62008CC0306_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, piešķirot Integrētās Rīcības programmas [ Integrated Action Programmes ; turpmāk tekstā – “IRP”), kas ir LRAU (2) un tā pēcteča LUV (3) paredzēts pasākums pilsētu attīstības jomā, Spānija nav izpildījusi publiskā iepirkuma direktīvās 93/37/EEK (4) un 2004/18/EK (5) paredzētos pienākumus.
2. Šī prasība sniedz iespēju Tiesai vēlreiz aplūkot pilsētplānošanas pasākumus publiskā iepirkuma noteikumu kontekstā, kā arī turpināt skaidrot “peļņas nolūku” un “koncesiju” nozīmi attiecīgajās publiskā iepirkuma direktīvās.
3. Šī tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir rezultāts lielam skaitam petīciju Eiropas Parlamentam, kurās paustas sūdzības par dažādiem LRAU aspektiem, tostarp attīstības projektu ģeogrāfisko novietojumu un to ietekmi uz vidi, zemes ekspropriāciju to īpašniekiem bez atbilstošas kompensācijas un zemes īpašnieku pienākumu maksāt par infrastruktūras darbiem, kurus tie nav nedz gribējuši, nedz kuri tiem ir bijuši vajadzīgi (6) . Komisija izpētīja daudzos iebildumus un atzina, ka vienīgais līdzeklis, ko varētu izmantot, ir publiskais iepirkums, jo Komisijai vai nu nebija kompetences (7), vai arī juridiskais pamatojums nebija pietiekami stabils (8) . Tā kā petīciju iesniedzēju sūdzības galvenokārt bija vērstas uz jautājumiem, kas neattiecas uz atbilstību publiskā iepirkuma noteikumiem (9), Komisijas celtā prasība un lietas iznākums tās apmierinās visai maz.
I – Juridiskais pamatojums
A – ES tiesības (10)
1) Direktīva 93/37
4. Direktīva 93/37 ir piemērojama būvdarbu publiskajam iepirkumam un koncesijām.
5. Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi ir definēti kā “līgumi, kas peļņas nolūkos rakstiski noslēgti starp būvuzņēmēju un līgumslēdzēju iestādi [..] un kuru priekšmets ir vai nu tādu būvdarbu veikšana vai veikšana un projektēšana, kas saistīti ar kādu no II pielikumā minētajām darbībām vai [..] darbiem, vai arī būvdarbu veikšana vienalga kādiem līdzekļiem saskaņā ar līgumslēdzējas iestādes izvirzītām prasībām” (11) .
6. Būvdarbu publiskā koncesija ir definēta kā “tāda paša tipa līgums, kā norādīts a) punktā, izņemot to, ka atlīdzība par veicamajiem darbiem ir vai nu tikai tiesības izmantot būvi, vai arī šīs tiesības kopā ar samaksu” (12) .
7. 6. panta 6. punktā ir vispārēja nediskriminācijas prasība.
8. 11. pantā ir paredzēts, ka paziņojumi pilnā apmērā ir jāpublicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
un TED
datu bāzē.
9. 12. pants attiecas uz laika ierobežojumiem pieteikumu iesniegšanai. Tajā ir paredzēts 52 dienu termiņš no paziņojuma publicēšanas gadījumos, kad tiek izmantota atklātā procedūra.
10. IV sadaļas 2. nodaļa, proti, 24.–29. pants, attiecas uz kvalitātes kritērijiem, atlasot piedāvājumus. 24. pantā ir uzskaitītas situācijas, kad būvuzņēmējam var liegt piedalīties līgumā, ietverot tādus apstākļus kā būvuzņēmēja maksātnespēja vai vaina ar profesionālo darbību saistītā smagā pārkāpumā. 25.–29. pants attiecas uz pierādījumiem, kurus var pieprasīt iesniegt būvuzņēmējam sakarā ar tā reģistrāciju profesionālajos vai komercreģistros, finanšu situāciju, tehnisko veiktspēju, kā arī paredzēta tādu dalībvalstu situācija, kurās ir oficiāli atzīto būvuzņēmēju saraksti.
2) Direktīva 2004/18
11. Ar Direktīvu 2004/18 tostarp ir pārstrādāta arī Direktīva 93/37. Tā attiecas uz visiem publiskā iepirkuma līgumiem, kas definēti kā “finansiāli līgumi, kurus rakstveidā savstarpēji noslēdz viens vai vairāki komersanti un viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes un kuru mērķis ir būvdarbu realizācija, produkcijas piegāde vai pakalpojumu sniegšana šīs direktīvas izpratnē” (13) .
12. Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi turpmāk tiek definēti kā “[publiskā iepirkuma] līgumi, kuru mērķis ir vai nu tādu būvdarbu realizācija vai projektēšana un realizācija, kas saistīti ar kādu no darbībām I pielikuma izpratnē, vai arī būve vai tās realizācija ar jebkādiem līdzekļiem, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām” (14) .
13. Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi turpmāk tiek definēti kā “[publiskā iepirkuma] līgumi, kuri nav būvdarbu vai piegādes līgumi un kuru mērķis ir II pielikumā minēto pakalpojumu sniegšana” (15) .
14. Būvdarbu publiskā koncesija turpmāk tiek definēta kā “tāda paša veida līgums kā būvdarbu [publiskā iepirkuma] līgums, izņemot to, ka atlīdzība par veicamajiem būvdarbiem ir vai nu konkrētā objekta izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa” (16) .
15. Pakalpojumu publiskā koncesija tiek definēta kā “tāda paša veida līgums kā pakalpojumu [publiskā iepirkuma] līgums, izņemot to, ka atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu ir vai nu konkrētā pakalpojuma izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa” (17), un no direktīvas piemērošanas jomas izslēgta (18) .
16. Direktīva 2004/18 neattiecas uz pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem par zemes, esošu būvju vai cita nekustamā īpašuma vai ar to saistītu tiesību iegāde vai noma, izmantojot jebkādus finanšu līdzekļus (19) .
17. 2. pantā ir noteikts, ka, piešķirot līgumu slēgšanas tiesības, līgumslēdzējas iestādes pret visiem komersantiem izturas vienādi un nediskriminējoši un rīkojas pārredzami.
18. 6. pants attiecas uz tehnisko un komercnoslēpumu konfidencialitāti, kā arī citiem piedāvājuma konfidenciāliem aspektiem, un tajā ir paredzēts, ka līgumslēdzēja iestāde nedrīkst atklāt informāciju, ko tai snieguši komersanti un kuru tie apzīmējuši kā konfidenciālu.
19. 24. pantā ir noteikts, ka līgumslēdzējas iestādes konkursa paziņojumā norāda to, vai ir atļauts iesniegt variantus, un konkursa dokumentos norāda prasību minimumu, kas jāievēro piedāvātajos variantos, kā arī visas īpašās noformējuma prasības. Izskata tikai tos variantus, kas atbilst minēto līgumslēdzēju iestāžu noteiktajam prasību minimumam.
20. 30. pantā runa ir par gadījumiem, kuros ir pamats izmantot sarunu procedūru, iepriekš publicējot konkursa paziņojumu. Tajā ir aprakstīta sarunu procedūras norises gaita.
21. 31. panta 4. punkta a) apakšpunktā ir aplūkoti gadījumi, kuros ir pamats izmantot sarunu procedūru, nepublicējot līguma paziņojumu un, konkrētāk, ja sākotnējā projektā nav iekļauti būvdarbi vai pakalpojumi, kas nepieciešami sākotnēji iecerētā projekta realizācijai.
22. 48. panta 2. punktā ir uzskaitīti pierādījumi, kurus var iesniegt komersanta tehnisko iespēju apliecināšanai.
23. 53. pantā ir noteikts, ka kritēriju, uz kuriem līgumslēdzēja iestāde balstās, piešķirot publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības, pamatā ir jābūt ekonomiskajam izdevīgumam no līgumslēdzējas iestādes viedokļa (kas var ietvert dažādus kritērijus, kuri saistīti ar konkrētā līguma priekšmetu, kā, piemēram, tostarp vides īpatnības, kvalitāte, cena un izmaksu efektivitāte) vai zemākajai cenai. Tajā ir arī norāde uz līgumslēdzējas iestādes pienākumu pēc iespējas konkrētāk precizēt relatīvo novērtējumu, ko tā piešķir katram no kritērijiem, kuri izraudzīti, lai noteiktu ekonomiski visizdevīgāko piedāvājumu, vai norādīt kritērijus dilstošā to svarīguma secībā.
B – Dalībvalsts tiesības
1) Valsts tiesību normas
24. Spānijā publiskais iepirkums ietilpst valsts likumdošanas kompetencē. Valsts kompetencē ietilpst arī ekspropriācija un tiesības uz īpašumu. No otras puses, plānošana un zemes izmantošana ietilpst reģionālo likumdevēju kompetencē atbilstoši Konstitūcijā un valsts likumos noteiktajam (20) . LRAU un LUV tika pieņemti saskaņā ar reģionālo kompetenci ar mērķi regulēt teritorijas plānošanu, izmantošanu un attīstību.
25. Spānijas Konstitūcijā ir atzītas tiesības uz īpašumu un mantojumu, tās tomēr ierobežojot ar to sociālo funkciju saskaņā ar likumu (21) . Atbilstoši tam ikvienam ir tiesības iegūt īpašumā mājokli. Valsts vara veicina šo tiesību īstenošanai nepieciešamo apstākļu radīšanu, atbilstoši regulējot teritorijas izmantošanu sabiedrības interesēs, lai novērstu spekulāciju. Sabiedrībai ir jāgūst labums no zemes vērtības palielināšanās pēc valsts pārvaldes iestāžu īstenotajiem pilsētplānošanas pasākumiem (22) .
