61995CC0139_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I den foreliggende sag har Pretura circondariale di Genova, Italien, forelagt Domstolen spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkaar (1) (herefter »direktiv 76/207«) og af Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (2) (herefter »direktiv 79/7«).
2 Spoergsmaalene er stillet i relation til en national ordning, hvorefter kvinder, der er ansat i en virksomhed, som er erklaeret kriseramt, kan opnaa foertidspensionering, fra de fylder 50 aar, og faa godskrevet pensionsbidrag for perioden, indtil de fylder 55 aar, mens de tilsvarende aldersgraenser for maend er henholdsvis 55 aar og 60 aar.
De relevante nationale retsregler
3 Efter artikel 9 i lov nr. 218/1952 er mandlige arbejdstagere berettigede til alderspension, naar de fylder 60 aar, mens kvindelige arbejdstagere har ret hertil, naar de fylder 55 aar. Denne ret er for begge grupper betinget af, at den paagaeldende er godskrevet mindst 180 maanedlige bidrag eller 780 ugentlige bidrag.
4 Corte Costituzionale har ved dom nr. 371 af 6. juli 1989 (3) fastslaaet, at baade maend og kvinder har ret til at arbejde, indtil de fylder 60 aar. En kvinde, der vaelger ikke at gaa paa pension, naar hun fylder 55 aar, er berettiget til fortsat at indbetale bidrag og saaledes optjene en stoerre pension, naar hun til sin tid forlader arbejdsmarkedet.
5 Artikel 16 i lov nr. 155 af 23. april 1981 (4) (herefter »loven«) indeholder regler om foertidspension for arbejdstagere i virksomheder, der er erklaeret kriseramt af CIPI (Comitato interministeriale per il coordinamento della politica industriale). Retten til foertidspension tilkommer i saadanne virksomheder kvinder, der er fyldt 50 aar, og maend, der er fyldt 55 aar, dog forudsat at de har indbetalt mindst 180 maanedlige bidrag. Pensionsydelsen beregnes paa grundlag af den pensionsberettigende tjenesteperiode med tillaeg af en periode svarende til perioden mellem den dato, hvor arbejdsforholdet ophaeves, og den dato, hvor den paagaeldende fylder 55 aar, hvis der er tale om kvinder, og 60 aar, hvis der er tale om maend. Der sker saaledes en fremrykning med op til 5 aar af alderspensioneringen, hvorved arbejdstageren, hvad enten der er tale om en mand eller en kvinde, godskrives pensionsbidrag for tiden, indtil den almindelige alderspensionering kan ske. Oprindelig blev de hermed forbundne udgifter afholdt af det offentlige. I dag skal virksomheden imidlertid indbetale et beloeb til statskassen svarende til 50% af disse udgifter.
Sagens faktiske omstaendigheder
6 Livia Balestra var ansat i en virksomhed, der af CIPI var blevet erklaeret kriseramt, og indgav ansoegning til Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (herefter »INPS«) om foertidspension i overensstemmelse med lovens artikel 16. Livia Balestra var paa dette tidspunkt 54 aar og 7 maaneder gammel, og hun blev af INPS godskrevet 5 maaneders bidrag svarende til det tidsrum, som hun paa tidspunktet for arbejdsforholdets ophoer manglede i at fylde 55 aar og saaledes vaere berettiget til at opnaa alderspension.
7 Livia Balestra har den 13. april 1993 anlagt sag ved Pretura circondariale di Genova med paastand om, at hun godskrives bidrag for hele den periode paa 5 aar, der fremgaar af lovens artikel 16, idet hun har gjort gaeldende, at der er sket forskelsbehandling paa grundlag af koen i strid med artikel 3, 37 og 38 i den italienske forfatning.
8 Ved dom nr. 404 af 18. november 1993 i sagen Miniati mod INSP (5) fastslog Corte Costituzionale, at den i lovens artikel 16 indeholdte ordning er forenelig med den italienske forfatning, idet den indebaerer en fuldkommen ligebehandling af maend og kvinder, der tager hensyn til forskellen i pensionsalderen.
9 Livia Balestra har herefter gjort gaeldende, at lovens artikel 16 strider mod ligebehandlingsprincippet i direktiv 76/207 og direktiv 79/7.
De relevante faellesskabsregler
10 Traktatens artikel 119, stk. 1, fastslaar princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde. Efter bestemmelsens stk. 2 forstaas ved loen den almindelige grund- eller minimumsloen og alle andre ydelser, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier.
11 Direktiv 76/207 indeholder bl.a. foelgende bestemmelser:
»Artikel 1
1. Dette direktiv tilsigter gennemfoerelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, og til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkaar og paa de betingelser, der er fastsat i stk. 2, til social sikring. Dette princip betegnes i det foelgende 'princippet om ligebehandling'.
2. Med henblik paa at sikre en gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling med hensyn til social sikring vedtager Raadet paa forslag af Kommissionen naermere bestemmelser om dets indhold, udstraekning og gennemfoerelse.
Artikel 2
1. Princippet om ligebehandling i henhold til nedenstaaende bestemmelser indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling.
...
Artikel 5
1. Anvendelsen af princippet om ligebehandling for saa vidt angaar arbejdsvilkaar, herunder afskedigelsesvikaar, indebaerer, at maend og kvinder sikres samme vilkaar uden forskelsbehandling paa grundlag af koen.
...«
12 Direktiv 79/7 indeholder bl.a. foelgende bestemmelser:
»Artikel 1
Dette direktiv tilsigter gradvis gennemfoerelse for saa vidt angaar den i artikel 3 omhandlede sociale sikring og anden social beskyttelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring, i det foelgende benaevnt 'princippet om ligebehandling'.
