62025CJ0819
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 26. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība – Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Imigrācijas politika Direktīva 2003/86/EK – Tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos – 13. panta 1. punkts – Pienākums piešķirt visas iespējas, lai saņemtu vīzas – Vīzas, kas piešķirtas ar atliekošu nosacījumu par saņēmēju personīgu ierašanos, lai pārbaudītu viņu identitāti un uzrādīto dokumentu autentiskumu – Saņēmēji, kuri nevar ierasties tās dalībvalsts diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā, kas izsniegusi vīzas – Dalībvalsts pienākums nodrošināt vai atvieglot ierašanos – Neesība
Lietā C‑819/25 PPU [Gonrieh] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Briseles frankofonā pirmās instances tiesa, Beļģija) iesniegusi ar 2025. gada 12. decembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2025. gada 12. decembrī, tiesvedībā
X un Y, rīkojoties savā vārdā un kā A, B, C un D likumiskie pārstāvji,
pret
État belge,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja L. Arasteja Saūna [L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer] (referents), J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: Č. Di Bella [C. Di Bella], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2026. gada 11. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
X un Y, kuri rīkojas savā vārdā un kā savu nepilngadīgo bērnu A, B, C un D likumīgie pārstāvji, vārdā – P. Robert un J. Van Edom, advokāti,
–
Beļģijas valdības vārdā – L. Jans, C. Pochet un M. Van Regemorter, pārstāves, kurām palīdz B. Appaerts un C. Caillet, advokāti,
–
Čehijas Republika vārdā – A. Edelmannová un S. Šindelková, kā arī J. Vláčil, pārstāvji,
–
Vācijas Federatīvās Republikas vārdā – J. Möller un R. Kanitz, pārstāvji,
–
Grieķijas Republika vārdā – L. Kotroni, pārstāve,
–
Francijas Republika vārdā – O. Duprat‑Mazaré un C. Thomas, pārstāves,
–
Itālijas Republika vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis,
–
Nīderlandes Karalistes vārdā – A. Hanje un P. P. Huurnink, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – F. Blanc, E. Cujo un J. Hottiaux, kā arī C. Ladenburger, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2026. gada 5. marta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvu 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (OV 2003, L 251, 12. lpp.), it īpaši tās 13. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 2., 4., 7. un 24. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Y, kas dzīvo Beļģijā, viņa laulāto X un četriem viņu bērniem A, B, C un D, kuri dzīvo Gazas joslā, no vienas puses, un État belge (Beļģijas valsti), no otras puses, par lūgumu izdot État belge rīkojumu nodrošināt X un bērnu evakuāciju no šīs teritorijas vai veikt citus pasākumus, kas atvieglotu viņu izceļošanu no minētās teritorijas ģimenes atkalapvienošanās nolūkā.
Atbilstošās tiesību normas
LESD
3
LESD 20. panta 2. punkta c) apakšpunktā noteikts:
“Savienības pilsoņiem ir ar Līgumiem piešķirtās tiesības un ar tiem uzliktie pienākumi. Tiem, cita starpā, ir:
[..]
c)
tiesības tās trešās valsts teritorijā, kurā nav pārstāvēta dalībvalsts, kuras pilsoņi viņi ir, uz jebkuras dalībvalsts diplomātisko un konsulāro iestāžu aizsardzību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās valsts pilsoņiem.”
4
LESD 23. pantā paredzēts:
“Ikvienam Savienības pilsonim trešajā valstī, kurā nav pārstāvniecības tai dalībvalstij, kuras pilsonis viņš ir, ir tiesības uz jebkuras dalībvalsts diplomātisko un konsulāro iestāžu aizsardzību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem. [..]”
Harta
5
Hartas 2. pantā “Tiesības uz dzīvību” noteikts:
“1.   Ikvienai personai ir tiesības uz dzīvību.
2.   Nevienam nedrīkst piespriest nāvessodu vai to izpildīt.”
6
Hartas 4. pantā “Spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodu aizliegums” paredzēts:
“Nevienu nedrīkst pakļaut spīdzināšanai, necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei vai sodiem.”
