ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIOR WATHELET]
SECINĀJUMI,
sniegti 2015. gada 26. novembrī (1)
Apvienotās lietas C‑613/13 P, C‑609/13 P, C‑625/13 P, C‑636/13 P un C‑644/13 P
Eiropas Komisija
pret
Keramag Keramische Werke GmbH u.c. (C‑613/13 P)
un
Duravit AG u.c.
pret
Eiropas Komisiju (C‑609/13 P)
un
Villeroy & Boch AG
pret
Eiropas Komisiju (C‑625/13 P)
un
Roca SanitarioSA
pret
Eiropas Komisiju (C‑636/13 P)
un
Villeroy & Boch SAS
pret
Eiropas Komisiju (C‑644/13 P)
Apelācija – Aizliegtas vienošanās – Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas vannas istabu aprīkojuma tirgi – Pārdošanas cenu saskaņošana un apmaiņa ar konfidenciālu komercinformāciju – Pretrunas starp vienlaicīgiem Vispārējās tiesas spriedumiem – Naudas sods – Pārkāpuma smagums – Nediskriminācija
1.        Šajos secinājumos es aplūkošu virkni apelācijas sūdzību (2): pirmkārt, Eiropas Komisijas apelācijas sūdzību (3) par Vispārējās tiesas spriedumu Keramag Keramische Werke u.c./Komisija (T‑379/10 un T‑381/10, EU:T:2013:457, turpmāk tekstā – “spriedums Keramag”), otrkārt, Duravit AG, Duravit SA un DuravitBeLux SPRL/BVBA apelācijas sūdzību (4) par spriedumu Duravit u.c./Komisija (T‑364/10, EU:T:2013:477, turpmāk tekstā – “spriedums Duravit”), treškārt, Villeroy & Boch AG apelācijas sūdzību (5) un, ceturtkārt, Villeroy & Boch SAS apelācijas sūdzību (6) par spriedumu Villeroy & Boch Austria u.c./Komisija (T‑373/10, T‑374/10, T‑382/10 un T‑402/10, EU:T:2013:455, turpmāk tekstā – “spriedums Villeroy & Boch Austria”), kā arī, piektkārt, Roca Sanitario SA apelācijas sūdzību (7) par spriedumu Roca Sanitario/Komisija (T‑408/10, EU:T:2013:440, turpmāk tekstā – “spriedums Roca Sanitario”).
2.        Minētie spriedumi attiecās uz Komisijas 2010. gada 23. jūnija Lēmumu C(2010) 4185, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un [EEZ] līguma 53. pantu (8) (Lieta COMP/39092 – Vannas istabu aprīkojums, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
3.        Ar apstrīdēto lēmumu Komisija 17 vannas istabu aprīkojuma ražotājiem par dalību vienotā un turpinātā pret konkurenci vērstā pārkāpumā vannas istabu aprīkojuma nozarē ir noteikusi naudas sodus, kuru kopējā summa ir vairāk nekā EUR 622 miljonu apmērā. Komisijas skatījumā šie uzņēmumi dažādos laikposmos no 1992. gada 16. oktobra līdz 2004. gada 9. novembrim bija regulāri piedalījušies pret konkurenci vērstās sanāksmēs šādu [dalībvalstu] teritorijās: Vācijā, Austrijā, Beļģijā, Francijā, Itālijā un Nīderlandē. Komisija secināja, ka šo uzņēmumu veiktā ikgadējā cenu palielināšana un citu tarifu elementu saskaņošana, kā arī konfidenciālas komercinformācijas atklāšana un savstarpēja apmaiņa ar to bija karteli veidojoši elementi. Pēc Komisijas domām, šis pārkāpums attiecās uz ūdens krāniem un to piederumiem, dušas nodalījumiem un to piederumiem, kā arī keramikas izstrādājumiem (turpmāk tekstā – “trīs preču apakšgrupas”).
4.        Par dažādiem Vispārējās tiesas spriedumiem attiecībā uz apstrīdēto lēmumu Tiesā tika iesniegtas četrpadsmit apelācijas sūdzības (9).
5.        Atbilstoši Tiesas lūgumam un, kā ir norādīts 1. punktā, šajos secinājumos tiks izskatīti divi pamati, kas ir piecu no šīm četrpadsmit apelācijas sūdzībām pamatā. Šajos divos pamatos ir apstrīdēti, pirmkārt, pretrunīgi vērtējumi dažos Vispārējās tiesas spriedumos (10) un, otrkārt, pareiza Vispārējās tiesas neierobežotas kompetences īstenošana (11). Tāpēc ir acīmredzami, ka šie secinājumi Tiesai sniegs skaidrību arī par citām apelācijas sūdzībām, kurās ir aplūkotas analoģiskas problēmas.
I –    Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
6.        Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta sprieduma Keramag 1.–26. punktā, sprieduma Duravit 1.–25. punktā, sprieduma Villeroy & Boch Austria 1.–19. punktā un sprieduma Roca Sanitario 1.–28. punktā. Īsumā to var apkopot šādi.
7.        Komisija ar apstrīdēto lēmumu konstatēja LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu vannas istabu aprīkojuma nozarē.
8.        2004. gada 15. jūlijā Masco Corp. un tā meitasuzņēmumi, tostarp Hansgrohe AG, kas ražo ūdens krānus un to piederumus, un Hüppe GmbH, kas ražo dušas nodalījumus, informēja Komisiju par aizliegto vienošanos vannas istabu aprīkojuma nozarē un lūdza piemērot atbrīvojumu no naudas sodiem (12) vai, ja tas netiktu piemērots, samazināt šo naudas sodu apmēru. 2005. gada 2. martā Komisija pieņēma nosacītu lēmumu par Masco Corp atbrīvojumu no naudas soda.
9.        2004. gada 9. un 10. novembrī Komisija veica iepriekš nepaziņotas pārbaudes vairāku sabiedrību un nacionālo profesionālo apvienību, kas darbojas vannas istabu aprīkojuma nozarē, telpās. Laikposmā no 2005. gada 15. novembra līdz 2006. gada 16. maijam tā nosūtīja informācijas pieprasījumus vairākām šīm sabiedrībām un apvienībām. Laikposmā no 2004. gada 15. novembra līdz 2006. gada 20. janvārim daži uzņēmumi lūdza atbrīvot no naudas sodiem vai samazināt to apmēru.
10.      2007. gada 26. martā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem (turpmāk tekstā – “paziņojums par iebildumiem”), kas tika paziņots vairākiem uzņēmumiem, tostarp apelācijas sūdzību iesniedzējiem.
11.      2007. gadā no 12. līdz 14. novembrim notika uzklausīšana, kurā piedalījās šie apelācijas sūdzību iesniedzēji.
12.      2009. gada 9. jūlijā Komisija vairākām sabiedrībām, tostarp dažiem šo apelācijas sūdzību iesniedzējiem, nosūtīja vēstuli ar faktu izklāstu, vēršot to uzmanību uz noteiktiem pierādījumiem, uz kuriem Komisija paredzēja balstīties, pieņemot galīgo lēmumu. Laikposmā no 2009. gada 19. jūnija līdz 2010. gada 8. martam Komisija vairākām sabiedrībām nosūtīja papildu informācijas pieprasījumus.
13.      2010. gada 23. jūnijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
14.      Lai noteiktu katram uzņēmumam uzliekamā naudas soda apmēru, Komisija balstījās uz Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”). Tā noteica pamatsummu, precizējot, ka minētais aprēķins esot balstīts uz katra uzņēmuma pārdošanas apjomu katrā dalībvalstī, kas ir reizināts ar dalības konstatētajā pārkāpumā gadu skaitu katrā dalībvalstī saistībā ar attiecīgo preču apakšgrupu, tādējādi esot ticis ņemts vērā, ka daži uzņēmumi savu darbību tika veikuši tikai dažās dalībvalstīs vai tikai attiecībā uz vienu (vai divām) no trim preču apakšgrupām.
A –    “Keramag” u.c. uzliktais naudas sods
15.      Runājot par pārkāpuma smagumu, Komisija noteica 15 % koeficientu, ņemot vērā četrus kritērijus, proti, kopējās tirgus daļas, pārkāpuma raksturu, ģeogrāfisko tvērumu un tā īstenošanu.
16.      Komisija ne tikai piemēroja reizināšanas koeficientu, ņemot vērā pārkāpuma ilgumu, bet arī nolēma palielināt naudas soda pamatsummu par 15 %, lai atturētu attiecīgos uzņēmumus no dalības tādās koluzīvās darbībās kā apstrīdētajā lēmumā aplūkotās.
17.      Noteikusi pamatsummu, Komisija pārbaudīja, vai pastāvēja atbildību pastiprinoši vai mīkstinoši apstākļi, kas var būt pamatsummas pielāgošanas pamats. Tā nekonstatēja nevienu atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākli un, piemērojusi augšējo 10 % robežu, noteica Keramische Werke GmbH u.c. (turpmāk tekstā – “Keramag u.c.”) naudas sodu EUR 57 690 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 2. panta 7. punkts).
B –    “Duravit” u.c. uzliktais naudas sods
18.      Runājot par pārkāpuma smagumu, Komisija noteica 15 % koeficientu, ņemot vērā četrus kritērijus, proti, kopējās tirgus daļas, pārkāpuma raksturu, ģeogrāfisko tvērumu un tā īstenošanu. Komisija ne tikai piemēroja reizināšanas koeficientu, ņemot vērā pārkāpuma ilgumu, bet arī nolēma palielināt naudas soda pamatsummu par 15 %, lai atturētu attiecīgos uzņēmumus no dalības tādās koluzīvās darbībās kā apstrīdētajā lēmumā aplūkotās.
19.      Noteikusi pamatsummu, Komisija nekonstatēja nevienu atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākli un, piemērojusi augšējo 10 % robežu, noteica Duravit u.c. naudas sodu EUR 29 266 325 apmērā (apstrīdētā lēmuma 2. pants).
C –    “Villeroy & Boch AG” un “Villeroy & Boch” Francija uzliktie naudas sodi
20.      Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā Komisija noteica naudas sodus Villeroy & Boch AG par dalību vienotā pārkāpumā no 1994. gada 28. septembra līdz 2004. gada 9. novembrim un tā meitasuzņēmumiem Villeroy & Boch Austria GmbH (turpmāk tekstā – “Villeroy & Boch Austrija”), Villeroy & BochBelgium un Villeroy & BochSAS (turpmāk tekstā – “Villeroy & Boch Francija”) par dalību šajā pašā pārkāpumā laikposmā no 1994. gada 12. oktobra vismaz līdz 2004. gada 9. novembrim.
21.      Apstrīdētā lēmuma 2. panta 8. punktā Komisija uzlika naudas sodus, pirmkārt, Villeroy & Boch EUR 54 436 347 apmērā, otrkārt, solidāri Villeroy & Boch un Villeroy & Boch Austrija EUR 6 083 604 apmērā, treškārt, solidāri Villeroy & Boch un Villeroy & BochBelgium EUR 2 942 608 un, ceturtkārt, solidāri Villeroy & Boch un Villeroy & Boch Francija EUR 8 068 441 apmērā. Tātad kopējais naudas sodu apmērs Villeroy & Boch AG un tās meitasuzņēmumiem bija EUR 71 531 000.
D –    “Roca Sanitario” uzliktais naudas sods
22.      Komisija apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. punktā konstatēja, ka Roca Sanitario un attiecīgie tā meitasuzņēmumi bija pārkāpuši LESD 101. panta 1. punktu, Francijā un Austrijā piedaloties turpinātā nolīgumā vai saskaņotās darbībās vannas istabu aprīkojuma nozarē.
23.      Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta 4. punktu Komisija Roca Sanitario solidāri ar Laufen Austria noteica naudas sodu EUR 17 700 000 apmērā un solidāri ar Roca France – naudas sodu EUR 6 700 000 apmērā. Turklāt tā uzlika Laufen Austria arī individuālu naudas sodu EUR 14 300 000 apmērā par dalību pārkāpumā laikposmā, pirms Roca Sanitario bija iegādājies grupu Laufen.
II – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētie spriedumi
A –    “Keramag” u.c.
24.      2010. gada 8. septembrī Keramag u.c. cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu (lietas T‑379/10 un T‑381/10). Lietā T‑379/10 tika izvirzīti septiņi pamati, un lietā T‑381/10 – deviņi pamati.
25.      Lielāko daļu pamatu Vispārējā tiesa noraidīja, bet lietā T‑381/10 pieņēma Keramag u.c. trešā pamata pirmo un trešo daļu (13). Atzīstot, ka Komisija bija kļūdaini uzskatījusi, ka, pirmkārt, sabiedrības Allia SAS un Produits Céramiques de Touraine SA (PCT) bija piedalījušās pārkāpumā un, otrkārt, ka sabiedrība Pozzi Ginori tajā bija piedalījusies laikposmā no 1996. gada 10. marta līdz 2001. gada 14. septembrim, lai arī pēdējās minētās dalība bija juridiski pietiekami pierādīta tikai attiecībā uz laikposmu no 1996. gada 14. maija līdz 2001. gada 9. martam, Vispārējā tiesa atcēla attiecīgo apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta 6. apakšpunkta daļu.
26.      Attiecībā uz naudas sodu samazinājumu Vispārējā tiesa, ņemot vērā, ka Keramag u.c. trešais pamats tika daļēji pieņemts, atcēla apstrīdētā lēmuma 2. panta 7. punktu, “ciktāl galīgi noteiktā naudas soda apmērs pārsniedz [..] EUR 50 580 701” (rezolutīvās daļas 2. punkts), jeb naudas sods tika samazināts par EUR 7 109 299.
B –    “Duravit” u.c.
27.      2010. gada 2. septembrī Duravit u.c. cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, izvirzot deviņus pamatus. Pirmo sešu pamatu mērķis bija panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, un attiecīgi pirmais pamats attiecās uz LESD 101. panta 1. punkta pārkāpuma pierādījumu prasību neievērošanu, otrais pamats attiecās, pirmkārt, uz Duravit u.c. tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un, otrkārt, kļūdu vērtējumā saistībā ar apgalvoto Duravit u.c. dalību aizliegtajā vienošanās attiecībā uz daudzām precēm vannas istabu aprīkojuma nozarē, trešais pamats attiecās uz kļūdu vērtējumā saistībā ar apgalvoto Duravit u.c. dalību konkurences tiesību normu pārkāpumā keramikas izstrādājumu nozarē Vācijā, ceturtais pamats – uz kļūdu vērtējumā saistībā ar apgalvoto Duravit u.c. dalību cenu saskaņošanā Beļģijā un Francijā, piektais pamats – uz kļūdu vērtējumā saistībā ar attiecīgo darbību kā vienota un turpināta pārkāpuma kvalifikāciju, un sestais pamats – uz tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, ņemot vērā administratīvā procesa ilgumu starp Duravit u.c. uzklausīšanu un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.
28.      Septītais pamats bija balstīts uz Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. un 3. punkta un 2006. gada pamatnostādņu noteikumu prettiesiskumu un ietvēra divas iebildes par prettiesiskumu.
29.      Astotā un devītā pamata mērķis bija panākt naudas soda samazinājumu, un, attiecīgi, astotais pamats attiecās uz to, ka pamatsummas noteikšanā netika ņemts vērā tā dalības mazāks smagums konstatētajā pārkāpumā salīdzinājumā ar citiem dalībniekiem, secinot, ka Duravit u.c. bija piedalījušies konstatētajā pārkāpumā, un devītais pamats attiecās uz galīgā naudas soda apmēra nesamērīgo raksturu, piemērojot augšējo 10 % robežu.
30.      Vispārējā tiesa sprieduma Duravit u.c. 339. punktā nosprieda, ka Komisija bija pieļāvusi kļūdu vērtējumā, secinot, ka Duravit u.c. bija piedalījušies konstatētajā pārkāpumā Itālijas, Austrijas un Nīderlandes teritorijā. Tādējādi sprieduma 352.–357. punktā Vispārējā tiesa daļēji apmierināja prasījumus, kuru mērķis galvenokārt bija panākt daļēju apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
31.      Attiecībā uz pakārtoti izvirzītajiem prasījumiem saistībā ar Duravit u.c. uzliktā naudas soda pamatsummas samazinājumu Vispārējā tiesa, pirmkārt, šī sprieduma 376. un 384. punktā kā nepamatotus noraidīja pamatus, kuros Duravit u.c. apgalvoja, ka naudas soda aprēķina metodē netika ņemti vērā vienlīdzīgas attieksmes princips un soda individuālas attiecināmības princips un ka tiem uzliktā galīgā naudas soda summa bija nesamērīga un nevienlīdzīga.
32.      Otrkārt, Vispārējā tiesa sprieduma Duravit u.c. 385. un 386. punktā nosprieda, ka, balstoties uz tās neierobežoto kompetenci, nebija pamatoti samazināt Duravit u.c. uzlikto naudas sodu EUR 29 266 325 apmērā, un ka šis sods bija pienācīgs, ņemot vērā attiecīgā pārkāpuma ilgumu un smagumu.
C –    “Villeroy & Boch AG”
33.      2010. gada 8. septembrī Villeroy & Boch AG Vispārējā tiesā cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl tas uz to attiecās, un pakārtoti lūdza samazināt tam uzliktā naudas sodu apmēru (lieta T‑374/10).
34.      Tas apgalvoja, ka Komisija konstatēto pārkāpumu bija kļūdaini kvalificējusi kā vienotu, kompleksu un turpinātu pārkāpumu un tādējādi, pārkārtoti, tā nebija izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, nenosakot pietiekami precīzi attiecīgos tirgus. Villeroy & Boch AG arī apgalvoja, ka Vācijā tas nav izdarījis nevienu pārkāpumu saistībā ar trim preču apakšgrupām.
35.      Villeroy & Boch AG arī apgalvoja, ka to nevarēja atzīt par atbildīgu par Ucosan BV, viena no tā meitasuzņēmumiem, pret konkurenci vērsto rīcību, jo pēdējais minētais bija darbojies tirgū neatkarīgi. Šajā ziņā tas norāda, ka Ucosan BV vadītājs un dibinātājs, noslēdzot līgumu, bija uzņēmies galīgu atbildību par darījumiem un ka tikai viņš bija atbildīgs par mārketingu un pārdošanu.
36.      Villeroy & Boch AG ieskatā Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka tas bija piedalījies aizliegtajā vienošanās Austrijas tirgū. Proti, to kā mātesuzņēmumu nevarēja uzskatīt par atbildīgu par Villeroy & Boch Austrija izdarīto pārkāpumu, jo Eiropas judikatūra attiecībā uz mātesuzņēmuma vainošanu meitasuzņēmuma, kurš tam pilnībā pieder, pret konkurenci vērstā rīcībā it īpaši esot pretrunā likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma principam un nevainīguma prezumpcijas principam. Villeroy & Boch AG minēja arī pierādījumu trūkumu Austrijā izdarītajam pārkāpumam.
37.      Visbeidzot Villeroy & Boch AG apstrīdēja pārkāpuma izdarīšanu Francijā, Beļģijā un Itālijā, kā arī naudas sodu solidāro raksturu.
38.      Vispārējās tiesas skatījumā Komisija nebija pierādījusi, ka Villeroy & Boch AG minētajā vienotajā pārkāpumā bija piedalījies līdz 1994. gada 12. oktobrim (skat. sprieduma Villeroy & Boch Austria 321. punktu). Tomēr apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta daļēja atcelšana, kas izriet no šī secinājuma, neietekmēja ar minētā lēmuma 2. panta 8. punktu Villeroy & Boch AG uzliktā naudas soda apmēra aprēķinu. Proti, Vispārējās tiesas skatījumā, veicot minēto aprēķinu, Komisija katrā ziņā nebija ņēmusi vērā, ka Villeroy & Boch AG bija piedalījies pārkāpumā tikai no 1994. gada 12. oktobra.
D –    “Villeroy & Boch” Francija
39.      2010. gada 8. septembrī Villeroy & Boch Francija Vispārējā tiesā cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl tas uz to attiecās, un, pakārtoti, lūdza samazināt tam uzliktā naudas sodu apmēru (lieta T‑382/10). Vispārējā tiesa Villeroy & Boch Francija prasību pilnībā noraidīja.
E –    “Roca Sanitario”
40.      2010. gada 8. septembrī Roca Sanitario Vispārējā tiesā cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl tas uz to attiecās, un, pakārtoti, lūdza samazināt tam uzlikto naudas sodu apmēru.
41.      Savu prasījumu, kas attiecās uz šī lēmuma daļēju atcelšanu, atbalstam Roca Sanitario būtībā izvirzīja sešus pamatus. Pirmais, otrais un piektais pamats attiecās uz Roca Sanitario atzīšanu par atbildīgu par tā meitasuzņēmumiem pārmesto pret konkurenci vērsto rīcību. It īpaši piektais pamats attiecās uz laikposma, par kuru Roca Sanitario varēja būt atbildīgs par Laufen Austria darbību, noteikšanu. Trešais pamats bija balstīts uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Ceturtais pamats attiecās uz Roca Sanitario un Laufen Austria solidāri uzliktā naudas soda apmēra aprēķinu. Sestais pamats bija balstīts uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nosakot naudas soda pamatsummas apmēru.
42.      Turklāt Roca Sanitario sava pakārtoti izvirzītā prasījuma samazināt naudas sodu apmēru atbalstam minēja divus argumentus. Pirmais arguments bija balstīts uz pārkāpuma, par kura izdarīšanu tas tika uzskatīts par atbildīgu, mazāku smagumu salīdzinājumā ar citu aizliegtās vienošanās dalībnieku izdarītā pārkāpuma smagumu. Ar otro argumentu Roca Sanitario lūdza piešķirt naudas sodu samazinājumu, ko, attiecīgā gadījumā, Vispārējā tiesa piešķirtu tā meitasuzņēmumiem, pasludinot spriedumus paralēlās lietās.
