62022CJ0270
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2023. gada 30. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 1999/70/EK – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – 4. klauzula – Publiskais sektors – Skolotāji – Uz noteiktu laiku nodarbinātu darba ņēmēju pieņemšana darbā civildienesta ierēdņa amatā, pamatojoties uz atlases procedūru, kas balstīta uz kvalifikāciju – Darba stāža noteikšana
Lietā C‑270/22
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale ordinario di Ravenna (Ravennas tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2022. gada 21. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2022. gada 22. aprīlī, tiesvedībā
G.D.,
A.R.,
C.M.
pret
Ministero dell’Istruzione,
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], tiesneši T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb], A. Kumins [A. Kumin] un I. Ziemele,
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
G.D., A.R. un C.M. vārdā – D. Naso, avvocato,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz L. Fiandaca un F. Sclafani, avvocati dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – D. Recchia un N. Ruiz García, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “Pamatnolīgums”), kas ir ietverts pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.), 4. klauzulu.
2
Šis lūgums ir iesniegts G.D., A.R. un C.M. (turpmāk tekstā – “prasītāji pamatlietā”) tiesvedībā pret Ministero dell’Istruzione (Izglītības ministrija, Itālija) un Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Valsts sociālā nodrošinājuma birojs (INPS), Itālija) par viņu darba stāža aprēķināšanu brīdī, kad šī ministrija viņus apstiprināja pastāvīgā amatā uz nenoteiktu laiku.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Atbilstoši Direktīvas 1999/70 14. apsvērumam:
“Parakstītājas puses vēlējās noslēgt pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, izvirzot vispārējos principus un obligātās prasības uz noteiktu laiku slēgtiem darba līgumiem un darba attiecībām; tās izrādījušas vēlmi uzlabot terminētās nodarbinātības kvalitāti, nodrošinot to, ka tiek ievērots diskriminācijas aizlieguma princips, un iedibināt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, izmantojot tiesiski pārmantojamus [izmantojot secīgus] uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus un darba attiecības”.
4
Pamatnolīguma preambulas trešajā daļā ir noteikts:
“Šis nolīgums nosaka vispārīgos principus un obligātās prasības darbam uz noteiktu laiku, atzīstot, ka pilnīgai to piemērošanai ir jāņem vērā īpaši nacionāli, sektoru un sezonas apstākļi. Tas ataino darba devēju un darba ņēmēju vēlmi radīt vispārēju kārtību, kas nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi noteikta laika darba ņēmējiem, aizsargājot viņus pret diskrimināciju, un to, ka darba līgumus, kas slēgti uz noteiktu laiku, izmanto, pamatojoties uz noteikumiem, kas būtu pieņemami darba devējiem un darba ņēmējiem.”
5
Saskaņā ar Pamatnolīguma 1. klauzulu:
“Šā pamatnolīguma mērķis ir:
a)
uzlabot noteikta darba laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu;
b)
radīt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, piemērojot uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai attiecību tiesisko pārmantojamību [secīgus uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai attiecības].”
6
Pamatnolīguma 2. klauzulā ir noteikts:
“1.
Šo nolīgumu piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.
2.
Dalībvalstis pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem un/vai darba devēji un darba ņēmēji var paredzēt, ka šo nolīgumu nepiemēro:
a)
sākuma profesionālās sagatavošanas attiecībām un mācekļu programmām;
b)
darba līgumiem un attiecībām, kuras noslēgtas saskaņā ar īpašu valsts vai valsts atbalstītu mācību, profesionālās integrēšanas un pārkvalifikācijas programmu.”
7
Pamatnolīguma 3. klauzula ir formulēta šādi:
“[Šajā nolīgumā jēdziens]
1.
[..] “noteikt[a] laika darba ņēmējs” ir persona, kurai ir darba līgums vai darba attiecības, ko savā starpā tieši noslēdzis darba devējs un darba ņēmējs, kur darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu nosaka tādi objektīvi apstākļi kā noteikta termiņa iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās.
2.
Šajā nolīgumā jēdziens “salīdzināmais pastāvīgais darba ņēmējs” ir darba ņēmējs, kam tajā pašā uzņēmumā ir darba attiecības vai darba līgums uz nenoteiktu laiku un kas nodarbināts tajā pašā vai līdzīgā profesijā, pienācīgi ņemot vērā kvalifikācijas/iemaņas. Ja tajā pašā uzņēmumā nav salīdzināmā pastāvīgā darba ņēmēja, salīdzināšanu izdara, atsaucoties uz piemērojamo kolektīvo līgumu vai, ja nav piemērojama kolektīvā līguma, saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi.”
8
Pamatnolīguma 4. klauzulā ir noteikts:
“1.
Darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, neskatoties uz to, ka ar viņiem slēgts līgums vai darba attiecības uz noteiktu termiņu, nav mazāk izdevīgi par tiem, ko piemēro salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgiem nosacījumiem nav objektīva pamata.
2.
Vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis principu.
3.
Šīs klauzulas piemērošanas kārtību pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem nosaka dalībvalstis un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ņemot vērā Kopienas tiesību aktus un valsts tiesību aktus, kolektīvos līgumus un praksi.
4.
Darba stāža kritēriji attiecībā uz īpašiem darba nosacījumiem ir vienādi gan noteikta laika darba ņēmējiem, gan pastāvīgiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgi darba stāža kritēriji nav objektīvi pamatoti.”
Itālijas tiesības
9
1988. gada 23. augustaDecreto del Presidente della Republica n. 399 – Norme risultanti dalla disciplina prevista dall’accordo per il triennio per il triennio 1988–1990 del 9 giugno 1988 relativo al personale del comparto scuola (Republikas prezidenta dekrēts Nr. 399 par noteikumiem, kas izriet no 1988. gada 9. jūnija Nolīguma 1988.–1990. gadam par skolu personālu; 1988. gada 10. septembraGURI Nr. 213, kārtējais pielikums Nr. 85; turpmāk tekstā – “prezidenta dekrēts Nr. 399/1988) 4. panta 3. punktā ir noteikts:
“Pēc 16. darba gada vidusskolu augstākā posma skolotājiem, kuriem ir universitātes diploms, un pēc 18. darba gada administratīviem koordinatoriem, pirmsskolas un pamatskolu skolotājiem, vidusskolu pirmā posma skolotājiem un vidusskolu augstākā posma skolotājiem, kuriem ir augstskolas diploms, pēc 20. darba gada palīgdarbiniekiem un asistentiem, pēc 24. darba gada mūzikas konservatoriju un akadēmiju pasniedzējiem darba stāžs, kas tiek ņemts vērā tikai ekonomiskos nolūkos, tiek pilnībā ņemts vērā turpmākai klasificēšanai atalgojuma skalā.”