7
Hartas 7. pants “Privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība” formulēts šādi:
“Ikvienai personai ir tiesības uz savas privātās un ģimenes dzīves, dzīvokļa un saziņas neaizskaramību.”
8
Saskaņā ar Hartas 24. pantu “Bērnu tiesības”:
“1.   Bērniem ir tiesības uz viņu labklājībai nepieciešamo aizsardzību un gādību. Viņi drīkst brīvi paust savu viedokli. Šis viedoklis atbilstīgi bērnu vecumam un briedumam jāņem vērā jautājumos, kas skar bērnu intereses.
2.   Visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts iestādes vai privātas iestādes, pirmkārt jāņem vērā bērna intereses.
3.   Katram bērnam ir tiesības regulāri uzturēt personiskas attiecības un tiešus sakarus ar abiem vecākiem, izņemot gadījumus, kad tas ir pretrunā viņa interesēm.”
9
Hartas 46. pantā “Diplomātiskā un konsulārā aizsardzība” noteikts:
“Ikvienam Savienības pilsonim trešās valsts teritorijā, kurā nav pārstāvniecības tai dalībvalstij, kuras pilsonis viņš ir, ir tiesības uz jebkuras dalībvalsts diplomātisko un konsulāro iestāžu aizsardzību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem.”
Direktīva 2003/86
10
Direktīvas 2003/86 13. apsvērumā paredzēts:
“Jāparedz tādu noteikumu pakete, kas reglamentē ģimenes atkalapvienošanās un ģimenes locekļu iebraukšanas un uzturēšanās pieteikumu izskatīšanas procedūru. Šādai procedūrai jābūt efektīvai un pārraugāmai, ņemot vērā dalībvalstu pārvaldes iestāžu parasto darba slodzi, kā arī caurredzamai un taisnīgai, lai piedāvātu iesaistītajām personām atbilstošu tiesisko noteiktību.”
11
Šīs direktīvas 2. pantā noteikts:
“Šajā direktīvā ir šādas definīcijas:
[..]
c)
“apgādnieks” ir trešās valsts pilsonis, kas likumīgi uzturas dalībvalstī un iesniedz pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, vai kura ģimenes locekļi iesniedz pieteikumu par atkalapvienošanos ar viņu;
d)
“ģimenes atkalapvienošanās” ir trešās valsts pilsoņa, kas likumīgi uzturas dalībvalstī, ģimenes locekļu ieceļošana un uzturēšanās šajā dalībvalstī, lai saglabātu ģimeni, neatkarīgi no tā, vai ģimenes attiecības rodas pirms vai pēc iedzīvotāja [apgādnieka] ieceļošanas šajā valstī;
[..].”
12
Minētās direktīvas 5. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Dalībvalstis paredz, vai apgādniekam vai viņa ģimenes locekļiem attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm nepieciešams iesniegt pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos, lai īstenotu ģimenes atkalapvienošanās tiesības.”
13
Šīs pašas direktīvas 13. panta 1. punktā paredzēts:
“Tiklīdz ir pieņemts pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, attiecīgā dalībvalsts atļauj ģimenes locekļa vai locekļu ieceļošanu. Šajā sakarā attiecīgā dalībvalsts piešķir šīm personām visas iespējas, lai saņemtu vajadzīgās vīzas.”
Direktīva (ES) 2015/637
14
Padomes Direktīvas (ES) 2015/637 (2015. gada 20. aprīlis) par koordinācijas un sadarbības pasākumiem, ar ko veicina nepārstāvēto Savienības pilsoņu konsulāro aizsardzību trešās valstīs, un ar ko atceļ Lēmumu 95/553/EK (OV 2015, L 106, 1. lpp.), 5. pantā noteikts:
“Ģimenes locekļiem, kuri paši nav Savienības pilsoņi un kuri pavada nepārstāvētus pilsoņus trešā valstī, konsulāro aizsardzību sniedz tādā pat apmērā un ar tādiem pašiem nosacījumiem, kā to sniegtu dalībvalsts, kas palīdz, pilsoņu ģimenes locekļiem, kuri paši nav Savienības pilsoņi, saskaņā ar tās valsts tiesībām vai praksi.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
15
Saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumā sniegto informāciju Y un X ir precējušies un ir vecāki pieciem bērniem – A, B, C, D un E, kuri dzimuši no 2013. līdz 2021. gadam. Viņi nav Savienības pilsoņi. Datumā, kas nav precizēs, Y tika izsniegta vīza, kura viņam ļāva uzturēties Beļģijā, kur viņam ir arī darba atļauja. Iesniedzējtiesa norāda, ka Y kompetentajās Beļģijas iestādēs ir iesniedzis arī pieteikumu bēgļa statusa piešķiršanai, kas saskaņā ar norādēm, ko prasītāju pamatlietā advokāts sniedza tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai Tiesā, tiesas sēdes dienā joprojām tiek izskatīts.