43.      Vispārējā tiesa, spriedumā par Roca France prasību samazinājusi tam solidāri ar Roca Sanitario uzliktā naudas soda apmēru, pamatojoties uz Komisijas kļūdu, ko tā bija pieļāvusi, vērtējot Roca France saistībā ar pieteikumu iecietības programmas piemērošanai iesniegtos pierādījumus, pieņēma Roca Sanitario otro argumentu pakārtoti izvirzītā prasījuma atbalstam. Līdz ar to naudas sods, kas Roca Sanitario tika uzlikts solidāri ar Roca France, tika samazināts par 6 % jeb par EUR 402 000. Pārējā daļā tā prasību noraidīja.
III – Par apelācijas sūdzībām
44.      Visi lietas dalībnieki tika uzklausīti Tiesas sēdē 2015. gada 10. septembrī.
A –    Lieta Komisija/“Keramag Keramische Werke” u.c.
1)      Par apelācijas sūdzību: vienīgā pamata otrā, trešā un piektā daļa
a)      Pirmā pamata otrā daļa (Vispārējā tiesa neizskatīja RocaFrance pieteikumu iecietības programmas piemērošanai)
i)      Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
45.      Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa, kļūdaini konstatējusi, ka American Standard Inc. (turpmāk tekstā – “Ideal Standard”) paziņojums, kas tika veikts saistībā ar tā pieteikumu saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, bija jāapstiprina ar vēl kādu pierādījumu, kļūdaini nepārbaudīja RocaFrance paziņojumu, kas bija pievienots tā pieteikumam iecietības programmas piemērošanai, un – lai arī tā bija pārbaudījusi to citos šajā pašā dienā pasludinātajos spriedumos lietās, kuras iztiesāja tie paši tiesneši attiecībā uz šo pašu aizliegto vienošanos – tā, nesniedzot pamatojumu, noraidīja tā pierādījuma spēku, lai apstiprinātu Ideal Standard paziņojumu, atsaukdamās tikai uz apstrīdētā lēmuma fragmentu, kurā ir apkopota RocaFrance atbilde uz paziņojumu par iebildumiem.
46.      Keramag u.c. tieši otrādi kopumā uzskata, ka: i) Komisija neesot ievērojusi pārbaudes tiesā raksturu, uzskatot, ka Vispārējā tiesa nevar izdarīt atšķirīgus secinājumus, jo izvirzītie argumenti un sniegtie pierādījumi ir atšķirīgi; ii) tā esot atsaukusies uz nepieņemamiem pierādījumiem, kas netika pievienoti to lietas materiāliem un uz kuriem tādējādi nevar atsaukties, lai tos izmantotu pret tiem; iii) Komisija esot sagrozījusi lietas materiālos iekļautos pierādījumus, apgalvojot, ka paralēlie spriedumi attiecas uz tiem pašiem pierādījumiem, lai arī Komisijas minētie pierādījumi nebija pievienoti attiecīgās lietas materiāliem, un, iv) lūdzot Tiesai atcelt Vispārējās tiesas spriedumu, balstoties uz citā lietā iesniegtajiem pierādījumiem, Komisija faktiski lūdzot Tiesu neievērot Keramag u.c. tiesības uz aizstāvību.
47.      Turpinājumā, ciktāl tas attiecas uz otro daļu, Keramag u.c. apgalvo, ka Vispārējai tiesai neesot jāanalizē RocaFrance paziņojums, kas ir veikts saistībā ar iecietības programmas piemērošanas procedūru, jo Komisija šo dokumentu nebija pievienojusi lietas materiāliem. Attiecībā uz RocaFrance atbildi uz paziņojumu par iebildumiem Vispārējā tiesa, pamatojoties uz attiecīgiem apstrīdētā lēmuma fragmentiem, neesot pieļāvusi kļūdu. Visbeidzot izskatāmajā lietā neesot sagrozīti pierādījumi, jo runa esot par atšķirīgiem pierādījumiem, kas citās lietās tika apspriesti atšķirīgi.
ii)    Vērtējums
48.      Sākumā es tāpat kā Komisija vispirms norādīšu uz būtisku pretrunu starp spriedumu Keramag un trim citiem spriedumiem, kurus tajā pašā dienā pasludināja tie paši trīs tiesneši saistībā ar tiem pašiem faktiem un tiem pašiem pierādījumiem.
49.      Lai arī spriedumā Keramag Vispārējā tiesa nepārbaudīja RocaFrance paziņojumu, kas bija pievienots tā pieteikumam iecietības programmas piemērošanai un tātad noliedza tā pierādījuma spēku, lai apstiprinātu Ideal Standard paziņojumu, tā nosprieda citādāk spriedumos Villeroy & Boch Austria, Duravit un Roca:
–        proti, spriedumā Villeroy & Boch Austria Vispārējā tiesa nosprieda, ka pret konkurenci vērstās apspriedes Association française des industries de céramique sanitaire (turpmāk tekstā – “AFICS”) 2004. gada 25. februāra sanāksmē bija juridiski pietiekami pierādītas. Šajā ziņā tā balstījās uz diviem Ideal Standard un RocaFrance pieteikumiem iecietības programmas piemērošanai, kas savstarpēji apstiprināja viens otru, un piemēroja judikatūru, saskaņā ar kuru pieteikums iecietības programmas piemērošanai varēja tikt apstiprināts ar citu pieteikumu iecietības programmas piemērošanai (14);
–        spriedumā Duravit u.c. Vispārējā tiesa izdarīja atšķirīgu secinājumu un
–        spriedumā Roca Vispārējā tiesa samazināja Roca naudas sodu par 6 %, jo tas sniedza būtisku pievienoto vērtību, pierādot, ka AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē notika pret konkurenci vērstas apspriedes, jeb tā ir tā pati pārkāpuma sastāvdaļa kā šajā apelācijas sūdzībā aplūkotā (15).
50.      Nonāku pie divu Komisijas argumentu analīzes.
–       Pirmais arguments: Vispārējā tiesa neņēma vērā RocaRoca paziņojumu, kas bija pievienots tās pieteikumam iecietības programmas piemērošanai
Judikatūras atgādinājums
51.      Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs var apgalvot, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi tiesību normas un vispārējos tiesību principus attiecībā uz pierādīšanas pienākumu vai procesuālo tiesību normas pierādīšanas jomā (16).
52.      Vispārējās tiesas spriedumam arī ir jābūt pienācīgi pamatotam, lai ļautu Tiesai to pārskatīt (17).
53.      Turklāt “jautājums par to, vai [Vispārējās] tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs vai nepietiekams, ir tiesību jautājums, uz kuru kā tādu var atsaukties apelācijas ietvaros” (18).
54.      Tā arī apelācijas posmā atzīst par pieņemamu pamatu, kas ir balstīts uz faktu nepilnīgu pārbaudi (19), un arī tiesību jautājumu par to, vai Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi apstrīdēto tiesību aktu, kurā tā konstatēja ko tādu, kas tajā nebija minēts, vai arī tā bija minējusi to neprecīzi. Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pieļautu kļūdu tiesību piemērošanā, aizstājot minētā akta pamatojumu ar savu pamatojumu (20).
55.      Piemēram, lietā Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 381.–385. punkts) Tiesa ir nospriedusi, ka “Vispārējā tiesa no Ciments français uzliktā naudas soda aprēķināšanas izslēdza šīs sabiedrības Spānijas un Grieķijas meitasuzņēmumu apgrozījumu, jo tika pierādīts, ka tajā laikā, kad tā bija vainojama darbībās, kas veido pārkāpumu, tā vēl tos nekontrolēja. Vispārējā tiesa arī atzina, ka 1990. gadā Ciments français pārtrauca strīdīgo darbību. [..] Taču no paša Ciment lēmuma izriet, ka Ciments français pārņēma CCB kontroli 1990. gadā jeb gadā, kad tā ieguva kontroli pār saviem Spānijas un Grieķijas meitasuzņēmumiem. [..] tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, kas bija konstatējama, interpretējot tādu dokumentu kā Ciment lēmums, kas acīmredzami no paša sākuma bija debašu centrā” (mans izcēlums).
56.      Turklāt spriedumā PKK un KNK/Padome (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 37.–54. punkts) Tiesa ir nospriedusi, ka “no minētā izriet – pārsūdzētā rīkojuma 35. punktā minētais apgalvojums, ka “[Osmans] Okalans savās liecībās, kas izklāstītas pielikumā prasības pieteikumam, norāda, ka PKK kongress paziņoj[a] par tās likvidēšanu”, ir neprecīzs un pretrunā Osmana Okalana paziņojumam, uz kuru šajā apgalvojumā ir izdarīta atsauce. [..] Tāpat apgalvojums pārsūdzētā rīkojuma 37. punktā, ka “prasītāji ne tikai nepierāda [Osmana] Okalana tiesībspēju pārstāvēt PKK, bet – tieši pretēji – apgalvo, ka PKK vairs neeksistē”, neatbilst [Vispārējās] tiesas rīcībā esošajiem pierādījumiem. [..] Pārsūdzēta rīkojuma 35. un 37. punktā [minētie] fakti tādējādi ir konstatēti neprecīzi, ar to sagrozot [Vispārējās] tiesas rīcībā esošos pierādījumus. Līdz ar to ceturtais pamats ir pamatots” (mans izcēlums).
57.      Tāpat spriedumā Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443, 60.–69. punkts) Tiesa ir secinājusi, ka “jāatzīst, ka pārsūdzētā sprieduma 94. un 104. punktā ietvertie faktu konstatējumi, saskaņā ar kuriem Komisija nav nekādi mainījusi savu nostāju par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai ir jāiesniedz “pilna dokumentācija”, pamatojot savu metalaksila reģistrācijas pieteikumu, nav pareizi un sagroza [Vispārējai] tiesai iesniegtos pierādījumus”.
58.      Visbeidzot, kā savos secinājumos norādīja ģenerāladvokāts Ž. Mišo [J. Mischo] (21), “saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apelācijas tiesvedībā principā nevar apstrīdēt Vispārējās tiesas konstatējumu. No šī principa tomēr ir izņēmums tad, kad šajā konstatējumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā. Tāds it īpaši ir gadījums, kad [Vispārējās] tiesas fakta konstatējums ir pretrunā lietas materiāliem” (mans izcēlums).
Analīze
59.      Manuprāt, analīze ir jāsāk, pilnībā minot sprieduma Keramag 112.–121. punktu, ciktāl šajos punktos iekļauti Vispārējās tiesas secinājumi attiecībā uz izdarīto pārkāpumu AFICS.
“112      Šajā ziņā ir jānorāda, ka no [apstrīdētā] lēmuma preambulas 1223. apsvērumā iekļautās D tabulas izriet, ka Komisija konstatēja PCT un Allia faktisku dalību Francijas tirgū konstatētajā pārkāpumā, kurš ilga astoņus mēnešus – no 2004. gada 25. februāra līdz 9. novembrim –, pamatojoties uz to klātesamību AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē.
113      Turklāt no [apstrīdētā] lēmuma preambulas 556. un 590. apsvēruma izriet, ka Komisijas secinājums, saskaņā ar kuru AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē keramikas izstrādājumu ražotāji saskaņoja savas vienkāršāko preču minimālās cenas, ir balstīts uz četriem pierādījumiem, proti, pirmkārt, Duravit atbildes uz paziņojumu par iebildumiem ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 584. apsvērums), otrkārt, Ideal Standard pieteikuma saistībā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 583. apsvērums), treškārt, pēdējā minētā iesniegto tabulu, kas ir pievienota tā pieteikumam saistībā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 588. apsvērums), un, ceturtkārt, RocaFrance pieteikumu saistībā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 556. apsvērums).
114      Tieši atbilstoši iepriekš 95.–108. punktā minētajai judikatūrai secīgi ir jāpārbauda šie dažādie pierādījumi, lai it īpaši pārbaudītu to pierādījuma spēku.
115      Pirmkārt, attiecībā uz Duravit paziņojumu atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kurā ir apstiprināts, ka AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē notika apspriedes par minimālajām cenām, ir jānorāda – kā atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumu tiesas sēdē to ir apstiprinājusi Komisija –, ka administratīvajā procesā šis paziņojums netika darīts zināms prasītājiem. Turklāt ir jākonstatē, ka šis paziņojums prasītājiem nosūtītajā 2009. gada 9. jūnija vēstulē ar faktu izklāstu vispār netika minēts.
116      Tomēr saskaņā ar judikatūru, ja dokuments nav ticis paziņots attiecīgajam uzņēmumam, lai arī Komisija no tā ir izdarījusi secinājumus, tiesvedībā nevar tikt izmantota šajā dokumentā iekļautā informācija (šajā ziņā skat. spriedumu [..] AKZO/Komisija, C‑62/86, [EU:C:1991:286], 21. punkts). No tā izriet, ka šis dokuments nevar tikt uzskatīts par derīgu pierādījumu tam, uz ko tas attiecas (šajā ziņā skat. spriedumu [..] AEG‑Telefunken/Komisija, 107/82, [EU:C:1983:293], 27. punkts). Tāpēc Duravit u.c. paziņojums nevar tikt uzskatīts par pierādījumu, ko var izmantot pret prasītājiem.
117      Otrkārt, attiecībā uz Ideal Standard paziņojumiem, kas ir iesniegti saistībā ar pieteikumu saistībā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, ir jāatgādina, ka atbilstoši iepriekš 105. punktā minētajai judikatūrai attiecībā uz dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā apsūdzētā uzņēmuma paziņojums, kura patiesumu ir apstrīdējuši vairāki citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar tikt atzīts par pietiekamu pierādījumu pārkāpumam, ja to neapstiprina citi pierādījumi.
118      Taču šajā lietā no [apstrīdētā] lēmuma izriet, ka Ideal Standard paziņojumi par AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmi tika apstrīdēti. Tādējādi [apstrīdētā] lēmuma preambulas 585. apsvērumā Komisija konstatē, ka Villeroy & Boch un Allia uzskatīja, ka minimālo cenu saskaņošana it īpaši šajā sanāksmē netika pierādīta. Tādējādi ir jāuzskata, ka Ideal Standard paziņojumi paši par sevi nav pietiekams pierādījums šajā sanāksmē notikušo apspriežu pret konkurenci vērstam raksturam.
119      Treškārt, attiecībā uz Ideal Standard iesniegto tabulu, kas ir pievienota pieteikumam saistībā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, Vispārējā tiesa norāda, ka tajā ir četras ailes, kuru nosaukumi attiecīgi ir “mini”, “maxi”, “IS” un “Porcher”, ņemot vērā, ka ar saīsinājumu IS ir apzīmēta Ideal Standard un ka apzīmējums Porcher ir reģistrēts kā preču zīme, kuras īpašnieks ir Ideal Standard. Tomēr ir jākonstatē, ka šī tabula nav datēta un tajā nav nevienas norādes, kas ļauj nodibināt saikni ar AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmi vai pret konkurenci vērstām apspriedēm. Konkrētāk, tabulā nav minēti konkurentu vārdi vai minimālās vai maksimālās cenas, kuras šiem konkurentiem būtu jāpiemēro. Tāpēc nevar derīgi apgalvot, kā to dara Komisija iebildumu rakstā, ka šī tabula ir dokumentārs pierādījums, kas apstiprina cenu noteikšanu minētajā sanāksmē, kā to apraksta Ideal Standard savos paziņojumos pieteikumā saistībā ar minēto paziņojumu.
120      Ceturtkārt, attiecībā uz Roca [France] saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību iesniegto pieteikumu ir jānorāda, ka Komisija [apstrīdētā] lēmuma preambulas 586. apsvērumā norāda, ka, lai arī Roca [France] šajā pieteikumā vispārēji norāda, ka informācijas par minimālajām cenām apmaiņa ir notikusi no 2002. līdz 2004. gadam, pēdējais minētais, ciktāl tas konkrēti attiecas uz AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmi, apgalvo, ka Ideal Standard aprakstu attiecībā uz minimālo cenu saskaņošanu šajā sanāksmē neapstiprina citi uzņēmumi, kas iesnieguši pieteikumus saskaņā ar minēto paziņojumu. Tādēļ ir jākonstatē, ka, tā kā nav pierādījumu, kas tos apstiprina, Komisija nevarēja balstīties uz Roca [France] paziņojumiem saistībā ar tā pieteikumu, kas iesniegts saskaņā ar šo paziņojumu, lai pierādītu, ka šajā sanāksmē ir notikusi minēto cenu saskaņošana.
121      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, prasītāji pamatoti pārmet Komisijai, ka tā ir konstatējusi Allia un PCT dalību pret konkurenci vērstajās darbībās, kas tika veiktas AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē. Līdz ar to trešā pamata pirmā daļa ir jāpieņem kā pamatota.”
60.      Sprieduma Keramag rezolutīvās daļas 1) punktā Vispārējā tiesa atcēla apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta 6. apakšpunktu, ciktāl Komisija tajā bija konstatējusi Allia SAS un PCT dalību pārkāpumā – aizliegtajā vienošanās Francijas tirgū – no 2004. gada 25. februāra līdz 2004. gada 9. novembrim. Lai arī rezolutīvās daļas 2) punktā Allia SAS un PCT nav skaidri minēti, naudas sods tika samazināts tādējādi, kā tas bija norādīts sprieduma Keramag 326. punktā (22).
61.      Iepriekš minētajos sprieduma Keramag punktos nav skaidri norādīti iemesli, kuru dēļ Vispārējā tiesa neņēma vērā RocaFrance paziņojumu, kas bija pievienots tā pieteikumam iecietības programmas piemērošanai.
62.      Uzskatu (tāpat kā Komisija), ka Vispārējā tiesa, iespējams, uzskatīja, ka pietika atsaukties uz apstrīdētā lēmuma preambulas 586. punktā minētās RocaFrance atbildes uz paziņojumu par iebildumiem kopsavilkumu (23), lai neņemtu vērā RocaFrance paziņojumu, kas tika pievienots tā pieteikumam iecietības programmas piemērošanai.
63.      Taču šī RocaFrance atbilde uz paziņojumu par iebildumiem nebija iekļauta lietas materiālos. Tātad jautājums ir par to, vai Vispārējā tiesa varēja atcelt daļu no apstrīdētā lēmuma, pamatojoties uz dokumentu, kas nebija iekļauts lietas materiālos.
64.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “Tiesa nav kompetenta konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, kurus Vispārējā tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi un piemērojamie procesuālie noteikumi par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu, tai iesniegto pierādījumu izvērtējums ir jāveic Vispārējai tiesai pašai” (24). Tādēļ šis izvērtējums, “ja vien nav sagrozīti šie pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi ir jāpārbauda Tiesai” (25).
65.      Arī ir taisnība, ka saskaņā ar judikatūru “[Savienības] tiesai ir jāpieņem nolēmums par dokumenta iesniegšanas nepieciešamību, ņemot vērā lietas apstākļus, saskaņā ar Reglamenta noteikumiem, kas piemērojami pierādījumu savākšanas pasākumiem. Attiecībā uz Vispārējo tiesu saskaņā ar Reglamentu [..] lūgums iesniegt dokumentus ir viens no pierādījumu savākšanas pasākumiem, kuru Vispārējā tiesa var noteikt jebkurā tiesvedības stadijā” (26).
66.      Tāpat saskaņā ar judikatūru (27) “šajā ziņā Vispārējā tiesa vienīgā var spriest par iespējamo nepieciešamību papildināt informāciju, kas ir tās rīcībā par lietām, kuras tā izskata. To, vai pierādījumi ir pārliecinoši, izvērtē vienīgi Vispārējā tiesa pati, vērtējot faktus, un uz to netiek attiecināta pārbaude Tiesā apelācijas tiesvedībā, izņemot Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšanas gadījumā vai tad, ja Vispārējās tiesas veikto konstatāciju būtiska neprecizitāte izriet no lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem” (mans izcēlums).
67.      Turklāt, kā vairākkārt tika atgādināts judikatūrā, “Vispārējās tiesas veiktais tajā iesniegto pierādījumu izvērtējums, ja vien nav sagrozīti šie pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir jāpārbauda Tiesai apelācijas tiesvedībā” (28), vai arī “tādējādi Tiesas kompetencē nav konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Vispārējā tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi un piemērojamie procesuālie noteikumi par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu, tai iesniegto pierādījumu vērtības izvērtējums ir jāveic Vispārējai tiesai pašai. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīti šie pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi ir jāpārbauda Tiesai” (29).
68.      Tiesas pilnvaras pārbaudīt Vispārējās tiesas konstatētos faktus attiecas tikai uz to, “lai pārbaudītu šo no lietas materiāliem izrietošo secinājumu būtisku neprecizitāti, pierādījumu sagrozīšanu, pierādījumu juridisko kvalifikāciju un to, vai ir ievēroti noteikumi par pierādīšanas pienākumu un par pierādījumu vākšanu” (30).
69.      Visbeidzot šajā kontekstā minēšu Tiesas veiktās pārbaudes piemēru spriedumā Activision Blizzard Germany/Komisija (C‑260/09 P, EU:C:2011:62, 57. punkts), “pārbaudē, ko Tiesa veic, lai novērtētu šo pamatu, kurš attiecas uz [šajā lietā aplūkoto] faksa sūtījumu sagrozīšanu, tiek pārbaudīts tikai tas, vai Vispārējā tiesa, kas, pamatojoties uz šiem faksa sūtījumiem, ir konstatējusi, ka CD‑Contact Data ir piedalījusies prettiesiskā nolīgumā, kura mērķis ir paralēlās tirdzniecības ierobežošana kopumā, nav acīmredzami pārsniegusi šo faksa sūtījumu saprātīga vērtējuma robežas. Tādējādi šajā lietā Tiesai ir nevis neatkarīgi jāvērtē, vai Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi šādu dalību un tādējādi izpildījusi pierādīšanas pienākumu, kas tai bija noteikts, lai pierādītu, ka pastāv konkurences tiesību normu pārkāpums, bet gan jānoskaidro, vai [Vispārējā] tiesa, secinot, ka tā tas faktiski bija, minētos faksa sūtījumus interpretēja tādā veidā, kas acīmredzami ir pretrunā to saturam, kā tas nav šajā gadījumā” (mans izcēlums).
