61984CJ0048_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 3 . februar 1984, indgaaet til Domstolen den 24 . februar 1984, har Oberlandesgericht Koblenz i medfoer af protokollen af 3 . juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager ( herefter benaevnt konventionen ), stillet to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af konventionens artikler 17 og 18 .
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag anlagt af Sommer Exploitation SA ( herefter benaevnt Sommer ), der har hjemsted i Neuilly ( Frankrig ), og som fremstiller filt, mod fru H . Spitzley, som er indehaver af et firma i Forbundsrepublikken Tyskland, med paastand om betaling af stof, som fru Spitzley havde koebt hos Sommer .
3 Fru Spitzley, som blev indstaevnt for Landgericht Koblenz, bestred ikke rigtigheden af Sommer ' s krav, men stillede krav om modregning med nogle beloeb, som hendes aegtefaelle, W . Spitzley, havde til gode hos Sommer .
4 Sommer skyldte hr . Spitzley disse beloeb i provision i henhold til en agenturaftale, som var indgaaet i 1976 . Beloebene var senere blevet overdraget til fru Spitzley .
5 Ved Landgericht bestred Sommer fru Spitzley ' s krav om modregning af materielle grunde . Landgericht, der paakendte sagen i realiteten, anerkendte kun modregning med et begraenset beloeb og doemte fru Spitzley til at betale resten af det beloeb, Sommer havde kraevet .
6 Baade fru Spitzley og Sommer appellerede dommen til Oberlandesgericht Koblenz, som rejste spoergsmaalet, om de tyske retter var kompetente til at paakende det modkrav, fru Spitzley havde fremsat . Oberlandesgericht anfoerte i den forbindelse, at den agenturaftale, som var indgaaet mellem hr . Spitzley og Sommer, i artikel VII indeholdt en vaernetingsklausul til fordel for retterne paa Sommer ' s hjemsted, dvs . til fordel for de franske retter, i alle sager vedroerende denne aftale .
7 Oberlandesgericht har imidlertid i forelaeggelseskendelsen understreget, at selv om eksistensen og fortolkningen af denne klausul synes at indebaere, at de tyske retter er inkompetente, kan den omstaendighed, at Sommer aldrig har paaberaabt sig klausulen, men derimod har fremsat indsigelse vedroerende realiteten, have bevirket, at de tyske retter er tillagt kompetence i medfoer af reglen i konventionens artikel 18 .
8 Oberlandesgericht har derfor anset det for noedvendigt at forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal :
»1 ) Bevirker den omstaendighed, at sagsoegeren ikke har rejst indsigelse mod fremsaettelsen af et modkrav, som ikke beror paa samme aftale eller faktiske omstaendigheder som hovedkravet i sagen, og for hvilket der i medfoer af konventionens artikel 17 gyldigt er truffet en aftale om enekompetence, at et processuelt forbud mod modregning, der foelger af denne vaernetingsaftale og fortolkningen heraf ( jfr . Domstolens dom af 9.11.1978 i sag 23/78, Meeth mod Glacetal ), bortfalder?
2 ) Eller er retten i et saadant tilfaelde afskaaret fra at traeffe afgoerelse med hensyn til modkravet paa grund af vaernetingsaftalen og det deri indeholdte forbud mod modregning, selv om sagsoegeren ikke har rejst indsigelse mod fremsaettelsen af modkravet?«
9 Forbundsrepublikken Tysklands regering, Det forenede Kongeriges regering og Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, som har indgivet indlaeg i medfoer af artikel 20 i protokollen vedroerende statutten for EOEF-Domstolen, har alle givet udtryk for den opfattelse, at det er det foerste spoergsmaal, der maa besvares bekraeftende .