Artikel 2
Dette direktiv finder anvendelse paa den erhvervsaktive befolkning, herunder selvstaendige erhvervsdrivende, arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, der midlertidigt er uden arbejde paa grund af sygdom, ulykke eller ufrivillig arbejdsloeshed, og personer, der soeger arbejde, samt paa arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, der er fratraadt med alderdoms- eller invalidepension.
Artikel 3
1.
Dette direktiv finder anvendelse:
a) paa lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse mod foelgende risici:
...
- alderdom,
...
- arbejdsloeshed
...
Artikel 4
1. Princippet om ligebehandling indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte, under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling, isaer for saa vidt angaar:
- anvendelsesomraadet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse,
- bidragspligt og beregning af bidrag,
- beregningen af ydelserne, herunder aegtefaelle- eller forsoergertillaeg, og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten til ydelserne.
...
Artikel 7
1. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne kan undtage foelgende fra direktivets anvendelsesomraade:
a) fastsaettelse af pensionsalderen for ydelse af alders- og arbejdsophoerspensioner og eventuelle foelger heraf for andre ydelser;
...«
De praejudicielle spoergsmaal
13 Pretura circondariale di Genova har ved kendelse af 19. april 1995 forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
»1) Er fastsaettelsen af forskellige graenser for den erhvervsaktive alder for mandlige og kvindelige arbejdstagere med henblik paa adgang til foertidspensionering i henhold til artikel 16 i [loven], ophaevelse af arbejdsforholdet og beregning af ydelser ved foertidspensionering i strid med de naevnte EOEF-direktiver (artikel 1, 2, 3, 4 og 5 i direktiv 79/7 fra 1978 og artikel 1, 2 og 5 i direktiv 76/207 fra 1976)?
2) Er den forskelsbehandling (med hensyn til det enkelte arbejdsforhold og social sikring), som er en foelge af fastsaettelsen af forskellige graenser for den erhvervsaktive alder, i strid med de naevnte bestemmelser i de ovenfor naevnte EOEF-direktiver i en retsorden - som den italienske - hvor graensen for den erhvervsaktive alder (den eneste graense, som har betydning med henblik paa foertidspensioneringen) er fastsat til 60 aar for baade maend og kvinder?«
14 De forelagte spoergsmaal er ikke ganske klart formuleret. Det foerste spoergsmaal synes helt generelt at angaa raekkevidden af ligebehandlingsprincippet i relation til afskedigelse, adgangen til foertidspension og reglerne om beregning af ydelser. Det andet spoergsmaal gentager i vidt omfang det foerste spoergsmaal, navnlig med hensyn til adgangen til foertidspension og beregningen af ydelser, men saaledes, at det konkretiseres, at spoergsmaalet stilles paa baggrund af en retsorden som den italienske, hvor baade kvinder og maend har ret til at forblive paa arbejdsmarkedet, indtil de fylder 60 aar.
15 Jeg skal imidlertid i den forbindelse fremhaeve, at det fremgaar af sagen, at Livia Balestra ikke har nedlagt paastand om, at hun uberettiget har vaeret udsat for uansoegt afskedigelse. Hun har derimod nedlagt paastand om godskrivning af yderligere pensionsbidrag, saaledes at hun kan opnaa en stoerre samlet pension. De stillede spoergsmaal gaar saaledes ud over rammerne for hovedsagen.
16 Den forelaeggende ret er i forelaeggelseskendelsen inde paa, at aldersgraensen i lovens artikel 16 paa 50 aar for kvinder og 55 aar for maend i praksis foerer til, at kvinder afskediges, naar de fylder 50 aar, mens maend foerst afskediges, naar de fylder 55 aar. Selv om dette laegges til grund, er det dog vanskeligt at se, at det skulle vaere relevant for hovedsagen at opnaa Domstolens besvarelse af, hvorvidt en saadan retsstilling er forenelig med faellesskabsretten. Som anfoert har Livia Balestra netop ikke paastaaet, at hun uberettiget har vaeret udsat for uansoegt afskedigelse. Jeg finder derfor, at Domstolen ikke boer tage stilling til dette spoergsmaal, som i forhold til hovedsagen er rent hypotetisk.
Skulle Domstolen i lyset af sin praksis, hvorefter det som udgangspunkt tilkommer den forelaeggende ret at vurdere relevansen af de forelagte spoergsmaal, alligevel oenske at besvare dette spoergsmaal, kan der henvises til, at Domstolen i dom af 26. februar 1986, sag 152/84 Marshall (Sml. s. 723, praemis 38), har udtalt, at artikel 5, stk. 1, om arbejdsvilkaar, herunder afskedigelsesvilkaar, i direktiv 76/207 skal fortolkes saaledes, at generelle afskedigelsesvilkaar, hvorefter en kvinde afskediges alene (6) med den begrundelse, at hun har naaet eller overskredet den alder, som giver hende ret til alderspension fra staten, og som efter national ret er forskellig for maend og kvinder, er en i henhold til direktivet forbudt forskelsbehandling paa grundlag af koen (7). Det er saaledes i strid med artikel 5, stk. 1, i direktiv 76/207 at fastsaette en lovbestemt aldersgraense, der er forskellig for maend og kvinder, der forpligter arbejdstageren til at fratraede, naar han eller hun har naaet den fastsatte aldersgraense. Dette gaelder, selv om fratraedelsen indebaerer, at der ydes foertidspension (8). Foerer ordningen i lovens artikel 16, stk. 1, saaledes til, at kvinder, der er ansat i en kriseramt virksomhed, generelt uansoegt afskediges, naar de er fyldt 50 aar og derover, mens maend foerst afskediges, naar de er 55 aar og derover, er der tale om forskelsbehandling i strid med direktiv 76/207. Dette gaelder, selv om en saadan forskel foelger de fastsatte aldersgraenser for ydelse af alderspension (9).