70.      Var vilkt noderīgas paralēles starp izskatāmo lietu un spriedumu Ufex u.c./Komisija (C‑119/97 P, EU:C:1999:116). Šajā spriedumā Tiesa ir lēmusi, ka, “tā kā prasītāji skaidri bija lūguši Vispārējai tiesai izdot rīkojumu iesniegt minēto vēstuli, tā esot pieļāvusi kļūdu pilnvaru nepareizas izmantošanas jēdziena piemērošanā, nospriežot, ka tā nebija pietiekama norāde, to nemaz nepārbaudot” (109. punkts); ka “ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa nevarēja noraidīt prasītāju lūgumu likt iesniegt lietas risinājumam šķietami atbilstīgu dokumentu, pamatojoties uz to, ka dokuments nebija iekļauts lietas materiālos un ka neviens apstāklis neļāva apstiprināt tā esamību” (110. punkts), un ka ir “jākonstatē, ka no pārsūdzētā sprieduma [minētajā lietā] 113. punkta izriet, ka prasītāji bija norādījuši vēstules, kuru tie bija lūguši iesniegt, autoru, adresātu un sagatavošanas datumu. Aplūkojot šādus faktorus, Vispārējā tiesa nevarēja tikai noraidīt lietas dalībnieku apgalvojumus pierādījumu nepietiekamības dēļ, jo, apmierinot prasītāju lūgumu likt iesniegt dokumentus, tai bija jānovērš nenoteiktība, kas varēja pastāvēt attiecībā uz šo apgalvojumu neprecizitāti, vai arī bija jāizskaidro iemesli, kuru dēļ šāds dokuments katrā ziņā un neatkarīgi no tā satura nevarēja attiekties uz lietas risinājumu” (111. punkts).
71.      Manuprāt, iepriekšējos punktos minētā judikatūra nevar nozīmēt to, ka, lai atceltu lēmumu, Vispārējā tiesa var balstīties uz dokumentā ietvertajiem paziņojumiem, kas ir apkopoti citā dokumentā, ja tās rīcībā nav attiecīgo paziņojumu, proti, RocaFrance atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, un ja tā tos nebija izskatījusi.
72.      Turklāt minētā atbilde nebija iekļauta lietas materiālos un netika paziņota prasītājiem pirmajā instancē (31).
73.      Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka, “pirmkārt, sacīkstes princips parasti nozīmē, ka lietas dalībniekiem ir tiesības iepazīties ar tiesā iesniegtajiem pierādījumiem un apsvērumiem un tos apspriest [(32)], un, otrkārt, šis princips tiktu pārkāpts, ja tiesas nolēmums tiktu pamatots ar faktiem vai dokumentiem, ar kuriem paši lietas dalībnieki vai viens no viņiem nav varējuši iepazīties un par kuriem viņi līdz ar to nav varējuši paust savu nostāju” (33).
74.      Proti, “lai izpildītu prasības saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir svarīgi, lai lietas dalībnieki būtu iepazinušies un varētu diskutēt par faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kas noteiks tiesvedības iznākumu” (34).
75.      Tiesības uz aizstāvību ir pamattiesības, kas ir vispārējo tiesību principu, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa, neatņemama sastāvdaļa (35). Tiesību uz aizstāvību ievērošanai ir nepieciešams, lai ieinteresētajam uzņēmumam Komisijā īstenotajā procedūrā, kuras mērķis ir uzlikt uzņēmumam naudas sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu, būtu bijusi iespēja pienācīgi darīt zināmu savu viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, ko Komisija izmantojusi, lai pamatotu konkurences tiesību pārkāpuma pastāvēšanu (36). Šīs tiesības ir nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā.
76.      Tādējādi tas, ka Vispārējā tiesa sprieduma Keramag 120. punktā izdarīja secinājumus no RocaFrance argumentu kopsavilkuma apstrīdētajā lēmumā, kuri bija minēti tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, nepārbaudot tos tieši, un atbilstoši tā paziņojumam, kas bija pievienots tā pieteikumam iecietības programmas piemērošanai, ir pretrunā tiesību uz aizstāvību ievērošanas principam un pienākumam norādīt pamatojumu. Turklāt, kā to norādīja Komisija, ja RocaFrance nebija sniedzis palīdzību Komisijai, kā to konstatēja Vispārējā tiesa sprieduma Keramag 120. punktā, šim uzņēmumam nebūtu bijis jāpiešķir naudas soda samazinājums spriedumā Roca Sanitario.
77.      Pretēji Vispārējās tiesas viedoklim (kas norāda uz RocaFrance paustās nostājas maiņu) es uzskatu, ka RocaFrance centās mazināt Ideal Standard paziņojumu pierādījuma spēku, lai palielinātu savu paziņojumu pievienoto vērtību.
78.      Tā nav tikai mana un Komisijas interpretācija šajā lietā. Tā arī atbilst Vispārējās tiesas secinājumiem spriedumā Roca, tā arī ir lieta, kurā turklāt Vispārējā tiesa pārbaudīja RocaFrance atbildi uz paziņojumu par iebildumiem pašu par sevi, jo šis dokuments bija iekļauts lietas materiālos (šajā lietā tas tā nav), un šī uzņēmuma paziņojumus, kas ir veikti saistībā ar iecietības programmas piemērošanu.
79.      Šī interpretācija it īpaši ir jāpieņem, ja ir jāpiešķir lielāka nozīme spriedumam lietā, kurā attiecīgie lietas materiālos iekļautie dokumenti tika pārbaudīti tikai spriedumā, kas tika pasludināts lietā, kurā Vispārējā tiesa šos dokumentus nebija pārbaudījusi, vai arī tie nebija iekļauti lietas materiālos.
80.      Tomēr, ja rūpīgāk aplūko spriedumu Roca, Vispārējā tiesa tajā ir atzinusi, ka Ideal Standard sniegtie pierādījumi bija nepietiekami, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu, savukārt RocaFrance savos paziņojumos saistībā ar iecietības programmas piemērošanu bija sniedzis “būtisku pievienoto vērtību” (197.–202. punkts). Nākamajos punktos (203. un nākamie punkti) Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai bija pretrunas starp RocaFrance paziņojumiem saistībā ar iecietības programmas piemērošanu un tā atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, un 210. punktā nosprieda, ka “[apstrīdētā] lēmuma preambulas 586. apsvērumā minētie pierādījumi, kā tos izklāstīja Komisija savos procesuālajos rakstos, neļauj secināt, ka prasītājs ir diskreditējis informāciju, kuru pats bija sniedzis. Pirmkārt, gan no [apstrīdētā] lēmuma, gan no Komisijas procesuālajiem rakstiem izriet, ka prasītājs apstiprināja apmaiņu ar informāciju par vienkāršo keramikas izstrādājumu minimālajām cenām AFICS, it īpaši 2004. gadā, un tas netika apstrīdēts. Otrkārt, prasītājs tiešām apšaubīja Ideal Standard paziņojuma par AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmi un tā iesniegtā dokumenta sava paziņojuma atbalstam pierādījuma spēku. Tomēr ir jāuzskata, ka prasītājs tādējādi Komisijai sniedza tikai argumentus, lai pierādītu, ka Ideal Standard iesniegtie dokumenti nebija pietiekami, lai pierādītu Francijā 2004. gadā izdarītā pārkāpuma attiecībā uz keramikas izstrādājumiem pastāvēšanu, ar mērķi pierādīt, ka informācija, kuru tas bija sniedzis saistībā ar pieteikumu piešķirt naudas soda samazinājumu, bija vajadzīga Komisijai, lai pierādītu minēto pārkāpumu, un tādējādi tai bija būtiska pievienotā vērtība”.
81.      Tādēļ spriedumā Keramag un spriedumā Roca izklāstītie secinājumi attiecībā uz RocaFrance paziņojumiem ir acīmredzami savstarpēji pretrunīgi.
82.      Tāpēc Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atceļot apstrīdētā lēmuma daļu, pamatojoties uz lietas materiālos neiekļauto dokumentu, par kuru turklāt tā izdarīja atšķirīgus secinājumus paralējā lietā, kuras lietas materiālos tas bija iekļauts un rūpīgi izdiskutēts.
83.      Atliek noskaidrot, vai Vispārējā tiesa tajā pašā sprieduma Keramag 120. punktā ir nepareizi nospriedusi, ka “tādēļ ir jākonstatē, ka Komisija apstiprinošu pierādījumu neesamības dēļ nevarēja balstīties uz Roca [France] paziņojumiem saistībā ar tā pieteikumu [iecietības programmas piemērošanai], kas tika iesniegts saskaņā ar šo paziņojumu, lai pierādītu, ka šajā sanāksmē tika veikta minimālo cenu saskaņošana”.
84.      Vispirms atzīšos, ka, lai arī ir lietots vārds “tādēļ”, es neredzu saikni starp apstrīdētā lēmuma preambulas 586. apsvērumā minēto atsauci un neiespējamību Komisijai balstīties uz RocaFrance paziņojumiem, kas pievienoti tā pieteikumam iecietības programmas piemērošanai.
85.      Turpinājumā sprieduma Roca 197. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka, “ja [Roca France] nebūtu sniedzis informāciju, Komisija, pamatojoties tikai uz pierādījumiem, kurus saistībā ar pieteikumu saņemt naudas soda samazinājumu bija sniedzis Ideal Standard, nevarētu pierādīt Francijā 2004. gadā izdarīto pārkāpumu attiecībā uz keramikas izstrādājumiem” (mans izcēlums).
86.      Turklāt spriedumos Duravit (324. punkts) un Villeroy & Boch Austria (289. un 290. punkts) Vispārējā tiesa skaidri minēja RocaFrance paziņojumu saistībā ar iecietības programmu kā vienu no pierādījumu kopuma, kas tai ļāva secināt, ka pārkāpums attiecībā uz keramikas izstrādājumiem Francijā bija pierādīts. Vispārējā tiesa šajos divos spriedumos uzskata, ka Ideal Standard un RocaFrance paziņojumi savstarpēji apstiprina viens otru (37).
87.      Proti, apstiprināšanas jēdziens ne vienmēr attiecas uz situāciju, kurā viens un tas pats pierādījums ir redzams divas vai trīs reizes. Drīzāk ir jābūt diviem vai trim dažādiem “puzles” gabaliņiem, kas savstarpēji savienojas un tādējādi veido pilnīgu attēlu.
88.      Tāpēc nav pārsteidzoši, ka Vispārējā tiesa spriedumos Villeroy & Boch Austria, Duravit un Roca pierādīja, ka viens paziņojums saistībā ar pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu varēja tikt apstiprināts ar citu pieteikumu. Tomēr spriedumā Keramag Vispārējā tiesa pat nepārbaudīja RocaFrance paziņojuma pierādījuma spēku, nedz arī to, ciktāl tas apstiprināja Ideal Standard paziņojumu, tā tikai atsaucās uz vienu teikumu no RocaFrance atbildes uz paziņojumu par iebildumiem kopsavilkuma (lai arī šis dokuments nebija iekļauts lietas materiālos).
89.      No iepriekš minētā es izdaru divus secinājumus.
90.      Pirmkārt, (tāpat kā Komisija) uzskatu, ka Vispārējās tiesas spriedumā nav norādīts pamatojums, jo, pirmkārt, tā neveica RocaFrance paziņojuma pierādījuma spēka pārbaudi – it īpaši tāpēc, ka šim pašam pierādījumam bija izšķiroša nozīme spriedumos Villeroy & Boch Austria, Duravit un Roca –, un, otrkārt, neņemot vērā kontekstu, tā aizstāja šo pārbaudi ar norādi uz RocaFrance atbildes uz paziņojumu par iebildumiem (turklāt tas tika interpretēts atšķirīgi spriedumā Roca) kopsavilkumu (apstrīdētajā lēmumā).
91.      Manuprāt, Vispārējā tiesa bez pamatojuma nevarēja balstīties uz judikatūru, kas atļāva nepārbaudīt neatbilstīgu pierādījumu spēku (38), jo trīs paralēlajos spriedumos Vispārējā tiesa atzina, ka šis pierādījums bija pilnībā atbilstīgs.
92.      Otrkārt, piekrītu Komisijai, ka Vispārējās tiesas paziņojumā sprieduma Keramag 120. punktā, saskaņā ar kuru pieteikums iecietības programmas piemērošanai nevar apstiprināt citu pieteikumu, arī ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa trīs lietās tomēr pamatoti atzina, ka pieteikums iecietības programmas piemērošanai varēja apstiprināt citu pieteikumu, un secināja, ka Ideal Standard un RocaFrance pieteikumi savstarpēji apstiprināja viens otru (vismaz attiecībā uz “vienkāršajiem” izstrādājumiem).
–       Otrais arguments: pretrunīgs pamatojums spriedumos Keramag, no vienas puses, un Villeroy & Boch Austria, Duravit un Roca, no otras puses
Judikatūras atgādinājums
93.      Saskaņā ar judikatūru (39) “Vispārējās tiesas pienākums pamatot savus spriedumus principā nevar sniegties tiktāl, ka tai ir jāpamato savs rastais risinājums vienā lietā attiecībā uz tās citā lietā rasto risinājumu, lai arī tas attiektos uz to pašu nolēmumu. Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja lēmuma adresāts nolemj celt prasību par tā atcelšanu, Savienības tiesa lemj vienīgi par uz šo adresātu attiecināmiem lēmuma elementiem. Turpretī aspekti, kas skar pārējos adresātus, nav strīda, kas jāizšķir Savienības tiesai, priekšmets” (mans izcēlums).
94.      Judikatūrā (40) arī ir noteikts, ka “Tiesas pārbaudē, lai izvērtētu pamatu par pierādījuma sagrozīšanu, tiek pārbaudīts tikai tas, vai Vispārējā tiesa, pamatojoties uz šo pierādījumu, lai konstatētu dalību aizliegtā vienošanās, nav acīmredzami pārkāpusi tā saprātīgas vērtēšanas robežas. Tāpēc Tiesai ir nevis neatkarīgi jāvērtē, vai Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi šādu dalību un līdz ar to izpildījusi tai uzlikto pierādīšanas pienākumu, lai pierādītu konkurences tiesību normu pārkāpumu, bet ir jānosaka, vai Vispārējā tiesa, konstatējot faktu, minēto pierādījumu interpretēja tādā veidā, kas acīmredzami ir pretrunā tā formulējumam” (mans izcēlums)
Analīze
95.      Es uzskatu, ka Tiesa ir “acīmredzami pārkāpusi [pierādījuma] saprātīgas vērtēšanas robežas”, aplūkojot to pavisam citādi paralēlajās lietās, kas attiecās uz vienu un to pašu pārkāpumu un vienu un to pašu lēmumu.
96.      Turklāt norādīšu, ka Tiesas ieskatā “principā Vispārējās tiesas pienākums pamatot savus spriedumus [..] nevar sniegties tiktāl, ka tai ir jāpamato savs rastais risinājums vienā lietā attiecībā uz tās citā lietā rasto risinājumu, lai arī tas attiektos uz to pašu lēmumu”, tas nozīmē, ka ir iespējamas izņēmuma situācijas, kurās judikatūra attiecībā uz pretrunīgu pamatojumu, kas ir vispārēji piemērojama vienā un tajā pašā spriedumā izklāstītajam pamatojumam, ir jāpiemēro arī paralēlajos spriedumos izklāstītajam pretrunīgajam pamatojumam. Es uzskatu, ka tā tas ir šajā lietā.
97.      Proti, šajos secinājumos aplūkotās apelācijas sūdzības attiecas uz diezgan neparastu situāciju. Komisija vairākās dalībvalstīs konstatēja vienotu, turpinātu un kompleksu pārkāpumu (41), kas attiecas uz trim preču veidiem (keramikas izstrādājumiem, dušas nodalījumiem un ūdens krāniem un to piederumiem). Tomēr četros spriedumos attiecībā uz vienu un to pašu apstrīdētā lēmuma preambulas apsvērumu, tieši tādiem pašiem faktiem un vienu un to pašu pierādījumu kopumu Vispārējā tiesa izdarīja divus diametrāli pretējus secinājumus. Vispārējā tiesa trīs spriedumos (spriedumi Villeroy & Boch Austria, Duravit un Roca) atzina, ka AFICS pārkāpums bija pierādīts, savukārt spriedumā Keramag tā pauda pretēju viedokli, balstoties uz to pašu pierādījumu, kas pirmajos trīs spriedumos tika pieņemts, bet ceturtajā – noraidīts, pilnīgi nepamatojot šo atšķirīgo pieeju.
98.      Tāpēc man ir jāsecina, ka ar RocaFrance atbildes interpretāciju un atsauci uz atbildi uz paziņojumu par iebildumiem spriedumā Keramag ir sagrozīti lietas materiālos iekļautie pierādījumi.
99.      Šī kļūda tiesību piemērošanā papildina citas kļūdas tiesību piemērošanā, kurām bija izšķiroša ietekme uz lietas iznākumu (tā nepamatoja, kāpēc tā neveica RocaFrance pieteikuma iecietības programmas piemērošanai pārbaudi, atcēla apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz lietas materiālos neiekļautu dokumentu, un nosprieda, ka pieteikumu iecietības programmas piemērošanai nevarēja apstiprināt cits pieteikums).
100. Tādējādi Komisijas pirmā pamata otrā daļa ir jāpieņem.
b)      Pirmā pamata trešā daļa (Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka tabulai, kuru Ideal Standard bija pievienojis savam pieteikumam iecietības programmas piemērošanai, pašai par sevi bija jāpierāda pret konkurenci vērstas saziņas esamība, nepārbaudot paskaidrojumus attiecībā uz šo tabulu)
101. Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, neievērojot pastāvīgo judikatūru, pārāk šauri esot interpretējusi pierādījumu apstiprināšanas prasību saistībā ar minēto tabulu, kas attiecās uz AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmi.
102. Savukārt Keramag u.c. uzskata, ka Vispārējā tiesa pareizi izvērtēja šo tabulu un ka Komisija nebija sniegusi paskaidrojumus, kas var pamatot secinājumu, ka AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē esot notikušas pret konkurenci vērstas apspriedes.
103. Sākumā norādīšu, ka Vispārējā tiesa noraida, ka šī tabula ir dokumentārs pierādījums, kas apstiprina cenu noteikšanu minētajā AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē, kā to savos paziņojumos, kas pievienoti pieteikumam iecietības programmas piemērošanai, apraksta Ideal Standard (skat. sprieduma Keramag 119. punktu), jo tā “nav datēta”, “nav nevienas norādes uz tās iespējamo saikni ar AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmi vai uz pret konkurenci vērstām apspriedēm” un “tajā nav norādīti konkurentu vārdi vai minimālās vai maksimālās cenas, kuras šiem konkurentiem būtu jāpiemēro”.
104. Spriedumā SalzgitterMannesmann/Komisija (C‑411/04 P, EU:C:2007:54, 47. punkts) Tiesa ir apstiprinājusi Vispārējās tiesas pieeju spriedumā, par kuru tika iesniegta apelācijas sūdzība, proti, ka “anonīmas izcelsmes pierādījums, tāds kā “sadales galvenais” dokuments, nevar pats par sevi tikt izmantots, lai konstatētu Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu”, un ka “jāuzskata, ka šie pierādījumi var apstiprināt viens otru”.
105. Proti, apstiprinoši pierādījumi var būt pierādījumi, kas var apstiprināt citus pierādījumus, piemēram, pieteikums iecietības programmas piemērošanai, lai arī tie paši par sevi nepierāda pārkāpuma pastāvēšanu.
106. Šajā pašā spriedumā SalzgitterMannesmann/Komisija (C‑411/04 P, EU:C:2007:54, 44.–50. punkts) Tiesa ir nospriedusi, ka pat ar dokumenta anonīmo izcelsmi nepietiek, lai atņemtu tam pierādījuma spēku, ja tā izcelsme, iespējamais tā sagatavošanas datums un saturs ir nosakāms ar pietiekamu pārliecību (42). Turklāt, pat ja dokumentā nav paraksta, paskaidrojumi, ko ir sniedzis uzņēmums, kura darbinieks ir izstrādājis šo dokumentu, ir jāņem vērā (43).
107. Šajā gadījumā Vispārējā tiesa nepievērsa uzmanību Ideal Standard paskaidrojumiem par šīs tabulas izstrādāšanas apstākļiem, tās autoru, datumu utt., lai arī tabulu bija sagatavojis notikumu liecinieks, kas ar tiem bija cieši saistīts, – tie ir faktori, kas principā pastiprina ticamību (44).
108. Tāpēc es (tāpat kā Komisija) uzskatu, ka, nosakot atsevišķiem pierādījumiem un katrā ziņā to vispārējam novērtējumam nesaprātīgas un pārāk stingras prasības, Vispārējā tiesa padara pilnīgi nepiemērojamu pastāvošo judikatūru attiecībā uz šo pierādījumu savstarpējo apstiprināšanu.
109. Tātad, manuprāt, prasot, lai šī tabula pati par sevi būtu pierādījums pārkāpuma pastāvēšanai, neņemot vērā citus papildu pierādījumus un paskaidrojumus (kas iekļauti Ideal Standard pieteikumā iecietības programmas piemērošanai), Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
110. Šo secinājumu apstiprina tas, ka, vērtējot šo pašu pierādījumu paralēlajā lietā Duravit, tika izdarīts pavisam atšķirīgs secinājums, proti, tika atzīts minētās tabulas pierādošais raksturs. Tāpēc, ja Vispārējā tiesa būtu pārbaudījusi attiecīgos paskaidrojumus – kā tā pamatoti to bija izdarījusi spriedumā Duravit –, šīs lietas iznākums būtu bijis citāds.
111. No tā izriet, ka Komisijas pirmā pamata trešā daļa ir jāpieņem.
c)      Piektā daļa (Vispārējā tiesa neesot veikusi visaptverošu vērtējumu)
112. Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, nepārbaudot vairākus pierādījumus (it īpaši ikmēneša tabulas, kas satur konfidenciālu skaitlisku informāciju par apgrozījumu, vai M. Laligné paziņojumu) un piemērojot pārāk stingras pierādījumu prasības attiecībā uz tās faktiski pārbaudītajiem pierādījumiem, neesot veikusi to visaptverošu vērtējumu, kā tas ir prasīts pastāvīgajā judikatūrā.