26. Spānijas valsts tiesiskajā regulējumā par teritorijas plānošanu un izmantošanu pēc LRAU
pieņemšanas ir notikušas vairākkārtējas izmaiņas, un pašreiz spēkā esošais tiesiskais regulējums ir ietverts TRLS (23) . Ir lietderīgi paskaidrot atsevišķus šī tiesiskā regulējuma pamatprincipus, kuri bija ietverti arī tajos tiesību aktos, kuri bija spēkā pirmstiesas procedūras norises laikā.
27. Saskaņā ar TRLS
teritorijas plānošana un pilsētu attīstība ir nekomerciāli sabiedriskie pakalpojumi, kuru mērķis ir organizēt teritorijas izmantošanu saskaņā ar sabiedrības interesēm un noteikt tiesības un pienākumus attiecībā uz īpašumu, ņemot vērā iepriekš minētos teritorijas izmantošanas mērķus. Šo mērķu izvirzīšana attiecībā uz katru teritoriju nerada tiesības uz kompensāciju, ja vien tas nav skaidri paredzēts likumā. Plānošanas un teritorijas izmantošanas tiesību aktiem ir jānodrošina, ka valsts pārvaldes iestādes regulē un kontrolē teritorijas attīstību visās tās stadijās – no infrastruktūras būves un celtniecības darbībām līdz pat nodošanai lietošanā privāttiesību vai publisko tiesību subjektam. Turklāt sabiedrībai ir jāgūst labums no vērtības palielinājuma, ko radījuši valsts pārvaldes veiktie pasākumi (24) .
28. Privātpersonas, zemes īpašnieki un citas personas uzņēmējdarbības ietvaros var veikt darbus saistībā ar pilsētu attīstību, ja tos neveic kompetentā iestāde. Atļaujai veikt šādus darbus ir piemērojama publiskā iepirkuma procedūra, kas ļauj vietējiem iedzīvotājiem atbilstošā veidā gūt labumu no vērtības palielinājuma, kurš radies pilsētu attīstības rezultātā (25) .
29. Pilsētu attīstības veicināšanā var ietilpt: 1) ielām, zaļajām zonām un citām sabiedriskām vietām paredzēto teritoriju, kā arī ar zināmiem ierobežojumiem atbilstoši pasākuma būvdarbu iespējām vietējās pārvaldes iestādes publiskām vajadzībām nepieciešamo teritoriju bezatlīdzības nodošana; 2) visu pilsētas attīstībā ietilpstošo būvdarbu finansēšana un izpilde atbilstoši projektam un vajadzīgo infrastruktūru izveide un 3) infrastruktūru un būvdarbu nodošana kompetentajai iestādei kopā ar blakusesošajām teritorijām (26) .
2)	Reģionālās tiesību normas
a) IRP definīcija
30. Saskaņā ar LRAU un LUV
pilsētu attīstība (27) Valensijas autonomajā reģionā var notikt saskaņā ar atsevišķa projekta režīmu (vienas teritorijas vienības gadījumā) vai integrēta projekta režīmu (divu vai vairāku teritorijas vienību gadījumā, kad zemi, uz kuras ir būve, ir nepieciešams savienot ar pakalpojumu tīklu) (28) .
31. Integrētie projekti vienmēr ir publiski (29), un tos var īstenot tieši vai netieši. Vietējā iestāde, kura vēlas attīstīt attiecīgo teritoriju, izmantojot integrētā projekta procedūru, var izvēlēties vienu no šīm procedūrām (30) . Ja tā izvēlas tiešās pārvaldes procedūru, būvdarbus un ieguldījumus finansē no valsts līdzekļiem (31) un pārvaldi īsteno līgumslēdzēja iestāde (32) . Ja tā izlemj par labu netiešās pārvaldes procedūrai, vietējā iestāde izvēlas attīstītāju un zemes īpašniekiem ir jāatlīdzina attīstīšanas izmaksas attīstītājam proporcionāli teritorijas daļai, ar kuru tie piedalās projektā.
b) IRP procedūra
32. Viens no integrētā projekta īstenošanas veidiem ir IRP procedūra (33) . Kā LRAU, tā arī LUV ir noteikts, ka IRP procedūrai ir divi etapi: iniciatīva, atlase teritorijas pielāgošana un infrastruktūras apgāde (34) .
33. IRP procedūru var uzsākt vietējā pārvaldes iestāde pēc ikvienas personas pieprasījuma neatkarīgi no tā, vai tai pieder attiecīgā zeme vai nē (35) . Vietējai pārvaldes iestādei ir jāapstiprina sīki izstrādāts attīstības plāns (36) . IRP ir saistīts ar galīgo izvēli starp spēkā esošā plāna piedāvātajām attiecīgās teritorijas izmantošanas iespējām.
34. Saskaņā ar LRAU
IRP procedūru uzsāk, ja ir saņemts pieprasījums publiskot IRP tehnisku alternatīvu (37) . Šajā dokumentā ir identificēta attīstāmā teritorija, norādīti ar IRP īstenojamie detālplāni vai strukturālie plāni un ietverts priekšlikums teritorijas izmantošanai un iekļaušanai apkārtnē (38) . Vietējā pārvaldes iestāde pieprasījumu var vai nu noraidīt, vai arī šo informāciju publiskot, publicējot to vietējos oficiālajos laikrakstos (39), iespējams, pievienojot apsvērumus (40) . Publiskās apspriešanas ietvaros ikviens var paust savus apsvērumus vai iesniegt alternatīvus tehniskos piedāvājumus. Šajā stadijā var iesniegt arī finansējuma piedāvājumus (41) . Finansējuma piedāvājumos ir noteikti IRP juridiskie, ekonomiskie un finansiālie nosacījumi (42) . Vietējā pārvaldes iestāde apstiprina IRP, izvēloties tehnisko un finansējuma piedāvājumu (nav obligāti abus izvēlēties no viena piedāvātāja) (43) . Saskaņā ar LRAU ir paredzēta arī vienkāršotā procedūra, kad IRP iniciatora iesniegtais pirmais tehniskais piedāvājums nav jāapstiprina vietējai pārvaldes iestādei, un apstiprināšana pie notāra šajā gadījumā ir vienīgā prasība (44) .
35. Saskaņā ar LUV
IRP var uzsākt ikviena persona, kura iesniedz kādu no LUV
uzskaitītajiem dokumentiem (45) . Šie dokumenti kļūst par daļu no specifikācijām attiecībā uz IRP piešķiršanu (46), atbilstoši kurām tiek vērtēti vēlākie piedāvājumi (47) . Kad tiek iesniegti dokumenti, līgumslēdzēja iestāde izvēlas tiešās vai netiešās pārvaldes procedūru (48) . Izvēloties netiešās pārvaldes procedūru, ir nepieciešams apstiprināt iesniegtajos dokumentos ietvertās specifikācijas (49), klusuciešot (50) vai skaidri to norādot, un IRP piešķiršanas procedūra sākas ar paziņojuma publicēšanu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, kā arī reģionālajos laikrakstos (51) . Ja IRP groza strukturālo attīstību, līgumslēdzējas iestādes apstiprinājums IRP ir atkarīgs no reģionālās valdības galīgā apstiprinājuma (52) .
c) IRP mērķi
36. IRP mērķis ir identificēt integrētā projekta jomu, konkretizējot veicamos būvdarbus, termiņus un projekta pārvaldes tehnisko un saimniecisko pamatu (53) . Tās mērķis ir attīstīt divus vai vairākus zemes gabalus, pārveidojot tos par attīstītu teritoriju un pievienojot tos esošajiem pakalpojumu tīkliem (54) .
37. Saskaņā gan ar LRAU, gan LUV
ar IRP ir jāsasniedz turpmāk uzskaitītais (55) :
– jaunu (attīstītu) teritoriju piesaistīšana infrastruktūras, komunikāciju un esošo sabiedrisko pakalpojumu tīklam;
– jaunas infrastruktūras un sabiedriskās telpas izveide;
– telpas pilnīga izveide un vajadzīgo papildus publisko būvdarbu veikšana;
– teritorijas iegūšana IRP mērķiem;
– attīstīšanas tiesību iegūšana;
– IRP īstenošanai nepieciešamo līdzekļu iegūšana.
38. Papildus jau minētajiem pienākumiem reģionālajos tiesību aktos ir izklāstīti pienākumi, kurus var
īstenot ar IRP (56) :
– ieguldījums vietējās pārvaldes iestādes labā (57) ;
– citu būvdarbu veikšana;
– sociālo mājvietu būve.
d) Pil nvaru sadalījums atbilstoši IRP
39. Vietējā pārvaldes iestāde kontrolē un pārrauga IRP procedūru. Tā ir atbildīga par attīstītāja izvēli netiešo projektu gadījumos (58), kā arī par IRP apstiprināšanu un grozījumu piedāvāšanu, ja tādi nepieciešami (59) . IRP noslēgumā būvdarbi pāriet vietējai pārvaldes iestādei – trīs mēnešus pēc tam, kad tie ir formāli tikuši piedāvāti vietējai iestādei, nesaņemot atbildi, vai arī kopš datuma, kad tie ir tikuši piedāvāti publiski (60) . Pēc pārņemšanas uzturēšanas pienākumus uzņemas vietējā padome. Līgumslēdzēja iestāde var piekrist saņemt samaksu naudā, nevis zemi, kas tai pienākas 10 % apmērā no attīstības rezultāta radušās peļņas (61) .
