62003CC0437_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā Eiropas Kopienu Komisija pārmet Austrijas Republikai, ka tā ir pārkāpusi Direktīvā 78/686/EEK un Direktīvā  78/687/EEK noteiktās normas, kuras paredz zobārsta darbību veikšanu speciālistiem ar speciālo apmācību zobārstniecībā un nosaka, kad un ar kādiem nosacījumiem šo profesiju izņēmuma kārtā drīkst praktizēt speciālisti ar ārsta apmācību.
I – Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
2. Lai atvieglotu speciālistu brīvu pārvietošanos, Padome laika gaitā pieņēma divas “paralēlas” direktīvas attiecībā uz noteiktām profesijām: vienu ar mērķi koordinēt dažādās dalībvalstīs nepieciešamo apmācību, lai uzsāktu un veiktu šo darbību, un otru, lai regulētu diplomu, kas izsniegti pēc apmācības pabeigšanas, savstarpēju atzīšanu.
3. Šajā gadījumā īpaši runa ir par divām direktīvām, kas attiecas uz zobārsta profesiju, t.i., Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvu 78/686/EEK par zobārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību un brīvību sniegt pakalpojumus (turpmāk tekstā – ““Atzīšanas” direktīva”) (2) un Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvu 78/687/EEK par normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšanu attiecībā uz zobārstu darbību (turpmāk tekstā – ““Koordinēšanas” direktīva”) (3), kurā grozījumi izdarīti ar Aktu par Austrijas, Somijas un Zviedrijas pievienošanās nosacījumiem un to līgumu pielāgojumiem, kas ir Eiropas Savienības izveides pamatā.
“Koordinēšanas” direktīva
4. “Koordinēšanas” direktīvas 1. pants nosaka:
“1. Dalībvalstis pieprasa, lai personām, kas vēlas iegūt un praktizēt zobārsta profesiju atbilstīgi [“Atzīšanas”] direktīvas [..] 1. pantā minētajiem nosaukumiem, būtu diploms, sertifikāts vai cits minētās direktīvas A pielikumā norādīts kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas garantē, ka pabeigtajā apmācības kursā persona ir apguvusi [..] [noteiktas] zināšanas [..].
[..]
Šī apmācība personu nodrošina ar vajadzīgajām iemaņām visu darbību veikšanai, kas saistās ar zobu, mutes, žokļu un saistīto audu anomāliju un slimību profilaksi, diagnosticēšanu un ārstēšanu.
2. Šāda veida pilnīga stomatoloģijas apmācība ietver vismaz piecu gadu klātienes mācību teorētisko un praktisko kursu, kuru pasniedz universitātē, augstākās izglītības iestādē, kurai ir atzīts līdzvērtīgs statuss, vai universitātes uzraudzībā, un tas ietver pielikumā uzskaitītos priekšmetus.”
5. 2. panta 1. punktā ir norādīts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka apmācība, kuru pabeidzot izsniedz diplomu, sertifikātu vai citu specializētā stomatologa kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, atbilst vismaz šādām prasībām:
a) [..] piecu gadu klātienes mācību teorētiskā un praktiskā kursa pabeigšan[a] saskaņā ar 1. pantā minēto apmācību un apstiprināšanu [..].”
6. Visbeidzot, 6. panta 1. punkts nosaka:
“Personas, uz kurām attiecināms [“Atzīšanas”] direktīvas [..] 19., 19.a un 19.b pants, uzskata par tādām, kas izpilda 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktās prasības.”
“Atzīšanas” direktīva
7. “Atzīšanas” direktīvas 1. pants nosaka:
“Šī direktīva attiecas uz zobārstu darbību, kā noteikts Direktīvas 78/687/EEK 5. pantā, ko veic ar šādiem nosaukumiem:
[..]
– Austrijā:
diploms, par kuru Austrija ne vēlāk kā 1998. gada 31. decembrī paziņos dalībvalstīm un Komisijai.
[..]”
8. 2. pants turklāt nosaka:
“Katra dalībvalsts atzīst diplomus, sertifikātus un citus zobārstniecības kvalifikāciju apliecinošus dokumentus, ko viena dalībvalsts izdevusi otras dalībvalsts pilsoņiem saskaņā ar Direktīvas 78/687/EEK 1. pantu un kas uzskaitīti šīs direktīvas A pielikumā, piešķirot šai kvalifikācijai tādu pašu nozīmi savā teritorijā kā dalībvalsts pašas piešķirtai saistībā ar zobārsta darbības uzsākšanu un veikšanu.”
