62010CJ0300
DOMSTOLENS DOM (stora avdelningen)
den 23 oktober 2012 (
*1
)
”Ansvarsförsäkring för motorfordon — Direktiv 72/166/EEG — Artikel 3.1 — Direktiv 84/5/EEG — Artikel 2.1 — Direktiv 90/232/EEG — Artikel 1 — Rätt till ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon — Den försäkrades skadeståndsansvar — Den skadelidandes medverkan till skadan — Begränsning av rätten till skadestånd”
I mål C-300/10,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, från Tribunal da Relação de Guimarães (Portugal) genom beslut av den 22 april 2010, som inkom till domstolen den 17 juni 2010, i målet
Vítor Hugo Marques Almeida
mot
Companhia de Seguros Fidelidade-Mundial SA,
Jorge Manuel da Cunha Carvalheira,
Paulo Manuel Carvalheira,
Fundo de Garantia Automóvel,
meddelar
DOMSTOLEN (stora avdelningen)
sammansatt av ordföranden V. Skouris, vice ordföranden K. Lenaerts, avdelningsordförandena A Tizzano, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen, A. Rosas, M. Berger och E. Jarašiūnas samt domarna E. Juhász, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (referent), A. Prechal och C.G. Fernlund,
generaladvokat: V. Trstenjak,
justitiesekreterare: förste handläggaren M. Ferreira,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 22 maj 2012,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
—
Marques Almeida, genom A. Novo, advogada,
—
Portugals regering, genom L. Inez Fernandes och S. Nunes de Almeida, båda i egenskap av ombud,
—
Tysklands regering, genom T. Henze och F. Wannek, båda i egenskap av ombud,
—
Europeiska kommissionen, genom P. Guerra e Andrade, N. Yerrell och G. Braun, samtliga i egenskap av ombud,
och efter att den 5 juli 2012 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3.1 i rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (EGT L 103, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 111) (nedan kallat första direktivet), av artikel 2.1 i rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon (EGT L 8, 1984, s. 17; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 90) (nedan kallat andra direktivet) och av artiklarna 1 och 1a i rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon (EGT L 129, s. 33; svensk specialutgåva, område 13, volym 19, s. 189) (nedan kallat tredje direktivet).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Vítor Hugo Marques Almeida och å andra sidan Companhia de Seguros Fidelidade-Mundial SA (nedan kallat Fidelidade-Mundial), Jorge Manuel da Cunha Carvalheira och Paulo Manuel Carvalheira samt Fundo de Garantia Automóvel, i vilket Vítor Hugo Marques Almeida har yrkat att de sistnämnda ska förpliktas att utge ersättning för de skador han fått i en trafikolycka, på grundval av deras civilrättsliga skadeståndsansvar till följd av trafik med motorfordon.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätten
3
Artikel 3.1 i första direktivet har följande lydelse:
”… varje medlemsstat [skall] vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium skall omfattas av ansvarsförsäkring. Försäkringens omfattning och villkor skall bestämmas inom ramen för dessa åtgärder.”
4
I artikel 2.1 i andra direktivet föreskrivs följande:
”Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att *[bestämmelser eller villkor i försäkringsavtal som utfärdats i enlighet med [artikel 3.1 i första direktivet] inte, såvitt avser tillämpningen av den artikeln, ska tillämpas på ersättningskrav från tredje man som orsakats skador vid en trafikolycka, om dessa] föreskriver att försäkringen inte omfattar fordon som nyttjas eller förs av
—
personer som inte har uttryckligt eller underförstått tillstånd härtill,
—
personer som inte har körkort för det ifrågavarande fordonet, eller
—
personer som bryter mot lagstadgade tekniska föreskrifter rörande fordonets skick och säkerhet.
Bestämmelser eller villkor som avses i [första strecksatsen i] första stycket får dock göras gällande gentemot personer som frivilligt färdats i det fordon som orsakat skadorna, om försäkringsgivaren kan bevisa att dessa personer känt till att fordonet var stulet.
Medlemsstaterna skall kunna avstå från att tillämpa bestämmelserna i första stycket beträffande olyckshändelser som inträffar inom deras territorium, om och i den utsträckning den skadelidande kan erhålla ersättning för skadan från ett socialförsäkringsorgan.” [*Då den svenska översättningen av denna bestämmelse i andra direktivet innehåller felaktigheter, återges i stället i denna del motsvarande lydelse i artikel 13.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG. Övers. anm.]