16
2023. gada 7. oktobrī“Hamās” no Gazas joslas veica vairākus teroristu uzbrukumus Izraēlas teritorijā. Pēc šiem notikumiem Izraēlas valsts veica Gazas joslas blokādi un militāru iejaukšanos pēdējā minētajā teritorijā.
17
2024. gada 3. maijā Y atstāja Gazas joslu kopā ar E, vienu no bērniem, un caur Rafahas [Rafah] robežšķērsošanas vietu devās uz Ēģipti.
18
2024. gada 5. maijā šī vieta tika slēgta, tāpēc iespēja X un pārējiem bērniem nokļūt Ēģiptē bija liegta. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka četras dienas pirms tā pieņemšanas šī robežšķērsošanas vieta joprojām bija slēgta.
19
Šajā kontekstā Beļģijas Karaliste ir ieviesusi procesu Beļģijas pilsoņu, Beļģijā atzīto bēgļu un viņu kodolģimenes locekļu evakuācijai no Gazas joslas uz Beļģiju, ja viņiem pašiem ir vīza vai uzturēšanās atļauja Beļģijā. Evakuācija notika no 2023. gada novembra, bet 2024. gada martā tā bija jāpārtrauc.
20
Pēc 2025. gada marta Beļģijas Karaliste, Izraēlas valsts un Jordānijas Hāšimītu Karaliste vienojās par jaunu Gazas joslas evakuācijas procesu, saistībā ar kuru Beļģijas Karaliste uzņēmās atbildību par to pašu personu kategoriju pārvadājumiem no šīs teritorijas uz Beļģiju caur Izraēlu un Jordāniju, kas minētas šā sprieduma iepriekšējā punktā.
21
Datumā, kas nav precizēts, X un pieci pāra bērni katrs iesniedza Office des étrangers belge (Beļģijas Ārvalstnieku birojs, Beļģija) pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā. Pieteikums attiecībā uz E tika iesniegts Beļģijas vēstniecībā Ēģiptē, kas ir valsts, kur viņš uzturas, bet pārējie pieteikumi tika iesniegti attālināti.
22
2025. gada 23. maijā šie seši pieteikumi tika noraidīti.
23
Datumā, kas nav precizēts, bet pēc 2025. gada 26. maija, Y pameta Ēģipti un ieradās Beļģijā viens pats.
24
Pēc prasītāju pamatlietā advokāta lūguma Ārvalstnieku birojam pārskatīt šā sprieduma 22. punktā minēto noraidošo lēmumu šis birojs 2025. gada 6. oktobrī izsniedza X un pieciem attiecīgajiem bērniem vīzas saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos ar atliekošu nosacījumu par ieinteresēto personu identitātes un viņu ieceļošanas un uzturēšanās pieteikumiem pievienoto dokumentu autentiskuma pārbaudi. Lai veiktu šo pārbaudi, bija nepieciešams fiziski ierasties Beļģijas vēstniecībā vai konsulātā.
25
E savu pasi ar vīzu varēja saņemt 2025. gada 16. oktobrī Beļģijas vēstniecībā Ēģiptē. Savukārt X un pārējie bērni, kuri uzturējās Gazas joslā, nokļūt Beļģijas vēstniecībā vai konsulātā nebija iespējams.
26
2025. gada 21. oktobrī prasītāji pamatlietā pret État belge cēla prasību tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Briseles frankofonā pirmās instances tiesa, Beļģija), kas ir iesniedzējtiesa, kura lemj par pagaidu noregulējumu.