9. 19.b pants, kuram šajā gadījumā ir īpaša nozīme, paredz:
“No dienas, kad Austrijas Republika sāk veikt pasākumus, kas vajadzīgi, pildot šīs direktīvas prasības, dalībvalstis saistībā ar šīs direktīvas 1. pantā minētajiem darbības veidiem atzīst diplomus, apliecības un citus oficiālus kvalifikācijas dokumentus, kas Austrijā piešķirti personām, kuras uzsāka studijas universitātē pirms 1994. gada 1. janvāra, un kam pievienota Austrijas kompetento iestāžu izdota apliecība, kas apliecina, ka šīs personas [piecu gadu laikposmā] pirms šīs apliecības izsniegšanas vismaz trīs gadus pēc kārtas faktiski, likumīgi un galvenokārt veikušas kādu [“Koordinēšanas”] direktīvas [..] 5. pantā minēto darbību un ka šīm personām ir atļauts veikt minēto darbību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā A pielikumā minēto diplomu, apliecību vai citu oficiālo kvalifikācijas dokumentu īpašniekiem.
Pirmajā daļā minēto prasību attiecībā uz trīs gadu pieredzi neievēro, ja personas ir veiksmīgi pabeigušas vismaz trīs gadu studijas, kas pēc kompetento iestāžu apliecinājuma ir līdzvērtīgas [“Koordinēšanas”] direktīvas 1. pantā minētajai apmācībai.”
10. Visbeidzot A pielikums ietver dalībvalstu izdoto diplomu, sertifikātu un citu zobārsta kvalifikāciju apliecinošu dokumentu nosaukumu sarakstu.
Valsts tiesiskais regulējums
11. Līdz brīdim, kad Austrijas Republika pievienojās Eiropas Savienībai, zobārsta darbības šajā valstī varēja veikt divu kategoriju speciālisti, turklāt nevienā no tām nebija vajadzīga universitātes līmeņa piecu gadu apmācība zobārstniecībā:
– “Dentisten” (zobu tehniķi), kuri trīs gadus mācījās mācību iestādē, kas nebija universitāte (kopš 1975. gada 31. decembra šādas apmācības vairs nepiedāvā);
– “Fachärzte für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde” (zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālisti, turpmāk tekstā – “ Fachärzte ”), kuri ieguva universitātes līmeņa apmācību medicīnā un papildus tam – specializāciju zobārstniecībā.
12. Pēc pievienošanās, lai izpildītu “Koordinēšanas” un “Atzīšanas” direktīvu prasības, Austrija pieņēma trīs aktus ( Ärztegesetz 1998 (4), die Novelle zum Dentistengestez (5) un EWR–Ärzte–Qualifikationsnachweisverordnung (6) ), ar kuriem pilnībā reorganizēja šīs jomas tiesību aktus.
13. Ar šiem aktiem tika ieviesta “Zahnarzt” (zobārsta) profesija, kuru, kā paredz “Koordinēšanas” direktīvas 1. pants, uzsāk un pilda pēc universitātes studiju pabeigšanas specifiskajā zobārstniecības specialitātē.
14. Turklāt attiecībā uz abām pastāvošajām profesijām tie noteica:
– praktizējošie “Dentisten” (zobu tehniķi) var saņemt savā profesionālā biedrībā “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā paredzēto sertifikātu un tādā veidā turpināt praktizēt, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) vai “Zahnarzt (Dentist)” [zobārsts (zobu tehniķis)] ( Novelle zum Dentistengesetz
4. panta 3. punkts un 6. pants);
– “Facharzt” (medicīnas speciālists) turpretim turpina praktizēt, izmantojot savu nosaukumu ( Ärztegesetz 17. un 23. pants).
15. 1999. gada 29. jūlijā saskaņā ar veiktajiem grozījumiem tiesību normās, pamatojoties uz “Atzīšanas” direktīvas 1. pantu, Austrijas Republika informēja Komisiju, ka tās teritorijā zobārsta darbības tika veiktas, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt”, “Zahnarzt (Dentist)” un “Facharzt”.
