62001C0213
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
PHILIPPE LÉGER
föredraget den 26 november 2002 (
1
)
1.
Detta överklagande är riktat mot Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 20 mars 2001 i målet T. Port mot kommissionen, (
2
) som ligger i linje med domstolens dom av den 10 mars 1998 i de förenade målen T. Port. (
3
)
2.
Det erinras om att Finanzgericht Hamburg (Tyskland) år 1995 hyste tvivel om giltigheten av rådets förordning (EEG) nr 404/93 av den 13 februari 1993 om den gemensamma organisationen av marknaden för bananer. (
4
) Finanzgericht Hamburg beslutade interimistiskt att tills vidare underlåta att tillämpa förordning nr 404/93 och hänskjuta ett antal tolkningsfrågor till domstolen. Genom beslut om interimistiska åtgärder tillät Finanzgericht Hamburg dessutom företaget T. Port GmbH & Co. KG att importera en viss kvantitet bananer till gemenskapen. Den fråga som uppkommer i förevarande mål är huruvida denna kvantitet bananer, som en domstol har fastställt i interimistiskt beslut, kan beaktas vid beräkningen av den referenskvantitet som tilldelas traditionella aktörer med tillämpning av kommissionens förordning (EG) nr 2362/98. (
5
)
I — Tillämpliga bestämmelser
3.
De bestämmelser som är tillämpliga på förevarande tvist kan återges enligt följande. (
6
)
4.
Genom förordning nr 404/93 infördes en gemensam ordning för import av bananer som ersatte de olika nationella ordningarna. Det gjordes därvid åtskillnad mellan ”gemenskapsbananer”, som skördades inom gemenskapen, ”bananer från tredje land”, som inte kom från staterna i Afrika, Västindien och Stilla havet (AVS), ”traditionella AVS-bananer” och ”icke traditionella AVS-bananer”. Traditionella AVS-bananer och icke traditionella AVS-bananer motsvarade de kvantiteter bananer som exporterades av AVS-staterna och som inte överskred respektive överskred de kvantiteter som traditionellt exporterades av var och en av dessa stater såsom kvantiteterna har fastställts i bilagan till förordning nr 404/93.
5.
I förordning nr 404/93 föreskrevs ursprungligen att en årlig tullkvot på 2,2 miljoner ton (nettovikt) skulle öppnas för import av bananer från tredje land och av icke traditionella AVS-bananer.
6.
Genom artikel 19.1 i förordning nr 404/93 fördelades tullkvoten på så sätt att den öppnades med 66,5 procent till den kategori av aktörer som hade salufört bananer från tredje land och/eller icke traditionella AVS-bananer (kategori A), med 30 procent till de aktörer som hade salufört gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer (kategori B) och med 3,5 procent till de aktörer etablerade i gemenskapen som från och med år 1992 hade börjat saluföra andra bananer än gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer (kategori C).
7.
Artikel 19.2 första meningen i förordning nr 404/93 hade följande lydelse:
”På grundval av separata beräkningar för var och en av de kategorier av aktörer som avses i punkt 1... skall varje aktör erhålla importlicenser som grundar sig på de genomsnittliga kvantiteter av bananer som denne har sålt under de tre senaste år för vilka uppgifter finns tillgängliga.”
8.
Denna importordning blev föremål för tvistlösning vid Världshandelsorganisationen (WTO). Genom beslut av den 25 september 1997 fastställde WTO:s tvistlösningsorgan att den gemenskapsrättsliga ordningen för import av bananer i flera avseenden var oförenlig med WTO:s regler.
9.
För att rätta sig efter detta beslut antog rådet förordning (EG) nr 1637/98 av den 20 juli 1998 om ändring av förordning nr 404/93. (
7
) Därefter antog kommissionen förordning nr 2362/98.
10.
Enligt den nya ordningen för import av bananer skulle kvoten inte längre fördelas mellan tre olika kategorier av aktörer. I förordning nr 2362/98 föreskrivs att kvoten bara skall fördelas mellan ”traditionella aktörer” och ”nya aktörer”.
11.
Artikel 4 i förordning nr 2362/98 har således följande lydelse:
”1.
Varje traditionell aktör, som är registrerad i en medlemsstat..., skall för varje år för samtliga de ursprungsländer som anges i bilaga I tilldelas en fast referenskvantitet som fastställs på grundval av de kvantiteter bananer som aktören rent faktiskt har importerat under referensperioden.
2.