27
Galvenokārt viņi lūdza izdot rīkojumu État belge iekļaut X un četrus bērnus, kas joprojām atradās Gazas joslā, to personu sarakstā, kuras ir evakuējamas šā sprieduma 20. punktā minētā procesa ietvaros, un konkrēti organizēt viņu evakuāciju pēc formalitāšu nokārtošanas. Pakārtoti viņi būtībā lūdza izdot rīkojumu État belge informēt Izraēlas, Ēģiptes, Jordānijas iestādes vai jebkuru citu iesaistīto iestādi, ka ieinteresētajām personām ir vīza ieceļošanai Beļģijā un ka tās vēlas saņemt atļauju atstāt Gazas joslu, lai dotos uz Beļģiju.
28
État belge iebilda pret prasības pieņemamību, pamatojoties uz atteikšanos no kompetences, ko iesniedzējtiesa noraidīja.
29
Turklāt minētā tiesa konstatēja, ka X un viņas četru bērnu dzīves apstākļi Gazas joslā raksturo steidzamības nosacījumu, kas paredzēts Beļģijas procesuālajās tiesību normās par pagaidu noregulējumu.
30
Turklāt iesniedzējtiesa norādīja, ka saskaņā ar valsts tiesībām État belge, veicot evakuācijas procedūru, ir rīcības brīvība noteikt šīs procedūras izmantotājus, un tā uzskata, ka tā šo rīcības brīvību nav acīmredzami pārkāpusi.
31
Tomēr iesniedzējtiesa norādīja, ka pamatlietas dalībniekiem ir strīds par Beļģijas valsts pienākumu apjomu saskaņā ar Savienības tiesībām, kura risinājums nav rodams esošajā Tiesas judikatūrā un kura iznākums varētu būt lietderīgs arī citās līdzīgās tiesvedībās, kas tiek izskatītas Beļģijas tiesās.
32
Šādos apstākļos tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Briseles frankofonā pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Ja dalībvalsts, piemērojot [Direktīvu 2003/86] un saskaņā ar [2023. gada 18. aprīļa spriedumu Afrin (C‑1/23 PPU, turpmāk tekstā – “spriedums Afrin”, EU:C:2023:296)], piešķir vīzu ģimenes atkalapvienošanās nolūkā un prasa vīzas saņēmējam personīgi ierasties vīzas izsniegšanas brīdī (to personīgi saņemt), lai pārbaudītu viņa identitāti, vai Savienības tiesību īstenošana [Hartas] 51. panta izpratnē attiecas ne tikai uz vīzas piešķiršanu, bet arī, piemēram, uz tās izsniegšanu (personīgi)?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai [Direktīvas 2003/86] 13. panta 1. punkts atsevišķi vai kopā ar [Hartas] 2., 4., 7. un 24. pantu jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja vīzas saņēmējs (trešās valsts valstspiederīgais) pats nevar atstāt trešo valsti, kur tas dzīvo, un tā dzīvība tajā ir acīmredzami apdraudēta, dalībvalstij, kura piešķīrusi vīzu, kā minēts pirmajā jautājumā, ar šo tiesību normu ir noteikts pienākums sniegt minētajam vīzas saņēmējam palīdzību, kas tam ļautu izceļot no šīs valsts un (personīgi) saņemt minēto vīzu?
3)
Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai palīdzība, kas jāsniedz saskaņā ar iepriekš minēto tiesību normu vai normām, ietver:
–
vīzas saņēmēja (trešās valsts valstspiederīgā) iekļaušanu evakuācijas procesā, ko attiecīgā dalībvalsts ir izveidojusi konkrētām tās noteiktām personu kategorijām, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz šīm personu kategorijām, pat ja šis saņēmējs pie tām nepieder; vai vismaz
–
ikvienas tādas trešās valsts iestāžu informēšanu, kura liedz minētajam saņēmējam doties uz [Eiropas] Savienību, par viņa vēlmi uzturēties Savienībā un par to, ka viņam ir šajā ziņā nepieciešamā vīza, pat ja šī informēšana neietilpst iepriekš minētās evakuācijas procesā?”
