62024CJ0453
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2026. gada 22. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Pamatlēmums 2005/214/TI – Finansiālo sankciju savstarpēja atzīšana – 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts – Neatzīšanas un neizpildes pamats – Attiecīgās personas informēšana par tiesībām apstrīdēt lēmumu un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem – 7. panta 3. punkts – Pienākums apspriesties ar izdevējas valsts kompetento iestādi
Lietā C‑453/24 [Hadenov] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) iesniegusi ar 2024. gada 26. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 26. jūnijā, kriminālprocesā pret
BC,
piedaloties
Sofiyska gradska prokuratura,
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda otrās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši F. Šalīns [F. Schalin], M. Gavalecs [M. Gavalec] un Z. Čehi [Z. Csehi],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Eiropas Komisijas vārdā – M. Wasmeier un I. Zaloguin, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 3. jūlija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 6. pantu un 7. panta 2. punkta g) apakšpunktu un 3. punktu Padomes Pamatlēmumā 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (OV 2005, L 76, 16. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV 2009, L 81, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2005/214”).
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar procesu, ko ierosinājusi Bezirkshauptmannschaft Neusiedl am See (Neizīdles rajona administratīvā iestāde, Austrija; turpmāk tekstā – “BHM”), lai Bulgārijā atzītu un izpildītu finansiālu sankciju, kas Bulgārijas pilsonim BC piemērota Austrijā par autoceļa nodevas nesamaksāšanu.
Atbilstošās tiesību normas
3
Pamatlēmuma 2005/214 1., 2., 4. un 5. apsvērums formulēts šādi:
“(1)
Eiropadome 1999. gada 15. un 16. oktobra sanāksmē Tamperē apstiprināja savstarpējas atzīšanas principu, kam [Eiropas] Savienībā būtu jākļūst par pamatu tiesu iestāžu sadarbībai gan civillietās, gan krimināllietās.
(2)
Savstarpējas atzīšanas princips būtu jāpiemēro attiecībā uz finansiālām sankcijām, ko uzliek tiesu vai administratīvas iestādes, lai veicinātu šādu sankciju izpildi dalībvalstī, kas nav tā valsts, kurā sankcijas ir uzliktas.
[..]
(4)
Šim pamatlēmumam būtu jāattiecas arī uz finansiālām sankcijām, ko piemēro par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem.
(5)
Šajā pamatlēmumā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti Līguma 6. pantā un atspoguļoti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā [..].”
4
Šī pamatlēmuma 1. pantā “Definīcijas” paredzēts:
“Šajā pamatlēmumā:
a)
“lēmums” ir galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju, ja šo lēmumu ir pieņēmusi:
[..]
iii)
izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz darbībām, kas ir sodāmas atbilstīgi izdevējas valsts tiesību aktiem, jo ir pārkāptas tiesību normas, ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās;
[..]
[..].”
5
Minētā pamatlēmuma 4. pantā “Lēmumu pārsūtīšana un vēršanās pie centrālās iestādes” noteikts:
“1.   Lēmumu kopā ar šajā pantā paredzētu apliecību var nosūtīt tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā fiziskai vai juridiskai personai, pret kuru ir izvirzīts [pieņemts] lēmums, ir īpašums vai ienākumi, kurā tai ir pastāvīgā dzīvesvieta vai, juridiskas personas gadījumā, juridiskā adrese.
2.   Apliecība, kuras veidlapa ir dota pielikumā, ir jāparaksta, un tās satura pareizību apstiprina kompetentā iestāde izdevējā valstī.
[..]”
6
Pamatlēmuma 2005/214 6. panta “Lēmumu atzīšana un izpilde” redakcija ir šāda:
“Izpildes valsts kompetentās iestādes atzīst lēmumu, kas nosūtīts saskaņā ar 4. pantu, nepieprasot izpildīt nekādas papildu formalitātes, un tūlīt veic visus tā izpildei vajadzīgos pasākumus, ja vien kompetentā iestāde nenolemj atsaukties uz kādu no 7. pantā paredzētajiem neatzīšanas vai neizpildīšanas iemesliem.”
