62010CC0625
ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2012. gada 13. decembrī (
1
)
Lieta C-625/10
Eiropas Komisija
pret
Francijas Republiku
“Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi — Direktīva 91/440/EEK — Kopienas dzelzceļa attīstība — Direktīva 2001/14/EK — Dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšana — Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkts un II pielikums — Direktīvas 2001/14 4. panta 2. punkts un 14. panta 2. punkts — Infrastruktūras pārvaldītājs — Neatkarība būtisku funkciju izpildē — Direktīvas 2001/14 6. panta 2.–5. punkts — Tādu pasākumu neveikšana, kas mudinātu infrastruktūras pārvaldītājus samazināt infrastruktūras nodrošināšanas izmaksas un piekļuves maksas apmēru — Direktīvas 2001/14 11. pants — Darbības uzlabošanas sistēmas neesamība”
1.
Ar šo prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti Direktīvas 91/440/EEK (
2
), kas grozīta ar Direktīvu 2001/12/EK (
3
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 91/440”), 6. panta 3. punktā un II pielikumā, kā arī Direktīvas 2001/14/EK (
4
) 14. panta 2. punktā, 6. panta 2.–5. punktā un 11. pantā. Francijas Republika lūdz Komisijas prasību noraidīt.
2.
Šī lieta ietilpst virknē prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi (
5
), kuras Komisija cēla 2010. un 2011. gadā saistībā ar to, kā dalībvalstis piemēro Direktīvu 91/440 un Direktīvu 2001/14, it īpaši attiecībā uz taisnīgu un nediskriminējošu infrastruktūras, proti, dzelzceļa tīkla, pieejamību dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem. Šīs prasības ir bezprecedenta, jo dod Tiesai pirmo iespēju izvērtēt dzelzceļa liberalizāciju Eiropas Savienībā un interpretēt tā saucamo “pirmo dzelzceļa tiesību aktu paketi”.
3.
2012. gada 6. septembrī es jau sniedzu secinājumus lietā, kurā tika taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Portugāle, kā arī iepriekš minētajā lietā Komisija/Ungārija, lietā Komisija/Spānija, lietā Komisija/Austrija un lietā Komisija/Vācija. Papildus šiem secinājumiem es šodien sniedzu secinājumus iepriekš minētajā lietā Komisija/Polija, Komisija/Čehijas Republika, Komisija/Slovēnija un Komisija/Luksemburga. Tiktāl, ciktāl šī lieta ir saistīta ar iebildumiem, kas ir analogi tiem, kurus es jau analizēju iepriekš minētajos secinājumos, es tikai atsaukšos uz attiecīgajiem to punktiem, tomēr pilnībā neatkārtojot tajos pausto argumentāciju.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
1) Direktīva 91/440
4.
Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka II pielikumā iekļautās funkcijas, kuras nosaka taisnīgu un nediskriminējošu piekļūšanu infrastruktūrai, uztic iestādēm vai sabiedrībām, kas pašas nesniedz nekādus dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumus. Neatkarīgi no organizatoriskajām struktūrām jāpierāda, ka šis mērķis ir sasniegts.”
5.
Direktīvas 91/440 II pielikumā ir uzskaitītas būtiskās funkcijas, kas minētas tās 6. panta 3. punktā:
“[..]
—
to lēmumu pieņemšana, kas attiecas uz sliežu ceļu piešķīrumu, ieskaitot pieejamības definīciju un vērtējumu, kā arī atsevišķu sliežu ceļu piešķīrumu,
—
to lēmumu pieņemšana, kas attiecas uz infrastruktūras maksām,
[..].”
2) Direktīva 2001/14
6.
Direktīvas 2001/14 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Infrastruktūras pārvaldītājs, apspriežoties ar ieinteresētajām pusēm, sagatavo un publicē tīkla pārskatu, ko var iegūt par samaksu, kas nedrīkst pārsniegt šā pārskata publicēšanas izmaksas.”
7.
Saskaņā ar Direktīvas 2001/14 6. panta 2. un 3. punktu:
“2.   Infrastruktūras pārvaldītājus, pienācīgi ievērojot drošību un vajadzību uzturēt un uzlabot infrastruktūras pakalpojumu kvalitāti, stimulē samazināt infrastruktūras nodrošināšanas izmaksas un piekļuves maksas lielumu.
3.   Dalībvalstis nodrošina, ka 2. punkta nosacījumu īsteno vai nu ar tādām līgumsaistībām starp kompetento iestādi un infrastruktūras pārvaldītāju, kas aptver vismaz trīs gadu ilgu laikposmu un paredz valsts finansējumu, vai ar attiecīgu reglamentējošu pasākumu ieviešanu, kas paredz arī atbilstīgās pilnvaras.”
8.
Saskaņā ar Direktīvas 2001/14 11. pantu:
“1.   Ar infrastruktūras maksāšanas shēmām, izmantojot darbības uzlabošanas shēmu, dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumus un infrastruktūras pārvaldītāju mudina līdz minimumam samazināt traucējumus un veikt uzlabojumus dzelzceļu tīkla darbībā. Tas var ietvert sankcijas par rīcību, kas traucē tīkla darbībai, kompensācijas uzņēmumiem, kas cieš no traucējumiem, un prēmijas, ar kurām atalgo darbību, kas ir labāka par plānoto.
2.   Darbības uzlabošanas shēmas pamatprincipus piemēro visā tīklā.”
9.