Par lūgumu piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību
33
Iesniedzējtiesa šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu ir lūgusi piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību, kas paredzēta Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a panta pirmajā daļā un Tiesas Reglamenta 107. pantā.
34
No šīm tiesību normām izriet, ka šīs procedūras piemērošana ir pakļauta diviem kumulatīviem nosacījumiem. Pirmkārt, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu jāizvirza interpretācijas jautājumi par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, uz ko attiecas LESD trešās daļas V sadaļa. Otrkārt, iesniedzējas aprakstītajiem pamatlietas apstākļiem jābūt raksturīgiem ārkārtas situācijai.
35
Attiecībā uz pirmo nosacījumu jākonstatē, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Direktīvas 2003/86 – kas tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 63. panta pirmās daļas 3. punkta a) apakšpunktu, kas kļuvis par LESD 79. panta 2. punkta a) apakšpunktu, – 13. panta 1. punktu. Tādējādi šī direktīva ietilpst LESD trešās daļas V sadaļas par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu piemērošanas jomā. Tātad saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a panta pirmo daļu un Reglamenta 107. panta 1. punktu šim lūgumam var tikt piemērota steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība.
36
Attiecībā uz otro nosacījumu jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, ka bērns ir nošķirts no viena no vecākiem – ja nošķiršanas turpināšanās var būtiski kaitēt bērnam un viņa attiecībām ar pēdējo minēto –, var pamatot konstatējumu, ka pastāv steidzamība, lai piemērotu steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 22. decembris, Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 39. punkts, un 2015. gada 19. novembris, P, C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, 32. punkts, un Afrin, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
37
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmumu izriet, ka bērni A, B, C un D, kas dzimuši no 2013. līdz 2021. gadam, gandrīz divus gadus ir nošķirti no tēva un ka šīs situācijas turpināšanās varētu nopietni kaitēt šo bērnu turpmākajām attiecībām ar pēdējo minēto.
38
Šādos apstākļos Tiesas piektā palāta, uzklausījusi ģenerāladvokātu, 2026. gada 12. janvārī nolēma apmierināt iesniedzējtiesas pieteikumu par steidzamības tiesvedības piemērošanu šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
39
Ar prejudiciālajiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/86 13. panta 1. punkts, lasot to atsevišķi vai kopsakarā ar Hartas 2., 4., 7. un 24. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij tāda trešās valsts valstspiederīgā gadījumā, kuram ir piešķirta vīza ģimenes atkalapvienošanās nolūkā ar nosacījumu, ka tiek pārbaudīta viņa identitāte un attālināti iesniegtajam vīzas pieteikumam pievienoto dokumentu autentiskums – un šai pārbaudei nepieciešama personas ierašanās klātienē šīs dalībvalsts diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā –, ir pienākums organizēt un nodrošināt šīs personas nogādāšanu uz šo vietu vai sazināties ar vienu vai vairākām trešām valstīm, lai atvieglotu nogādāšanu, ja minētajai personai nav iespējams ierasties šajā vietā.
40
Šīs direktīvas 13. panta 1. punktā paredzēts, ka, tiklīdz ir pieņemts pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, attiecīgā dalībvalsts atļauj ģimenes locekļa vai locekļu ieceļošanu. Šajā sakarā šī dalībvalsts piešķir šīm personām visas iespējas, lai saņemtu vajadzīgās vīzas.
41
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa it īpaši jautā par šīs tiesību normas otrā teikuma interpretāciju tādos apstākļos kā pamatlietā, proti, šā sprieduma 20. punktā minētā evakuācijas procesa kontekstā.
42
Lai gan prasītāji pamatlietā neietilpst to personu kategorijās, uz kurām attiecas evakuācijas process, viņi lūdza, lai X un četri bērni, kas atrodas Gazas joslā, tiktu iekļauti minētajā procesā, atsaucoties uz Direktīvas 2003/86 13. panta 1. punktu, kā arī uz Tiesas sniegto šīs direktīvas interpretāciju spriedumā Afrin, kas galvenokārt attiecās uz šīs direktīvas 5. panta, kurā paredzēti noteikumi par pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanu un izskatīšanu, interpretāciju.
