FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JEAN RICHARD DE LA TOUR
föredraget den 17 november 2022 (1)
Mål C‑556/21
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
ytterligare deltagare i rättegången
E.N.,
S.S.,
J.Y.
(begäran om förhandsavgörande från Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna))
”Begäran om förhandsavgörande – Asylpolitik – Förordning (EU) nr 604/2013 – Medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd – Kriterier och mekanismer för att fastställa ansvarig medlemsstat – Rättsmedel mot ett beslut om överföring av en asylsökande – Överföringsfrist – Avbrytande av fristen för att verkställa överföringen”
I.      Inledning
1.        Förevarande begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 27.3 och 29 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat.(2)
2.        Begäran har framställts i mål mellan E.N., S.S. och J.Y., vilka ansökt om internationellt skydd, och Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (statssekreterare med ministerlika befogenheter för säkerhets- och justitiefrågor, nedan kallad staatssecretaris), angående staatssecretaris beslut att inte pröva dessa personers ansökningar om internationellt skydd och överföra personerna till andra medlemsstater. Besluten ogiltigförklarades av respektive behörig förstainstansdomstol. Staatssecretaris överklagade dessa domar och yrkade som interimistisk åtgärd bland annat att fristen för överföringen av de personer som ansökt om internationellt skydd skulle avbrytas, vilket beviljades.
3.        Förevarande mål ger domstolen tillfälle att precisera hur den anmodande medlemsstatens frist för att överföra en person som ansökt om internationellt skydd till den ansvariga medlemsstaten ska beräknas.
4.        Detta mål har samband med målet Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Överföringsfrist – Människohandel) (C‑338/21), som rör huruvida den överföringsfrist som föreskrivs i artikel 29.1 i Dublin III‑förordningen (nedan kallad överföringsfristen) avbryts när den berörda personen, parallellt med sin ansökan om internationellt skydd, har lämnat in en ansökan om omprövning av beslutet att inte bevilja ett sådant tidsbegränsat uppehållstillstånd som avses i artikel 8 i direktiv 200[4]/81/EG.(3)
5.        Trots att Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna) i båda målen vill få klarhet i vilka följder ett uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet får för beräkningen av överföringsfristen, skiljer sig de specifika frågorna åt. Det är därför som dessa mål är föremål för separata förslag till avgörande, vilka föredras samma dag.
6.        I förevarande förslag till avgörande resulterar min bedömning i att jag föreslår att domstolen ska slå fast att artiklarna 27.3 och 29 i Dublin III‑förordningen ska tolkas så, att eftersom den anmodande medlemsstaten har valt att tillämpa artikel 27.3 c i denna förordning, och eftersom den person som ansöker om internationellt skydd inte har ansökt om uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet enligt denna bestämmelse, är det inte möjligt för appellationsdomstolen att – under prövningen av målet och på begäran av medlemsstatens behöriga myndighet – meddela ett beslut om interimistiska åtgärder som innebär att överföringsfristen avbryts.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
7.        Enligt artikel 1 i Dublin III‑förordningen fastställs i denna förordning kriterier och mekanismer för att fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som lämnats in i en av medlemsstaterna av en tredjelandsmedborgare eller en statslös person. Skälen 4, 5 och 19 i förordningen har följande lydelse:
”(4)      I slutsatserna från [Europeiska rådets särskilda möte] i Tammerfors [den 15 och 16 oktober 1999] förklarades … att [det gemensamma europeiska asylsystemet] på kort sikt bör omfatta ett tydligt och praktiskt genomförbart sätt att fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en asylansökan.
(5)      En sådan metod bör bygga på objektiva kriterier, som är rättvisa för både medlemsstaterna och de berörda personerna. Den bör särskilt göra det möjligt att snabbt fastställa ansvarig medlemsstat, för att garantera faktisk tillgång till förfarandena för beviljande av internationellt skydd och inte äventyra målet att behandla ansökningar om internationellt skydd snabbt.
