61994CJ0126_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-126/94,
angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Tribunal d'instance du 12e arrondissement de Paris, att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan
Société Cadi Surgelés,
Société Sofrigu,
Société Sofroi,
Société Sofriber,
och
Ministre des Finances,
Directeur général des douanes,
angående tolkningen av artiklarna 9, 12, 113 och 227.2 i EEG-fördraget, numera EG-fördraget,
meddelar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden J.C. Moitinho de Almeida samt domarna C. Gulmann, D.A.O. Edward (referent), J.-P. Puissochet och M. Wathelet,
generaladvokat: G. Tesauro,
justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren H. von Holstein,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- Société Cadi Surgelés m.fl., genom advokaten Mireille Abensour-Gibert, Paris,
- Frankrikes regering, genom Edwige Belliard, directeur adjoint vid utrikesministeriets rättsavdelning, och Isabelle Latournarie, administrateur civil vid samma avdelning, båda i egenskap av ombud,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom juridiske chefsrådgivaren Richard Wainwright, och Jean-Francis Pasquier, nationell tjänsteman med förordnande vid rättstjänsten, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 11 januari 1996 av Société Cadi Surgelés m.fl., företrädda av Mireille Abensour-Gibert, Frankrikes regering, företrädd av Anne de Bourgoing, chargé de mission vid utrikesministeriets rättsavdelning, i egenskap av ombud, och av kommissionen, företrädd av Richard Wainwright och Jean-Françis Pasquier,
och efter att den 29 februari 1996 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Tribunal d'instance du 12e arrondissement de Paris har begärt att domstolen enligt artikel 177 i EG-fördraget skall meddela ett förhandsavgörande angående fyra frågor avseende tolkningen av artiklarna 9, 12, 113 och 227.2 i EEG-fördraget, numera EG-fördraget.
2 Frågorna har uppkommit i en tvist mellan Cadi Surgelés, Sofrigu, Sofroi och Sofriber, franska företag med huvudkontor i de franska utomeuropeiska departementen (nedan kallade sökandena) och ministre de l'Economie, des Finances et du Budget (Ekonomi- och finansministeriet) samt directeur général des douanes (generaltullstyrelsen).
3 Sökandena importerar sedan ett flertal år varor till de franska utomeuropeiska departementen (nedan kallade DOM), vilka kommer från andra regioner inom Frankrike, från andra medlemsstater inom gemenskapen och från tredje land. Vid importen av varorna till DOM krävde tullmyndigheten att sökandena skulle erlägga ett belopp dels i form av en avgift benämnd "sjötull", dels i form av en avgift benämnd "tilläggsavgift".
4 När Gemensamma tulltaxan infördes den 1 juli 1968 togs med stöd av lag nr 46-451 av den 19 mars 1946 en avgift benämnd "sjötull" ut på alla varor som importerades till DOM.
5 Vid tiden för händelserna i målet vid den nationella domstolen togs, med stöd av lag nr 84-747 av den 2 augusti 1984 (nedan kallad 1984 års lag), en avgift som även den benämndes "sjötull" ut, i form av en "konsumtionsavgift" på alla varor som fördes in i DOM med anledning av att de importerades. Underlaget för denna avgift utgjordes av varornas tullvärde vid deras införsel i respektive DOM. I 1984 års lag fastslogs även möjligheten för DOM att på samma villkor inrätta en tilläggsavgift på 1 procent.
6 Då sökandena ansåg att varken sjötullen eller tilläggsavgiften var förenliga med fördraget, väckte de den 11 december 1991 talan vid Tribunal d'instance du 12e arrondissement de Paris, i syfte att erhålla återbetalning av de belopp som hade tagits ut utan grund.
7 Det bör erinras om att domstolen i dom av den 16 juli 1992 i målet Legros m.fl. (C-163/90, Rec. s. I-4625), som gällde uttag av sjötull i enlighet med 1984 års lag, fastslog att då en medlemsstat tar ut en avgift, som är proportionell mot tullvärdet av varor som importeras från en annan medlemsstat, med anledning av att de förs in i en region inom den förra medlemsstatens territorium, utgör avgiften en avgift med motsvarande verkan som en importtull, trots att den likaledes tas ut på varor som förs in i regionen från en annan del av samma stat.