40. Attīstītājs tiešo projektu gadījumos ir vietējā pārvaldes iestāde, bet netiešo projektu gadījumos vietējā pārvaldes iestāde to izvēlās publiskā iepirkuma procedūras kārtībā. Reģionālajos tiesību aktos tas ir definēts kā publisks aģents, kas atbildīgs par attīstīšanu un IRP realizāciju (62) .
41. Attīstītājs ir atbildīgs par tehnisko dokumentu sagatavošanu atbilstoši specifikāciju prasībām un teritorijas attīstīšanu un pārdales pārvaldi (63), kā arī par apakšuzņēmēja izvēli būvdarbu veikšanai (64) . Attīstītājs ir persona, kuras finansējuma piedāvājums ir apstiprināts IRP procedūras rezultātā, un viņš ir atbildīgs par apstiprinātā tehniskā piedāvājuma, kurš ne vienmēr ir viņa paša izstrādāts, īstenošanu. Saskaņā ar LUV attīstītājam ir pienākums slēgt apakšuzņēmuma līgumus par IRP paredzēto būvdarbu izpildi, ja vien netiek pārsniegti ierobežojumi, ja ir tikai viens zemes īpašnieks vai, vairāku zemes īpašnieku gadījumā, tie vienprātīgi piekrīt, ka attīstītājs būvdarbus var veikt pats. Attīstītāja atlīdzība ir daļa no attīstāmās teritorijas un/vai zemes īpašnieku maksājumi (65) .
42. Zemes īpašnieks var izvēlēties starp ekspropriāciju un dalību IRP. Ja viņš izvēlas ekspropriāciju, saņem kompensāciju atbilstoši attiecīgās teritorijas sākotnējai vērtībai (66) . Šādā situācijā par ekspropriāciju ir atbildīga vietējā pārvaldes iestāde un attīstītājam ir pienākums maksāt kompensāciju (67) . Ja viņš izvēlas piedalīties, viņam rodas pienākums segt daļu attīstīšanas izmaksu vai nu atdodot attīstītājam daļu savas zemes, vai arī veicot tiešu samaksu naudā (68) . Par to viņš saņem attīstītu teritoriju.
43. Zemes īpašniekam ir pienākums segt šādas izmaksas atbilstoši teritorijas daļai, ko viņš ir atdevis projektam (69) :
– attīstīšanas būvdarbu izmaksas un iespējamie ieguldījumi IRP mērķu sasniegšanai;
– attīstītāja peļņa no IRP (saskaņā ar LUV
10% apmērā, bet ne saskaņā ar LRAU );
– saistītās pārvaldes izmaksas.
II – Pirmstiesas procedūra
44. 2005. gada 21. martā Komisija nosūtīja Spānijai formālu paziņojumu, jo tā uzskatīja, ka vairāki LRAU
noteikumi par IRP piešķiršanu ir pretrunā Direktīvai 93/37. Spānijas iestādes uz šo paziņojumu atbildēja, iebilstot, ka IRP ir publiskais iepirkums šīs direktīvas izpratnē, un norādot uz jauna likuma – LUV – pieņemšanu.
45. 2005. gada 15. decembrī, pēc vēstuļu apmaiņas starp Komisiju un Spānijas iestādēm, neapmierināta ar Spānijas atbildēm, Komisija nosūtīja argumentētu atzinumu, lūgdama Spānijai trīs nedēļu laikā, tas ir, līdz 2006. gada 6. janvārim, veikt pasākumus, lai nodrošinātu LRAU atbilstību Direktīvai 93/37.
46. Argumentētajā atzinumā bija norādīts, ka IRP piešķiršana saskaņā ar LRAU ir pretrunā 1) Direktīvai 93/37 “un it īpaši tās 1. un 11.–13. pantam (un pakārtoti 3. un 15. pantam), kā arī IV sadaļas 2. nodaļai”; 2) Direktīvai 92/50 (70) “un it īpaši tās 1., 15.–19. pantam un VI sadaļas 2. nodaļai”; un 3) “Līguma 43.–55. pantam un Tiesas noteiktajiem vispārīgajiem principiem”.
47. 2006. gada 26. janvārī Spānija atbildēja, ka LUV, kas stāsies spēkā 2006. gada 1. februārī, aizstās LRAU .
48. 2006. gada 10. aprīlī Komisija pēc kārtējās vēstuļu apmaiņas nosūtīja vēl vienu formālā paziņojuma vēstuli neizpildes turpināšanās dēļ un arī tādēļ, ka bija beidzies termiņš Direktīvas 2004/18 transponēšanai.
49. 2006. gada 12. oktobrī Komisija Spānijai nosūtīja vēl vienu argumentētu atzinumu, uzskatīdama, ka IRP piešķiršana saskaņā 1) ar LUV ir pretrunā Direktīvai 2004/18 “un atsevišķiem ES tiesību principiem, kuri izriet no EKL”, un 2) ar LRAU (laika posmā no 2005. gada 21. marta līdz 2006. gada 31. janvārim) bija pretrunā Direktīvas 2004/18 2., 6., 24., 30. pantam, 31. panta 4. punkta a) apakšpunktam, 36. pantam, 48. panta 2. punktam un 53. pantam un “vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma principiem, kuri izriet no EK līguma, Tiesas judikatūras un EKL 10. un 49. panta”, un pakārtoti Direktīvas 2004/18 III sadaļai par būvdarbu koncesijām.
50. Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Spānijas atbildi uz atkārtoto argumentēto atzinumu, tā nolēma celt šo prasību, lūdzot Tiesu atzīt, ka 1) piešķirot IRP saskaņā ar LRAU, Spānija “nav izpildījusi [Direktīvā 93/37] un it īpaši tās 1. pantā, 6. panta 6. punktā, 11. un 12. pantā, kā arī IV sadaļas 2. nodaļā (24.–29. pants) paredzētos pienākumus”, un 2) piešķirot IRP saskaņā ar LUV (kas ieviests ar Valensijas Reģiona 12. maija Dekrētu 67/2006, ar ko paredz Noteikumus pilsētu plānošanai un pārvaldībai (71) ), Spānija “nav izpildījusi Direktīvas 2004/18 2., 6., 24., 30. pantā, 31. panta 4. punkta a) apakšpunktā, 48. panta 2. punktā un 53. panta 2. punktā paredzētos pienākumus”.
III – Lietas tvērums
51. Pirmstiesas procedūrā, kā arī rakstveida procedūrā Tiesā Komisija tika skārusi vairākus jautājumus, kuri neietilpst prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi jomā, kas definēta prasījumos. Tādēļ ir svarīgi norobežot šīs prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi apmērus.
52. Kaut arī Komisija no prasījumiem nav skaidri izslēgusi IRP tiešo pārvaldi, šī prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir interpretējama tādējādi, ka tā attiecas vienīgi uz netiešo pārvaldi, jo sūdzības, kuras attiecas uz attīstītāja izvēles veidu, loģiski var attiekties tikai uz netiešās pārvaldes procedūru (72) . Tādējādi Tiesai tiek lūgts pārbaudīt, vai šī saikne ietilpst attiecīgo direktīvu piemērošanas jomā un, ja tas tā ir, vai tā ir pretrunā ar šīm direktīvām.
53. Ja līguma slēgšanas tiesību piešķiršana attīstītājam nav uzskatāma par tādu, kas ietilptu attiecīgo direktīvu piemērošanas jomā, Tiesai, manuprāt, nebūtu jāpārbauda, vai IRP netiešā pārvalde ir pretrunā Līgumam, jo Komisija nav lūgusi Tiesu izskatīt IRP saderīgumu ar Līgumu vai kādu konkrētu vispārējo tiesību principu (73) . Kaut arī argumentētajos atzinumos Komisija ir norādījusi uz nesaderīgumu ar Līgumu un vispārējiem principiem, kuri izriet no Tiesas judikatūras, tā to nav norādījusi Tiesā.
54. Protams, Komisija drīkst ierobežot lietas tvērumu Tiesā. Tomēr šādā gadījumā Tiesa katrā ziņā nevar lemt par jautājumiem, kuri neietilpst Komisijas izklāstītājā prasībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi (74) . Tiesai ir jāievēro ne eat iudex ultra petita partium princips. Šajā tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisijas prasījumos ir jāiedziļinās īpaši detalizēti, jo pirmstiesas procedūra bija samērā ilga un sarežģīta, lietas materiālu ir daudz un lietas dalībnieku prasījumi attiecas uz plašāku problemātiku nekā prasījumos formulētā.
55. Tā kā Komisija ir izvirzījusi jautājumu tikai par LRAU saderīgumu ar Direktīvu 93/37 un LUV saderīgumu ar Direktīvu 2004/18, LRAU
saderīgums ar Direktīvu 92/50 (75) šajā tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir ultra vires, tāpat kā saderīgums ar Līgumu.
56. Būtu arī jāatzīmē, ka pirmā prasījuma teksts saistībā ar LRAU un Direktīvu 93/37 ir traktējams visai plaši, bet otrajā prasījumā ietvertais saraksts attiecībā uz LUV
un Direktīvu 2004/18 ir izsmeļošs. Tādēļ attiecībā uz otro prasījumu Tiesa var pārbaudīt apgalvoto valsts pienākumu neizpildi saistībā tikai ar konkrēti norādītajiem Direktīvas 2004/18 pantiem.