16. Pēc šī paziņojuma Austrija vēlreiz grozīja attiecīgās jomas tiesību normas, kurās tika paredzēts, ka “Fachärzte” var izvēlēties praktizēt, izmantojot šo nosaukumu vai nosaukumu “Zahnarzt” ( Ärztegesetz
43. panta 7. punkts Ärztegesetz-Novelle
redakcijā (7) ).
II – Fakti un procedūra
17. Pēc iepriekš minēto normu izvērtēšanas Komisija izteica šaubas par to saderību ar “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvām, kā rezultātā 2000. gada 24. jūlijā tā nosūtīja Austrijai brīdinājuma vēstuli.
18. Šo vēstuli 2001. gada 18. jūlijā papildināja argumentēts atzinums, kurā minētā valsts tika aicināta divu mēnešu laikā izpildīt pienākumus, ko tai uzliek minētās direktīvas.
19. Tā kā Komisija nebija apmierināta ar sniegtajiem paskaidrojumiem un atbildēm, tā prasības pieteikumā, ko tā iesniedza 2003. gada 16. oktobrī, prasīja, lai Tiesa atzīst, ka:
“1) Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši 1., 2. un 19.b pantam [“Atzīšanas”] direktīvā un 1. pantam [“Koordinēšanas”] direktīvā,
ļaujot Likuma par zobu tehniķiem ( Dentistengesetz ) 6. panta un 4. panta 3. punktā minētajiem zobu tehniķiem (“Dentisten”) veikt savas darbības, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) vai “Zahnarzt (Dentist)” [zobārsts (zobu tehniķis)], un atsaukties uz [“Atzīšanas”] direktīvas 19.b pantā noteikto izņēmuma tiesisko regulējumu, kaut gan tie neatbilst [“Koordinēšanas”] direktīvas 1. pantā noteiktajiem minimālajiem nosacījumiem, lai uz tiem būtu attiecināms [“Atzīšanas”] un [“Koordinēšanas”] direktīvās noteiktais tiesiskais regulējums;
2) Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši [“Atzīšanas”] direktīvas 1. un 19.b pantam,
ļaujot saskaņā ar [..] Ärztegesetz
17. un 23. pantu minētajiem zobu medicīnas speciālistiem ( Fachärzte für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde ) [zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists], pārkāpjot [“Atzīšanas”] direktīvas 19.b pantu, turpināt veikt savas darbības, izmantojot nosaukumu “Fachärzte für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde”, pielīdzinot šos medicīnas speciālistus zobārstiem, kas nav pamatoti tāpēc, ka šiem medicīnas speciālistiem ir tiesības veikt savas darbības ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz A pielikumā noteiktā diploma, sertifikāta vai cita kvalifikāciju apliecinoša dokumenta ieguvējiem (zobārstiem).” (8)
III – Juridiskā analīze
Ievads
20. Pirms abu iebildumu, kurus Komisija cēla pret Austriju, pārbaudes, uzskatu par nepieciešamu noskaidrot dalībvalstu pienākumu apjomu, kas izriet no šīm attiecīgajām direktīvām, it īpaši attiecībā uz zobārsta darbību ierobežojumiem noteiktiem speciālistiem.
21. Saskaņā ar “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantu dalībvalstīm ir pienākums rezervēt šīs darbības personām, kuras pēc universitātes līmeņa piecu gadu apmācības zobārstniecībā atbilstoši šīs direktīvas noteiktajiem minimālajiem nosacījumiem ieguvušas kvalifikāciju apliecinošu dokumentu.
22. Tā kā pirms direktīvu pieņemšanas (vai pirms pievienošanās Eiropas Savienībai) dažās dalībvalstīs zobārsta darbības veica ārsti, kuriem nebija šādas speciālās izglītības, Kopienu likumdevējs ieviesa “Atzīšanas” direktīvas 19., 19.a un 19.b pantā (uz ko ir atsauce “Koordinēšanas” direktīvas 6. panta 1. punktā) speciālus izņēmumus šiem ārstiem.
Šāda veida pasākumi ir īpaši paredzēti Itālijai, Spānijai un, tieši, Austrijai (9) .
23. Pamatojoties uz šiem noteikumiem, ārsti, kuri jau veica zobārsta darbības, tika pielīdzināti speciālistiem, kuri apguvuši jauno apmācību; kā rezultātā, ievērojot minētajā direktīvā paredzētos nosacījumus, viņi var turpināt praksi savā valstī un panākt savas kvalifikācijas atzīšanu citās dalībvalstīs.