17 Paa tilsvarende maade er det efter min opfattelse vanskeligt at se, at det skulle vaere relevant for hovedsagen at opnaa en besvarelse af, hvorvidt en aldersgraense paa 50 aar for kvinder og 55 aar for maend for adgangen til at opnaa foertidspension er forenelig med ligebehandlingsprincippet. En saadan aldersgraense medfoerer nemlig i givet fald en forskelsbehandling af mandlige og ikke af kvindelige arbejdstagere, og hovedsagen er anlagt af en kvindelig arbejdstager, der paastaar, at den italienske ordning forskelsbehandler kvinder. Domstolen boer derfor heller ikke besvare denne del af de forelagte spoergsmaal.
18 Tilbage bliver at tage stilling til det spoergsmaal, der er relevant for hovedsagen. Det, som den forelaeggende ret saaledes i realiteten oensker Domstolens stillingtagen til, er, om direktiv 76/207 og direktiv 79/7 skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for en national ordning med foertidspension, hvorefter mandlige og kvindelige ansatte i en virksomhed, der er erklaeret kriseramt, i indtil 5 aar har ret til at faa godskrevet pensionsbidrag fra fratraedelsestidspunktet og indtil det tidspunkt, hvor der erhverves ret til alderspension, der for kvinder er 55 aar og for maend 60 aar.
Proceduren for Domstolen
19 Den forelaeggende ret har anfoert, at aldersgraensen paa 55 aar for kvinder for godskrivelse af pensionsbidrag bevirker, at kvinder over denne aldersgraense, skoent de som maend har ret til at arbejde, til de fylder 60 aar, ikke godskrives noget bidrag. Endvidere er undtagelsesbestemmelsen i artikel 7, stk. 1, i direktiv 79/7 efter den forelaeggende rets opfattelse uden betydning i den foreliggende sag. Dels har foertidspensionering, som medfoerer, at arbejdsforholdet ophaeves foer tiden, indflydelse paa de arbejdsvilkaar, der er omhandlet i direktiv 76/207, der ikke indeholder en lignende undtagelsesbestemmelse. Dels vedroerer den foreliggende sag ikke blot forskelsbehandling med hensyn til alderen for foertidspensionering, men ogsaa kriterierne for fastsaettelsen af det bidrag, der godskrives arbejdstagerne i tilfaelde af foertidspensionering.
20 INPS har anfoert, at en retsstilling, hvorefter kvinder i aldersgruppen 50 til 55 aar kunne kraeve 5 aars pensionsbidrag godskrevet uanset deres faktiske alder paa det tidspunkt, hvor arbejdsforholdet ophaeves, ville medfoere en forskelsbehandling af maend, idet mandlige arbejdstagere kun kunne opnaa godskrivning i samme omfang, saafremt de foertidspensioneredes den dag, hvor de fylder 55 aar. Ordningen i lovens artikel 16 medfoerer, at baade maend og kvinder godskrives pensionsbidrag for perioden, indtil de naar den alder, hvor de opnaar ret til alderspension. Den paastaaede forskelsbehandling er derfor en foelge af den fordel, kvinder har ved at vaere berettigede til alderspension, fra de fylder 55 aar. INPS har endvidere anfoert, at en eventuel forskelsbehandling er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7. Endelig er der ikke tale om foertidspensionering, men derimod pensionering, naar en kvinde paa 55 aar og derover udtraeder af arbejdsmarkedet.
21 Kommissionen har anfoert, at der er tale om social sikring og ikke om loen som omhandlet i traktatens artikel 119, og at direktiv 79/7 er den relevante retsakt, saafremt foertidspensioneringen er et reelt valg. Dette direktiv omfatter foertidspension. Den ordning, der er indeholdt i lovens artikel 16, medfoerer efter Kommissionens opfattelse en forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere. Efter at vaere fyldt 55 aar har kvinden i modsaetning til manden ikke nogen ret til at faa godskrevet pensionsbidrag. Alt andet lige vil den mandlige arbejdstager, der som 55-aarig vaelger at modtage foertidspension, faa udbetalt en hoejere pension end den 55-aarige kvinde, der vaelger at modtage alderspension. Kvinden maa saaledes arbejde, til hun fylder 60 aar, for at opnaa den samme pension som den mandlige arbejdstager. Denne forskelsbehandling er efter Kommissionens opfattelse ikke omfattet af undtagelsesbestemmelsen i direktivets artikel 7, stk. 1, litra a), idet den ikke objektivt og noedvendigt er forbundet med forskellen i pensionsalderen. Den kvindelige arbejdstager maa derfor efter Kommissionens opfattelse paa samme maade som den mandlige arbejdstager have ret til godskrivning af op til 5 aars pensionsbidrag i perioden fra 55 til 60 aar.
Stillingtagen
Hvilken faellesskabsretsakt er den relevante?
22 Indledningsvis maa det afklares, hvilke faellesskabsretlige regler der skal danne grundlag for en besvarelse af det forelagte spoergsmaal, saaledes som det er omformuleret ovenfor.