…
(19)      För att garantera ett effektivt skydd av den berörda individens rättigheter är det viktigt att fastställa rättssäkerhetsgarantier och rätten till ett effektivt rättsmedel i samband med beslut om överföring till den ansvariga medlemsstaten, särskilt i enlighet med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. För att säkerställa respekten för internationell rätt bör ett effektivt rättsmedel för sådana beslut omfatta prövning såväl av tillämpningen av denna förordning som av den rättsliga och faktiska situationen i den medlemsstat till vilken den sökande överförs.”
8.        I artikel 27.3 och 27.4 i Dublin III‑förordningen föreskrivs följande:
”3.      Vad gäller överklagande av eller ansökan om omprövning av beslut om överföring ska medlemsstaterna i sin nationella rätt föreskriva att
a)      överklagandet eller omprövningen innebär att den berörda personen ska ha rätt att stanna kvar i den berörda medlemsstaten i väntan på resultatet av överklagandet eller omprövningen,
b)      överföringen avbryts automatiskt och avbrytandet upphör efter en viss skälig tidsperiod, under vilken en domstol efter noggrann och minutiös kontroll av begäran ska ha beslutat huruvida suspensiv verkan med anledning av ett överklagande eller en begäran om omprövning ska beviljas, eller
c)      den berörda personen har möjlighet att inom en skälig tidsperiod begära att en domstol avbryter verkställigheten av överföringsbeslutet i väntan på resultatet av överklagandet eller omprövningen. Medlemsstaterna ska säkerställa att det finns ett effektivt rättsmedel genom att avbryta verkställigheten av överföringen till dess att ett beslut har fattats om den första begäran om uppskov. Ett beslut om huruvida verkställandet av överföringsbeslutet ska avbrytas ska fattas inom en skälig tidsperiod, och samtidigt medge en noggrann och minutiös kontroll av begäran om uppskov. Ett beslut om att inte avbryta verkställigheten av överföringsbeslutet ska vara motiverat.
4.      Medlemsstaterna får föreskriva att de behöriga myndigheterna på eget initiativ får besluta att avbryta verkställigheten av överföringsbeslutet i väntan på utfallet av överklagandet eller omprövningen.”
9.        Artikel 29.1 första stycket och 29.2 i denna förordning har följande lydelse:
”1.      Överföringen av sökanden … från den anmodande medlemsstaten till den ansvariga medlemsstaten ska verkställas i enlighet med den anmodande medlemsstatens nationella rätt, efter samråd mellan de berörda medlemsstaterna, så snart det är praktiskt möjligt och senast inom sex månader efter det att framställan från en annan medlemsstat om övertagande eller återtagande av den berörda personen godtogs eller det slutliga beslutet i fråga om överklagande eller omprövning med suspensiv verkan fattades i enlighet med artikel 27.3.
…
2.      Om överföringen inte görs inom tidsfristen på sex månader ska den ansvariga medlemsstaten befrias från sin skyldighet att överta eller återta den berörda personen, varpå ansvaret övergår på den anmodande medlemsstaten. Denna tidsfrist får förlängas till högst ett år om överföringen inte kunnat utföras på grund av att den berörda personen varit frihetsberövad, eller till högst 18 månader om den berörda personen håller sig undan.”
B.      Nederländsk rätt
10.      I artikel 8:81 i Algemene wet bestuursrecht (allmänna förvaltningslagen)(4) av den 4 juni 1992 föreskrivs följande:
”Om ett beslut överklagas till en förvaltningsdomstol eller om det, före ett eventuellt överklagande till förvaltningsdomstolen, begärs omprövning av beslutet …, kan den domare med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder som är eller kan komma att bli behörig i målet rörande huvudsaken på begäran förordna om interimistiska åtgärder om så krävs med hänsyn till behovet av skyndsamhet och de intressen som står på spel.”
11.      I artikel 8:108.1 i denna lag föreskrivs följande:
”Såvitt inte annat föreskrivs i detta avsnitt ska avsnitten 8.1–8.3 i tillämpliga delar gälla för överklaganden …”
III. Bakgrund till de nationella målen och tolkningsfrågan
12.      Den 12 juli 2019, den 7 oktober 2019 och den 22 november 2020 ingav E.N., S.S. och J.Y. var sin ansökan om internationellt skydd i Nederländerna. Staatssecretaris begärde att myndigheterna i andra medlemsstater skulle överta eller återta utlänningarna. Den 27 oktober 2019, den 20 november 2019 och den 19 januari 2021 godtog dessa myndigheter genom uttryckliga beslut eller sitt tysta medgivande nämnda framställningar om övertagande eller återtagande.