5
Artikel 1 i tredje direktivet har följande lydelse:
”Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 2.1 andra stycket i [andra direktivet], skall den försäkring som avses i artikel 3.1 i [första direktivet] omfatta ansvarighet för personskador som drabbar alla passagerare med undantag av föraren.
...”
6
I artikel 1a i tredje direktivet, införd genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/14/EG av den 11 maj 2005 om ändring av rådets direktiv 72/166/EEG, 84/5/EEG, 88/357/EEG och 90/232/EEG samt Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG om ansvarsförsäkring för motorfordon (EUT L 149, s. 14), föreskrivs följande:
”Den försäkring som avses i artikel 3.1 i [första direktivet] skall omfatta personskador och sakskador som drabbar fotgängare, cyklister och andra icke-motoriserade trafikanter som, till följd av en olycka där ett motorfordon är inblandat, är berättigade till ersättning i enlighet med nationell civilrätt. Denna artikel skall inte påverka vare sig skadeståndsansvaret eller skadebeloppet.”
Portugisisk rätt
7
Artikel 503.1 i den portugisiska civillagen har följande lydelse:
”Den som utövar den faktiska kontrollen över ett vägtrafikfordon och använder det för egen räkning, även om fordonet förs av annan på den förstnämndes uppdrag, är ansvarig för de skador som de risker som är förknippade med fordonet ger upphov till, även när det inte är i trafik.”
8
I artikel 504.1 i denna civillag föreskrivs följande:
”Ansvar för skador som fordon orsakar gäller i förhållande till tredje man och passagerare.”
9
Artikel 505 i lagen har följande lydelse:
”Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 570 är sådant ansvar som föreskrivs i artikel 503.1 endast uteslutet om den skadelidande eller tredje man har orsakat olyckan eller om det rör sig om ett fall av force majeure som inte har något att göra med fordonets funktion.”
10
I artikel 570 i samma civillag föreskrivs följande:
”1.   När den skadelidande genom oaktsamhet har medverkat till att skadan uppkommit eller förvärrats ankommer det på den behöriga domstolen att, på grundval av graden av oaktsamhet som båda parter har visat och de följder som oaktsamheten fått, pröva huruvida skadeståndet ska utgå med fullt belopp, sättas ned eller till och med nekas.
2.   För det fall skadeståndsansvaret grundas på en oaktsamhetspresumtion medför oaktsamhet hos den skadelidande att skadeståndskyldigheten bortfaller, såvida inte annat föreskrivits.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
11
Den 12 juni 2004 kolliderade ett fordon, i vilket Vítor Hugo Marques Almeida var passagerare, med ett fordon som tillhörde Jorge Manuel da Cunha Carvalheira och kördes av Paulo Manuel Carvalheira.
12
Vítor Hugo Marques Almeida satt i det främre passagerarsätet och använde inte säkerhetsbälte. Vid kollisionen kastades han genom vindrutan, vilket medförde att han fick djupa skärsår i huvudet och ansiktet.
13
Vid tidpunkten för kollisionen hade ägaren till det fordon som Vítor Hugo Marques Almeida färdades i tecknat en ansvarsförsäkring för motorfordon hos Fidelidade-Mundial. Det fanns däremot inget motsvarande försäkringsavtal för det fordon som tillhörde Jorge Manuel da Cunha Carvalheira.
14
Efter olyckan väckte Vítor Hugo Marques Almeida talan vid den behöriga portugisiska domstolen mot Fidelidade-Mundial, Jorge Manuel da Cunha Carvalheira och Paulo Manuel Carvalheira samt Fundo de Garantia Automóvel och yrkade att domstolen skulle förplikta dem att solidariskt utge skadestånd om 65000 euro för de skador som Vítor Hugo Marques Almeida hade lidit till följd av olyckan samt fastställa att de var skadeståndsskyldiga gentemot honom för hans kostnader för eventuella framtida operationer.
15
Talan ogillades på grundval av artikel 570 i den portugisiska civillagen med motiveringen att Vítor Hugo Marques Almeidas skador hade uppkommit till följd av hans egen oaktsamhet. Han hade nämligen inte använt säkerhetsbälte, vilket stred mot artikel 82.1 i den portugisiska väglagen.
16
Vítor Hugo Marques Almeida överklagade avgörandet till Tribunal da Relação de Guimarães.
17
Den hänskjutande domstolen har påpekat att den traditionella uppfattningen i nationell rättspraxis, vilken följdes i det nationella målet, är att om den som lidit skada i en trafikolycka själv har orsakat sina skador medför artiklarna 505 och 570 i den portugisiska civillagen att det strikta ansvar som enligt artikel 503.1 i samma lag annars gäller för den som har den faktiska kontrollen över det berörda fordonet bortfaller.