113. “Keramag” u.c. norāda, ka tie tika minējuši M. Laligné paziņojumu, lai pierādītu Ideal Standard pieteikumu iecietības programmas piemērošanai saskaņotības trūkumu, un ka minētais paziņojums katrā ziņā bija neatbilstīgs apstrīdētajam lēmumam. Tie apgalvo, ka pierādījumu, it īpaši neatbilstīgu pierādījumu, nepārbaudīšana nenozīmē, ka Vispārējā tiesa neesot veikusi visaptverošu pārbaudi.
114. Manuprāt, Vispārējā tiesa faktiski nav pārbaudījusi, vai pret konkurenci vērstā rīcība varēja tikt izsecināta no virknes sakritību un netiešu pierādījumu, kas, kopā ņemti, var pierādīt konkurences noteikumu pārkāpumu (45).
115. Nepārbaudot vairākus atbilstošus pierādījumus un sprieduma Keramag 119. spriedumā izvirzot prasību, ka tabulai attiecībā uz pret konkurenci vērstu sanāksmi, kas ir minēta kā elements, kurš apstiprina pierādījumu, ir jābūt datētai un tajā jābūt konkurentu vārdiem, kā arī norādēm par minimālo un maksimālo cenu, Vispārējā tiesa faktiski ir prasījusi, lai šāda tabula pati par sevi būtu pietiekams pierādījums pārkāpuma pastāvēšanai.
116. Tomēr Tiesa ir ļoti skaidri atzinusi, ka dažādi aizliegtas vienošanās pierādījumi parasti ir fragmentāri un izkaisīti.
117. Tiesa ir atgādinājusi, ka, “lai pierādītu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pastāvēšanu, Komisijai ir jāatsaucas uz nopietniem, precīziem un saskanīgiem pierādījumiem. Tomēr katram tās iesniegtajam pierādījumam nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma elementu. Ir pietiekami, ja pierādījumu kopums, uz ko minētā iestāde atsaucas, kopumā ņemot, atbilst šai prasībai [..]. Līdz ar to, pat pieņemot, ka neviens no dažādajiem attiecīgā pārkāpuma aspektiem, skatot tos atsevišķi, nav vienošanās vai saskaņota darbība, kas ir aizliegtas ar EKL 81. panta 1. punktu, [..] šāds secinājums neizslēdz iespēju, ka minētie aspekti, skatot tos kopsakarā, veido šādu vienošanos vai šādu darbību [..]. Proti, [..] ņemot vērā, ka aizliegums piedalīties pret konkurenci vērstās darbībās un vienošanās, kā arī pārkāpējiem piemērojamie sodi ir vispārzināmi, ir ierasts, ka darbības, ko tie veic, un vienošanās noslēgšana norisinās slepeni, ka sanāksmes norisinās slepeni, visbiežāk trešās valstīs, un ka ar tām saistītā dokumentācija tiek samazināta līdz minimumam. Pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas tiešā veidā apliecina tādu prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem kā sanāksmju protokoli, tie parasti ir fragmentāri un izkaisīti, kā rezultātā bieži noteiktas detaļas jārekonstruē, izmantojot dedukciju. Vairumā gadījumu pret konkurenci vērstu darbību vai vienošanās pastāvēšana ir jāsecina no noteiktām sakritībām un norādēm, kuras, skatot tās kopsakarā, nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums par konkurences noteikumu pārkāpumu” (46).
118. Minētās kļūdas ietekmi uz lietas iznākumu apstiprina apstāklis, ka trīs paralēlajos spriedumos Vispārējā tiesa nosprieda citādi.
119. Nepārbaudot, vai pierādījumi, skatot tos kopumā, varēja savstarpēji pastiprināt viens otru (47), Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
120. No tā izriet, ka šo pašu iemeslu dēļ, kas pamatoja trešās daļas pieņemšanu, pirmā pamata piektā daļa arī ir jāpieņem.
121. Tāpēc es ierosinu Tiesai atcelt spriedumu Keramag (48).
d)      Tiesas veiktās sprieduma Keramag atcelšanas sekas
122. Iepriekš minētais pierāda, ka spriedumā Keramag izmantotais pierādījumu kopums bija relatīvi ierobežots, bet, tā kā Tiesas rīcībā ir vairāki citi Vispārējās tiesas spriedumi, kuros šie pierādījumi ir detalizēti pārbaudīti, uzskatu, ka procesuālās ekonomijas princips prasa, ka Tiesa pati pieņem nolēmumu par Keramag u.c. pirmajā instancē celto prasību par tiesību akta atcelšanu.
123. Pēdējie minētie būtībā apgalvoja, ka Komisijas secinājumi apstrīdētā lēmuma preambulas 556. un 590. apsvērumā, ka Allia un PCT 2004. gada 25. februārī organizētajā sanāksmē saistībā ar AFICS saskaņoja savas vienkāršo izstrādājumu minimālās cenas, bija balstīti uz pierādījumiem, kas ir vai nu nepieņemami, vai arī nav apstiprināti un ir nepietiekami.
124. Taču, kā tika norādīts iepriekš, atšķirībā no sprieduma Keramag, kurā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, analizējot notikumus AFICS, Vispārējā tiesa spriedumā Villeroy & Boch Austria (286. punkts) pamatoti nosprieda, ka “minētā sprieduma preambulas 556. punktā Komisija norādīja, ka tai bija pierādījumi AFICS locekļu dalībai apspriedēs par cenu saskaņošanu, tikai sākot no AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmes. [Apstrīdētā] lēmuma preambulas 572. punktā Komisija norādīja, ka, pēc Ideal Standard domām, minētās sanāksmes dalībnieki bija vienisprātis, ka viņu minimālās cenas bija pārāk zemas, un vienojās tās paaugstināt, it īpaši palielinot kataloga cenas par 3 %. [Apstrīdētā] lēmuma preambulas 573. punktā Komisija precizēja, ka šo informāciju apstiprināja Roca [France]. Minētā lēmuma preambulas 574. punktā Komisija konstatēja, ka pēc šīs sanāksmes dalībnieki apmainījās ar konfidenciālu informāciju par cenām un apgrozījumu”.
125. Pirmkārt, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 287. punktā nosprieda, ka “Villeroy & Boch un Villeroy & Boch Francija arguments, ka Komisija nav sniegusi nevienu pierādījumu, kas apstiprinātu Villeroy & Boch Francija dalību trīs AFICS sanāksmēs, kas esot notikušas 2004. gadā (skat. [apstrīdētā] lēmuma 11. pielikumu), ir jānoraida kā nepamatots. Kā izriet no [apstrīdētā] lēmuma preambulas 572. un 573. apsvēruma, Komisija ir balstījusies uz Ideal Standard un Roca [France] paziņojumiem, lai pierādītu Villeroy & Boch Francija dalību šajās sanāksmēs.”
126. Otrkārt, saskaņā ar šī sprieduma 288. punktu “kā nepamatoti ir jānoraida Villeroy & Boch un Villeroy & Boch Francija argumenti, ka Komisija nav pietiekami juridiski pierādījusi, ka AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē bija notikušas prettiesiskas apspriedes, jo tā ir balstījusies uz a posteriori veiktiem neprecīziem un pretrunīgiem mutvārdu paziņojumiem, ko [apstrīdētajā] lēmumā turklāt atzīstot arī Komisija”.
127. Vispārējā tiesa minētā sprieduma 289. punktā atgādināja, ka, “lai arī no judikatūras izriet, ka pilnīga vai daļēja naudas soda samazinājuma saņēmēja paziņojumi, kurus apstrīd cits lietas dalībnieks, ir jāapstiprina [(49)], tas neliedz, ka šāds apstiprinājums var izrietēt no cita uzņēmuma – aizliegtās vienošanās dalībnieka – liecības, pat ja šis pēdējais minētais arī butu saņēmis naudas sodu samazinājumu. Šis apstiprinājums arī apliecina, ka bija notikušas apspriedes par minimālajām cenām – šīs apspriedes tika minētas AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmes protokolā.
128. Analizējusi RocaFrance un Ideal Standard paziņojumus (secinot, ka pirmais bija daudz plašāks un ninsētāks nekā otrais), Vispārējā tiesa šī sprieduma 290. punktā arī secināja, ka “tomēr ar to netiek apstrīdēts secinājums, ka Roca [France] liecībā būtībā ir apstiprināts laikposms, vieta, dalībnieki un attiecīgo prettiesisko apspriežu priekšmets, kā tas ir norādīts darba kārtībā. Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka Ideal Standard paziņojums, kuru apstiprina Roca [France] paziņojums, juridiski pietiekami pierāda attiecīgo prettiesisko apspriežu norisi”.
129. Minētā sprieduma 293. punktā Vispārējā tiesa piebilst, ka, “lai arī Komisija nav balstījusies uz [Duravit paziņojumu saistībā ar tā pieteikumu par naudas soda samazinājumu, kas iesniegts saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību] [apstrīdētajā] lēmumā pretēji Villeroy & Boch un Villeroy & Boch Francija apgalvojumiem arī Duravit apstiprināja Ideal Standard paziņojumu attiecībā uz prettiesiskajām apspriedēm, kuras, “iespējams”, bija notikušas 2004. gada 25. februārī”.
130. Visbeidzot 295. punktā Vispārējā tiesa apstiprina, ka “Ideal Standard un Roca [France] paziņojumi ir pietiekami, lai konstatētu LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu [..], kas izriet no dalības AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē”.
131. Tāpēc šīs apelācijas sūdzības vajadzībām iepriekš minētais mutatis mutandis piemērojams Keramag u.c. gadījumā un ar to pietiek, lai tāpat kā Vispārējā tiesa spriedumos Villeroy & Boch Austria un Duravit noraidītu Keramag u.c. prasību par lēmuma atcelšanu, ciktāl tā attiecas uz notikumiem AFICS.
2)      Par pretapelācijas sūdzību (par otro pamatu)
132. Pretapelācijas sūdzības otrais pamats būtībā attiecas uz diviem savstarpēji saistītiem elementiem: pirmkārt, apgalvoto faktu sagrozīšanu un, otrkārt, apgalvotajām pretrunām ar spriedumu Wabco Europe u.c./Komisija (T‑380/10, EU:T:2013:449, pazīstams arī ar nosaukumu “spriedums Ideal Standard”, turpmāk tekstā – “spriedums Wabco”).
a)      Vai ir notikusi faktu sagrozīšana?
133. Keramag u.c. pakārtoti apgalvo, ka sprieduma Keramag 289. punktā izdarītais secinājums, saskaņā ar kuru paziņojumā par iebildumiem bija pietiekama informācija, lai Keramag u.c. varētu “gūt precīzu informāciju par Pozzi Ginori pārmesto rīcību”, acīmredzami esot sagrozīts paziņojuma par iebildumiem saturs, par ko var iesniegt apelācijas sūdzību.
134. Tie apgalvo: tā kā paziņojuma par iebildumiem 277. punktā tikai ir minēts, ka PozziGinori piedalījās dažās sanāksmēs, kurās tika īstenotas “pret konkurenci vērstas darbības”, bet paziņojumā par iebildumiem minēto darbību raksturs nebija norādīts, Vispārējā tiesa nevarēja uzskatīt to par pietiekami precīzu. Sprieduma Keramag 289. punktā izdarītais secinājums (“paziņojuma par iebildumiem 277. punktā Komisija prasītājiem norādīja Komisijas identificēto darbību [kas tika veiktas grupas Michelangelo sanāksmēs] raksturu, to biežumu, precīzu to norises datumu, kā arī tās rīcībā esošos pierādījumus”, tādēļ no paziņojuma par iebildumiem Keramag u.c. varēja “gūt precīzu informāciju par Pozzi Ginori pārmesto rīcību”) esot klajā pretrunā secinājumam, kas attiecas uz šī paša paziņojuma par iebildumiem fragmenta atbilstību spriedumā Wabco, kas pati par sevi esot norāde uz faktu sagrozīšanu.
135. Konstatēšu (tāpat kā Komisija), ka Keramag u.c. nav minējuši nevienu pierādījumu, kas esot ticis sagrozīts, un pieļauj, ka sprieduma Keramag 288. punktā Vispārējā tiesa pareizi atgādināja paziņojuma par iebildumiem 277. punkta saturu. Tāpēc tie tikai lūdz Tiesai pārskatīt šo punktu.
136. Katrā ziņā, lai arī Keramag u.c. mēģina balstīties uz spriedumu Archer Daniels Midland/Komisija (C‑511/06 P, EU:C:2009:433), apgalvojot, ka Vispārējā tiesa nav piemērojusi minētajā spriedumā izstrādāto juridisko kritēriju, lai novērtētu Keramag u.c. spēju lietderīgi aizstāvēties, šis arguments nevar tikt pieņemts. Šī paziņojuma 256. un 393.–400. punktā ir aprakstītas pret konkurenci vērstas darbības, un Keramag u.c. savā atbildē uz minēto paziņojumu pierādīja, ka tie bija labi sapratuši attiecīgo pret konkurenci vērsto darbību “raksturu”. Apgalvotā paziņojuma par iebildumiem nepietiekamība tātad nekādā veidā neietekmē tiesvedību.
b)      Vai ir pretrunas starp spriedumiem Keramag un Wabco?
137. Keramag u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa secināja paziņojuma par iebildumiem pietiekamību attiecībā uz keramikas nozarē Itālijā izdarīto pārkāpumu, balstoties uz pretrunīgu pamatojumu, un ka šajā ziņā šajā spriedumā tā nav sniegusi atbilstīgu pamatojumu. Tie apgalvo, ka paziņojuma par iebildumiem vērtējums, ciktāl tas attiecas uz Michelangelo grupas sanāksmēm, paralēlajā lietā Wabco ir pretrunā šajā lietā veiktajam vērtējumam. Keramag u.c. skatījumā paziņojums par iebildumiem visiem adresātiem ir jāpiemēro vienādi.
138. Katrā ziņā Vispārējās tiesas secinājumā esot norādīts nepietiekams pamatojums, jo neesot iespējams pārbaudīt iemeslus, kuru dēļ detalizētam vērtējumam, kas iekļauts šajā paziņojuma par iebildumiem punktā, bija jābūt atšķirīgam lietā Keramag, no vienas puses, un lietā Wabco, no otras puses.
139. Keramag u.c. uzskata, ka ar šādu atšķirību attiecībā uz paziņojumu par iebildumiem ir pārkāptas to tiesības uz aizstāvību, ciktāl to aizstāvības stratēģijas izvēle, iespējams, būtu bijusi citādāka, ja tie būtu pareizi informēti par tiem izvirzītajām apsūdzībām. Tie apgalvo, ka tas, ka paziņojumā par iebildumiem nav izklāstītas Sanitec Europe Oy un Pozzi Ginori izvirzītās apsūdzības, ietekmēja to aizstāvību un apstrīdēto lēmumu. Keramag u.c. skatījumā no tā izriet, ka šis lēmums ir pilnībā vai daļēji jāatceļ, ciktāl tajā ir secināts, ka Sanitec Europe un Pozzi Ginori ir vainojami keramikas nozarē Itālijā izdarītajos pārkāpumos, un ka tādējādi naudas sods esot jāatceļ vai jāsamazina. Tie piebilst, ka apstrīdētais lēmums būtu citādāks, ja nebūtu pārkāptas to tiesības uz aizstāvību, precizējot, ka pat neatkarīgi no minētā apstākļa apstrīdētais lēmums katrā ziņā šī pārkāpuma dēļ ir jāatceļ.
140. Kā tika norādīts attiecībā uz Komisijas apelācijas sūdzību (šo secinājumu 93. un 96. punkts), saskaņā ar judikatūru (50) “Vispārējās tiesas pienākums pamatot savus spriedumus principā nevar sniegties tiktāl, ka tai ir jāpamato savs rastais risinājums vienā lietā attiecībā uz tās citā lietā rasto risinājumu, lai arī tas attiektos uz to pašu nolēmumu” (mans izcēlums). Esmu precizējis: tas, ka Tiesa ir lietojusi jēdzienu “principā”, pamatoja, ka judikatūra attiecībā uz pretrunīgu pamatojumu, kas ir vispārīgi piemērojama vienā un tajā pašā spriedumā izklāstītajam pamatojumam, izņēmuma apstākļos var tikt piemērota pamatojumam, kas ir izklāstīts divos un vairākos spriedumos, kuri ir pasludināti paralēlajās lietās attiecībā uz vienu un to pašu pārkāpumu un vienu un to pašu lēmumu.
141. Taču atšķirībā no Komisijas apelācijas sūdzības uzskatu, ka pretapelācijas sūdzībā šādu izņēmuma apstākļu nav.
142. Neatkarīgi no tā, ka Keramag u.c. argumentam par spriedumu Wabco trūkst precizitātes, ciktāl tajā nav precīzi norādīts sprieduma Wabco fragments, uz kura būtu jābalstās, ir tikai jākonstatē, ka nav pretrunas starp Vispārējās tiesas secinājumiem abos spriedumos. Proti, konteksts, kurā Vispārējā tiesa pārbaudīja paziņojuma par iebildumiem 277. punkta pietiekamību un tajā aplūkotos jautājumus, abās lietās būtiski atšķīrās. Pirmkārt, kā norādīja Komisija, lietā Wabco runa bija par iespēju interpretēt klusēšanu kā atzīšanos pret konkurenci vērstajā darbībā, nevis par paziņojuma par iebildumiem pietiekamo vai nepietiekamo raksturu, kas Keramag u.c. ļautu īstenot to tiesības uz aizstāvību. Otrkārt, Pozzi Ginori atšķirībā no Wabco neklusēja par apgalvojumiem attiecībā uz Michelangelo grupas sanāksmēm Itālijā.
143. Katrā ziņā norādīšu, ka Keramag u.c. nav norādījuši nevienu citu pierādījumu, uz kuru tie varētu atsaukties, ja Michelangelo grupas sanāksmēs īstenoto “pret konkurenci vērsto darbību raksturs” tiktu precizēts citādāk. Šajos apstākļos Keramag u.c. argumenti ir apšaubāmi un nepamatoti.
144. Tāpēc pretapelācijas sūdzības otrais pamats ir jānoraida kā nepieņemams vai katrā ziņā kā nepamatots.
B –    Lietas “Duravit” u.c./Komisija (trešais pamats), “Villeroy & Boch AG”/Komisija (pirmais un otrais pamats), “Villeroy & Boch SAS”/Komisija (pirmais un otrais pamats)
145. Es uzskatu, ka šajās lietās Tiesa var izdarīt secinājumus samērā ātri par sprieduma Keramag atcelšanu, kā arī no mana ierosinājuma Tiesai pašai izskatīt Keramag u.c. apelācijas sūdzību.
146. Proti, Duravit u.c., Villeroy & Boch AG un Villeroy & Boch SAS argumentācija principā ir Komisijas apelācijas sūdzībā par spriedumu Keramag izvirzītās argumentācijas otra puse. Tomēr, kā esmu paskaidrojis, tieši spriedumā Keramag pierādījumu vākšana ir nepareiza. Attiecībā uz šiem pašiem pierādījumiem un pretēji prasītāju apgalvojumam spriedumos Duravit un Villeroy & Boch Austria nav pieļauta nedz sagrozīšana, nedz pamatojuma nesniegšana. Tāpēc pamati attiecībā uz šiem pierādījumiem ir nepieņemami un atbilstoši maniem secinājumiem par apelācijas sūdzību lietā Komisija/Keramag Keramische Werke u.c. viss, kas varētu būt saistīts ar nevienlīdzīgu attieksmi dažādos spriedumos, izzūd ipso facto, neskarot to, ka šis arguments varētu būt pieņemams.
147. Taču tikai pakārtoti – jo šāds ir ģenerāladvokāta uzdevums – turpinājumā es šīs lietas aplūkošu sīkāk.
1)      Lieta Duravit u.c./Komisija (par trešo pamatu)
148. “Duravit” u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa vairākkārt acīmredzami un būtiski ir sagrozījusi lietas materiālu saturu un tādējādi ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā un ir pārkāpusi pierādījumu vākšanas principus.
149. Duravit u.c. minētajos četrpadsmit pierādījumu sagrozīšanas gadījumos septītajā un divpadsmitajā no tiem (attiecībā uz Vispārējās tiesas sprieduma 213., 312. un nākamajiem punktiem) runa ir par atšķirīgu Vispārējās tiesas vērtējumu attiecībā uz vieniem un tiem pašiem pierādījumiem attiecīgajā lietā un paralēlajās lietās.
150. Komisijas ieskatā visi apgalvojumi par sagrozīšanu ir jānoraida vai nu tāpēc, ka tie ir balstīti uz nepareizu sprieduma Duravit u.c. izpratni, vai arī tāpēc, ka, izvirzot šo pamatu, viens no Duravit u.c. mērķiem faktiski bija panākt faktu atkārtotu izvērtējumu, neatkarīgi no tā, ka tiktu pierādīts, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi acīmredzamu sagrozīšanu.
151. Saskaņā ar Tiesas lūgumu šī pamata analīze šajos secinājumos attieksies tikai uz to, vai Vispārējās tiesas secinājumi par dažiem citās lietās izskatītajiem pierādījumiem, kas pārējās lietās novērtēti atšķirīgi, var tikt attiecināti uz šo lietu (proti, tikai Duravit u.c. apgalvotais septītais un divpadsmitais sagrozīšanas gadījums).
152. Duravit u.c. šeit norāda, ka Vispārējā tiesa esot atšķirīgi novērtējusi vienus un tos pašus pierādījumus šajā lietā un paralēlajās lietās (spriedumi Keramag un Villeroy & Boch Austria), it īpaši attiecībā uz dažu sanāksmju, kurās esot piedalījušies Duravit u.c., saturu un to ņemšanu vērā, lai pierādītu pret konkurenci vērstas darbības.
