62013CC0523
ĢENERĀLADVOKĀTA
PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,
sniegti 2014. gada 8. oktobrī (
1
)
Lieta C‑523/13
Walter Larcher
pret
Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd
(Bundessozialgericht (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums — LESD 45. pants — Regulas (EEK) Nr. 1408/71 3. panta 1. punkts — Vecuma pabalsts — Nediskriminācijas princips — Darba ņēmējs, kuram pirms pensionēšanās dalībvalsts piemēro pakāpeniskas priekšlaicīgas pensionēšanās režīmu — Ņemšana vērā, lai saņemtu tiesības uz pabalstiem citā dalībvalstī”
I – Ievads
1.
Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Bundessozialgericht (Federālā Sociālo lietu tiesa, Vācija) vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai vienlīdzīgas attieksmes principam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, ar kuru ir paredzēts, ka vecuma pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposma var piešķirt tikai tad, ja šis priekšlaicīgās pensionēšanās laikposms ir noticis, balstoties uz pensiju piešķirošās dalībvalsts tiesiskā regulējuma normām, nevis balstoties uz tās dalībvalsts tiesību normām, kuras teritorijā ir notikusi priekšlaicīgā pensionēšanās. Otrkārt un apstiprinošas atbildes uz pirmo prejudiciālo jautājumu gadījumā, iesniedzējtiesa jautā, vai vienlīdzīgas attieksmes princips prasa veikt salīdzinošu pārbaudi par nosacījumiem, kādus tiek prasīts izpildīt ar abu attiecīgo dalībvalstu tiesiskā regulējuma normām, un, ja tas tā ir, kādai līdzības vai identitātes pakāpei ir jābūt minēto nosacījumu starpā vai, vispārīgāk, šo abu valstu priekšlaicīgās pensionēšanās režīmu starpā.
2.
Šie jautājumi ir radušies tiesvedībā starp W. Larcher un Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd [Vācijas pensiju apdrošināšanas iestāde]. W. Larcher, Austrijas pilsonis, vairāk nekā 29 gadus strādāja Vācijā, pēc tam viņš atgriezās strādāt Austrijā, kur nolēma, pēc tam, kad viņš bija strādājis darbu uz pilnu slodzi, izmantot tiesības uz pakāpenisku priekšlaicīgo pensionēšanos, samazinot darba laiku par 60 % no normālā darba laika, atbilstoši Austrijas tiesībām (
2
).
3.
Par dažādajiem profesionālās karjeras laikā nostrādātajiem laikposmiem W. Larcher kopš 2006. gada saņem Austrijas pensiju, kuru sauc par “priekšlaicīgo vecuma pensiju par ilglaicīgu iemaksu veikšanu”, un kopš 2009. gada viņš saņem Vācijas pensiju, kuru sauc par “vecuma pensiju, ko saņem ilglaicīgi iemaksu veicēji”. Šīs abas pensijas neveido pamatlietā izskatāmā strīda priekšmetu.
4.
Turpretī strīds pamatlietā attiecas uz vecuma pensiju pēc priekšlaicīgās vecuma pensijas, kuru W. Larcher 2006. gadā lūdza Vācijas iestādēm.
5.
Šo lūgumu Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd noraidīja ar pamatojumu, ka, tā kā pakāpeniskā priekšlaicīgā pensionēšanās ir noritējusi no 2004. gada 1. marta līdz 2006. gada 30. septembrim Austrijā, tā nav notikusi atbilstoši Vācijas normām. Tā kā W. Larcher administratīvā sūdzība tika noraidīta, viņš cēla prasību Vācijas tiesu iestādēs. Viņa prasības tomēr tika noraidītas gan pirmajā, gan apelācijas instancē. Lai noraidītu apelācijas sūdzību, Bayrisches Landessozialgericht (Bavārijas Federālās zemes Sociālo lietu tiesa, Vācija) pamatojās uz faktu, ka prasītājs pamatlietā nav izpildījis nosacījumu attiecībā uz darba laika samazinājumu, kas ir paredzēts Vācijas likumā par pakāpenisku priekšlaicīgo pensionēšanos (Altersteilzeitgesetz) (
3
), proti, ka iepriekš veiktā darba laikam jābūt samazinātam uz pusi, jo W. Larcher samazināja savu darba laiku par 60 %, tātad vairāk nekā par 50 %, kuri tiek prasīti Vācijas tiesiskajā regulējumā.
6.
Pēc tam W. Larcher nolēma celt “Revīzijas” prasību Bundessozialgericht.
7.
Savas prasības pamatojumam viņš apgalvo, ka apelācijas tiesa ir pārkāpusi Vācijas tiesību normas par darba laika samazinājumu, tās interpretējot veidā, kas nav saskanīgs ar Savienības tiesībām. Prasītājs pamatlietā apgalvo, ka apelācijas tiesas veiktā interpretācija esot pretrunā ar diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ un brīvas pārvietošanās principu. Atsaucoties uz spriedumu Öztürk (
4
), W. Larcher uzskata, ka šajā lietā pastāvot netieša nepamatota diskriminācija.
8.
Iesniedzējtiesa toties norāda, ka uz pamatlietā uzdotajiem jautājumiem nevar atbildēt, tikai pamatojoties uz pastāvošo judikatūru. Tā tomēr konstatē, ka tad, ja darba ņēmējs pieņem darba piedāvājumu citā dalībvalstī, ir iespējams, ka pensionēšanās brīdī viņš atradīsies neizdevīgākā stāvoklī atšķirību viņam piemērojamajos tiesiskajos regulējumos dēļ, salīdzinot ar pensionāriem, kuri visu savu profesionālo karjeru ir nostrādājuši vienā dalībvalstī. Iesniedzējtiesa uzskata, ka LESD 45.–48. pantam, kā arī Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulai (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, ar grozījumiem un atjauninājumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006 (
5
), būtu jānovērš migrējošu darbaņēmēju brīvas pārvietošanās šķēršļi. Tā uzskata, ka šajā lietā varētu pastāvēt šāds šķērslis. Visbeidzot, saistībā ar šāda šķēršļa attaisnojuma pārbaudi iesniedzējtiesa vēlas veikt abu attiecīgo dalībvalstu pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās režīmu salīdzinājumu, un šajā ziņā tai ir jautājumi par elementiem, kuri jāņem vērā šādā nolūkā.