Minētās direktīvas 14. panta 2. punktā ir noteikts:
“Ja infrastruktūras pārvaldītājs savas juridiskās formas, uzbūves vai lēmumu pieņemšanas funkciju dēļ ir atkarīgs no kāda dzelzceļa pārvadājumu uzņēmuma, tad 1. punktā minētās un šajā nodaļā aprakstītās funkcijas veic par jaudas iedalīšanu atbildīga iestāde, kas savā juridiskajā formā, uzbūvē un lēmumu pieņemšanā nav atkarīga ne no viena dzelzceļa pārvadājumu uzņēmuma.”
B – Francijas tiesiskais regulējums
1) Likums Nr. 97–135
10.
1997. gada 13. februāra Likums Nr. 97–135 par valsts iestādes “Réseau ferré de France” izveidi dzelzceļa transporta atjaunotnei (
6
) paredz, ka Réseau ferré de France [Francijas dzelzceļa tīkls] (turpmāk tekstā – “RFF”) ir Francijas dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājs.
11.
Šī likuma 1. panta otrajā daļā ir noteikts:
“Ņemot vērā obligātus publiskā pakalpojuma drošības un turpinātības apsvērumus, satiksmes un pārvietošanās pa valsts dzelzceļa tīklu pārvaldību, kā arī šī tīkla tehnisko un drošības iekārtu darbību un apkopi nodrošina Société nationale des chemins de fer français [Francijas valsts dzelzceļa sabiedrība] (turpmāk tekstā – “SNCF”) [RFF] uzdevumā un saskaņā ar tā noteiktajiem mērķiem un pārvaldības principiem. Tas tai maksā attiecīgu atlīdzību. [..]”
2) Dekrēts Nr. 2003–194
12.
2003. gada 7. marta Dekrēta par valsts dzelzceļa tīkla lietošanu (
7
) 17. panta pirmajā daļā ir paredzēts:
“[RFF] izstrādā valsts dzelzceļa tīkla pārskatu, kurā ir visa informācija, kas vajadzīga, lai varētu īstenot I daļā minētās tiesības piekļūt valsts dzelzceļa tīklam. [..]”
13.
Šī dekrēta 18. pantā ir paredzēts:
“[RFF] ir uzdots iedalīt valsts dzelzceļa tīkla infrastruktūras jaudu infrastruktūrās, kuras tas pārvalda vai kuru infrastruktūras pārvaldītājs ir tāda partnerības līguma turētājs, kas noslēgts saskaņā ar iepriekš minētā 1997. gada 13. februāra likuma 1.–1. un 1.–2. pantu, ievērojot šā dekrēta 18.–27. pantā noteikto kārtību. [..]”
14.
Minētā dekrēta 21. pantā ir noteikts (
8
):
“Lūgumi piešķirt sliežu ceļu ir sūtāmi uz [RFF], ievērojot nosacījumus un kārtību, kas paredzēti tīkla pārskatā vai, ja ir pamatnolīgums, tad šī nolīguma noteikumos.
[..]
[RFF] uztic tehniskos izpildes pētījumus, kas nepieciešami sliežu ceļu pieteikumu izskatīšanai, [SNCF], kurai, savukārt, uzdots pārvaldīt satiksmi un pārvietošanos pa valsts dzelzceļa tīklu. Šie pētījumi tiek veikti par atlīdzību, ko maksā pieprasītājs, un tā atbilst izmaksām, kuras ir tieši saistītas ar to veikšanu.
[SNCF], atrodoties [RFF] kontrolē, veic pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu tā dienesta funkcionālo neatkarību, kurš nodrošina tehniskās attiecības, lai garantētu, ka tā darbs tiek veikts, nepieļaujot nekādu diskrimināciju. Šis dienests ievēro komerciāla rakstura informācijas konfidencialitāti, kas tam uzticēta saistībā ar šīm attiecībām.
[..]”
15.
Starp Francijas valsti un RFF2008. gada 3. novembrī tika noslēgts darba izpildes līgums par 2008.–2012. gadu.
3) Likums Nr. 82–1153
16.
24. III pants 1982. gada 30. decembra Likumā Nr. 82–1153 par iekšējo pārvadājumu orientāciju (
9
), kas grozīts ar 2009. gada 8. decembra Likumu Nr. 2009–1503 par dzelzceļa transporta organizāciju un reglamentāciju, kur uzskaitīti dažādi ar pārvadājumiem saistīti noteikumi (
10
), paredz sīki izstrādātus noteikumus par specializētu dienestu, kas SNCF ietvaros “kopš 2010. gada 1. janvāra [RFF] uzdevumā un saskaņā ar [RFF] noteiktajiem vadības mērķiem un principiem veic tos satiksmes un pārvietošanās pārvaldības uzdevumus valsts dzelzceļa tīklā, kuri minēti Likuma Nr. 97–135 1. pantā [..], ievērojot nosacījumus, kas garantē šādi veiktu būtisko funkciju neatkarību, nodrošinot brīvu un godīgu konkurenci, kā arī nepieļaujot nekādu diskrimināciju.”
II – Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā
17.
2008. gada 27. jūnijā Komisija brīdināja Francijas Republiku, ka tai ir jāizpilda pirmās dzelzceļa tiesību aktu paketes direktīvu prasības. 2008. gada 9. septembrī šī dalībvalsts atbildēja uz šo brīdinājumu. Pēc šīs atbildes Francijas iestādes vēl nosūtīja papildu vēstuli 2009. gada 14. jūlijā.
18.
Komisija 2009. gada 9. oktobrī nosūtīja Francijas Republikai argumentētu atzinumu. 2009. gada 10. decembrī Francijas Republika atbildēja uz minēto argumentēto atzinumu, informējot Komisiju par to, ka ir pieņemts un izsludināts Likums Nr. 2009–1503, un cita starpā norādot, ka tās argumentētajā atzinumā formulētie iebildumi Francijas skatījumā ir nepamatoti. 2010. gada 30. jūlijā Francijas Republika sniedza Komisijai dažādu papildu informāciju par pirmās dzelzceļa tiesību aktu paketes ieviešanu.