23 Direktiv 76/207 omfatter efter artikel 5, stk. 1, arbejdsvilkaar, herunder afskedigelsesvilkaar. Loen, der er et vaesentligt arbejdsvilkaar, er imidlertid ikke omfattet af dette direktiv, idet loen, ud over at vaere omfattet af traktatens artikel 119, er saerskilt behandlet i direktiv 75/117 af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (10), der praeciserer den naevnte traktatbestemmelse. Domstolen har i sin praksis fortolket begrebet »loen« saaledes, at det ogsaa omfatter ydelser, der som foelge af arbejdsforholdet udbetales efter arbejdsforholdets ophoer f.eks. i form af en fratraedelsesgodtgoerelse eller en pensionsydelse (11). Det er ikke afgoerende, om ydelsen er lovreguleret (12).
24 Direktiv 76/207 omfatter heller ikke sociale sikringsydelser. Social sikring, der i direktivets artikel 1, stk. 2, er henskudt til saerlig behandling, er reguleret i direktiv 79/7. Endvidere foelger det af Domstolens praksis, at sociale sikringsydelser, der er direkte reguleret ved lov, og som obligatorisk finder anvendelse paa almindelige grupper af arbejdstagere, ikke er omfattet af traktatens artikel 119, idet saadanne ydelser i mindre grad foelger af ansaettelsesforholdet end af socialpolitiske overvejelser (13). Det er foelgelig noedvendigt at foretage et valg mellem disse regelsaet.
25 Vedroerende forholdet mellem traktatens artikel 119 og direktiv 76/207 har Domstolen i dom af 16. februar 1982, sag 19/81, Burton (14), der vedroerte en frivillig fratraedelsesordning, lagt vaegt paa, om det forelagte spoergsmaal vedroerte selve fratraedelsesgodtgoerelsen eller spoergsmaalet om, hvorvidt betingelserne for adgang til ordningen - det vil sige aldersgraenserne - indebar forskelsbehandling.
26 Tilsvarende har Domstolen vedroerende afgraensningen mellem direktiv 76/207 og direktiv 79/7 i praemis 32 i den naevnte Marshall-dom (15) lagt vaegt paa, om det forelagte spoergsmaal vedroerte spoergsmaalet om adgang til en lovbestemt eller erhvervstilknyttet pensionsordning, dvs. betingelserne for ydelse af alders- eller arbejdsophoerspension (direktiv 79/7), eller spoergsmaalet om fastsaettelse af en aldersgraense for ansaettelsesforholdets ophoer (direktiv 76/207).
27 Af denne praksis kan efter min opfattelse udledes, at traktatens artikel 119 finder anvendelse paa alle ydelser (penge eller naturalier), herunder pensionsydelser og fratraedelsesgodtgoerelser, der foelger af ansaettelsesforholdet mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren, mens direktiv 79/7 omfatter ydelser (penge eller naturalier), som indgaar i generelle lovregulerede ordninger, og som primaert udspringer af socialpolitiske overvejelser. Direktiv 76/207 er herefter en residualretsakt, der bl.a. omfatter ansaettelses- og afskedigelsesvilkaar vedroerende andet end ydelser i penge eller naturalier, hvad enten de foelger af lov eller aftale.
28 Det kan paa denne baggrund konstateres, at direktiv 76/207 ikke er relevant for denne del af det forelagte spoergsmaal. Det maa herefter afklares, om en ydelse som den, der er fastsat i lovens artikel 16, i lyset af den naevnte praksis maa klassificeres som loen eller social sikring.
29 Formaalet med ydelsen er efter det oplyste at fremme muligheden for en rekonstruktion af virksomheder, der er erklaeret kriseramt. Ordningen skal medvirke til, at en kriseramt virksomhed kan skille sig af med overfloedig omkostningstyngende arbejdskraft. Ydelsen er saaledes betinget af, at modtageren fratraeder sin stilling i en konkret virksomhed, der er erklaeret kriseramt. Der foreligger derfor en vis forbindelse med et konkret ansaettelsesforhold. Naar det desuagtet er min opfattelse, at en ordning som den, der er indeholdt i lovens artikel 16, stk. 1, maa klassificeres som social sikring, skyldes det, at den er gjort til en integrerende del af det sociale sikringssystem (16). Ydelsen bestaar i en fremrykket udbetaling af den lovbestemte almindelige alderspension, og ydelsen kan derfor vanskeligt adskilles fra det almindelige sociale sikringssystem. Endvidere indbetales arbejdsgiverens andel af de omkostninger, der er forbundet med godskrivningen, til statskassen som en afgift.
30 Det er paa denne baggrund min opfattelse, at spoergsmaalet maa behandles paa grundlag af direktiv 79/7.
Anvendelsesomraadet for direktiv 79/7
31 Direktiv 79/7 omfatter efter artikel 3, stk. 1, lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse mod bestemte opregnede risici, herunder alderdom og arbejdsloeshed.
32 Efter Domstolens praksis omfatter artikel 3, stk. 1, ydelser, der helt eller delvis udgoer en lovbestemt ordning, der sikrer beskyttelse mod de opregnede risici (17). En ydelse sikrer beskyttelse mod en af de opregnede risici, naar ydelsen direkte og faktisk er forbundet med beskyttelsen af den paagaeldende risiko (18). Domstolen har senest udtalt sig om det naermere indhold af dette kriterium i dom af 11. juli 1996, sag C-228/94, Atkins, der omhandlede en lokalt fastsat rejseydelse i form af takstreduktioner i forhold til aeldre og invalide brugere af offentlige transportmidler. Dommens praemis 16-19 indeholder foelgende begrundelse for, at en saadan ydelse efter Domstolens opfattelse ikke er omfattet af anvendelsesomraadet for direktiv 79/7, nemlig at:
»... en ydelse ... som bestaar i, at der indroemmes nedsatte takster for benyttelse af offentlige transportmidler til visse persongrupper, saasom personer, der har naaet den lovbestemte pensionsalder, visse unge eller handicappede personer samt andre persongrupper, der fastlaegges ved ministeriel bekendtgoerelse - ikke sikrer en direkte og faktisk beskyttelse mod en af de risici, som er opregnet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 79/7.
