunden för ogiltigförklaring (punkterna 46 och 47) samt skadeståndsyrkandet (punkt 56) helt saknade rättslig grund. Däremot fann förstainstansrätten att andrahandsyrkandet rörande ogiltigförklaring, som bedömdes i punkt 50, inte kunde upptas till sakprövning.
35 Jag delar kommissionens tolkning av förstainstansrättens beslut. I punkt 57 i beslutet sammanfattas endast samtliga skäl för att lämna talan utan bifall, som tidigare angetts av förstainstansrätten, och som i tur och ordning uppenbarligen inte ansågs kunna tas upp till sakprövning eller vara ogrundade.
36 Talan kan följaktligen inte bifallas på den första grundens andra del.
37 Den tredje delgrunden syftar till konstaterandet att i motsats till vad som föreskrivs i artikel 111 i rättegångsreglerna nämns inte i det överklagade beslutet att generaladvokaten har hörts. Enligt klaganden "skall påföljden för denna överträdelse vara att beslutet ogiltigförklaras".(28)
38 I det avseendet är det tillräckligt att påpeka, såsom kommissionen har gjort,(29) att enligt artiklarna 17-19 i förstainstansrättens rättegångsregler står det förstainstansrätten fritt att besluta att det skall utses en domare som skall verka som generaladvokat i ett visst mål. Avfattningen av artikel 111 skall inte ses som en skyldighet att utse en generaladvokat utan endast tolkas så att generaladvokatens ståndpunkt skall beaktas, för det fall en generaladvokat har utsetts av förstainstansrätten i enlighet med dess utrymme för skönsmässig bedömning. I artikel 2.2 andra stycket i rättegångsreglerna bekräftas för övrigt uttryckligen följande: "Bestämmelser i dessa rättegångsregler som hänvisar till generaladvokaten är endast tillämpliga i de fall en domare har utsetts att tjänstgöra som generaladvokat."
39 I vilket fall som helst angav klagandens ombud under sammanträdet vid domstolen att hans klient frånfallit denna del av den första grunden.
40 Som fjärde delgrund har klaganden kritiserat förstainstansrätten för att utan någon motivering ha sammanblandat reglerna för lönegradsplacering av tjänstemän med reglerna för befordran av dessa i punkt 43. Hon anser att befordran på intet sätt utgör en personlig rättighet för tjänstemän, utan bedöms med hänsyn till förtjänst, medan placering i lönegrad av tjänstemän däremot skall ske enligt mycket mindre flexibla bedömningskriterier. Följaktligen anser klaganden att beslutet har en bristfällig motivering genom att det inte angavs på vilket sätt reglerna för lönegradsplacering är tillämpliga på reglerna för befordran, särskilt som dessa har olika rättsliga grunder.
41 Kommissionen anser att klaganden har feltolkat beslutets innehåll, eftersom hon har hävdat att förstainstansrätten blandade ihop de olika begreppen i tjänsteföreskrifterna om lönegradsplacering och befordran och således på ett felaktigt sätt citerade rättspraxis avseende befordran till stöd för en slutsats avseende lönegradsplacering.(30)