10 Med de forelagte spoergsmaal oensker den nationale ret i det vaesentlige oplyst, om den vaernetingsaftale, der i henhold til konventionens artikel 18 foelger af, at sagsoegte giver moede for den ret, for hvilken sagen er indbragt, uden at bestride dens kompetence, faar virkning :
, naar den paagaeldende rets manglende kompetence ikke vedroerer det krav, der er fremsat af sagsoegeren, men et modkrav fremsat af sagsoegte ;
, naar den paagaeldende rets manglende kompetence er en foelge af en vaernetingsklausul, som er i overensstemmelse med kravene i konventionens artikel 17 .
11 Konventionens artikel 18 er affattet saaledes :
»For saa vidt retten i en kontraherende stat ikke allerede er kompetent i medfoer af andre bestemmelser i denne konvention, bliver den kompetent, naar sagsoegte giver moede for den . Denne regel finder ikke anvendelse, saafremt sagsoegte kun giver moede for at bestride rettens kompetence, eller saafremt en anden ret i medfoer af artikel 16 er enekompetent« .
12 Artikel 17 bestemmer :
»Saafremt parterne i tilfaelde, hvor mindst en af dem har bopael paa en kontraherende stats omraade, ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekraeftet, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal vaere kompetente til at paakende allerede opstaaede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den paagaeldende stat kompetente .
Aftaler om retternes kompetence er ugyldige, saafremt de strider mod bestemmelserne i artikel 12 og 15, eller saafremt de udelukker kompetencen for de retter, som i medfoer af artikel 16 er enekompetente .
Saafremt aftalen om retternes kompetence kun er indgaaet til fordel for en af parterne, bevarer denne retten til at anlaegge sag ved enhver anden ret, der er kompetent efter denne konvention« .
13 Det bemaerkes, at disse to bestemmelser udgoer afdeling 6 i konventionens afsnit II, og at overskriften til denne afdeling er »Aftaler om kompetence« . Mens artikel 17 omhandler den af parterne udtrykkeligt indgaaede vaernetingsaftale, vedroerer artikel 18 den stiltiende vaernetingsaftale, der foelger af, at sagsoegte giver moede for den ret, for hvilken sagen er indbragt, uden at bestride dens kompetence .
14 Disse to bestemmelser viser, at konventionen i videst muligt omfang og inden for de graenser, der er fastsat henholdsvis i artikel 17, stk . 2, og i artikel 18, 2 . pkt ., giver parterne frihed til at vaelge den ret, som de vil overlade afgoerelsen af deres tvister til .
15 Artikel 18 bygger paa den opfattelse, at sagsoegte ved at give moede for den ret, sagsoegeren har indbragt sagen for, uden at bestride dens kompetence, forudsaetningsvis giver sit samtykke til, at sagen indbringes for en anden ret end den, som udpeges af konventionens oevrige bestemmelser .
16 Den nationale ret har for det foerste spurgt, om artikel 18 finder anvendelse i en sag som den, der er indbragt for den, dvs . en sag, hvor det er sagsoegeren, som ved den ret, som han selv har indbragt sagen for, gaar med til at droefte realiteten i et modkrav fremsat af sagsoegte, som retten ellers ikke er kompetent til at paakende .
17 Den tvivl, som den nationale ret har givet udtryk for i denne henseende, hidroerer fra formuleringen af artikel 18 . Bestemmelsen vedroerer nemlig udtrykkelig kun vaernetingsaftaler, der foelger af, at sagsoegte giver moede for den ret, som sagsoegeren har indbragt sagen for .
18 En fortolkning af artikel 18 paa grundlag af det formaal, bestemmelsen forfoelger, samt paa grundlag af den sammenhaeng, den indgaar i, og som er beskrevet ovenfor, goer det imidlertid muligt at drage den slutning, at et tilfaelde som det, den nationale ret hentyder til, ligeledes falder ind under artikel 18 ' s anvendelsesomraade .
19 En sagsoeger, som, stillet over for et modkrav fremsat af sagsoegte, som den ret, for hvilken sagen er indbragt, ikke har kompetence til at paakende, fremsaetter realitetsindsigelse mod modkravet uden dog at bestride rettens kompetence, befinder sig nemlig i en situation, der svarer til den, der udtrykkeligt er omhandlet i artikel 18, hvor sagsoegte giver moede for den ret, sagsoegeren har indbragt sagen for, og undlader at bestride rettens kompetence .