43
Minētajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 2003/86 5. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 7. pantu, kā arī 24. panta 2. un 3. punktu, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, lai iesniegtu pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, tiek prasīts, lai apgādnieka ģimenes locekļi personiski ierastos dalībvalsts diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā, tostarp situācijā, kad viņiem nav iespējams vai ir pārmērīgi grūti ierasties pārstāvniecībā. Tomēr Tiesa ir skaidri norādījusi, ka šāda Savienības tiesību interpretācija neliedz dalībvalstij pieprasīt apgādnieka ģimenes locekļu personisku ierašanos vēlākā ģimenes atkalapvienošanās procedūras – kura notiek vairākos etapos – posmā, minētā sprieduma 58. punktā piebilzdama, ka šāda ierašanās var tikt pieprasīta ar mērķi pārliecināties par ģimenes saiknēm un attiecīgo personu identitāti. Šajā ziņā minētā sprieduma 59. punktā Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalstij jāatvieglo šī ierašanās, tostarp izsniedzot konsulāros dokumentus vai atļaujot ieceļošanu.
44
Kā secinājumu 45. punktā norādījis ģenerāladvokāts, Beļģijas Karaliste šajā gadījumā ir ievērojusi no sprieduma Afrin izrietošo Tiesas judikatūru, jo tā ir noteikusi ieinteresēto personu ierašanos tiesā, lai pēc pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas pārbaudītu viņu identitāti un ieceļošanas un uzturēšanās pieteikumiem pievienoto dokumentu autentiskumu.
45
Šis procedūras posms ir reglamentēts Direktīvas 2003/86 13. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru attiecīgajai dalībvalstij pēc tam, kad tā ir pieņēmusi pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, ir jāatļauj ģimenes locekļa vai locekļu ieceļošana un jāpiešķir viņiem “visas iespējas, lai saņemtu vajadzīgās vīzas”.
46
Tā kā šajā direktīvā nav definēts pienākuma piešķirt visas iespējas, lai saņemtu vajadzīgās vīzas, apjoms, tā nozīme jānoskaidro, ņemot vērā 13. panta 1. punkta formulējumu un kontekstu, kā arī minētās direktīvas mērķus.
47
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts, kādā tā iekļaujas, un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi. Arī Savienības tiesību normas ģenēze var būt svarīga tās interpretācijai (spriedums, 2025. gada 8. maijs, Provincie Oost‑Vlaanderen un Sogent, C‑236/24, EU:C:2025:321, 21. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
48
Attiecībā uz minētā 13. panta 1. punkta otrā teikuma formulējumu jānorāda, ka ikdienas valodā jēdziens “iespējas” apzīmē līdzekļus, kas ļauj kaut ko iegūt bez soda, un jēdziens “saņemt” nozīmē panākt, ka kaut kas kādam tiek piešķirts. Tādējādi “visas iespējas, lai saņemtu vajadzīgās vīzas” nozīmē visus līdzekļus, kas ļauj bez grūtībām saņemt vīzas.
49
Attiecībā uz šā paša 13. panta 1. punkta kontekstu jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/86 13. apsvērumu procesuālajiem noteikumiem, kas reglamentē ģimenes atkalapvienošanās un ģimenes locekļu iebraukšanas un uzturēšanās pieteikumu izskatīšanas procedūru, jābūt efektīviem un pārraugāmiem, ņemot vērā dalībvalstu pārvaldes iestāžu parasto darba slodzi.
50
Šajā ziņā arī no Komisijas 2014. gada 3. aprīļa Paziņojuma Eiropas Parlamentam un Padomei par norādījumiem, kā piemērot Direktīvu 2003/86 (COM(2014) 210 final), 5.1. punkta, kuru tiesa ņem vērā, interpretējot šo direktīvu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā), C‑930/19, EU:C:2021:657, 64. punkts), izriet, ka pienākums piešķirt visas iespējas, lai saņemtu vīzas, nozīmē, ka “dalībvalstij ir jānodrošina ātra vīzas izsniegšanas procedūra, līdz minimumam jāsamazina papildu administratīvais slogs un jāizvairās no dubultām prasību izpildes pārbaudēm ģimenes atkalapvienošanai”. Minētajā 5.1. punktā arī teikts, ka “[i]zņēmuma gadījumos, piemēram, disfunkcionāla valsts stāvokļa vai valsts ar augstu iekšējās drošības risku gadījumā, dalībvalstis ir aicinātas pieņemt Starptautiskās Sarkanā Krusta komitejas (SSKK) izdotos pagaidu ceļošanas dokumentus, lai izsniegtu valsts vienvirziena caurlaidi (laissez‑passer), vai piedāvāt ģimenes locekļiem iespēju saņemt vīzu, ierodoties dalībvalstī”.