42 Jag kan endast instämma med den ståndpunkt som kommissionen har framfört.
43 För att vederlägga klagandens argument att tillsättningsmyndigheten gjorde en uppenbart oriktig bedömning genom att vägra att placera klaganden i lönegrad A 6 och att tillsättningsmyndigheten i huvudsak endast kunde använda sitt utrymme för skönsmässig bedömning till att placera klagandena i en högre lönegrad inom tjänsteklassen, erinrade förstainstansrätten, i punkt 43 i det överklagade beslutet, om fast rättspraxis, enligt vilken "nyanställda tjänstemän, även om de uppfyller villkoren för att kunna bli placerade i en högre lönegrad, inte av den anledningen har en personlig rätt till en sådan placering".(31)
44 Förstainstansrättens bedömning utgör slutresultatet av dess resonemang avseende tolkningen av artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna. Förstainstansrätten kan inte kritiseras för att ha sammanblandat reglerna för rekrytering och befordran på grund av att den ansåg att tillsättningsmyndigheten enligt denna bestämmelse på intet sätt är skyldig att bifalla en ansökan från en tjänsteman som åberopar denna bestämmelse för att placeras i en högre lönegrad. Visserligen sker placeringen i princip automatiskt, och det finns inte något utrymme för skönsmässig bedömning av tillsättningsmyndigheten (artikel 31.1 i tjänsteföreskrifterna), men när tillsättningsmyndigheten är tvungen, med hänsyn till särskilda omständigheter, att bedöma huruvida artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna eventuellt skall tillämpas, omfattas dess slutgiltiga avgörande i det avseendet av dess oinskränkta utrymme för skönsmässig bedömning, såsom förstainstansrätten erinrade om i beslutet. Inom ramen för detta oinskränkta utrymme för skönsmässig bedömning förfogar tillsättningsmyndigheten naturligtvis över ett mycket större utrymme för skönsmässig bedömning än vid "vanlig" rekrytering, där utrymmet för skönsmässig bedömning liknar det som tillsättningsmyndigheten förfogar över vid befordran. Det var således med fog som förstainstansrätten ansåg att det kunde vara lämpligt att genom analogi hänvisa till reglerna för befordran.
45 Talan kan således inte bifallas på den första grundens fjärde del.
Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 31 i tjänsteföreskrifterna
46 Klaganden har hävdat att förstainstansrätten, i synnerhet i punkt 37, lade till två villkor till denna bestämmelse som den inte innehåller, nämligen möjligheten att tillämpa artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna i undantagsfall och när sökanden har särskilda kvalifikationer.
47 Såsom kommissionen har angett(32) syftar denna grund faktiskt inte till att ur rättslig synpunkt kritisera det överklagade beslutet utan till att ifrågasätta gällande rättspraxis, som förstainstansrätten endast tillämpade utan att lägga till ytterligare villkor för tillämpningen av den omtvistade artikeln, i motsats till vad klaganden har hävdat.
48 Det är till exempel tillräckligt att erinra om att det följer av domen i målet Alexopoulou I att artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna skall tolkas så att "tillsättningsmyndigheten ... under särskilda omständigheter - såsom vid särskilda kvalifikationer hos den sökande - är skyldig att vidta en konkret bedömning av huruvida den nämnda artikeln eventuellt skall tillämpas. En sådan skyldighet infinner sig i synnerhet när det är nödvändigt att en särskilt kvalificerad person anställs på grund av särskilda behov i verksamheten och motiverar att artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna tillämpas (se i det avseendet domen i det ovannämnda målet De Santis mot revisionsrätten), eller när den rekryterade personen har särskilda kvalifikationer och begär att dessa bestämmelser skall tillämpas".(33)
49 Samma övervägande återgavs i domen i målet Barnett mot kommissionen, där det i punkt 49 erinras om att "tillsättningsmyndigheten [är] under särskilda omständigheter - såsom vid särskilda kvalifikationer hos den sökande - skyldig att vidta en konkret bedömning av huruvida den nämnda artikeln eventuellt skall tillämpas ...".
50 Genom att medge att kommissionen har möjlighet att tillämpa artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna "under särskilda omständigheter ... [vid] särskilda kvalifikationer hos den sökande" har förstainstansrätten i punkt 37 i det överklagade beslutet endast tillämpat domstolens och förstainstansrättens gällande rättspraxis, utan att den kan kritiseras för att ha lagt till tilllämpningsvillkor i denna bestämmelse.
51 Talan kan följaktligen inte bifallas på den andra grunden.
Den tredje grunden: Förstainstansrättens underlåtenhet att fastslå om det förekom samråd mellan GD IX och GD V
52 Som tredje grund har det hävdats att GD IX ensamt har behörighet att fatta beslut om lönegradsplacering, men för att fatta detta beslut skall behoven inom GD V:s verksamhet, där klaganden har sin tjänsteplacering, beaktas. I beslutet fastslås emellertid inte huruvida GD IX samrådde med GD V. Enligt klaganden kan det därför inte med säkerhet fastslås att tillsättningsmyndigheten inte grundade sitt beslut på oriktiga eller ofullständiga faktiska omständigheter.