19.
Tā kā Komisiju Francijas Republikas sniegtā atbilde un argumenti nepārliecināja, tā nolēma celt šo prasību. Tomēr, ņemot vērā dalībvalsts tiesiskā regulējuma attīstību kopš argumentētā atzinuma nosūtīšanas, Komisija ierobežoja šīs prasības sakarā ar pienākumu neizpildi, kas iesniegta ar 2010. gada 22. decembra prasības pieteikumu, apjomu, attiecinot to tikai uz Direktīvas 91/440 6. panta 3. punktu un II pielikumu, kā arī Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punktu, 6. panta 2.–5. punktu un 11. pantu.
20.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 30. jūnija rīkojumu Spānijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā, lai atbalstītu Francijas Republikas prasījumus.
21.
Komisija un Francijas Republika bija pārstāvētas tiesas sēdē, kas notika 2012. gada 20. septembrī.
III – Prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi analīze
A – Par pirmo iebildumu, kas balstīts uz apstākli, ka subjektam, kurš ir dzelzceļa transporta pakalpojumu sniedzējs, nevar uzdot veikt būtiskas funkcijas sliežu ceļu piešķiršanas jomā
1) Lietas dalībnieku argumenti
22.
Komisija apgalvo – tā kā saskaņā ar Direktīvas 91/440 6. panta 3. punktu sliežu ceļu piešķiršana ir būtiska funkcija, ko veic, lai garantētu taisnīgu un nediskriminējošu piekļuvi infrastruktūrai, kas ir norādīta minētās direktīvas II pielikumā un uz ko attiecas neatkarības prasība, tad subjektam, kas ir dzelzceļa transporta pakalpojumu sniedzējs (vai šī subjekta izveidotai direkcijai), nevar uzdot veikt būtiskas funkcijas sliežu ceļu piešķiršanas jomā. Tā apgalvo arī, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punktu infrastruktūras jaudas iedalīšana jāveic neatkarīgai iedalīšanas iestādei.
23.
Komisija norāda – ja arī RFF, kas atbild par infrastruktūras pārvaldību, ir no SNCF neatkarīga iestāde, tai tomēr ir uzdots veikt dažas būtiskas funkcijas sliežu ceļu piešķiršanas jomā. Šai ziņā Komisija atzīmē, ka, lai arī šīs būtiskās funkcijas ir uzticētas īpašam dienestam SNCF ietvaros, proti, Direction des Circulations Ferroviaires [Dzelzceļa satiksmes direkcijai] (turpmāk tekstā – “DCF”), šī DCF neesot neatkarīga no SNCF ne juridiskās formas, ne organizatoriskā, ne lēmumu pieņemšanas ziņā.
24.
Pēc Komisijas domām DCF uzticētie uzdevumi veicina to būtisko funkciju izpildi, kas paredzētas Direktīvas 91/440 II pielikumā. SNCF esot uzticēta virkne jaudas piešķiršanas procesā būtisku elementu Direktīvas 91/440 II pielikuma izpratnē, piemēram, izpildes tehniskie pētījumi vai sliežu ceļu piešķīrumi pēdējā brīdī. Komisija uzskata – pat ja RFF ir atbildīgs par atsevišķu sliežu ceļu piešķiršanu, SNCF uzdotie pētījumi ietilpst būtiskajās funkcijās. Šīs funkcijas ietilpst tajās, kas minētas Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punktā, un to veikšanai tātad vajadzīga neatkarīga iestāde.
25.
Komisija apgalvo, ka Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkts un Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punkts ir lasāmi kopsakarā un viens otru papildina. Būtisko funkciju neatkarības noteikums, kas vispārīgi ir formulēts Direktīvas 91/440 6. panta 3. punktā, ir precizēts un izvērsts Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punktā attiecībā uz sliežu ceļu piešķiršanu. Pēdējā minētā direktīva neparedz, ka būtiskās funkcijas varētu veikt dzelzceļa uzņēmums, kas atrodas neatkarīgas iestādes “pārraudzībā”. Šī 14. panta 2. punkta mērķis esot nodrošināt, lai dzelzceļa uzņēmumiem nebūtu nekādas kompetences sliežu ceļu piešķiršanas jomā, lai garantētu godīgu un nediskriminējošu attieksmi dzelzceļa uzņēmumu starpā.
26.
Attiecībā uz DCF neatkarību juridiskā ziņā Komisija uzskata, ka ir runa par specializētu SNCF dienestu, kas šai ziņā neesot neatkarīgs, lai arī tas ir prasīts Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punktā, jo DCF ne tikai nav juridiskas personas statuss, bet turklāt tā esot juridiski integrēta SNCF kā juridiskā personā. Runājot par DCF neatkarību organizatoriskā un lēmumu pieņemšanas ziņā, Komisija norāda, ka arī tā nav pietiekami nodrošināta.
27.
Komisija visbeidzot savā replikā piebilst – pat ja Dekrēta Nr. 2011–891 (
11
) pieņemšana nozīmēja esošās situācijas uzlabošanos, ar to nepietiekot, lai DCF iegūtu pietiekamu neatkarību organizatoriskā un lēmumu pieņemšanas ziņā un, vēl jo vairāk, juridiskā ziņā.
28.