IV – Pieņemamība
57. Spānija uzskata, ka pirmais pamats nav pieņemams divu galveno iemeslu dēļ: 1) tādēļ, ka Komisija procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi uzsāka, kad tā zināja, ka Direktīvas 93/37 termiņš drīz beigsies un tā tiks aizstāta ar Direktīvu 2004/18, kura brīdī, kad tika nosūtīts formālais paziņojums, bija jau publicēta. Tā kā reģionālais likums bija atcelts divus gadus pirms prasības celšanas, nav tiesiskas intereses veikt minēto saderīguma pārbaudi, un 2) tādēļ, ka Komisijai bija desmit gadi laika uzsākt procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, bet tā izvēlējās to darīt tieši pirms Direktīvas 93/37 spēkā esamības termiņa beigām.
58. Šos iebildumus var noraidīt visai vienkārši. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai nav jābūt konkrēti ieinteresētai uzsākt procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi un tā to var nolemt darīt, kad vien tā uzskata par vajadzīgu (76) .
59. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts pienākumu neizpilde ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam (77) . Pēc šī termiņa pieņemtos normatīvos un administratīvos aktus parasti nevar ņemt vērā.
60. Tādēļ, ņemot vērā 2006. gada 6. janvārī – dienā, kad beidzās 2005. gada 15. decembra argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, – spēkā esošo tiesisko regulējumu, ir jālemj, vai Spānija ir izdarījusi šajā prasībā apgalvoto valsts pienākumu neizpildi. Minētajā datumā spēkā bija gan LRAU, gan Direktīva 93/37, kaut arī drīz tiem bija paredzēts spēku zaudēt (78) .
61. Savai aizstāvībai Spānija tomēr izvirza vēl vienu interesantu tēzi: nepietiekami īso trīs nedēļu termiņu, kas ir Ziemassvētku laikā, kurā tai bija jāatbild uz pirmo argumentēto atzinumu (79) .
62. Katrā ziņā termiņam, kas paredzēts Komisijas argumentētajā atzinumā, ir jābūt saprātīgam (80) . Saprātīgums ir jāizsver, katru gadījumu vērtējot atsevišķi, ņemot vērā visus apstākļus (81) . Reizēm ir pieļaujami īsāki periodi, ja ir steidzama nepieciešamība labot pārkāpuma sekas. Izskatāmajā procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisija šādu steidzamību nav konstatējusi.
63. Trīs nedēļas (82) man nešķiet saprātīgs laika posms. Komisija nevarēja gaidīt, ka Spānija šajā laikā pielāgos LRAU Direktīvai 93/37 vai pārtrauks piešķirt IRP saskaņā ar LRAU, kas būtu nepieciešams, lai izpildītu argumentētā atzinuma prasības. Man šķiet, ka vienīgais ticamais izskaidrojums Komisijas noteiktajam īsajam prasību izpildes termiņam ir fakts, ka tā zināja, ka gan Direktīvas 93/37, gan LRAU spēkā esamības termiņi drīz beigsies, un tā gribēja tos vēl ietvert procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi.
64. Tiesas judikatūrā ir noteikts, ka ļoti īsi termiņi ir attaisnojami īpašos gadījumos, piemēram, ja attiecīgā dalībvalsts par Komisijas sūdzībām zina jau labu laiku pirms attiecīgās procedūras uzsākšanas (83) . Šajā procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Spānija par Komisijas nostāju zināja gandrīz deviņus mēnešus, kopš 2005. gada 21. marta formālā paziņojuma.
65. Katrā gadījumā šķiet, ka īsais termiņš Spāniju negatīvi neietekmē. Spānijas iestādes atbildi uz argumentēto atzinumu nosūtīja 2006. gada 26. janvārī un, kaut arī tas bija vēlāk par argumentētajā atzinumā noteikto termiņu, Komisija Spānijas aizstāvību ņēma vērā. Spānijai bija arī iespēja iesniegt papildu apsvērumus ar 2006. gada 17. marta vēstuli. Negatīvu seku neesamības gadījumos judikatūrā šādi gadījumi ir atzīti par pieļaujamiem, pat ja termiņi nav uzskatāmi par saprātīgiem (84) .
66. Tādēļ prasība ir pilnībā pieņemama.
V – Vai attiecīgās publiskā iepirkuma direktīvas ir piemērojamas IRP?
A – Zemes izmantošanas līgumi un publiskais iepirkums
67. Pirms analizēt IRP juridisko kvalifikāciju atbilstoši Direktīvai 2004/18, ir svarīgi atzīmēt to īpašo publiski privātas partnerības raksturu, kuras mērķis ir ļaut valsts pārvaldes iestādei efektīvi īstenot savus pienākumus. Ar tām tiek veicināta privāta attīstība, paredzot pienākumu vienlaikus nodrošināt arī publisko infrastruktūru (85) .
68. Zemes izmantošana un pilsētplānošana lielākoties ietilpst dalībvalstu kompetencē. Dalībvalstīs plānošana un zonēšana, zemes izmantošana un pilsētu attīstība parasti ir valsts iestāžu pārziņā. Tomēr zemes īpašnieki, nekustamā īpašuma investori un būvniecības uzņēmumi bieži ir ieinteresēti attīstīt teritorijas, kurām vēl nav detālplānojuma, lai varētu izmantot iespējamās apbūves tiesības attiecībā uz šo teritoriju. Šādos gadījumos valsts pārvaldes iestādes arī var būt ieguvējas, jo tam nav jāiegulda nedz savs trūcīgais kapitāls, nedz administratīvie resursi. Tā rezultātā ir attīstījušās vairākas kooperatīvas sadarbības formas, (“zemes izmantošanas līgumi”) starp vietējām pašvaldībām un privātiem tirgus dalībniekiem.
69. Zemes izmantošanas līgumu mērķis ir ļaut konkrētā teritorijā veikt apbūves darbības. Šāda līguma ietvaros vietējās pārvaldes iestādes izvirza apņemšanās attiecībā uz publiskām prerogatīvām saistībā ar plānošanu (kā apņemšanās paredzēt konkrētas apbūves tiesības) apmaiņā pret attiecīgo tirgus dalībnieku saistībām. Citiem vārdiem, detālplānojuma pieņemšana ar atsevišķiem specifiskiem precizējumiem attiecībā uz apbūves tiesību apmēru, dislokāciju un plānoto izmantošanu tiek iemainīta (86) pret apņemšanos finansēt un izveidot detālplānojumā paredzēto infrastruktūru un, iespējams, arī sabiedrības lietošanai paredzētās būves, kā, piemēram, sabiedriskie pakalpojumi vai sociālie mājokļi.
70. IRP ir zemes izmantošanas līguma piemērs. Tomēr ar to saistītā problēma ir tā, ka tās struktūras pamatā ir attiecības, kuru iniciatore ir privātpersona (87) . LRAU un LUV mērķis bija pārvarēt urbanizācijas stagnāciju (un tādējādi arī publiskās infrastruktūras, kas ir saistīta ar šādiem projektiem Spānijā, stagnāciju), uzsverot privātu iniciatīvu attīstītāja darbību veidā, kas atšķiras kā no zemes īpašuma, tā arī no publiskās administrācijas darbībām. Tādējādi IRP būtībā veido sistēmu zemes izmantošanas attīstīšanas alternatīvu (88) un attīstītāja, kas to visveiksmīgāk paveiks, atlasei.
71. Minētā ietekme publiskā iepirkuma jomā un īpaši saistībā ar attiecīgo publisko būvdarbu veikšanu tomēr, kā norādījusi Komisija, ir tāda, ka šāda sistēma ir raksturīgi diskriminējoša, ņemot vērā sākotnējā iniciatora priviliģēto stāvokli salīdzinājumā ar vēlākajiem piedāvājumu iesniedzējiem (89) .
72. Šādi IRP sistēmu ir ļoti grūti ietilpināt publiskā iepirkuma regulējuma ietvarā.
73. Par to, kas ietilpst publiskā iepirkuma jomā, līdzšinējā Tiesas judikatūrā ir izmantota visai plaša, publiskajam iepirkumam labvēlīga pieeja (90) . Tas ir radījis pamatu diskusijām, vai zemes izmantošanas līgumi ir vai tos vajadzētu klasificēt kā publiskus līgumus vai, precīzāk, kā būvdarbu publiskā iepirkuma līgumus, jo tie bieži tieši vai netieši ir saistīti ar publiskiem būvdarbiem, kurus veic attīstītājs vai zemes īpašnieki (91) . Īpaši problemātisks ir bijis jautājums par peļņas nolūku, konkrētāk, vai valsts pārvaldes iestādes piešķirtas jaunas apbūves tiesības var uzskatīt par finansiālu apsvērumu apmaiņā pret infrastruktūru, kuru attīstītājam ir pienākums uzbūvēt valsts pārvaldes iestādei (92) .
74. Tomēr nesen Tiesa spriedumā lietā Helmut Müller (93) atteicās sekot teleoloģiskajai interpretācijai, ko šajā lietā piedāvāja Komisija, kā rezultātā būtiska daļa pilnvaru un darbību plānošanas un būvniecības likumdošanas jomā, kas tradicionāli ir paredzēta vietējām pārvaldes iestādēm, tiktu pakļauta publiskos būvdarbus regulējošām tiesību normām. Tiesa atzina, ka publiskā iepirkuma tiesību aktu mērķis ir panākt Savienības tiesību normu piemērošanu tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai, kas dalībvalstīs tiek noslēgti valsts, reģionālo vai vietējo varas iestāžu un citu publisko tiesību subjektu uzdevumā (94) . Kompetences pilsētplānošanas jomā, ar kuru paredzēts apmierināt vispārējās intereses, īstenošanas mērķis nav iegūt līgumtiesisku pakalpojumu vai apmierināt līgumslēdzējas iestādes tiešu ekonomisko interesi, kā tas noteikts Direktīvā 2004/18 (95) .