24. Tādēļ viennozīmīgi runa ir par izņēmumu no vispārīgajiem noteikumiem attiecībā uz “Koordinēšanas” direktīvā paredzētajām prasībām apmācībai. Kā tādu saskaņā ar šajā jomā atzītajiem principiem to vajag tulkot sašaurināti (10) .
25. Tiktāl, ciktāl tas mūs šeit interesē, no tā izriet, ka nevienam citam kā tikai Kopienu direktīvās – it sevišķi “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantā un speciālajos noteikumos, kas paredz noteiktus izņēmumus no tā – minētajiem speciālistiem var atļaut praktizēt zobārsta profesiju.
26. Turklāt, tieši piemērojot šos principus, Tiesai bija izdevība 1995. gada 1. jūnija spriedumā Komisija/Itālija (11) precizēt, ka šo izņēmumu nevar attiecināt uz citu personu kategorijām, lai ļautu tām veikt attiecīgās darbības, pat tad, ja šādas darbības ir ierobežotas ar valsts teritoriju . Lietā ar Itāliju, kura prasīja, lai izņēmumus var attiecināt tieši uz iepriekš minēto lietu (12), Tiesa faktiski atbildēja, ka dalībvalstis nevar “izveidot zobārstu kategoriju, kas neatbilst nevienai no attiecīgajās direktīvās paredzētajām kategorijām” un kuru tādēļ nevar iekļaut direktīvās paredzētajā sistēmā (13) .
27. Pēc tam, kad ir noskaidrots šis jautājums, kas varētu radīt zināmas šaubas, šajā lietā vairs nav citu jautājumu, par kuriem lietas dalībnieku starpā pastāvētu īstas domstarpības, jo Austrija, kā tas būs redzams turpinājumā, faktiski pati atzīst, ka Komisijas iebildumi ir pamatoti.
28. Kā jau tika norādīts, tie attiecas uz vienas no manis minētās izņēmuma klauzulas direktīvā interpretāciju, un it īpaši 19.b punktu, kas paredz:
“No dienas, kad Austrijas Republika sāk veikt pasākumus, kas vajadzīgi, pildot šīs direktīvas prasības, dalībvalstis saistībā ar šīs direktīvas 1. pantā minētajiem darbības veidiem atzīst diplomus, apliecības un citus oficiālus kvalifikācijas dokumentus, kas Austrijā piešķirti personām, kuras uzsāka [ārsta] studijas universitātē
pirms 1994. gada 1. janvāra, un kam pievienota Austrijas kompetento iestāžu izdota apliecība, kas apliecina, ka šīs personas [piecu gadu laikposmā] pirms šīs apliecības izsniegšanas vismaz trīs gadus pēc kārtas faktiski, likumīgi un galvenokārt veikušas kādu [“Koordinēšanas”] direktīvas [..] 5. pantā minēto darbību un ka šīm personām ir atļauts veikt minēto darbību ar tādiem pašiem nosacījumiem
kā A pielikumā minēto diplomu, apliecību vai citu oficiālo kvalifikācijas dokumentu īpašniekiem.
Pirmajā daļā minēto prasību attiecībā uz trīs gadu pieredzi neievēro, ja personas ir veiksmīgi pabeigušas vismaz trīs gadu studijas, kas pēc kompetento iestāžu apliecinājuma ir līdzvērtīgas [“Koordinēšanas”] direktīvas 1. pantā minētajai apmācībai.” (14)
Par pirmo iebildumu par zobu tehniķiem (“Dentisten”)
29. Ar pirmo iebildumu Komisija pārmet Austrijas Republikai, ka tā nelikumīgi atļauj zobu tehniķiem (“Dentisten”) turpināt veikt zobārsta darbības, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) vai “Zahnarzt (Dentist)” (zobārsts (zobu tehniķis)).
30. Šajā sakarā Komisija pareizi norādīja, ka joprojām praktizējošie “Dentisten” (zobu tehniķi) nav pabeiguši universitātes līmeņa studijas un tādēļ neatbilst “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantā noteiktajām minimālajām prasībām attiecībā uz apmācību; turklāt viņiem nav ārsta diploma un tādēļ viņi nevar atsaukties uz izņēmumiem, ko nosaka “Atzīšanas” direktīvas 19.b pants.