Francijas Republika savukārt apgalvo, ka neatkarība ir nodrošināta, ciktāl būtiskās, DCF uzticētās funkcijas pārrauga RFF. DCF piedaloties būtisko funkciju veikšanā, bet tās nepārvaldot, jo tikai RFF esot atbildīgs par sliežu ceļu piešķiršanu. Francijas valdība norāda, ka prasība pēc neatkarības juridiskā ziņā nenozīmē, ka DCF jābūt no SNCF atšķirīgai juridiskai personai.
29.
Tā arī uzskata, ka Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punkts uz Francijas situāciju nav attiecināms, jo šī norma ir piemērojama tikai tad, “ja infrastruktūras pārvaldītājs nav neatkarīgs”. Tā kā infrastruktūras pārvaldītājs, proti, RFF, ir neatkarīgs, tad minētais pants DCF darbībai nav piemērojams.
30.
Francijas valdība apgalvo – lai arī DCF ir integrēta dzelzceļa transporta pakalpojumu sniedzējā, tā tomēr funkcionālajā ziņā paliek neatkarīga iestāde. Tādējādi nevar uzskatīt, ka DCF būtu tas pats, kas dzelzceļa transporta pakalpojumu sniedzēja iestāde Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkta izpratnē. Francijas valdība tāpat noraida Komisijas argumentus par neatkarību organizatoriskā vai lēmumu pieņemšanas ziņā. Savā atbildē uz repliku Francijas valdība apgalvo, ka Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkta un II pielikuma transponēšana ir pilnībā pabeigta, kopš atbilstoši Likumam Nr. 2009–1503 tika pieņemts Dekrēts Nr. 2011–891.
2) Pirmā iebilduma pārbaude
31.
Vispirms ir jānorāda, ka Francijas Republika apstrīd pienākumu neizpildi un tāpat uzskata, ka kopš Dekrēta Nr. 2011–891 pieņemšanas Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkta un II pielikuma transponēšana ir pilnībā pabeigta.
32.
Šai ziņā vispirms ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru jautājums par pienākumu neizpildi ir jāpārbauda, ņemot vērā to situāciju, kādā dalībvalsts bijusi argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (
12
). Līdz ar to Tiesai nav jāvērtē, vai pamatoti ir dalībvalsts iesniegtie argumenti par to, ka tiesību akti, kas ieviesti pēc argumentētajā atzinumā noteiktajā termiņa beigām, atbilduši direktīvas prasībām. Šā iemesla dēļ nav nepieciešamības izskatīt uzlabojumus, kas panākti ar Dekrētu Nr. 2011–891.
33.
Šai lietā vēsturiskajam operatoram SNCF neatkarīgas iestādes kontrolē, kas atbild par jaudas iedalīšanas un atsevišķu sliežu ceļu iedalīšanas būtiskajām funkcijām, tika uzticēti uzdevumi, ko dalībvalsts uzskata par “tehniskiem”, proti, veikt tehniskos izpildes pētījumus, kas nepieciešami sliežu ceļu pieteikumu izskatīšanai un sliežu ceļu piešķiršanai “pēdējā brīdī”, proti, mazāk nekā 7 dienas pirms datuma, kad paredzēts uzsākt transportu (
13
).
34.
Ar pirmo iebildumu saistās divi principiāli jautājumi. Pirmais ir par to, vai dzelzceļa transporta uzņēmumus var tā vai citādi, tieši vai netieši, iesaistīt būtiskas funkcijas veikšanā. Otrs ir par to, vai dalība šīs būtiskās funkcijas veikšanā prasa, lai lēmumu pieņemšanas ziņā šai neatkarīgajai iestādei būtu no dzelzceļa uzņēmuma atšķirīgas juridiskas personas statuss.
35.
Pirmais jautājums nerada nekādas lielas grūtības, jo saskaņā ar Direktīvas 91/440 6. panta 3. punktu tās funkcijas, kas ir uzskaitītas tās II pielikumā, “uztic [tikai tādām] iestādēm vai sabiedrībām, kas pašas nesniedz nekādus dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumus”. Šai pielikumā ir minēti arī “lēmumi, kas attiecas uz sliežu ceļu piešķīrumu, ieskaitot pieejamības definīciju un vērtējumu, kā arī atsevišķu sliežu ceļu piešķīrumu”.
36.
No pašas Direktīvas 91/440 formulējuma izriet, ka “pieejamības definīcija un vērtējums” ietilpst tās iestādes pilnvarās, kam uzticēts veikt būtisko funkciju iedalīt jaudu un piešķirt sliežu ceļus. Tātad neatkarīga iestāde, kas nevar būt dzelzceļa transporta uzņēmums, nevar šādam uzņēmumam uzticēt sagatavošanās darbus pirms lēmuma pieņemšanas. Līdz ar to apstāklis, ka SNCF dienests, proti, DCF, rīkojas RFF uzdevumā, kas saglabā visu kompetenci pieņemt kustības grafika plānu un piešķirt atsevišķus sliežu ceļus, nav pietiekams, lai sistēma tiktu apstiprināta.
37.
Francijas Republika tomēr uzskata, ka iestāde, kurai ir uzticēta šī funkcija, proti, DCF, ir funkcionāli neatkarīga transporta uzņēmuma struktūra. Francijas likumdevējs SNCF ietvaros ir izveidojis īpašu dienestu, kas ir neatkarīgs organizatoriskā un lēmumu pieņemšanas funkciju ziņā. Šī dalībvalsts uzskata, ka DCF nevar pielīdzināt SNCF, jo tā ir funkcionāli neatkarīga.
38.