51
Attiecībā uz minētās direktīvas ģenēzi jānorāda, ka Priekšlikuma Padomes direktīvai par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos, ko Komisija iesniedza 1999. gada 1. decembrī (COM(1999) 638, galīgā redakcija, 22. lpp.), pamatojumā norādīts – ja pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos tiek pieņemts un saņēmējam “ir vajadzīga vīza, lai ieceļotu dalībvalstī, kurā dzīvo apgādnieks, šī dalībvalsts atvieglo vīzas izsniegšanu, tostarp to izsniedzot īsā termiņā”.
52
Ņemot vērā šos kontekstuālos elementus un Direktīvas 2003/86 13. panta 1. punkta ģenēzi, kā būtībā secinājumu 48., 49. un 51. punktā norādījis ģenerāladvokāts, jākonstatē, ka šīs tiesību normas otrajā teikumā dalībvalstīm ir noteikts pienākums novērst nepamatotus administratīvus šķēršļus un piemērot ātras un efektīvas administratīvās procedūras vīzu izsniegšanai. Savukārt ne šajā tiesību normā, ne kādā citā šīs direktīvas normā nav noteikts pienākums saistībā ar diplomātiskajām un konsulārajām attiecībām starp dalībvalsti un trešo valsti.
53
Šāda interpretācija atbilst šīs direktīvas mērķim, kurš, kā Tiesa vairākkārt nospriedusi, ir veicināt ģimenes atkalapvienošanos un piešķirt aizsardzību trešo valstu valstspiederīgajiem, tostarp nepilngadīgajiem (spriedums Afrin, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
54
Šo interpretāciju nevar atspēkot Tiesas interpretācija spriedumā Afrin. Protams, minētā sprieduma 50. un 51. punktā Tiesa ir norādījusi, ka situācijās, kad personiska ierašanās nav iespējama vai ir pārmērīgi grūta, it īpaši situācijās, kad apgādnieka ģimenes locekļi dzīvo konflikta zonā un pārvietojoties var tikt pakļauti necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei vai pat var tikt apdraudēta viņu dzīvība, dalībvalstīm – lai sasniegtu minētās direktīvas mērķi – ir jāizrāda nepieciešamā elastība, lai ieinteresētās personas varētu laikus efektīvi iesniegt pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos.
55
Tomēr, kā izriet no minētā sprieduma 58. un 59. punkta, šī elastīguma prasība no dalībvalstu puses nozīmē vienīgi to, ka tās var pieļaut personisku ierašanos procesa vēlākā stadijā vai pat tā pēdējā stadijā, nevis pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas posmā, vai arī atvieglot šādu ierašanos, iespējams, izsniedzot konsulāros dokumentus vai vienvirziena caurlaidi, un ierašanos skaits jāsamazina līdz absolūti nepieciešamajam. Jākonstatē, ka visi šie pienākumi pēc savas būtības atšķiras no pienākumiem, kas attiecas uz diplomātiskajām vai konsulārajām attiecībām starp dalībvalsti un trešo valsti.
56
No tā izriet, ka vispārējā pienākuma novērst nepamatotus administratīvus šķēršļus un piemērot ātras un efektīvas administratīvās procedūras kontekstā dalībvalstu pienākumi, īstenojot Direktīvas 2003/86 13. panta 1. punktu, var attiekties, piemēram, uz to konsulāro pakalpojumu pieejamību vai tādu dokumentu izsniegšanu attiecīgajai personai, kuri varētu atvieglot tās nokļūšanu konsulārajās iestādēs, piemēram, uzaicinājumu ierasties konsulārajās iestādēs.