9.
Šādos apstākļos Bundessozialgericht nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai ar EKL 39. panta 2. punktā (tagad – LESD 45. panta 2. punkts), un Regulas [Nr. 1408/71] 3. panta 1. punktā paredzēto vienlīdzības principu netiek pieļauta tāda tiesību norma, saskaņā ar kuru vecuma pensijas pēc pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās piešķiršanas priekšnoteikums ir pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās veikšana saskaņā ar šīs dalībvalsts, nevis citas dalībvalsts tiesību aktiem?
2)
Ja tā ir, kādas prasības izvirza EKL 39. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktā paredzētais vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās, kas pabeigta saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, pielīdzināšanu kā priekšnoteikumu tiesībām uz valsts vecuma pensiju?
a)
Vai ir nepieciešama pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās priekšnoteikumu salīdzinoša pārbaude?
b)
Ja tā ir, vai pietiek ar to, ka pakāpeniskā priekšlaicīgā pensionēšanās savas darbības un struktūras ziņā abās dalībvalstīs būtībā ir līdzīga?
c)
Vai tomēr pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās priekšnoteikumiem abās dalībvalstīs ir jābūt identiskiem?”
10.
Par šiem jautājumiem savus rakstveida apsvērumus iesniedza W. Larcher, Vācijas valdība un Eiropas Komisija.
II – Analīze
A – Par pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās režīmiem vispār un par pirmo prejudiciālo jautājumu
11.
Saskaroties ar konstatējumu, ka paātrinās Eiropas iedzīvotāju novecošanās, Eiropas Savienība un dalībvalstis dažādu nodarbinātības stratēģiju, kas ir uzsāktas 2000. gadu (
6
) sākumā, mērķos ir iekļāvušas pasākumus, lai iedrošinātu tā sauktos vecāka gadagājuma darba ņēmējus paildzināt viņu aktīvo dzīvi, šādi vienlaikus mēģinot nodrošināt veselības, sociālā nodrošinājuma, kā arī pensiju sistēmu ilgtspēju (
7
).
12.
Īpaši saistībā ar šo kontekstu noteikts skaits Savienības dalībvalstu ir pieņēmušas pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās režīmus (
8
).
13.
Šiem režīmiem kopīgais ir tas, ka ar tiem, samazinot darba laiku, ir atļauta pakāpeniska pāreja no aktīvās dzīves uz pensiju (
9
). Tādējādi darba ņēmēji, kas ir sasnieguši noteiktu vecumu, var samazināt savu darba laiku, piemēram, pārejot no pilna laika darba uz nepilna laika darbu laikposmā, kas tiem ir atlicis līdz pensijai, un negūtie ienākumi parasti tiek kompensēti ar pensiju vai pabalstiem, kurus piešķir darba devējs vai nodarbinātības fondi (
10
). Dažiem no šiem režīmiem ir arī citi mērķi, piemēram, valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas stabilitāte vai – kā šīs lietas pamatā esošo Vācijas un Austrijas režīmu gadījumā – cīņa pret bezdarbu, jo darba laiks, kuru atbrīvo pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās saņēmējs, ļauj nodarbināt (jaunu) darba meklētāju vai mācekli (
11
).
14.
Vācijā, kur W. Larcher bez panākumiem lūdza tam izmaksāt pensiju pēc pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās, šīs pensijas saņemšana ir pakārtota nosacījumiem, kas ir paredzēti Sociālā nodrošinājuma likuma 4. grāmatas (Sozialgesetzbuch Sechstes Buch, turpmāk tekstā – “SGB VI”) 237. pantā, to vidū ietilpst arī nosacījumi pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās saņemšanai, tostarp nosacījums par iepriekš veiktā nedēļas darba laika samazinājumu par 50 %.
15.
No lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajiem elementiem izriet, pirmkārt, ka W. Larcher atbilst visiem SGB VI 237. pantā paredzētajiem nosacījumiem, izņemot nosacījumu par 50 % darba laika samazinājumu pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā, jo, kā iepriekš norādīts, viņš ir samazinājis savu darba laiku līdz 40 % apmēram saskaņā ar Austrijas tiesisko regulējumu, un, otrkārt, ka citā dalībvalstī notikusi pakāpeniska priekšlaicīgā pensionēšanās nav šķērslis, lai Vācijas sociālās apdrošināšanas kases izmaksātu SGB VI paredzēto pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās pensiju, ja ir izpildīti SGB VI paredzētie nosacījumi.
16.
Pirmā prejudiciālā jautājuma priekšmets ir tieši par to, vai vēl lielākā mērā nekā vienlīdzības attieksmes princips darba ņēmēju brīva pārvietošanās, kā tā ir paredzēta LESD 45. pantā, ir pretrunā tam, ka dalībvalsts, lai piešķirtu pensiju pēc pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās, prasa, lai tiktu izpildīti visi tās tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi, atbilstoši kuriem tiek piešķirtas tiesības uz pensiju.
17.
W. Larcher un Komisija piedāvā uz šo jautājumu atbildēt apstiprinoši, jo šāds tiesiskais regulējums esot kvalificējams kā migrējošu darba ņēmēju netieša diskriminācija un ar to katrā ziņā tie tiekot atturēti no iespējas izmantot pakāpenisko priekšlaicīgo pensionēšanos citās dalībvalstīs. Būtībā, atsaucoties uz spriedumu, kas tika pieņemts lietā Öztürk (EU:C:2004:232), un, vispārīgāk, atsaucoties uz Tiesas judikatūru par faktu asimilāciju, šīs ieinteresētās puses uzskata, ka dalībvalsts, nepārkāpjot tiesības uz brīvu pārvietošanos, nevar prasīt, ka, lai migrējošam darba ņēmējam piešķirtu pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās, nosacījumiem, ar kuriem citā dalībvalstī tiek regulēta pakāpeniska priekšlaicīgā pensionēšanās, ir jābūt noteiktiem identiski tās dalībvalsts nosacījumiem, kurā tiek lūgts piešķirt pensiju.
18.