53 Jag anser att det framgår av själva grunden varför den inte kan godtas, utan att det nödvändiggör en grundlig bedömning av densamma. I artikel 51 i EG-stadgan för domstolen stadgas nämligen följande: "Ett överklagande till domstolen skall vara begränsat till rättsfrågor." Följaktligen saknas intresse av att inom ramen för ett överklagande bedöma frågan avseende vilket samråd som krävdes, eftersom frågan enligt klaganden själv syftar till att säkerställa att de faktiska omständigheter som det omtvistade beslutet är grundat på är korrekta. Detta utgör omständigheter som endast förstainstansrätten kan bedöma.
54 Talan kan följaktligen inte bifallas på den tredje grunden.
Den fjärde grunden: Rättegångsfel som skett genom att förstainstansrätten anmodade klaganden att inge yttrande avseende domen i det ovannämnda målet Barnett mot kommissionen
55 Denna grund är baserad på att förstainstansrätten, efter att den anmodade klaganden att inge ett yttrande före den 15 december 1997 avseende "huruvida [domen i målet Barnett mot kommissionen] påverkar förfarandets fortsatta handläggning",(34) inte beaktade detta yttrande, som enligt klaganden "innehöll nya grunder".(35) Detta skedde genom skrivelse från justitiesekreteraren av den 27 januari 1998 genom vilken klaganden underrättades om följande: "Eftersom ingivandet av en inlaga, efter det att ansökan och repliken har ingetts, inte föreskrivs i rättegångsreglerna, kan ett sådant yttrande inte godtas. Förstainstansrätten kommer således inte att beakta detta."(36)
56 Grunden består av tre delar.
57 Som första delgrund har förstainstansrätten kritiserats för att ha åsidosatt klagandens berättigade förväntningar. Enligt klaganden är denna grund desto mer berättigad, eftersom förstainstansrätten hade kunnat fatta ett motiverat beslut för att undvika att uttala sig om denna grund. Klaganden anser nämligen att "det rättsliga värdet av ett beslut fattat av justitiesekreteraren har en särskild tendens att medföra denna typ av kritik".(37)
58 Den andra delgrunden syftar till konstaterandet att artikel 48.1 och 48.2 första och andra styckena i förstainstansrättens rättegångsregler har åsidosatts, där följande stadgas:
"1. I repliken och dupliken får parterna åberopa ytterligare bevisning. Parterna skall ange skälen för att detta inte gjorts tidigare.
2. Nya grunder får inte åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet.
Om en part under förfarandet åberopar en sådan ny grund, kan ordföranden, även sedan de ordinarie fristerna löpt ut, på grundval av referentens rapport samt efter att ha hört generaladvokaten, fastställa en frist inom vilken den andra parten kan yttra sig över denna grund.
..."
59 Som tredje delgrund har förstainstansrätten slutligen kritiserats för att ha åsidosatt artikel 48.2 tredje stycket i rättegångsreglerna, eftersom förstainstansrätten underlät att avgöra denna fråga. Det skall erinras om att följande stadgas i denna bestämmelse: "Beslutet om huruvida grunden kan prövas skall anstå till den slutliga domen."
60 Jag föreslår att talan inte skall bifallas på någon av dessa delgrunder.
61 Ännu en gång framgår det av klagandens grund varför den inte kan godtas. Genom att medge att den inlaga som ingavs på anmodan av förstainstansrättens justitiesekreterare, att inkomma med yttrande avseende "huruvida [domen i målet Barnett mot kommissionen] påverkar förfarandets fortsatta handläggning", innehöll nya grunder, har klaganden underförstått medgett att hon överträtt de tillämpliga rättegångsreglerna. Det yttrande som ingavs hade ett innehåll som i stor utsträckning översteg syftet med anmodan och utgjorde, som kommissionen har anfört,(38) en "kompletterande inlaga".