För kvantiteter som skall importeras under 1999, inom ramen för tullkvoterna och kvantiteten traditionella AVS-bananer, skall referensperioden utgöras av åren 1994, 1995 och 1996.”
12.
I artikel 5.2 och 5.3 i förordning nr 2362/98 föreskrivs följande:
”2.
Varje aktör skall för att få sin referenskvantitet fastställd, före den 1 juli underrätta de behöriga myndigheterna om följande:
a)
De totala kvantiteter bananer som han rent faktiskt har importerat från de länder som anges i bilaga I under vart och ett av åren under referensperioden.
b)
De stödjande handlingar som avses i punkt 3.
3.
Den faktiska importen skall styrkas
a)
med en kopia av den importlicens som använts för de kvantiteter som övergått till fri omsättning från licensinnehavaren..., och
b)
med ett bevis om att den tull har betalats som gäller den dag då tullformaliteterna vid import fullgjordes...”
II — Bakgrund och förfarandet vid första-instansrätten
13.
Under åren 1989, 1990 och 1991 importerade klaganden små kvantiteter bananer till gemenskapen. Klaganden tilldelades således endast ett mindre antal importlicenser för åren 1993, 1994 och 1995.
14.
Redan år 1994 ansökte klaganden om ytterligare licenser hos de behöriga myndigheterna och väckte vid upprepade tillfällen talan vid de tyska domstolarna.
15.
Mellan den 19 maj och den 28 juni 1995 meddelade sålunda Finanzgericht Hamburg fyra interimistiska beslut. Genom dessa beslut ålades Hauptzollamt Hamburg-Jonas att låta en viss kvantitet bananer som klaganden hade köpt i Ecuador övergå till fri omsättning. Finanzgericht Hamburg ansåg att förordningarna nr 404/93 och (EG) nr 478/95 (
8
) stred mot vissa bestämmelser i Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT). Den nationella domstolen beslutade således att tills vidare underlåta att tillämpa dessa regler och hänskjuta fyra frågor till domstolen för förhandsavgörande. (
9
) Med stöd av dessa interimistiska beslut tilläts klaganden att importera en kvantitet motsvarande 9860571 kilo bananer inom ramen för den årliga tullkvoten, utan importlicens och mot betalning av en tull på 75 ecu per ton.
16.
Bundesfinanzhof (Tyskland) upphävde, genom dom av den 22 augusti 1995, Finanzgericht Hamburgs beslut. Med stöd av denna dom fastställde Hauptzollamt Hamburg-Jonas, genom beslut av den 29 augusti och den 1 september 1995, den tull som klaganden skulle betala till 850 ecu per ton, vilket motsvarar den tullsats som gäller för import av bananer som inte omfattas av den årliga tullkvoten.
17.
Klaganden ingav då nya ansökningar om interimistiska åtgärder till Finanzgericht Hamburg. Genom beslut av den 22 och den 27 september 1995 förordnade denna domstol om uppskov med verkställigheten av Hauptzollamt Hamburg-Jonas beslut, utan att klaganden behövde ställa någon säkerhet. Finanzgericht Hamburg beslutade av samma skäl som anges i dess första beslut att återigen begära förhandsavgöranden beträffande de fyra frågor som den ursprungligen hade ställt. (
10
)
18.
När klagandens referenskvantitet för år 1999 skulle fastställas begärde klaganden att den kvantitet bananer som hade importerats med stöd av Finanzgericht Hamburgs interimistiska beslut skulle beaktas. Efter samråd med kommissionen avslog de tyska myndigheterna emellertid denna begäran.
19.
Det var mot denna bakgrund som klaganden, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 februari 1999, väckte talan med stöd av artiklarna 178 och 215 andra stycket i EG-fördraget (nu artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG). Klaganden yrkade att kommissionen skulle förpliktas att ersätta den skada som den hade vållat klaganden genom att förmå de tyska myndigheterna att inte beakta ett flertal banankvantiteter vid beräkningen av klagandens referenskvantitet för år 1999, och i synnerhet den kvantitet som klaganden hade tillåtits importera med stöd av Finanzgericht Hamburgs interimistiska beslut. (
11
)
20.
Klaganden åberopade tre grunder till stöd för sin talan avseende 1) överträdelse av GATT, Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS) och Avtalet om importlicensförfaranden, som finns i bilaga 1 till WTOavtalet, 2) åsidosättande av principen om likabehandling och 3) åsidosättande av principerna om skydd för äganderätten, om skydd för berättigade förväntningar och om proportionalitet.