75. Būvdarbu publiskā iepirkuma līguma jēdziens ir autonoms un objektīvs ES tiesību jēdziens (96) . Tomēr, manuprāt, Tiesai vajadzētu savā veidā aprobežoties, ja ES tiesību jēdziena plašas interpretācijas rezultātā praksē valsts tiesību instruments zaudē savu raison d’être
vai sīki izstrādāts ES tiesību akts kļūst piemērojams parādībai, kuru ES likumdevējs likumdošanas procesā netika paredzējis.
76. Izskatāmajā procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, klasificējot IRP kā būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu, praksē tiktu kavētas privātas iniciatīvas plānošanas un teritoriju attīstības jomā, jo, ja IRP būtu iekļaujama publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas jomā, tā būtu pretrunā galvenajam publiskā iepirkuma mērķim, proti, vienlīdzīgai attieksmei pret visiem dalībniekiem. Vienīgā atlikusī iespēja plānošanas likumdošanas jomā tādējādi būtu klasiskais modelis, kad valsts pārvaldes iestādes izstrādā un pieņem visus plānošanas un zemes izmantošanas dokumentus, finansē un organizē to izpildi un īstenošanu tiešā veidā un no valsts budžeta.
77. Tādēļ, lemjot, vai šajā lietā ir saskatāma publiskā iepirkuma problemātika, tas ir, vai minētās tiesību normas ietilpst attiecīgo direktīvu piemērošanas jomā, Tiesai būtu jābūt piesardzīgai un nevajadzētu paplašināt zināmu publiskā iepirkuma direktīvu kritēriju nozīmi tikai tādēļ, lai aplūkojamo līgumu ietilpinātu publiskā iepirkuma regulējuma piemērošanas jomā. Šādi rīkojoties, risinājums tiktu panākts līdzīgs Prokrusta sasniegtajam (97) .
B – Direktīvu piemērošanas prasības
78. Nav apstrīdēts, ka izskatāmajā lietā pašvaldības, kuras piešķir IRP, ir līgumslēdzējas iestādes, ka attīstītāji ir tirgus dalībnieki un ka starp abiem minētajiem tiek noslēgts rakstveida līgums Direktīvu 93/37 un 2004/18 izpratnē. Turklāt Komisijas procedūra attiecas tikai uz tām IRP, kuras pārsniedz Direktīvās 93/37 un 2004/18 noteiktās maksimālās finansiālās robežas.
79. Tomēr strīds ir par to, vai attiecīgais līgums ir finansiāls [peļņas nolūkā] attiecīgo direktīvu nozīmē.
1) Vai peļņas nolūks ir līgumslēdzējai iestādei?
80. Interesei gūt peļņu Tiesa ir piešķīrusi plašu nozīmi publiskā iepirkuma direktīvu mērķu izpildei, proti, valstu publiskā iepirkuma tirgu atvēršana konkurencei un izvairīšanās no Līgumā paredzēto pamatbrīvību ierobežojumiem (98) .
81. Kaut arī interese gūt peļņu šajā sakarā nenozīmē tikai naudu (99), jautājums ir par to, vai šādam nolūkam ir jānāk no līgumslēdzējas iestādes pašas vai ir pietiekami, ja peļņas nolūks pastāv neatkarīgi no tā, kuram tas ir. Pēdējā minētā interpretācija paredz, ka būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu noteikumi būtu jāpiemēro arī tad, ja privātpersona finansē un veic publiskos būvdarbus uz savas zemes saskaņā ar vienošanos un atļauju no līgumslēdzējas iestādes, nesaņemot nekādu ekonomisku labumu, un kad līgumslēdzējai iestādei nav nekāda tiesību aktos paredzēta pienākuma veikt šos būvdarbus (100) .
82. Spriedumā lietā La Scala
Tiesa uzskatīja, ka šajā lietā bija konstatējams peļņas nolūks, kaut arī attīstīšanas izmaksas bija jāsedz pašam zemes īpašniekam attīstītājam, jo pašvaldībai bija pienākums veikt nepieciešamos infrastruktūras būvdarbus.
83. Manuprāt, minētā lieta no izskatāmās atšķiras. Atsakoties no plānojuma izstrādes maksas, kas šādos gadījumos ir iekasējama, līgumslēdzēja iestāde cieta finansiālu zaudējumu, kā tas nav izskatāmajā lietā.
84. Spriedumā lietā Parking Brixen
Tiesa uzskatīja, ka, lai varētu runāt par pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu, līgumslēdzējai iestādei atlīdzība ir jāmaksā tieši pakalpojumu sniedzējam (101) . Tiesa tādējādi uzskatīja, ka attiecīgais pakalpojums (publiskas maksas stāvvietas pārvaldīšana) nebija pakalpojumu publiskais iepirkums, jo atlīdzību nemaksāja no attiecīgās valsts pārvaldes iestādes līdzekļiem, bet gan no līdzekļiem, kurus maksāja trešās personas par attiecīgās publiskās stāvvietas izmantošanu (102) .
85. Nesen spriedumā lietā Helmut Müller
ģenerāladvokāts Mengoci [ Mengozzi ] norādīja, ka peļņas nolūka koncepta pamatā ir pakalpojumu apmaiņa starp līgumslēdzēju iestādi, kura maksā cenu, un būvnieku, kuram ir jāveic viens vai vairāki būvdarbi. Tādējādi saskaņā ar ģenerāladvokāta nostāju publiskā iepirkuma līgumi ir abpusēji saistoši (103) .
86. Šim viedoklim es piekrītu. Manuprāt, lai pastāvētu peļņas nolūks, ir nepieciešams, lai līgumslēdzēja iestāde ekonomiskās neērtības uzņemtos vai nu pozitīvi – kā maksājumu tirgus dalībniekam, vai arī negatīvi – kā šādā gadījumā parasti prognozējamo ienākumu vai resursu zaudējumu.
87. Pretēji Komisijas nostājai, tikai līgumslēdzējas iestādes pilnvaras pieprasīt trešajai personai maksāt par būvdarbiem vai pakalpojumiem nav pietiekamas, ja nav abpusēji saistošu attiecību par apmaiņu ar reālas materiālas vērtības sniegumu starp līgumslēdzēju iestādi un tirgus dalībniekiem, kuri veic attiecīgos būvdarbus vai sniedz pakalpojumus.
88. To apstiprina fakts, ka viens no publiskā iepirkuma direktīvu mērķiem ir nodrošināt, lai tad, kad valsts pārvaldes iestādes tērē naudu valsts tirgū, netiktu izkropļota konkurence (104) . No tā izriet, ka, ja līgumslēdzēja iestāde budžeta naudu netērē, konkurences izkropļojuma draudu Direktīvu 93/37 un 2004/18 izpratnē nav (105) .
89. Tādēļ saskaņā ar peļņas nolūka prasību līgumslēdzējai iestādei tiešā vai netiešā veidā ir jāizmanto savi līdzekļi (106) . Tiešs finansējums ir tad, ja līgumslēdzēja iestāde attiecīgos būvdarbus vai pakalpojumus apmaksā no valsts budžeta līdzekļiem. Netiešs finansējums ir tad, ja līgumslēdzēja iestāde būvdarbu vai pakalpojumu finansējuma metodes īstenošanas rezultātā cieš ekonomiskas neērtības.
90. Izskatāmajā prasībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi par teritorijas attīstīšanas izmaksu segšanu netiešajā IRP procedūrā ir atbildīgs teritorijas attīstītājs, bet viņam ir tiesības atgūt šīs izmaksas no zemes īpašniekiem. Tādējādi attīstīšanai nepieciešamos publiskos būvdarbus apmaksā zemes īpašnieki.
91. Tā kā šajā tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi prasība par peļņas nolūka esamību nav izpildīta, vienīgais veids, kā Direktīvas 93/37 un 2004/18 ir iespējams piemērot reģionālajiem tiesību aktiem, ir, kvalificējot IRP par būvdarbu publisko koncesiju, jo pakalpojumu publiskā koncesija šo direktīvu piemērošanas jomā neietilpst (107) .
2) Vai ir konstatējama būvdarbu publiskā koncesija?
92. Šajā tiesvedībā sakarā ar pienākumu neizpildi ir liels strīds par to, vai IRP galvenais mērķis ir pakalpojums vai publisko būvdarbu veikšana, ko neapstrīdami konstatējami ir abi minētie (108) . Tomēr šis jautājums nav jāanalizē, jo šajā situācijā, manuprāt, runa nav par būvdarbu publisku koncesiju un tiesvedība sakarā ar pienākumu neizpildi neattiecas uz pakalpojumu publisko koncesiju.
93. Būvdarbu koncesija ir tāda paša veida līgums kā būvdarbu publiskā iepirkuma līgums, izņemot to, ka atlīdzība par veicamajiem būvdarbiem ir vai nu konkrētā objekta izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa (109) . Šajā gadījumā attīstītājam (kurš šajā situācijā ir koncesionārs ) nav tiesību izmantot iegūto būvi.
94. Saskaņā ar IRP visas līgumā minētās būves (tas ir, ceļi un ietves, stāvvietas, ceļazīmes, ūdens, gāzes un elektrības sadales tīkli, notekūdeņu savāktuves un zaļās zonas, ieskaitot parkus un kokus) pēc to pabeigšanas kļūst par līgumslēdzējas iestādes īpašumu (110) . Kā tādus tos var lietot bez maksas (ielas, parkus, sabiedriskās ēkas) vai par samaksu, ko noteikusi līgumslēdzēja iestāde vai organizācija, kurai ir uzdota attiecīgās struktūras pārvaldīšana un uzturēšana. Attīstītajiem nerodas tiesības izmantot šīs būves, jo tiem nav iespējas atgūt izmaksas no to lietotājiem. Tā vietā tie saņem atlīdzību naudā vai kā zemes gabalus no zemes īpašniekiem. Katrā ziņā zemes gabalu saņemšana nevar tikt uzskatīta par būvju izmantošanu, jo IRP paredzētie būvdarbi ir jaunu infrastruktūru, kā arī nepieciešamo savienojumu ar jau esošajiem tīkliem būvniecība (111) . Šie zemes gabali ir attīstītāja īpašums. Protams, viņš tos var izmantot, bet to viņš dara kā īpašnieks, nevis koncesionārs.