31. Tādējādi, atļaujot “Dentisten” (zobu tehniķiem) turpināt praksi, Austrija savā tiesību sistēmā saglabāja “zobārstu kategoriju, kas neatbilst nevienai no šajā direktīvā minētajām kategorijām” un tādēļ ir ar to nesaderīga.
32. Austrija atzina šos argumentus kā pamatotus.
33. Pamatojoties uz iepriekš minēto un ņemot vērā manis norādīto 25. un 26. punktā, manuprāt, Komisijas pirmais iebildums ir pieņemams.
Par otro iebildumu par “Fachärzte”
34. Ar otro iebildumu Komisija pārmet Austrijas Republikai, ka tā ir nelikumīgi atļāvusi “Fachärzten” (zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālistiem), uz kuriem attiecas 19.b pantā minētie izņēmumi, turpināt zobārsta darbības, izmantojot to nosaukumu, kā arī nosaukumu “Zahnarzt”.
35. Tāpat kā to norādīja Komisija un atzina pati Austrijas Republika, arī es uzskatu, ka šī iebilduma pamatojums izriet no 19.b panta gramatiskās un teleoloģiskās interpretācijas.
36. Kas attiecas uz normu tekstu, es vēlos uzsvērt, ka tās nozīmē Austrijai, lai ļautu “Fachärzte” veikt zobārsta darbības un lai atzītu to kvalifikācijas apliecinošu dokumentu citās dalībvalstīs, viņiem ir jāizsniedz sertifikāts, kas tostarp apliecina, ka “šīm personām ir tiesības veikt minētās darbības ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz šīs direktīvas A pielikumā paredzētajiem diploma, sertifikāta un cita kvalifikāciju apliecinošu dokumenta ieguvējiem”, t.i., diploma, kas apliecina “Koordinēšanas” direktīvā paredzētās zobārsta apmācības apgūšanu, ieguvējiem (tātad zobārstiem [“Zahnärzte”]).
37. Lai nodrošinātu šī pienākuma izpildi un varētu izsniegt ticamu sertifikātu, Austrijas tiesību sistēmai jāparedz, ka, lai praktizētu zobārsta profesijā, kas nešaubīgi ietver nosaukumu, izmantojot kuru tiek praktizēts, “Fachärzte” un “Zahnärzte” jāpakļauj “tiem pašiem nosacījumiem”.
38. Turklāt, kā norādīja Komisija, pienākums izmantot vienotu nosaukumu izriet ne tikai no 19.b panta teksta, bet arī saskan ar šo direktīvu mērķi “skaidri definēt zobārsta un ārsta profesijas” (15) .
39. Tādējādi visiem Austrijas speciālistiem, kuri praktizē zobārstniecībā, jālieto viens nosaukums (“Zahnarzt” – zobārsts), kas atšķirībā no “Facharzt” (zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists) jēdziena neietver nekādu atsauci uz ārstniecības praksi un līdz ar to ļauj skaidrāk un tiešāk nošķirt no tiem, kas darbojas pēdējā no minētajām profesijām.
40. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, manuprāt, ir pieņemams arī otrais Komisijas iebildums.
IV – Par tiesāšanās izdevumiem
41. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V – Secinājumi
42. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai lemt šādi:
1) Atļaujot Likuma par zobu tehniķiem ( Dentistengesetz
) 6. pantā un 4. panta 3. punktā minētajiem zobu tehniķiem ( Dentisten ), veikt savas darbības, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) vai “Zahnarzt (Dentist)” [zobārsts (zobu tehniķis)], un atsaukties uz īpašo tiesisko regulējumu, kāds tas noteikts 19.b pantā Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvā 78/686/EEK, kaut arī tie neatbilst Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvas 78/687/EEK 1. pantā noteiktajiem minimālajiem nosacījumiem, kādi vajadzīgi, lai uz tiem attiektos šo direktīvu tiesiskais regulējums, Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši Direktīvas 78/686/EEK 1. un 19.b pantam un Direktīvas 78/687/EEK 1. pantam;
2) Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvas 78/686/EEK 19.b pantam, ļaujot saskaņā ar Likumu par ārstiem ( Ärztegesetz ) 17. un 23. pantā minētajiem Austrijas zobu medicīnas speciālistiem (“Fachärzte für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde”) [zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālistiem] turpināt veikt savas darbības, izmantojot šo nosaukumu, un pilnībā nepielīdzinot zobārstiem šos medicīnas speciālistus, kam ir tiesības veikt savas darbības ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz šīs direktīvas A pielikumā noteiktā diploma, sertifikāta vai cita kvalifikāciju apliecinoša dokumenta ieguvējiem (zobārstiem).
3) Austrijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	OV L 233, 1. lpp. “Atzīšanas” direktīva tika grozīta ar Padomes 1989. gada 30. oktobra Direktīvu 89/594/EEK, ar ko groza Direktīvas 75/362/EEK, 77/452/EEK, 78/686/EEK, 78/1026/EEK un 80/154/EEK attiecībā uz ārstu, vispārējās aprūpes māsu, zobārstu, veterinārārstu un vecmāšu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, kā arī Direktīvas 75/363/EEK, 78/1027/EEK un 80/155/EEK par normatīvajos un administratīvajos aktos paredzēto noteikumu koordinēšanu attiecībā uz ārstu, veterinārārstu un vecmāšu darbību (OV L 341, 19. lpp.), Padomes 1990. gada 4. decembra Direktīvu 90/658/EEK, ar ko groza vairākas direktīvas par profesionālās kvalifikācijas atzīšanu, ņemot vērā Vācijas apvienošanos (OV L 353, 73. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 14. maija Direktīvu 2001/19/EK, ar kuru groza Padomes Direktīvu 89/48/EEK un Padomes Direktīvu 92/51/EEK par vispārēju sistēmu profesionālo kvalifikāciju atzīšanai, kā arī Padomes Direktīvas 77/452/EEK, 77/453/EEK, 78/686/EEK, 78/687/EEK, 78/1026/EEK, 78/1027/EEK, 80/154/EEK, 80/155/EEK, 85/384/EEK, 85/432/EEK, 85/433/EEK un 93/16/EEK attiecībā uz vispārējās aprūpes māsu, zobārstu, veterinārārstu, vecmāšu, arhitektu, farmaceitu un ārstu profesijām (OV L 206, 1. lpp.), kā arī Akti par Grieķijas (OV L 291, 17. lpp.), Spānijas un Portugāles (OV L 302, 23. lpp.), kā arī Austrijas, Somijas un Zviedrijas (OV C 241, 21. lpp.) pievienošanās nosacījumiem un to līgumu pielāgojumiem, kas ir Eiropas Savienības izveides pamatā.
(3)  –	OV L 233, 10. lpp. “Koordinēšanas” direktīva savukārt tika grozīta ar Direktīvu 2001/19, kā arī ar Aktu par Austrijas, Somijas un Zviedrijas pievienošanās nosacījumiem un to līgumu pielāgojumiem, kas ir Eiropas Savienības izveides pamatā.
(4)  –	BGBl . I, 169/1998.
(5)  –	BGBl . I, 45/1999.
(6)  –	BGBl . II, 57/1999.
(7)  –	BGBl.  110/2001.
(8)  – Neoficiāls tulkojums.
(9)  –	Pēc paplašināšanās līdzīgi pasākumi tika veikti arī Čehijas un Slovākijas Republikās (“Atzīšanas” direktīvas jaunie 19.c un 19.d pants).
(10)  –	1975. gada 26. februāra spriedums lietā 67/74 Bonsignore
( Recueil, 297. lpp.), 1983. gada 23. marta spriedums lietā 77/82 Peskeloglou
( Recueil, 1085. lpp.) un 1989. gada 14. decembra spriedums lietā C‑3/87 Agegate
( Recueil, I‑4459. lpp.).
(11)  –	1995. gada 1. jūnija spriedums lietā C‑40/93 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑1319. lpp).
(12)  –	Skat. spriedumu lietā Komisija/Itālija, 18. punkts.
(13)  –	Spriedums lietā Komisija/Itālija, 24. punkts. Skat. arī 2002. gada 5. novembra rīkojumu lietā C‑204/01 Klett
( Recueil, I‑10007. lpp., 33. punkts) un 2003. gada 17. oktobra rīkojumu lietā C‑35/02 Vogel
( Recueil, I‑12229. lpp., 28. punkts).
(14)  – Mans izcēlums.
(15)  –	2001. gada 29. novembra spriedums lietā C‑202/99 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑9319. lpp., 51. punkts). Skat. rīkojumu lietā Vogel, 33. punkts. Mans izcēlums.