13.      Den 9 januari 2020, den 8 februari 2020 och den 16 februari 2021 beslutade staatssecretaris att inte pröva ansökningarna om internationellt skydd med motiveringen att myndigheterna i andra medlemsstater var ansvariga för prövningen av dessa ansökningar och att E.N., S.S. och J.Y. skulle överföras till dessa myndigheter. E.N., S.S. och J.Y. väckte talan om ogiltigförklaring av dessa beslut. Det framgår av de berörda parternas uttalanden vid förhandlingen att de inte begärde uppskov med verkställigheten av dessa beslut i väntan på resultatet av deras överklaganden.(5)
14.      Den 25 februari 2020, den 16 september 2020(6) och den 1 april 2021 upphävde domstolarna i första instans besluten att inte bevilja ansökningarna om internationellt skydd och besluten om överföring samt ålade staatssecretaris att fatta nya beslut avseende de ansökningar om internationellt skydd som ingetts av E.N., S.S. och J.Y.
15.      Staatssecretaris överklagade dessa domar till Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen). Till överklagandena kopplades ansökningar om interimistiska åtgärder som dels syftade till att Staatssecretaris inte skulle behöva fatta ett nytt beslut avseende ansökningarna om internationellt skydd innan överklagandet hade avgjorts, dels syftade till att överföringsfristen skulle avbrytas. Den hänskjutande domstolen biföll dessa ansökningar den 17 mars 2020, den 16 november 2020 och den 28 maj 2021.
16.      Den hänskjutande domstolen har preciserat att den är tvungen att slå fast att överföringsfristen har löpt ut, och att Konungariket Nederländerna således har blivit ansvarigt för prövningen av de ansökningar om internationellt skydd som ingetts av E.N., S.S. och J.Y., om artiklarna 27.3 och 29.1 i Dublin III‑förordningen ska anses utgöra hinder för att under överklagandeförfarandet bifalla en ansökan från staatssecretaris om interimistiska åtgärder i syfte att avbryta överföringsfristen.
17.      Den hänskjutande domstolen har erinrat om att Konungariket Nederländerna har valt att tillämpa artikel 27.3 c i Dublin III‑förordningen, enligt vilken den berörda personen har rätt att inom en skälig tidsperiod begära att en domstol avbryter verkställigheten av överföringsbeslutet i väntan på resultatet av överklagandet eller omprövningen.
18.      Den hänskjutande domstolen anser att en lösning som innebär att artiklarna 27 och 29 i Dublin III‑förordningen utgör hinder för att under överklagandeförfarandet bifalla en begäran från staatssecretaris om interimistiska åtgärder i syfte att avbryta överföringsfristen kan motiveras dels av definitionen av begreppet ”berörd person” i den mening som avses i artikel 27.3 c i förordningen, dels av målet att snabbt fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva ansökan om internationellt skydd.
19.      Den hänskjutande domstolen har emellertid hänvisat till de omständigheter som motiverar slutsatsen att nämnda förordning inte utgör hinder för att under överklagandeförfarandet bifalla en begäran från staatssecretaris om interimistiska åtgärder i syfte att avbryta överföringsfristen.
20.      För det första anser den hänskjutande domstolen att det av domen av den 26 september 2018, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Överklagandets suspensiva verkan),(7) följer att ett direktiv som gör det obligatoriskt att tillhandahålla ett rättsmedel i första instans i princip även tillåter ett överklagande i andra eller tredje instans.
21.      För det andra har den hänskjutande domstolen anfört att även om ett av syftena med Dublin III‑förordningen är att snabbt fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig för en ansökan om internationellt skydd, ska det säkerställas att det finns ett effektivt rättsmedel mot beslut om överföring till den ansvariga medlemsstaten. Den berörda personen skulle i detta avseende kunna föredra att åtnjuta ytterligare rättsligt skydd framför ett snabbt fastställande av ansvarig medlemsstat.