10
1994. gada 16. aprīļaDecreto legislativo Nr. 297 – Approvazione del testo
unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (Leģislatīvais dekrēts Nr. 297, ar ko apstiprina vienotu piemērojamo tiesību normu tekstu attiecībā uz pedagoģisko darbību un attiecībā uz visu veidu un visu līmeņu skolām; 1994. gada 19. maijaGURI Nr. 115, kārtējais pielikums Nr. 79; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 297/1995) 485. pantā ir paredzēts:
“1.   Vidusskolu un mākslas skolu pedagoģiskajam personālam pakalpojumi, kurus šis personāls ārštata pedagoga statusā sniedzis iepriekš minētajās valsts skolās un tām pielīdzinātās skolās, tostarp ārzemēs, juridiskiem un ekonomiskiem mērķiem tiek atzīti par štata pedagoga statusā sniegtiem pakalpojumiem, ņemot tos vērā pilnībā par pirmajiem četriem gadiem un par divām trešdaļām par iespējami atlikušo laika posmu, kā arī – tikai ekonomiskiem mērķiem – par atlikušo trešdaļu. No minētās atzīšanas izrietošās ekonomiskās tiesības tiek saglabātas un ņem vērā visos nākamajos atalgojuma līmeņos pēc tā, kas piešķirts atzīšanas dienā.
2.   Tādiem pašiem mērķiem un tādā pašā apjomā, kā minēts 1. punktā, šajā pašā punktā minētajam personālam tiek atzīti pakalpojumi, kas sniegti valsts meiteņu izglītības iestādēs un štata un ārštata pamatizglītības pedagoga statusā – valsts pamatskolās vai licencētajās pamatskolās, tostarp iepriekš minētajās izglītības iestādēs un ārvalstīs esošajās skolās, kā arī [t.s.] tautas skolās, subsidētajās skolās vai palīgskolās.
3.   Pamatskolu pedagoģiskajam personālam tādiem pašiem mērķiem un tādās pašās robežās, kā noteikts 1. punktā, tiek atzīti ārštata pedagoga statusā sniegtie pakalpojumi valsts pamatskolās vai valsts meiteņu izglītības iestādēs, vai licencētajās skolās, valsts vai pielīdzinātās vidusskolās un mākslas vidusskolās, [t.s.] tautas skolās, subsidētajās skolās vai palīgskolās, kā arī darbs, kas veikts štata vai ārštata pedagoga statusā valsts vai pašvaldības sākumskolās.”
11
Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 489. pantā ir noteikts:
“1.   Iepriekšējos pantos minētās atzīšanas nolūkā izglītības pakalpojums ir uzskatāms par sniegtu pilnu mācību gadu, ja tā ilgums ir bijis tāds, kas ir paredzēts attiecīgā gada spēkā esamībai izglītības sistēmā, kura bija spēkā brīdī, kad tas tika sniegts.
2.   Apmaksāto atvaļinājumu, kā arī grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikposmus iekļauj atzīstamā laikposma aprēķinā.”
12
Saskaņā 1999. gada 3. maijaLegge n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico (Likums Nr. 124, ar ko pieņem neatliekamus pasākumus skolu darbinieku jomā; 1999. gada 10. maijaGURI Nr. 107; turpmāk tekstā – “likums Nr. 124/1999”) 11. panta 14. punktu:
“[Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994] 489. panta 1. punkts ir jāsaprot tādējādi, ka mācību pakalpojums, ko kopš 1974.–1975. gada sniedz skolotājs, kas ir ārštata darba ņēmējs, tiek uzskatīts par sniegtu visa mācību gada garumā, ja tas ir bijis vismaz 180 dienas vai ja tas ir sniegts nepārtraukti no 1. februāra līdz skolēnu galīgās novērtēšanas darbību beigām.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
13
Prasītāji pamatlietā strādāja par skolotājiem saskaņā ar vairākiem dažāda veida un ilguma uz noteiktu laiku noslēgtiem līgumiem, pirms viņi tika apstiprināti amatā uz nenoteiktu laiku uz kvalifikāciju balstīta konkursa procedūrā, attiecīgi pirmsskolas skolotāji G.D. un C.M. – 2015. gada 1. septembrī un A.R., kas ir kvalificēts otrā posma vidējās izglītības skolotājs, – 2011. gada 1. septembrī.
14
Veicot saskaņā ar agrākajiem uz noteiktu laiku noslēgtajiem darba līgumiem iegūtā darba stāža atzīšanu, Izglītības ministrija saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 485. pantu veica prasītāju pamata lietā karjeras rekonstrukciju, ņemot vērā attiecīgi 5 gadu un 4 mēnešu darba stāžu G.D., 8 gadu un 8 mēnešu darba stāžu C.M. un 13 gadu un 4 mēnešu darba stāžu A.R.
15
Uzskatīdami, ka šī ministrija ir aprēķinājusi mazāku darba stāžu nekā viņu faktiskais darba stāžs, tādējādi pārkāpdama pamatnolīguma 4. klauzulu, prasītāji pamatlietā vērsās iesniedzējtiesā Tribunale ordinario di Ravenna (Ravennas tiesa, Itālija), lūdzot atzīt viņiem 5 gadu, 11 mēnešu un 8 dienu darba stāžu attiecībā uz G.D., 10 gadu, 5 mēnešu un 18 dienu darba stāžu attiecībā uz C.M. un 18 gadu, 6 mēnešu un 1 dienas darba stāžu attiecībā uz A.R., kā arī atzīt attiecīgās algas piemaksas un atbilstoši koriģēt sociālās iemaksas un nodevas.
16
Sava lūguma pamatojumam prasītāji pamatlietā lūdza, lai, aprēķinot viņu darba stāžu, tiktu ņemta vērā katra darba diena, to pielīdzinot tādai dienai, ko nostrādājis uz nenoteiktu laiku darbā pieņemts skolotājs, atsaucoties uz judikatūras, kas izriet no Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) 2019. gada 28. novembra sprieduma Nr. 31149, piemērošanu.
17
Iesniedzējtiesa norāda, ka šajā spriedumā, pamatojoties uz 2018. gada 20. septembra spriedumu Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) nosprieda, ka Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 485. pants ir pretrunā Pamatnolīguma 4. klauzulai un ka līdz ar to šī panta piemērošana ir jāizslēdz, ja uz noteiktu laiku darbā pieņemto skolotāju, kuri ir galīgi apstiprināti amatā, darba stāžs, kas izriet no šī leģislatīvā dekrēta 485. pantā, kā arī 489. pantā paredzēto kritēriju, kas papildināti ar Likuma Nr. 124/1999 11. panta 14. punktu, kopīgas piemērošanas, ir zemāks nekā tas, kas tiktu atzīts salīdzināmam mācībspēkam, kurš no paša sākuma ir pieņemts darbā uz nenoteiktu laiku.
18
Iesniedzējtiesa piebilst, pirmkārt, ka šī Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūra ir radījusi atšķirīgu valsts judikatūru un, otrkārt, ka, tās ieskatā, 2018. gada 20. septembra spriedumā Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758) Tiesa ir galīgi atzinusi šī 485. panta – kas tika aplūkots lietā, kurā tika taisīts šis spriedums – saderību ar Pamatnolīguma 4. klauzulu, lai gan dažus minētā sprieduma punktus var interpretēt citādi un Tiesa nav ņēmusi vērā visus šajā lietā aplūkoto valsts tiesību aktu aspektus.