Toties Vācijas valdība vispirms atgādina, ka darba ņēmējam, kurš izmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, ir jāņem vērā neērtības, kādas rodas no atšķirībām dalībvalstu sociālā nodrošinājuma regulējumos. Tā tomēr uzskata, ka saistībā ar pensijas saņemšanu dalībvalstij nebūtu uzreiz jāizslēdz, ka pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposms varētu tikt pavadīts citā dalībvalstī, kurā arī pastāv šāds pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās režīms. Šādā gadījumā darba ņēmējam ir jābūt dotai iespējai izpildīt nosacījumus, kurus prasa dalībvalsts, kurā viņš lūdz saņemt pensiju.
19.
Es uzskatu, ka ir jāierobežo atbilde, kāda ir jāsniedz par attiecībām starp pamatlietas strīdīgo situāciju, proti, SGB VI 237. pantā paredzēto darba laika samazinājumu par 50 %, un darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, jo šī situācija, manuprāt, ir kvalificējama kā šķērslis šai brīvībai un tā ir jāatzīst par nesamērīgu ar Vācijas likumdevēja noteiktajiem mērķiem.
20.
Iesākumā, pretēji tam, ko apgalvo W. Larcher un Komisija, pirmo prejudiciālo jautājumu, manuprāt, nevar atrisināt, piemērojot judikatūru par faktu asimilāciju, it īpaši, kā tā izriet no sprieduma Öztürk (EU:C:2004:232).
21.
Ar šo judikatūru attīstītais faktu asimilācijas koncepts nozīmē galvenokārt, ka situācija, kas ir izcēlusies vienā dalībvalstī, tiek novērtēta tādā pašā veidā kā tad, ja tā būtu notikusi tajā dalībvalstī, kurā tai ir jārada sekas (
12
).
22.
Ar šo judikatūru, kura galvenokārt ir attīstīta saistībā ar LESD 45. panta un/vai Regulas Nr. 1408/71 interpretāciju, principā ir noteikts pienākums katrai dalībvalstij, kura sociālo pabalstu saņemšanai paredz nosacījumu, ka darba ņēmējam noteiktu laiku ir jābūt apdrošinātam vai jāpavada cits atsauces periods vienīgi tās teritorijā, ir jāatzīst ekvivalenti laikposmi, kurus šis pats darba ņēmējs ir pavadījis citu dalībvalstu teritorijā.
23.
Tieši tāds bija risinājums, pie kāda nonāca Tiesa iepriekš minētajā lietā Öztürk. Šajā lietā Tiesa uzskatīja, ka dalībvalsts, minētajā gadījumā – Austrijas Republika, tiesību uz priekšlaicīgu pensiju bezdarba dēļ saņemšanu nevar pakļaut nosacījumam, ka ieinteresētajai personai (attiecīgajā gadījumā – darba ņēmējam ar Turcijas pilsonību, kas daļēji strādāja Austrijā un Vācijā, pirms viņš kļuva par bezdarbnieku šajā pēdējā minētajā dalībvalstī) noteiktu laikposmu pirms lūguma pensionēties ir jābūt saņēmušai bezdarbnieka pabalstus vienīgi pirmajā minētajā dalībvalstī (
13
).
24.
Tāpat Tiesa ir lēmusi, ka darba ņēmēju brīvai kustībai ir pretrunā tas, ka dalībvalsts tiesiskajā regulējumā, kurā ar dažiem nosacījumiem ir atļauts pagarināt atsauces periodu, lai piešķirtu invaliditātes pensiju, nav paredzēta pagarināšanas iespēja tad, ja fakti vai apstākļi, kuri atbilst tiem, kuru gadījumā pagarināšana ir atļauta, rodas citā dalībvalstī (
14
) vai arī ja dalībvalsts atsaka pensiju tiesību piešķiršanai ņemt vērā nostrādātos laikposmus, kurus persona, kurai tiek piemērota speciāla ierēdņu kārtība vai tiem pielīdzināta personāla kārtība (attiecīgajā lietā tas bija Grieķijas publiskā sektora mediķis, kam tika piemērota speciālā kārtība atbilstoši Regulai Nr. 1408/71), ir nostrādājusi citas dalībvalsts publiskajās veselības iestādēs, kaut arī valsts tiesiskajā regulējumā ir atļauts ņemt vērā šādus laikposmus, ja tie ir nostrādāti valsts teritorijā analogās veselības iestādēs (
15
).
25.
Tiesa turklāt vairākos gadījumos ir uzskatījusi, ka līgumiem ir pretējs fakts, ka dalībvalsts saistībā ar vecuma pensijas tiesībām neņem vērā laikposmus, kuri ir tikuši veltīti bērna audzināšanai citā dalībvalstī, tā, it kā šie laikposmi būtu tikuši pavadīti pirmās dalībvalsts teritorijā (
16
).
26.
Šī judikatūrā ieņemtā nostāja varētu tikt piemērota pamatlietai tad, ja, piemēram, tā attiektos uz gadījumu, kad W. Larcher, neraugoties uz to, ka viņš būtu izpildījis visus Vācijas tiesiskajā regulējumā paredzētos nosacījumus, ieskaitot nosacījumu par darba laika samazināšanu 50 % apmērā, tiktu atteikts piešķirt vecuma pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās tādēļ, ka pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposms nav ticis pavadīts Vācijas teritorijā.
27.
Tomēr, kā es to jau uzsvēru iepriekš, vismaz formāli Vācijas tiesiskajā regulējumā, pirmkārt, nav prasīts, ka, lai saņemtu tiesības uz pensiju, pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmam ir jābūt pavadītam Vācijā, un, otrkārt, W. Larcher nav izpildījis nosacījumu, kas ir paredzēts Vācijas tiesiskajā regulējumā, samazināt savu darba laiku par 50 % pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā, ko viņš pavadīja Austrijā.
28.
Galvenais jautājums, kas rodas šajā lietā, tātad neattiecas uz tādu vienā dalībvalstī notikušu situāciju vai apstākļu asimilāciju, it kā šīs situācijas un apstākļi būtu norisinājušies tās dalībvalsts teritorijā, kurā tiek lūgts piešķirt sociālo pabalstu, lai izpildītu minētās dalībvalsts tiesiskajā regulējumā paredzētos nosacījumus.
