Sag C-498/14 PPU
RG
mod
SF
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Bruxelles)
»Præjudiciel forelæggelse – den præjudicielle hasteprocedure – retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – barnebortførelse – forordning (EF) nr. 2201/2003 – artikel 11, stk. 7 og 8«
1.        Præjudicielle spørgsmål – den præjudicielle hasteprocedure – betingelser – lille barn, som er adskilt fra sin far og befinder sig langt væk – hurtig besvarelse fra Domstolen kan mindske indvirkningen på deres fremtidige forhold
(Domstolens procesreglement, art. 107 og 108; Rådets forordning nr. 2201/2003)
2.        Retligt samarbejde i civile sager – anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – medlemsstat, som tillægger en specialiseret ret kompetence til at tage stilling til spørgsmål vedrørende tilbagesendelse af og forældremyndighed over børn – lovlig
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 24; Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 11, stk. 6-8)
1.      For så vidt angår en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 kan Domstolen beslutte at undergive den hasteprocedure, der er fastsat i artikel 107 i Domstolens procesreglement, eftersom den vedrører et barn på tre år, som har været adskilt fra sin far i mere end et år. En forlængelse af denne adskillelse, som i øvrigt er kendetegnet ved den betragtelige afstand mellem faderens og barnets bopæle, vil derfor kunne være til alvorlig skade for deres fremtidige forhold.
(jf. præmis 36, 38 og 39)
2.      Artikel 11, stk. 7 og 8, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at den i princippet ikke er til hinder for, at en medlemsstat tillægger en specialiseret ret kompetence til at tage stilling til spørgsmål vedrørende tilbagegivelse af eller forældremyndighed over et barn inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i disse bestemmelser, selv i et tilfælde, hvor en sag om realiteten vedrørende forældreansvaret i forbindelse med barnet allerede er blevet indbragt for en anden ret.
Fastlæggelsen af, hvilken national ret der har kompetence til at tage stilling til spørgsmål om tilbagegivelse af eller forældremyndigheden over et barn inden for rammerne af forordningens artikel 11, stk. 6-8, er nemlig omfattet af medlemsstaternes valg. Den omstændighed, at en medlemsstat tillægger en specialiseret ret denne kompetence, kan herved ikke i sig selv gøre indgreb i den omhandlede forordnings effektive virkning.
Det bør imidlertid sikres, at en sådan kompetencetildeling er i overensstemmelse med barnets grundlæggende rettigheder, således som de er opregnet i artikel 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og navnlig med formålet om disse procedurers hurtighed. Hvad angår formålet om hurtighed er den nationale ret, som skal fortolke de relevante nationale retsregler, ved anvendelsen heraf forpligtet til i videst muligt omfang at foretage denne fortolkning i lyset af EU-retten og navnlig nævnte forordning.
(jf. præmis 49 og 51-54 samt domskonkl.)