19
Ja tas tā nebūtu, iesniedzējtiesa vispirms uzskata, ka valsts sistēma attiecībā uz pedagogu karjeras rekonstrukciju pamatlietā ļāva panākt sarežģītu līdzsvaru starp pastāvīgo un pagaidu skolotāju, kā arī dažādu pagaidu skolotāju kategoriju pretējām interesēm un ka šī sistēma noteikti nerada diskriminējošus rezultātus. It īpaši tas, ka tiek pārņemts darba stāžs, ko minētā sistēma pieļauj, sasniedzot noteiktu termiņu, proti, 16 gadus A.R. un 18 gadus G.D. un C.M., galu galā ļoti bieži izrādoties labvēlīgi iepriekš uz noteiktu laiku nodarbinātajiem skolotājiem, kas apstiprināti pastāvīgā amatā.
20
Turpinājumā šī tiesa šaubās par to, vai pedagoģiskais darbs, kas veikts uz nenoteiktu laiku vai pat uz noteiktu laiku, bet ilgstošā laikposmā, kas ietver pedagoģisku turpinātību, no vienas puses, ir salīdzināms ar, no otras puses, pedaoģisko darbu, kas veikts fragmentāri uz noteiktu laiku, īslaicīgas un gadījuma rakstura aizstāšanas gadījumā, kas atbilst jebkurai vajadzībai, tāpat kā attiecībā uz dažiem uzdevumiem, ko prasītāji pamatlietā ir veikuši laikā, pirms viņi tika apstiprināti amatā, kas, pēc minētās tiesas domām, neļaujot iegūt tādu pašu pieredzi.
21
Tāpat esot jāpārbauda šādu elementu nozīmīgums, lai novērtētu, vai iespējamo nelabvēlīgo attieksmi Pamatnolīguma 4. klauzulas izpratnē var pamatot ar tādiem “objektīviem iemesliem” kā šajā klauzulā paredzētie.
22
Visbeidzot, tā kā Itālijas likumdevējs ir izvēlējies neņemt vērā darba laika stundas, aprēķinot darba stāžu par mācību gadu, iesniedzējtiesa šaubās par minētajā klauzulā paredzētā pro rata temporis principa ietekmi uz šo pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma labvēlīgo aspektu.
23
Šajos apstākļos Tribunale ordinario di Ravenna (Ravennas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Tiesas [2018. gada 20. septembra] spriedums Motter [(C‑466/17, EU:C:2018:758)] liek nepiemērot valsts tiesību normas skolotāju karjeras rekonstrukcijas jomā, ja “praksē” tās nav labvēlīgākas skolotājam, kurš iepriekš ir bijis nestabili nodarbināts, salīdzinājumā ar karjeras rekonstrukciju, kas veikta saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 485. pantu un ar to saistītajām tiesību normām? Vai arī Tiesas [2018. gada 20. septembra] spriedumā Motter [(C‑466/17, EU:C:2018:758)] ir vispārīgi un abstrakti, un tātad ar katram konkrētam gadījumam piemērojamo noteikumu noteikts, ka karjeras rekonstrukcija saskaņā ar valsts tiesību normām atbilst [Pamatnolīguma] 4. klauzulai, un tātad valsts tiesa nevar nepiemērot Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 485. pantu un ar to saistītās tiesību normas, jo šajā aspektā tās ir atzītas par saderīgām ar [Savienības] tiesībām?
2)
Pakārtoti iepriekšējam jautājumam (proti, vienīgi tad, ja tiks atzīts, ka Savienības tiesības liek selektīvi nepiemērot [Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994] 485. pantu, tātad – ņemt vērā “labvēlīgāku” tiesību normu): vai [Pamatnolīguma] 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskajā regulējumā tā liek pielīdzināt – nolūkā aprēķināt skolotāja, kas apstiprināts amatā uz nenoteiktu laiku, darba stāžu par iepriekšējo nodarbinātības ar līgumiem uz noteiktu laiku periodu – uz noteiktu laiku nodarbināta skolotāja sniegtos pagaidu pakalpojumus bez minimāla katrā mācību gadā nostrādāto dienu atbilstības sliekšņa? Vai arī, tieši pretēji, 4. klauzulai atbilst tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir izslēgta uz noteiktu laiku nodarbināto skolotāju sniegto pagaidu pakalpojumu (īslaicīgas un gadījuma rakstura citu skolotāju aizstāšanas) nozīme, ja šie pakalpojumi katrā mācību gadā netika sniegti vismaz 180 dienas vai arī laikposmā no 1. februāra līdz mācību gada beigu pārbaužu noslēgumam [(Likuma Nr. 124/1999 11. panta 14. punkts)]?
3)
Joprojām pakārtoti pirmajam jautājumam (proti, vienīgi tad, ja tiks atzīts, ka Savienības tiesības liek selektīvi nepiemērot [Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994] 485. pantu, tātad – ņemt vērā “labvēlīgāku” tiesību normu): vai minētā 4. klauzula liek atzīt saskaņā ar līgumu uz noteiktu laiku sniegtiem pakalpojumiem, kas sniegti mazākā stundu skaitā, nekā ir paredzēts amatiem uz nenoteiktu laiku, tādu pašu vērtību darba stāža ziņā tad, kad skolotājs ir ticis apstiprināts amatā uz nenoteiktu laiku? Pretējā gadījumā Tiesai tiek lūgts izteikties par minimālo stundu apjomu (piemēram, uz nenoteiktu laiku noslēgta līguma nepilns darba laiks), kuru pārsniedzot [minētā] 4. klauzula uzliek valsts tiesībām šādu atzīšanu?
No citas, simetriskas perspektīvas Tiesai tātad tiek jautāts, vai minētajai 4. klauzulai atbilst valsts tiesības, kuras, aprēķinot skolotāja, kas apstiprināts amatā uz nenoteiktu laiku, darba stāžu par periodu pirms iecelšanas štata amatā uz nenoteiktu laiku, izslēdz to pakalpojumu nozīmi, kas sniegti darba laika segmentos, kuri ir mazāki par salīdzināma skolotāja nepilna darba laika nedēļas laika slieksni?
Pakārtoti šim pēdējam apakšjautājumam: vai minētajai 4. klauzulai atbilst valsts tiesības, kuras, aprēķinot skolotāja, kas apstiprināts amatā uz nenoteiktu laiku, darba stāžu par periodu pirms iecelšanas štata amatā uz nenoteiktu laiku, paredz piešķirt nozīmi pro rata temporis pakalpojumiem, kas tikuši sniegti darba laika segmentos, kas ir mazāki par salīdzināma skolotāja nepilna darba laika nedēļas laika slieksni?”
Par pieteikumu izskatīt lietu paātrinātā tiesvedībā
24
Iesniedzējtiesa lūdza lietai piemērot Tiesas Reglamenta 105. pantā paredzēto paātrināto prejudiciālā nolēmuma tiesvedību.
25
Sava lūguma pamatojumam šī tiesa atsaucās uz tiesisko nenoteiktību, kas pastāv attiecībā uz Savienības tiesību interpretācijas tvērumu kopš Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) 2019. gada 28. novembra sprieduma Nr. 31149, kā arī uz risku, ka tiks apdraudētas šo tiesību interpretācijas vienveidības prasības, un lielo tiesvedību skaitu Itālijas tiesās, kuras skar uzdotie jautājumi.