7
Šī pamatlēmuma 7. pantā “Neatzīšanas un neizpildīšanas iemesli” noteikts:
“1.   Izpildes valsts kompetentās iestādes var atteikties atzīt vai izpildīt lēmumu, ja apliecība, kas paredzēta 4. pantā, nav uzrādīta, ir nepilnīga vai acīm redzami neatbilst lēmumam.
2.   Izpildes valsts kompetentā iestāde arī var atteikties atzīt un izpildīt lēmumu, ja tā konstatē, ka:
[..]
g)
saskaņā ar 4. pantā paredzēto apliecību attiecīgā persona – rakstiskās procedūras gadījumā – saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem nebija personīgi vai ar tā pārstāvja starpniecību, kurš ir kompetents atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem, informēta par savām tiesībām apstrīdēt lēmumu un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem;
[..].
3.   Gadījumos, kas minēti 1. punktā un 2. punkta c), g), i) un j) apakšpunktā, pirms izpildes valsts kompetentā iestāde nolemj pilnīgi vai daļēji neatzīt vai neizpildīt kādu lēmumu, tā apspriežas ar izdevējas valsts kompetento iestādi, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, un attiecīgā gadījumā lūdz tai nekavējoties sniegt jebkādu vajadzīgo informāciju.”
8
Minētā pamatlēmuma 9. panta “Tiesību akti, kas reglamentē izpildi” 1. punktā paredzēts:
“Neskarot šā panta 3. punktu un 10. pantu, šā lēmuma izpildi reglamentē izpildes valsts tiesību akti tādā pašā veidā, kā tie reglamentē izpildes valsts uzliktas finansiālas sankcijas. Tikai izpildes valsts iestādes ir kompetentas lemt par izpildes procedūrām un noteikt visus pasākumus, kas uz tām attiecas, tostarp izpildes izbeigšanas iemeslus.”
9
Pamatlēmuma 12. pants “Izpildes izbeigšana” formulēts šādi:
“1.   Izdevējas valsts kompetentā iestāde nekavējoties informē izpildes valsts kompetento iestādi par jebkuru lēmumu vai pasākumu, sakarā ar kuru lēmums vairs nav izpildāms vai to atsauc no izpildes valsts jebkura cita iemesla dēļ.
2.   Izpildes valsts izbeidz lēmuma izpildi, tiklīdz izdevējas valsts kompetentā iestāde tai ir paziņojusi par šādu lēmumu vai pasākumu.”
10
Pamatlēmuma 2005/214 20. panta “Īstenošana” 3. punktā noteikts:
“Katra dalībvalsts var nepiekrist atzīt vai izpildīt lēmumu, ja 4. pantā minētā apliecība rada aizdomas, ka varētu būt pārkāptas Līguma 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi. Piemēro 7. panta 3. punktā minēto procedūru.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
11
Ar 2023. gada 24. novembra lēmumu BHM Bulgārijas pilsonim BC piemēroja finansiālu sankciju 350 EUR par vairāku 2002. gada 16. jūlijaBundesstraβen Mautgesetz 2002 (Likums par federālo ceļu lietošanas nodevu; BGBl. I, 155/2021) noteikumu pārkāpumiem.
12
BHM vērsās iesniedzējtiesā Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) kā iestādē, kas saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214 ir atbildīga par lēmumu izpildi, lūdzot atzīt un izpildīt 2023. gada 24. novembra lēmumu.
13
No saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 4. pantu izsniegtās apliecības, kura pievienota 2023. gada 24. novembra lēmumam, izriet, ka lieta tika izskatīta rakstiskā procedūrā un ka BC atbilstoši Austrijas tiesību aktiem 2023. gada 28. decembrī personīgi vai ar pilnvarota pārstāvja starpniecību tika informēts par tiesībām apstrīdēt lēmumu un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem. Šajā apliecībā bija precizēts, ka BC noteiktajā termiņā nav apstrīdējis lēmumu un 2023. gada 24. novembra lēmums kļuva galīgs 2024. gada 12. janvārī.