29.
Šis jautājums drīzāk attiecas uz iespējamu dalībvalsts pienākumu saistībā ar pensijas piešķiršanu pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposma kā salīdzināmus ar šajā dalībvalstī paredzētajiem nosacījumiem atzīt tos tiesiskos nosacījumus, kādi ir noteikti citā dalībvalstī, atbilstoši kuriem var tikt pavadīts tāds pats pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposms.
30.
Citiem vārdiem, iesniedzējtiesai ir jautājums nevis par faktisku situāciju asimilāciju, bet gan par juridisku nosacījumu salīdzināšanu.
31.
Pēc precizējuma par iepriekš minēto ir acīmredzams, ka šajā lietā vecuma pensija pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās ir vecuma pabalsts Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē un, kā to ir atzinusi Tiesa, ja nav saskaņošanas Savienības līmenī, tad katras dalībvalsts tiesību aktos ir jāparedz nosacījumi pabalstu piešķiršanai sociālās apdrošināšanas jomā (
17
).
32.
Tomēr šī kompetence ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības, it īpaši normas par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (
18
).
33.
Tātad ir jāpārbauda, vai Vācijas tiesiskajā regulējumā paredzētais nosacījums, ka pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā, kas pavadīts citā dalībvalstī, nevis Vācijas Federatīvajā Republikā, darba ņēmējam ir jāsamazina savs darba laiks par 50 %, lai saņemtu vecuma pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās šajā pēdējā dalībvalstī, nav nesaderīgs ar LESD 45. pantu, ievērojot, ka šis nosacījums ir piemērojams neatkarīgi no skartā darba ņēmēja pilsonības.
34.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru noteikumi, kuri traucē vai attur kādas dalībvalsts pilsoni atstāt savu izcelsmes valsti un tādējādi īstenot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, ir šīs brīvības ierobežojums, pat ja tie ir piemērojami neatkarīgi no attiecīgo darba ņēmēju pilsonības (
19
).
35.
Taisnība, kā to aizstāv Vācijas valdība, atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu von Chamier-Glisczinski, ka pašreizējā Savienības tiesību attīstības pakāpē darba ņēmēju brīvas pārvietošanās tiesības nesniedzas līdz vienkāršām atšķirībām tiesisko regulējumu par sociālo nodrošinājumu starpā un no tām izrietošās neērtības ir jāpacieš personām, kas ir nolēmušas izmantot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos (
20
).
36.
Tomēr šī lieta ir atšķirīga no tās, kurā tika pieņemts iepriekš minētais spriedums von Chamier-Glisczinski.
37.
Tik tiešām, minētajā lietā Tiesa konstatēja, ka, pirmkārt, situācija, kādā bija von Chamier-Glisczinski k‑dze, pirmām kārtām, izrietēja no divu sociālā nodrošinājuma tiesisko regulējumu kombinētas piemērošanas tajā ziņā, ka šī Vācijas pilsone, kura uzturējās Austrijā, Vācijas iestādēm lūdza atkarīgas personas pabalstu natūrā, jo šāda pabalsta Austrijā nebija, un, otrkārt, šī situācija būtu citādāka, ja Austrijas tiesiskajā regulējumā būtu radīta iespēja piešķirt šādu pabalstu natūrā tādējādi, ka Austrijas iestādes būtu piešķīrušas šo pabalstu ieinteresētajai personai (
21
).
38.
Šajā lietā turpretī ne tikai nepastāv tādi no lietas materiāliem izrietoši elementi, no kuriem varētu secināt, ka W. Larcher ir lūdzis Vācijas iestādēm izmaksāt pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās ar pamatojumu, ka šāda veida pensija Austrijā nepastāv, bet arī nekas neliecina par to, ka W. Larcher situācija būtu bijusi atšķirīga, ja būtu izdarīti grozījumi Vācijas tiesiskajā regulējumā.
39.
Patiesībā strīdīgais stāvoklis, proti, darba laika samazināšana par 50 % pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā, neattiecas tik daudz uz koordinācijas jautājumiem vai atšķirībām sociālā nodrošinājuma attiecībā uz vecuma pabalstiem tiesiskajos regulējumos kā uz pārejošas profesionālās darbības veikšanu pirms pensionēšanās sākuma.
40.
Attiecībā uz nosacījumiem par profesionālās darbības veikšanu Tiesa jau ir lēmusi, ka šķēršļi, nevis vienkāršas neērtības darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai ir tādas valsts tiesiskā regulējuma normas, “no kurām ir atkarīga darba ņēmēju piekļuve darba tirgum” (
22
), tostarp normas, kas attiecas uz šīs darbības veikšanas nosacījumiem (
23
).
41.
Šajā lietā ir maz ticams, ka valsts pasākums, ar kuru noteikts, ka darba ņēmējam ir jāveic sava profesionālā darbība, strādājot pusi no iepriekšējā darba laika, lai saņemtu pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās, būtu kvalificējams gan kā šīs darbības veikšanas nosacījums, gan, it īpaši attiecībā uz veca gadagājuma darba ņēmējiem, kā nosacījums, lai piekļūtu un paliktu darba tirgū.
42.
Šis pasākums tātad var ietilpt šķēršļa jēdzienā LESD 45. panta izpratnē, kā to ir interpretējusi Tiesa.
43.
Manuprāt, šis pasākums var būt kvalificējams kā šķērslis darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai.
44.
Persona, kas, tāpat kā W. Larcher, Vācijā ir pavadījusi lielāko daļu savas profesionālās karjeras un kas vēlētos saņemt pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās, tiktu atturēta pamest šo dalībvalsti, ja viņa varētu īstenot pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmu, tikai samazinot savu darba laiku par 50 %, tādējādi tai nebūtu iespējas atbildēt uz darba piedāvājumiem, pat ja tie būtu labāk atalgoti, citās dalībvalstīs, kur pastāv līdzīgs režīms, taču kurās, kā Austrijā, nosacījums par darba laika samazinājumu pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā var tiesiski variēt no 40 % līdz 60 % no parastā darba laika.
45.