26
Šajā ziņā Reglamenta 105. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Tiesas priekšsēdētājs pēc iesniedzējtiesas pieteikuma vai izņēmuma kārtā pēc savas ierosmes un pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas var nolemt lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā, piemērot paātrinātu tiesvedību.
27
Kas attiecas, visupirms, uz pastāvošo tiesisko nenoteiktību attiecībā uz Savienības tiesību tvērumu, kamēr nebūs saņemta Tiesas atbilde uz uzdotajiem jautājumiem, jāatgādina, ka šajā 105. panta 1. punktā paredzētā paātrinātā tiesvedība ir procesuāls instruments, kas paredzēts, lai reaģētu uz ārkārtēji steidzamu situāciju (Tiesas priekšsēdētāja rīkojumi, 2010. gada 31. augusts, UEFA un British Sky Broadcasting, C‑228/10, EU:C:2010:474, 6. punkts; 2017. gada 20. decembris, M.A. u.c., C‑661/17, EU:C:2017:1024, 17. punkts, kā arī 2019. gada 18. janvāris, Adusbef u.c., C‑686/18, EU:C:2019:68, 11. punkts).
28
Attiecīgo personu interese – kas, protams, ir leģitīma – pēc iespējas ātrāk noteikt to tiesību apjomu, kuras tām izriet no Savienības tiesību aktiem, pati par sevi neļauj pierādīt izņēmuma apstākļa pastāvēšanu Reglamenta 105. panta 1. punkta izpratnē (Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2018. gada 8. marts, Vitali, C‑63/18, EU:C:2018:199, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Turpinot – kas attiecas uz Savienības tiesību vienveidīgas interpretācijas prasību apdraudējuma risku, no Tiesas judikatūras izriet, ka vajadzība nodrošināt vienveidīgu Eiropas Savienības tiesību sistēmā ietilpstošo tiesību normu piemērošanu tajā raksturo ikvienu saskaņā ar LESD 267. pantu iesniegtu pieteikumu un pati par sevi nevar pierādīt steidzamību, kas pamatotu steidzamības tiesvedības piemērošanu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu (šajā nozīmē skat. Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2018. gada 17. septembris, Lexitor, C‑383/18, EU:C:2018:769, 16. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
Visbeidzot, kas attiecas uz to, ka izvirzītie jautājumi Itālijā ir daudzskaitlīgu tiesas prāvu priekšmets, jāatgādina, ka liels to personu vai juridisko situāciju skaits, ko potenciāli skar uzdotais jautājums, pats par sevi nevar būt šāds izņēmuma apstāklis, kas varētu attaisnot paātrinātās tiesvedības izmantošanu (Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2018. gada 17. septembris, Lexitor, C‑383/18, EU:C:2018:769, 15. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Šādos apstākļos 2022. gada 30. jūnijā Tiesas priekšsēdētājs, uzklausījis tiesnesi referentu un ģenerāladvokāti, nolēma šo pieteikumu neapmierināt.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
32
Itālijas valdība apgalvo, ka prejudiciālie jautājumi nav pieņemami. Proti, šī valdība apgalvo, ka pirmajā jautājumā izvirzītā problēma ir hipotētiska, jo vienīgās iesniedzējtiesas šaubas par 2018. gada 20. septembra spriedumā Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758) apstiprinātā principa interpretāciju izriet no Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūras un līdz ar to no atšķirībām valsts judikatūrā, ko ļautu novērst valsts tiesību sistēmā pastāvoši līdzekļi. Minētā valdība piebilst, ka otrais un trešais jautājums ir jāanalizē tikai tādā gadījumā, ja atbilde uz šo pirmo jautājumu nozīmētu “pārsniegt” šo principu. Tādējādi arī šis otrais un trešais jautājums izvirzot hipotētisku problēmu. Visbeidzot, otrais jautājums turklāt ir par diskrimināciju nevis starp noteikta laika skolotājiem un skolotājiem, kas nodarbināti uz nenoteiktu laiku, bet starp divu kategoriju skolotājiem, kas nodarbināti uz noteiktu laiku, atkarībā no tā, vai viņi ir vai nav sasnieguši pamatlietā aplūkotajos valsts tiesību aktos noteiktos sliekšņus.
33
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesas un valsts tiesu sadarbībā, kas noteikta ar LESD 267. pantu, tikai valsts tiesai, kas izskata lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jāizvērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī to jautājumu nozīmīgums, kurus tā uzdod Tiesai. Tāpēc Tiesai principā ir jāsniedz nolēmums, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju (spriedums, 2019. gada 19. decembris, Darie, C‑592/18, EU:C:2019:1140, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
34
No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā un kuru pareizība Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Atteikties lemt par valsts tiesas lūgumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2019. gada 19. decembris, Darie, C‑592/18, EU:C:2019:1140, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu paskaidro, ka, neraugoties uz Pamatnolīguma 4. klauzulas interpretāciju, ko Tiesa sniegusi 2018. gada 20. septembra spriedumā Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), starp valsts tiesām pastāv atšķirības judikatūrā attiecībā uz pamatlietā aplūkoto valsts tiesību aktu atbilstību šai klauzulai. Šī tiesa piebilst, ka šajā spriedumā Tiesa nav ņēmusi vērā visus šo valsts tiesību aktu aspektus un ka pastāv šaubas par minētās klauzulas interpretāciju tādās situācijās, kādā ir prasītāji pamatlietā, un šī iemesla dēļ atbilde uz pirmo jautājumu ir nepieciešama, lai atrisinātu tajā izskatāmo strīdu, kā arī attiecīgā gadījumā uz otro un trešo jautājumu, kas uzdoti pakārtoti.
36
Tādējādi uzdotajos jautājumos izvirzītā problēma nav hipotētiska.
37
Šīs pašas klauzulas interpretācijai, kas lūgta saistībā ar otro jautājumu, turklāt ir saikne ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu. Proti, tas attiecas uz to, ka prasītāji pamatlietā apstrīd darba stāža aprēķināšanas metodi, kas, ieceļot viņus amatā civildienestā, viņiem tika piemērota attiecībā uz laikposmu, kurā viņi strādāja par skolotājiem ar darba līgumiem uz noteiktu laiku, salīdzinājumā ar to, kāda viņiem būtu tikusi piemērota, ja viņi jau no sākuma būtu pieņemti darbā uz nenoteiktu laiku. Turklāt lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir ietverti faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai atbildētu uz šo jautājumu.
38
Līdz ar to prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.
Par lietas būtību
39
Vispirms, kā norāda iesniedzējtiesa, Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 485. pants, kas ir piemērojams prasītājiem pamatlietā un attiecībā uz kuru pēdējie minētie apgalvo, ka tajā nav ievērota pamatnolīguma 4. klauzula, tika aplūkots lietā, kurā ir pasludināts 2018. gada 20. septembra spriedums Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758).
