61997TO0614_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-614/97,
Aduanas Pujol Rubio SA, Barcelona (Spanien), samt de 115 medsagsøgere, hvis navne fremgår af bilaget,
ved advokat S. Muñoz Machado, Madrid, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat A. May, 398, route d'Esch,
sagsøgere,
mod
Rådet for Den Europæiske Union ved de juridiske konsulenter M.C. Giorgi, G. Houttuin og G.-L. Ramos Ruano, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos generaldirektør A. Morbilli, Den Europæiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,
og
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent H. van Lier, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
sagsøgte,
angående en påstand om erstatning for den skade, som sagsøgerne hævder at have lidt - i form af omkostninger til omstrukturering eller afvikling af deres virksomheder - som følge af oprettelsen af det indre marked fra den 1. januar 1993 i overensstemmelse med den europæiske fælles akt og den heraf følgende afskaffelse af den speditørvirksomhed i samhandelen mellem medlemsstaterne, som sagsøgerne indtil da udøvede,
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS
(Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, K. Lenaerts, og dommerne J. Azizi og M. Jaeger,
justitssekretær: H. Jung,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Faktiske omstændigheder og relevante bestemmelser
1 Ved artikel 13 i den europæiske fælles akt (herefter »fællesakten«), som blev underskrevet i Luxembourg den 17. februar 1986 og i Haag den 28. februar 1986 og trådte i kraft den 1. juli 1987, blev EØF-traktaten suppleret med en artikel 8 A, som i medfør af artikel G, nr. 9, i traktaten om Den Europæiske Union er blevet til EF-traktatens artikel 7 A (efter ændring nu artikel 14 EF), der lyder således:
»Fællesskabet vedtager foranstaltninger med henblik på gradvis oprettelse af det indre marked i løbet af perioden indtil den 31. december 1992 i henhold til bestemmelserne i denne artikel [...]
Det indre marked indebærer et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital i overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat.«
2 Med kravet om, at der skulle skabes et »område uden grænser« mellem EØF's medlemsstater, forudsatte gennemførelsen af det indre marked, at de fiskale grænser og toldkontrollen inden for Fællesskabet var fjernet senest ved udløbet af den i ovennævnte bestemmelse fastlagte periode, dvs. pr. 1. januar 1993.
3 Gennemførelsen af det indre marked kunne i alvorlig grad påvirke mulighederne for at fortsætte bestemte former for erhvervsmæssig virksomhed, som er direkte forbundet med eksistensen af toldkontrol og fiskal kontrol ved Fællesskabets indre grænser.
4 Den berørte navnlig toldklarererne og speditørerne, som for en andens regning mod betaling opfylder de toldformaliteter, der er nødvendige, for at varer kan passere grænserne. Toldklarererne udfører formaliteterne i en andens navn og for dennes regning. Speditørerne opfylder formaliteterne for en andens regning, men i eget navn.
5 Sagsøgerne har gjort gældende, at gennemførelsen af det indre marked fra den 1. januar 1993 og den heraf følgende afskaffelse af deres speditørvirksomhed i tilknytning til samhandelen inden for Fællesskabet har påført dem omkostninger til omstrukturering eller afvikling af deres virksomheder.
Retsforhandlingerne
6 Det er under disse omstændigheder, at sagsøgerne ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 31. december 1997 har anlagt nærværende erstatningssøgsmål.
7 Ved kendelse afsagt af formanden for Rettens Femte Afdeling den 29. juni 1998 blev forhandlingerne i sagen T-614/97 udsat, for det første, indtil Tribunal Supremo (den spanske højesteret) havde truffet afgørelse i de sager, som sagsøgerne havde anlagt ved denne ret under nr. 372/95, 374/95, 375/95, 378/95 og 404/95, og, for det andet, indtil Domstolen havde truffet endelig afgørelse vedrørende den hermed forbundne appel af Rettens dom af 29. januar 1998 i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen (sag T-113/96, Sml. II, s. 125). Ved denne dom havde Retten frifundet Rådet og Kommissionen for en påstand nedlagt i medfør af EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2 (nu artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF), om, at Fællesskabet blev tilpligtet at erstatte den skade, som en fransk speditør hævdede at have lidt som følge af oprettelsen af det indre marked fra den 1. januar 1993 i overensstemmelse med fællesakten og den deraf følgende afskaffelse af speditørvirksomhed i tilknytning til samhandelen inden for Fællesskabet.