62 Anmodan av förstainstansrättens justitiesekreterare att inkomma med synpunkter avsåg nämligen i själva verket endast "huruvida [domen i målet Barnett mot kommissionen] påverkar förfarandets fortsatta handläggning" och utgjorde inte en begäran om att klaganden skulle inkomma med kompletterande yttranden för att framföra nya rättsliga grunder. I huvudsak syftade åtgärderna av förstainstansrättens justitiesekreterare till att utröna huruvida klaganden avsåg att vidhålla sin talan efter att ha fått kännedom om domen i det ovannämnda målet Barnett mot kommissionen, som meddelades i ett liknande mål, eller om hon exempelvis avsåg att ansöka om vilandeförklaring av förfarandet för det fall det skulle inges ett överklagande mot denna dom. Följaktligen kan inte förstainstansrätten kritiseras för att ha åsidosatt klagandens berättigade förväntningar genom att den anmodade henne att inge ett yttrande och därefter inte beaktade detta, eftersom klaganden ombads att uttala sig om "förfarandets fortsatta handläggning", men i stället ingav ett yttrande avseende "prövningen i sak av målet", vilket justitiesekreteraren meddelade klaganden.
63 Den omständigheten att denna skrivelse upprättades av förstainstansrättens justitiesekreterare, och inte utgjorde ett beslut av förstainstansrätten, har i det avseendet knappast någon betydelse. Detta framgår tillräckligt tydligt av lydelsen i artikel 6 i Instruktion för justitiesekreteraren vid förstainstansrätten,(39) som avser just "Vägran att mottaga handlingar och rättelse". I punkt 2 i denna artikel föreskrivs uttryckligen följande avseende justitiesekreterarens behörighet i sådana situationer: "Justitiesekreteraren skall vägra att diarieföra inlagor som inte föreskrivs i rättegångsreglerna. Om tvivel föreligger, skall justitiesekreteraren hänskjuta frågan till ordföranden för beslut."
64 Följaktligen kan talan inte bifallas på den sistnämnda grundens första del.
65 Vad beträffar den andra delgrunden avser den, enligt min uppfattning, att förstainstansrätten gjorde en felaktig tolkning av artikel 48.2 i rättegångsreglerna genom att vägra att beakta de nya grunder som klaganden anförde, trots att dessa grunder var motiverade av domen i det ovannämnda målet Barnett mot kommissionen. De utgjorde nämligen rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet, vilket enligt ovannämnda bestämmelse kan motivera att de nya grunderna beaktas.
66 Det förefaller emellertid som om det var berättigat av förstainstansrätten att på grundval av detta vägra beakta de uppgifter som ingetts.
67 Det framgår nämligen av såväl domstolens som förstainstansrättens fasta rättspraxis att en dom som meddelas under förfarandets gång inte kan anses utgöra en faktisk omständighet(40) som framkommit under rättegången.
68 Domen i det ovannämnda målet Barnett mot kommissionen kan inte heller anses utgöra en ny rättslig omständighet i den mening som avses i den åberopade bestämmelsen i rättegångsreglerna.
69 Domstolen har visserligen inte uteslutit att vissa domar kan anses utgöra nya omständigheter som framkommit under förfarandet och som kan motivera att nya grunder anförs.
70 I domstolens rättspraxis avser emellertid även detta antagande a priori endast domar om ogiltigförklaring och deras inverkan på personer som är direkt berörda. Domstolen har nämligen fastslagit att "enligt fast rättspraxis ... kan en dom om ogiltigförklaring av en administrativ rättsakt endast utgöra en ny omständighet för de personer som direkt berörs av den ogiltigförklarade rättsakten".(41)
71 Det har däremot fastslagits att "en dom av domstolen i vilken det fastställs att en rättsakt av en gemenskapsinstitution är giltig inte [kan] anses som en omständighet som gör det möjligt att åberopa en ny grund, eftersom sådana rättsakter i varje fall kan presumeras vara giltiga och eftersom de ovan nämnda domarna ... endast har bekräftat ett rättsförhållande som sökandena befann sig i vid tidpunkten då de väckte talan ...".(42)
72 I förevarande fall skall domen i det omtvistade målet Barnett mot kommissionen, som meddelades avseende en talan om ogiltigförklaring, just anses utgöra en "dom i vilken det fastställs att en rättsakt av en gemenskapsinstitution är giltig". Jag har erinrat om(43) att förstainstansrätten, genom tillämpning av prejudikatet i domen i målet Alexopoulou I, drog slutsatsen att under de omständigheter som förelåg i detta mål kunde den inte bifalla klagandens talan om ogiltigförklaring av tillsättningsmyndighetens beslut om placering i lönegrad.