153. Uzskatu, ka šajā lietā Vispārējā tiesa nav pārsniegusi šo pierādījumu saprātīga vērtējuma robežas.
a)      Septītais apgalvotais sagrozīšanas gadījums
154. Duravit u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa sprieduma Duravit 213. punktā esot sagrozījusi faktus un esot pārkāpusi pierādījumu vākšanas principus attiecībā uz Hansgrohe darbinieka Schinle k‑ga piezīmju par DSI (Freundeskreis der deutschen Sanitärindustrie)/IFS (Industrie Forum Sanitär) [Saintārtehnikas industrijas forums] 2000. gada 5. oktobra sanāksmi saturu, kas spriedumā Keramag esot interpretēts citādi.
155. Uzskatu, ka šie argumenti ir izvirzīti tikai tāpēc, lai apšaubītu Vispārējās tiesas sprieduma 213. punktā veikto pierādījuma vērtējumu, ko pašu par sevi nevar apstrīdēt apelācijas tiesvedībā.
156. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai fakti un pierādījumi nebūtu jānovērtē no jauna, šādai faktu sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem (51).
157. Katrā ziņā, kā norādīja Komisija, no sprieduma Duravit 213. punkta izriet, ka, atsaucoties uz šī sprieduma 210.–212. punktā minēto judikatūru, Vispārējā tiesa apgalvo to pašu, ko sprieduma Keramag 133. punktā, uz kuru atsaucas Duravit u.c.
158. Tomēr Vispārējā tiesa šajā 133. punktā nepārprotami nosprieda, ka tā uzskata, ka no piezīmēm attiecībā uz 2000. gada 5. oktobra sanāksmi izrietēja pret konkurenci vērsts mērķis. “Iepriekš 132. punktā minētais Hansgrohe piezīmju fragments nepārprotami pierāda minētās sanāksmes pret konkurenci vērsto mērķi. Proti, šajā sakarā dalībniekiem paziņotais cenu pieaugums 2001. gadam ir konfidenciāla informācija iepriekš 54.–57. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē” (mans izcēlums).
b)      Divpadsmitais apgalvotās sagrozīšanas gadījums
159. Duravit u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa sprieduma Duravit u.c. 312. un nākamajos punktos ir sagrozījusi apstrīdēto lēmumu saistībā ar pierādījumu attiecībā uz IFS 2001. gada 24. aprīļa sanāksmi un Fachverband Sanitärkeramische Industrie (turpmāk tekstā – “FSKI”) 2002. gada 23. janvāra un 5. jūlija sanāksmēm pierādījuma spēku.
160. Kā esmu norādījis attiecībā uz apgalvoto septīto sagrozīšanas gadījumu, ar šiem argumentiem ir mēģināts apšaubīt Vispārējās tiesas vērtējumu, ko pašu par sevi nevar apstrīdēt apelācijas tiesvedībā.
161. Vispārējā tiesa spriedumā Keramag faktiski konstatēja, ka divas FSKI sanāksmes apstrīdētā lēmuma pamatojumā nebija minētas kā tādas, kurās dalībnieki veica pret konkurenci vērstas darbības. Vispārējā tiesa to pašu konstatē attiecībā uz IFS 2002. gada 23. janvāra sanāksmi (minētā sprieduma 129. punkts).
162. Tomēr es uzskatu, ka spriedumā Duravit nav norādīts pretējais. Trīs sanāksmes tajā nav pārbaudītas. Šī sprieduma 313. punktā minētā atsauce uz paaugstinātu pierādījuma spēku, kas ir “gandrīz visiem” pierādījumiem attiecībā uz IFS un FSKI sanāksmēm, var tikt attiecināta tikai uz Vispārējās tiesas pārbaudītajām sanāksmēm. Iepriekš minētās trīs sanāksmes tādējādi ir jāizslēdz. Šāds pats secinājums ir jāattiecina uz IFS 2001. gada 14. novembra sanāksmi.
c)      Secinājums
163. Duravit u.c. apgalvotais septītais un divpadsmitais sagrozīšanas gadījums ir jānoraida kā nepieņemami vai kā nepamatoti.
2)      Lieta Villeroy & Boch AG/Komisija
a)      Par pirmo pamatu (pārmestā Francijā izdarītā pārkāpuma vērtējums ir pretrunīgs un ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam, in dubio pro reo principam un loģikas likumiem)
i)      Villeroy & Boch AG argumentu kopsavilkums
164. Villeroy & Boch AG apstrīd pierādījumu vērtējumu attiecībā uz Francijā notikušo faktu virkni. Tā skatījumā šo pierādījumu analīzē ir pieļautas būtiskas pretrunas. Tādējādi pretrunīgas pierādījumu analīzes dēļ tā ieskatā esot pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips un Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, nodarot tam kaitējumu. Pirmkārt, Vispārējā tiesa diviem pierādījumiem (Ideal Standard un RocaFrance pieteikumi iecietības programmas piemērošanai) esot sniegusi pilnībā pretēju vērtējumu salīdzinājumā ar spriedumā Keramag veikto analīzi, nodarot tam kaitējumu un neievērojot vienlīdzīgas attieksmes un in dubio pro reo principus. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot analizējusi neizmantojamu pierādījumu (Duravit u.c. paziņojumu), arī nodarot tam kaitējumu un neievērojot savu pašas judikatūru, vienlīdzīgas attieksmes un in dubio pro reo principus, kā arī LESD 263. pantu un 296. panta otro daļu, vienlaikus prettiesiski aizstājot apstrīdētā lēmuma pamatojumu.
165. Turklāt Villeroy & Boch AG skatījumā uzņēmuma, kas ir lūdzis izturēties līdzcietīgi, liecība saskaņā ar testis unus, testis nullus principu, kas izriet no judikatūras, var tikt pamatota arī ar citu aizliegtās vienošanās dalībnieku liecību. Tā tas ir šajā lietā, jo liecību, kas ir sniegta saistībā ar Ideal Standard pieteikumu iecietības programmas piemērošanai, esot bijusi jāapstiprina ar RocaFrance pieteikumu iecietības programmas piemērošanai. Pret tiem vērsto pierādījumu, kas attiecas uz to dalību [pārkāpumā] Francijā, vērtējums esot pilnīgā pretrunā spriedumā Keramag veiktajam vērtējumam.
166. Tā kā neviens cits pierādījums neesot ticis izmantots tiesiski attiecībā uz pārkāpumu, kurā varētu tikt vainots Villeroy & Boch AG Francijā, tā apsūdzēšana esot balstīta uz tādu pašu kļūdu tiesību piemērošanā kā iepriekš minētā kļūda, kas pieļauta attiecībā uz Francijā notikušajiem faktiem. Tāpēc Vispārējās tiesas konstatētais vienotais pārkāpums esot jāatceļ, jo attiecībā uz Franciju kompleksa un turpināta pārkāpuma nosacījumi neesot izpildīti. Vismaz esot jāatceļ apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantā izdarītie secinājumi, kas attiecas uz Franciju.
167. Komisijas skatījumā minētā argumentācija ir nepamatota.
ii)    Analīze
168. Kā esmu norādījis apelācijas sūdzības Komisija/Keramag Keramische Werke u.c. analīzē (šo secinājumu 45.–131. punkts), daži vērtējumi spriedumā Keramag pilnībā ir pretrunā vērtējumiem, kas ir izdarīti attiecīgajos trīs paralēlajos spriedumos (spriedumi Roca Sanitario, Duravit, kā arī Villeroy & Boch Austria), kurus tajā pašā dienā par vienu un to pašu Komisijas lēmumu pasludināja vieni un tie paši tiesneši. Visi šie spriedumi attiecas uz vieniem un tiem pašiem faktiem, un Komisija norādīja vienus un tos pašus pierādījumus.
169. Tomēr atšķirībā no Villeroy & Boch AG apgalvojumiem Vispārējā tiesa savā spriedumā Villeroy & Boch Austria pamatoti nosprieda, ka AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē notikušās pret konkurenci vērstās apspriedes bija pietiekami juridiski pierādītas, balstoties šajā ziņā uz Ideal Standard un RocaFrance pieteikumiem paziņojuma par iecietības programmu piemērošanai. Tādējādi Vispārējā tiesa ievēroja pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru pieteikuma paziņojuma par iecietības programmu piemērošanai saturs varēja tikt apstiprināts ar citu pieteikumu šī paziņojuma piemērošanai (52). Tāds pats rezultāts tika sasniegts tās spriedumā Duravit (324. punkts). Visbeidzot, kā esmu norādījis šo secinājumu 49. punktā (trešais ievilkums), Vispārējā tiesa spriedumā Roca (198. un 239. punkts) samazināja naudas sodu par 6 %, jo sniegtajai informācijai bija būtiska pievienotā vērtība, ciktāl tā apstiprināja, ka AFICS 2004. gada 25. februāra sanāksmē notika pret konkurenci vērstas apspriedes. Tātad spriedums Roca attiecās uz to pašu pārkāpuma aspektu, kas ir aplūkots šajā lietā.
170. Tādējādi, kā norādīts, lai arī trīs spriedumos (proti, Roca, Duravit un Villeroy & Boch Austria) Vispārējā tiesa konstatēja, ka pārkāpums tika izdarīts AFICS, tā tomēr izdarīja pilnībā pretēju secinājumu spriedumā Keramag. Taču, kā jau tika norādīts šo secinājumu 99. punktā, kļūda pierādījumu vērtējumā ir pieļauta spriedumā Keramag, kuru es ierosinu atcelt.
171. Katrā ziņā, pat ja Tiesa nesekotu manam priekšlikumam lietā Komisija/Keramag u.c., norādīšu, ka Villeroy & Boch AG neapgalvo, ka spriedumā Villeroy & Boch Austria ir sniegts kļūdains pamatojums vai ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus. Kā norāda Komisija, ja Vispārējā tiesa nebūtu pasludinājusi spriedumu Keramag, Villeroy & Boch AG šo sprieduma daļu nepārsūdzētu.
172. Spriedumā Koninklijke Wegenbouw Stevin/Komisija (53) prasītājs arī norādīja uz vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesu nolēmumu saskaņotības pamatprasību pārkāpumu un Tiesa šo pamatu noraidīja kā nepieņemamu, jo prasītājs nebija apgalvojis apstrīdēto pierādījumu sagrozīšanu. Tas pats ir attiecināms uz argumentu par nepietiekamu pamatojumu spriedumā Villeroy & Boch Austria (apelācijas sūdzības 18. punkts).
173. Attiecībā uz apgalvoto “testis unus, testis nullus”, “in dubio pro reo”, nevainīguma prezumpcijas un it īpaši pārbaudīto pierādījumu nepietiekamības principu neievērošanu, lai pierādītu, ka Villeroy & Boch AG ir izdarījis pārkāpumu Francijā, atgādināšu (skat. šo secinājumu 169. punktu), ka saskaņā ar judikatūru (54) pieteikums paziņojuma par iecietības programmu piemērošanai var tikt apstiprināts ar citu pieteikumu. Spriedumā Keramag Vispārējā tiesa vienkārši nevērtēja RocaFrance pieteikumam pievienoto paziņojumu pierādījuma spēku (šajā kontekstā skat. šo secinājumu 77. un nākamos punktus).
174. Tomēr šajā lietā, proti, spriedumā Villeroy & Boch Austria (bet arī kā tika norādīts iepriekš, spriedumā Duravit), Vispārējā tiesa skaidri apstiprināja, ka RocaFrance paziņojumi saistībā ar pieteikumu iecietības programmas piemērošanai bija daļa no pierādījumu kopuma, kas tai ļāva konstatēt pārkāpumu attiecībā uz vannas istabas keramikas izstrādājumiem Francijā. Šajos divos spriedumos tā norādīja, ka Ideal Standard un RocaFrance savstarpēji apstiprināja savus paziņojumus, vismaz attiecībā uz “vienkāršajiem” izstrādājumiem, jo Komisijas secinājumi bija par šo izstrādājumu grupu.
175. Vispārējā tiesa neuzskatīja par nepieciešamu pārbaudīt citus pierādījumus (55), jo tā uzskatīja, ka Ideal Standard un RocaFrance paziņojumi bija pietiekami. Proti, ja Tiesa uzskatītu, ka abi Ideal Standard un RocaFrance paziņojumi nebija pietiekami, lai konstatētu pārkāpumu Francijā, Vispārējai tiesai (vai Tiesai, ja tā uzskatītu, ka tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu lietā) būtu jāpārbauda šo papildu elementu pierādījuma spēks.
176. Tādēļ Villeroy & Boch AG pirmais pamats ir jānoraida kā nepieņemams vai kā nepamatots.
b)      Par otrā pamata otro daļu (loģikas likumu un vienlīdzīgas attieksmes principa neievērošana attiecībā uz novērtējumu pēc būtības un atzīšanu par vainojamu Itālijā)
177. “Villeroy & Boch AG” kritizē to, ka Vispārējā tiesa to kā vannas istabas keramikas ražotāju ir vainojusi pārkāpumos, kurus izdarījuši uzņēmēji, kas nav prasītāja konkurenti (ūdens krānu un to piederumu ražotāji), lai gan tas neveica darbību šajā valstī un nepiedalījās sanāksmēs, kuras esot pretrunā aizliegumam noslēgt aizliegtas vienošanās. Vispārējā tiesa paralēlajās lietās arī uzskatīja, ka uzņēmumi, kas darbojās šajā tirgū, bija jāizslēdz. Šajā ziņā esot pieļauta ne tikai acīmredzami diskriminējoša nevienlīdzīga attieksme pret prasītāju, bet arī nevainīguma prezumpcijas [principa] un loģikas likumu pārkāpums.
178. Komisija apstrīd šī pamata, kas ir balstīts uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, pieņemamību, ciktāl tas attiecas uz Vispārējās tiesas secinājumiem trīs paralēlajās lietās attiecībā uz citiem vannas istabas keramikas ražotājiem. Lai arī secinājumi, kurus varētu piemērot arī Villeroy & Boch AG, tika izdarīti citos spriedumos, tomēr pēdējais minētais pirmajā instancē neesot izvirzījis nevienu attiecīgu pamatu.
179. Katrā ziņā pietiek tikai konstatēt, ka saskaņā ar judikatūru Villeroy & Boch AG “var iesniegt apelācijas sūdzību, Tiesā izvirzot pamatus, kas ir radušies no paša pārsūdzētā sprieduma” (56) (proti, attiecībā uz atšķirīgu attieksmi pret citiem lietas dalībniekiem).
180. Būtībā un bez nepieciešamības lemt par argumenta attiecībā uz iespējamo nevienlīdzīgo attieksmi salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, uz kuriem attiecās Vispārējās tiesas spriedumi paralēlajās lietās, atbilstību, ir jānorāda, ka Vispārējās tiesas nolemtā daļēja atcelšana saistībā ar Itālijā konstatēto pārkāpumu izriet tikai no dažu uzņēmumu dalības, kas bija ierobežotāka laikā, un tas nekādā veidā neietekmē to, vai Villeroy & Boch AG varēja zināt par šajā valstī izdarīto pārkāpumu vai arī to varēja saprātīgi paredzēt. Lai vainotu vispārējā pārkāpumā, ir jāpierāda, ka uzņēmums nevarēja nezināt par vispārējas aizliegtās vienošanās vispārējo tvērumu un tās būtiskām iezīmēm, – sīkākas informācijas nezināšanai nav izšķirošas nozīmes (57).
181. Precīzāk, minēšu šādus elementus.
182. Pirmkārt, kā ir norādījusi Komisija, Vispārējā tiesa spriedumā Duravit (apelācijas sūdzības 37.–41. punkts) konstatēja, ka pierādījumi nebija pietiekami, lai secinātu, ka Duravit u.c. bija informēti par Itālijā izdarīto pārkāpumu, ko Duravit u.c. skaidri un precīzi bija apstrīdējuši.
183. Turklāt Villeroy & Boch AG un Duravit u.c. nebija tādā pašā situācijā, jo, pirmkārt, Duravit u.c. piedalījās pārkāpumā trīs dalībvalstīs atšķirībā no Villeroy & Boch AG, kas piedalījās pārkāpuma izdarīšanā piecās valstīs, un, otrkārt, pēdējais minētais bija iesaistīts pārkāpumā būtiski ilgāku laikposmu, – šie divi apstākļi parasti ļauj labāk iedomāties pārkāpjošās rīcības faktisko tvērumu.
184. Otrkārt, kas attiecas uz spriedumu Wabco (apelācijas sūdzības 42. un 43. punkts), daļējas atcelšanas pamatā ir īpaša problēma. Liela daļa naudas soda attiecās uz pārkāpumu saistībā ar vannas istabas keramiku Itālijā, tāpēc tikai viena šī naudas soda daļa tika aprēķināta, pamatojoties uz šo izstrādājumu pārdošanas apjoma vērtību Itālijā, savukārt Villeroy & Boch AG gadījumā naudas sods tika aprēķināts, neņemot vērā Itālijā veikto pārdošanas apjoma vērtību.
185. Treškārt, lietā Wabco Vispārējā tiesa konstatēja, ka šī uzņēmuma dalība pārkāpumā Itālijas tirgū attiecībā uz vannas istabas keramiku bija pierādīta tikai konkrētā laikposmā un tāpēc tā samazināja naudas sodu. Tomēr tā skaidri apstiprināja, ka arī Ideal Standard bija piedalījies šajā aizliegtajā vienošanās, apmainoties ar informāciju ar ūdens krānu un to piederumu ražotājiem (58). Naudas soda daļu, kas bija balstīta uz ūdens krānu un to piederumu pārdošanas apjoma vērtību šajā tirgū, Ideal Standard neapstrīdēja un Vispārējā tiesa to arī neatcēla. Tā kā Vispārējā tiesa nenosprieda, ka Ideal Standard nezināja par daļu no pārkāpuma, es nesaprotu (tāpat kā Komisija), kā Villeroy & Boch AG situācija Itālijā varētu tikt salīdzināta ar Ideal Standard situāciju.
186. Ceturtkārt, attiecībā uz spriedumu Keramag (apelācijas sūdzības 44.–47. punkts) Vispārējās tiesas pasludinātā atcelšana attiecas uz ierobežotu pārkāpuma daļu un izriet no pierādījumu trūkuma par PozziGinori dalību [pārkāpumā] dažu mēnešu laikposmā. Tas neizraisīja naudas soda samazinājumu, kas arī tika aprēķināts, pamatojoties uz vannas istabas keramikas pārdošanas apjoma vērtību Itālijā (59).
187. Tā kā Vispārējā tiesa nenosprieda, ka par pārkāpjošo rīcību Itālijā Keramag u.c. nebija informēts, es nesaprotu, kā Villeroy & Boch AG situācija Itālijā var tikt salīdzināta ar Keramag u.c. situāciju.
188. Līdz ar to otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.
3)      Lieta Villeroy & Boch SAS/Komisija
a)      Par pirmo pamatu (pretruna pierādījumu vērtējumā attiecībā uz Franciju, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu, in dubio pro reo principu un sprieduma juridisko un loģisko saskaņotību)
189. Norādot, ka Vispārējās tiesas vērtējums attiecībā uz Ideal Standard, RocaFrance un Duravit paziņojumiem saistībā ar visiem Francijā konstatētajiem faktiem neatbilst tās vienu un to pašu pierādījumu vērtējumam spriedumos Keramag un Wabco, Vispārējā tiesa Villeroy & Boch Francijaieskatā esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un in dubio pro reo principu.
190. Proti, attiecībā uz Villeroy & Boch Francija Vispārējā tiesa savu spriedumu Villeroy & Boch Austria pamatoja ar Ideal Standard un RocaFrance paziņojumiem, savukārt spriedumā Keramag tā atzina, ka Ideal Standard paziņojums pats par sevi nevarēja būt pietiekams pierādījums un ka Komisija nevarēja balstīties uz RocaFrance paziņojumiem, ja nebija pierādījumu, kas apstiprinātu minimālo cenu saskaņošanas ieviešanu.
191. Attiecībā uz Duravit u.c. paziņojumu Villeroy & Boch SAS apgalvo, ka Vispārējā tiesa spriedumā Keramag konstatēja, ka administratīvajā procesā tas nebija informēts par šo paziņojumu un tādējādi to nevar izmantot pret to. Tā kā Vispārējā tiesa ir balstījusies uz Duravit u.c. paziņojumu, lai apstiprinātu Ideal Standard paziņojumu, apstrīdētā lēmuma pamatojums esot kļuvis nepamatots.
192. Villeroy & Boch SAS uzskata, ka Vispārējā tiesa tādējādi ir pārkāpusi LESD 263. pantu un 296. panta otro daļu, kā arī nevainīguma prezumpcijas principu, kas ir minēts Hartas 48. panta 1. punktā un 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punktā.
193. Attiecībā uz pretrunu ar spriedumu Keramag norādīšu uz šo secinājumu 45. un nākamajiem punktiem saistībā ar šo spriedumu, kā arī uz 148. un nākamajiem punktiem (Duravit u.c.) un 168. un nākamajiem punktiem (Villeroy & Boch AG), kuros es pamatoju savu ierosinājumu noraidīt pamatus, kurus Duravit u.c. un Villeroy & Boch AG ir pamatojuši ar šo pretrunu.
194. Turklāt piekrītu Villeroy & Boch SAS, ka Duravit u.c. atbilde uz paziņojumu par iebildumiem nevar tikt izmantota kā pierādījums. Šis Villeroy & Boch SAS arguments tomēr ir neefektīvs, jo spriedums Villeroy & Boch Austria acīmredzami nav balstīts uz šo atbildi (skat. pēdējā minētā sprieduma 295. punktu). Komisija neapstrīd, ka tās minētā atsauce ir tikai atbilde, kas sniegta, rūpējoties par vispusību, un ka šo atbildi nevarēja ņemt vērā, jo tā netika minēta nedz paziņojumā par iebildumiem, nedz vēstulē ar faktu izklāstu.