18
Härav följer enligt den hänskjutande domstolen att om det, under sådana omständigheter som i det nationella målet, styrks att den skadelidande passageraren genom oaktsamhet har orsakat sina skador och det inte kan visas att förarna till de kolliderande motorfordonen var oaktsamma, kan nämnda passagerare inte få skadestånd på grundval av det strikta ansvaret enligt artikel 503.1 i den portugisiska civillagen.
19
Den hänskjutande domstolen anser emellertid att det följer av unionsdomstolens praxis, särskilt av domarna av den 30 juni 2005 i mål C-537/03, Candolin m.fl. (REG 2005, s. I-5745) och av den 19 april 2007 i mål C-356/05, Farrell (REG 2007, s. I-3067) att denna domstol har velat ge ett särskilt skydd till passagerare i fordon som har varit med i en olycka. Domstolen har sålunda slagit fast att sådana bestämmelser i lag och avtal inte ska tillämpas som i en medlemsstat innebär att skyldigheten att utge ersättning till sådana passagerare under vissa omständigheter bortfaller i strid med det första, det andra och det tredje direktivet.
20
Med hänsyn till domstolens praxis hyser Tribunal da Relação de Guimarães tvivel om huruvida de bestämmelser om civilrättsligt skadeståndsansvar som är tillämpliga i målet vid den nationella domstolen är förenliga med relevanta bestämmelser i unionsrätten.
21
Under dessa omständigheter beslutade Tribunal da Relação de Guimarães att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska artikel 3.1 i [första direktivet], artikel 2.1 i [andra direktivet] och artikel 1 och 1a i [tredje direktivet] tolkas så, att de utgör hinder för att det i nationell civilrätt, bland annat genom bestämmelserna i artiklarna 503.1, 504, 505 och 570 i civillagen, föreskrivs att när två fordon kolliderar och inte någon av förarna kan anses ha vållat olyckan genom oaktsamhet, och en passagerare i ett av fordonen åsamkas personskador (den skadelidande som begär ersättning), den skadelidande kan nekas ersättning eller få ett nedsatt belopp på grund av att denne medverkat till skadorna genom att denne under färden suttit på platsen bredvid förarsätet utan att ha burit säkerhetsbälte, vilket är obligatoriskt enligt den nationella lagstiftningen,
—
när det är styrkt att nämnda passagerare vid kollisionen mellan de två fordonen, på grund av kollisionen och på grund av att han inte bar säkerhetsbälte, våldsamt slagit i huvudet i framrutan, som gick sönder, och därvid ådragit sig djupa skärsår i huvudet och ansiktet,
—
med beaktande av att ett av de inblandade fordonen inte var giltigen försäkrat hos ett försäkringsbolag vid tiden för olyckan, varför talan väckts inte bara mot försäkringsbolaget för det andra fordonet, utan även mot ägaren av det oförsäkrade fordonet, föraren av detta fordon och Fundo de Garantia Automóvel, vilka vid strikt ansvar skulle kunna bli solidariskt betalningsskyldiga för ersättningen?”
Prövning av tolkningsfrågan
Inledande anmärkningar
22
Domstolen konstaterar inledningsvis att artikel 1a i tredje direktivet, i dess lydelse enligt direktiv 2005/14, såsom den tyska regeringen har påpekat inte är tillämplig på de faktiska omständigheterna i det nationella målet, vare sig i materiellt eller i tidsmässigt hänseende. För det första avser denna bestämmelse bara rätt till ersättning för skador som drabbar fotgängare, cyklister och andra icke-motoriserade trafikanter. Vítor Hugo Marques Almeida var dock, vid den kollision som orsakade hans skador, passagerare i ett motorfordon.
23
För det andra infördes denna bestämmelse i tredje direktivet genom direktiv 2005/14, som enligt artikel 7 trädde i kraft samma dag som det offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning, närmare bestämt den 11 juni 2005. I artikel 6.1 i samma direktiv föreskrivs att medlemsstaterna var skyldiga att införliva detsamma senast den 11 juni 2007. Den bilolycka som föranledde målet vid den nationella domstolen ägde dock rum den 12 juni 2004.
24
Tolkningsfrågan ska följaktligen anses avse enbart tolkningen av artikel 3.1 i första direktivet, artikel 2.1 i andra direktivet och artikel 1 i tredje direktivet.