40
Minētajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka šī 4. klauzula principā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, lai klasificētu darba ņēmēju atalgojuma kategorijā brīdī, kad viņš uz kvalifikācijas pamata tiek pieņemts darbā civildienesta ierēdņa amatā, dienests, kas pildīts saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku, tiek ņemts vērā pilnībā par pirmajiem četriem gadiem un pēc tam daļēji – divu trešdaļu apjomā
41
Taču iesniedzējtiesa norāda, ka Tiesas rīcībā nebija visi elementi, kas raksturo pamatlietā aplūkotos valsts tiesību aktus lietā, kurā tika pasludināts 2018. gada 20. septembra spriedums Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758). Šajā kontekstā iesniedzējtiesas nolēmumā ir pieminēts Prezidenta dekrēta Nr. 399/1988 4. panta 3. punktā paredzētais pielīdzināšanas mehānisms, kā arī noteikums, kas izriet no Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 489. panta, kā tas papildināts ar Likuma Nr. 124/1999 11. panta 14. punktu, saskaņā ar kuru darba stāža aprēķināšanas nolūkā ārštata mācībspēka pedagoģiskās darbības laikposmi, kas ir īsāki par vienu gadu, tiek pielīdzināti vienam pilnam mācību gadam tikai ar nosacījumu, ka šie laikposmi ir vismaz 180 dienas vai ir bijuši nepārtraukti nodrošināti laikā starp 1. februāri un skolēnu galīgās novērtēšanas darbību beigām.
42
Turklāt, ciktāl šī tiesa šaubās, vai šajā spriedumā Tiesa ir veikusi galīgu šo valsts tiesību aktu saderības ar Pamatnolīguma 4. klauzulu vērtējumu tādējādi, ka valsts tiesa konkrētajā gadījumā vairs nevarētu ne konstatēt to iespējamo neatbilstību šai klauzulai, ne vajadzības gadījumā atstāt nepiemērotus minētos valsts tiesību aktus, šāda pieeja ir jānoraida.
43
Saskaņā ar LESD 267. pantu uzsāktā tiesvedībā valsts tiesību normu interpretācija ir dalībvalstu tiesu, nevis Tiesas kompetencē un Tiesa nav tiesīga lemt par valsts tiesību normu atbilstību Savienības tiesībām. Tiesas kompetencē ir vienīgi sniegt valsts tiesai visus norādījumus par Savienības tiesību normu interpretāciju, kas ļautu tai izvērtēt šo normu saderīgumu ar Savienības tiesisko regulējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 21. jūnijs, Ligue des droits humains, C‑817/19, EU:C:2022:491, 240. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Turklāt pārākuma princips valsts tiesai, kurai savas kompetences ietvaros ir jāpiemēro Savienības tiesību normas, uzliek pienākumu, ja valsts tiesisko regulējumu nav iespējams interpretēt atbilstoši Savienības tiesību prasībām, nodrošināt šo tiesību aktu prasību pilnīgu iedarbību strīdā, ko tā izskata, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes nepiemērojot jebkādu valsts tiesisko regulējumu vai praksi, kas ir pretrunā kādai Savienības tiesību normai, kam ir tieša iedarbība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
45
Ņemot vērā funkciju sadali starp valsts tiesām un Tiesu, pēdējā minētā tikai sniedza iesniedzējtiesai Pamatnolīguma 4. klauzulas interpretācijas elementus lietā, kurā tika pasludināts 2018. gada 20. septembra spriedums Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), ņemot vērā šīs tiesas aprakstīto tiesisko regulējumu un faktiskos apstākļus un neskarot pārbaudes, kas ietilpst vienīgi minētās tiesas kompetencē, kā tas ir atgādināts minētā sprieduma 35., 48., 49. un 53. punktā. Tiesa minētā sprieduma rezolutīvajā daļā ir izmantojusi arī vārdu “principā”.
46
Tomēr no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka daži no nodarbinātības laikposmiem, kurus prasītāji pamatlietā ir nostrādājuši uz noteiktu laiku, nav sasnieguši šī sprieduma 41. punktā atgādinātajos valsts tiesību aktos noteiktos sliekšņus, proti, 180 dienas katrā mācību gadā vai nepārtraukti nostrādātu laiku no 1. februāra līdz skolēnu galīgās novērtēšanas darbību beigām, pretēji prasītājai lietā, kurā tika pasludināts 2018. gada 20. septembra spriedums Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), kura laikposmā pirms viņas apstiprināšanas pastāvīgā ierēdņa amatā bija nostrādājusi uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus uz vienu gadu, kā tas ir norādīts minētā sprieduma 8. punktā.
47
Šī tiesa norāda, ka saskaņā ar šiem tiesību aktiem, ja skolotāju, kas nodarbināti uz noteiktu laiku, sniegtie pakalpojumi sasniedz šos sliekšņus, šie pakalpojumi tiek pielīdzināti darbam pilna mācību gada garumā neatkarīgi no faktiskā nostrādāto stundu skaita un pat tad, ja nostrādātais iknedēļas stundu skaits ir mazāks par pilna vai nepilna darba laika darbam noteikto nedēļas stundu skaitu. Savukārt pakalpojumi, kas nesasniedz minētos sliekšņus, netiek ņemti vērā, un saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 485. pantu pakalpojumi, kas sasniedz šos pašus sliekšņus, tiek ņemti vērā pilnā apmērā tikai līdz ceturtajam gadam un pēc tam – divu trešdaļu apmērā, un atlikusī trešdaļa tiek rezervēta noteiktu gadu skaitu un pēc pēc šī termiņa beigām tiek ieskaitīta.
48
Šādos apstākļos, lai minētajai tiesai sniegtu lietderīgu atbildi, ir jāuzskata, ka ar saviem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatnolīguma 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, kuri, lai atzītu darba ņēmēja darba stāžu brīdī, kad viņš tiek apstiprināts pastāvīgā ierēdņa amatā, neietver nodarbinātības laikposmus, kas nostrādāti saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku un kas nav sasnieguši 180 dienas mācību gadā vai nav nepārtraukti nostrādāti laikposmā no 1. februāra līdz skolēnu galīgās novērtēšanas darbību beigām, neatkarīgi no faktiskā nostrādāto stundu skaita, un to laikposmu, kas sasniedz šos sliekšņus, vērā ņemšana ir ierobežota ar divām trešdaļām, ar nosacījumu, ka atlikusī trešdaļa tiek ieskaitīta pēc noteikta nostrādāto gadu skaita.