73 Det behöver inte ens undersökas närmare vilka möjligheter klaganden har att åberopa rättsverkningarna av en dom som meddelats avseende ett beslut som inte berör klaganden direkt. Det är tillräckligt att, genom tillämpning av domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis, fastslå att en dom, såsom domen i det ovannämnda målet Barnett mot kommissionen, i vilken det fastställs att en rättsakt av en gemenskapsinstitution är giltig inte kan anses utgöra en ny omständighet som motiverar att nya grunder åberopas under rättegången.
74 Klaganden kan inte göra gällande att domen i det ovannämnda målet Barnett mot kommissionen utgör en ny omständighet i den mening som avses i artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler. Följaktligen kan talan inte bifallas på grundens andra del.
75 Vad beträffar den sista grundens sista del anser jag att det är onödigt att vederlägga denna med tanke på mitt förslag angående hur domstolen skall bedöma de argument som framförts till stöd för den sista grundens första och andra del, vilket bedömts ovan.
Yrkandet om att tillsättningsmyndigheten skall förpliktas utge skadestånd
76 Slutligen har klaganden yrkat att tillsättningsmyndigheten skall förpliktas utge vissa skadestånd till henne, nämligen följande: preliminärt 250 000 BFR som ersättning för den skada klaganden lidit till följd av att hon förlorat möjligheten att befordras till lönegrad A 5. Beloppet motsvarar den lön som klaganden skulle ha erhållit om hon hade befordrats till lönegrad A 5 redan den 1 december 1995. Jämte detta belopp skall dröjsmålsränta utgå från den 1 december 1995 och med avdrag för de 250 000 BFR som preliminärt har yrkats.
77 Med beaktande av att jag föreslår att domstolen inte skall bifalla talan på de grunder som klaganden har anfört, skall det skadeståndsyrkande som klaganden framfört inte bedömas.
78 Enligt artikel 70 i domstolens rättegångsregler är huvudregeln i tvister mellan gemenskapsinstitutioner och deras anställda att institutionerna bär sina kostnader. Enligt artikel 122 andra stycket i rättegångsreglerna är emellertid denna regel inte tillämplig vid överklaganden, förutom om en institution har överklagat. Följaktligen skall den allmänna regeln i artikel 69.2 i rättegångsreglerna tillämpas, och klaganden skall förpliktas ersätta kostnaderna för överklagandet.
Förslag till avgörande
79 Av de skäl som anförts ovan föreslår jag att domstolen skall
1) ogilla överklagandet, och
2) förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) - Beslut av den 13 februari 1998 i mål T-195/96, Alexopoulou mot kommissionen (REGP 1998, s. II-117).
(2) - Artikel 111 i rättegångsreglerna har följande lydelse: "Om det är uppenbart att rätten saknar behörighet att pröva viss sak eller att talan inte kan tas upp till prövning, kan rätten, sedan generaladvokaten hörts, fatta ett motiverat beslut utan ytterligare behandling."
(3) - Punkterna 1-13 i det överklagade beslutet.
(4) - Mål T-17/95, Alexopoulou mot kommissionen (REGP 1995, s. II-683).
(5) - Dom av den 29 juni 1994 i mål C-298/93 P, Klinke mot domstolen (REG 1994, s. I-3009).
(6) - Dom av den 6 juni 1985 i mål 146/84 (REG 1985, s. 1723).
(7) - Punkt 21 i domen i målet Alexopoulou I.
(8) - Ibidem, punkt 24.
(9) - Ungefär 950 ansökningar enligt en av kommissionens handlingar som bifogades Spyridoula Celia Alexopoulous ansökan i mål T-195/96.
(10) - Dom av den 5 november 1997 i mål T-12/97, Barnett mot kommissionen (REGP 1997, s. II-863).
(11) - Ibidem, punkt 60.