Formaalet med en saadan ydelse er nemlig at lette adgangen til offentlige transportmidler for visse persongrupper, som af forskellige grunde anerkendes at have et foroeget behov for benyttelse af de offentlige transportmidler samtidig med, at de af samme grunde befinder sig i en mindre fordelagtig oekonomisk og faktisk situation.
Alderdom og invaliditet, som er naevnt blandt de i artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 opregnede risici, udgoer derfor kun to af de kriterier, som kan anvendes ved fastlaeggelsen af de persongrupper, der kan falde ind under en saadan ordning for nedsatte takster for benyttelse af offentlige transportmidler.
Den omstaendighed, at modtageren af ydelsen faktisk befinder sig i én af de situationer, der er naevnt i artikel 3, stk. 1, i direktiv 79/7, er ikke tilstraekkelig til, at ydelsen som saadan falder ind under direktivets anvendelsesomraade (jf. dom af 16.7.1992, forenede sager C-63/91 og C-64/91, Jackson og Cresswell, Sml. I, s. 4737, praemis 18 og 19).«
33 Domstolen laegger saaledes afgoerende vaegt paa ydelsens overordnede formaal, i det konkrete tilfaelde nedsatte takster for benyttelse af offentlige transportmidler. Det er ikke i sig selv tilstraekkeligt, at de kriterier, der er fastsat for tildelingen af ydelsen, maatte vaere de i artikel 3, stk. 1, litra a), opregnede risici, og at ydelsen begunstiger grupper, der som foelge af saadanne risici har saerlige sociale behov. Dommen kan umiddelbart laeses saaledes, at der skal foretages en vurdering af den nationale lovgivers subjektive hensigt, men en saadan forstaaelse af dommen er dog ikke hensigtsmaessig. Det grundlaeggende krav om en direkte og faktisk beskyttelse er i sig selv det afgoerende objektive kriterium, hvilket synes at fremgaa af dommens praemis 16 og 17.
34 Afgoerelsen i Atkins-sagen kan ikke siges at have skabt saerlig klarhed over afgraensningen af anvendelsesomraadet for direktiv 79/7, men har tvaertimod overladt de nationale lovgivere en vis frihed til at gennemfoere ordninger, der begunstiger de af direktivet omfattede risikogrupper uden at overholde det grundlaeggende ligebehandlingsprincip, naar blot ydelsen ikke fremtraeder som en del af det sociale sikringssystem, som ved dommen er betragtet snaevert. Afgoerelsen maa saaledes tages som udtryk for, at direktiv 79/7 alene omfatter ydelser, der objektivt set tilhoerer kernen af den sociale sikring. En ydelse maa derfor for at vaere omfattet af direktivets anvendelsesomraade vaere uloeseligt forbundet med beskyttelsen af en af de i direktivets artikel 3, stk. 1, litra a), opregnede risici. Som et eksempel paa en saadan ydelse kan naevnes den ydelse med fritagelse for receptgebyr, der var genstand for sag C-137/94, Richardson (19). En saadan ydelse er uloeseligt forbundet med risikoen sygdom, idet de faerreste har lyst til eller mulighed for at erhverve receptpligtig medicin uden at vaere syge. Stoerre vanskeligheder opstaar, saafremt ydelsen bestaar af et pengebeloeb eller anden ydelse, og det ikke i sig selv, saaledes som det nu foelger af Atkins-dommen, kan tillaegges afgoerende betydning, at en af de i direktiv 79/7 opregnede risici udgoer et umiddelbart lovbestemt tildelingskriterium. I disse tilfaelde maa det ud fra ydelsens objektive kendetegn soeges fastslaaet, om den er direkte og faktisk forbundet med beskyttelsen mod en af de af direktivet omfattede risici. Et kriterium som vil vise sig saerdeles vanskeligt at anvende i praksis.
35 I kravet i artikel 3, stk. 1, litra a), om, at der skal foreligge en lovbestemt ordning, ligger efter praksis, at ydelsen skal vaere lovhjemlet (20). Selve finansieringen af ydelsen er derimod ikke tillagt betydning. Direktiv 79/7 omfatter saaledes saavel bidragsbaserede som rent offentligt finansierede ydelser (21).
36 Ordningen i lovens artikel 16 blev som naevnt indfoert for at fremme mulighederne for en rekonstruktion af kriseramte virksomheder. For at goere det attraktivt for arbejdstagere, der har naaet en vis alder, at fratraede med foertidspension godskrives disse pensionsbidrag for perioden, fra de fratraeder, indtil de naar den alder, hvor der erhverves ret til alderspension.