49
Jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnolīguma 1. klauzulas a) punktu viens no tā mērķiem ir uzlabot noteikta darba laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu. Tāpat pamatnolīguma preambulas trešajā daļā ir precizēts, ka tas “ataino darba devēju un darba ņēmēju vēlmi radīt vispārēju kārtību, kas nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi noteikta laika darba ņēmējiem, aizsargājot viņus pret diskrimināciju”. Šim nolūkam Direktīvas 1999/70 14. apsvērumā ir noteikts, ka pamatnolīguma mērķis tostarp ir uzlabot darba uz noteiktu laiku kvalitāti, izvirzot obligātās prasības, lai nodrošinātu, ka tiek ievērots diskriminācijas aizlieguma princips (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Pamatnolīguma, it īpaši tā 4. klauzulas, mērķis ir piemērot minēto principu darba ņēmējiem uz noteiktu laiku, lai šāda veida darba attiecības darba devējs neizmantotu ar mērķi liegt šādiem darba ņēmējiem tiesības, kuras ir atzītas pastāvīgiem darba ņēmējiem (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
51
Ievērojot divos iepriekšējos punktos atgādinātos pamatnolīguma mērķus, tā 4. klauzula ir jāizprot tādējādi, ka ar to ir izteikts Savienības sociālo tiesību princips, kas nevar tikt interpretēts sašaurināti (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
Turklāt ir jāatgādina, ka Pamatnolīguma – kuram ir tieša iedarbība – 4. klauzulas 1. punktā ir noteikts aizliegums noteikta laika darba ņēmējiem paredzēt mazāk labvēlīgus darba nosacījumus nekā salīdzināmiem darba ņēmējiem uz nenoteiktu laiku tikai tādēļ vien, ka tie strādā noteiktu laiku, ja vien atšķirīgajiem nosacījumiem nav “objektīva pamata” (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 8. septembris, Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, 56. un 64. punkts, kā arī 2018. gada 5. jūnijs, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
53
Šīs 4. klauzulas 4. punktā ir noteikts tas pats aizliegums attiecībā uz darba stāža kritērijiem, kas attiecas uz īpašiem darba nosacījumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. septembris, Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
54
No minētās 4. klauzulas teksta un mērķa turklāt izriet, ka tā attiecas nevis uz pašu izvēli noslēgt līgumu uz noteiktu laiku pastāvīga līguma vietā, bet uz to darba ņēmēju darba nosacījumiem, kuri ir noslēguši pirmā veida līgumus, salīdzinājumā ar tiem darba ņēmējiem, kas ir nodarbināti saskaņā ar otrā veida līgumiem, jēdzienam “darba nosacījumi” ietverot pasākumus, uz kuriem attiecas starp darba ņēmēju un viņa darba devēju nodibinātās darba tiesiskās attiecības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 8. oktobris, Universitatea Lucian Blaga Sibiu u.c., C‑644/19, EU:C:2020:810, 39. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
55
Šajā sakarā Tiesa jau ir nospriedusi, ka tādi noteikumi kā pamatlietā par dienesta laikposmiem, kas jānostrādā, lai [darba ņēmēju] varētu klasificēt atalgojuma kategorijā, ietilpst “darba nosacījumu” jēdzienā tās pašas 4. klauzulas 1. punkta izpratnē (spriedums, 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
56
Tādējādi saskaņā ar šī sprieduma 52. un 53. punktā atgādināto un lai atbildētu iesniedzējtiesai, ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotie tiesību akti izraisa atšķirīgu attieksmi, kas attiecas uz salīdzināmām situācijām, un pēc tam vajadzības gadījumā nosaka, vai šādu atšķirību var attaisnot “objektīvi iemesli”.
57
Starp šīs tiesvedības dalībniekiem nav strīda – un turklāt no 2018. gada 20. septembra sprieduma Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758) 27. punkta izriet –, ka uz nenoteiktu laiku nodarbinātiem skolotājiem, kas pieņemti darbā konkursa kārtībā, viņu darba stāžs nolūkā viņus klasificēt atalgojuma kategorijā var tikt ņemts vērā pilnā apmērā. It īpaši šķiet, ka šiem pedagogiem, aprēķinot viņu darba stāžu, katru pieredzes dienu ņem vērā neatkarīgi – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – no faktiski nostrādātajām darba stundām vai daudzuma. Turklāt šī tiesa nenorāda, ka atvaļinājuma vai prombūtnes – piemēram, slimības dēļ – laikposmi būtu izslēgti no šāda aprēķina.
58
Savukārt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka laiks, ko prasītāji pamatlietā ir nostrādājuši, strādājot uz noteiktu laiku mācību gada laikā, kā pedagogi uz noteiktu laiku, kuri ir iekļauti civildienestā, izmantojot uz kvalifikāciju balstītu konkursu, un kas nesasniedz sliekšņus, kādi noteikti Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 489. pantā, kurš papildināts ar Likuma Nr. 124/1999 11. panta 14. punktu, viņu darba stāža atzīšanas nolūkā netiek ņemts vērā. Turklāt tas laiks, kas sasniedz šos sliekšņus, tiek ņemts vērā pilnā apmērā tikai attiecībā uz četriem gadiem, un saskaņā ar šī leģislatīvā dekrēta 485. pantu šī ņemšana vērā attiecībā uz turpmākajiem gadiem ir ierobežota ar divām trešdaļām.
59
Šajā sakarā iesniedzējtiesa uzsver, ka trešā daļa no darba stāža, kas nav ņemta vērā pēc pirmajiem četriem gadiem un kas ir rezervēta, atbilstoši Prezidenta dekrēta Nr. 399/1988 4. panta 3. punktam vajadzības gadījumā var tikt ieskaitīta vēlākai šo noteiktu darba laiku strādājušo pedagogu, kas apstiprināti amatā civildienestā, klasificēšanai atalgojuma skalā. Tomēr šī ieskaitīšana var notikt tikai pēc īpaši gara laikposma, proti, laikā starp 16. un 24. dienesta gadu atkarībā no attiecīgajiem pedagogiem, un konkrēti pēc 16 dienesta gadiem A.R. un pēc 18 dienesta gadiem G.D. un C.M., ja viņi joprojām ietilpst Izglītības ministrijas personālā.
60
No tā izriet, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā rada atšķirīgu attieksmi par sliktu šiem uz noteiktu laiku nodarbinātajiem skolotājiem salīdzinājumā ar skolotājiem, kuri pēc atklātiem konkursiem ir pieņemti darbā uz nenoteiktu laiku un kuriem šie ierobežojumi netiek piemēroti.
61
Lai šāda atšķirīga attieksme būtu uzskatāma par diskrimināciju, kas ir aizliegta ar Pamatnolīguma 4. klauzulu, tai ir jāattiecas uz salīdzināmām situācijām un tai nav jābūt pamatotai ar objektīviem iemesliem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 28. punkts).
62
Pirmām kārtām, kas attiecas uz situāciju salīdzināmību, lai izvērtētu, vai darba ņēmēji veic identisku vai līdzīgu darbu pamatnolīguma izpratnē, saskaņā ar tā 3. klauzulas 2. punktu un 4. klauzulas 1. punktu ir jāizpēta, vai, ņemot vērā visus faktorus, piemēram, darba raksturu, mācību nosacījumus un darba nosacījumus, var tikt uzskatīts, ka šie darba ņēmēji ir salīdzināmā situācijā (spriedumi, 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 29. punkts, kā arī 2022. gada 30. jūnijs, Comunidad de Castilla y León, C‑192/21, EU:C:2022:513, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
63
Ja ir pierādīts, ka tad, ja tiek nodarbināti noteikta laika darba ņēmēji, viņi veic tādas pašas funkcijas kā darba ņēmēji, kurus tas pats darba devējs nodarbina uz nenoteiktu laiku vai kuri ieņem tādu pašu amatu kā viņi, principā abu šo kategoriju darba ņēmēju situācijas ir jāuzskata par salīdzināmām (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Governo della Repubblica italiana (Itālijas miertiesnešu statuss), C‑658/18, EU:C:2020:572, 144. punkts un tajā minētā judikatūra).