8 Ved kendelse af 8. juli 1999 i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen (sag C-95/98 P, Sml. I, s. 4835) blev appellen delvis afvist og delvis forkastet.
9 På grundlag af denne kendelse har Retten anmodet parterne om at fremsætte deres bemærkninger med hensyn til sagens videre behandling.
10 Sagsøgerne har i deres indlæg meddelt Retten, at Tribunal Supremo har frifundet sagsøgte i de sager, som var anlagt for denne ret.
Parternes påstande
11 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
- Sagens behandling fortsættes på trods af kendelsen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen.
- Det fastslås, at Rådet og Kommissionen er ansvarlige efter traktatens artikel 215, stk. 2, for den skade - i form af omkostninger til omstrukturering eller afvikling af deres virksomheder - som er forvoldt sagsøgerne ved afskaffelsen af deres speditørvirksomhed i tilknytning til samhandelen inden for Fællesskabet fra den 1. januar 1993, og som den spanske domstol ikke har dømt den spanske stat til at erstatte.
- Rådet og Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgerne de beløb, der fremgår af bilaget, som erstatning for denne skade.
- Rådet og Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
12 Rådet har nedlagt følgende påstande:
- Det fastslås, at der ikke længere er grundlag for at fortsætte sagens behandling som følge af kendelsen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen.
- Det fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse.
- Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
13 Kommissionen har nedlagt påstand om, at det fastslås, at der ikke længere er grundlag for at fortsætte sagens behandling som følge af kendelsen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen.
Retlige bemærkninger
14 I henhold til procesreglementets artikel 111 kan Retten, når det er åbenbart, at sagen må afvises, eller sagen er åbenbart ugrundet, uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse. I det foreliggende tilfælde finder Retten, at sagsakterne giver tilstrækkeligt grundlag for, at den kan træffe afgørelse uden at fortsætte sagens behandling.
15 Indledningsvis bemærkes, at ifølge fast retspraksis (jf. bl.a. Domstolens dom af 15.9.1994, sag C-146/91, KYDEP mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 4199, præmis 19) forudsætter Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold i medfør af traktatens artikel 215, stk. 2, opfyldelse af en række betingelser vedrørende retsstridigheden af den adfærd, som institutionerne hævdes at have udvist, og eksistensen af en skade samt vedrørende årsagsforbindelse mellem adfærden og den påberåbte skade. Så snart en af disse betingelser ikke er opfyldt, må de sagsøgte frifindes i det hele, uden at det er nødvendigt at undersøge, om de øvrige betingelser for, at Fællesskabet ifalder ansvar uden for kontraktforhold, er opfyldt (jf. dommen i sagen KYDEP mod Rådet og Kommissionen, præmis 81, og Domstolens dom af 14.10.1999, sag C-104/97 P, Atlanta mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 6983, præmis 65).
16 Sagsøgerne har gjort gældende, at den skade, for hvilken de har krævet erstatning, består i omkostninger til omstrukturering eller afvikling af deres virksomheder som følge af, at deres speditørvirksomhed i tilknytning til samhandelen inden for Fællesskabet blev afskaffet fra den 1. januar 1993. Den pågældende skade har efter sagsøgernes opfattelse tre forskellige årsager. Den første årsag er ifølge sagsøgerne, at de sagsøgte har udstedt afledte retsakter, som har medført, at toldformaliteterne mellem medlemsstaterne brat blev afskaffet med virkning fra den 1. januar 1993. Den anden årsag er ifølge sagsøgerne, at der ikke i den forbindelse er blevet fastsat passende udlignings- og ledsageforanstaltninger. Den tredje årsag er, at Rådets forordning (EØF) nr. 3904/92 af 17. december 1992 om tilpasning af erhvervet som toldklarerer og speditør til det indre marked (EFT L 394, s. 1) efter sagsøgernes opfattelse er administreret forkert.
17 For så vidt angår de første to påståede skadesårsager har sagsøgerne gjort gældende, at de sagsøgte ved gennemførelsen af fællesakten har været forpligtet til enten at afskaffe toldformaliteterne gradvist eller at fastsætte passende udlignings- og ledsageforanstaltninger.