Tādā pašā veidā strīdīgais nosacījums varētu atturēt darba devēju, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, nevis Vācijas Federatīvajā Republikā, kurā ir spēkā pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās režīms, pieņemt darbā šīs pēdējās dalībvalsts pilsoni atbilstoši tādiem nosacījumiem par darba laika samazinājumu, kuri atšķiras no tiem, kādi tiek prasīti Vācijā.
46.
Tātad ir jāpārbauda, vai saskaņā ar Tiesas judikatūru šāds šķērslis tomēr var tikt attaisnots ar vispārējo interešu mērķi, ņemot vērā, ka tā piemērošanai jābūt atbilstošai paredzētā mērķa sasniegšanai un tā nevar pārsniegt to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (
24
).
47.
Kā es to jau esmu uzsvēris šo secinājumu 13. punktā un kā to ir uzsvērusi Vācijas valdība savos rakstveida apsvērumos, darba laika samazināšana par 50 % pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā ir domāta, pirmkārt, lai ļautu darba ņēmējam pāriet uz pensiju, un, otrkārt, tās mērķis ir veicināt bezdarbnieku vai mācekļu nodarbināšanu laikā, kuru atbrīvo persona, kurai tiek piemērots pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās režīms.
48.
Pati par sevi tiekšanās uz abiem šiem mērķiem nav kritizējama. It īpaši attiecībā uz darbā pieņemšanas veicināšanu Tiesa ir atzinusi, ka tas ir leģitīms sociālās politikas mērķis (
25
).
49.
Turpretī, neesot vajadzībai novērtēt strīdīgā stāvokļa piemērotību sasniegt nospraustos mērķus, ir jākonstatē, ka šis nosacījums nav samērīgs, kā to arī pieļauj Vācijas valdība savos rakstveida apsvērumos.
50.
Tādā situācijā kā pamatlietā stingra nosacījuma par darba laika samazinājumu 50 % apmērā piemērošana galu galā nozīmē pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās aizliegumu citā dalībvalstī, ja tiek atbrīvoti vairāk nekā 50 % iepriekšējā darba laika, kas ļautu pieņemt darbā jaunu bezdarbnieku vai mācekli, kā arī apmierinātu pārējos nosacījumus, kuri tiek prasīti Vācijas tiesiskajā regulējumā, lai saņemtu “pensijas maksājumus pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās”.
51.
Tādējādi, kā to norāda gan iesniedzējtiesa, gan Vācijas valdība savos rakstveida apsvērumos, šādā gadījumā Vācijas likumdevēja mērķis tātad ir vienlīdz sasniegts ar darba laika samazinājumu 60 % apmērā, jo tādējādi tiek atbrīvota vēl lielāka darbavietas daļa (
26
).
52.
Vācijas tiesiskajā regulējumā prasītais nosacījums par 50 % samazinājumu no darba laika, kuru pamatlietā strikti piemēro gan Vācijas administratīvās iestādes, gan pirmās instances un apelācijas tiesas, manuprāt, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu sociālās politikas mērķi, kas izpaužas kā jaunu bezdarbnieku vai mācekļu darbā pieņemšanas veicināšana laikā, kuru ir atbrīvojusi persona, kas izmanto pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās režīmu.
53.
Turklāt fakts, ka dalībvalstij, ievērojot šādi nospraustu sociālās politikas mērķi, piemērojot Savienības tiesības, ir jāpieļauj darba laika samazināšana, kas pārsniedz 50 %, pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā, kurš tiek pavadīts citā dalībvalstī, nerada smagas sekas budžetam (
27
).
54.
Taisnība, ka dalībvalstīs, kas ir ieviesušas pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās režīmu, tāds algas zaudējums personai, kura izmanto šo režīmu un ir samazinājusi savu darba laiku, kuru kompensē vai nu tieši valsts iestādes, vai arī darba devējs, kurš toties atkal vienmēr saņem valsts maksājumus dažādos veidos, rada papildu izdevumus (
28
).
55.
Tomēr Austrijā notikušajā pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā W. Larcher piešķirtā algas kompensācija, tostarp, protams, papildu darba laika samazinājums par 10 %, salīdzinot ar to, kāds tiek prasīts Vācijā, tika pilnībā segts nevis no Vācijas Federatīvās Republikas, bet gan no Austrijas Republikas līdzekļiem. Turklāt šis darba laika papildu samazinājums par 10 % būtiski neietekmē pensijas apmēru, kas jāmaksā pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensijas, kuru maksājušas Vācijas iestādes, salīdzinot ar apmēru, kāds būtu jāmaksā darba ņēmējam, kurš būtu samazinājis savu darba laiku par 50 % pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā Vācijas teritorijā vai citas dalībvalsts, tādas kā Austrijas Republika, teritorijā.
56.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es iesaku uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt tādējādi, ka LESD 45. pantam ir pretrunā tas, ka dalībvalsts pensijas izmaksu pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensijas pakļauj nosacījumam, ka pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā darba ņēmējam ir jāsamazina savs darba laiks par 50 %, ciktāl, ņemot vērā mērķi veicināt jaunu bezdarbnieku vai mācekļu pieņemšanu darbā, apjomīgāka darba laika samazināšana, kas ir tiesiski veikta saistībā ar pakāpenisku priekšlaicīgo pensionēšanos citas dalībvalsts teritorijā, automātiski nozīmē atteikumu tiesībām saņemt minētās pensijas izmaksu.
B – Par otro prejudiciālo jautājumu
57.
Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, lai tiktu ievērots vienlīdzīgas attieksmes princips, ir jāveic salīdzinoša nosacījumu, kādi ir paredzēti abu attiecīgo dalībvalstu tiesiskajos regulējumos attiecībā uz pakāpenisko priekšlaicīgo pensionēšanos, pārbaude. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa jautā, kāda ir līdzības vai identitātes pakāpe, kādai jāpastāv minēto nosacījumu starpā vai, vispārīgāk, šo abu dalībvalstu pakāpenisko priekšlaicīgo pensionēšanās režīmu starpā.
58.
Atbilde uz šo jautājumu man nešķiet katrā ziņā nepieciešama, ņemot vērā atbildi, kuru es esmu sniedzis uz pirmo prejudiciālo jautājumu, kura jau ir juridiski pietiekama, lai iesniedzējtiesa varētu galīgi atrisināt strīdu pamatlietā.
