62021CJ0237_RES
Lieta C‑237/21
S.M.
pret
Generalstaatsanwaltschaft München
(Oberlandesgericht München lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (virspalāta) 2022. gada 22. decembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Savienības pilsonība – LESD 18. un 21. pants – Dalībvalstij adresēts trešās valsts lūgums izdot Savienības pilsoni, kurš ir citas dalībvalsts pilsonis un ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos pirmajā no šīm dalībvalstīm – Lūgums, kas iesniegts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu – Izdošanas aizliegums, kas piemērojams tikai attiecīgās valsts pilsoņiem – Brīvas pārvietošanās ierobežojums – Attaisnojums, kas balstīts uz nesodāmības novēršanu – Samērīgums
Savienības pilsonība – Līguma noteikumi – Piemērojamība personām – Dalībvalsts pilsonis, kurš ir arī trešās valsts valstspiederīgais – Iekļaušana
(LESD 18. un 21. pants)
(skat. 31. punktu)
Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Dalībvalstij adresēts trešās valsts lūgums izdot Savienības pilsoni, kurš ir citas dalībvalsts pilsonis un ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos pirmajā dalībvalstī – Brīvības atņemšanas soda izpildei izsniegts izdošanas lūgums – Izdošanas aizliegums, kas piemērojams tikai lūguma saņēmējas dalībvalsts pilsoņiem – Savienības pilsoņu, kuri pastāvīgi uzturas lūguma saņēmējā dalībvalstī, brīvas pārvietošanās ierobežojums – Attaisnojums, kas balstīts uz nesodāmības novēršanu – Samērīgums – Lūguma saņēmēja dalībvalsts, kas savā teritorijā atļauj izciest ārvalstī piespriestu sodu – Pienākums nodrošināt Savienības pilsoņiem, kuri pastāvīgi uzturas tās teritorijā, iespēju šajā teritorijā izciest savu sodu tādos pašos apstākļos kā pašas pilsoņiem
(LESD 18. un 21. pants)
(skat. 33.–36. un 39.–42. punktu)
Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Dalībvalstij adresēts trešās valsts lūgums izdot Savienības pilsoni, kurš ir citas dalībvalsts pilsonis un ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos pirmajā dalībvalstī – Brīvības atņemšanas soda izpildei izsniegts izdošanas lūgums – Lūguma saņēmēja dalībvalsts, kas aizliedz savu pilsoņu izdošanu soda izpildei un savā teritorijā atļauj izciest šādu ārvalstī piespriestu sodu – Izdošanas atteikuma varbūtēja nesaderība ar lūguma saņēmējas dalībvalsts pienākumiem, kas tai ir saskaņā ar Eiropas Konvenciju par izdošanu – Personas, kuru lūdz izdot, automātiskas un absolūtas tiesības netikt izdotai ārpus Eiropas Savienības – Neesamība
(LESD 18. un 21. pants)
(skat. 47. punktu)
Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Dalībvalstij adresēts trešās valsts lūgums izdot Savienības pilsoni, kurš ir citas dalībvalsts pilsonis un ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos pirmajā dalībvalstī – Brīvības atņemšanas soda izpildei izsniegts izdošanas lūgums – Lūguma saņēmēja dalībvalsts, kas aizliedz savu pilsoņu izdošanu soda izpildei un savā teritorijā atļauj izciest šādu ārvalstī piespriestu sodu, ja ir saņemta trešās valsts piekrišana – Šīs dalībvalsts pienākums aktīvi censties saņemt šo piekrišanu, izmantojot pieejamos sadarbības un palīdzības mehānismus krimināltiesību jomā
(LESD 18. un 21. pants)
(skat. 48.–50. un 56. punktu un rezolutīvo daļu)
Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Dalībvalstij adresēts trešās valsts lūgums izdot Savienības pilsoni, kurš ir citas dalībvalsts pilsonis un ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos pirmajā dalībvalstī – Brīvības atņemšanas soda izpildei izsniegts izdošanas lūgums – Lūguma saņēmēja dalībvalsts, kas aizliedz savu pilsoņu izdošanu soda izpildei un savā teritorijā atļauj izciest šādu ārvalstī piespriestu sodu, ja ir saņemta trešās valsts piekrišana – Saņēmējas dalībvalsts tiesības izdot Savienības pilsoni, kas pastāvīgi uzturas tās teritorijā, ja nav saņemta trešās valsts piekrišana – Nosacījums – Pienākums pārbaudīt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 19. pantā paredzēto garantiju ievērošanu
(LESD 18. un 21. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 19. pants)
(skat. 53.–55. un 56. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
S.M., Horvātijas, Bosnijas un Serbijas pilsonis, kopš 2017. gada dzīvo Vācijā un tur strādā kopš 2020. gada. 2020. gada novembrī Bosnijas un Hercegovinas iestādes lūdza Vācijas Federatīvo Republiku izdot S.M., lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, ko viņam ir piespriedusi Bosnijas tiesa.