14
Tomēr apliecībā ir ietverta norāde “bez apstiprinājuma par saņemšanu”, kas iesniedzējtiesai rada šaubas, vai šis lēmums faktiski ir ticis izsniegts BC.
15
Iesniedzējtiesa ir arī uzsvērusi, ka lietas materiālos nav nekādu pierādījumu, kas ļautu secināt, ka šāda izsniegšana būtu notikusi. Šī lēmuma atzīšanas un izpildes procedūrā tā šajā ziņā esot noskaidrojusi, ka BC nedzīvo adresē, uz kuru tika nosūtīts minētais lēmums, un nav arī apstiprināts, ka viņš dzīvotu otrā adresē, kas norādīta pašvaldību iestādēm, un ka viņš būtu sazinājies ar tiesas norīkoto advokātu.
16
Iesniedzējtiesa no tā secina, ka BC nedz personīgi, nedz ar pilnvarota pārstāvja starpniecību nebija informēts par 2023. gada 24. novembra lēmumu un par tiesībām apstrīdēt šo lēmumu. Šādos apstākļos iesniedzējtiesas skatījumā tā atbilstoši Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunktam var atteikties atzīt un izpildīt šo lēmumu.
17
Šāda neinformēšana esot arī Pamatlēmuma 2005/214 20. panta 3. punkta pārkāpums.
18
Taču, tā kā šis atteikuma pamats ir fakultatīvs, iesniedzējtiesai praktiski esot izvēles iespēja. Tā var vai nu atteikties atzīt un izpildīt 2023. gada 24. novembra lēmumu, riskējot apdraudēt tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās mehānismu un veicināt nesodāmību, vai arī atzīt un izpildīt šo lēmumu, tādējādi nelabvēlīgi ietekmējot no Savienības tiesībām izrietošās BC tiesības.
19
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa apsver trešo iespēju, proti, sadarboties ar izdevēju iestādi, lai izvērtētu, vai, ņemot vērā to, ka 2023. gada 24. novembra lēmums nebija pienācīgi izsniegts, BC joprojām ir tiesības to apstrīdēt. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa plāno pati izsniegt BC 2023. gada 24. novembra lēmumu, izmantojot Bulgārijas tiesību aktos paredzētos mehānismus, un informēt viņu par termiņu, kādā var apstrīdēt šo lēmumu.
20
Iesniedzējtiesa tomēr nav pārliecināta, ka Pamatlēmumu 2005/214 var interpretēt šādi.
21
Šādos apstākļos Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Vai Pamatlēmuma 2005/214 6. pantā noteiktais pienākums atzīt lēmumus, pamatlēmuma 7. panta 3. punktā noteiktās tiesības apspriesties un nesodāmības novēršanas princips var tikt interpretēti tādējādi, ka tie izpildes iestādei, ja tā ir konstatējusi, ka pastāv fakultatīvs atteikuma pamats saskaņā ar [minētā pamatlēmuma] 7. panta 2. punkta g) apakšpunktu, piešķir tiesības:
1)
atbilstoši [šī pamatlēmuma] 7. panta 3. punktam apspriesties ar lēmējiestādi, lai noteiktu, vai [attiecīgajai] personai joprojām ir iespēja apstrīdēt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija;
2)
apstiprinošas atbildes gadījumā izsniegt [attiecīgajai] personai lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, un informēt to par tiesībām apstrīdēt lēmumu;
3)
sagaidīt varbūtējas pārsūdzības iznākumu un ņemt to vērā, lemjot par lietu pēc būtības?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
22
Komisija apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo pirmais jautājums ir hipotētisks, un tas esot jāpārformulē, lai varētu atbildēt uz otro un trešo jautājumu.
23
Komisijas ieskatā iesniedzējtiesa, iepriekš neizmantodama obligāto apspriešanos ar izdevējas valsts kompetento iestādi, kas paredzēta Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 3. punktā, jau ir konstatējusi, ka pastāv fakultatīvs pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzēts neizpildes pamats.