(12) - Ibidem, punkt 50, där det hänvisas till domarna i de ovannämnda målen Klinke mot domstolen och Alexopoulou I för att erinra om följande: "En viss yrkeserfarenhet kan i sig inte ge en person en rätt att bli placerad i den högre lönegraden inom [tjänsteklassen] i fråga ... ."
(13) - Beslutet offentliggjordes i Administrativa meddelanden den 27 mars 1996.
(14) - Punkterna 36 och 37 i det överklagade beslutet.
(15) - Ibidem, punkterna 38 och 39.
(16) - Ibidem, punkt 40.
(17) - Ibidem, punkterna 41-43.
(18) - Ibidem, punkt 45.
(19) - Ibidem, punkt 48.
(20) - Ibidem, punkt 55.
(21) - Beslut meddelat av domstolens ordförande den 23 juli 1998 i mål C-155/98 P, Alexopoulou mot kommissionen (REG 1998, s. I-4935 och s. I-4943).
(22) - Mål T-134/96, Smets mot kommissionen (REGP 1997, s. II-999).
(23) - Punkterna 6-8 i svarsinlagan.
(24) - Punkt 50 i det överklagade beslutet.
(25) - Ibidem, punkterna 48-50. Se punkt 21 i detta förslag till avgörande.
(26) - Ibidem, punkt 55.
(27) - Ibidem, punkterna 35-44.
(28) - Sidan 13 i överklagandet.
(29) - Punkt 11 i svarsinlagan.
(30) - Ibidem, punkt 12.
(31) - I fråga om befordran hänvisas till domstolens domar av den 25 november 1976 i mål 123/75, Küster mot parlamentet (REG 1976, s. 1701), punkt 10, och av den 1 juni 1995 i mål C-119/94 P, Coussios mot kommissionen (REG 1995, s. I-1439), punkt 19, och till förstainstansrättens dom av den 18 december 1997 i mål T-142/95, Delvaux mot kommissionen (REGP 1997, s. II-1247), punkt 39.
(32) - Punkt 13 i svarsinlagan.
(33) - Punkt 21 i domen i målet Alexopoulou I.
(34) - Skrivelse av den 11 november 1997 från förstainstansrättens justitiesekreterare till klaganden (bilaga 3 till överklagandet).
(35) - Sidan 18 i överklagandet.
(36) - Bilaga 6 till överklagandet.
(37) - Ibidem, s. 19.
(38) - Punkt 16 i svarsinlagan.
(39) - Av den 3 mars 1994 (EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva, område 1, volym 5, tillägg, s. 68). Instruktionerna har antagits med stöd av förstainstansrättens rättegångsregler (artikel 23).
(40) - Se förstainstansrättens beslut av den 11 juli 1997 i mål T-16/97, Chauvin mot kommissionen (REGP 1997, s. II-681), punkterna 39, 43 och 45, som hänvisar till bland annat domstolens dom av den 19 mars 1991 i mål C-403/85 REV, Ferrandi mot kommissionen (REG 1991, s. I-1215), punkt 13.
(41) - Dom av den 8 mars 1988 i mål 125/87, Brown mot domstolen (REG 1988, s. 1619), punkt 13. Se även beslutet i det ovannämnda målet Chauvin mot kommissionen, där det hänvisas till domstolens fasta rättspraxis, nämligen följande: dom av den 17 juni 1965 i mål 43/64, Müller mot EEG-rådet, Euratområdet och EKSG-rådet (REG 1965, s. 499, s. 515), av den 15 december 1966 i mål 34/65, Mosthaf mot Euratomkommissionen, REG 1966, s. 753, s. 768), och förstainstansrättens beslut av den 15 december 1995 i mål T-131/95, Progoulis mot kommissionen (REGP 1995, s. II-907), punkt 36.
(42) - Förstainstansrättens dom av den 11 december 1996 i mål T-521/93, Atlanta m.fl. mot Europeiska gemenskaperna (REG 1996, s. II-1707), punkt 39, som hänvisar till domstolens dom av den 1 april 1982 i mål 11/81, Dürbeck mot kommissionen (REG 1982, s. 1251), punkt 17.
(43) - Punkt 11 i detta förslag till avgörande.