59.
Pakārtoti, atbildē uz pirmo jautājumu jau ir sniegti vairāki elementi, kuri vismaz daļēji ļauj atbildēt uz otro jautājumu.
60.
Kā izriet no iepriekšējā izklāsta, manuprāt, ir jāveic salīdzinoša pārbaude par nosacījumiem, kādi ir paredzēti abu attiecīgo dalībvalstu tiesiskajos regulējumos, atbilstoši mērķim vai mērķiem, kādus ir nospraudusi dalībvalsts, kurā tiek lūgts piešķirt pakāpenisko priekšlaicīgo pensiju.
61.
Nostāja, kuru iesniedzējtiesā aizstāv W. Larcher un kuru tā pamatoti noraida, un atbilstoši kurai būtībā dalībvalstij, kurā tiek lūgts piešķirt pakāpenisko priekšlaicīgo pensiju, automātiski būtu jāatzīst nosacījumi, kādos pakāpeniskā priekšlaicīgā pensionēšanās ir notikusi citā dalībvalstī, nevar tikt atzīta par pamatotu.
62.
Ar šādu priekšlikumu ne tikai tiktu atstāts novārtā fakts, ka dalībvalstīm joprojām ir kompetence paredzēt nosacījumus sociālo pabalstu izmaksāšanai, tajā turklāt slēpjas ievērojami “forum shopping” riski, jo tas ļautu Savienības pilsoņiem vienā viņu izvēlētā dalībvalstī pavadīt pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmu, toties valstij, uz kuru gulstas pienākums izmaksāt pensiju pēc šī laikposma beigām, nebūtu iespējas atteikt izmaksāt šādu pensiju.
63.
No atbildes, kas ir sniegta uz pirmo jautājumu, un kā to pamatoti apgalvo iesniedzējtiesa, turklāt var secināt, ka ir jānoraida arī atbildētājas pamatlietā (proti, Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd) argumenti – šos argumentus, starp citu, aizstāv Vācijas valdība savos Tiesā iesniegtajos rakstveida apsvērumos –, saskaņā ar kuriem pensijas izmaksāšanai Vācijā pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās ir jābūt pakārtotai nosacījumam, ka pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās sistēmas abās dalībvalstīs ir identiskas.
64.
Kā es to jau iepriekš uzsvēru, manuprāt, šāda nostāja var būt šķērslis darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai, jo prasīt, ka, lai varētu saņemt pensiju, pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās nosacījumiem jābūt pilnībā analogiem tiem, kādi ir paredzēti, lai regulētu pakāpenisko priekšlaicīgo pensionēšanos Vācijā, varētu būt nesamērīgi, ievērojot mērķus, kādi ir Vācijas pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās sistēmai.
65.
Tādējādi pati iesniedzējtiesa ir ierosinājusi, ka atbilde uz otro jautājumu tātad nav meklējama pamatlietas pušu ekstremālajos priekšlikumos. Risinājums drīzāk ir rodams, sniedzot vidusceļa atbildi. Tādējādi, manuprāt, ir jāpārbauda, vai dalībvalstī, kur ir notikusi pakāpeniskā priekšlaicīgā pensionēšanās, paredzētie noteikumi ļauj sasniegt dalībvalsts, kurā tiek lūgts izmaksāt pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās, mērķus. Šie mērķi var tikt sasniegti pat tādā gadījumā, ja pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās nosacījumi dalībvalstī, kurā tiek lūgts izmaksāt pensiju, atšķiras no tās dalībvalsts nosacījumiem, kurā ir notikusi pakāpeniskā priekšlaicīgā pensionēšanās.
66.
Šāds risinājums ļauj ievērot principu, atbilstoši kuram dalībvalstis ir kompetentas noteikt sociālo atbalstu piešķiršanas nosacījumus, tomēr nodrošinot, ka migrējošu darba ņēmēju gadījumā var tikt ievērota viņu brīva pārvietošanās Savienībā.
67.
Analizējot nosacījumus, ar kādiem tiek piešķirtas tiesības uz pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgā pensionēšanās, var izdalīt trīs nosacījumu kategorijas.
68.
Vispirms – pirmajā no šīm kategorijām ietilpst nosacījumi, kuri, manuprāt, nav noteicošie, lai iegūtu pensiju, un tiem nebūtu jārada šķēršļi šīs pensijas izmaksai par labu dalībvalsts pilsonim, kas ir pavadījis pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmu citā dalībvalstī. Starp šādiem nosacījumiem, manuprāt, ietilpst tie, kuri ir saistīti ar pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās finansējuma veidiem.
69.
Kā norādīts iepriekš, tādas personas algas zaudējumu, kura izmanto valsts pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās režīmu un kura ir samazinājusi savu darba laiku, tieši vai netieši kompensē valsts iestādes.
70.
Neraugoties uz dalībvalstīs ieviesto pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās sistēmu finansēšanas dažādību un šī nosacījuma nozīmi no valsts tiesību skatupunkta, šis nosacījums man nekādi nešķiet noteicošais, lai pārbaudītu migrējošu darba ņēmēju tiesības uz pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās. Šīs pensijas atteikums migrējošam darba ņēmējam, kas ir pavadījis savu pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmu citā dalībvalstī ar finansējuma nosacījumiem, kuri atšķiras no tiem, kuri pastāv dalībvalstī, kurā tiek lūgts piešķirt pensiju, būtu šķērslis darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai, kas, manuprāt, nebūtu attaisnojams. It īpaši dalībvalsts, kurā tiek lūgts piešķirt pensiju, nevar pamatoti atsaukties uz sociālā nodrošinājuma sistēmas līdzsvara iemesliem, jo, kā es to jau iepriekš uzsvēru, šī dalībvalsts nav uzņēmusies izdevumus, kas radušies pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā.
71.