24
Šajā ziņā jāatgādina, ka LESD 267. pantā noteiktā procedūra ir Tiesas un valstu tiesu sadarbības instruments, ar kuru Tiesa valstu tiesām sniedz vajadzīgos Savienības tiesību interpretācijas elementus, lai atrisinātu izspriežamās lietas. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojums nav konsultatīvu atzinumu sniegšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan vajadzība faktiski atrisināt strīdu (skat. spriedumus, 1965. gada 1. decembris, Schwarze, 16/65, EU:C:1965:117, 1094. lpp.; 1990. gada 18. oktobris, Dzodzi, C‑297/88 un C‑197/89, EU:C:1990:360, 33. punkts, kā arī 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny, C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 44. punkts).
25
Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma skaidri izriet, ka ar pirmo uzdoto jautājumu tā vēlas noskaidrot Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 3. punktā paredzētā pienākuma apspriesties ar izdevējas valsts kompetento iestādi priekšmetu un tvērumu, lai pēc šādas apspriešanās paustu nostāju par pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzētā neatzīšanas un neizpildes pamata iespējamo piemērošanu.
26
No minētā secināms, ka iesniedzējtiesa vēl nav lēmusi par šī fakultatīvā neizpildes pamata piemērošanu un ka – pirms paust nostāju – tā plāno īstenot obligāto apspriešanos ar izdevējas valsts kompetento iestādi. Pirmais jautājums tātad nav hipotētisks.
27
Tādējādi lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par pirmo jautājumu
28
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2005/214 6. pants, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts un 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar pienākumu apspriesties, pirms pieņemt lēmumu, ar kuru atteikts atzīt un izpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, izpildes valsts kompetentajai iestādei – ja ir šaubas, vai attiecīgā persona faktiski ir tikusi informēta par tiesībām apstrīdēt lēmumu, ar ko tai piemērota finansiālā sankcija, un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem, – ir jāvēršas izdevējas valsts kompetentajā iestādē, lai noskaidrotu, vai šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli vēl var izmantot.
29
Vispirms jāatgādina – kā it īpaši izriet no Pamatlēmuma 2005/214 1. un 6. panta, kā arī 1. un 2. apsvēruma –, ka tā mērķis ir ieviest efektīvu mehānismu tādu lēmumu pārrobežu atzīšanai un izpildei, ar kuriem fiziskai vai juridiskai personai tiek piemērota galīgā finansiālā sankcija, jo ir izdarīts kāds no tā 5. pantā uzskaitītajiem pārkāpumiem (spriedums, 2013. gada 14. novembris, Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, 27. punkts).
30
Pamatlēmuma 2005/214 sistēmas pamatā esošais savstarpējās atzīšanas princips atbilstoši tā 6. pantam nozīmē, ka dalībvalstīm principā ir jāatzīst lēmums, ar ko piemērota finansiāla sankcija un kas nosūtīts saskaņā ar šī pamatlēmuma 4. pantu, nepieprasot izpildīt nekādas papildu formalitātes, un tūlīt jāveic visi tā izpildei vajadzīgie pasākumi, un šāda lēmuma atzīšanas vai izpildes atteikuma pamati ir jāinterpretē šauri (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 14. novembris, Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, 29. punkts, un 2021. gada 6. oktobris, LU (Naudas sodu par ceļu satiksmes pārkāpumiem iekasēšana), C‑136/20, EU:C:2021:804, 38. punkts).
31
Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 1. un 2. punktā ir uzskaitīti lēmumu, uz kuriem attiecas šis pamatlēmums, neatzīšanas un neizpildes pamati.
32
It īpaši pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzēts, ka izpildes valsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt un izpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, ja tā konstatē, ka saskaņā ar pamatlēmuma 4. pantā paredzēto apliecību attiecīgā persona rakstiskās procedūras gadījumā atbilstoši izdevējas valsts tiesību aktiem nebija personīgi vai ar tās pārstāvja starpniecību, kurš ir kompetents atbilstīgi valsts tiesību aktiem, informēta par tiesībām apstrīdēt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem.