95. Tādējādi nav tiesību izmantot IRP realizācijas rezultātā radušās būves un līgums nevar būt būvdarbu koncesija, pat ja tiktu atzīts, ka līguma galvenais mērķis ir būvdarbu veikšana.
96. Ja IRP galvenais mērķis būtu pakalpojumu sniegšana, rodas jautājums, vai attīstītājam ir tiesības izmantot sevis paša pakalpojumu (112) . Atbilde uz šo jautājumu nav izšķiroša šīs tiesvedības sakarā ar pienākumu neizpildi iznākumā, tomēr, ja to atzītu par pakalpojumu koncesiju, tas neietilptu Komisijas prasības pieteikumā minēto direktīvu piemērošanas jomā.
97. Katrā ziņā, pat pieņemot, ka zemes īpašums, ko saņem attīstītājs, būtu uzskatams par izmantošanas tiesību piešķiršanu (kas neatbilst manai nostājai), šādas tiesības tiek piešķirtas uz nenoteiktu laiku un tādējādi ir pretrunā koncesijas definīcijai, kuru Tiesa ir sniegusi spriedumos lietās Helmut Müller un Pressetext (113) .
98. Tādējādi es uzskatu, ka Direktīvas 93/37 un 2004/18 šajā situācijā nav piemērojamas un Komisijas prasība tādēļ ir jānoraida.
VI – Secinājums
99. Es piedāvāju prasību noraidīt un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	Ley 6/1994, de 15 de noviembre, Reguladora de la Actividad Urbanística de la Comunidad Valenciana (15. novembra Likums 6/1994 par attīstības darbībām Valensijas reģionā; turpmāk tekstā – “ LRAU ”).
(3)  –	LRAU kopš 2006. gada 1. februārī tika atcelts un aizstāts ar Ley 16/2005, de 30 de diciembre, Urbanística Valenciana (30. decembra Likums 16/2005, Valensijas attīstības likums; turpmāk tekstā – “ LUV ”).
(4)  –	Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 54. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 93/37”), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 13. oktobra Direktīvu 97/52/EK (OV L 328, 1. lpp.) un Komisijas 2001. gada 13. septembra Direktīvu 2001/78/EK (OV L 285, 1. lpp.).
(5)  –	Direktīvu 93/37 2006. gada 31. janvārī aizstāja ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 2004/18”).
(6)  –	Eiropas Parlamenta Sūdzību komiteja, Paziņojums locekļiem, 2007. gada 25. janvāris, CM\650375, PE341.524/REVII (turpmāk tekstā – “EP Ziņojums”).
(7)  –	Piemēram, saistībā ar ekspropriācijas taisnīgumu vai zemes īpašnieku pienākumu maksāt par infrastruktūru, jo tas ietilpst dalībvalstu kompetencē saskaņā ar EKL 295. pantu (EP Ziņojums, 7. un 14. lpp.).
(8)  –	Piemēram, saistībā ar kaitējumu videi, jo Komisija uzskatīja, ka Spānijas iestādes bija veikušas ietekmes uz vidi novērtējumu attiecībā uz visiem ģenerālplāniem, kā noteikts Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvā 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 175, 40. lpp.) (EP Ziņojums, 7. un 12.–14. lpp.).
(9)  –	Eiropas Parlamenta Ziņojums, kura nosaukums ir: “On the alleged abuse of the Valencian Land Law known as the LRAU and its effect on European citizens” ( Fourtou ), A6‑0382/2005, 5. lpp. “I” punkts (http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=//EP//NONSGML+REPORT+A6-2005-0382+0+DOC+PDF+V0//EN & language=EN).
(10)  –	Tā kā šī prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi tika celta pirms Līguma par Eiropas Savienības darbību (OV 2008, C 115, 47. lpp.) stāšanās spēkā, viscaur tekstā tiek saglabātas atsauces uz Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu (OV 2002, C 325, 33. lpp.).
(11)  –	Direktīvas 93/37 1. panta a) punkts.
(12)  –	Direktīvas 93/37 1. panta d) punkts.
(13)  –	Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta a) apakšpunkts.
(14)  –	Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts.
(15)  –	Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts.
(16)  –	Direktīvas 2004/18 1. panta 3. punkts.
(17)  –	Direktīvas 2004/18 1. panta 4. punkts.
(18)  –	Direktīvas 2004/18 17. pants. 17. pants, neskarot 3. pantā noteikto, attiecas uz īpašām vai ekskluzīvām tiesībām veikt sabiedriskos pakalpojumus. Tomēr 3. pants šajā lietā nav piemērojams.
(19)  –	Direktīvas 2004/18 16. panta a) punkts.
(20)  –	Spānijas 1978. gada Konstitūcijas 148. panta 1. punkts.
(21)  –	Spānijas 1978. gada Konstitūcijas 33. pants.
(22)  –	Spānijas 1978. gada Konstitūcijas 47. pants.
(23)  –	Real Decreto Legislativo 2/2008 por el que se aprueba el texto refundido de la lay del suelo
(Karaļa likumdošanas dekrēts 2/2008, ar ko apstiprina likumu par zemes izmantošanu; turpmāk tekstā – “ TRLS ”), BOE
Nr. 154, 2008. gada 26. jūnijs.
(24)  –	TRLS
3. pants.
(25)  –	TRLS
6. panta a) punkts.
(26)  –	TRLS
16. pants.
(27)  –	Tas ir paredzēts Vispārējā teritorijas izmantošanas plānā ( Plan General de Ordenacion Urbana ), kurā visa pašvaldības teritorija ir iedalīta trīs veidu teritorijās: esošās pilsētu teritorijas, nākotnē attīstāmās teritorijas un neattīstāmās teritorijas vai lauksaimniecības zeme. Skat. Muñoz Gielen, D. un Korthals Altes, W., “Lessons from Valencia: Separating infrastructure provision from land ownership”, no: Town and Planning Review 2007, 78.(1) sēj., 61. un 62. lpp. Pilsētu attīstība ir saistīta ar otrās kategorijas transformēšanos pirmajā. Urbanizācija ( urbanización ) ietver plānošanu un teritorijas pielāgošanu, inženieriju un infrastruktūras nodrošināšanu (iepriekš minētie Muñoz Gielen, D. un Korthals Altes, 62. lpp.).
(28)  –	LRAU
6. panta 2. punkts; LUV
14. un 15. pants.
(29)  –	LRAU
7. panta 2. punkts; LUV 3. pants un 117. panta 4. punkts.
(30)  –	LRAU
7. panta 2. punkts; LUV
130. panta 3. punkts.
(31)  –	Zemes īpašniekiem arī šajos gadījumos ir jāuzņemas saimnieciskā atbildība īpašo attīstības nodokļu veidā.
(32)  –	LRAU
7. pants; LUV
117. panta 4. punkts.
(33)  –	LRAU 12. pantā ir uzskaitīti dažādi pilsētu attīstības plāni. IRP ir norādīts LRAU
12. panta g) punktā.
(34)  –	Iepriekš 27. zemsvītras piezīmē minētie Muñoz Gielen un Korthals Altes, 67. lpp.
(35)  –	LRAU
44. pants; LUV
118. un 130. pants.
(36)  –	LRAU
29. pants, LUV
151. pants.
(37)  –	LRAU
45. panta 1. punkts un 32. pants.
(38)  –	LUV 125. panta 2. punkts, kas atbilst LRAU
32. pantam. LUV
126. pantā ir ietverts to aspektu uzskaitījums, kuri ir jāaplūko tehniskajā piedāvājumā.
(39)  –	Ikviens vispārējas informācijas laikraksts, kas izdots Valensijas reģionā, un Diario Oficial de la Generalidad Valenciana
( Valensijas Reģiona Oficiālais Vēstnesis ).
(40)  –	LRAU
45. panta 2. punkts.
(41)  –	LRAU
46. pants.
(42)  –	LUV 125. panta 3. punkts, kas atbilst LRAU
32. pantam. LUV
127. pantā ir ietverts to aspektu uzskaitījums, kuri ir jāaplūko finansējuma piedāvājumā. Finansējuma piedāvājumā ir noteiktas, piemēram, attīstīšanas izmaksas, koeficients, ar ko nosaka proporciju starp teritoriju pirms attīstīšanas un zemes īpašniekiem piešķiramajām apbūves tiesībām, kā arī IRP finansējuma modeļi.
(43)  –	LRAU
47. panta 1. punkts.
(44)  –	LRAU
48. pants.
(45)  –	LUV
130. pants. Iesniedzamie dokumenti ir uzskaitīti LUV
131. panta 2. punktā.
(46)  –	LUV
131. panta 2. punkts.
(47)  –	LUV
135. pants.
(48)  –	LUV
130. panta 3. punkts.
(49)  –	LUV
131. panta 2. punkts.
(50)  –	Ar administratīvu klusuciešanu, LUV
130. panta 5. punkts.
(51)  –	LUV
132. panta 2. punkts.
(52)  –	LUV
137. panta 5. punkts.
(53)  –	LRAU
29. panta 2. punkts; LUV
117. pants.