Generalstaatsanwaltschaft München (Minhenes Ģenerālprokuratūra, Vācija), atsaucoties uz spriedumu Raugevicius (
1
), lūdza S.M. izdošanu atzīt par nepieņemamu.
Oberlandesgericht München (Federālās zemes Augstākā tiesa Minhenē, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā, uzskata, ka šī lūguma pamatotība ir atkarīga no tā, vai LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir paredzēta Savienības pilsoņa neizdošana pat tad, ja saskaņā ar starptautiskajiem līgumiem lūguma saņēmējai dalībvalstij (
2
) viņš ir jāizdod.
Spriedumā Raugevicius uz šo jautājumu neesot atbildēts, jo šī sprieduma pamatā esošajā lietā lūguma saņēmējai dalībvalstij, ņemot vērā piemērojamos starptautiskos līgumus, bija atļauts neizdot attiecīgo Lietuvas pilsoni ārpus Savienības. Turpretim šajā lietā Vācijai esot pienākums attiecībā pret Bosniju un Hercegovinu izdot S.M., piemērojot Parīzē 1957. gada 13. decembrī parakstīto Eiropas Konvenciju par izdošanu. Proti, saskaņā ar šīs konvencijas 1. pantu Vācijai un Bosnijai un Hercegovinai, lai izpildītu sodu, savstarpēji esot jānodod lūguma iesniedzējas valsts tiesu iestādes pieprasītās personas. Šajā ziņā Vācijas deklarācijā, kas sniegta saskaņā ar minētās konvencijas 6. pantu, par aizsardzību pret tās “pilsoņu” izdošanu pēdējais minētais jēdziens ir attiecināts tikai uz personām, kurām ir Vācijas pilsonība.
Tādējādi Tiesa spriedumā Raugevicius neesot risinājusi jautājumu par to, vai nepieciešamība paredzēt mazāk ierobežojošus pasākumus nekā izdošana var nozīmēt, ka lūguma saņēmēja dalībvalsts pārkāpj savus no starptautiskajām tiesībām izrietošos pienākumus.
Tādēļ iesniedzējtiesa uzdod Tiesai jautājumu par LESD 18. un 21. panta interpretāciju. Tā būtībā jautā, vai šiem pantiem pretrunā ir tas, ka dalībvalsts – gadījumā, ja trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu citas dalībvalsts pilsonim, kas pastāvīgi dzīvo pirmajā dalībvalstī, kuras iekšējās tiesībās ir aizliegta vienīgi savu pilsoņu izdošana ārpus Savienības un ir paredzēta iespēja, ka šo sodu var izpildīt tās teritorijā, ja vien tam piekrīt trešā valsts, – izdod šo Savienības pilsoni atbilstoši pienākumiem, kuri tai izriet no starptautiskās konvencijas, tāpēc ka tā faktiski nevar uzņemties atbildību par šā soda izpildi, ja nav šādas piekrišanas.
Savā spriedumā Tiesa atbild, ka LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka
–
šādos apstākļos lūguma saņēmējai dalībvalstij ir pienākums aktīvi censties panākt trešās valsts, kas ir izdošanas lūguma iesniedzēja, piekrišanu, lai citas dalībvalsts pilsoņa, kurš pastāvīgi dzīvo lūguma saņēmējā dalībvalstī, sods tiktu izpildīts pēdējās minētās dalībvalsts teritorijā, izmantojot visus sadarbības un palīdzības mehānismus krimināltiesību jomā, kas ir tās rīcībā attiecībās ar šo trešo valsti;
–
šādas piekrišanas neesamības gadījumā tie pieļauj, ka šādos apstākļos lūguma saņēmēja dalībvalsts izdod šo Savienības pilsoni atbilstoši pienākumiem, kas tai noteikti saskaņā ar starptautisku konvenciju, ja vien šī izdošana neaizskar Eiropas Savienības Pamattiesību hartā garantētās tiesības (
3
).