33
Tādējādi, iekļaujot atsauci uz dalībvalstu tiesību aktiem, Savienības likumdevējs ir atstājis dalībvalstu ziņā lemt par veidu, kādā attiecīgā persona tiek informēta par tiesībām apstrīdēt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem, kā arī brīdi, kad sākas šādi termiņi, ja vien paziņojums ir iedarbīgs un ir nodrošinātas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kā arī tiesību uz aizstāvību īstenošana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde), C‑671/18, EU:C:2019:1054, 35. punkts).
34
Tāpat jānorāda, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 3. pantu tas negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti LES 6. pantā – tas ir iemesls, kura dēļ pamatlēmuma 20. panta 3. punktā ir arī paredzēts, ka izpildes valsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt un izpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, ja ir pārkāptas LES 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi (spriedums, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde), C‑671/18, EU:C:2019:1054, 37. punkts).
35
Šajā ziņā tiesību, kuras tiesību subjekti gūst no Savienības tiesībām, efektīvas aizsardzības tiesā princips, uz ko ir atsauce LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā, ir Savienības tiesību vispārējs princips, kas izriet no dalībvalstīm kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām un atzīts 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. un 13. pantā, un šobrīd ir apstiprināts Pamattiesību hartas 47. pantā (spriedumi, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, 35. punkts, kā arī 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde), C‑671/18, EU:C:2019:1054, 38. punkts).
36
Tiesa ir nospriedusi, ka tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanai nepieciešams, lai attiecīgā persona faktiski un efektīvi būtu saņēmusi lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, proti, lai tas šai personai būtu paziņots apstākļos, kas tai ļauj precīzi uzzināt iemeslus, uz kuriem tas ir balstīts, pieejamos tiesiskās aizsardzības līdzekļus Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta izpratnē un to īstenošanai noteikto termiņu, lai tā varētu efektīvi aizstāvēt savas tiesības un, zinot visus apstākļus, nolemt, vai šādu lēmumu ir lietderīgi apstrīdēt tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, C‑338/20, EU:C:2021:805, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
37
Tādēļ pirms izpildes valsts kompetentā iestāde atzīst un izpilda lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, tai jāpārbauda, vai ir tikusi nodrošināta faktiska un efektīva saņemšana, kā izklāstīts iepriekšējā punktā.
38
Saskaņā ar savstarpējās atzīšanas principu, kas – kā atgādināts šī sprieduma 30. punktā – ir Pamatlēmuma 2005/214 sistēmas pamatā, šīs pārbaudes pamatā ir Pamatlēmuma 2005/214 4. pantā minētajā apliecībā ietvertā informācija.
39
Tomēr, kā secinājumu 50. un 52. punktā būtībā norādījis ģenerāladvokāts, tad, ja šajā apliecībā ir ietvertas pretrunīgas norādes, kas var radīt šaubas par tā lēmuma izsniegšanu, kura atzīšana un izpilde ir lūgta, pirms piemērot pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu izpildes valsts kompetentajai iestādei atbilstoši pamatlēmuma 7. panta 3. punktam ir jāapspriežas ar izdevējas valsts kompetento iestādi. Šīs apspriešanās gaitā izpildes valsts kompetentajai iestādei jāpieprasa informācija, kas ļautu kliedēt neskaidrības par to, vai attiecīgā persona atbilstoši izdevējas valsts tiesību aktiem patiešām ir tikusi informēta par tiesībām apstrīdēt lēmumu un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem.
40
Turklāt, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 56. punktā, termiņš, kādā var apstrīdēt lēmumu, atbilstoši izdevējas valsts tiesību aktiem var sākties tikai dienā, kad lēmums, ar ko piemērota finansiāla sankcija, faktiski paziņots attiecīgajai personai, un kad tā tika informēta par tiesībām apstrīdēt lēmumu un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem. Šādā gadījumā attiecīgās personas neinformēšana var likt apšaubīt šī lēmuma galīgo raksturu.
41
Taču šāda lēmuma atzīšana un izpilde izpildes valstī ir atkarīga no šī lēmuma galīgā rakstura. Pamatlēmuma 2005/214 kontekstā tā 1. panta a) punktā “lēmums” ir definēts kā “galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju”. Tas, ka šajā tiesību normā tiek paģērēts attiecīgā lēmuma “galīgais” raksturs, uzsver īpašo nozīmi, kāda piešķirta attiecīgā lēmuma nepārsūdzamajam raksturam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 25. janvāris, van Vemde, C‑582/15, EU:C:2017:37, 27. punkts). Šie apstākļi apstiprina šī sprieduma 39. punktā sniegto apspriešanās pienākuma interpretāciju.