22.      Enligt den hänskjutande domstolen syftar en sådan tolkning till att undvika två oönskade situationer, dels en situation där den berörda personen överförs till den ansvariga medlemsstaten medan prövningen av överklagandet pågår, för att därefter återsändas till den anmodande medlemsstaten om överklagandet bifalls, dels en situation där den berörda personen inte kan överföras till den ansvariga medlemsstaten och fristen för överföring löper ut under tiden överklagandet prövas, så att den anmodande medlemsstaten blir tvungen att behandla ansökan om internationellt skydd, även om den berörda personens överklagande avslogs.
23.      För det tredje anser den hänskjutande domstolen att staatssecretaris även under överklagandeförfarandet har möjlighet att begära att överföringsfristen ska avbrytas. En motsatt lösning skulle riskera att beröva staatssecretaris alla konkreta möjligheter att överklaga, eftersom överföringsfristen inte alltid är tillräcklig för att den domstol som har att pröva målet ska kunna döma i saken.
24.      Mot denna bakgrund beslutade Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen) att vilandeförklara målet och begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen avseende följande fråga:
”Ska artiklarna 27.3 och 29 i [Dublin III‑förordningen] tolkas så, att de – för det fall det enligt den berörda medlemsstatens rättsordning är tillåtet att pröva sådana mål som de som här är aktuella i andra instans – inte utgör hinder för en domstol i andra instans att under prövningen av målet, på begäran av medlemsstatens behöriga myndighet, meddela ett beslut om interimistiska åtgärder som innebär att överföringsfristen avbryts?”
25.      E.N., S.S. och J.Y., den nederländska och den tyska regeringen samt kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden.
26.      Vid en gemensam förhandling med mål C‑338/21, som hölls den 14 juli 2022, hördes E.N., S.S., J.Y., den nederländska regeringen och kommissionen och uppmanades bland annat att besvara domstolens frågor muntligen.
IV.    Bedömning
27.      Genom sin tolkningsfråga vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida artiklarna 27.3 och 29.1 i Dublin III‑förordningen ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en nationell praxis enligt vilken en domstol i andra instans, när det i en medlemsstats rättssystem föreskrivs en andra instans i ett förfarande för överklagande av beslut om överföring eller begäran om omprövning av dessa beslut, enligt nämnda artikel 27.3, under prövningen av målet och på begäran av medlemsstatens behöriga myndighet, får meddela ett beslut om interimistiska åtgärder som innebär att överföringsfristen avbryts.
28.      För att besvara den hänskjutande domstolens frågor ska det framför allt erinras om att Dublin III‑förordningen inte i sig föreskriver någon möjlighet för en nationell domstol att avbryta den sexmånadersfrist som den anmodande medlemsstaten förfogar över för att genomföra överföringen av den person som ansökt om internationellt skydd till den ansvariga medlemsstaten.
29.      I artikel 27.3 i denna förordning föreskrivs däremot en möjlighet för en nationell domstol att antingen ex officio(8) eller på begäran av den berörda personen(9) avbryta verkställigheten av överföringsbeslutet. Det är detta avbrytande som får konsekvenser för beräkningen av överföringsfristen.
30.      Enligt artikel 29.1 i förordningen börjar överföringsfristen nämligen i princip att löpa från och med det att framställan från en annan medlemsstat om övertagande eller återtagande av den berörda personen godtas. Om den berörda personen har överklagat eller begärt omprövning av beslutet om överföring börjar denna frist emellertid att löpa från och med det att det slutliga beslutet i fråga om överklagande eller omprövning med suspensiv verkan fattats i enlighet med artikel 27.3 i samma förordning.