8 Genom dom av den 27 januari 1994 förpliktade den hänskjutande domstolen, med tillämpning av domen i målet Legros m.fl., tullmyndigheten att återbetala de belopp till sökandena i målet som dessa hade erlagt i form av de båda avgifterna, i den utsträckning som de hade tagits ut på varor från en annan medlemsstat. Sökandena stod fast vid sina krav på återbetalning av de belopp som de hade erlagt för varor från andra franska regioner liksom från tredje land. Den nationella domstolen beslöt därför att vilandeförklara målet och att hänskjuta fyra tolkningsfrågor till domstolen för förhandsavgörande.
9 Genom beslut av den 4 maj 1994 förklarade domstolens ordförande med tillämpning av artikel 82a. 1 a i rättegångsreglerna förfarandet vilande fram till avkunnandet av domen av den 9 augusti 1994 i målet Lancry m.fl. (C-363/93, C-407/93, C-408/93, C-409/93, C-410/93 och C-411/93, Rec. s. I-3957).
10 I den domen fastslog domstolen att en sådan avgift som sjötullen, som endast tas ut i en region i en medlemsstat, utgör en avgift med motsvarande verkan som en importtull, inte endast för att den påförs varor som förs in i den regionen från andra medlemsstater, utan även för att den tas ut på varor som förs in i den regionen från andra delar av samma stat.
11 Till följd av den domen beslöt den hänskjutande domstolen i dom av den 5 januari 1995, som inkom till domstolen den 27 januari samma år, att dra tillbaka de första tre frågorna, samtidigt som den stod fast vid den fjärde, som har följande lydelse:
"Kan den icke-diskrimineringsprincip som fastslås i fördraget tolkas så, att en medlemsstat enligt denna förbjuds att ta ut en inhemsk avgift som har konstaterats utgöra en avgift med motsvarande verkan på varor från tredje land som inte är knutna till gemenskapen genom ett särskilt avtal, fastän varor som importeras från samma tredje land av andra medlemsstater inte åläggs sagda avgift?
Om svaret skulle vara nekande: Utgör medlemsstatens uttag av en sådan avgift en särbehandling som kan äventyra jämlikheten mellan ekonomiska aktörer i de olika medlemsstaterna och orsaka snedvridningar eller skada den gemensamma marknadens funktion?"
12 Genom dessa frågor önskar den nationella domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida det strider mot fördraget att en medlemsstat, vid import av varor från tredje land som inte är knutet till gemenskapen genom ett särskilt avtal, tar ut sådana avgifter som sjötullen och den omtvistade tilläggsavgiften, med motsvarande verkan som en importtull.
13 Enligt artikel 9.1 i fördraget grundas gemenskapen på en tullunion, som skall omfatta all handel med varor. Denna union innebär dels att alla tullar på import och export och alla avgifter med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsstaterna, dels att en gemensam tulltaxa införs för handeln mellan medlemsstaterna och tredje land.
14 Enligt en fast rättspraxis är syftet med Gemensamma tulltaxan att genomföra en utjämning av de tullar som vid gemenskapens gränser tas ut på produkter som importeras från tredje land, för att undvika en snedvridning av den interna fria rörligheten för varor eller av konkurrensvillkoren (dom av den 13 december 1973, Diamantarbeiders, 37/73 och 38/73, Rec. s. 1609, punkt 9).
15 I ovan nämnda dom i målet Diamantarbeiders, underströk domstolen att även om "avgifter med motsvarande verkan" inte nämns i det avsnitt i fördraget som rör upprättandet av Gemensamma tulltaxan (artikel 18-29 i fördraget), till skillnad från vad som är fallet med det avsnitt som rör avvecklingen av tullar mellan medlemsstaterna (artikel 12-17 i fördraget), betyder detta inte att sådana avgifter får upprätthållas, än mindre införas (punkt 10).
16 Vad upprättandet av tulltaxan beträffar, konstaterade domstolen därefter att det i rådets förordning (EEG) nr 950/68 av den 28 juni 1968 om Gemensamma tulltaxan (EGT nr L 172, s. 1, vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå) inte uttryckligen föreskrevs att andra avgifter än egentliga tullar skulle avvecklas eller utjämnas. Domstolen ansåg att det framgår av tulltaxans syfte att det är förbjudet för medlemsstaterna att genom ytterligare avgifter utöver dessa tullar ändra den skyddsnivå som fastställs i Gemensamma tulltaxan (punkt 13).
17 I samma dom erinrade domstolen dessutom om att fastställandet av de enhetliga principer som den gemensamma handelspolitiken skall grunda sig på (artikel 113.1) innebär, i likhet med Gemensamma tulltaxan i sig, att sådana skillnader mellan ländernas fiskala och handelspolitiska regleringar som påverkar handeln med tredje land skall avskaffas (punkt 16).
