61993CJ0020_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved domme af 11. januar 1993 indgaaet til Domstolen den 21. januar 1993 har Tribunal de commerce de Bruxelles i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 3, stk. 3, i Raadets direktiv 74/561/EOEF af 12. november 1974 om adgang til erhvervet med godstransport ad landevej i indenlandsk og international transport (EFT L 308, s. 18, herefter benaevnt "direktiv 74/561").
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under foelgende sager: sag C-20/93, selskabet Deutscher Kraftverkehr Ernst Grimmke (herefter benaevnt "DKV") mod selskabet Générale de Banque (herefter benaevnt "Générale de Banque") og sag C-21/93, DKV og Mobil Oil (herefter benaevnt "Mobil Oil") mod Générale de Banque og AG af 1824, tidligere AG af 1830 (herefter benaevnt "AG af 1824"), idet den belgiske stat i denne anden sag er blevet adciteret.
3 DKV har leveret braendstof til den belgiske transportvirksomhed Zelltrans (sag C-20/93). Det har ligeledes, ligesom Mobil Oil, leveret til selskabet Transports Lechien et Fils (herefter benaevnt "Lechien") (sag C-21/93).
4 Générale de Banque har stillet kaution som selvskyldner for de to transportvirksomheder Zelltrans og Lechien, mens AG af 1824 kun har kautioneret for sidstnaevnte.
5 Da de to transportvirksomheder blev erklaeret konkurs henholdsvis af Tribunal de commerce de Bruxelles og Tribunal de commerce de Charleroi, meddelte DKV og Mobil Oil Générale de Banque og AG af 1824, at de var kreditorer, foerstnaevnte i selskaberne Zelltrans og Lechien, den anden kun i Lechien, i henhold til ubetalte fakturaer vedroerende leveringer af braendstof, som naevnt ovenfor, og anmodede dem om at faa frigivet kautionen. Da de ikke blev fyldestgjort, anlagde DKV og Mobil Oil sag mod Générale de Banque og AG af 1824 ved Tribunal de commerce de Bruxelles.
6 Kautionsdokumenterne blev udfaerdiget i henhold til bestemmelserne i kongelig anordning af 5. september 1978 (Moniteur belge af 19.10.1978, s. 12464), som aendret ved kongelig anordning af 14. juli 1982 (Moniteur belge af 18.2.1983, s. 2334) og ved kongelig anordning af 11. september 1987 (Moniteur belge af 22.10.1987, s. 15301), hvormed direktiv 74/561 blev gennemfoert.
7 Artikel 37 i denne kongelige anordning lyder saaledes:
"Ansoegeren til eller indehaveren af en transportattest eller en almindelig tilladelse til indenlandsk transport skal som bevis for sin oekonomiske evne stille en kaution paa 250 000 BFR pr. transportattest eller almindelig tilladelse til indenlandsk transport."
8 Artikel 38, stk. 1, i samme anordning bestemmer derefter:
"Kautionen tjener til sikkerhed for fordringer, der er stiftet som foelge af udoevelsen af virksomhed, der omfattes af en transportattest, en almindelig tilladelse til indenlandsk transport eller en almindelig tilladelse til international transport.
Kun de kreditorer, der har fordringer som omhandlet i foerste afsnit, kan goere krav paa kaution ..."
9 Sagsoegerne i hovedsagen har gjort gaeldende, at i medfoer af artikel 3 i direktiv 74/561 daekker den kaution, der er fastsat i henhold til ovennaevnte kongelige anordning, ikke kun fordringer i medfoer af en transportaftale, men ligeledes alle de fordringer, der udspringer af transportvirksomhedens udoevelse af erhvervet, herunder fordringerne vedroerende levering af braendstof, hvorfor Tribunal de commerce de Bruxelles har besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"Skal det, naar medlemsstaterne i medfoer af artikel 3, stk. 3, i Raadets direktiv 74/561/EOEF af 12. november 1974 om adgang til erhvervet med godstransport ad landevej i indenlandsk og international transport med henblik paa opfyldelse af kravet om oekonomisk evne kraever, at transportvirksomhederne stiller sikkerhed (i Belgien i form af selvskyldnerkaution), antages, at denne sikkerhed alene er stillet til fordel for kreditorer, der har afsluttet en transportaftale med hovedskyldnertransportvirksomheden, eller skal den kraevede sikkerhed antages at vaere stillet til fordel for samtlige fordringer, der udspringer af den hovedforpligtede virksomheds udoevelse af transporterhvervet?"
10 Hvad naermere angaar hovedsagernes faktiske omstaendigheder, de relevante lovbestemmelser, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
11 Indledningsvis skal det praeciseres, at direktiv 74/561 er foerste etape i harmoniseringen af bestemmelserne om adgang til erhvervet med godstransport ad landevej. I artikel 3 undergives denne adgang forskellige betingelser, der navnlig vedroerer transportvirksomhedernes haederlighed og deres oekonomiske evne og faglige dygtighed. Artikel 3, stk. 3, forudsaetter bl.a. udtrykkeligt en yderligere samordning af bestemmelserne vedroerende transportvirksomhedernes oekonomiske evne.