31.      I den sistnämnda bestämmelsen anges tre möjliga sätt att avbryta verkställigheten av beslutet om överföring. Medlemsstaterna kan antingen föreskriva i) att överklagandet av beslutet innebär att den berörda personen ska ha rätt att stanna kvar i den berörda medlemsstaten i väntan på resultatet av överklagandet,(10) vilket innebär att överföringen inte verkställs, ii) att överföringen, efter ett överklagande av beslutet om överföring har ingetts, automatiskt avbryts under en skälig tidsperiod, under vilken en domstol ska besluta huruvida suspensiv verkan ska beviljas,(11) eller iii) att den berörda personen har möjlighet begära att en domstol avbryter verkställigheten av överföringsbeslutet i väntan på resultatet av överklagandet av detta beslut.(12) Av förhållandet mellan artikel 27.3 och artikel 29.1 i Dublin III‑förordningen framgår att det endast är när uppskov med verkställigheten av beslutet om överföring har beviljats i enlighet med något av de tre alternativ som anges i artikel 27.3 i denna förordning som överföringsfristens startpunkt kan senareläggas med stöd av artikel 29.1 i förordningen.
32.      Jag påpekar emellertid att det i artikel 27.3 i Dublin III‑förordningen inte anges att den behöriga myndigheten i den anmodande medlemsstaten får begära uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet, och att Konungariket Nederländerna, bland de tre alternativ för att utverka ett sådant uppskov som anges i denna bestämmelse, har valt att tillämpa det alternativ enligt vilket en person som ansöker om internationellt skydd kan inge ett överklagande för att utverka ett sådant uppskov.(13)
33.      I det nederländska system som är i fråga i de nationella målen föreskrivs emellertid att den behöriga förvaltningsmyndigheten, efter det att ett beslut om överföring har ogiltigförklarats i första instans, kan begära att domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder vid appellationsdomstolen ska förklara att myndigheten inte behöver fatta ett nytt beslut om ansökan om internationellt skydd i väntan på resultatet av överklagandet och fastställa att överföringsfristen ska avbrytas till dess att appellationsdomstolen har avgjort målet, trots att den som ansökt om internationellt skydd inte har begärt uppskov med verkställigheten i första instans, eller inte beviljats ett sådant uppskov.
34.      Eftersom Konungariket Nederländerna har valt att tillämpa artikel 27.3 c i Dublin III‑förordningen och den som ansökt om internationellt skydd inte har begärt uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet i första instans är det således nödvändigt att fastställa huruvida artiklarna 27.3 och 29.1 i Dublin III‑förordningen utgör hinder för en sådan rättspraxis.
35.      Jag erinrar om att bestämmelserna i artiklarna 27.3 och 29 i Dublin III‑förordningen har ett specifikt syfte.
36.      För det första ska förfarandena för övertagande och återtagande genomföras med iakttagande av en rad tvingande tidsfrister, däribland den sexmånadersfrist som den anmodande medlemsstaten har på sig för att överföra den berörda personen till den ansvariga medlemsstaten enligt artikel 29.1 i Dublin III‑förordningen.(14)
37.      Dessa frister tidsfrister bidrar på ett avgörande sätt till uppfyllandet av det mål att snabbt behandla ansökningar om internationellt skydd som anges i skäl 5 i förordningen, genom att säkerställa att dessa förfaranden för övertagande och återtagande genomförs utan onödigt dröjsmål.(15)
38.      För det andra har unionslagstiftaren, vid antagandet av artikel 27.3 i nämnda förordning, haft för avsikt att förstärka de processrättsliga skyddsregler som tillerkänns den som ansöker om internationellt skydd,(16) och närmare bestämt det domstolsskydd som vederbörande åtnjuter enligt artikel 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna.(17)
39.      Det är med andra ord för att ge den berörda personen ett tillräckligt domstolsskydd som denne i artikel 27.3 i Dublin III‑förordningen ges möjlighet att utverka att de behöriga myndigheterna i den anmodande medlemsstaten inte får överföra honom eller henne till en annan medlemsstat.
40.      Som domstolen slog fast i sin dom av den 29 januari 2009, Petrosian,(18) följer det av förhållandet mellan dessa syften att det, för att förena garantin om ett effektivt domstolsskydd för de berörda personerna med iakttagandet av medlemsstaternas tvingande frister, är nödvändigt att kunna skjuta upp beräkningen av fristen för överföring till tidpunkten för det domstolsavgörande som rör huruvida förfarandet är välgrundat och som inte längre kan utgöra hinder för verkställigheten av överföringsbeslutet.