Tālāk ir nosacījumi, kuri nav tik problemātiski, jo režīms ir paredzēts Regulā Nr. 1408/71. Šajā kategorijā ietilpst nosacījumi par nepieciešamo iemaksu ilgumu, lai saņemtu pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās. Šīs regulas 45. panta 1. punktā ir noteikts, ka iemaksu laikposmi, kas tiek veikti vienā dalībvalstī, ir jāņem vērā dalībvalstī, kurai ir kompetence izmaksāt pensiju “tā, it kā tie būtu pabeigti saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro”. Iesniedzējtiesa turklāt piemēro šo pantu pamatlietā, jo tā ir atzinusi, ka W. Larcher ir izpildījis obligātos nosacījumus saistībā ar Vācijas tiesībās noteiktajiem obligātajiem apdrošināšanas laikposmiem (
29
). Ja šāds Vācijas tiesībās paredzētais nosacījums šajā lietā ir izpildīts, tad, kā to paskaidro iesniedzējtiesa, tas tā ir, ņemot vērā Austrijā, nevis Vācijā veiktos apdrošināšanas laikposmus (
30
).
72.
Visbeidzot, kā to rāda šī lieta, vislielākās problēmas rada nosacījumi, kuri specifiski attiecas uz pakāpenisko priekšlaicīgo pensionēšanos, proti, vecums, kurā var tikt uzsākta priekšlaicīgā pensionēšanās, un darba laika samazinājuma apmērs. Šie nosacījumi katrā dalībvalstī atšķiras, un pretrunas to starpā nav tieši atrisinātas ar Savienības atvasināto tiesību aktu. Tādējādi dalībvalstis joprojām ir kompetentas paredzēt sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanas nosacījumus, kas tātad var radīt atšķirīgu normu kopumu, kuras varētu būt neizdevīgas migrējošam darba ņēmējam.
73.
Var minēt vairākus hipotētiskus gadījumus, kuri varētu īstenoties nākotnē.
74.
Attiecībā uz vecumu, no kāda var tikt uzsākta pakāpeniska priekšlaicīgā pensionēšanās, – vai dalībvalsts varētu pilnībā vai daļēji atteikt pensiju pēc pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās tādam darba ņēmējam, kas citā dalībvalstī ir saņēmis tiesības uz pakāpenisku priekšlaicīgo pensionēšanos, sākot no 59 gadiem, ja pirmās dalībvalsts teritorijā iespēja uzsākt pakāpenisku priekšlaicīgo pensionēšanos būtu atļauta tikai no 60 gadu vecuma?
75.
Tāpat, – vai tiesību uz pakāpenisku priekšlaicīgo pensionēšanos saņēmējs, kas ir samazinājis savu darba laiku par 35 % (tātad turpina strādāt 65 % no iepriekšējā darba laika), var saņemt tiesības uz pensijas izmaksu pēc pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās dalībvalstī, kur darba laika samazinājumam pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās laikā ir jābūt 50 %?
76.
Kā to būtībā ir ieteikusi Komisija savos rakstveida apsvērumos, šos jautājumus var atrisināt, konkrēti pārbaudot katru atsevišķo gadījumu atbilstoši mērķiem, kādi ir nosprausti valstī, lai ievērotu Savienības tiesības un tostarp samērīguma principu. Citiem vārdiem, valsts iestāžu un tiesu loma tātad ir pārbaudīt strīdīgo nosacījumu nozīmīgumu salīdzinājumā ar valstī nospraustajiem mērķiem.
77.
Veicot šādu pārbaudi, valsts iestādēm un, attiecīgā gadījumā, valsts tiesām būs jāanalizē, vai ir nozīme vecumam vai darba laika samazinājumam, ņemot vērā valsts tiesībās noteiktos mērķus, un jāpārbauda, vai atšķirība starp nosacījumiem, kādi ir paredzēti valsts tiesībās un tās dalībvalsts tiesībās, kurā ir notikusi pakāpeniskā priekšlaicīgā pensionēšanās, ir tāda veida, kas var ietekmēt šo mērķu īstenošanu.
78.
Tādējādi gadījumā, ja darba laika samazinājums ir nepietiekams, lai varētu pieņemt darbā jaunu darba meklētāju vai mācekli, tās dalībvalsts iestādes, kurā ir nosprausts šāds mērķis, varēs, manuprāt, atteikt piešķirt pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās, kuru ir lūdzis darba ņēmējs, kas pakāpenisko priekšlaicīgo pensionēšanos ir pavadījis citā dalībvalstī.
79.
Tomēr tas tā nav W. Larcher gadījumā. Kā es to jau varēju pierādīt atbildē uz pirmo jautājumu, viņš savu darba laiku Austrijā pavadītajā pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā ir samazinājis vairāk nekā Vācijas tiesībās prasītā 50 % samazinājuma apmērā un atbrīvotais darba laiks ir ļāvis pieņemt darbā jaunu darba meklētāju vai mācekli, ievērojot Vācijas likumdevēja nosprausto mērķi, kā to arī ir atzinusi Vācijas valdība savos rakstveida apsvērumos.
III – Secinājums
80.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Bundessozialgericht uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
“LESD 45. pantam ir pretrunā tas, ka dalībvalsts pensijas izmaksu pēc pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās pakļauj nosacījumam, ka pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā darba ņēmējam ir jāsamazina savs darba laiks par 50 %, ciktāl, ievērojot dalībvalsts nosprausto mērķi pieņemt darbā jaunus bezdarbniekus vai mācekļus, darba laika samazinājums lielākā apmērā, kas tiesiski ir veikts citā dalībvalstī saistībā ar pakāpenisku priekšlaicīgo pensionēšanos, nozīmē automātisku atteikumu tiesībām saņemt minētās pensijas izmaksu.”
(
1
)	Oriģinālvaloda: franču.
(
2
)	1977. gada Likuma par bezdarba apdrošināšanu (Arbeitslosenversicherungsgesetz 1977), redakcijā pēc 2003. gada 30. decembra grozījumu likuma (BGBl I, 128/2003), 27. panta 2. punkta 2. apakšpunktā ir paredzēts, ka darba laika samazinājums, izmantojot pakāpenisku priekšlaicīgo pensionēšanos, var būt no 40 % līdz 60 % no parastā darba laika.
(
3
)	Šī likuma 2. panta 1. un 2. punkts, redakcijā, kas izriet no 2004. gada 23. aprīļa likuma (BGBl. 2004 I, 602. lpp.).