195. Tāpēc pirmais pamats ir jānoraida.
b)      Par otro pamatu (apgalvotā kļūda tiesību piemērošanā, kvalificējot pārkāpumu kā vienotu, kompleksu un turpinātu pārkāpumu – pretrunas starp dažādiem spriedumiem)
196. Villeroy & Boch SAS būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa attiecībā uz to nav izdarījusi tādus pašus secinājumus kā spriedumos Keramag, Duravit un Wabco. Ja Vispārējā tiesa tos būtu ņēmusi vērā, tā nevarētu pierādīt vienota, kompleksa un turpināta pārkāpuma esamību. Proti, ar šo iebildumu Villeroy & Boch SAS pakārtoti uzskata, ka trūkst pierādījumu tā vainai: a) Francijā spriedumā Keramag izdarīto secinājumu dēļ, b) Itālijā, jo spriedumos Duravit, Wabco un Keramag daļēji vai pilnībā tika atcelti secinājumi par dalību pārkāpumos, c) Vācijā un d) Nīderlandē, jo apstrīdētais lēmums attiecībā uz mātesuzņēmuma rīcību tika daļēji atcelts.
197. Neskarot argumentus, ar kuriem es pamatoju savu ierosinājumu noraidīt Villeroy & Boch SAS pirmo pamatu attiecībā uz pretrunu starp dažādiem Vispārējās tiesas paralēlajiem spriedumiem (skat. šo secinājumu 189. un nākamos punktus), ir jānoraida apgalvojumi, ka Vispārējā tiesa atcēla “būtisku konstatējumu daļu” (apelācijas sūdzības 52. punkts).
198. Attiecībā uz Franciju atcelšana izriet no tā, ka uzņēmums esot bijis mazāk iesaistīts pārkāpumā vai ka tā ģeogrāfiskais tvērums bija šaurāks.
199. Attiecībā uz Vāciju un Itāliju Vispārējā tiesa tikai samazināja divu uzņēmumu dalības [pārkāpumā] ilgumu, ņemot vērā šīs dalības īpašos apstākļus.
200. Attiecībā uz Nīderlandi ar atcelšanu tika nedaudz samazināts mātesuzņēmuma dalības [pārkāpumā] ilgums.
201. Turklāt, kā uzsvēra Komisija, tas vien, ka daži uzņēmumi varēja nezināt par pārkāpumu kopumā, nav nesaderīgs ar vienota pārkāpuma pastāvēšanu. Judikatūrā tieši ir nošķirts vienota pārkāpuma konstatējums no katra uzņēmuma atbildības. Tas, ka daži uzņēmumi varētu nezināt par pārkāpuma vispārēju tvērumu, ir izskaidrojams ar to, ka šie uzņēmumi galvenokārt darbojas tikai konkrētos tirgos un to darbība citos tirgos ir maznozīmīgāka.
202. Tādēļ otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
C –    Lieta “Roca Sanitario”/Komisija (tikai otrā pamata pirmā daļa)
1)      Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
203. Šajā daļā “Roca Sanitario” apgalvo, ka, lai arī Vispārējā tiesa esot atzinusi, ka pārkāpums, kurā tas bija vainojams, no ģeogrāfiskā aspekta ir mazāk smags nekā pārkāpumi, kuros ir vainojami aizliegtās vienošanās “cietā kodola” (vai “centrālās grupas”) uzņēmumi (60), Vispārējā tiesa nebija no tā izdarījusi attiecīgus secinājumus, ciktāl, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, tā nesamazināja tiem uzlikto naudas sodu apmēru, nedz grozot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus, nedz atzīstot atbildību mīkstinošu apstākļu esamību. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu un neesot ievērojusi soda individualizācijas, personiskās atbildības un samērīguma (kas ir nostiprināti Hartas 49. panta 3. punktā), vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus.
204. Komisija vispirms norāda, ka Roca Sanitario un tā meitasuzņēmumu izdarīto pārkāpumu ierobežotais ģeogrāfiskais tvērums jau ir atspoguļots pamatsummas apmērā, ciktāl tā ir aprēķināta, ņemot vērā tikai pārdošanas apjomu Francijā un Austrijā.
205. Turklāt, lai arī 2006. gada pamatnostādnēs ģeogrāfiskais tvērums esot minēts kā faktors, kas jāņem vērā, nosakot piemērojamos koeficientus, tam esot tikai neliela nozīme tāpēc, ka pārdošanas apjoma vērtība jau ir pietiekama norāde šajā ziņā un pārkāpuma raksturs ir galvenais vērtēšanas faktors. Tādējādi Komisija ir izstrādājusi praksi – tā piemēro nelielu palielinājumu, parasti 1 % apmērā, ja ģeogrāfiskais tvērums ietver visu Eiropas Savienību vai Eiropas Ekonomikas zonu. Tomēr esot pamatoti nepiemērot šo praksi, kad pārkāpumam ir mazāks ģeogrāfiskais tvērums, ja vien šī daļa ir izsakāma decimālskaitļos, ņemot vērā pārkāpumā iesaistītās dalībvalstis. Piemērojot koeficientu 15 % apmērā, Komisija tātad neesot novirzījusies no tās 2006. gada pamatnostādnēs izklāstītās metodoloģijas.
206. Komisija arī norāda, ka Vispārējai tiesai nav pienākuma samazināt naudas sodu, kuru tā uzskata par samērīgu, tikai tāpēc, ka, pēc tās domām, citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem uzliktajam naudas sodam būtu bijis jābūt lielākam. Tieši otrādi, Vispārējā tiesa esot vairākkārt atteikusies veikt šādu samazinājumu atbilstoši principam, saskaņā ar kuru “neviens nevar sev par labu atsaukties uz trešās personas labā pieļautu prettiesiskumu”. Gan no judikatūras, gan no Komisijas lēmumpieņemšanas prakses izriet, ka atšķirības attiecībā uz dalību pārkāpumā nav noteikti jāatspoguļo ar naudas soda samazinājumu, ja vien tajā ir pareizi atspoguļota attiecīgā uzņēmuma individuālā dalība.
207. Turklāt Komisija apgalvo, ka Tiesa neprasa sniegt izsmeļošu pamatojumu, ja (naudas soda pamatsummas palielinājuma) koeficienti ir ap 15 % (61). Katrā ziņā spriedumā Roca Sanitario esot skaidri paskaidrots, kāpēc tie bija atbilstīgi.
208. Iebildumu par šī sprieduma nesaderīgumu ar paralēlajās lietās pasludinātajiem spriedumiem Komisija uzskata par nepieņemamu, jo, lai to pārbaudītu, būtu jāveic attiecīgu faktisko apstākļu salīdzinošā analīze. Katrā ziņā Vispārējā tiesa esot piemērojusi to pašu 15 % likmi citiem uzņēmumiem, kas nebija atbildīgi par pārkāpumu kopumā, piemēram, Duravit un Dornbracht.
2)      Analīze
a)      Judikatūras atgādinājums
209. Vispirms atsaukšos uz saviem secinājumiem lietā Telefónica un Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2013:619), kuros es sīki analizēju jautājumu par Vispārējās tiesas neierobežoto kompetenci (62).
210. Šīs apelācijas sūdzības mērķiem attiecībā uz Tiesas pārbaudes apjomu šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai arī tikai Vispārējā tiesa ir pilnvarota pārbaudīt veidu, kādā Komisija katrā atsevišķā gadījumā ir izvērtējusi prettiesisku darbību smagumu, Tiesai apelācijas tiesvedībā ir jāpārbauda, cik lielā mērā Vispārējā tiesa juridiski pareizi ir ņēmusi vērā visus būtiskos apstākļus, lai novērtētu konkrētās rīcības smagumu saskaņā ar LESD 101. pantu un Regulas Nr. 1/2003 (63) 23. pantu.
211. No tā izriet, ka Vispārējai tiesai, kad tā lemj par naudas sodu apmēru, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ir jāpilda tādas pašas juridiskās saistības kā Komisijai, kad tā uzliek sodu, un tātad it īpaši ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips pret uzņēmumiem, kas pretēji LESD 101. pantam ir bijuši vienošanās dalībnieki (64).
212. Atgādināšu, ka princips, saskaņā ar kuru Tiesa taisnīguma apsvērumu dēļ nevar ar savu vērtējumu aizstāt Vispārējās tiesas, kas pieņem spriedumu, īstenojot šo kompetenci (65), vērtējumu, neliedz Tiesai pārbaudīt, vai šis pienākums ir ticis izpildīts.
213. Proti_Tiesa jau ir samazinājusi naudas sodu situācijās, kurās Vispārējā tiesa bez jebkāda objektīva pamatojuma vienam uzņēmumam bija piemērojusi bargāku sodu nekā citiem tās pašas aizliegtās vienošanās dalībniekiem (66), – neierobežotas kompetences īstenošana nedrīkst radīt diskrimināciju starp uzņēmumiem kas bija piedalījušies vienā un tajā pašā pārkāpumā (67).
b)      Vispārējā tiesa konstatēja nevienlīdzīgu attieksmi, bet neizdarīja no tā nekādus secinājumus
214. Šajā lietā Vispārējā tiesa, konstatējusi (187. punkts), ka par cietā kodola uzņēmumu izdarīto pārkāpumu, ņemot vērā it īpaši tā plašo ģeogrāfisko tvērumu, bija jānosaka lielāks naudas sods, piemērojot lielākus “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus, atzina, ka dažādās situācijās (proti, cietā kodola situācijā un citu uzņēmumu situācijā) kļūdaini tika piemērota līdzīga attieksme.
215. Tomēr Vispārējā tiesa nav nekādi veikusi pielāgojumus, nedz palielinot naudas soda pamatsummu, nedz to samazinot, saglabājot visiem uzņēmumiem to pašu smaguma koeficientu un to pašu preventīvo koeficientu 15 % apmērā (68).
216. Lai pamatotu šo secinājumu, Vispārējā tiesa sprieduma Roca Sanitario 169. punktā, pārbaudot atcelšanas prasījumu atbalstam izvirzītos pamatus, nosprieda, ka “tomēr, pat pieņemot, ka bija jāuzskata, ka, nosakot minētos koeficientus uzņēmumiem, kas dažādos veidos bija piedalījušies vienotā pārkāpumā sešu Savienības [dalībvalstu] teritorijās attiecībā uz trim preču grupām, Komisijai bija jāpiemēro citāda attieksme nekā uzņēmumiem, kas bija piedalījušies vienotā pārkāpumā tikai vienas [dalībvalsts] teritorijā, tomēr šādu atšķirīgu attieksmi nevar noteikt prasītājam. Kā attiecībā uz “papildsummas” koeficientu tika norādīts [šī sprieduma] 155. punktā, Komisija, lai aprēķinātu naudas soda apmēru saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 25. punktu, pamatoti ir ņēmusi vērā “papildsummas” koeficientu 15 % apmērā, kas nav nesamērīgs, ņemot vērā pret konkurenci vērsto rīcību, par kuru prasītājs tika atzīts par atbildīgu. [Šī sprieduma] 155. punktā minēto iemeslu dēļ Komisija pamatoti un, nepārkāpjot samērīguma principu, ir ņēmusi vērā “pārkāpuma smaguma” koeficientu 15 % apmērā saskaņā ar minēto pamatnostādņu 21.–23. punktu. Tāpēc, nepiemērojot visiem uzņēmumiem – [apstrīdētā] lēmuma adresātiem – diferencētu attieksmi, prasītājam netika nodarīts kaitējums.”
217. Tātad, sava sprieduma 168. punktā konstatējusi, ka Roca Sanitario ir vainojams mazāk smagā pārkāpumā, Vispārējā tiesa apiet jautājumu par to, vai tika pieļauta diskriminācija, vienkārši pasludinot, ka Roca Sanitario katrā ziņā netika nodarīts kaitējums, un nospriež, ka katrā ziņā šim uzņēmumam nevar piemērot atšķirīgu attieksmi, jo tam uzliktā naudas soda apmērs nebija nesamērīgs.
218. Atbildot uz pamatiem, kas izvirzīti prasījumu samazināt naudas soda apmēru atbalstam, Vispārējā tiesa sprieduma Roca Sanitario 185. punktā atgādina, ka “[šī sprieduma] 168.–170. punktā [tā] ir konstatējusi, ka Komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, piemērojot prasītājam “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus 15 % apmērā. Turklāt ir jāatgādina, ka Komisija, kā tas tika konstatēts iepriekš 155. punktā, saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 21.–23. un 25. punktu varēja pamatoti uzskatīt, ka “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficienti 15 % apmērā nebija nesamērīgi, ņemot vērā pārkāpuma smagumu”.
219. Vispārējā tiesa 187. punktā piebilst, ka “tas, ka uzņēmumiem – vienotā pārkāpuma, kas aptvēra sešas dalībvalstis un skāra trīs preču apakšgrupas, dalībniekiem – būtu varēts uzlikt naudas sodu, kas aprēķināts, piemērojot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus, kas ir lielāki par 15 %, kas tika noteikti, lai sodītu prasītāju, nevar pienācīgi pamatot, ka Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, nosaka tam naudas soda apmēru, kas nebūtu pietiekami preventīvs attiecībā uz pārkāpuma smagumu, kurā tas bija piedalījies”.
220. Tātad attieksme esot bijusi nevienlīdzīga, bet vienlīdzīgas attieksmes princips neesot ticis pārkāpts, jo naudas sods esot samērīgs!
221. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Hartas 49. panta 3. punktā ir noteikts, ka “sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu”. Piemērojot šo tiesību normu, nav loģiski konstatēt, ka pārkāpums ir mazāk smags, un saglabāt tādu pašu soda intensitāti kā paralēlajos spriedumos konstatētajiem smagākiem pārkāpumiem.
222. Tomēr atgādināšu: Vispārējā tiesa, konstatējusi, ka Roca Sanitario piedēvētais pārkāpums ir mazāk smags, nesamazināja naudas sodu, turpinot piemērot tam tādu pašu smaguma koeficientu un preventīvo koeficientu kā cietā kodola uzņēmumiem uzliktajiem naudas sodiem, par kuriem Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisijai būtu bijis jāpiemēro lielāki koeficienti.
223. Šajā kontekstā jautājums ir par to, vai Vispārējā tiesa varēja atteikt Roca Sanitario piemērot mazākus koeficientus, kas ļautu atjaunot vienlīdzīgu attieksmi ar citiem dalībniekiem, pamatojoties uz to, ka tas esot pretrunā samērīguma principam, kas prasa, lai tiktu sasniegts pietiekami atturošas iedarbības līmenis.
224. Man tā nešķiet.
225. Ņemot vērā Vispārējās tiesas apsvērumus, kas [pārkāpuma] smaguma līmenī attiecīgi nošķīra Roca Sanitario un citu uzņēmumu izdarītos pārkāpumus, būtu jāsecina, ka naudas soda atturošais raksturs nav nekādi saistīts ar pārkāpuma smagumu, tomēr Vispārējā tiesa 187. punktā runā par naudas soda apmēra atturošo raksturu, ņemot vērā pārkāpuma smagumu.
226. Ja par diviem dažāda smaguma pārkāpumiem uzliktais naudas sods ir identisks, ir tikai viena no divām iespējām: vai nu tas ir pietiekami atturošs attiecībā uz vienu pārkāpumu vai arī nesamērīgs attiecībā pret otru. Tā kā naudas soda aprēķins netika pārskatīts tiem, kas bija atbildīgi par smagāka pārkāpuma izdarīšanu, mazāk smaga pārkāpuma izdarītājam uzliktais identiskais naudas sods noteikti ir nesamērīgs.
227. Vispārējā tiesa nevarēja labot vienotā, turpinātā un kompleksā pārkāpuma, kurā prasītājs bija piedalījies, ģeogrāfisko tvērumu, piemēram, no sešām dalībvalstīm tikai uz divām (kā tā rīkojusies lietā Dornbracht/Komisija, T‑386/10, EU:T:2013:450) vai atzīstot, ka par cietā kodola uzņēmumu izdarīto pārkāpumu tā plašāka ģeogrāfiskā tvēruma dēļ būtu bijis “jāuzliek” naudas sods, piemērojot lielākus “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus (sprieduma Roca Sanitario 187. punkts), tādējādi pieļaujot, ka dažādās situācijās kļūdaini tika piemērota līdzīga attieksme (kā tas ir šajā lietā), un tajā pašā laikā, pirmkārt, nolemt nepalielināt cietā kodola uzņēmumiem naudas sodu un, otrkārt, nolemt, ka uzliktais naudas sods, piemēram, “Roca Sanitario”, nevar tikt samazināts (pat minētie koeficienti samazināti), nesniedzot tomēr šajā ziņā pienācīgu pamatojumu.
228. Proti, kā Vispārējā tiesa ir nolēmusi spriedumā Mamoli Robinetteria/Komisija (T‑376/10, EU:T:2013:442, 174. punkts), “pārkāpums, kas aptver sešu Savienības [dalībvalstu] teritorijas un skar trīs preču apakšgrupas, nevar tikt lietderīgi uzskatīts par tādu, kura smagums ir salīdzināms ar tāda pārkāpuma smagumu, kas ir izdarīts vienas dalībvalsts teritorijā un skar divas no trim preču apakšgrupām. Ņemot vērā to iedarbības uz konkurenci Savienībā tvērumu, ir jāuzskata, ka šis pirmais pārkāpums ir smagāks nekā šis otrais pārkāpums”.
229. Turklāt es uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi savu judikatūru, kas piemērojama naudas sodu gradācijas jomā, ņemot vērā katram uzņēmumam atsevišķi pārmestā pārkāpuma smagumu, piedaloties vienotā, turpinātā un kompleksā pārkāpumā. Proti, saskaņā ar soda individualizācijas, personiskās atbildības un nediskriminācijas principu mazākai atbildībai principā būtu jāatspoguļojas naudas soda apmērā.
230. Lai samērīgumam vai atturošai iedarbībai piešķirtu objektīvu raksturu, Vispārējā tiesa uzskata, ka ir jābalstās uz 2006. gada pamatnostādnēm. Šajā ziņā atgādināšu, ka šīs pamatnostādnes “paredz indikatīvu uzvedības normu, [..] no kuras [..] pārvaldes iestāde nevar atkāpties, nenorādot iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu” (69). Tātad to akla un automātiska piemērošana ir izslēgta, tostarp tas attiecas uz Vispārējo tiesu, ja tās izraisa nevienlīdzīgu attieksmi (70).
231. Turklāt Vispārējā tiesa jau ir konstatējusi vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un ir izdarījusi secinājumus, samazinot naudas sodu. Tas bija spriedumos Bolloré u.c./Komisija (T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02, EU:T:2007:115, 694. un nākamie punkti) (71) un Chalkor/Komisija (T‑21/05, EU:T:2010:205, 104.–113. punkts). Šajā pašā spriedumā Vispārējā tiesa pamatoti nolemj, ka “uzņēmumam nedrīkst uzlikt naudas sodu, kura apmērs ir aprēķināts, ņemot vērā dalību kolūzijā, par kuru tas nav atzīts par atbildīgu” (93. punkts) (72).
232. Tāpat no Tiesas judikatūras izriet pozitīvs pienākums (nevis iespēja, kā, šķiet, uzskata Vispārējā tiesa) ņemt vērā mazāku [pārkāpuma] smagumu, [nosakot] naudas sodu apmēru: “tas, ka uzņēmums nav piedalījies visos aizliegto vienošanos veidojošajos pamatelementos vai ka tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, tam ir bijusi nenozīmīga loma, ir jāņem vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu un vajadzības gadījumā – nosakot naudas sodu” (mans izcēlums) (73).
c)      Kas tad ir ar pamatojumu?
233. Jānorāda, ka Vispārējā tiesa nemaz nepaskaidroja, kā Roca Sanitario uzliktā naudas soda pamatsummas samazinājums (pat neliels) būtu kļuvis par nepietiekami atturošu (un turklāt pietiekami nepamatoja, kāpēc 15 % likme bija atbilstoša). Vispārējā tiesa tikai apgalvoja, ka piemērotie koeficienti bija “atbilstoši” Roca Sanitario. Šāds pamatojums ir acīmredzami neatbilstīgs! Turklāt spriedumā Roca Sanitario runa ir tikai par “papildsummu” (koeficientu), nevis par “pārkāpuma smaguma” koeficienta likmēm.
d)      Vai katrai attiecīgo uzņēmumu situāciju diferenciācijai ir jāatspoguļojas naudas soda apmērā?
234. Judikatūrā arī ir prasīts, lai, nosakot naudas sodu apmēru, tiktu ņemts vērā pārmesto pārkāpumu smagums vairākiem viena un tā paša pārkāpuma dalībniekiem (74). Šīs prasības mērķis ir nodrošināt soda individualizācijas principa ievērošanu.
235. Tiesa neapšaubāmi ir uzsvērusi, ka šāds princips neprasa, lai jebkura diferenciācija attiecībā uz šo pēdējo minēto apgrozījumu tiktu atspoguļota (75).
236. Manuprāt, šim ierobežojumam – kas nozīmē pieļaut neiespējamību nodrošināt pilnīgu vienlīdzību starp minētajiem dalībniekiem – pilnīgi loģiski pēc analoģijas ir jāietver diferenciācija attiecībā uz ģeogrāfisko tvērumu un tātad konstatēto pārkāpumu smagumu.
237. Tas ir it īpaši tāpēc, ka šī diferenciācija, tāpat kā apgrozījuma diferenciācija, jau ir atspoguļotas pārdošanas apjoma vērtības ņemšanā vērā, aprēķinot naudas soda pamatsummu.
238. Tāpēc ir jāizvērtē, vai, neņemot vērā to, ka Roca Sanitario pārmestais pārkāpums ir mazāk smags, lai noteiktu “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus, diferenciācija ir pārsniegusi intensitātes slieksni, kad diskriminācija ir jānovērš.
239. Vispirms es uzskatu, ka, izņemot ģeogrāfiskā tvēruma jēdzienu, Vispārējās tiesas spriedumā nav nošķirts Roca Sanitario meitasuzņēmumu rīcības smagums, par kuriem tam ir jāatbild, un cietā kodola uzņēmumu rīcības smagums (kas ir aizliegtās vienošanās iniciatori un kas Roca Sanitario skatījumā ir pieņēmuši pasākumus, lai to plašāk piemērotu, kā arī lai nodrošinātu tās īstenošanu un koordināciju Eiropas līmenī (76)). Ir tikai jākonstatē, ka Vispārējā tiesa savā spriedumā nemaz nav atsaukusies uz faktiem, ka Roca Sanitario nebija aizliegtās vienošanās cietā kodola dalībniece un ka viens no tā meitasuzņēmumiem piedalījās aizliegtajā vienošanās tikai attiecībā uz divām, nevis trim preču apakšgrupām.