41.      Sedan dess framgår det av rättspraxis att unionslagstiftaren inte har velat offra domstolsskyddet för personer som ansöker om internationellt skydd för att tillgodose kravet på en skyndsam handläggning av deras ansökningar.(19)
42.      Mot bakgrund av det ovan anförda är det enligt min mening lämpligt att erinra om att målet att behandla ansökningar om internationellt skydd snabbt endast får åsidosättas, genom att beräkningen av överföringsfristen skjuts upp, när verkställigheten av överföringsbeslutet har avbrutits i enlighet med de villkor som föreskrivs i artikel 27.3 i Dublin III‑förordningen, i syfte att säkerställa ett tillräckligt domstolsskydd för den som ansöker om internationellt skydd. Det är således endast för denna sökandes skull som det finns rättsmedel mot beslut om överföring och som uppskov med verkställigheten av dessa beslut kan beviljas, vilket får till följd att överföringsfristen avbryts.
43.      Jag anser således att om appellationsdomstolen, på begäran av den behöriga myndigheten i den anmodande medlemsstaten, avbryter verkställigheten av överföringsbeslutet går det inte att garantera personer som ansöker om internationellt skydd ett effektivt domstolsskydd.
44.      I de nationella målen hade E.N., S.S. och J.Y. nämligen i första instans lyckats få överföringsbesluten ogiltigförklarade utan att ha begärt uppskov med verkställigheten av besluten.
45.      I detta avseende kan två påpekanden göras.
46.      För det första, vad gäller ogiltigförklaringen av överföringsbesluten, erinrar jag om att avbrytandet av verkställigheten av överföringsbesluten med stöd av artikel 27.3 i Dublin III‑förordningen är nära, om än inte nödvändigtvis automatiskt, förbundet med ett överklagande av dessa beslut. Det är just på grund av att det finns ett överföringsbeslut som verkställigheten av beslutet kan avbrytas så att den som ansöker om internationellt skydd på ett effektivt sätt kan bestrida beslutet.
47.      Varje fördröjning av beräkningen av den föreskrivna sexmånadersfristen för genomförandet av överföringen kan dessutom endast motiveras med hänvisning till den berörda personens intresse av att en domstol slår fast huruvida överföringsbeslutet är lagenligt.(20)
48.      Eftersom överföringsbesluten har ogiltigförklarats av domstolarna i första instans löper E.N., S.S. och J.Y. inte längre risk att överföras till den ansvariga medlemsstaten så länge överklagandeförfarandet pågår. Det finns ingen risk för att deras domstolsskydd undergrävs, eftersom de kan stanna kvar i den anmodande medlemsstaten och effektivt försvara sina rättigheter vid appellationsdomstolen.
49.      För det andra, vad gäller överklagandets avsaknad av suspensiv verkan har domstolen redan slagit fast att unionslagstiftaren, genom att anta artikel 27.3 i Dublin III‑förordningen, har medgett att medlemsstaterna får besluta att användningen av ett rättsmedel mot ett beslut om överföring inte i sig räcker för att avbryta överföringen, vilken således kan äga rum utan att invänta prövningen av överklagandet, såvida det inte ansökts om att verkställigheten ska avbrytas eller såvida en sådan ansökan har avslagits (21).
50.      Av de uttalanden som ombuden för E.N., J.Y. och S.S gjorde vid förhandlingen framgår att E.N., J.Y. och S.S i samband med sina överklaganden i första instans av de beslut om överföring som fattats mot dem, inte hade yrkat att dessa överklaganden skulle ha suspensiv verkan.(22)
51.      Av detta kan man dra slutsatsen att E.N., J.Y. och S.S. har haft för avsikt att prioritera en skyndsam handläggning av respektive ansökan om internationellt skydd och att det uppskov med verkställigheten av överföringsbesluten som staatssecretaris begärde under överklagandeförfarandet snarare svarar mot den administrativa myndighetens intresse av att fastställa de överföringsbeslut som upphävts i första instans och utverka att verkställigheten av överföringsbesluten avbryts och följaktligen att beräkningen av överföringsfristen skjuts upp.