III — Den överklagade domen
21.
Under den andra grunden, vilken är den enda som är relevant i förevarande mål, gjorde klaganden gällande att nedsättningen av dess referenskvantitet med den omtvistade kvantiteten, stred mot principen om likabehandling. (
12
)
22.
Klaganden erinrade om att Finanzgericht Hamburg genom sina interimistiska beslut tillät att den omtvistade kvantiteten importerades utan importlicens, under förutsättning att normal tull betalades. Klaganden anser sig ha betalat denna tull. Enligt principen om likabehandling borde den import av bananer som skett med stöd av dessa beslut således medföra samma rättigheter som den som skett med stöd av importlicenser.
23.
Kommissionen genmälde (
13
) att de av domstol fastställda kvantiteterna kan tilldelas som referenskvantiteter på villkor att importtullarna faktiskt har betalats och att importen har skett under referensperioden.
24.
Enligt kommissionen har inte klaganden uppfyllt det första villkoret. Även om Hauptzollamt Hamburg-Jonas fastställde tullskulden för den omtvistade kvantiteten, förordnade nämligen Finanzgericht Hamburg om uppskov med betalningen av denna skuld, utan att klaganden behövde ställa någon säkerhet. Den omtvistade kvantiteten importerades dessutom utan importlicens och omfattades således inte av den årliga tullkvoten. Detta innebar att hel tullsats enligt Gemensamma tulltaxan skulle tas ut på denna kvantitet. Kommissionen kom fram till att den omtvistade kvantiteten inte kunde beaktas vid beräkningen av referenskvantiteten, så länge som denna tull faktiskt inte hade betalats.
25.
Förstainstansrätten underkände klagandens argument i den överklagade domen av följande skäl:
”88.
Vad... avser sökandens argument att den kan göra gällande en kvantitet bananer som Finanzgericht Hamburg har fastställt i interimistiskt beslut, är det tillräckligt att notera att kommissionen har rätt att kräva att den import som kan beaktas som referenskvantitet faktiskt skall ha ägt rum. Den av sökanden åberopade kvantiteten omfattades emellertid inte av tullkvoten, och hel tullsats enligt Gemensamma tulltaxan togs följaktligen ut på denna kvantitet. Genom interimistiskt beslut av Finanzgericht Hamburg beviljades härefter uppskov med betalningen av motsvarande tull. Sökanden har under dessa förhållanden inte rätt att kräva att denna kvantitet skall beaktas vid fastställelsen av dess referenskvantitet. Det ankommer nämligen på sökanden att visa att tullen i fråga faktiskt är betald, vilket den inte har gjort. Förstainstansrätten tillägger i detta hänseende att kommissionen vid förhandlingen hävdade, utan att på denna punkt bli emotsagd, att den informerade de behöriga tyska myndigheterna om att det skulle bli nödvändigt att beakta denna kvantitet, om ovannämnda tull var betald.”
26.
Då förstainstansrätten underkände klagandens övriga grunder, fastställde den att klaganden inte hade bevisat att det hade förekommit ett sådant rättsstridigt handlande som medför att gemenskapen ådrar sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar. Förstainstansrätten ogillade följaktligen skadeståndstalan.
IV — Överklagandet
27.
Klaganden har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 23 maj 2001, överklagat förstainstansrättens dom. Klaganden har yrkat att domstolen skall upphäva den överklagade domen i den del förstainstansrätten underkände klagandens argument rörande den omtvistade kvantiteten.
28.
Trots att ansökan är ganska oklar, förefaller det som om klaganden har anfört två grunder till stöd för sitt överklagande. Den första grunden avser åsidosättande av artikel 5.3 i förordning nr 2362/98. Den andra grunden avser åsidosättande av domstolens rättspraxis avseende de nationella domstolarnas befogenhet att vidta interimistiska åtgärder i tvister om gemenskapsrätten.
29.
Dessa grunder skall prövas efter varandra.
A — Den första grunden
30.
Klaganden har genom sin första grund (
14
) gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 5.3 i förordning nr 2362/98. Klaganden har invänt mot att förstainstansrätten fastställde att det ankommer på klaganden att visa att den tull som gäller för import som inte omfattas av den årliga tullkvoten har betalats.
31.