37 Den omstaendighed, at hensigten med denne ordning er at fremme mulighederne for en rekonstruktion af kriseramte virksomheder, boer efter min opfattelse ikke i sig selv vaere tilstraekkelig til, at den paagaeldende ordning falder uden for anvendelsesomraadet for direktiv 79/7, om end Domstolens raesonnement i Atkins-dommen kan tale i denne retning. Denne subjektive hensigt fra lovgivers side aendrer nemlig ikke det forhold, at dette maal soeges naaet ved hjaelp af en social ydelse, der skal sikre en bestemt persongruppe, de 50-54-aarige kvinder og de 55-59-aarige maend, en indkomst, der goer det muligt for dem at forlade arbejdsmarkedet op til 5 aar, foer de opnaar ret til alderspension. En saadan ordning med godskrivning af pensionsbidrag medfoerer i realiteten, at det tidspunkt, hvor en arbejdstager opnaar ret til alderspension, fremrykkes 5 aar, og at arbejdstageren i ydelsesmaessig henseende stilles, som om den paagaeldende var fortsat med at arbejde indtil det tidspunkt, hvor retten til alderspension normalt opnaas. Der sker altsaa en fremrykning af alderspensionen med indtil 5 aar. Ydelsen har derfor afgoerende lighedspunkter og sammenhaeng med den almindelige alderspension, der jo ogsaa har til formaal at sikre, at personer, der har naaet en vis alder, kan forlade arbejdsmarkedet og fortsat oppebaere en vis indkomst.
38 Ydelsen er betinget af, at modtageren har opnaaet en vis minimumsalder. Det er ikke tilstraekkeligt, at den paagaeldende er ansat i en kriseramt virksomhed, idet det yderligere kraeves, at arbejdstageren tilhoerer en bestemt aldersgruppe. Ydelsen udloeses saaledes ved indtraedelsen af en bestemt begivenhed, nemlig en arbejdstagers udtraeden af arbejdsmarkedet som foelge af, at den paagaeldende har naaet en bestemt i loven fastsat alder. Alder udgoer dermed efter min opfattelse grundbetingelsen for tildelingen af ydelsen (22).
39 Det er paa denne baggrund min opfattelse, at en ydelse som den, der er indeholdt i lovens artikel 16, har en direkte og faktisk forbindelse med risikoen alderdom, og derfor maa anses for omfattet af anvendelsesomraadet for direktiv 79/7.
Er lovens artikel 16 udtryk for forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere?
40 Som naevnt ovenfor er pensionsalderen i Italien 60 aar for baade maend og kvinder. Kvinder har imidlertid i modsaetning til maend ret til alderspension, allerede fra de fylder 55 aar. Efter lovens artikel 16 har kvinder, der er ansat i en kriseramt virksomhed, ret til foertidspension fra de fylder 50 aar, mens maend foerst faar en tilsvarende ret, naar de fylder 55 aar. Saavel mandlige som kvindelige arbejdstagere har ret til godskrivning af op til 5 aars pensionsbidrag, svarende til perioden, fra de fratraeder, og indtil de opnaar den alder, hvor de opnaar ret til alderspension.
41 Det er aabenbart - men hovedsagen uvedkommende - at en saadan ordning medfoerer forskelsbehandling af mandlige arbejdstagere, idet disse foerst 5 aar senere end kvinder opnaar ret til at fratraede med foertidspension. Ordningen kan imidlertid ogsaa give anledning til forskelsbehandling af kvinder. En kvindelig arbejdstager, der gaar paa pension som 55-aarig, vil efter dette system alt andet lige modtage en mindre pension end den 55-aarige mandlige arbejdstager, der vaelger at modtage foertidspension. Den mandlige arbejdstager vil nemlig faa forhoejet sin pension med 5 aars bidrag og dermed modtage en hoejere pension, uanset at han ikke har indbetalt et stoerre antal bidrag end den kvindelige arbejdstager. Sagt paa en anden maade er kvinden som foelge af, at hun ikke som manden har ret til at gaa paa foertidspension, noedt til at arbejde og indbetale pensionsbidrag, indtil hun fylder 60 aar for at opnaa samme alderspension. Ordningen medfoerer saaledes efter min opfattelse forskelsbehandling af kvinder, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7.
Er forskelsbehandlingen omfattet af artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7?
42 Efter artikel 7, stk. 1, litra a), er direktiv 79/7 ikke til hinder for, at medlemsstaterne fra direktivets anvendelsesomraade kan undtage fastsaettelsen af pensionsalderen for ydelse af alders- og arbejdsophoerspensioner og eventuelle foelger heraf for andre ydelser. Som en undtagelse til et grundlaeggende princip skal artikel 7, stk. 1, litra a), fortolkes snaevert (23).
43 Efter Domstolens praksis omfatter denne undtagelse kun den forskelsbehandling, der er objektivt noedvendig for at sikre, at den oekonomiske ligevaegt i pensionsordningen ikke bringes i fare, eller, saafremt der er tale om andre ydelsesordninger, for at sikre, dels at den finansielle balance i hele det sociale sikringssystem ikke forrykkes, og dels, at sammenhaengen mellem ordningen vedroerende arbejdsophoerspensioner og en ordning vedroerende andre ydelser bevares (24). Det fremgaar endvidere af Domstolens praksis, at det ikke er tilstraekkeligt til at anse den oekonomiske ligevaegt for forrykket, at medlemsstatens samlede oekonomiske byrde foroeges ved, at forskelsbehandlingen ophaeves. Medlemsstaterne kan nemlig ved fastsaettelsen af deres socialpolitik frit bestemme arten og omfanget af de sociale ydelser, blot de overholder princippet om ligebehandling af maend og kvinder (25).
44 En ydelse som den, der er indeholdt i lovens artikel 16, kommer til udbetaling i forbindelse med, at modtageren udtraeder af arbejdsmarkedet, og ydelsen er baseret paa den pensionsydelse, der er oparbejdet inden for rammerne af den almindelige alderspensionsordning. Ved at fremrykke tidspunktet for tildeling af alderspension og ved at godskrive pensionsbidrag for perioden indtil det tidspunkt, hvor der normalt erhverves ret til alderspension, stilles arbejdstageren i pensionsmaessig henseende, som om den paagaeldende havde opnaaet pensionsalderen.