240. Spriedumā Deutsche Telekom/Komisija (C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 274. punkts) Tiesa norāda, ka “apstākļiem, kas varētu ietekmēt pārkāpumu smaguma novērtējumu, ir pieskaitāma attiecīgā uzņēmuma rīcība, tā nozīme saskaņotu darbību veikšanā [(77)], labums, ko tas varēja gūt no šīm darbībām, tā lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks, ko šāda veida pārkāpumi rada Savienības mērķiem” (mans izcēlums) (78).
241. Tāpat judikatūrā skaidri ir noteikts, ka “tas, ka uzņēmums nav piedalījies visos aizliegto vienošanos veidojošajos pamatelementos vai ka tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, tam ir bijusi nenozīmīga loma, ir jāņem vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu un vajadzības gadījumā – nosakot naudas sodu” (79).
242. Ja tas it īpaši ir vienots pārkāpums, turpināta un kompleksa pārkāpuma izpratnē, kas ietver nolīgumu un saskaņotu darbību kopumu dažādos tirgos, kuros ne visi pārkāpēji ir klātesoši vai tie var būt tikai daļēji informēti par plānu kopumā, sodi ir jāindividualizē, ciktāl tiem ir jāattiecas uz attiecīgo uzņēmumu īpašajām iezīmēm un rīcību (80).
243. Šajā kontekstā samērīguma princips paredz to, ka naudas sods tiek noteikts proporcionāli elementiem, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma objektīvo smagumu pašu par sevi, un novērtētu sodītā uzņēmuma dalības pārkāpumā smagumu (81).
244. Turpinājumā ir jāatgādina, ka sprieduma Roca Sanitario 186. punktā Vispārējā tiesa pamatoti laboja apstrīdētajā lēmumā pausto nostāju un nosprieda, ka Roca Sanitario meitasuzņēmumu dalība, kas bija mazāk nozīmīga un attiecās tikai uz divām no sešām valstīm, kurās tika īstenota sodītā vispārējā aizliegtā vienošanās, noteikti ir mazāk smaga rīcība nekā to uzņēmumu rīcība, kas bija piedalījušies lielākā skaitā aizliegtās vienošanās daļu (82).
245. Tomēr 187. punktā tā nosprieda, ka “tas, ka uzņēmumiem – vienotā pārkāpuma, kas aptvēra sešas dalībvalstis un skāra trīs preču apakšgrupas, dalībniekiem – būtu varēts uzlikt naudas sodu, kas aprēķināts, piemērojot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus, kas ir lielāki par 15 %, kas tika noteikti, lai sodītu prasītāju, nevar pienācīgi pamatot, ka Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, nosaka tam naudas soda apmēru, kas nebūtu pietiekami preventīvs attiecībā uz pārkāpuma smagumu, kurā tas bija piedalījies”.
246. Iepriekš minētais parāda, ka nav ievērots sodu individualizācijas princips un atkal nav norādīts pamatojums attiecībā uz saikni starp mazāk smaga pārkāpuma konstatējumu un naudas soda apmēru.
247. Protams, Komisijas ieskatā uzņēmumu rīcības mazāk smagais raksturs esot ticis pienācīgi atspoguļots to pārdošanas apjumu atlasē, kuriem tika piemērots smaguma koeficients un preventīvais koeficients. Bet šo apgalvojumu Vispārējā tiesa noraidīja gan spriedumā Roca Sanitario (skat. 186. punktu), gan paralēlajos spriedumos, kas attiecās uz šo pašu aizliegto vienošanos. Turklāt šie spriedumi parāda, ka secinājumam par mazāk smaga pārkāpuma izdarīšanu būtu jāliek Komisijai piemērot atšķirīgus “pārkāpumu smaguma” un “papildsummas” koeficientus.
248. Tādējādi spriedumā Zucchetti Rubinetteria/Komisija (T‑396/10, EU:T:2013:446, 114.–119. punkts) Vispārējā tiesa, manuprāt, pamatoti nosprieda šādi: “attiecībā uz prasītājas minēto kļūdu faktu vērtējumā ir jānorāda, ka Komisija kļūdaini ir uzskatījusi, ka “pārkāpumu smaguma” un “papildsummas” koeficienti 15 % apmērā bija pamatoti, balstoties uz to, ka [apstrīdētajā] lēmumā minētie uzņēmumi bija piedalījušies vienotā pārkāpumā, kas skāra trīs preču apakšgrupas un aptvēra sešas dalībvalstīs. Proti, kā [apstrīdētā] lēmuma preambulas 879. apsvērumā norādīja Komisija, prasītājs bija iesaistīts pārkāpumā attiecībā uz cenu palielināšanas saskaņošanu Itālijā, nevis citās piecās dalībvalstīs, kas ir minētas iepriekš 1. punktā, jo notikušās prettiesiskas apspriedes attiecās uz ūdens krāniem un to piederumiem un keramikas izstrādājumiem, nevis dušas nodalījumiem. Tāpēc ir jāuzsver, ka prasītājs šajā ziņā neapstrīd Komisijas vērtējumu, ka tas ir piedalījies pārkāpumā, kas attiecās ne tikai uz ūdens krāniem un to piederumiem, bet arī keramikas izstrādājumiem” (114. punkts).
249. Tādējādi “no Komisijas secinājuma [apstrīdētā] lēmuma preambulas 879. apsvērumā izriet, ka tā nevarēja juridiski pareizi pamatot “pārkāpumu smaguma” un “papildsummas” koeficientu 15 % apmērā piemērošanu, pamatojoties uz to, ka tas bija piedalījies vienotā pārkāpumā, kas attiecās uz trim preču apakšgrupām sešu [dalībvalstu] teritorijās. Tāpēc ir jākonstatē, ka Komisija šajā ziņā ir pieļāvusi kļūdu faktu vērtējumā” (115. punkts).
250. Vispirms “Komisijas argumenti attiecībā uz to, ka prasītājam uzliktā naudas soda apmērā ir atspoguļota tā dalība tikai konstatētā pārkāpuma daļā Itālijā, ka katram uzņēmumam vērā ņemtā pārdošanas apjoma vērtība atspoguļo to individuālo, faktisko un konkrēto iesaistīšanos pārkāpumā un ka “pārkāpumu smaguma” un “papildsummas” koeficienti 15 % apmērā ir pieticīgi, ņemot vērā tās izdarītā pārkāpuma smagumu, nav iedarbīgi. Proti, neviens no šiem argumentiem nepadara par spēkā neesošu secinājumu, ka Komisija nevarēja derīgi balstīties uz iepriekš 115. punktā izklāstīto pamatojumu, lai noteiktu “pārkāpumu smaguma” un “papildsummas” koeficientus 15 % apmērā” (116. punkts).
251. Turpinājumā “ir jākonstatē, ka Komisijas argumenti, ka tā ir ievērojusi dažādos 2006. gada pamatnostādnēs paredzētos posmus naudas soda aprēķināšanā, tā ir izmantojusi apgrozījumu, kuru [apstrīdētajā] lēmumā minētie uzņēmumi tai bija norādījuši, tai ir novērtējuma brīvība, nosakot naudas sodu apmēru, un prasītāja izdarītā pārkāpuma smagums ir atspoguļots vērā ņemtajā pārdošanas apjoma vērtības apmērā, arī ir neiedarbīgi. Proti, šie argumenti neietekmē secinājumu, ka Komisija nevarēja balstīties uz iepriekš 115. punktā izklāstīto pamatojumu” (117. punkts).
252. Visbeidzot “ir jānoraida Komisijas arguments, kas ir izvirzīts, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tiesas sēdē, saskaņā ar kuru atšķirīgais ģeogrāfiskais tvērums, kas izriet no uzņēmumu dalības vienotā pārkāpumā kopumā, no vienas puses, un Itālijas teritorijā, no otras puses, nepamato atšķirīgu “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu piemērošanu. Proti, pārkāpums, kas aptvēra sešas Savienības [dalībvalstu] teritorijas un skāra trīs preču apakšgrupas, nevar tikt lietderīgi uzskatīts par tādu, kura smagums ir identisks ar tāda pārkāpuma smagumu, kas tika izdarīts vienas dalībvalsts teritorijā un skāra divas preču apakšgrupas. Ņemot vērā to iedarbības uz konkurencei Savienībā tvērumu, ir jāuzskata, ka šis pirmais pārkāpums ir smagāks nekā šis otrais pārkāpums” (118. punkts).
253. Vispārējā tiesa 119. punktā secināja, ka “ir jākonstatē, ka Komisija ir pieļāvusi divas kļūdas vērtējumā, pamatojot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu 15 % apmērā piemērošanu ar to, ka prasītājs bija piedalījies vienotā pārkāpumā, kas aptvēra sešas Savienības [dalībvalstu] teritorijas un skāra trīs preču apakšgrupas. Tādēļ prasītāja arguments šajā ziņā ir jāpieņem”.
254. Tādu pašu secinājumu Vispārējā tiesa izdarīja spriedumā Dornbracht/Komisija (T‑386/10, EU:T:2013:450, 163.–168. punkts). Četros pārējos paralēlajos spriedumos – Duravit (366. un nākamie punkti), Villeroy & Boch Austria (384. un 385. punkts), Hansa Metallwerke u.c./Komisija (T‑375/10, EU:T:2013:475, 180. un nākamie punkti) un Mamoli Robinetteria/Komisija (T‑376/10, EU:T:2013:442, 170. un nākamie punkti) (83) – Vispārējā tiesa principā nenoraida iebildumus, ka attiecīgie koeficienti būtu jāindividualizē.
255. Piebildīšu, ka Komisija šādu pieeju izmantoja daudzās lietās, proti, lai nodrošinātu nediskriminējošu attieksmi, lai piemērotu dažādus smaguma un preventīvo koeficientus un tādējādi modulētu naudas soda pamatsummu atbilstoši katram uzņēmumam pārmestā pārkāpuma smagumam, īstenojot vienotu un turpinātu aizliegto vienošanos (84).
256. Attiecībā uz Roca Sanitario iebildumu par atbildību mīkstinošā apstākļa neatzīšanu, nesamazinot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus, ņemot vērā, ka tas ir ticis vainots mazāk smagā pārkāpumā, Vispārējā tiesa, manuprāt, to ir pamatoti atzinusi par nepieņemamu, jo tas tika minēts novēloti.
257. Proti, lai arī šāds iebildums tika izvirzīts prasības pieteikuma iesniegšanas posmā vienā no zemsvītras piezīmēm – nevis tiesas sēdē, kā to apgalvo Vispārējā tiesa –, tā formulējums, manuprāt, nebija pietiekami skaidrs un precīzs, kā tas ir prasīts Tiesas judikatūrā (85). Kā norādīja Komisija, vispārēja atsauce uz 2006. gada pamatnostādņu 29. punktu prasības pieteikuma zemsvītras piezīmē nav pietiekami precīza, lai pamatotu šādu iebildumu.
258. Visbeidzot, ciktāl Roca Sanitario savā aizstāvībā min naudas soda nesamērīgumu neatkarīgi no jebkādas diskriminācijas, ir jākonstatē, ka Roca Sanitario nav pierādījis, ka tas tā ir šajā lietā.
e)      Secinājums
259. Tāpēc es secinu, ciktāl Vispārējā tiesa bez pienācīga pamatojuma atzina, ka, pirmkārt, Roca Sanitario meitasuzņēmumu rīcība bija mazāk smaga un, otrkārt, nolēma nepalielināt naudas sodu cietā kodola uzņēmumiem, Vispārējai tiesai, īstenojot tās neierobežoto kompetenci, būtu bijis jāpielāgo Roca Sanitario piemērotie “pārkāpuma smaguma” un/vai “papildsummas” koeficienti, lai nodrošinātu vienlīdzīgas attieksmes un soda individualizācijas principu ievērošanu (86).
260. Ir acīmredzami neprecīzi, “ka [..] atšķirīga attieksme [pret divām uzņēmumu grupām] nevar dot labumu prasītājam” (sprieduma Roca Sanitario 169. punkts).
261. No iepriekš minētā izriet, ka Roca Sanitario otrā pamata pirmā daļa ir jāpieņem un ka spriedums Roca Sanitario šajā ziņā ir daļēji jāatceļ.
f)      Tiesas veiktās sprieduma Roca Sanitario atcelšanas sekas
262. Uzskatu, ka lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā pieņem spriedumu par naudas sodu un izdara secinājumus it īpaši no iepriekš minētajiem apsvērumiem, kas attiecas uz Roca Sanitario otrā pamata pirmo daļu.
IV – Secinājumi
263. Šo iemeslu dēļ un, neskarot citu šo apelācijas sūdzību pamatu pārbaudi, es ierosinu Tiesai nospriest šādi.
264. Lietā Komisija/Keramag Keramische Werke u.c. (C‑613/13 P)
1)         atcelt sprieduma Keramag Keramische Werke u.c./Komisija (T‑379/10 un T‑381/10, EU:T:2013:457) rezolutīvās daļas 1) punktu, ciktāl ar to ir atcelts Komisijas 2010. gada 23. jūnija Lēmuma C(2010) 4185, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un [EEZ] 53. pantu (Lieta COMP/39092 – Vannas istabu aprīkojums [un armatūra]) 1. pants, ciktāl tas attiecas uz notikumiem, kas norisinājās Association française des industries de céramique sanitaire (AFICS), un Allia SAS, Produits Céramiques de Touraine SA un Sanitec atbildību šajos notikumos;
2)         pilnībā atcelt minētā Vispārējās tiesas sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktu;
3)         noraidīt prasību par lēmuma atcelšanu, ciktāl tā attiecas uz notikumiem, kas norisinājās AFICS, un atjaunot Allia SAS, Produits Céramiques de Touraine SA un Sanitec uzliktos naudas sodus;
4)         noraidīt Keramag u.c. pretapelācijas sūdzības otro pamatu kā nepieņemamu un/vai nepamatotu.
265. Lietā Duravit u.c./Komisija (C‑609/13 P): noraidīt apgalvoto septīto un divpadsmito faktu sagrozījumu kā nepieņemamus vai kā nepamatotus.
266. Lietā Villeroy & Boch AG/Komisija (C‑625/13 P): noraidīt pirmo pamatu kā nepieņemamu vai nepamatotu, kā arī otrā pamata otro daļu noraidīt kā nepamatotu.
267. Lietā Villeroy & Boch SAS/Komisija (C‑644/13 P): pirmo pamatu noraidīt kā nepamatotu un otrā pamata iebildumu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā spriedumos Keramag Keramische Werke u.c./Komisija (T‑379/10 un T‑381/10, EU:T:2013:457), Duravit u.c./Komisija (T‑364/10, EU:T:2013:477) un Wabco Europe u.c./Komisija (T‑380/10, EU:T:2013:449) izdarītos secinājumus, noraidīt kā nepamatotu.
268. Lietā Roca Sanitario/Komisija (C‑636/13 P): apmierināt Roca Sanitario izvirzītā otrā pamata pirmo daļu; daļēji atcelt spriedumu Roca Sanitario/Komisija (T‑408/10, EU:T:2013:440) un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā pieņem spriedumu par naudas sodu un izdara secinājumus it īpaši attiecībā uz šajos secinājumos minētajiem apsvērumiem par Roca Sanitario otrā pamata pirmo daļu.
269. Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Skat. šo secinājumu 5. punktu.
3      Runa ir par lietu Komisija/Keramag Keramische Werke u.c. (C‑613/13 P).
4      Turpmāk tekstā – “Duravit u.c.” Tā ir lieta Duravit u.c./Komisija (C‑609/13 P).
5      Proti, lieta Villeroy & Boch AG/Komisija (C‑625/13 P).
6      Proti, lieta Villeroy & Boch SAS/Komisija (C‑644/13 P).
7      Runa ir par lietu Roca Sanitario/Komisija (C‑636/13 P).
8      Šajos secinājumos turpmāk atsaukšos tikai uz LESD 101. pantu.
9      Proti, lietas: C‑604/13 P, C‑609/13 P, C‑611/13 P, C‑613/13 P, C‑614/13 P, C‑618/13 P, C‑619/13 P, C‑625/13 P, C‑626/13 P, C‑636/13 P, C‑637/13 P, C‑638/13 P, C‑642/13 P un C‑644/13 P.
10      Lietā Komisija/Keramag Keramische Werke u.c. (C‑613/13 P) Komisijas pirmā pamata otrā, trešā un piektā daļa, kā arī Keramag u.c. pretapelācijas sūdzības otrais pamats; lietā Duravit u.c./Komisija (C‑609/13 P) trešais pamats; lietā Villeroy & Boch AG/Komisija (C‑625/13 P) pirmais pamats un otrā pamata otrā daļa un visbeidzot lietā Villeroy & Boch SAS/Komisija (C‑644/13 P) pirmais un otrais pamats.
11      Lietā Roca Sanitario/Komisija (C‑636/13 P) otrā pamata pirmā daļa.
12      Saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”).
13      Tā kā lietā T‑379/10 izvirzīti septiņi pamati būtībā bija identiski lietā T‑381/10 izvirzītajiem pirmajiem pieciem, astotajam un devītajam pamatam, Vispārējā tiesa pārņēma pamatu numerāciju, kas tika izmantota šajā pēdējā minētajā lietā.
14      Apstiprinājumam nav noteikti jābūt balstītam uz notikumu laikā izstrādātajiem dokumentiem. Vairāki paziņojumi var būt ticami, ja tie savstarpēji apstiprina viens otru. Šajā ziņā skat. spriedumus Lögstör Rör/Komisija (T‑16/99, EU:T:2002:72, 45.–47. punkts); Bolloré u.c./Komisija (T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02, EU:T:2007:115, 168. punkts) un Polimeri Europa/Komisija (T‑59/07, EU:T:2011:361, 55. punkts). Apstiprinājums ar citu pieteikumu iecietības programmas piemērošanai var būt pietiekams, ja tie ir veikti neatkarīgi un “lielos vilcienos” atbilst viens otram. Šajā ziņā skat. spriedumu Total Raffinage Marketing/Komisija, T‑566/08, EU:T:2013:423, 74. punkts (apelācijas sūdzība tika noraidīta: spriedums Total Marketing Services/Komisija, C‑634/13 P, EU:C:2015:614).
15      Spriedums Roca/Komisija (T‑412/10, EU:T:2013:444, 198. un 239. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums Roca”). Šajā pašā dienā Vispārējā tiesa pasludināja arī spriedumu, ar ko šis samazinājums tika piešķirts arī RocaFrance mātesuzņēmumam (lieta Roca Sanitario/Komisija, T‑408/10, EU:T:2013:440, 213. punkts).
16      It īpaši konkurences tiesību jomā skat. spriedumus Hüls/Komisija (C‑199/92 P, EU:C:1999:358, 64. un 65. punkts) vai Technische Unie/Komisija (C‑113/04 P, EU:C:2006:593, 111.–113. un 161. punkts). Vispārēji skat. spriedumu Komisija/Brazzelli Lualdi u.c. (C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 66. un 81. punkts), rīkojumus San Marco/Komisija (C‑19/95 P, EU:C:1996:331, 39. punkts) un AIUFFASS un AKT/Komisija (C‑55/97 P, EU:C:1997:465, 25. punkts), spriedumus Somaco/Komisija (C‑401/96 P, EU:C:1998:208, 54. punkts) un Schröder u.c./Komisija (C‑221/97 P, EU:C:1998:597, 22.–24. punkts).
17      Spriedums Padome/de Nil un Impens (C‑259/96 P, EU:C:1998:224, 32. punkts).
18      2006. gada 21. septembra spriedums Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija (C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 71. punkts). Skat. arī spriedumus Baustahlgewebe/Komisija (C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 25. punkts); Somaco/Komisija (C‑401/96 P, EU:C:1998:208, 53. punkts); CuberoVermurie/Komisija (C‑446/00 P, EU:C:2001:703, 20. punkts); EIB/Hautem (C‑449/99 P, EU:C:2001:502, 45. punkts); Aristrain/Komisija (C‑196/99 P, EU:C:2003:529, 40. un 41. punkts), kā arī Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija (C‑404/04 P, EU:C:2007:6, 90. punkts). Par atcelšanu pamatojuma nenorādīšanas dēļ skat., piemēram, spriedumus Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 428. punkts); Beļģija/Komisija (C‑197/99 P, EU:C:2003:444, 130. punkts), kā arī International Power u.c./NALOO (C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P un C‑180/01 P, EU:C:2003:534, 121. punkts).
19      Šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumus Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 392.–405. punkts), Chassagne/Komisija (T‑253/06 P, EU:T:2008:386, 57. punkts) un Michail/Komisija (T‑50/08 P, EU:T:2009:457, 50. punkts).
20      Šajā ziņā skat. spriedumu C‑164/98 P DIR International Film u.c./Komisija (C‑164/98 P, EU:C:2000:48, 43.–48. punkts). Attiecībā uz lietām, kurās Vispārējā tiesa bija kļūdaini interpretējusi apstrīdēto tiesību aktu, skat. arī spriedumus Beļģija/Komisija (C‑197/99 P, EU:C:2003:444, 58.–67. punkts) un International Power u.c./NALOO (C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P un C‑180/01 P, EU:C:2003:534, 156. punkts).
21      Skat. viņa secinājumus lietā IPK/Komisija (C‑433/97 P, EU:C:1999:133, 36. punkts). Viņš atsaucas uz spriedumu Komisija/Brazzelli Lualdi u.c. (C‑136/92 P, EU:C:1994:211).