64
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka prasītāji pamatlietā sava dienesta laikā pirms viņu apstiprināšanas pastāvīgā amatā veica dažādus pedagoģiskus uzdevumus, dažkārt īsu laiku un uz nelielu stundu skaitu. Šādu uzdevumu mērķis esot bijis apmierināt dažādas vajadzības pēc aizvietošanas Itālijas valdības uzsvērtā štata skolotāju trūkuma dēļ.
65
No šī lūguma it īpaši izriet, ka G.D., kas ir pirmsskolas skolotāja, ir strādājusi daudzas atsevišķi ņemtas darba dienas un ka C.M., kas arī ir pirmsskolas skolotāja, pirmajā gadā ir strādājusi piecus mēnešus un četras dienas atbilstoši 62 dažādiem līgumiem ar vidējo nostrādāto darba laiku dažādās skolās divas dienas. Savukārt A.R., kas ir vidusskolas skolotājs, neesot sniedzis pierādījumus par nostrādāto stundu skaitu, bet daudzus līgumus, kuros ir norādīts šis stundu skaits, kas attiecas uz pilna laika daļu ar ļoti nelielu stundu skaitu, piemēram, piecas stundas nedēļā saistībā ar vairākiem līgumiem 2003. gadā.
66
Tomēr šķiet, ka no minētā lūguma izriet, ka šo dažādo uzdevumu laikā prasītāji pamatlietā veica tādus pašus pienākumus un ieņēma tādu pašu amatu pie viena un tā paša darba devēja kā skolotāji uz nenoteiktu laiku, kurus viņiem bija jāaizstāj. Šajā ziņā iesniedzējtiesa nenorāda, ka šiem prasītājiem būtu piešķirtas funkcijas, kas būtiski atšķirtos no šo pēdējo minēto skolotāju funkcijām. Tādējādi šķiet, ka, ņemot vērā darba raksturu un apstākļus, minētos prasītājus var uzskatīt par tādiem, kas atrodas salīdzināmā situācijā ar skolotājiem, kuri bija pieņemti darbā uz nenoteiktu laiku un kurus viņiem bija jāaizstāj.
67
Neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, prasītāju pamatlietā pienākumi, ko viņi veica dienesta ietvaros pirms viņu apstiprināšanas pastāvīgā amatā, tātad principā ir jāuzskata par salīdzināmiem ar skolotāju, kas nodarbināti uz nenoteiktu laiku, pienākumiem, un tas, ka viņi nav administratīvā konkursa veiksmīgie kandidāti, neliek apšaubīt skolotāju, kas ir nodarbināti uz noteiktu laiku, un štata mācībspēku situāciju salīdzināmību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 33.–35. punkts).
68
Attiecībā uz dažu uzdevumu, kurus prasītāji pamatlietā ir pildījuši šajā saistībā, īso un pārtraukto raksturu, pirmkārt, nekas neliecina par to, ka tie varētu būtiski mainīt veiktos pienākumus vai ieņemamos amatus vai pat veiktā darba raksturu vai apstākļus. Otrkārt, neviens no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neliecina par to, ka dažu darbu, ko attiecīgajā gadījumā ir veicis skolotājs uz nenoteiktu laiku, īsais un pārtrauktais raksturs izraisītu to, ka šādi iegūtā pieredze netiktu ņemta vērā, aprēķinot viņa darba stāžu. Tādējādi iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir pieejami visi atbilstīgie elementi, ir jāveic vērtējums šajā ziņā.
69
Otrām kārtām, attiecībā uz jautājumu, vai šī sprieduma 60. punktā minētā atšķirīgā attieksme starp šī paša sprieduma 67. punktā identificētajām salīdzināmajām situācijām var tikt attaisnota ar “objektīvu pamatu” Pamatnolīguma 4. klauzulas izpratnē, ir jāatgādina, ka šis jēdziens ir jāsaprot kā tāds, kas atšķirīgu attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem un pastāvīgajiem darba ņēmējiem neļauj pamatot tikai ar to, ka tā ir paredzēta vispārīgā un abstraktā valsts tiesību normā. Minētais jēdziens liek konstatēto nevienlīdzīgo attieksmi pamatot ar precīziem un konkrētiem apstākļiem, kas raksturo attiecīgo darba nosacījumu īpašajā kontekstā, kurā tas ietilpst (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 36. un 37. punkts, kā arī 2022. gada 30. jūnijs, Comunidad de Castilla y León, C‑192/21, EU:C:2022:513, 41. un 42. punkts un tajos minētā judikatūra).
70
Pamatojoties uz objektīviem un pārskatāmiem kritērijiem, ir jābūt iespējai pārbaudīt, vai šī nevienlīdzība atbilst patiesai vajadzībai, vai tā ir piemērota izvirzītā mērķa sasniegšanai un ir tālab nepieciešama. Minētie apstākļi var izrietēt it īpaši no uzdevumu, kuru izpildei ir noslēgti līgumi uz nenoteiktu laiku, īpašā rakstura un tiem raksturīgajām pazīmēm vai attiecīgos gadījumos no dalībvalsts sociālās politikas jomā sasniedzamā likumīgā mērķa (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 37. punkts, kā arī 2022. gada 30. jūnijs, Comunidad de Castilla y León, C‑192/21, EU:C:2022:513, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
71
Turklāt atsaukšanās tikai uz valsts pārvaldes personāla darba īslaicīgo raksturu neatbilst šīm prasībām un tādējādi pati par sevi nevar būt “objektīvs pamats” Pamatnolīguma 4. klauzulas izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 38. punkts, kā arī 2022. gada 30. jūnijs, Comunidad de Castilla y León, C‑192/21, EU:C:2022:513, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
72
Šajā gadījumā, lai pamatotu pamatlietā aplūkoto atšķirīgo attieksmi, iesniedzējtiesa un Itālijas valdība atsaucas uz nepieciešamību, pirmkārt, atspoguļot profesionālās darbības atšķirības starp štata skolotājiem, kuri jau no paša sākuma ir pieņemti darbā, rīkojot atklātus konkursus, kuriem Costituzione della Repubblica Italiana (Itālijas Republikas Konstitūcija) piešķir īpašu nozīmi, un skolotājiem, kuri ir apstiprināti pastāvīgā darbā pēc tam, kad viņi ir ieguvuši profesionālo pieredzi, pamatojoties uz darba līgumiem uz noteiktu laiku, kā arī, otrkārt, izvairīties no atgriezeniskās diskriminācijas rašanās pret pirmajiem minētajiem. Tie it īpaši norāda uz priekšmetu, nosacījumu un darba laiku, kuros šiem otrajiem ir jāiesaistās, dažādību, kā arī uz to, ka viņu kompetence nav sākotnēji pārbaudīta ar konkursa palīdzību.
73
Saskaņā ar Tiesas judikatūru ikviens no šiem mērķiem var būt “objektīvs pamats” Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. un/vai 4. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 47. un 51. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
74
Tomēr ir arī skaidrs, ka atgriezeniskās diskriminācijas rašanās novēršana nevar būt šāds objektīvs pamats, ja attiecīgais valsts tiesiskais regulējums pilnībā un jebkādos apstākļos izslēdz iespēju ņemt vērā visus darba laikposmus, ko darba ņēmēji ir nostrādājuši saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku, lai noteiktu viņu darba stāžu, pieņemot viņus darbā uz nenoteiktu laiku, un līdz ar to viņu darba samaksas līmeni (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 18. oktobris, Valenza u.c., no C‑302/11 līdz C‑305/11, EU:C:2012:646, 62. punkts, kā arī rīkojumu, 2014. gada 4. septembris, Bertazzi u.c., C‑152/14, EU:C:2014:2181, 16. punkts).