Prövning av tolkningsfrågan
25
Den nationella domstolen har ställt tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida artikel 3.1 i första direktivet, artikel 2.1 i andra direktivet och artikel 1 i tredje direktivet ska tolkas så, att de utgör hinder för nationella bestämmelser vilka – i fall då två motorfordon har kolliderat så att passageraren i det ena fordonet har åsamkats personskador och det inte kan styrkas att någon av förarna har varit oaktsam – gör det möjligt att, enbart på grund av att passageraren har medverkat till skadorna, begränsa eller utesluta civilrättsligt skadeståndsansvar för de försäkrade och, följaktligen, ersättning till den skadelidande passageraren från ansvarsförsäkringen för motorfordon.
26
Det framgår av ingressen till både första och andra direktivet att målsättningen med dem dels är att säkerställa fri rörlighet såväl för fordon som är normalt hemmahörande inom unionen som för personer som färdas i dem, dels är att säkerställa att personer som lider skada vid olyckor som orsakas av dessa fordon behandlas på ett likvärdigt sätt, oavsett på vilken plats inom unionen som olyckan inträffat (dom av den 28 mars 1996 i mål C-129/94, Ruiz Bernáldez, REG 1996, s. I-1829, punkt 13, av den 14 september 2000 i mål C-348/98, Mendes Ferreira och Delgado Correia Ferreira, REG 2000, s. I-6711, punkt 24, av den 17 mars 2011 i mål C-484/09, Carvalho Ferreira Santos, REU 2011, s. I-1821, punkt 24, och av den 9 juni 2011 i mål C-409/09, Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, REU 2011, s. I-4955, punkt 23).
27
Första direktivet, såsom det har preciserats och kompletterats genom det andra och det tredje direktivet, medför således en skyldighet för medlemsstaterna att säkerställa att fordon som är normalt hemmahörande inom deras territorium omfattas av ansvarsförsäkring, varvid det har preciserats vilka typer av skador och vilka skadelidande som denna försäkring ska omfatta (domarna i de ovannämnda målen Mendes Ferreira och Delgado Correia Ferreira, punkt 27, Carvalho Ferreira Santos, punkt 27, och Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 24).
28
Det ska emellertid erinras om att frågan om skyldigheten att tillse att den obligatoriska ansvarsförsäkringen omfattar skador som motorfordon har åsamkat tredje man skiljer sig från frågan om i vilken mån dessa skador ska ersättas till följd av den försäkrades civilrättsliga skadeståndsansvar. Den förstnämnda företeelsen regleras och säkerställs nämligen i unionslagstiftningen, medan den sistnämnda företeelsen i huvudsak regleras i nationell rätt (domarna i de ovannämnda målen Carvalho Ferreira Santos, punkt 31 och där angiven rättspraxis, och Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 25).
29
Domstolen har nämligen uttalat att det följer av målsättningen med och lydelsen av det första, det andra och det tredje direktivet att de inte syftar till att harmonisera medlemsstaternas bestämmelser om civilrättsligt skadeståndsansvar, och att medlemsstaterna, enligt det rådande rättsläget i unionsrätten, är fria att bestämma vilket system för civilrättsligt skadeståndsansvar som ska tillämpas vid trafikolyckor (domarna i de ovannämnda målen Carvalho Ferreira Santos, punkt 32 och där angiven rättspraxis, och Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 26).
30
Medlemsstaterna är emellertid skyldiga att säkerställa att det civilrättsliga ansvar för motorfordon som följer av nationell rätt omfattas av en försäkring som överensstämmer med bestämmelserna i de tre ovannämnda direktiven (domarna i de ovannämnda målen Mendes Ferreira och Delgado Correia Ferreira, punkt 29, Farrell, punkt 33, Carvalho Ferreira Santos, punkt 34, och Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 27).
31
Det framgår även av domstolens praxis att medlemsstaterna ska utöva sin behörighet på detta område med iakttagande av unionsrätten och att de nationella bestämmelserna om ersättning vid trafikolyckor inte får medföra att det första, det andra och det tredje direktivet förlorar sin ändamålsenliga verkan (domen i det ovannämnda målet Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 28).
32
Såsom domstolen har preciserat skulle dessa direktiv förlora sin ändamålsenliga verkan om en nationell lagstiftning, som utformats på grundval av allmänna och abstrakta kriterier, innebar att en skadelidande inte hade rätt till ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon eller att en sådan rätt begränsades på ett oproportionerligt sätt, enbart på grund av att den skadelidande medverkat till uppkomsten av skadan. Det är följaktligen endast under särskilda omständigheter och efter en bedömning i det enskilda fallet som nämnda rätt kan begränsas (domen i det ovannämnda målet Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 29).