22      “Otrkārt, attiecībā uz [apstrīdētā] lēmuma 2. panta 7. punktu, pirmkārt, ņemot vērā [šī sprieduma] 325. punktā izdarīto secinājumu, 2. panta 7. punkts d) un e) apakšpunkts ir jāatceļ, ciktāl tajos solidāri Allia un Sanitec Europe ir uzlikts naudas sods EUR 4 579 610 apmērā un solidāri PCT, Allia un Sanitec Europe ir uzlikts naudas sods EUR 2 529 689apmērā. Tādējādi prasītājiem uzliktais naudas sods par kopējo summu EUR 57 690 000, kā tas ir noteikts [apstrīdētā] lēmuma 2. panta 7. punktā, ir jāatceļ, ciktāl tas ir lielāks nekā EUR 50 580 701 (jeb EUR 57 690 000 – EUR 4 579 610 – EUR 2 529 689).”
23      Šis apsvērums norāda arī, ka RocaFrance ir apstiprinājis “informācijas apmaiņu par minimālajām cenām AFICS” un RocaFrance “cenšas diskreditēt Ideal Standard sadarbības paziņojumu” (Komisijas apelācijas sūdzība, 20. zemsvītras piezīme).
24      Skat. it īpaši spriedumu Baustahlgewebe/Komisija (C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 24. punkts). Skat. arī spriedumu Komisija/Brazzelli Lualdi u.c. (C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 66. punkts); rīkojumu San Marco/Komisija (C‑19/95 P, EU:C:1996:331, 40. punkts); spriedumu Blackspur DIY u.c./Padome un Komisija (C‑362/95 P, EU:C:1997:401, 29. punkts), kā arī ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumus lietā Baustahlgewebe/Komisija (C‑185/95 P, EU:C:1998:37, 105. punkts).
25      Skat. it īpaši spriedumus New Holland Ford/Komisija (C‑8/95 P, EU:C:1998:257, 26. punkts) un Glencore un Compagnie Continentale/Komisija (C‑24/01 P un C‑25/01 P, EU:C:2002:642, 65. punkts).
26      Spriedums UK/Komisija (C‑199/99 P, EU:C:2003:531, 67. punkts). Skat. arī spriedumus Komisija/ICI (C‑286/95 P, EU:C:2000:188, 49. un 50. punkts); Salzgitter/Komisija (C‑182/99 P, EU:C:2003:526, 41. punkts); Aristrain/Komisija (C‑196/99 P, EU:C:2003:529, 67. punkts), kā arī Ensidesa/Komisija (C‑198/99 P, EU:C:2003:530, 28. punkts).
27      Spriedums Ismeri Europa/Revīzijas palāta (C‑315/99 P, EU:C:2001:391, 19. punkts). Skat. arī spriedumu Glencore un Compagnie Continentale/Komisija (C‑24/01 P un C‑25/01 P, EU:C:2002:642, 77. un 78. punkts), kā arī rīkojumu L/Komisija (C‑230/05 P, EU:C:2006:270, 45.–49. punkts).
28      Rīkojums NDC Health Corporation/IMS Health un Komisija (C‑481/01 P(R), EU:C:2002:223, 88. punkts).
29      Spriedums Nederlandse Federatieve Verenigingvoor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 69. un 70. punkts).
30      Spriedums SumitomoMetal Industries un Nippon Steel/Komisija (C‑403/04 P un C‑405/04 P, EU:C:2007:52, 39. punkts).
31      Skat. Keramag u.c. atbildes raksta 11. punkta b) apakšpunktu.
32      Spriedums Varec (C‑450/06, EU:C:2008:91, 47. punkts).
33      Spriedumi Snupat/Augstā iestāde (42/59 un 49/59, EU:C:1961:5, Recueil, 101. lpp., 156. lpp.); Plant u.c./Komisija un South Wales Small Mines (C‑480/99 P, EU:C:2002:8, 24. punkts), kā arī Corus UK/Komisija (C‑199/99 P, EU:C:2003:531, 19. punkts). Skat. arī spriedumu Komisija/Īrija u.c.(C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 52. punkts).
34      Spriedums Komisija/Īrija u.c.(C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 56. punkts).
35      Spriedums Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 64. punkts). Skat. arī spriedumus Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 61. punkts) un Solvay/Komisija (C‑109/10 P, EU:C:2011:686, 51. un nākamie punkti).
36      Spriedums Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 66. punkts).
37      Vismaz attiecībā uz “vienkāršajiem” izstrādājumiem, jo Komisijas secinājumi attiecas uz šiem izstrādājumiem. Skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 590. apsvēruma pēdējo teikumu.
38      Spriedums Dorsch Consult/Padome un Komisija (C‑237/98 P, EU:C:2000:321, 50. un 51. punkts).
39      Spriedums Team Relocations u.c./Komisija (C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
40      Spriedums Siemens u.c./Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, EU:C:2013:866, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
41      Šajā ziņā skat. Riley, D., “Revisiting the Single and Continuous Infringement of Article 101: The Significance of Anic in a New Era of Cartel Detection and Analysis”, World Competition Law and Economics Review, Kluwer, 2014, 37. sēj, Nr. 3, 293. – 318. lpp.
42      Spriedums Shell/Komisija (T‑11/89, EU:T:1992:33, 86. punkts). Skat. arī spriedumus Cimenteries CBR u.c./Komisija (T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95, EU:T:2000:77, 901. punkts); Groupe Danone/Komisija (T‑38/02, EU:T:2005:367, 288. punkts); FNCBV u.c./Komisija (T‑217/03 un T‑245/03, EU:T:2006:391, 124. punkts); apelācijas sūdzība tika noraidīta: spriedumi Coop de France bétail et viande u.c./Komisija (C‑101/07 P un C‑110/07 P, EU:C:2008:741), kā arī Total Raffinage Marketing/Komisija, (T‑566/08, EU:T:2013:423, 81. punkts) (skat. šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmi).
43      Skat., piemēram, spriedumu Lafarge/Komisija (T‑54/03, EU:T:2008:255, 369. un 373. punkts), kurā Lafarge apstrīdēja anonīmas piezīmes, kurās nebija norādīts adresāts, pierādījuma spēku. Vispārējā tiesa bija ņēmusi vērā Gyproc sniegtos paskaidrojumus par piezīmes autoru un tās sagatavošanas apstākļiem.
44      Skat. īpaši spriedumus Ensidesa/Komisija (C‑198/99 P, EU:C:2003:530, 312. punkts) un Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija (T‑5/00 un T‑6/00, EU:T:2003:342, 181. punkts) un JFE Engineering u.c./Komisija (T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00, EU:T:2004:221, 207. punkts).
45      Spriedums Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 55.–57. punkts).
46      Spriedums Knauf Gips/Komisija (C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 47.–49. punkts).
47      Spriedums Salzgitter Mannesmann/Komisija(C‑411/04 P, EU:C:2007:54, 47. punkts).
48      Vēršu Tiesas uzmanību uz to, ka savā apelācijas sūdzībā Komisija neatsaucas uz spriedumā Keramag izdarītajiem secinājumiem, kas izraisīja nelielu Pozzi Ginori dalības pārkāpumā Itālijas tirgū samazinājumu (sprieduma Keramag 245. punkts), – šie secinājumi nekādā ziņā neietekmēja naudas soda apmēru (minētā sprieduma 337. un 338. punkts).
49      Spriedums JFE Engineering u.c./Komisija (T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00, EU:T:2004:221, 219. punkts).
50      Spriedums Team Relocations u.c./Komisija (C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
51      Spriedums Siemens u.c./Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, EU:C:2013:866, 42. punkts), kurā ir atsauce uz spriedumu Activision Blizzard Germany/Komisija (C‑260/09 P, EU:C:2011:62, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
52      Apstiprinājumam nav noteikti jāizriet no dokumentiem, kas ir datēti laikposmā, kurā ir norisinājušies fakti. Vairāki paziņojumi var būt ticami, ja tie savstarpēji apstiprina viens otru. Šajā ziņā skat. spriedumu Siemens u.c./Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, EU:C:2013:866, 190. un 191. punkts). Šajā ziņā skat. arī spriedumus Lögstör Rör/Komisija (T‑16/99, EU:T:2002:72, 45.–47. punkts); Bolloré u.c./Komisija (T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02, EU:T:2007:115, 168. punkts), kā arī Polimeri Europa/Komisija (T‑59/07, EU:T:2011:361, 55. punkts). Ar citu paziņojumu veikts apstiprinājums saistībā ar pieteikumu paziņojuma par iecietības programmu piemērošanai var būt pietiekams, ja paziņojums ir veikts neatkarīgi un lielā mērā atbilst pārkāpuma aprakstam. Šajā ziņā skat. spriedumu Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423, 74. punkts).
53      Spriedums C‑586/12 P, EU:C:2013:863, 22.–29. punkts.
54      Skat. šo secinājumu 52. zemsvītras piezīmi.
55      Skat. secinājumus sprieduma Villeroy & Boch Austria 295. punktā, kas faktiski attiecas uz 2004. gada 25. februāra sanāksmē izstrādāto tabulu, Ideal Standard paskaidrojumiem attiecībā uz apstākļiem, kādos šis dokuments tika sagatavots, tā autoru, datumu, mēneša pārskatiem, kuros bija konfidenciāla skaitliska informācija par apgrozījumu, un Laligné paziņojumiem.
56      Spriedums Stadtwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija (C‑176/06 P, EU:C:2007:730, 17. punkts) un Komisija u.c./Siemens Österreich u.c. (no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 102. punkts).
57      Spriedums Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija (no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02, EU:T:2006:396, 193. punkts). Skat. arī spriedumu Team Relocations u.c.(C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 54. punkts).
58      Sprieduma 91. un 99. punkts.
59      Atšķirībā no naudas soda, kas tika uzlikts Villeroy & Boch AG.
60      Šie uzņēmumi ir astoņas sabiedrību grupas, kuras apstrīdētā lēmuma preambulas 797. apsvērumā Komisija nosauca kā aizliegtās vienošanās cietā kodola dalībnieces, jo tās bija piedalījušās [pārkāpuma izdarīšanā] visās attiecīgajās dalībvalstīs vai lielākajā daļā no tām un tās piederēja vismaz vienai no koordinācijas organizācijām.
61      Spriedums Team Relocationsu.c./Komisija (C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 118.–126. punkts).
62      Tostarp skat. arī ģenerāladvokātu N. Fennelija [N. Fennelly] secinājumus (Compagnie maritime belge transports u.c./Komisija, C‑395/96 P un C‑396/96 P, EU:C:1998:518, 184. punkts); Ž. Mišo [J. Mischo] secinājumus (Weig/Komisija, C‑280/98 P, EU:C:2000:260, 43.–45. punkts); J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus (Technische Unie/Komisija, C‑113/04 P, EU:C:2005:752, 132. punkts); L. M. Pojareša Maduru [L. M. Poiares Maduro] secinājumus (Groupe Danone/Komisija, C‑3/06 P, EU:C:2006:720, 41.–59. punkts); Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus (E.ON Energie/Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:375, 115. punkts), kā arī P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus (Komisija u.c./SiemensÖsterreich u.c., no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2013:578, 94. punkts).
63      Spriedumi Baustahlgewebe/Komisija (C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 128. punkts) un Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 244. punkts).
64      Šajā ziņā skat. spriedumus Sarrió/Komisija (C‑291/98 P, EU:C:2000:631, 96. un 97. punkts); Komisija u.c./Siemens Österreich u.c. (no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 105. punkts) un ģenerāladvokāta L. Pojareša Maduru secinājumus lietā Groupe Danone/Komisija (C‑3/06 P, EU:C:2006:720, 53. punkts).
65      Skat. it īpaši spriedumu Finsider/Komisija (C‑320/92 P, EU:C:1994:414, 46. punkts).
66      Šajā ziņā skat. spriedumu Weig/Komisija (C‑280/98 P, EU:C:2000:627, 67. un 68. punkts). Saskaņā ar spriedumu SalzgitterMannesmann/Komisija (C‑411/04 P, EU:C:2007:54, 68. punkts), “ja apelācijas sūdzības ietvaros Tiesa taisnīguma apsvērumu dēļ nevar ar savu vērtējumu aizstāt Vispārējās tiesas vērtējumu, kas pieņem spriedumu, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, par naudas sodu summu, kas uzlikti uzņēmumiem par Kopienu tiesību pārkāpumu, tad turpretim šīs kompetences īstenošana, nosakot minēto naudas sodu summu, nedrīkst radīt diskrimināciju starp uzņēmumiem, kas pretēji EKL 81. panta 1. punktā noteiktajam ir bijuši vienošanos vai saskaņoto darbību dalībnieki (spriedumi [..] Sarrió/Komisija, C‑291/98 P, [EU:C:2000:631], 96. un 97. punkts, un [..] Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, [EU:C:2002:582], 617. punkts)”. Skat. arī spriedumus Dalmine/Komisija (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 152. un nākamie punkti) un Evonik Degussa/Komisija (C‑266/06 P, EU:C:2008:295, 95. un 114. punkts).
67      Spriedums Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 337. punkts: “ja Vispārējā tiesa īpaši attiecībā uz kādu no šiem uzņēmumiem ir paredzējusi atkāpties no aprēķina metodes, ko izmantojusi Komisija un ko tā nav apšaubījusi, tas jāizskaidro pārsūdzētajā spriedumā”). Tiesa spriedumā Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 78. punkts) ir nospriedusi, ka “šajā ziņā pietiek norādīt, ka, tā kā Tiesa ir konstatējusi strīdīgā lēmuma prettiesiskumu, tā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Komisijas vērtējumu var aizstāt ar savējo un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt naudas sodu [..]. Šī kompetence tiek īstenota, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus [..]. Tāpēc iepriekš minētais Komisijas arguments ir jānoraida”. Tāpēc Tiesa 80. punktā ir nospriedusi, ka apstrīdētā lēmuma 2. pantā Guardian uzliktā naudas soda apmērs ir jāsamazina par 30 % un tā summa ir jānosaka EUR 103 600 000 apmērā (sākumā noteiktā summa bija EUR 148 000 000).
68      Vispārējā tiesa to sauc par “papildsummu”.
69      Spriedums KME Germany u.c./Komisija(C‑389/10 P, EU:C:2011:816, 127. punkts).
70      Kā esmu paskaidrojis savos secinājumos lietā Telefónica un Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2013:619), Vispārējā tiesa nevarēja atsaukties uz Komisijas pamatnostādnēs paredzētajām normām un piemērot tās automātiski, kā tika norādīts sprieduma Roca Sanitario 185. punktā, it īpaši, ja šāda piemērošana nenodrošina vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu.
71      Tiesa ir daļēji atcēlusi spriedumu, taču citu iemeslu dēļ un tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas uz lietas dalībnieku Bolloré (spriedums Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija, C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P, EU:C:2009:500).
72      Skat. arī spriedumu Sigma Tecnologie/Komisija (T‑28/99, EU:T:2002:76, 79.–82. punkts), kurā Vispārējā tiesa daļēji atcēla lēmumu, jo Sigma nebija atbildīgs par aizliegto vienošanos kopumā, un samazināja naudas sodu in casu par 10 %. Spriedumā IMI u.c./Komisija (T‑18/05, EU:T:2010:202, 157. punkts) naudas sods arī tika samazināts par10 %, lai atspoguļotu apstākli, ka IMI nepiedalījās virknē pret konkurenci vērstu darbību. Skat. arī spriedumu Adriatica di Navigazione/Komisija (C‑61/99, EU:T:2003:335, 190. un 191. punkts).
73      Spriedums Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 90. punkts). Šajā ziņā skat. spriedumus Archer Daniels Midland/Komisija (T‑59/02, EU:T:2006:272, 296. punkts); AC‑Treuhand/Komisija (T‑99/04, EU:T:2008:256, 131. punkts); IMI u.c./Komisija (T‑18/05, EU:T:2010:202, 164. punkts), kā arī Chalkor/Komisija (T‑21/05, EU:T:2010:205, 92. punkts).
74      Spriedumi Suiker Unie u.c./Komisija (no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73, EU:C:1975:174, 623. punkts); Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 150. punkts) un Hercules Chemicals/Komisija (C‑51/92 P, EU:C:1999:357, 110. punkts).
75      Spriedums Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 312. punkts):
76      Skat. prasības pieteikuma pirmajā instancē 97.–102. punktu un 71. zemsvītras piezīmi.
77      Spriedums Cimenteries CBR u.c./Komisija (T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95, EU:T:2000:77, 4949. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu voestalpine et voestalpine Wire Rod Austria/Komisija (T‑418/10, EU:T:2015:516, 408. un nākamie punkti). Pēdējā minētajā spriedumā attiecībā uz solidāri uzlikto naudas sodu voestalpine un voestalpine Austria Draht Vispārējā tiesa norāda, ka Komisija nav pierādījusi, ka voestalpine Austria Draht bija Cīrihes kluba, Eiropas kluba vai Spānijas kluba dalībniece, proti, ka tā piedalītos būtiskos aizliegtās vienošanās aspektos. Turpretī Vispārējā tiesa norāda, ka voestalpine Austria Draht dalība Itālijas klubā tika pamatoti konstatēta tās komercaģenta Itālijā pret konkurenci vērstas rīcības dēļ, lai arī neviens pierādījums neļauj apstiprināt, ka voestalpine Austria Draht bija informēta par šī darbinieka pārkāpjošo rīcību. Proti, komercaģents, kad viņš pildīja savas pilnvaras tikai Itālijā, ir jāuzskata par uzņēmuma daļu. Tomēr Vispārējā tiesa uzskata, ka voestalpine Austria Draht nevarēja atzīt par atbildīgu par šī darbinieka pret konkurenci vērstām darbībām, kas tika veiktas ārpus Itālijas tirgus. Ņemot vērā šos faktorus, Vispārējā tiesa abām sabiedrībām nolēma samazināt solidāri uzlikto naudas sodu no EUR 22 miljoniem līdz EUR 7,5 miljoniem.
78      Pēc analoģijas skat. spriedumus Musique Diffusion française u.c./Komisija (no 100/80 līdz 103/80, EU:C:1983:158, 129. punkts) un Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 242. punkts). Ja pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, naudas sodu noteikšanā ir jāvērtē attiecīgais katra uzņēmuma dalības smagums (spriedums Hercules Chemicals/Komisija, C‑51/92 P, EU:C:1999:357, 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
79      Spriedumi Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 90. punkts) un Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 86. punkts).
80      Pēc analoģijas skat. spriedumu Britannia Alloys & Chemicals/Komisija (C‑76/06 P, EU:C:2007:326, 44. punkts).
81      Šajā ziņā un ņemot vērā veikto nošķiršanu starp pārkāpuma objektīvo smagumu 2006. gada pamatnostādņu 22. un 23. punkta izpratnē un sodītā uzņēmuma dalības pārkāpumā smagumu, to vērtējot atbilstoši minētā uzņēmuma īpašajiem apstākļiem šo pamatnostādņu 27. un nākamo punktu izpratnē, skat. spriedumu Jungbunzlauer/Komisija (T‑43/02, EU:T:2006:270, 226.–228. punkts un tajos minētā judikatūra).
82      “Protams, Komisija “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus noteica 15 % apmērā, kā tas izriet no [apstrīdētā] lēmuma preambulas 1211. apsvēruma, lai aprēķinātu uzliekamo naudas sodu apmēru uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies vienotā pārkāpumā, kas attiecās uz trim preču apakšgrupām sešās dalībvalstīs. Tomēr šis pēdējais minētais ir smagāks pārkāpums tā ģeogrāfiskā tvēruma dēļ nekā tas, kurā ir piedalījies prasītājs” (mans izcēlums).
83      176. punkts: “neiedarbīgi ir argumenti, saskaņā ar kuriem īstenotās aizliegtās vienošanās būtiskie mehānismi – ikgadēja tarifu politikas saskaņošana – bija vienādi visiem uzņēmumiem. Proti, tas, ka visi uzņēmumi bija piedalījušies cenu palielināšanas saskaņošanā, neietekmē secinājumu, ka Komisija nevarēja piemērot “papildsummas” koeficientu 15 % apmērā visiem uzņēmumiem, kas bija [apstrīdētā] lēmuma adresāti, pamatojoties uz to, ka tie bija piedalījušies vienotā pārkāpumā, lai arī daži no tiem nebija piedalījušies minētajā vienotā pārkāpumā, kas aptvēra sešas [dalībvalstu] teritorijas un skāra trīs preču apakšgrupas” (mans izcēlums).
84      Skat. lietu COMP/F/38.344 – Priekšspriegojuma tērauds, 953. punkts, kā arī šo secinājumu 86. zemsvītras piezīmē minētos lēmumus.
85      Šajā ziņā skat. spriedumu Beļģija/Komisija (C‑197/99 P, EU:C:2003:444, 81. punkts).
86      Komisija tiesas sēdē Vispārējā tiesā saistībā ar Roca France un Laufen Austria iesniegtajām apelācijas sūdzībām atzina, ka Laufen Austria un Roca France rīcība bija mazāk smaga nekā cietā kodola uzņēmumu rīcība attiecībā uz sodīto vispārējo aizliegto vienošanos un ka tā būtu varējusi tiem piemērot mazāku likmi (14 %), lai ievērotu vienlīdzīgas attieksmes principu un ņemtu vērā salīdzinoši mazāku to rīcības smagumu (skat. 2013. gada 6. marta tiesas sēžu protokolus lietās Laufen Austria/Komisija, T‑411/10, EU:T:2013:443, un Roca). Tā nosprieda līdzīgi saistībā ar Zucchetti prasību par apstrīdēto lēmumu. Spriedums Zucchetti Rubinetteria/Komisija (T‑396/10, EU:T:2013:446), skat. ziņojumu tiesas sēdē, 42. punkts, pievienots Roca Sanitario apelācijas sūdzībai kā pielikums Nr. 11. Skat. arī spriedumu Team Relocations u.c./Komisija (T‑204/08 un T‑212/08, EU:T:2011:286, 91. punkts), kurā ir minēts 2008. gada 1. oktobra lēmums “Candle waxes”, C(2008) 5476, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/C.39.181 – Sveču vasks) un 2009. gada 11. novembra lēmums “Heat stabilisers”, C (2009) 8682, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.589 – Termiskie stabilizatori), kuros Komisija piemēroja atšķirīgas likmes dažādām atbilstošo aizliegto vienošanos dalībnieku grupām, ņemot vērā to dalības pārkāpumā attiecīgo smagumu.