12 Denne samordning blev gennemfoert ved Raadets direktiv 89/438/EOEF af 21. juni 1989 om aendring af direktiv 74/561/EOEF om adgang til erhvervet med godstransport ad landevej i indenlandsk og international transport, direktiv 74/562/EOEF om adgang til erhvervet med personbefordring ad landevej i indenlandsk og international transport og direktiv 77/796/EOEF om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser i forbindelse med udoevelse af transportvirksomhed inden for personbefordring og transportvirksomhed inden for godstransport ad landevej omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udoevelse af etableringsfrihed for de paagaeldende udoevere af transportvirksomhed (EFT L 212, s. 101, herefter benaevnt "direktiv 89/438"). Direktivets artikel 1, stk. 5, aendrer artikel 3, stk. 3, i direktiv 74/561, som herefter indeholder mere praecise bestemmelser vedroerende virksomhedernes oekonomiske evne.
13 Alligevel finder disse bestemmelser ikke anvendelse "ratione temporis" i tvisterne i hovedsagerne. I henhold til artikel 5, stk. 1, finder bestemmelserne i direktiv 89/438 nemlig ikke anvendelse foer den 1. januar 1990. Det fremgaar imidlertid af forelaeggelsesdommene, at den kaution, som Générale de Banque og AG af 1824 har stillet som selvskyldnerkautionister for de omhandlede transportvirksomheder, ligger forud for denne dato.
14 Det er saaledes tilstraekkeligt udelukkende at henholde sig til direktiv 74/561 i den affattelse, som det havde foer den 1. januar 1990. Artikel 3, stk. 3, i dette direktiv lyder saaledes:
"Ved oekonomisk evne forstaas raadighed over saadanne finansielle midler, som behoeves til at saette virksomheden i gang og til dennes tilboerlige drift. Indtil yderligere samordning har fundet sted, fastsaetter hver medlemsstat hvilke bestemmelser og hvilke naermere retningslinjer for beviset, som i denne henseende kan laegges til grund."
15 Det fremgaar af ordlyden af denne bestemmelse, at den indroemmer den enkelte medlemsstat en vid margen med hensyn til de naermere betingelser for efterproevelsen af transportvirksomhedernes oekonomiske evne. Navnlig paalaegger den ikke pligt til at oprette en kautionsordning til imoedegaaelse af risikoen for insolvens hos transportvirksomhederne. Under disse betingelser kan den ikke fortolkes saaledes, at den bestemmer, hvilke kategorier af fordringer der kan sikres ved kaution, da hver enkelt medlemsstat selv kan vaelge, hvorledes en saadan ordning skal indrettes.
16 Som stoette for deres standpunkt, ifoelge hvilket sikkerheden skal daekke alle de fordringer, der for transportvirksomhederne udspringer af deres erhvervsaktiviteter, har DKV og Mobil Oil for det foerste henvist til den tredje betragtning i direktiv 74/561. Ifoelge denne betragtning er de faelles regler ° navnlig med hensyn til transportvirksomhedernes oekonomiske evne ° vedtaget med henblik paa "oekonomien som helhed" og ikke kun af hensyn til kunderne og vognmaendene.
17 For det andet mener disse selskaber, at transportvirksomhederne kun er i stand til at sikre, at virksomheden saettes i gang og drives tilboerligt som kraevet af artikel 3, stk. 3, i direktiv 74/561, saafremt de kan garantere betaling af al deres gaeld, og at denne omfatter gaeld i forbindelse med levering af braendstof.
18 Det bemaerkes hertil alene, at de generelle betragtninger, der paaberaabes af sagsoegerne i hovedsagen, ikke er af en saadan art, at de kan begraense det skoen, der i henhold til artikel 3, stk. 3, udtrykkelig er indroemmet medlemsstaterne, med henblik paa en gennemfoerelse af formaalet med direktiv 74/561.
19 Det praejudicielle spoergsmaal maa derfor besvares med, at artikel 3, stk. 3, i direktiv 74/561 i den indtil den 31. december 1989 gaeldende affattelse skal fortolkes saaledes, at der ikke heri sker nogen fastlaeggelse af, for hvilke fordringer der skal vaere stillet sikkerhed, saafremt en medlemsstat har valgt at indfoere en ordning med sikkerhedsstillelse som bevis for, at en transportvirksomhed opfylder kravet om oekonomisk evne.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
20 De udgifter, der er afholdt af den belgiske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagernes omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal de commerce de Bruxelles ved domme af 11. januar 1993, for ret:
Artikel 3, stk. 3, i Raadets direktiv 74/561/EOEF af 12. november 1974 om adgang til erhvervet med godstransport ad landevej i indenlandsk og international transport skal i den indtil den 31. december 1989 gaeldende affattelse fortolkes saaledes, at der ikke heri sker nogen fastlaeggelse af, for hvilke fordringer der skal vaere stillet sikkerhed, saafremt en medlemsstat har valgt at indfoere en ordning med sikkerhedsstillelse som bevis for, at en transportvirksomhed opfylder kravet om oekonomisk evne.