Jākonstatē, ka šai prasībā zināmā mērā tiek uzdots pretējs jautājums attiecībā uz integrēto holdinga sabiedrības sistēmu, kas bija pamatā iepriekš minētajai lietai Komisija/Polija (skat. manu secinājumu 38.–44. punktu), lietai Komisija/Austrija (skat. manu secinājumu 53.–104. punktu) un lietai Komisija/Vācija (skat. manu secinājumu 59.–64. punktu). “Holdinga” tipa modelī par juridisko neatkarību nav šaubu, bet rodas jautājumi par neatkarību lēmumu pieņemšanas ziņā. Šajā lietā nav šaubu par neatkarību lēmumu pieņemšanas ziņā, bet jautājumi rodas par juridisko neatkarību.
39.
Šķiet, ka Francijas Republikas aizstāvības pamatā ir šķīrums starp Direktīvas 91/440 6. panta 3. punktu un Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punktu. Ja atbilstoši Francijas Republikas ierosinājumam mēs neņemam vērā Direktīvas 2001/14 14. pantu, kur minēta neatkarība juridiskās formas, organizatoriskā un lēmumu pieņemšanas ziņā, paliek tikai Direktīvas 91/440 6. pants, kas prasa tikai to, lai “iestādes vai uzņēmumi” paši nesniegtu dzelzceļa transporta pakalpojumus. Līdz ar to saskaņā ar Francijas Republikas viedokli šī pēdējā norma neprecizē, kādā formā šīm iestādēm vai uzņēmumiem jābūt. No tā izriet, ka Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkts neprasa, lai iestādēm vai uzņēmumiem, kam uzdota būtisko funkciju izpilde, noteikti būtu juridiskas personas statuss. Un DCF esot “iestāde”, kas sniedzot transporta pakalpojumus.
40.
Francijas Republika vēl norāda, ka savukārt Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punkts neesot piemērojams, jo RFF esot neatkarīgs uzņēmums un prasība par tās iestādes, kam uzticēta būtiskā jaudas iedalīšanas un sliežu ceļu piešķiršanas funkcija, neatkarību esot jāpiemēro vienīgi tad, ja infrastruktūras pārvaldītājs nav neatkarīgs no dzelzceļa transporta uzņēmuma.
41.
Es uzskatu, ka šāda argumentācija ir jānoraida. Manuprāt, ja DCF uzticētais uzdevums ir būtiska funkcija, tad uz DCF attiecas Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkta un Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punkta prasības, kas nav aplūkojamas šķirti. RFF ir gan neatkarīgs no SNCF, bet nodod pēdējai minētajai daļu būtisko funkciju, kas tai uzticētas, tā ka RFF vairs nešķiet neatkarīgs attiecībā uz šo funkciju daļu, kuras tātad ir jāuztic neatkarīgai iestādei Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punkta izpratnē.
42.
Turklāt es vēlētos atzīmēt, ka būtisko funkciju veikšanas deleģēšana dzelzceļa uzņēmumam minētajās direktīvās nav paredzēta. Tā nav iekļauta attiecīgo normu, tas ir, Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkta un Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punkta, uzbūves dēļ. Komisija pamatoti uzsver, ka pretējā gadījumā dalībvalstis varētu pilnībā izvairīties no šīs normas piemērošanas, izveidojot neatkarīgu infrastruktūras pārvaldītāju, kas pēc tam deleģētu visus darbus dzelzceļa uzņēmumam.
43.
Tātad Francijas Republika nepamatoti apgalvo, ka Komisijas iebildums būtu jāanalizē, ņemot vērā tikai Direktīvas 91/440 6. panta 3. punktu. Gluži otrādi, Francijas sistēma ir jāvērtē, ņemot par pamatu prasību par iestādi, kas ir neatkarīga juridiskā, organizatoriskā un lēmumu pieņemšanas ziņā, šai prasībai izrietot no iepriekš minētajām tiesību normām, tās aplūkojot kopā.
44.
Komisija apstrīd DCF neatkarību kā juridiskā ziņā, tā organizatoriskā un lēmumu pieņemšanas ziņā. Komisija uzskata, ka juridiskās neatkarības nosacījums nav izpildīts, jo, ja infrastruktūras pārvaldītājs būtiskās funkcijas deleģē atšķirīgai iestādei, tad šai iestādei neapšaubāmi jāatbilst tām pašām neatkarības prasībām, kurām jāatbilst infrastruktūras pārvaldītājam.
45.
Es nesaprotu, kā var runāt par juridisku neatkarību no tādas sabiedrības kā SNCF, ja nav neatkarīgas juridiskas personas statusa (
14
). Līdz ar to ir jākonstatē, ka Francijas sistēma neatbilst juridiskās neatkarības nosacījumam.
46.
Komisija apstrīd DCF neatkarību organizatoriskā un lēmumu pieņemšanas ziņā, piemērojot kritērijus, kas tika izvirzīti integrētajai holdinga sabiedrības sistēmai. Manuprāt, šie abi pārējie pārvaldības neatkarības aspekti nav aplūkojami atsevišķi, bet gan visi trīs neatkarības aspekti ir jāizpilda kopā, tā ka, vienkārši konstatējot juridiskās neatkarības neesamību DCF gadījumā, pietiek, lai konstatētu, ka iepriekš minētās tiesību normas nav izpildītas.
47.
Šo iemeslu dēļ es secinu, ka Komisijas pirmais iebildums ir uzskatāms par pamatotu.
B – Par otro iebildumu, kas attiecas uz maksas iekasēšanu par piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai
1) Lietas dalībnieku argumenti
48.
Komisija apgalvo, ka Francijas Republika nav izpildījusi savus pienākumus saskaņā ar Direktīvas 2001/14 11. pantu, ciktāl Francijas tiesību aktos patlaban nav darbības uzlabošanas sistēmas, kas atbilstu šim pantam. Dalībvalsts minētie pasākumi neesot šāda sistēma.