18 Sagsøgerne gør således nærmere bestemt gældende, at de sagsøgte skulle have forhindret, at afskaffelsen af speditørerhvervet i samhandelen mellem medlemsstaterne medførte, at udøverne af dette erhverv måtte omstrukturere eller afvikle deres virksomheder, eller at de skulle bære omkostningerne i forbindelse hermed.
19 I den henseende bemærkes, at ophøret af sagsøgernes speditørvirksomhed inden for Fællesskabet skyldes fjernelsen af de fiskale grænser og toldkontrollen mellem medlemsstaterne, hvis direkte og afgørende årsag hverken er udstedelsen af afledte retsakter eller det forhold, at der ikke er fastsat passende udlignings- og ledsageforanstaltninger, men fællesaktens artikel 13, hvorved EØF-traktaten blev suppleret med en artikel 8 A, som er blevet til traktatens artikel 7 A, der bl.a. bestemmer, at »[d]et indre marked indebærer et område uden indre grænser«. Fællesakten er imidlertid vedtaget af medlemsstaterne. Den kan således ikke tilskrives de sagsøgte og kan følgelig ikke medføre, at Fællesskabet ifalder ansvar uden for kontraktforhold (jf. kendelse i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen, præmis 18, 19 og 20).
20 Eftersom hovedformålet eller det eneste formål med sagsøgerens virksomheder på tidspunktet for gennemførelsen af det indre marked var udøvelse af speditørvirksomhed i samhandelen inden for Fællesskabet, måtte afskaffelsen af dette erhverv, uanset under hvilke omstændigheder den fandt sted, nødvendigvis medføre omkostninger til omstrukturering eller afvikling, som ikke kan tilskrives de sagsøgte.
21 De sagsøgte var endvidere ikke forpligtet til at forhindre, at afskaffelsen af speditørerhvervet i samhandelen inden for Fællesskabet medførte, at sagsøgerne måtte omstrukturere eller afvikle deres virksomheder, eller at de skulle bære omkostningerne i forbindelse hermed.
22 Eftersom afskaffelsen af det omhandlede erhverv ikke kan tilskrives de sagsøgte, var disse nemlig ikke forpligtet til at erstatte den skade, som afskaffelsen kunne medføre. Der er især ikke grund til at rejse spørgsmålet om, hvorvidt der findes et generelt retligt princip, hvorefter Fællesskabet har pligt til at yde erstatning til en person, der er blevet udsat for ekspropriation eller begrænsninger i hans frie adgang til at udnytte sin ejendomsret, og som kan give grundlag for et søgsmål i henhold til EF-traktatens artikel 215, stk. 2, såfremt det tilsidesættes. En sådan erstatningspligt vil nemlig kun kunne komme på tale i forhold til handlinger, der foretages af fællesskabsinstitutionerne, idet Fællesskabet ikke kan forpligtes til at yde erstatning for handlinger, som ikke kan tilskrives Fællesskabet.
23 Endvidere bemærkes, at sagsøgernes argumenter om retsstridige handlinger og undladelser fra de sagsøgtes side er åbenbart ugrundede.
24 I den forbindelse bemærkes, at Fællesskabet, når der er tale om generelle retsakter, kun kan ifalde ansvar, såfremt der foreligger en krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private. Hvis institutionen har udstedt retsakten under udøvelsen af en vid skønsbeføjelse, kræves det desuden - for at Fællesskabet kan ifalde erstatningsansvar - at overtrædelsen er tilstrækkelig kvalificeret, dvs. at den er åbenbar og grov. Disse kriterier finder også anvendelse, når der er tale om en culpøs undladelse (jf. dommen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen, præmis 59 og 60).
25 Sagsøgerne har i første række anfægtet lovligheden af de afledte retsakter, der har haft til følge, at toldformaliterne inden for Fællesskabet er blevet ophævet fra den 1. januar 1993.
26 De har hertil gjort gældende, at de sagsøgte alene burde have fjernet disse formaliteter gradvist i perioden fra datoen for fællesaktens ikrafttræden til den 31. december 1992, hvor det indre marked skulle være endeligt etableret. Dette argument støttes på fællesaktens artikel 13, stk. 1, der bestemmer, at »Fællesskabet vedtager foranstaltninger med henblik på gradvis oprettelse af det indre marked i løbet af perioden indtil den 31. december 1992«.