75
Šajā gadījumā attiecībā uz iesniedzējtiesas un Itālijas valdības izvirzītajiem mērķiem Tiesa ir atzinusi, ka tie var tikt likumīgi uzskatīti par patiesai vajadzībai atbilstošiem, bet tas tomēr ir jāpārbauda šai tiesai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 48. un 51. punkts).
76
Pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums, ciktāl ar to, pieņemot darbā uz nenoteiktu laiku, tiek ierobežota tāda darba stāža ņemšana vērā, kurš iegūts, sniedzot pagaidu izglītības pakalpojumus, kas ir neviendabīgi un bez pedagoģiskās turpinātības, kā arī bez sākotnējās kompetences pārbaudes ar konkursa palīdzību, principā var tikt uzskatīts par piemērotu šo mērķu sasniegšanai.
77
Attiecībā uz to, vai šie valsts tiesību akti ir nepieciešami izvirzīto mērķu sasniegšanai, no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajām norādēm izriet, ka Leģislatīvā dekrēta Nr. 297/1994 489. pantā paredzētā norma, kas papildināta ar Likuma Nr. 124/1999 11. panta 14. punktu, automātiski darbojas vai nu attiecīgajiem uz noteiktu laiku nodarbinātajiem skolotājiem labvēlīgi, vai arī nelabvēlīgi.
78
Kā norāda iesniedzējtiesa un Itālijas valdība, viņu sniegtie pakalpojumi laikposmā, kas sasniedz 180 dienas gadā, proti, aptuveni divas trešdaļas no mācību gada, tiek pielīdzināti darbam pilna mācību gada garumā. Tas pats attiecas uz gadījumu, kad šis pakalpojums ticis veikts no 1. februāra līdz skolēnu galīgās novērtēšanas darbību beigām.
79
Savukārt tad, ja šie pakalpojumi nesasniedz minēto ilgumu vai netiek sniegti nepārtraukti laikā no 1. februāra līdz šim beigu termiņam, tie netiek ņemti vērā, pat ne ierobežotā veidā. Turklāt šis izslēgšanas noteikums papildina to, saskaņā ar kuru saskaņā ar šī leģislatīvā dekrēta 485. pantu ieskaitāmie laikposmi ir ieskaitāmi tikai attiecībā uz pirmajiem četriem gadiem un pēc tam – līdz augstākais divām trešdaļām.
80
Šajā ziņā Tiesa gan ir atzinusi, ka nevar uzskatīt, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamatlietā, saskaņā ar kuru attiecībā uz darba stāžu, kas pārsniedz četrus gadus un kas ir iegūts, pamatojoties uz darba līgumiem, kas noslēgti uz noteiktu laiku, tiek ņemta vērā ierobežota proporcija divu trešdaļu apjomā, pārsniegtu to, kas ir kas vajadzīgs, lai sasniegtu iepriekš izvērtētos mērķus un panāktu līdzsvaru starp noteikta laika darba ņēmēju un pastāvīgu darba ņēmēju likumīgajām interesēm, respektējot uz nopelniem balstītas vērtības un objektivitātes un administrācijas efektivitātes apsvērumus, uz ko ir balstīta pieņemšana darbā konkursa kārtībā (spriedums, 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 51. punkts).
81
Tomēr darba stāža, kas pārsniedz četrus gadus un kas iegūts, strādājot saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku, ņemšanas vērā ierobežošana ar divām trešdaļām – apvienojumā ar šādu izslēgšanu –, kā rezultātā skolotājam, kas nodarbināts uz noteiktu laiku, pilnībā tiek atņemts viņa darba stāžs, ja tas ir mazāks par Itālijas likumdevēja noteiktajiem nozīmīguma sliekšņiem, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai atspoguļotu atšķirības starp pieredzi, ko ieguvuši skolotāji, kuri pieņemti darbā, pamatojoties uz konkursu, un tiem, kas pieņemti darbā, pamatojoties uz kvalifikāciju, kā arī, lai novērstu atgriezenisko diskrimināciju pret pirmajiem minētajiem.
82
Apstāklis, ka faktiskais stundu skaits, ko nostrādājuši otrie minētie un kas var būt samazināts un mazāks par pilnu vai pat nepilnu darba laiku strādājošo nedēļas darba laiku, netiek ņemts vērā, aprēķinot viņu darba stāžu, nevar atspēkot šo konstatējumu.
83
Kā norādīts šī sprieduma 57. un 68. punktā, nešķiet arī, ka uz nenoteiktu laiku nodarbinātu skolotāju darba stāžs būtu atkarīgs no viņu faktiski veiktā darba apjoma, un viņu sniegtie izglītības pakalpojumi arī var būt ar pārtraukumiem. Tādējādi šķiet, ka pamatlietā aplūkotajos valsts tiesību aktos noteiktais kritērijs skolotāju darba stāža aprēķināšanai ir balstīts nevis uz šo skolotāju faktiski nostrādāto stundu skaitu, bet gan uz darba attiecību ilgumu starp attiecīgo pedagogu un viņa darba devēju, tostarp attiecībā uz pastāvīgajiem pedagogiem, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
84
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Pamatnolīguma 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, kuri, lai atzītu darba ņēmēja darba stāžu brīdī, kad viņš tiek apstiprināts pastāvīgā ierēdņa amatā, izslēdz nodarbinātības laikposmus, kas nostrādāti saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku un kas nav sasnieguši 180 dienas mācību gadā vai nav nepārtraukti nostrādāti laikposmā no 1. februāra līdz skolēnu galīgās novērtēšanas darbību beigām, neatkarīgi no faktiskā nostrādāto stundu skaita, un to laikposmu, kas sasniedz šos sliekšņus un pārsniedz četrus gadus, vērā ņemšana ir ierobežota ar divām trešdaļām, ar nosacījumu, ka atlikusī trešdaļa tiek ieskaitīta pēc noteikta nostrādāto gadu skaita.
Par tiesāšanās izdevumiem
85
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, 4. klauzula
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tā nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, kuri, lai atzītu darba ņēmēja darba stāžu brīdī, kad viņš tiek apstiprināts pastāvīgā ierēdņa amatā, izslēdz nodarbinātības laikposmus, kas nostrādāti saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku un kas nav sasnieguši 180 dienas mācību gadā vai nav nepārtraukti nostrādāti laikposmā no 1. februāra līdz skolēnu galīgās novērtēšanas darbību beigām, neatkarīgi no faktiskā nostrādāto stundu skaita, un to laikposmu, kas sasniedz šos sliekšņus un pārsniedz četrus gadus, vērā ņemšana ir ierobežota ar divām trešdaļām, ar nosacījumu, ka atlikusī trešdaļa tiek ieskaitīta pēc noteikta nostrādāto gadu skaita.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.