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, Tiesa atgādina, ka spriedumā Raugevicius, kas, tāpat kā pamatlietā, attiecās uz tādas trešās valsts iesniegtu izdošanas lūgumu, kura nav noslēgusi nolīgumu par izdošanu ar Savienību, tā nosprieda, ka tad, ja nav Savienības tiesību normu, kas reglamentē dalībvalstu pilsoņu izdošanu trešām valstīm, dalībvalstīm ir pilnvaras pieņemt šādas tiesību normas un šīs pilnvaras tostarp ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības, it īpaši LESD 18. pantu un 21. panta 1. punktu.
S.M., būdams Horvātijas valstspiederīgais, kurš likumīgi uzturas Vācijā, kā Savienības pilsonis ir tiesīgs atsaukties uz LESD 21. panta 1. punktu, un attiecībā uz viņu ir piemērojami līgumi LESD 18. panta izpratnē. Tas, ka personai ir arī trešās valsts, kas ir izdošanas lūguma iesniedzēja, valstspiederība, nevar liegt tai izmantot ar Savienības pilsoņa statusu piešķirtās tiesības un brīvības, it īpaši tās, kas garantētas ar LESD 18. un 21. pantu.
Otrkārt, Tiesa norāda, ka dalībvalsts tiesību normas par izdošanu, ar kurām, kā tas ir pamatlietā, ieviesta atšķirīga attieksme atkarībā no tā, vai pieprasītajai personai ir šīs dalībvalsts pilsonība vai citas dalībvalsts pilsonība, var ietekmēt citu dalībvalstu pilsoņu, kuri likumīgi uzturas lūguma saņēmējas valsts teritorijā, pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, jo ar tām viņiem netiek piešķirta aizsardzība pret izdošanu, kas ir garantēta šīs pēdējās minētās dalībvalsts pilsoņiem.
Attiecīgi tādā situācijā kā pamatlietā nevienlīdzīga attieksme, kas izpaužas kā atļauja izdot citas dalībvalsts, nevis lūguma saņēmējas dalībvalsts pilsoni, veido iepriekš minētās brīvības ierobežojumu, ko var attaisnot tikai tad, ja tas ir balstīts uz objektīviem apsvērumiem un ir samērīgs ar mērķi, ko valsts tiesības leģitīmi tiecas sasniegt.
Leģitīmais mērķis novērst noziedzīgu nodarījumu izdarījušu personu nesodāmības risku ļauj attaisnot pasākumu, kas ierobežo LESD 21. pantā paredzēto brīvību, ja vien šis pasākums ir nepieciešams, lai aizsargātu intereses, kuras ar to ir paredzēts garantēt, un tikai tad, ja šos mērķus nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem.
Izdošanas lūguma, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, gadījumā tas, ka lūguma saņēmējas dalībvalsts tiesībās pastāv iespēja, ka sods, kura izpilde ir lūguma par izdošanu priekšmets, tiek izpildīts lūguma saņēmējas dalībvalsts teritorijā, ir izdošanai alternatīvs pasākums, kas mazāk aizskar tāda Savienības pilsoņa tiesību uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos īstenošanu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī. Tādēļ, piemērojot LESD 18. un 21. pantu, šādam citas dalībvalsts pilsonim, kurš ir saņēmējas dalībvalsts pastāvīgais iedzīvotājs, būtu jābūt iespējai izciest savu sodu šīs dalībvalsts teritorijā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs pēdējās minētās pilsoņiem.
Treškārt, Tiesa tomēr uzsver, ka judikatūrā, kas izriet no sprieduma Raugevicius, nav paredzētas automātiskas un absolūtas Savienības pilsoņu tiesības netikt izdotiem ārpus Savienības. Tiesa arī precizē, ka tad, ja pastāv valsts tiesību norma, ar kuru, kā tas ir pamatlietā, ieviesta atšķirīga attieksme pret izdošanas lūguma saņēmējas dalībvalsts pilsoņiem un tajā pastāvīgi dzīvojošajiem Savienības pilsoņiem, aizliedzot tikai pirmo personu izdošanu, šai dalībvalstij ir pienākums aktīvi censties rast izdošanai alternatīvu pasākumu, kas mazāk aizskar tādu tiesību un brīvību īstenošanu, kuras šādiem pilsoņiem izriet no LESD 18. un 21. panta, gadījumā, kad trešā valsts attiecībā uz viņiem izdevusi izdošanas lūgumu.