27 Det bemærkes, at selv hvis det forudsættes, at ordet »gradvis« rummer en retlig forpligtelse, der påhviler de sagsøgte, og at denne forpligtelse kan betragtes som en højere retsregel til beskyttelse af borgerne, gælder forpligtelsen for etableringen af det indre marked som helhed, der forudsatte en samlet afskaffelse af hindringerne for den frie bevægelighed af varer, personer, tjenesteydelser og kapital, men ikke særskilt for iværksættelsen af hver enkelt af de talrige særforanstaltninger, som var påkrævet i den forbindelse. Ophævelsen af toldformaliteterne, som kun er en af disse foranstaltninger, forudsatte desuden nødvendigvis en forudgående fjernelse af størstedelen af de nævnte hindringer og kunne derfor under alle omstændigheder først gennemføres under en sen fase i foranstaltningerne med henblik på den gradvise gennemførelse af det indre marked.
28 Sagsøgerne har videre gjort gældende, at de sagsøgte ved at udstede de afledte retsakter, der har haft til formål at ophæve toldformaliteterne, har tilsidesat proportionalitetsprincippet, hvilket har medført, at det tab, der er tilføjet erhvervet som toldklarerer og speditør, er blevet uforholdsmæssigt stort.
29 Der skal i den henseende for det første erindres om, at selve det forhold, at speditørvirksomheden inden for Fællesskabet er blevet afskaffet, ikke kan tilskrives de sagsøgte, og at de ikke er forpligtet til at erstatte det tab, som er opstået som følge heraf. For det andet har Retten, for så vidt angår omstændighederne omkring afskaffelsen ovenfor fastslået, at eftersom ophævelsen af toldformaliteterne forudsatte, at størstedelen af hindringerne, især dem, der vedrører varernes frie bevægelighed, var blevet fjernet, havde Fællesskabet ikke andre muligheder end at vedtage foranstaltningerne med det formål at fjerne toldformaliteterne under en sen fase i foranstaltningerne med henblik på den gradvise gennemførelse af det indre marked.
30 Anbringendet om, at de sagsøgte ved at udstede de afledte retsakter, der har haft til formål at ophæve toldformaliteterne, har tilsidesat proportionalitetsprincippet, er derfor åbenbart ugrundet.
31 Sagsøgerne har endelig gjort gældende, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er blevet tilsidesat.
32 Retten bemærker hertil, at muligheden for at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning står åben for enhver, der befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at fællesskabsadministrationen har givet den pågældende anledning til begrundede forhåbninger. Derimod kan ingen påberåbe sig tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, såfremt administrationen ikke har afgivet præcise løfter (jf. dommen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen, præmis 68).
33 Det bemærkes, at sagsøgerne i det foreliggende tilfælde ikke har fremført noget, der beviser eller lader formode, at fællesskabsinstitutionerne har givet dem anledning til begrundede forhåbninger om, at de ville vedtage passende udlignings- eller tilpasningsforanstaltninger.
34 Anbringendet om, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat, er derfor åbenbart ugrundet.
35 I anden række har sagsøgerne gjort gældende, at de sagsøgte skulle have truffet erstatningsforanstaltninger. Undladelsen heraf udgør ifølge sagsøgerne en tilsidesættelse af såvel billighedsprincippet som proportionalitetsprincippet, eftersom den har haft til følge, at toldklarererne og speditørerne alene har måttet betale regningen for de fordele, som etableringen af det indre marked har medført for de øvrige erhvervsdrivende på markedet.
36 Hertil bemærkes, at EF-institutionernes undladelser kun kan begrunde ansvar for Fællesskabet, såfremt institutionerne ikke har overholdt en i en fællesskabsretlig bestemmelse fastsat retlig forpligtelse til at handle (jf. dommen i sagen KYDEP mod Rådet og Kommissionen, præmis 58).
37 Det er ovenfor fastslået, at de sagsøgte ikke var forpligtet til at erstatte det tab, som afskaffelsen af speditørvirksomheden inden for Fællesskabet kunne forårsage.