52.      Jag konstaterar nämligen att det framgår av begäran om förhandsavgörande att de interimistiska åtgärder som beviljats under överklagandeförfarandet och på initiativ av den behöriga nationella myndigheten i huvudsak syftar till att förhindra att överföringsfristen löper ut innan överklagandet ska prövas. Dessa åtgärder har således beviljats enbart till förmån för denna myndighet.
53.      Såsom den nederländska regeringen preciserade vid förhandlingen finns det emellertid inget som hindrar de behöriga nationella myndigheterna från att överföra en person som ansöker om internationellt skydd till den ansvariga medlemsstaten under tiden förfarandet i första instans pågår,(23) eftersom det överklagande som en person som ansöker om internationellt skydd har ingett i första instans inte är kopplat till interimistiska åtgärder som syftar till att avbryta verkställigheten av beslutet om överföring.
54.      Ett sådant scenario skulle visserligen kunna föranleda den anmodande medlemsstaten att överföra en person som ansöker om internationellt skydd till den medlemsstat som godtagit att överta eller återta denne, även om beslutet om överföring därefter upphävs av de behöriga domstolarna i den anmodande medlemsstaten.
55.      Jag påpekar dock att det i artikel 29.3 i Dublin III‑förordningen i ett sådant fall föreskrivs att ”[d]en medlemsstat som genomförde överföringen omedelbart [ska] ta tillbaka den berörda personen”.(24)
56.      Eftersom den anmodande medlemsstaten har valt att tillämpa artikel 27.3 c i Dublin III‑förordningen och den berörda personen inte har ansökt om uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet i första instans, finns det inget hinder för att verkställa detta beslut som motiverar att det som en följd härav är nödvändigt att avbryta överföringsfristen.
57.      Av detta drar jag slutsatsen att det inte finns någon anledning för den anmodande medlemsstaten att avvika från den sexmånadersfrist som föreskrivs i artikel 29.1 i Dublin III‑förordningen, räknat från och med den tidpunkt då den ansvariga medlemsstaten har godtagit framställan om övertagande eller återtagande av den berörda personen, om denna person inte i första instans har ansökt om uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet.
58.      Ett överklagande från de behöriga nationella myndigheterna kan således varken leda till uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet, vilket endast den berörda personen kan begära, eller till att överföringsfristen avbryts.
59.      Det hade varit annorlunda om E.N., J.Y. och S.S. i första instans hade ansökt om och beviljats uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet. Vid ett överklagande som har suspensiv verkan, vilket det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera, skulle nämligen ett sådant beslut om vilandeförklaring kvarstå fram till dess att appellationsdomstolen har meddelat sitt avgörande och fram till dess att överklagandet har avgjorts, oberoende av antalet instanser som föreskrivs i nationell rätt. Det är endast i ett sådant fall som överföringsfristen kan börja löpa från och med tidpunkten för överklagandet av överföringsbeslutet eller omprövningen av detta beslut upphör att ha suspensiv verkan.
60.      En sådan tolkning stöds av artikel 27.3 i Dublin III‑förordningen, i vilken det föreskrivs att en person som ansöker om internationellt skydd får ansöka om uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet i väntan på ”resultatet av överklagandet eller omprövningen” och av artikel 29.1 första stycket i samma förordning, i vilket det föreskrivs att fristen för överföring börjar löpa från och med ”det slutliga beslutet i fråga om överklagande eller omprövning”, när verkställigheten av överföringsbeslutet har avbrutits med stöd av artikel 27.3.
61.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska slå fast att eftersom den anmodande medlemsstaten har valt att tillämpa artikel 27.3 c i Dublin III‑förordningen, och eftersom den person som ansöker om internationellt skydd inte har ansökt om uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet med stöd av denna bestämmelse, är det inte möjligt för appellationsdomstolen att under prövningen av målet och enbart på begäran av den medlemsstatens behöriga myndighet meddela ett beslut om interimistiska åtgärder som innebär att överföringsfristen avbryts.