42
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Pamatlēmuma 2005/214 6. pants, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts un 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar pienākumu apspriesties, pirms pieņemt lēmumu, ar kuru atteikts atzīt un izpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, izpildes valsts kompetentajai iestādei – ja ir šaubas, vai attiecīgā persona faktiski ir tikusi informēta par tiesībām apstrīdēt lēmumu, ar ko tai piemērota finansiālā sankcija, un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem, – ir jāvēršas izdevējas valsts kompetentajā iestādē, lai noskaidrotu, vai šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli vēl var izmantot.
Par otro un trešo jautājumu
43
Ar otro un trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2005/214 6. pants, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts un 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja, apspriežoties ar izdevējas valsts kompetento iestādi, tiek konstatēts, ka attiecīgā persona nav informēta nedz par tiesībām apstrīdēt lēmumu, ar ko tai piemērota finansiāla sankcija, nedz par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem, un ka šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli vēl var izmantot, izpildes valsts kompetentā iestāde var, pirmkārt, nodot šo informāciju attiecīgajai personai un, otrkārt, apturēt tajā sākto atzīšanas un izpildes procedūru līdz brīdim, kad tiks izskatīta pārsūdzība vai būs beidzies šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņš.
44
Pirmām kārtām, par informācijas nodošanu attiecīgajai personai jākonstatē, ka nevienā Pamatlēmuma 2005/214 normā nav precizēts, kuras iestādes kompetencē ir nodrošināt šo informācijas nodošanu. Tomēr no pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunkta, pirmkārt, izriet, ka attiecīgā persona par tiesībām apstrīdēt lēmumu un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem ir jāinformē atbilstoši izdevējas valsts tiesību aktiem.
45
Otrkārt, Pamatlēmuma 2005/214 6. pantā noteikts, ka izpildes valsts kompetentās iestādes atzīst lēmumu, kas nosūtīts saskaņā ar pamatlēmuma 4. pantu, un tūlīt veic visus tā izpildei vajadzīgos pasākumus. Šajā ziņā pamatlēmuma 9. panta 1. punktā paredzēts, ka atzīšanas un izpildes procedūru reglamentē izpildes valsts tiesību akti tādā pašā veidā, kā tie reglamentē minētās valsts piemērotās finansiālās sankcijas, un ka tikai šīs valsts iestādes ir kompetentas lemt par izpildes procedūrām un noteikt visus pasākumus, kas uz tām attiecas, tostarp izpildes izbeigšanas iemeslus.
46
No šīm tiesību normām – kā secinājumu 69. punktā būtībā norādījis ģenerāladvokāts – izriet, ka finansiālās sankcijas piemērošanas posms jānošķir no tās atzīšanas un izpildes posma. Izdevējas valsts iestādēm ir kompetence attiecībā uz pirmo no šiem posmiem, savukārt izpildes valsts iestādēm – uz otro posmu.
47
Tā kā lēmuma, ar kuru piemērota finansiāla sankcija, paziņošana attiecīgajai personai un tās informēšana par tiesībām apstrīdēt šo lēmumu, kā arī par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem ir finansiālās sankcijas piemērošanas posma daļa, šīs darbības ir jāveic izdevējas valsts kompetentajai iestādei. Tādēļ izpildes valsts iestādei saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214 nav nekādas kompetences informēt attiecīgo personu par tiesībām apstrīdēt lēmumu un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem.
48
Otrām kārtām, runājot par iespēju apturēt lēmuma, ar ko piemērota finansiāla sankcija, atzīšanas un izpildes procedūru, izpildes valsts kompetentajai iestādei šādas tiesības Pamatlēmumā 2005/214 nav paredzētas.