20 Derfor foerer sagsoegerens adfaerd i en sag som den, der foreligger for den nationale ret, i medfoer af konventionens artikel 18 til, at den ret, for hvilken sagen er indbragt, bliver kompetent, saafremt de oevrige betingelser for at anvende bestemmelsen er opfyldt . Disse er blandt andet angivet i dommen af 24 . juni 1981 ( Elefanten Schuh, 150/80, Sml . s . 1671 ).
21 Denne fortolkning tilgodeser i oevrigt, som Det forenede Kongeriges regering med rette har anfoert, de procesoekonomiske hensyn, der, som Domstolen har udtalt i sin dom af 9 . november 1978 ( Meeth, 23/78, Sml . s . 2133 ), ligger til grund for hele den konvention, som artikel 18 indgaar i .
22 Denne konklusion anfaegtes ikke af, at det af sagsoegte fremsatte modkrav som anfoert i forelaeggelseskendelsen ikke beror paa samme aftale eller faktiske omstaendigheder som hovedkravet i sagen . Dette er nemlig et spoergsmaal om processuelle modregningsbetingelser, som igen afhaenger af de lovbestemmelser, der er gaeldende i den stat, hvor den paagaeldende ret ligger .
23 Den nationale ret har for det andet rejst spoergsmaalet, om artikel 18 kan finde anvendelse, naar den ret, for hvilken sagen er indbragt, er inkompetent, fordi modkravet er omfattet af en vaernetingsaftale til fordel for retterne i en anden kontraherende stat end den, hvor foerstnaevnte ret ligger .
24 I den forbindelse bemaerkes, at artikel 18 i henhold til bestemmelsens 2 . pkt . ikke finder anvendelse, hvis en anden ret er enekompetent i medfoer af konventionens artikel 16 . Den situation, der omhandles i artikel 17, er derfor ikke omfattet af de undtagelser fra artikel 18, som er fastsat i denne bestemmelse .
25 Som Domstolen allerede har udtalt i ovennaevnte dom af 24 . juni 1981, kan der ikke af konventionens almindelige opbygning eller formaal udledes nogen begrundelse for at antage, at parterne efter en vaernetingsaftale i henhold til artikel 17 skulle vaere afskaaret fra frivilligt at indbringe deres sag for en anden ret end den, der er udpeget i aftalen .
26 Heraf foelger, at den omstaendighed, at en ret er udpeget som kompetent i en vaernetingsaftale i henhold til artikel 17, ikke udelukker, at artikel 18 kan finde anvendelse, hvis sagen indbringes for en anden ret .
27 Det af Oberlandesgericht Koblenz forelagte spoergsmaal maa derfor besvares saaledes, at retten i en kontraherende stat bliver kompetent i medfoer af konventionens artikel 18, naar sagsoegeren i en sag, der behandles af denne ret, ikke rejser indsigelse mod fremsaettelsen af et modkrav, som ikke beror paa samme aftale eller faktiske omstaendigheder som hovedkravet i sagen, og for hvilket der i medfoer af konventionens artikel 17 gyldigt er truffet en aftale, hvorefter retterne i en anden kontraherende stat er enekompetente .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
28 De udgifter, der er afholdt af Forbundsrepublikken Tysklands regering, af Det forenede Kongeriges regering og af Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale domstol, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN ( foerste afdeling )
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt den af Oberlandesgericht Koblenz ved kendelse af 3 . februar 1984, for ret :
Retten i en kontraherende stat bliver kompetent i medfoer af artikel 18 i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, naar sagsoegeren i en sag, der behandles af denne ret, ikke rejser indsigelse mod fremsaettelsen af et modkrav, som ikke beror paa samme aftale eller faktiske omstaendigheder som hovedkravet i sagen, og for hvilket der i medfoer af konventionens artikel 17 gyldigt er truffet en aftale, hvorefter retterne i den anden kontraherende stat er enekompetente .