Tādējādi, ja šāda izdošanai alternatīva pasākuma piemērošana nozīmē, ka Savienības pilsoņi, kuri pastāvīgi dzīvo izdošanas lūguma saņēmējā dalībvalstī, var izciest savu sodu šajā dalībvalstī ar tādiem pašiem nosacījumiem kā minētās dalībvalsts pilsoņi, bet šī piemērošana ir atkarīga no trešās valsts, kas ir iesniegusi izdošanas lūgumu, piekrišanas saņemšanas, LESD 18. un 21. pantā izdošanas lūguma saņēmējai dalībvalstij ir noteikts pienākums aktīvi censties saņemt šīs trešās valsts piekrišanu, izmantojot visus sadarbības un palīdzības mehānismus krimināltiesību jomā, kuri tai ir pieejami tās attiecībās ar minēto trešo valsti.
Ja šī trešā valsts piekrīt, ka sods tiek izpildīts lūguma saņēmējas dalībvalsts teritorijā, pēdējā minētā var ļaut Savienības pilsonim, attiecībā uz kuru ir iesniegts izdošanas lūgums un kurš pastāvīgi dzīvo tās teritorijā, savā teritorijā izciest viņam trešā valstī, kas ir izdošanas lūguma iesniedzēja, piespriesto sodu un nodrošināt tādu pašu attieksmi kā pret saviem pilsoņiem.
Šādā gadījumā šī izdošanai alternatīvā pasākuma piemērošana varētu arī ļaut lūguma saņēmējai dalībvalstij īstenot savas pilnvaras atbilstoši līgumiskajiem pienākumiem, kas to saista ar šo trešo valsti. Minētās trešās valsts piekrišana visa izdošanas lūgumā norādītā soda izpildei lūguma saņēmējā dalībvalstī varētu padarīt šī lūguma izpildi lieku.
Savukārt, ja trešās valsts piekrišana netiek saņemta, nevarētu tikt piemērots LESD 18. un 21. pantā paredzētais izdošanai alternatīvais pasākums. Šādā gadījumā šī dalībvalsts var izdot attiecīgo personu atbilstoši saviem pienākumiem, kas tai izriet no Eiropas Konvencijas par izdošanu, tādēļ ka šādas izdošanas atteikums neļautu izvairīties no šīs personas nesodāmības riska.
Šādā gadījumā, tā kā attiecīgās personas izdošana, ņemot vērā šo mērķi, ir nepieciešams un samērīgs pasākums, ir attaisnots pārvietošanās un uzturēšanās tiesību ierobežojums, kas izriet no izdošanas soda izpildes nolūkā. Tomēr lūguma saņēmējai dalībvalstij ir jāpārbauda, vai šī izdošana neapdraud Hartas 19. panta 2. punktā sniegto aizsardzību pret jebkādu būtisku risku trešā valstī, kas ir izdošanas lūguma iesniedzēja, tikt pakļautam nāves sodam, spīdzināšanai vai citai necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei vai sodam.
(
1
)	2018. gada 13. novembra spriedumā Raugevicius (C‑247/17, EU:C:2018:898, turpmāk tekstā – “spriedums Raugevicius”) Tiesa LESD 18. pantu (kas ietver diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principu) un LESD 21. pantu (kura 1. punktā garantētas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā) interpretēja tādējādi, ka gadījumā, ja trešā valsts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, ir iesniegusi lūgumu izdot Savienības pilsoni, kurš ir īstenojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, lūguma saņēmējai dalībvalstij, atbilstoši kuras tiesībām ir aizliegts izdot savus pilsoņus soda izpildei ārpus Savienības un ir paredzēta iespēja, ka šāds ārvalstīs piemērots sods var tikt izciests tās teritorijā, attiecībā pret šo Savienības pilsoni – tādēļ, ka viņš pastāvīgi dzīvo tās teritorijā, – izdošanas jomā ir jānodrošina tāda pati attieksme kā pret saviem pilsoņiem (50. punkts un rezolutīvā daļa).
(
2
)	Dalībvalsts, kurai iesniegts izdošanas lūgums.
(
3
)	Turpmāk tekstā – “Harta”.