18 Som en följd därav fastslog domstolen att medlemsstaterna från och med den 1 juli 1968 inte ensidigt får införa nya avgifter på varor som importeras direkt från tredje land eller höja nivån på de avgifter som redan gällde vid det datumet (punkt 22).
19 Därav framgår att medlemsstaterna inte är behöriga att ensidigt lägga nationella avgifter till tullar som tas ut i enlighet med gemenskapsrätten, för att inte den enhetlighet som är nödvändig skall gå förlorad (dom av den 5 oktober 1995, Aprile, C-125/94, REG. s. I-2919, punkt 35).
20 Det förhåller sig emellertid annorlunda med sådana avgifter med motsvarande verkan som tullar som redan förelåg innan Gemensamma tulltaxan trädde i kraft den 1 juli 1968 (nedan kallade befintliga avgifter). Om domstolen i den ovan nämnda domen i målet Diamantarbeiders underströk att genomförandet av den gemensamma handelspolitiken skulle medföra en avveckling av samtliga nationella fiskala eller handelspolitiska skillnader som styr handeln med tredje land (punkt 23), fastslog den även att ett ingripande från gemenskapens sida utgjorde en förutsättning för att dessa skillnader skulle minska eller avvecklas, vilket även innebär ett ansvar för gemenskapens institutioner i det avseendet (punkterna 24 och 25).
21 Den rätt som medlemsstaterna givits att i sina relationer med tredje land behålla sådana avgifter med motsvarande verkan som tullar som förelåg den 1 juli 1968 utgör ett undantag från de principer om enhetlighet som eftersträvas av Gemensamma tulltaxan och av den gemensamma handelspolitiken. Den skall således tillämpas restriktivt.
22 Det måste därför anses att endast en avgift vars samtliga väsentliga kännetecken överensstämmer med en avgift som redan var i kraft den 1 juli 1968 kan anses utgöra en befintlig avgift.
23 Det ankommer på den nationella domstolen att jämföra de regler som är tillämpliga på de omtvistade avgifterna med dem som tillämpades den 1 juli 1968, i syfte att avgöra om den omtvistade avgiften skall anses utgöra en befintlig avgift. Vid jämförelsen skall hänsyn tas till de faktorer som är kännetecknande för pålagan, närmare bestämt dess benämning, utlösande händelse, underlag och tillämpningskriterier, den personkrets som omfattas av avgiftsplikten samt användningen av inkomsterna från den.
24 Det bör i det avseendet påpekas att enbart en förändring, inom ramen för en administrativ omorganisation, avseende vilken myndighet som ansvarar för avgiften inte i sig utgör något hinder för att avgiften skall betraktas som en befintlig avgift.
25 Enbart det faktum att en sådan pålaga som den här aktuella sjötullen har samma beteckning som en avgift som förelåg år 1968 är däremot inte tillräckligt för att pålagan skall anses utgöra en befintlig avgift.
26 I föreliggande fall ankommer det på den nationella domstolen att bland annat bedöma vikten av olika ändringar av relevant lagstiftning, närmare bestämt av dem som genomförts genom 1984 års lag. I denna förefaller avgiften för första gången ha kvalificerats som en "konsumtionsavgift", som skall erläggas av de personer som tillhandahåller varorna för konsumtion, medan det dessförinnan ansågs vara fråga om en avgift som tillämpades inom DOM och som hade sitt ursprung i en lag "om upprättande av den allmänna tulltaxan" (lag av den 11 januari 1892).
27 För det fall den nationella domstolen skulle fastslå att den omtvistade avgiften skall kvalificeras som en befintlig avgift, har den därefter att kontrollera om nivån på avgiften har höjts efter den 1 juli 1968. Det följer nämligen av den ovan nämnda domen i målet Diamantarbeiders att varje ökning som har gjorts efter den 1 juli 1968, hur obetydlig den än är, är oförenlig med gemenskapsrätten.
28 Vad den pålaga som benämns "sjötull" beträffar följer det av de nationella bestämmelser som den franska regeringen har tillhandahållit domstolen att nivån på avgiften efter år 1968 har höjts i samtliga DOM för ett flertal varukategorier, bland annat kött, öl, sprit och bilar. Således bör en jämförelse göras för varje enskild avgiftsbelagd vara mellan det belopp som för närvarande skall erläggas i form av den omtvistade avgiften och det belopp som skulle ha erlagts för en likadan vara av samma värde med tillämpning av de regler som var i kraft den 1 juli 1968. Den överskjutande delen skall anses vara oförenlig med fördraget.