45 Det er paa denne baggrund naerliggende at betragte en ordning med foertidspensionering som den, der er indeholdt i lovens artikel 16, som en alders- og arbejdsophoerspension. Det maa imidlertid tages i betragtning, at der er tale om en saerlig ydelse, hvis udbetaling er tidsmaessigt forskudt i forhold til det tidspunkt, hvor der erhverves ret til den almindelige alderspension. Det maa derfor undersoeges, om forskelsbehandlingen er objektivt noedvendig for at sikre sammenhaengen mellem foertidspensionen og den almindelige alderspension.
46 Som naevnt finansierer virksomhederne 50% af de omkostninger, der er forbundet med godskrivningen af bidrag. En udvidelse af den periode, hvori der godskrives bidrag for kvinder, vil foelgelig oege de samlede pensionsudgifter og dermed foroege den samlede omkostningsbyrde for det offentlige, ligesom ogsaa virksomhedernes afgiftsbyrde vil blive praeget. Dette er dog efter min opfattelse naeppe tilstraekkeligt til at laegge til grund, at en ophaevelse af forskelsbehandlingen, saaledes at ogsaa kvinder i alderen 55-59 aar godskrives op til 5 aars pensionsbidrag, vil forrykke den oekonomiske ligevaegt i pensionssystemet.
47 Hvad angaar spoergsmaalet om sammenhaengen mellem den generelle alderspensionsordning og foertidspensionsordningen er der saerlig grund til at naevne Domstolens afgoerelse i Graham-sagen (26), der omhandlede en invalidepension til personer under pensionsalderen, der udbetaltes med samme beloeb som den fulde arbejdsophoerspension fra staten. Over pensionsalderen, der var 60 aar for kvinder og 65 aar for maend, blev ydelsen nedsat til det beloeb, alderspensionen rent faktisk ville udgoere, dvs. under hensyntagen til indbetalte bidrag.
Domstolen udtalte i praemis 14, at invaliditetsydelserne skulle traede i stedet for erhvervsindkomsten, hvorfor der ikke var noget til hinder for, at en medlemsstat bestemte, at disse ydelser ikke laengere skulle udbetales, men afloeses af arbejdsophoerspensionen paa det tidspunkt, hvor modtageren under alle omstaendigheder holdt op med at arbejde, fordi den paagaeldende naaede pensionsalderen.
Domstolen tilfoejede i praemis 15-18, at det modsatte resultat ville begraense medlemsstatens ret til at fastsaette en forskellig pensionsalder for maend og kvinder, og yderligere ville medfoere dels, at medlemsstaten ville vaere afskaaret fra at yde invalide maend under pensionsalderen en hoejere ydelse end den arbejdsophoerspension, de ville vaere berettiget til, medmindre den ydede kvinder over pensionsalderen en hoejere arbejdsophoerspension, end de faktisk var berettiget til, og dels, at kvinder mellem 60 og 65 aar - altsaa over pensionsalderen - ville modtage en hoejere arbejdsophoerspension, hvis de blev arbejdsudygtige inden pensionsalderens indtraeden, end hvis dette ikke var tilfaeldet. Domstolen, der paa denne baggrund fandt, at artikel 7, stk. 1, litra a), var anvendelig, lagde saaledes vaegt paa, om ydelserne objektivt set var bestemt til at afloese hinanden, og om en ophaevelse af forskelsbehandlingen ville give anledning til en anden form for forskelsbehandling.
48 En ydelse som den, der er hjemlet i lovens artikel 16, staar objektivt i forbindelse med aldersgraensen for ydelse af alderspension. For baade maend og kvinder gaelder, at de kan fratraede med foertidspension fra og med 5 aar forud for det tidspunkt, hvor de opnaar den alder, der giver dem ret til alderspension, og at de godskrives pensionsbidrag for perioden fra deres fratraeden, og indtil de opnaar denne alder.
49 Udtrykket »foertidspension« tilkendegiver, at der er tale om en ydelse, der kommer til udbetaling inden det tidspunkt, hvor modtageren pensioneres og dermed begynder at modtage alderspension. Ydelsen skal saaledes sikre den person, der udtraeder af arbejdsmarkedet, inden der opnaas ret til alderspension, en indkomst. Der er en klar sammenhaeng mellem aldersgraensen for tildeling af alderspension og for tildeling af foertidspension efter lovens artikel 16. Det maa dog undersoeges, om det noedvendigvis foelger heraf, at kvinder, der har ret til at arbejde, indtil de fylder 60 aar, kan naegtes adgang til at faa godskrevet pensionsbidrag for hele eller en del af den periode, der ligger efter det tidspunkt, hvor de er fyldt 55 aar og dermed har erhvervet ret til alderspension.
50 Sammenhaengen mellem foertidspension og alderspension medfoerer, at en kvinde over 55 aar ikke vil kunne fratraede med foertidspension, men maa henvises til at modtage alderspension. Det forekommer paa den baggrund ikke foelgerigtigt, at en kvindelig arbejdstager, der fratraeder som 54-aarig, skulle have krav paa godskrivning af 5 aars pensionsbidrag og dermed opnaa en hoejere pension end den kvindelige arbejdstager, der fratraeder som 55-aarig. Der er saaledes efter min opfattelse paa dette punkt lighed med den naevnte Graham-dom.