Klaganden har anfört att det enligt artikel 5.3 b i förordning nr 2362/98 endast krävs bevis för att den tull har betalats ”som gäller den dag då tullformaliteterna vid import fullgjordes”. I förevarande mål var det den tull som Finanzgericht Hamburg hade fastställt som gällde den dag då den omtvistade kvantiteten importerades, det vill säga kvottullsatsen på 75 ecu per ton. Det förhållandet att Bundesfinanzhof därefter upphävde Finanzgericht Hamburgs beslut och att Hauptzollamt Hamburg-Jonas därefter fastställde tullsatsen till 850 ecu per ton saknar betydelse mot bakgrund av lydelsen av artikel 5.3 b i förordning nr 2362/98. Förstainstansrätten borde således ha kommit fram till att betalningen av kvottullsatsen räckte för att låta den omtvistade kvantiteten ingå i referenskvantiteten.
32.
Jag anser, i likhet med kommissionen, att denna grund uppenbarligen saknar fog. Klaganden har inte beaktat det förhållandet att fastställelsen av den tull ”som gäller den dag då tullformaliteterna vid import fullgjordes” kan komma att ifrågasättas. Klaganden har inte heller beaktat principen om att domstolens domar i mål om förhandsavgörande har retroaktiv verkan.
33.
Det är klart att fastställelsen av den ”tull... som gäller den dag då tullformaliteterna vid import fullgjordes” kan komma att ifrågasättas av berörda parter. Ett sådant ifrågasättande kan avse den beräkningsmetod som använts för att fastställa tullsatsen, tolkningen av gemenskapsbestämmelsen eller (som i förevarande mål) bestämmelsens giltighet. I dessa fall är det uppenbart att den exakta tullsatsen för den aktuella importen inte är känd den dag då tullformaliteterna fullgörs. Tullsatsen i fråga blir inte känd förrän det föreligger ett rättskraftigt beslut. Genom detta beslut fastställs således, på ett säkert och slutgiltigt sätt, den tullsats som skulle ha betalats den dag då tullformaliteterna fullgjordes.
34.
Det är även klart att domar i mål om förhandsavgörande enligt rättspraxis i princip har retroaktiv verkan. Domstolen har i domar som rör tolkning fastställt att den tolkning som den gör av en gemenskapsrättslig bestämmelse klargör och preciserar innebörden och räckvidden av denna bestämmelse, såsom den skall eller skulle ha förståtts och tillämpats från och med sitt ikraftträdande. (
15
) Därav följer att en sålunda tolkad bestämmelse kan och skall tillämpas beträffande rättsförhållanden som uppkommit före domen i målet om förhandsavgörande, om villkoren för att väcka talan vid de nationella domstolarna är uppfyllda. Denna princip gäller även domar i mål om förhandsavgörande i vilka giltigheten har prövats. I domen av den 26 april 1994 i målet Roquette Frères (
16
) fastställde domstolen uttryckligen att ”ett förhandsavgörande från domstolen genom vilket en gemenskapsrättsakt har förklarats ogiltig i princip har retroaktiv verkan”. Detta gäller i ännu högre grad om det i ett förfarande för förhandsavgörande inte har framkommit någon omständighet som kan påverka giltigheten av den omtvistade rättsakten.
35.
Klaganden har bortsett från denna princip i sin argumentation.
36.
Det skall erinras om att den kvantitet på 9860571 kilo bananer som klaganden importerade med stöd av Finanzgericht Hamburgs beslut inte omfattades av den årliga tullkvoten. Den enda anledningen till att klaganden tilläts importera denna kvantitet inom ramen för den årliga tullkvoten var att Finanzgericht Hamburg hyste tvivel om huruvida förordningarna nr 404/93 och nr 478/95 var förenliga med bestämmelserna i GATT. Finanzgericht Hamburg fastställde således att den ”tull... som gäller” för den omtvistade importen skulle utgöras av förmånstullsatsen på 75 ecu per ton och inte av tullsatsen på 850 ecu per ton.
37.
I domen i det ovannämnda målet T. Port (
17
) underkände domstolen emellertid Finanzgericht Hamburgs bedömning på den punkten. Som svar på de frågor som den nationella domstolen hade ställt fastställde domstolen att bestämmelserna i GATT inte var tillämpliga i det aktuella fallet och att de därför inte kunde åberopas för att hindra tillämpningen av förordningarna nr 404/93 och nr 478/95.
38.
Följden härav blir enligt principen om att domstolens förhandsavgöranden har retroaktiv verkan att domstolens bedömning medför rättsverkningar från och med den dag då den omtvistade kvantiteten importerades. Detta innebär att den ”tull... som gäller den dag då” den omtvistade kvantiteten importerades var — och borde alltid ha varit — den tull som gäller för import som inte omfattas av den årliga tullkvoten, det vill säga 850 ecu per ton.