(54)  –	LRAU
6. panta 3. punkts; LUV
14. pants.
(55)  –	LRAU
30. pants; LUV
124. panta 1. punkts.
(56)  –	LRAU
30. panta 2. punkts; LUV
124. panta 2. punkts.
(57)  –	Saskaņā ar iepriekš 27. zemsvītras piezīmē minētajiem Muñoz Gielen un Korthals Altes, 67. lpp., tajā var ietilpt sabiedriskas nozīmes ēku (piemēram, peldbaseinu un sporta kompleksu) celtniecība. Šīs izmaksas nevar ietvert urbanizācijas izmaksās, un tās ir jāsedz no attīstītāja peļņas.
(58)  –	LRAU
47. pants.
(59)  –	LRAU
47. pants; LUV
137. pants.
(60)  –	LUV
188. panta 2. punkts.
(61)  –	LUV
23. pants.
(62)  –	LRAU
29. panta 6. punkts; LUV
119. pants.
(63)  –	Tādēļ attīstītājs saskaņā ar LUV
sadala visu attīstāmo teritoriju un sadala to atpakaļ zemes īpašniekiem un pašvaldībai pēc būvdarbu pabeigšanas un tādējādi zemes īpašnieki saņem attīstītu zemi tādā pašā proporcijā (salīdzinot ar pārējiem zemes īpašniekiem), kā attīstīšanai piešķirtais apmērs – vai nu piešķirto zemi vai zemi un naudu.
(64)  –	LUV
119. pants.
(65)  –	LRAU
71. pants.
(66)  –	LRAU
29. panta 9. punkta C apakšpunkts, 28. panta 2. punkts un 162. panta 3. punkts.
(67)  –	Iepriekš 27. zemsvītras piezīmē minētie Muñoz Gielen un Korthals Altes, 68. lpp.
(68)  –	LRAU
29. panta 9. punkta B apakšpunkts; LUV
162. pants.
(69)  –	LRAU
67. pants; LUV 168. pants – attīstīšanas būvdarbi un citi nepieciešamie būvdarbi; ēku restaurācija; tehnisko projektu izstrāde un pārvaldīšana; pārvaldīšanas izmaksas; profesionālās izmaksas sakarā ar tehniskajiem ziņojumiem u.c.
(70)  –	Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.).
(71)  –	Man šķiet, ka Dekrēta 67/2006 teksts lietas dokumentos nav iekļauts.
(72)  –	Tiesa no prasības pieteikuma teksta var secināt, ka ir izvirzīti īpaši prasījumi. Skat. 1957. gada 10. decembra spriedumu lietā 8/56 ALMA /Augstā iestāde ( Recueil, I‑179. lpp., 99. un 100. punkts) un 1964. gada 1. jūlija spriedumu lietā 80/63 Degreef/ Komisija ( Recueil, 767. lpp., 408. punkts).
(73)  –	2007. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑112/05 Komisija/Vācija (Krājums, I‑8995. lpp.).
(74)  –	Tiesai ir saistošs strīda priekšmets, kāds tas ir definēts prasības pieteikumā (1979. gada 25. septembra spriedums lietā 232/78 Komisija/Francija, Recueil, 2729. lpp., 3. punkts). Tiesai, pamatojoties uz prasības pieteikumu, ir precīzi jāidentificē prasības priekšmets (1980. gada 27. februāra spriedums lietā 168/78 Komisija/Francija, Recueil, I‑347. lpp., 17.–25. punkts; 1986. gada 28. janvāra spriedums lietā 270/83 Komisija/Francija, Recueil, 273. lpp., 7.–10. punkts).
(75)  –	Minēts iepriekš 70. zemsvītras piezīmē.
(76)  –	2003. gada 10. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑20/01 un C‑28/01 Komisija/Vācija ( Recueil, I‑3609. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra), 2005. gada 2. jūnija spriedums lietā C‑394/02 Komisija/Grieķija (Krājums, I‑4713. lpp., 16. punkts).
(77)  –	2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā C‑114/02 Komisija/Francija ( Recueil, I‑3783. lpp., 9. punkts), 2005. gada 14. jūlija spriedums lietā C‑433/03 Komisija/Vācija (Krājums, I‑6985. lpp., 32. punkts).
(78)  –	Direktīva 2004/18 tika pieņemta 2004. gada 31. martā. Tās ieviešanas periods beidzās 2006. gada 31. janvārī, un tajā pašā dienā tika atcelta Direktīva 93/37. LUV, ko Valensijas Reģionālais parlaments pieņēma 2005. gada 22. decembrī, arī stājās spēkā 2006. gada 31. janvārī.
(79)  –	Saskaņā ar lietas materiāliem pievienoto LUV kopiju LUV bija paredzēts stāties spēkā 2006. gada 12. janvārī. Lietas materiālos nav informācijas par to, kad un kāpēc šī diena tika pārcelta uz 2006. gada 31. janvāri.
(80)  –	1988. gada 2. februāra spriedums lietā 293/85 Komisija/Beļģija ( Recueil, 305. lpp., 14. punkts).
(81)  –	Iepriekš 81. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 14. punkts.
(82)  –	Interesanti atzīmēt, ka līdz 2005. gada februārim Komisijas Manual of Procedures
[Procesuālā rokasgrāmata] (Komisijas iekšējais dokuments) bija noteikts, ka brīvdienu periodos, tostarp Ziemassvētkos, jebkurš termiņš ir pagarināms par vienu mēnesi. Izrādās, ka šis neoficiālais noteikums no jaunā Komisijas Manual of Procedures, ka s tika pieņemts 2005. gada februārī, ir ticis svītrots. Skat. Eberhard un Riedl, no: Mayer (red.), Kommentar zu EU- und EG-Vertrag, EGV Artikel 226, 42. un 52. punkts.
(83)  –	Iepriekš 80. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 14. punkts.
(84)  –	1984. gada 21. janvāra spriedums lietā 74/82 Komisija/Īrija ( Recueil, 317. lpp., 12. un 13. punkts).
(85)  –	Par to, kā privātas iniciatīvas var palīdzēt sniegt rentablus sabiedriskos pakalpojumus, skat. Bovis, C. EC Public Procurement: Case Law and Regulation, OUP, 2006 (2009. gada atjaunots izdevums), 10. nodaļa: “Public Procurement and Public-Private Partnerships”. Par konkrētiem piemēriem, kā privātas iniciatīvas ir palīdzējušas pret attīstības procesa stagnāciju Valensijas reģionā, skat. iepriekš 27. zemsvītras piezīmē minētos Muñoz Gielen un Korthals Altes.
(86)  –	Tomēr vairākās tiesību sistēmās apbūves tiesības nav saprotamas kā valsts iestāžu plānošanas lēmumu rezultātā radušās, bet tās kaut kādā veidā pastāv jau iepriekš kā neattīstītas zemes īpašnieku īpašumtiesības, pat ja tās nav iespējams izmantot pirms detālplānojuma pieņemšanas. Šāda šķiet esam pamatnostāja arī Spānijas tiesībās (iepriekš 27. zemsvītras piezīmē minētie Muñoz Gielen un Korthals Altes, 61. un 62. lpp.). Juridiski tā bieži vien ir arī gadījumos, kad detālplānojuma iespējamajam saturam ir piemērojamas publiskās tiesības, kas juridiski ierobežo vietējās pārvaldes iestādes iespējas apņemties pieņemt konkrētu plānu apmaiņā pret saistībām no privāta uzņēmuma.
(87)  –	Pat ja tehniski gan vietējā pārvaldes iestāde, gan privātpersona var ierosināt IRP, iemesls LRAU 90. gados pieņemtajam modelim, kurā ir uzsvērta attīstītāja centrālā loma, bija palielināt privāto iniciatīvu īpatsvaru urbanizācijas projektos. Plašākai informācijai skat. iepriekš 27. zemsvītras piezīmē minētos Muñoz Gielen un Korthals Altes, 65. lpp.).
(88)  –	Spānija ir paskaidrojusi, ka IRP iniciatīvas izvēle var radīt, piemēram, izvēli starp lielveikala vai apdzīvotas vietas celtniecību.
(89)  –	Tomēr LUV ir paredzēta atšķirība starp attīstītāju un publisko būvdarbu būvnieku, pirmajam ar atsevišķiem izņēmumiem paredzot pienākumu būvuzņēmēju izraudzīties atbilstoši ES publiskā iepirkuma regulējumam.
(90)  –	2001. gada 12. jūlija spriedums lietā C‑399/98 La Scala ( Recueil, I‑5409. lpp.) turpmāk piemērots arī 2008. gada 21. februāra spriedumā lietā C‑412/04 Komisija/Itālija (Krājums, I‑619. lpp., 70.–75. punkts), 2005. gada 20. oktobra spriedumā lietā C‑264/03 Komisija/Francija (Krājums, I‑8831. lpp., 56.–58. punkts) un 2007. gada 18. janvāra spriedumā lietā C‑220/05 Auroux
(Krājums, I‑385. lpp.).
(91)  –	Par debatēm skat. Hakkola, Esa, Hankintalainsäädäntö ja maankäyttösopimukset, “Publiskā iepirkuma tiesiskais regulējums un zemes izmantošanas līgumi”, Lakimies 5/2007, 723.–745. lpp., un Paradissis, J., “Planning agreements and EC public procurement law”, Journal of Planning & Environment Law, 2003, 666. un 677. lpp.
(92)  –	Iepriekš 92. zemsvītras piezīmē minētais Hakkola, Esa, 741. lpp.; turpat, Paradissis, 669.–672. lpp.
(93)  –	2010. gada 25. marta spriedums lietā C‑451/08 Helmut Müller
(Krājumā vēl nav publicēts).