33
Domstolen har således dragit slutsatsen att artikel 2.1 i andra direktivet och artikel 1 i tredje direktivet utgör hinder för att tillämpa en nationell lagstiftning som gör det möjligt att neka ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon eller att sätta ned en sådan ersättning på ett oproportionerligt sätt enbart på grund av att passageraren har medverkat till den skada han har lidit (se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen Candolin m.fl., punkt 35, och Farrell, punkt 35).
34
I målet vid den nationella domstolen, till skillnad från vad som var fallet i domarna i de ovannämnda målen Candolin m.fl. och Farrell, påverkas emellertid rätten till ersättning för dem som har drabbats av en trafikolycka inte av att omfattningen av ansvarsförsäkringen för motorfordon begränsas genom försäkringsbestämmelser, utan – såsom i de ovannämnda målen Carvalho Ferreira Santos och Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio – av de nationella bestämmelserna om civilrättsligt skadeståndsansvar vid olyckor med motorfordon.
35
Syftet med den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet är nämligen bara att fastställa huruvida, och i så fall i vilken mån, den skadelidande har rätt till skadestånd till följd av den försäkrades civilrättsliga skadeståndsansvar. Syftet är däremot inte att begränsa rätten till ersättning från ansvarsförsäkringen om det fastställs att den försäkrade är civilrättsligt ansvarig.
36
Vidare framgår det av beslutet om hänskjutande att det i artiklarna 503 och 504 i den portugisiska civillagen fastställs ett strikt ansvar vid trafikolyckor, medan det – utan att det påverkar tillämpningen av artikel 570 i samma lag – av artikel 505 i civillagen följer att det strikta ansvaret enligt artikel 503.1 i lagen är uteslutet enbart om den skadelidande eller tredje man har orsakat olyckan eller om det rör sig om ett fall av force majeure. I artikel 570.1 i den portugisiska civillagen preciseras att en skadelidande som har medverkat till att skadan uppkommit eller förvärrats helt eller delvis kan förlora sin rätt till ersättning, beroende på den behöriga domstolens bedömning av den grad av oaktsamhet som respektive part har visat och av de följder som oaktsamheten fått (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 32).
37
Till skillnad från de bestämmelser som var aktuella i de ovannämnda målen Candolin m.fl. respektive Farrell, innebär nämnda lagstiftning således inte, för det fall att den som lidit skada i en trafikolycka – i detta fall en passagerare i ett fordon inblandat i en olycka – har medverkat till sin egen skada, att den skadelidandes rätt till ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkring för motorfordon som omfattar föraren till det fordon som är inblandat i olyckan automatiskt utesluts eller begränsas på ett oproportionerligt sätt (se domarna i de ovannämnda målen Carvalho Ferreira Santos, punkt 43, och Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 34).
38
Med hänsyn till det ovan anförda konstaterar domstolen att den aktuella nationella lagstiftningen inte påverkar det som unionsrätten är tänkt att säkerställa, nämligen att det civilrättsliga skadeståndsansvaret till följd av motorfordonstrafik, vilket fastställs enligt tillämplig nationell rätt, omfattas av en försäkring som är förenlig med det första, det andra och det tredje direktivet (se domarna i de ovannämnda målen Carvalho Ferreira Santos, punkt 44, och Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 34).
39
Härav följer att tolkningsfrågan ska besvaras på följande sätt. Under sådana omständigheter som i det nationella målet ska artikel 3.1 i första direktivet, artikel 2.1 i andra direktivet och artikel 1 i tredje direktivet tolkas så, att de inte utgör hinder för nationella bestämmelser vilka, i fall då två motorfordon har kolliderat så att passageraren i det ena fordonet har åsamkats personskador och det inte kan styrkas att någon av förarna har varit oaktsam, gör det möjligt att begränsa eller utesluta civilrättsligt skadeståndsansvar för de försäkrade.
Rättegångskostnader
40
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:
Under sådana omständigheter som i det nationella målet ska artikel 3.1 i rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet, artikel 2.1 i rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon och artikel 1 i rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon tolkas så, att de inte utgör hinder för nationella bestämmelser vilka, i fall då två motorfordon har kolliderat så att passageraren i det ena fordonet har åsamkats personskador och det inte kan styrkas att någon av förarna har varit oaktsam, gör det möjligt att begränsa eller utesluta civilrättsligt skadeståndsansvar för de försäkrade.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: portugisiska.