39.
Klaganden har i det avseendet hävdat att en nationell domstol kan begränsa verkningarna av domstolens förhandsavgöranden genom att besluta om interimistiska åtgärder. Detta påstående strider uppenbarligen mot rättspraxis, eftersom domstolen anser att den är ensam behörig att tidsbegränsa verkningarna av förhandsavgöranden. (
18
) Såsom kommissionen har betonat (
19
) innebär klagandens påstående ett allvarligt åsidosättande av principerna om gemenskapsrättens företräde och enhetliga tillämpning.
40.
Mot denna bakgrund anser jag det uppenbart att talan inte kan vinna bifall på klagandens första grund.
B — Den andra grunden
41.
Genom den andra grunden (
20
) har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt den rättspraxis som rör de nationella domstolarnas befogenhet att förordna om interimistiska åtgärder i de tvister som rör gemenskapsrätten.
42.
Klaganden har kritiserat förstainstansrätten för att den fastställde att den omtvistade kvantiteten inte hade importerats inom ramen för den årliga tullkvoten. Klaganden har betonat att Finanzgericht Hamburg i sina interimistiska beslut uttryckligen fastställde att denna import skulle omfattas av den årliga tullkvoten. Enligt klaganden var förstainstansrätten skyldig att följa Finanzgericht Hamburgs beslut. Klaganden har nämligen erinrat om att de nationella domstolarna enligt domstolens rättspraxis har befogenhet att tills vidare underlåta att tillämpa en gemenskapsrättsakt. Klaganden har tillagt att det provisoriska rättsliga skydd som enskilda därigenom tillerkänns skulle gå om intet om förstainstansrätten kunde ifrågasätta Finanzgericht Hamburgs beslut.
43.
Jag anser, i likhet med kommissionen, att denna grund uppenbarligen saknar fog.
44.
I domarna i de förenade målen Zuckerfabrik Süderdithmarschen och Zuckerfabrik Soest (
21
) såväl som i målet Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl. I (
22
) fastställde domstolen att de nationella domstolarna har behörighet att besluta att tills vidare inte tillämpa en gemenskapsrättslig förordning vars laglighet är ifrågasatt. De nationella domstolarna kan bevilja uppskov med verkställigheten av en nationell administrativ rättsakt som antagits på grundval av en sådan förordning eller besluta om åtgärder som interimistiskt reglerar tvistiga rättslägen och rättsförhållanden beträffande en nationell administrativ rättsakt som grundas på en sådan gemenskapsrättslig förordning. Denna befogenhet får enligt domstolen emellertid endast utövas på villkor att fyra förutsättningar är uppfyllda. En nationell domstol har enligt de ovannämnda domarna (
23
) endast rätt att bevilja uppskov med verkställigheten eller besluta om interimistiska åtgärder om följande förutsättningar är uppfyllda:
—
Den nationella domstolen skall hysa allvarliga tvivel om gemenskapsrättsaktens giltighet och skall, för det fall domstolen inte redan handlägger frågan om den ifrågasatta rättsaktens giltighet, själv hänskjuta frågan till domstolen.
—
Det skall vara brådskande i den meningen att de interimistiska åtgärderna skall vara nödvändiga för att undvika att den part som yrkar den lider allvarlig och irreparabel skada.
—
Den nationella domstolen skall ta vederbörlig hänsyn till gemenskapens intressen.
—
Den nationella domstolen skall vid bedömningen av dessa förutsättningar beakta domstolens eller förstainstansrättens avgöranden i fråga om förordningens giltighet eller i fråga om liknande interimistiska åtgärder på gemenskapsnivå.
45.
Domstolen har avseende den tredje förutsättningen förklarat att den nationella domstolen är skyldig att beakta gemenskapens intresse av att den omtvistade förordningen inte åsidosätts utan grund. (
24
) Detta innebär att om ett beslut om interimistiska åtgärder kan komma att medföra en ekonomisk risk för gemenskapen, skall den nationella domstolen kunna kräva att sökanden ställer tillräcklig säkerhet, såsom exempelvis en borgensförbindelse eller en deposition. (
25
)
46.