V.      Förslag till avgörande
62.      Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen ska besvara den fråga som ställts av Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna) på följande sätt:
Artiklarna 27.3 och 29 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat
ska tolkas så,
att eftersom den anmodande medlemsstaten har valt att tillämpa artikel 27.3 c i Dublin III‑förordningen, och eftersom den person som ansöker om internationellt skydd inte har ansökt om uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet med stöd av denna bestämmelse, utgör dessa artiklar hinder för appellationsdomstolen att under prövningen av målet och enbart på begäran av den medlemsstatens behöriga myndighet meddela ett beslut om interimistiska åtgärder som innebär att den överföringsfrist som föreskrivs i artikel 29.1 avbryts.
1      Originalspråk: franska.
2      EUT L 180, 2013, s. 31, nedan kallad Dublin III-förordningen.
3      Rådets direktiv av den 29 april 2004 om uppehållstillstånd till tredjelandsmedborgare som har fallit offer för människohandel eller som har fått hjälp till olaglig invandring och vilka samarbetar med de behöriga myndigheterna (EUT L 261, 2004, s. 19).
4      Stb. 1992, nr 315.
5      S.S. begärde uppskov med verkställigheten av beslutet om överföring, men drog senare tillbaka sin begäran, så att verkställigheten i praktiken inte avbröts för något beslut om överföring.
6      I domen i målet avseende S.S., som också är part i mål C‑338/21, fann domstolen i första instans att Konungariket Nederländernas frist för att genomföra överföringen av denna person redan hade löpt ut.
7      C‑180/17, EU:C:2018:775.
8      Enligt artikel 27.3 a och b i Dublin III-förordningen.
9      Enligt artikel 27.3 c i Dublin III-förordningen.
10      Enligt artikel 27.3 a i Dublin III-förordningen.
11      Enligt artikel 27.3 b i Dublin III-förordningen.
12      Enligt artikel 27.3 c i Dublin III-förordningen.
13      Enligt artikel 27.3 c i Dublin III-förordningen.
14      Se dom av den 13 november 2018, X och X (C‑47/17 och C‑48/17, EU:C:2018:900, punkt 57).
15      Se dom av den 13 november 2018, X och X (C‑47/17 och C‑48/17, EU:C:2018:900, punkt 69).
16      Se dom av den 7 juni 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punkt 57). Se, även, det förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har gett in i någon medlemsstat (KOM(2008) 820 slutlig), som kommissionen lade fram den 3 december 2008, särskilt punkterna 3, 6, 8 och 12.
17      Se dom av den 31 maj 2018, Hassan (C‑647/16, EU:C:2018:368, punkterna 57 och 58).
18      C‑19/08, EU:C:2009:41. Denna dom rör tolkningen av rådets förordning (EG) nr 343/2003 av den 18 februari 2003 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en asylansökan som en medborgare i tredjeland har gett in i någon medlemsstat (EUT L 50, 2003, s. 1), vilken upphävts genom Dublin III-förordningen (se artikel 48 i den förordningen).
19      Se dom av den 14 januari 2021, The International Protection Appeals Tribunal m.fl. (C‑322/19 och C‑385/19, EU:C:2021:11, punkt 88 och där angiven rättspraxis).
20      Se förlag till avgörande från generaladvokaten Pikamäe i de förenade målen Bundesrepublik Deutschland (Administrativ vilandeförklaring av överföringsbeslutet) (C‑245/21 och C‑248/21, EU:C:2022:433, punkt 58).
21      Se dom av den 7 juni 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punkt 59).
22      Se fotnot 5 i förevarande förslag till avgörande.
23      Med undantag för S.S., som även är part i mål C‑338/21. Uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet beviljades nämligen i samband med en ansökan om omprövning av beslutet att inte bevilja ett sådant tidsbegränsat uppehållstillstånd som avses i artikel 8 i direktiv 2004/81.
24      Även om jag, i likhet med generaladvokaten Sharpston i hennes förslag till avgörande i målet Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:579, fotnot 47), medger att denna bestämmelse snarare bör utgöra ett undantag än en regel.