(
4
)	C‑373/02, EU:C:2004:232.
(
5
)	OV L 392, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”.
(
6
)	Skat. 2000. gadā uzsākto Lisabonas Izaugsmes un nodarbinātības stratēģiju, Komisijas 2010. gadā uzsākto stratēģiju Europe 2020, kā arī Padomes pieņemtās ikgadējās dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnes (skat. Padomes 2010. gada 21. oktobra Lēmumu 2010/707/ES (OV L 308, 46. lpp.) un, visbeidzot, Padomes 2014. gada 6. maija Lēmumu 2014/322/ES (OV L 165, 49. lpp.)).
(
7
)	Skat. saistībā ar stratēģiju Europe 2020 tostarp Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 14. septembra Lēmuma 940/2011/ES vienpadsmito apsvērumu par Eiropas gadu aktīvai novecošanai un paaudžu solidaritātei (2012. gads) (OV L 246, 5. lpp.), ar kuru veicina aktīvas novecošanas kultūras izveidi, lai “vecāka gadagājuma cilvēku līdzdalība darba tirgū ļautu tiem ilgāk saglabāt sabiedrisko aktivitāti, uzlabotu to individuālo dzīves kvalitāti un ierobežotu spiedienu uz veselības, sociālās aprūpes un pensiju sistēmām”.
(
8
)	Pašlaik šādi režīmi pastāv astoņās dalībvalstīs (Vācijas Federatīvajā Republikā, Austrijas Republikā, Dānijas Karalistē, Itālijas Republikā, Luksemburgas Lielhercogistē, Ungārijā, Portugāles Republikā un Somijas Republikā). Francijas Republikā un Zviedrijas Karalistē arī pastāvēja šādi režīmi, tomēr tie ir atcelti.
(
9
)	Vācijā šī raksturiezīme ir atgādināta Likuma par pakāpenisku priekšlaicīgo pensionēšanos 1. panta 1. punktā.
(
10
)	Jāievēro, ka attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku papildu atlīdzība, ko izmaksā darba ņēmējiem, kuri izmanto tiesības uz pakāpenisko priekšlaicīgo pensionēšanos, bija pamatā strīdā lietā, kurā ir taisīts spriedums Erny (C‑172/11, EU:C:2012:399).
(
11
)	Attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku šī mērķa ievērošana bija pamatā lietās, kurās ir pieņemti spriedumi Kutz-Bauer (C‑187/00, EU:C:2003:168) un Steinicke (C‑77/02, EU:C:2003:458) par sieviešu darba ņēmēju piekļuvi pakāpeniskas priekšlaicīgās pensionēšanās režīmam.
(
12
)	Skat. ģenerāldvokāta D. Ruisa Harabo Kolomera [D. Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumus lietā Öztürk (C‑373/02, EU:C:2004:95, 53. punkts).
(
13
)	Spriedums Öztürk (EU:C:2004:232, 68. punkts un rezolutīvā daļa).
(
14
)	Spriedums Paraschi (C‑349/87, EU:C:1991:372, 27. punkts). Skat. arī spriedumu Duchon (C‑290/00, EU:C:2002:234, 39. un 46. punkts).
(
15
)	Spriedums Vougioukas (C‑443/93, EU:C:1995:394, 44. punkts).
(
16
)	Skat. spriedumus Elsen (C‑135/99, EU:C:2000:647, 36. punkts), Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82, 52. punkts) un Reichel-Albert (C‑522/10, EU:C:2012:475, 45. punkts).
(
17
)	Skat. tostarp spriedumus von Chamier-Glisczinski (C‑208/07, EU:C:2009:455, 63. punkts) un da Silva Martins (C‑388/09, EU:C:2011:439, 71. punkts).
(
18
)	Skat. tostarp spriedumu von Chamier-Glisczinski (EU:C:2009:455, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Skat. spriedumus Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, 96. punkts), Komisija/Dānija (C‑464/02, EU:C:2005:546, 35. punkts) un Komisija/Vācija (C‑269/07, EU:C:2009:527, 107. punkts).
(
20
)	Šajā ziņā skat. tostarp spriedumus Leyman (C‑3/08, EU:C:2009:595, 45. punkts un tajā minētā judikatūra) un von Chamier-Glisczinski (EU:C:2009:455, 85. punkts).
(
21
)	Spriedums von Chamier-Glisczinski (EU:C:2009:455, 86. punkts).
(
22
)	Spriedumi Graf (C‑190/98, EU:C:2000:49, 23. punkts) un Komisija/Dānija (EU:C:2005:546, 36. punkts).
(
23
)	Skat. spriedumu Komisija/Dānija (EU:C:2005:546, 37. punkts).
(
24
)	Ibidem (53. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	Skat. spriedumus ITC (C‑208/05, EU:C:2007:16, 39. punkts) un Caves Krier Frères (C‑379/11, EU:C:2012:798, 51. punkts). Skat. arī, tostarp saistībā ar vienlīdzību starp vīriešu un sieviešu darba ņēmējiem, spriedumu Kutz-Bauer (EU:C:2003:168, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
26
)	Jāievēro, ka Vācijas tiesiskajā regulējumā netiek prasīts, lai jauns darbinieks vai māceklis, kas pieņemts darbā uz atbrīvoto darba laiku, būtu ar Vācijas pilsonību, netiek pat prasīts, lai šāda persona tiktu nodarbināta Vācijas teritorijā.
(
27
)	Turklāt Vācijas valdība nav izvirzījusi iebildi par apdraudējumu tās budžeta vai sociālā nodrošinājuma sistēmas līdzsvaram.
(
28
)	Vācijas Federatīvajā Republikā, Austrijas Republikā un Portugāles Republikā valsts ir tā, kas uzņemas darba devēja izdevumus, turpretī Dānijas Karalistē, Itālijas Republikā un Somijas Republikā priekšlaicīgās pensijas tiek finansētas ar valsts iestāžu veiktiem tiešiem maksājumiem. Visbeidzot, Ungārijā un Luksemburgā pastāv jaukta veida kārtība, jo darba devējs izmaksā summu saņēmējam, taču pēc tam viņam to pilnībā atmaksā publiskās iestādes.
(
29
)	Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 34. punktu.
(
30
)	Turpat.