49
Tomēr, kā izriet no atbildes uz pirmo prejudiciālo jautājumu, ja, pamatojoties uz pamatlēmuma 7. panta 3. punktu veiktās apspriešanās laikā kļūst zināms, ka attiecīgā persona vēl var apstrīdēt lēmumu, ar ko tai piemērota finansiāla sankcija, atzīšanas un izpildes procedūru nevar turpināt, jo nav galīga lēmuma pamatlēmuma 1. panta a) punkta izpratnē.
50
Šādā gadījumā jaunu atzīšanas un izpildes procedūru varēs sākt vien tad, kad lēmums, ar ko piemērota finansiāla sankcija, būs kļuvis galīgs. Tādēļ izdevējas valsts kompetentajai iestādei, ja tā vēlas izpildīt šo lēmumu dalībvalstī, ir jānosūta jauna apliecība saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 4. pantu, tiklīdz attiecīgā persona, iespējams, būs apstrīdējusi lēmumu un šī pārsūdzība būs izskatīta vai būs beidzies šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņš.
51
Šo interpretāciju apstiprina arī pamatlēmuma 12. panta 1. punkts, kurā izdevējas valsts kompetentajai iestādei noteikts pienākums nekavējoties informēt izpildes valsts kompetento iestādi par jebkuru lēmumu vai pasākumu, kura dēļ lēmums vairs nav izpildāms vai to atsauc no izpildes valsts jebkura cita iemesla dēļ. Saskaņā ar šī panta 2. punktu, kas izteikts īstenības izteiksmes tagadnē, izpildes valstij nav citas izvēles kā vien izbeigt lēmuma izpildi, tiklīdz izdevējas valsts kompetentā iestāde tai ir paziņojusi par šādu lēmumu vai pasākumu.
52
No tā izriet, ka izpildes valsts kompetentā iestāde nevar apturēt lēmuma, ar ko piemērota finansiāla sankcija, atzīšanas un izpildes procedūru līdz brīdim, kad tiks izskatīta pārsūdzība, ko attiecīgā persona var iesniegt par šo lēmumu, vai būs beidzies šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņš.
53
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro un trešo jautājumu jāatbild, ka Pamatlēmuma 2005/214 6. pants, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts un 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja, apspriežoties ar izdevējas valsts kompetento iestādi, tiek konstatēts, ka attiecīgā persona nav informēta nedz par tiesībām apstrīdēt lēmumu, ar ko tai piemērota finansiāla sankcija, nedz par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem, izpildes valsts kompetentā iestāde pati nevar nodot attiecīgajai personai šo informāciju un nevar arī apturēt tajā sākto atzīšanas un izpildes procedūru līdz brīdim, kad tiks izskatīta pārsūdzība vai būs beidzies šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņš. Tieši pretēji – šai iestādei ir pienākums izbeigt šo procedūru.
Par tiesāšanās izdevumiem
54
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
Padomes Pamatlēmuma 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, 6. pants, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts un 3. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
saistībā ar pienākumu apspriesties, pirms pieņemt lēmumu, ar kuru atteikts atzīt un izpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, izpildes valsts kompetentajai iestādei – ja ir šaubas, vai attiecīgā persona faktiski ir tikusi informēta par tiesībām apstrīdēt lēmumu, ar ko tai piemērota finansiālā sankcija, un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem, – ir jāvēršas izdevējas valsts kompetentajā iestādē, lai noskaidrotu, vai šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli vēl var izmantot.
2)
Pamatlēmuma 2005/214, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 6. pants, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts un 3. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
ka tad, ja, apspriežoties ar izdevējas valsts kompetento iestādi, tiek konstatēts, ka attiecīgā persona nav informēta nedz par tiesībām apstrīdēt lēmumu, ar ko tai piemērota finansiāla sankcija, nedz par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem, izpildes valsts kompetentā iestāde pati nevar nodot attiecīgajai personai šo informāciju un nevar arī apturēt tajā sākto atzīšanas un izpildes procedūru līdz brīdim, kad tiks izskatīta pārsūdzība vai būs beidzies šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņš. Tieši pretēji – šai iestādei ir pienākums izbeigt šo procedūru.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.