38 Argumentet er derfor åbenbart ugrundet.
39 Retten bemærker i øvrigt, at det fremgår af en meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om tilpasning til det indre marked af erhvervet som toldklarerer og speditør (SEK(92) 887 endelig udg., herefter »kommissionsmeddelelsen«), at der var truffet forskellige ledsageforanstaltninger med henblik på at tage hensyn til de samfundsøkonomiske konsekvenser for erhvervet af gennemførelsen af det indre marked.
40 Fællesskabet har således, efter at Kommissionen i 1991 havde ladet foretage en undersøgelse finansieret af Den Europæiske Socialfond (kommissionsmeddelelsen, side 6-11, afsnit II), vedtaget tre former for foranstaltninger.
41 For det første har Den Europæiske Socialfond sidestillet toldklarererne og speditørerne med langtidsledige og har i medfør heraf ladet dem omfatte af foranstaltninger, der har til formål at sikre uddannelse, beskæftigelsesstøtte og særlige foranstaltninger, der bl.a. omfatter støtte til erhvervsvejledning, og som finansieres af fonden (kommissionsmeddelelsen, s. 14, 15 og 16, afsnit IV.1).
42 For det andet ydes der inden for rammerne af Interreg-initiativet støtte til omstrukturering af de pågældende virksomheder, til uddannelse og omstilling af disses personale, til omdannelse og nyindretning af godsbehandlingsområderne ved grænserne samt til oprettelse af erstatningsarbejdspladser (kommissionsmeddelelsen, s. 16 og 17, afsnit IV.2).
43 For det tredje er der, i tillæg til de nævnte foranstaltninger, der alle indgår som led i aktioner inden for rammerne af strukturfondene, foreslået og vedtaget foranstaltninger, der ikke henhører under strukturfondene. Det er i den forbindelse, at Rådet har udstedt forordning nr. 3904/92.
44 Det følger heraf, at fællesskabsinstitutionerne, uden at være forpligtet hertil, har vedtaget forskellige ledsageforanstaltninger, som har haft til formål at supplere medlemsstaternes indsats.
45 For så vidt angår den tredje påståede skadesårsag, dvs. den påståede fejlagtige håndhævelse af forordning nr. 3904/92, har sagsøgerne for det første gjort gældende, at den støtte, der er ydet i medfør af denne forordning, i Spanien næsten udelukkende er gået til den offentlige forvaltning. For det andet har sagsøgerne gjort gældende, at kravene med hensyn til fremlæggelse af projekter og kriterierne for udvælgelsen heraf ikke har været offentliggjort.
46 I den henseende bemærkes, at forordning nr. 3904/92, som alene har til formål at afgrænse, hvilke fællesskabsforanstaltninger der skal træffes som supplement til medlemsstaternes indsats (jf. ottende betragtning til forordningen), kun fastsætter den overordnede ramme for disse foranstaltninger og i det væsentlige overlader iværksættelsen heraf til medlemsstaterne. Forordningen bestemmer således i artikel 2, stk. 2, at der kan iværksættes fællesskabsinterventioner med henblik på at støtte de virksomheder, hvis hovedaktivitet er forbundet med udførelse af toldformaliteter ved Fællesskabets indre grænser. Gennemførelse af sådanne støtteforanstaltninger forudsætter bl.a., at medlemsstaterne har defineret de støtteberettigede områder (forordningens artikel 3, stk. 1), og at de kompetente myndigheder, der er udpeget af medlemsstaterne, indsender støtteansøgninger (forordningens artikel 6). Det følger heraf, at udpegningen inden for hver medlemsstat af de projekter, som kan være støtteberettigede, påhviler medlemsstaten og ikke Rådet eller Kommissionen. De forhold, som sagsøgerne har anfægtet vedrørende denne del af gennemførelsen af forordning nr. 3904/92 i Spanien, kan således ikke tilskrives de sagsøgte.
47 Rådet og Kommissionen skal herefter frifindes, idet sagen er åbenbart ugrundet.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
48 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
49 Da sagsøgerne har tabt sagen, bør de ud over at bære deres egne omkostninger betale Rådets omkostninger, idet Rådet har nedlagt påstand herom. Kommissionen bør bære sine egne omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes, idet sagen er åbenbart ugrundet.
2) Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler de af Rådet afholdte omkostninger.
3) Kommissionen bærer sine egne omkostninger.