(94)  –	Iepriekš 94. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Helmut Müller, 46. punkts.
(95)  –	Iepriekš 94. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Helmut Müller, 57. punkts.
(96)  –	Tiesa ir piemērojusi attiecīgās publiskā iepirkuma direktīvas dažādām plānošanas sistēmām, kad tās tika atzītas par atbilstošām direktīvas prasībām (iepriekš 90. zemsvītras piezīmē minētie spriedumi lietās La Scala, Auroux
un C‑264/03 Komisija/Francija). Iepriekšējā judikatūrā tika uzskatīts, ka iestāžu mērķi nav svarīgi (iepriekš 90. zemsvītras piezīmē minētie spriedumi lietās La Scala
un Komisija/Itālija, 70. punkts), tā vietā interesējoties, vai ir izpildīti kritēriji publiskā iepirkuma līguma esamības konstatēšanai.
(97)  –	Grieķu mitoloģijā Prokrusts bija nelietis kalējs un bandīts no Atikas, kurš mocīja cilvēkus, tos pastiepjot vai nogriežot tiem kājas, lai ietilpinātu savā dzelzs gultā.
(98)  –	Direktīvas 2004/18 2. apsvērums; ģenerāladvokātes Kokotes [ Kokott ] secinājumi iepriekš 90. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Auroux, 57. punkts.
(99)  –	Līdz šim Tiesas judikatūrā saistībā ar “peļņas nolūku” bija skatīts tikai šis aspekts.
(100)  –	Šāds būtu LUV
120. panta 7. punktā paredzētais gadījums, kad attīstītājs ir atbrīvots no pienākuma rīkot konkursu IRP paredzēto būvdarbu veikšanai, ja zeme pieder tikai vienai personai vai ja zemes īpašnieki un attīstītājs ir vienprātīgi vienojušies.
(101)  –	2005. gada 13. oktobra spriedums lietā C‑458/03 Parking Brixen
(Krājums, I‑8585. lpp., 39. punkts).
(102)  –	Iepriekš 102. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Parking Brixen, 40. punkts.
(103)  –	Ģenerāladvokāta Mengoci secinājumi iepriekš 93. zemsvītras piezīmē minētajā spriedumā lietā Helmut Müller, 77. punkts.
(104)  –	To var secināt no preambulas 2. apsvērumā minētā vispārējā mērķa novērst konkurences izkropļošanu. Skat. arī iepriekš 85. zemsvītras piezīmē minēto Bovis, 14.–22. lpp.
(105)  –	Šī situācija ir analoga situācijām, kad nav piemērojamas ES tiesību normas par valsts atbalstu, jo ar valsts tiesisko regulējumu radītā priekšrocība tiek finansēta no privātiem, nevis valsts līdzekļiem. Skat., piemēram, 1993. gada 17. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑72/91 un C‑73/91 Slomann Neptun
( Recueil, 887. lpp., 19. un 21. punkts), un 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PresussenElektra
( Recueil, 2099. lpp., 59.–61. lpp.).
(106)  –	2004. gada 18. novembra spriedumā lietā C‑126/03 Komisija/Vācija (Krājums, I‑11197. lpp., 20. punkts) Tiesa atzina, ka valsts līdzekļu izmantošana nav izšķirošais faktors, lai noteiktu, vai pastāv publiskā iepirkuma līgums iepriekš 70. zemsvītras piezīmē minētās Direktīvas 92/50 8. un 11. panta nozīmē. Šajā lietā valsts iestādei (Minhenes pilsēta) cita līgumslēdzēja iestāde bija piešķīrusi pakalpojumu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības un jautājums bija par to, vai ir likumīgi, ka Minhenes pilsēta jau iepriekš bija uzdevusi kādam privātam uzņēmumam iepriekš minētā pakalpojuma veikšanu, neizsludinot konkursu saskaņā ar minēto direktīvu. Šajā gadījumā notika konkrēts saimniecisks darījums starp pilsētu un privāto uzņēmumu, pat ja tas acīmredzami tika finansēts no pilsētas “privātajiem” līdzekļiem, kuri radās no pakalpojumu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas tai. Es nedomāju, ka Tiesa bija nodomājusi atzīt, ka peļņas nolūka jēdziens nav būtisks publiskā iepirkuma līguma jēdziens vai ka šim nolūkam nav tieši vai netieši jāizriet no līgumslēdzējas iestādes līdzekļiem. Viss ES publiskā iepirkuma tiesiskā regulējuma ratio
ir radīt konkurētspējīgus, pārskatāmus un nediskriminējošus apstākļus saimnieciskiem darījumiem valsts iestāžu un uzņēmumu starpā, bet nevis regulēt darījumu attiecības starp uzņēmumiem, kuri viens no otra iegādājas preces un pakalpojumus.
(107)  –	Direktīva 93/37 ir piemērojama vienīgi būvdarbiem, un Direktīvas 2004/18 17. pants izslēdz šīs direktīvas piemērošanu pakalpojumiem. Direktīvas 2004/18 17. pants neskar tās 3. pantu, tomēr šajā lietā minētais pants nav piemērojams.
(108)  –	Šajā lietā atbilde uz jautājumu par līguma galveno mērķi ir atkarīga no tā, vai uzsvars ir likts uz strukturālās attīstības izmaksām vai attīstības palielinājumu, ko rada IRP. Saskaņā ar lietas materiālos ietverto sadrumstaloto informāciju attīstīšanas izmaksās būvdarbu īpatsvars ir krietni lielāks par pakalpojumu īpatsvaru. Tomēr Spānija uzsver IRP kā pakalpojumus sakarā ar investīcijām nekustamajā īpašumā, atsaucoties uz faktu, ka būvdarbi ir ļoti maznozīmīgi, salīdzinot ar IRP vispārējo mērķi, kas ir celtniecības teritoriju radīšana privātiem būvdarbiem. Tādēļ saimnieciski IRP ir jārada izdevība zemes īpašniekiem, kuras vērtība pārsniedz būvdarbu izmaksas un citu attīstības darbu izmaksas, ieskaitot atlīdzību attīstītājam. Divās IRP, kuras bija aprakstītas iepriekš 27. zemsvītras piezīmē minētajā Muñoz Gielen un Korthals Altes, 69. lpp., attīstīšanas izmaksas par kvadrātmetru apbūves tiesību bija EUR 89 un EUR 54, un attīstītās teritorijas tirgus cena par kvadrātmetru apbūves tiesību bija attiecīgi EUR 512 un aptuveni EUR 500. Tas varētu apstiprināt apgalvojumu, ka IRP saimnieciskais un juridiskais mērķis ir attīstītāja sniegtie publiskie pakalpojumi zemes īpašniekiem, nevis būvdarbu veikšana līgumslēdzējas iestādes uzdevumā.
(109)  –	Direktīvas 2004/18 1. panta 3. punkts; Direktīvas 93/37 1. panta d) punkts.
(110)  –	Saskaņā ar TRLS 16. pantu zemes īpašniekiem ir pienākums kompetentajām iestādēm nodot zemi, kas nepieciešama ceļiem, zaļajām zonām un citām koplietošanas zonām, kā arī 5–15 % no zemes sabiedriskiem mērķiem. Šis pants tiek īstenots ar LUV
23. pantu, kurā ir konkretizēts zemes īpašnieku pienākums nodot zemi bez atlīdzības sabiedriskiem mērķiem kā attīstības daļu. (Ir jāatgādina, ka apbūves gabali, kurus zemes īpašnieki saņem pēc tam, ne vienmēr ir tie paši, kuri viņiem piederēja pirms IRP.) Saskaņā ar LUV
180. panta 2. punktu piespiedu pārdales ( reparcelacion forzosa)
rezultātā šie zemes gabali tiek nodoti attiecīgajai vietējai pārvaldes iestādei. LUV
188. panta 2. punktā ir noteikts, kad ir uzskatāms, ka urbanizācijas būvdarbi ir uzskatāmi pārejam pārvaldes iestādes kompetencē, kā arī, kad tā pārņem to uzturēšanas pienākumu. No visa iepriekš minētā izriet, ka, ja IRP tiktu klasificēti kā pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi, tie būtu izslēgti no Direktīvas 2004/18 piemērošanas jomas, jo tie attiecas uz zemi un citu nekustamo īpašumu.
(111)  –	Saskaņā ar LUV 11. pantu pilsētas teritorijas ( solares ) ir teritorijas, kuras ir tikušas attīstītas un kurās ir pieejami vismaz šādi pakalpojumi: i) piekļuve vienam vai vairākiem koplietošanas ceļiem, ii) dzeramā ūdens un elektrības pieejamība apmērā, kas atbilst prognozējamajam pieprasījumam, iii) kanalizācija, iv) asfaltētas un apgaismotas ietves gājējiem. Papildus tam pilsētas teritorijām ar vajadzīgo infrastruktūru ir jābūt savienotām ar sabiedriskajiem aprūpes pakalpojumiem apkārtnē.
(112)  –	Spānija norāda, ka IRP ir klasificējama kā pakalpojumu koncesija, kad attīstītājs iegūst tiesības sniegt un izmantot publiskus pakalpojumus.
(113)  –	Tiesa ir atzinusi, ka koncesijas piešķiršana uz nenoteiktu laiku varētu traucēt konkurencei un tādējādi būtu pretrunā publiskā iepirkuma tiesiskā regulējuma galvenajam mērķim. Skat. 2008. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑454/06 Pressetext Nachrichtenagentur
(Krājums, I‑4401. lpp., 74. punkts) un iepriekš 93. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Helmut Müller, 79. punkts.