29 Vad tilläggsavgiften beträffar, skall det konstateras att en sådan avgift är oförenlig med fördraget, oavsett om den kvalificeras enbart som en ökning av sjötullen eller som en ny avgift.
30 Av vad ovan anförts följer att tolkningsfrågan skall besvaras så, att det inte är förenligt med fördraget att en medlemsstat tar ut en tull, eller en avgift med motsvarande verkan, på varor som importeras direkt från tredje land, som inte är knutet till gemenskapen genom särskilda avtal, om denna pålaga har införts efter det att Gemensamma tulltaxan upprättades den 1 juli 1968. Det strider däremot inte mot fördraget att en avgift med motsvarande verkan som en importtull tas ut, om den, med beaktande av samtliga väsentliga kännetecken, skall anses utgöra en vid den tidpunkten befintlig avgift, under förutsättning att avgiftsnivån inte har höjts. För det fall avgiftsnivån har höjts, skall endast den överskjutande delen anses oförenlig med fördraget.
Verkan i tiden av förevarande dom
31 Den franska regeringen har begärt att domstolen skall begränsa verkan i tiden av förevarande dom, om den finner att det strider mot fördraget att ta ut sådana pålagor som dem som är aktuella i målet vid den nationella domstolen.
32 Det bör i det avseendet erinras om att domstolen i sin ovan nämnda dom i målet Legros m.fl. ansåg att bestämmelserna i fördraget om avgifter med motsvarande verkan som importtullar av tvingande rättssäkerhetsskäl inte kunde åberopas till stöd för ett yrkande om återbetalning av en sådan avgift som sjötullen, som hade erlagts före domens avkunnandedatum (16 juli 1992), utom av sökande som före det datumet hade väckt talan vid domstol eller framställt ett motsvarande anspråk.
33 Av samma anledning bör det fastslås att fördragets bestämmelser om tullar och avgifter med motsvarande verkan inte kan åberopas till stöd för en begäran som syftar till att erhålla återbetalning av belopp som har tagits ut före den 16 juli 1992, i form av tilläggsavgifter på varor från tredje land, som inte är knutet till gemenskapen genom ett särskilt avtal, utom av sökande som före det datumet har väckt talan vid domstol eller framställt ett motsvarande anspråk. Samma sak gäller för belopp som före det datumet har tagits ut i form av sjötull på sådana varor, i den mån uttaget av beloppen i fråga anses vara rättsstridigt med tillämpning av denna dom.
34 Däremot kunde den franska regeringen efter den 16 juli 1992, mot bakgrund av de ovan nämnda domarna i målen Diamantarbeiders och Legros m.fl., inte med fog fortsätta att anse det vara förenligt med gemenskapsrätten att ta ut tilläggsavgiften och sjötullen på varor från tredje land, som inte är knutet till gemenskapen genom ett särskilt avtal. Detta gäller avgiften i sin helhet, vad beträffar sjötullen, om den kvalificeras som en ny avgift, eller dess senare höjningar, om den kvalificeras som en befintlig avgift.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
35 De kostnader som har förorsakats den franska regeringen och Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
- angående den fråga som genom dom av den 27 januari 1994 förts vidare av Tribunale d'instance du 12e arrondissement, Paris - följande dom:
36 Det är inte förenligt med EEG-fördraget, numera EG-fördraget, att en medlemsstat tar ut en tull, eller en avgift med motsvarande verkan, på varor som importeras direkt från tredje land som inte är knutet till gemenskapen genom särskilda avtal, om denna pålaga har införts efter det att Gemensamma tulltaxan upprättades den 1 juli 1968. Det strider däremot inte mot fördraget att en avgift med motsvarande verkan som en importtull tas ut, om den, med beaktande av samtliga väsentliga kännetecken, skall anses utgöra en vid den tidpunkten befintlig avgift, under förutsättning att avgiftsnivån inte har höjts. För det fall avgiftsnivån har höjts, skall endast den överskjutande delen anses oförenlig med fördraget.
37 Fördragets bestämmelser om tullar och avgifter med motsvarande verkan kan inte åberopas till stöd för en begäran som syftar till att erhålla återbetalning av belopp som har tagits ut före den 16 juli 1992 i form av tilläggsavgifter på varor från tredje land som inte är knutet till gemenskapen genom ett särskilt avtal, utom av sökande som före det datumet har väckt talan vid domstol eller framställt ett motsvarande anspråk. Samma sak gäller för belopp som före det datumet har tagits ut i form av sjötull på sådana varor, i den mån uttaget av beloppen i fråga anses vara rättsstridigt med tillämpning av denna dom.