49.
Komisija tāpat apgalvo, ka, neieviešot stimulējošu mehānismu, kas atbilst Direktīvas 2001/14 6. panta 2.–5. punkta aprakstam, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šīs tiesību normas.
50.
Attiecībā uz pasākumiem, kuru mērķis ir mudināt infrastruktūras pārvaldītāju samazināt infrastruktūras nodrošināšanas izmaksas, Komisija uzsver, ka Francijas iestāžu veiktos pasākumus nepapildina sistēma, kas būtiski mudinātu infrastruktūras pārvaldītāju, virzot viņu uz šā mērķa sasniegšanu.
51.
Saistībā ar infrastruktūras piekļuves maksas samazināšanu Komisija norāda, ka starp Francijas valsti un RFF2008. gada 3. novembrī noslēgtais darba izpildes līgums (
15
) neparedz nekādu mērķi.
52.
Savukārt Francijas valdība apgalvo, ka darba izpildes līgumā ir noteikti infrastruktūras modernizācijas mērķi, kā arī kārtība, kādā izstrādājams jauns tīkla komercpiedāvājums, lai uzlabotu kvalitāti, pakalpojumus un drošību. Šajā līgumā esot arī noteikumi, kas pēc būtības mudinot infrastruktūras pārvaldītāju mazināt trūkumus un uzlabot dzelzceļa tīkla darbību.
53.
Francijas Republika tāpat norāda, ka vispārējie nosacījumi, ko piemēro infrastruktūras izmantošanas līgumiem, piemēram, tai ziņā, ka tie paredz kompensācijas par saistību neizpildi, ietver arī normas, kuru mērķis ir rosināt gan dzelzceļa uzņēmumus, gan infrastruktūras pārvaldītāju samazināt trūkumus un uzlabot dzelzceļa tīkla darbību.
54.
Attiecībā uz pasākumiem, kuru mērķis ir mudināt infrastruktūras pārvaldītāju samazināt infrastruktūras nodrošināšanas izmaksas, Francijas iestādes apgalvo, ka esot ieviesušas prēmiju mehānismu tam personālam, kas ir tieši saistīts ar šo izmaksu samazināšanu, un līdz ar to tās šai ziņā esot noteikušas stimulējošus pasākumus.
55.
Attiecībā uz mērķi samazināt maksas lielumu par piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai Francijas valdība uzskata, ka dzelzceļa infrastruktūras izmantošanas maksu samazinājums nekādā gadījumā nevarot būt Direktīvā 2001/14 noteiktais absolūtais mērķis.
56.
Spānijas valdība iestājās šai lietā tikai Francijas valdības sniegto argumentu atbalstam saistībā ar jautājumiem, kas tika izvirzīti prasības otrā iebilduma pirmajā daļā. Šajā ziņā Spānijas valdība norāda, ka Direktīva 2001/14 nedefinē un saistoši neizvirza nekādu kritēriju, pēc kura būtu jāveido darbības uzlabošanas sistēma, bet tikai min šīs sistēmas mērķi.
57.
Attiecībā uz pasākumiem, kuru mērķis ir samazināt piekļuves maksas apjomu, nebūtu racionāli to samazināt, iepriekš nemodernizējot dzelzceļa tīklu un vienlaikus nesamazinot uzturēšanas izmaksas. Šis apstāklis automātiski izslēdzot jebkādu iespēju pārkāpt iepriekš minētās tiesību normas.
2) Otrā iebilduma pārbaude
58.
Vispirms jānorāda, ka Komisijas otrā iebilduma pirmā daļa, kas attiecas uz tādu pasākumu neesamību, kas mudinātu dzelzceļa uzņēmumus un infrastruktūras pārvaldītāju līdz minimumam samazināt trūkumus un uzlabot dzelzceļa tīkla darbību, izveidojot “darbības uzlabošanas sistēmu”, būtībā ir identiska otrajam iebildumam iepriekš minētajā lietā C-483/10 Komisija/Spānija (skat. manu secinājumu 67.–72. punktu), kā arī ceturtajam iebildumam iepriekš minētajā lietā Komisija/Čehijas Republika (skat. manu secinājumu 90.–93. punktu).
59.
Tāpat Komisijas otrā iebilduma otrā daļa, kas attiecas uz tādu pasākumu neesamību, kuri stimulētu infrastruktūras pārvaldītāju ierobežot ar infrastruktūras pakalpojumu saistītās izmaksas vai arī piekļuves maksas lielumu, būtībā ir identiska trešajam iebildumam iepriekš minētajā lietā C-556/10 Komisija/Vācija (skat. manu secinājumu 93.–104. punktu), trešajam iebildumam iepriekš minētajā lietā Komisija/Polija (skat. manu secinājumu 74.–84. punktu), kā arī otrajam iebildumam iepriekš minētajā lietā Komisija/Čehijas Republika (skat. manu secinājumu 47.–55. punktu).
60.
Šī iemesla dēļ ir jāatsaucas uz juridisko argumentāciju, kas ir izvērsta minētajās lietās sniegtajos secinājumos. Tomēr Francijas tiesiskajam regulējumam piemīt īpatnības salīdzinājumā ar situāciju, kas pastāv minētajās dalībvalstīs. Līdz ar to, pārbaudot, vai iebildums ir pamatots, ir jāņem vērā Francijai raksturīgās situācijas īpatnības.
61.