51 Endvidere ville den af Livia Balestra oenskede retsstilling efter min opfattelse i sig selv at give anledning til forskelsbehandling, nemlig af mandlige arbejdstagere. Den mandlige arbejdstager, der som 58-aarig fratraeder med foertidspension, vil efter den italienske ordning have krav paa godskrivning af 2 aars pensionsbidrag, hvorimod den kvindelige arbejdstager, der ligeledes fratraeder 2 aar foer det tidspunkt, hvor hun erhverver ret til alderspension - altsaa som 53-aarig - hvis Livia Balestras anbringende fulgtes, ville have krav paa godskrivning af 5 aars bidrag.
52 Det er paa denne baggrund min opfattelse, at den forskelsbehandling af kvinder med hensyn til godskrivning af bidrag, som foelger af en ordning som den, der er indeholdt i lovens artikel 16, er en noedvendig foelge af, at kvinder erhverver ret til alderspension, naar de fylder 55 aar, mens maend foerst opnaar en saadan ret, naar de fylder 60 aar, og at forskelsbehandlingen derfor er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7. Ordningen sikrer, at den arbejdstager, vaere sig mand eller kvinde, der fratraeder med foertidspension, godskrives pensionsbidrag i et omfang, der i pensionsmaessig henseende stiller den paagaeldende, som om denne var fratraadt paa det tidspunkt, hvor der erhverves ret til alderspension.
Forslag til afgoerelse
53 Jeg skal paa denne baggrund foreslaa Domstolen at besvare de af Pretura circondariale di Genova stillede spoergsmaal saaledes:
Artikel l, stk. 1, i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkaar og artiklerne 3, stk. 1, litra a), og 7, stk. 1, litra a), i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring skal fortolkes saaledes, at de ikke er til hinder for en national ordning med foertidspension, hvorefter mandlige og kvindelige ansatte i en virksomhed, der er erklaeret kriseramt, i op til 5 aar har ret til at faa godskrevet pensionsbidrag fra fratraedelsestidspunktet, indtil de naar den alder, som giver ret til alderspension, der for maend er 60 aar og for kvinder 55 aar.
(1) - EFT 1976 L 39, s. 40.
(2) - EFT 1979 L 6, s. 24.
(3) - Jf. Giust. Civ. 1989, s. 1983.
(4) - GURI nr. 114 af 27.4.1981.
(5) - Jf. Giust. Civ. 1994, s. 8.
(6) - Min fremhaevelse.
(7) - Jf. endvidere dom af 30.3.1993, sag C-328/91, Thomas, Sml. I, s. 1247, praemis 17, af 26.2.1986, sag 262/84, Beets-Proper, Sml. s. 773, praemis 40, og af 26.2.1986, sag 151/84, Roberts, Sml. s. 703, praemis 37.
(8) - Jf. herved den i note 7 naevnte Roberts-dom, praemis 32.
(9) - Jf. den naevnte Marshall-dom, praemis 36 og 37.
(10) - EFT L 45, s. 19.
(11) - Jf. dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 13 og 28, af 28.9.1994, sag C-7/93, Beune, Sml. I, s. 4471, praemis 24, og forudsaetningsvis af 16.2.1982, sag 19/81, Burton, Sml. s. 555, praemis 8 sammenholdt med praemis 12.
(12) - Jf. f.eks. den i note 11 naevnte Barber-dom, praemis 16.
(13) - Dette fastslog Domstolen allerede i dom af 25.5.1971, sag 80/70, Defrenne, praemis 8.
(14) - Naevnt i note 11, praemis 8.
(15) - Jf. endvidere de i note 7 naevnte Beets-Proper- og Roberts-domme, praemis 34 og praemis 30.
(16) - Jf. herved forudsaetningsvis dom af 17.2.1993, sag C-173/91, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 673, praemis 20.
(17) - Jf. dom af 24.6.1986, sag 150/85, Drake, Sml. s. 1995, praemis 21.
(18) - Jf. dom af 4.2.1992, sag C-243/90, Smithson, Sml. I, s. 467, praemis 14, af 16.7.1992, forenede sager C-63/91 og C-64/91, Jackson og Cresswell, Sml. I, s. 4737, praemis 15, af 19.10.1995, sag C-137/94, Richardson, Sml. I, s. 3407, praemis 9, og af 11.7.1996, sag C-228/94, Atkins, praemis 11, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser.
(19) - Jf. den i note 18 naevnte Richardson-dom.
(20) - Jf. den i note 18 naevnte Richardson-dom, praemis 11, og den naevnte Atkins-dom, praemis 13.
(21) - Jf. den i note 18 naevnte Richardson-dom, der vedroerte en offentligt finansieret ordning med fritagelse for receptgebyr, og dom af 7.7.1992, sag C-9/91, Equal Opportunities Commission, Sml. I, s. 4297, der vedroerte en bidragsbaseret alderspensionsordning.
(22) - Jf. herved praemis 24 i den i note 17 naevnte Drake-dom, der omhandlede en invaliditetsydelse, der udbetaltes til den person, der passede en invalid. Domstolen fastslog, at en saadan ydelse er omfattet af direktiv 79/7.
(23) - Jf. den i note 7 naevnte Thomas-dom, praemis 8.
(24) - Jf. den i note 21 naevnte Equal Opportunities Commission-dom, praemis 18, den i note 7 naevnte Thomas-dom, praemis 12, dom af 11.8.1995, sag C-92/94, Graham, Sml. I, s. 2521, praemis 12, og den i note 18 naevnte Richardson-dom, praemis 19.
(25) - Jf. dom af 24.2.1994, sag C-343/92, Roks m.fl., Sml. I, s. 571, praemis 28, 29 og 37, og den i note 18 naevnte Richardson-dom, praemis 24.
(26) - Jf. den i note 24 naevnte Graham-dom.