Det är i förevarande mål klart att Finanzgericht Hamburg inte har uppfyllt den tredje förutsättningen. Genom interimistiska beslut tillät den nationella domstolen klaganden att importera den omtvistade kvantiteten inom ramen för den årliga tullkvoten, utan att klaganden behövde ställa någon säkerhet. Den nationella domstolen befriade således klaganden från att betala den tull som gällde enligt den gemenskapsrättsliga lagstiftningen, utan att skydda gemenskapens ekonomiska intressen genom att kräva att säkerhet ställdes eller vidta någon annan liknande åtgärd.
47.
Mot denna bakgrund kan inte klaganden med framgång åberopa de rättigheter som påstås följa av Finanzgericht Hamburgs beslut. (
26
) Eftersom dessa beslut inte uppfyller de förutsättningar som uppställs i rättspraxis, kan de absolut inte medföra att den omtvistade kvantiteten skall ingå i klagandens referenskvantitet.
48.
Jag anser följaktligen att det är uppenbart att talan inte kan vinna bifall på den andra grunden.
V — Förslag till avgörande
49.
Mot bakgrund av vad som ovan angivits, föreslår jag att domstolen skall ogilla talan och förplikta T. Port GmbH & Co. KG att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Dom av den 20 mars 2001 i mål T-52/99, T. Port mot kommissionen (REG 2001, s. II-981) (nedan kallad den överklagade domen).
(
3
)	Dom av den 10 mars 1998 i de förenade milen C-364/95 och C-365/95, T. Port (REG 1998, s. I-1023).
(
4
)	EGT L 47, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 48, s. 129.
(
5
)	Förordning av den 28 oktober 1998 om tillämpningsföreskrifter till rådets förordning nr 404/93 rörande ordningen för import av bananer till gemenskapen (EGT L 293, s. 32).
(
6
)	Se den överklagade domen (punkterna I—11).
(
7
)	(EGT L 210, s. 28).
(
8
)	Kommissionens förordning av den 1 mars 1995 om kompletterande tillämpningsföreskrifter till förordning nr 404/93 om ordningen av tullkvoter för import av bananer till gemenskapen och om ändring av förordning (EEG) nr 1442/93 (EGT L 49, s. 13).
(
9
)	Mål C-182/95, T. Port, avskrivet genom beslut av den 12 mars 2001 (ej publicerat i rättsfallssamlingen).
(
10
)	Domen i de ovannämnda förenade målen C-364/95 och C-365/95, T. Port.
(
11
)	Nedan kallad den omtvistade kvantiteten.
(
12
)	Den överklagade domen (punkterna 70—72).
(
13
)	Ibidem (punkterna 78—80).
(
14
)	Överklagandet (punkt 2).
(
15
)	Se exempelvis dom av den 27 mars 1980 i de förenade målen 66/79_127/79 och 128/79, Salumi m.fl. (REG 1980, s. 1237; svensk specialutgåva, volym 5, s. 163), punkterna 9 och 10, och av den 10 juli 1980 i mål 826/79, Mireco (REG 1980, s. 2559), punkterna 7 och 8.
(
16
)	Dom av den 26 april 1994 i mål C-228/92, Roquette Frères (REG 1994, s. I-1445), punkt 17.
(
17
)	Punkterna 58—67.
(
18
)	Se som exempel på fast rättspraxis domen i det ovannämnda målet Mireco (punkt 9).
(
19
)	Svarsinlagan (punkt 12).
(
20
)	Överklagandet (punkt 3).
(
21
)	Dom av den 21 februari 1991 i de förenade målen C-143/88 och C-92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen och Zuckerfabrik Soest (REG 1991, s. I-413; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-19), punkterna 14—21.
(
22
)	Dom av den 9 november 1995 i mil C-465/93, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl. (REG 1995, s. I-3761), punkterna 19—30.
(
23
)	Domarna i de ovannämnda förenade målen Zuckerfabrik Süderdithmarschen och Zuckerfabrik Soest (punkt 33) samt i det ovannämnda målet Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl. 1 (punkt 51).
(
24
)	Domarna i de ovannämnda förenade målen Zuckerfabrik Süderdithmarschen och Zuckerfabrik Soest (punkt 30) samt i det ovannämnda målet Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl. I (punkt 42).
(
25
)	Domarna i de ovannämnda förenande målen Zuckerfabrik Süderdithmarschen och Zuckerfabrik Soest (punkt 32) samt i det ovannämnda målet Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl. I (punkt 45).
(
26
)	Det går eventuellt att komma fram till denna ståndpunkt enbart med hänvisning till det förhållandet att Bundesfinanzhof upphävde Finanzgericht Hamburgs beslut.