57
Kā secinājumu 51. punktā norādījis ģenerāladvokāts, Y ģimenes locekļu iekļaušana šā sprieduma 20. punktā minētajā Gazas joslas evakuācijas procesā vai tādas palīdzības sniegšana, kas izpaužas kā trešo valstu iestāžu informēšana par viņu vēlmi saņemt atļauju atstāt šo teritoriju, lai dotos uz Beļģiju, prasītu veikt pasākumus, kas pārsniedz Direktīvas 2003/86 13. panta 1. punktā paredzētās prasības. Šāda iniciatīva nozīmētu, ka Beļģijas Karalistei jāveic tādas diplomātiskas vai konsulāras darbības vienā vai vairākās trešās valstīs, kuras neietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā, bet gan šīs dalībvalsts starptautiskajās attiecībās ar trešām valstīm, šajā gadījumā Izraēlas valsti, Jordānijas Hāšimītu Karalisti un attiecīgā gadījumā Ēģiptes Arābu Republiku.
58
Turklāt attiecībā uz diplomātiskās un konsulārās aizsardzības jomu jānorāda, kā ģenerāladvokāts minējis secinājumu 60. un 61. punktā, ka LESD 20. panta 2. punkta c) apakšpunkts un 23. pants, kā arī Hartas 46. pants ir piemērojami tikai tiem Savienības pilsoņiem, kuri atrodas tādas trešās valsts teritorijā, kurā dalībvalsts, kuras pilsoņi viņi ir, nav pārstāvēta un saskaņā ar Direktīvas 2015/637 5. pantu tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos atbilstoši Direktīvai 2003/86 ir viņu ģimenes locekļiem, kuri viņus pavada un kuri nav Savienības pilsoņi, bet ne trešo valstu valstspiederīgajiem.
59
Visbeidzot, runājot par Hartas 2., 4., 7. un 24. panta iespējamo nozīmi, Hartas 51. panta 1. un 2. punktā paredzēts, ka tās noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus, un nekādā gadījumā nepaplašina Eiropas Savienības kompetences, kā tās noteiktas Līgumos.
60
Kā izriet no šā sprieduma 57. punkta, prasītāju pamatlietā lūgtie pasākumi, kas izklāstīti šā sprieduma 27. punktā, neietilpst Direktīvas 2003/86 piemērošanas jomā, tāpēc atteikums apmierināt šādu lūgumu nav Savienības tiesību īstenošana Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē. Tātad šādu lūgumu nevar pamatot arī ar Hartas normām.
61
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Direktīvas 2003/86 13. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 2., 4., 7. un 24. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij tāda trešās valsts valstspiederīgā gadījumā, kuram ir piešķirta vīza ģimenes atkalapvienošanās nolūkā ar nosacījumu, ka tiek pārbaudīta viņa identitāte un attālināti iesniegtajam vīzas pieteikumam pievienoto dokumentu autentiskums – un šai pārbaudei nepieciešama personas ierašanās klātienē šīs dalībvalsts diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā –, nav pienākums organizēt un nodrošināt šīs personas nogādāšanu uz šo vietu vai sazināties ar vienu vai vairākām trešām valstīm, lai atvieglotu nogādāšanu, ja minētajai personai nav iespējams ierasties šajā vietā.
Par tiesāšanās izdevumiem
62
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos 13. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 2., 4., 7. un 24. pantu,
jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalstij tāda trešās valsts valstspiederīgā gadījumā, kuram ir piešķirta vīza ģimenes atkalapvienošanās nolūkā ar nosacījumu, ka tiek pārbaudīta viņa identitāte un attālināti iesniegtajam vīzas pieteikumam pievienoto dokumentu autentiskums – un šai pārbaudei nepieciešama personas ierašanās klātienē šīs dalībvalsts diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā –, nav pienākums organizēt un nodrošināt šīs personas nogādāšanu uz šo vietu vai sazināties ar vienu vai vairākām trešām valstīm, lai atvieglotu nogādāšanu, ja minētajai personai nav iespējams ierasties šajā vietā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.