Uzskatu, ka Francijas Republika argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigu datumā nebija ieviesusi dzelzceļa uzņēmumu un infrastruktūras pārvaldītāju darbības uzlabošanas sistēmu, kas atbilstu Direktīvas 2001/14 11. panta prasībām. Šīs dalībvalsts minētie pasākumi, pat ja pieņemam, ka tos var kvalificēt kā tādus, kas mudina attiecīgos uzņēmumus uzlabot pakalpojumu kvalitāti, katrā ziņā neveido konsekventu un pārskatāmu kopumu, kas varētu ietilpt infrastruktūras maksas iekasēšanas sistēmā.
62.
Tas pats ir sakāms gan par RFF pārskata 6.4. pantu (
16
), kurā ir paredzēta īpaša maksas noteikšana, ko piemēro tiesībām rezervēt kravas sliežu ceļus, kur ir jāievēro divi nosacījumi, gan par Francijas iestāžu minētajiem diviem citiem dokumentiem, proti, vispārējiem nosacījumiem, ko piemēro infrastruktūras izmantošanas līgumiem, un darba izpildes līgumu. Attiecībā uz pēdējo Komisija pamatoti norāda, ka RFF saistības šai darbības kvalitātes nodrošināšanas jomā nekādi nav saistītas ar “darbības uzlabošanas sistēmu” un tām nav nekāda sakara ar Direktīvas 2001/14 11. pantā minētajām maksas iekasēšanas sistēmām.
63.
Saskaņā ar Direktīvas 2001/14 6. panta 2. punktu infrastruktūras pārvaldītāju, pienācīgi ievērojot drošību un vajadzību uzturēt un uzlabot infrastruktūras pakalpojumu kvalitāti, stimulē samazināt infrastruktūras nodrošināšanas izmaksas un piekļuves maksas lielumu. Pretēji tam, kas ir paredzēts dzelzceļa tīkla darbības uzlabošanas jomā saskaņā ar minētās direktīvas 11. pantu, tās 6. panta 2. punkts neprasa, lai stimulējošie pasākumi veidotu “sistēmu” (
17
).
64.
Tomēr Direktīvas 2001/14 6. panta 3. punkts paredz divas iespējas, kā izpildīt pienākumu, kas izklāstīts šā panta 2. punktā. Jāpastāv vai nu daudzgadīgam nolīgumam starp infrastruktūras pārvaldītāju un kompetento iestādi, kas paredz valsts finansējumu, vai attiecīgiem reglamentējošiem pasākumiem, kas paredz nepieciešamās pilnvaras. Pat ja, atsevišķi skatoties, pasākumus varētu uzskatīt par stimulējošiem, tos tomēr nevar uzskatīt par minētā 6. panta 2. punktā paredzētiem pasākumiem, ja tie neiekļaujas vienā no šī paša panta 3. punktā noteiktajām iespējām.
65.
Francijas Republika apgalvo, ka tā esot ieviesusi prēmiju mehānismu RFF personālam, kas ir tieši saistīts ar šo infrastruktūras nodrošināšanas izmaksu samazināšanu, un līdz ar to tā šai ziņā esot noteikusi stimulējošus pasākumus.
66.
Man šķiet, ka Komisija savā replikā piekrīt, ka prēmiju sistēma, kas paredzēta 2009. gada 26. jūnija peļņas līdzdalības līgumā par labu RFF personālam, faktiski var būt pietiekams pasākums, kas varētu mudināt infrastruktūras pārvaldītāju samazināt infrastruktūras nodrošināšanas izmaksas. Atzīmēšu, ka minētais līgums (
18
) kā personāla peļņas līdzdalības kritēriju nosaka mērķa GOPEQ (“liela līdzvērtīga plānveida operācija”) sasniegšanu, kā noteikts iepriekš minētajā 2008. gada 3. novembra darba izpildes līgumā starp Francijas valsti un RFF laikposmā no 2008. līdz 2012. gadam. Šī rādītāja progresa novērtējums saistībā ar darba vienības izmaksām, kas atbilst atjaunota sliežu ceļa vienam kilometram, ievieš prēmiju mehānismu personālam, kas ir tieši saistīts ar infrastruktūras nodrošināšanas izmaksu samazināšanu. Šķiet, ka Francijas Republika ir izpildījusi savu pienākumu noteikt stimulējošus pasākumus, lai samazinātu infrastruktūras nodrošināšanas izmaksas (
19
).
67.
Attiecībā uz mērķi samazināt maksas lielumu par piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai, atbildētāja dalībvalsts uzskata, ka šāds samazinājums nekādā gadījumā nevarot būt Direktīvā 2001/14 noteiktais absolūtais mērķis. Es piekrītu šādam skatījumam. To apsvērumu dēļ, kas izklāstīti manos secinājumos iepriekš minētajā lietā C-556/10 Komisija/Vācija, es nedomāju, ka dalībvalstīm būtu pienākums paredzēt specifiskus stimulus, lai samazinātu maksas lielumu par infrastruktūras izmantošanu, ciktāl tas neizriet no infrastruktūras nodrošināšanas izmaksu līmeņa samazinājuma.
68.
Komisija, gluži pretēji, uzskata, ka autonoms pienākums samazināt piekļuves maksu ir nepieciešams, lai būtu iespējams apkarot infrastruktūras pārvaldītāju – dabisko monopolistu tendenci nepārdalīt saviem klientiem peļņu, kas radusies, palielinot pārvaldības efektivitāti. Tomēr, kā to tiesas sēdes laikā pamatoti uzsvēra Francijas valdības pārstāvis, Direktīvas 2001/14 6. panta 1. punkts ļauj dalībvalstij pieprasīt no infrastruktūras pārvaldītāja, lai tas panāk savos rēķinos finanšu līdzsvaru bez valsts dotācijām. Līdz ar to būtu neracionāli interpretēt šā panta 2. punktu tā, it kā tas noteiktu dalībvalstij pienākumu mudināt infrastruktūras pārvaldītāju rīkoties pretēji šim mērķim. Katrā ziņā Direktīvas 2001/14 8. panta 1. punkts ierobežo maksimālo maksu kopsummu, kuru infrastruktūras pārvaldītājs drīkst atgūt, kompensējot visas savas izmaksas.
69.
Šo iemeslu dēļ ierosinu Tiesu pieņemt Komisijas otro iebildumu, ciktāl tas attiecas uz to Francijas Republikas pienākumu neizpildi, kas ir paredzēti Direktīvas 2001/14 11. pantā, bet pārējā daļā šo iebildumu noraidīt.
IV – Par tiesāšanās izdevumiem
70.
Atbilstoši Reglamenta (
20
) 138. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā Komisijai un Francijas Republikai lietas spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, ierosinu, lai ikviens dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
71.
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam Spānijas Karaliste, kurai tika atļauts iestāties lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
V – Secinājumi
72.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai lemt šādi:
1)
Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti:
—
Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/440/EEK par Kopienas dzelzceļa attīstību, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 26. februāra Direktīvu 2001/12/EK, 6. panta 3. punktā un II pielikumā, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 26. februāra Direktīvas 2001/14/EK par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu un drošības sertifikāciju 14. panta 2. punktā, ciktāl dzelzceļa uzņēmuma dienests piedalās būtisko funkciju veikšanā, kas ir jāuzņemas dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājam vai iestādei, kas juridiskajā ziņā ir neatkarīga no dzelzceļa uzņēmumiem,
—
saskaņā ar Direktīvas 2001/14 11. pantu, ciktāl Francijas tiesību akti neparedz nekādu darbības uzlabošanas shēmu, kas atbilstu šim pantam;
2)
pārējā daļā prasību noraidīt;
3)
Eiropas Komisija, Francijas Republika un Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Padomes 1991. gada 29. jūlija direktīva par Kopienas dzelzceļa attīstību (OV L 237, 25. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 26. februāra direktīva (OV L 75, 1. lpp.).
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 26. februāra direktīva par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu un drošības sertifikāciju (OV L 75, 29. lpp.).
(
5
)	Ir runa par 2012. gada 25. oktobra spriedumu lietā C-557/10 Komisija/Portugāle, un 2012. gada 8. novembra spriedumu lietā C-528/10 Komisija/Grieķija, kā arī lietām C-473/10 Komisija/Ungārija; C-483/10 Komisija/Spānija; C-512/10 Komisija/Polija; C-545/10 Komisija/Čehijas Republika; C-555/10 Komisija/Austrija; C-556/10 Komisija/Vācija; C-627/10 Komisija/Slovēnija; C-369/11 Komisija/Itālija un C-412/11 Komisija/Luksemburga, kas tiek izskatītas Tiesā.
(
6
)	1997. gada 15. februāraJORF Nr. 39, 2592. lpp.
(
7
)	2003. gada 8. martaJORF Nr. 57, 4063. lpp.
(
8
)	Jāatzīmē, ka Dekrēts Nr. 2003–194 ir grozīts ar 2011. gada 26. jūlija Dekrētu Nr. 2011–891 (2011. gada 28. jūlijaJORF, 12885. lpp.). Ņemot vērā datumu, kas atbilst argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigu datumam, tieši minētā dekrēta redakcija, kas bija spēkā pirms iepriekš minētā grozījuma, ir nozīmīga šai lietā un ir citēta šeit.
(
9
)	1982. gada 31. decembraJORF, 4004. lpp.
(
10
)	2009. gada 9. decembraJORF, 21226. lpp.
(
11
)	Minēts šo secinājumu 8. zemsvītras piezīmē. Minētais dekrēts tika pieņemts pēc Komisijas replikas raksta iesniegšanas.
(
12
)	It īpaši skat. 2002. gada 4. jūlija spriedumu lietā C-173/01 Komisija/Grieķija (Recueil, I-6129. lpp., 7. punkts) un 2003. gada 13. marta spriedumu lietā C-333/01 Komisija/Spānija (Recueil, I-2623. lpp., 8. punkts).
(
13
)	Analoģiska situācija ir vērojama arī iepriekš minētajā lietā Komisija/Slovēnija. Skat. manu secinājumu šajā lietā 24.–46. punktu.
(
14
)	Šis kritērijs savukārt nav izšķirošs tad, kad ir runa par valsts iestādēm, kuru juridiskā neatkarība ir atkarīga no tām piešķirtajām pilnvarām un hierarhiskas saiknes neesamības. Skat. 2010. gada 9. marta spriedumu lietā C-518/07 Komisija/Vācija (Krājums, I-1885. lpp., 31.–37. punkts) un 2012. gada 16. oktobra spriedumu lietā C-614/10 Komisija/Austrija (36.–66. punkts).
(
15
)	Aizstāvības raksta B.1 pielikums; pieejams arī interneta vietnē www.rff.fr.
(
16
)	Šis tīkla pārskats ir pieejams interneta vietnē www.rff.fr.
(
17
)	Skat. manu secinājumu iepriekš minētajā lietā C-483/10 Komisija/Spānija 67.–72 punktu.
(
18
)	Skat. aizstāvības raksta B.3 pielikumu.
(
19
)	Skat. manu secinājumu iepriekš minētajā lietā C-556/10 Komisija/Vācija 98.–104. punktu.
(
20
)	Stājies spēkā 2012. gada 1. novembrī.