62023CJ0600_RES
Дело C‑600/23
Royal Football Club Seraing
срещу
Fédération internationale de football association (FIFA) и др.
(Преюдициално запитване, отправено от Cour de cassation (Белгия)
Решение на Съда (голям състав) от 1 август 2025 година
„Преюдициално запитване — Член 19, параграф 1 ДЕС — Задължение на държавите членки да установяват правните средства, необходими за осигуряването на ефективна правна защита в областите, обхванати от правото на Съюза — Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на ефективни правни средства за защита — Възможност за използване на арбитраж — Арбитраж между частноправни субекти — Наложен арбитраж — Решение на орган на международна спортна федерация, с което се налага наказание — Решение на Спортния арбитражен съд (САС), потвърдено с решение на юрисдикция на трета държава — Способ за защита срещу арбитражно решение — Национална нормативна уредба, която придава на арбитражното решение сила на пресъдено нещо между страните по спора и доказателствена сила пред трети лица — Правомощия и задължения на националните юрисдикции, пред които е направено позоваване на арбитражното решение — Ефективен контрол на съответствието на такова арбитражно решение с императивни принципи и разпоредби на Съюза“
Държави членки — Задължения — Установяване на правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Право на ефективни правни средства за защита — Съдебен контрол върху арбитражни решения по въпроси, свързани с правото на Съюза — Необходимост от контрол от съд, който отговаря на изискванията по член 267 ДФЕС и може да гарантира спазването на императивните принципи и разпоредби на Съюза
(член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС; членове 45, 56, 63, 101, 102 и 267 ДФЕС, Харта на основните права на Европейския съюз, член 47)
(вж. т. 69—89)
Държави членки — Задължения — Установяване на правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Право на ефективни правни средства за защита — Решение на Спортния арбитражен съд, постановено по спор, свързан с упражняване на спорт като икономическа дейност — Съдебен контрол на такова арбитражно решение — Обхват — Национална правна уредба, която признава на това арбитражно решение сила на пресъдено нещо между страните по спора на територията на държава членка и доказателствена сила пред трети лица — Липса на предварителен контрол от юрисдикция на тази държава членка с право да отправи до Съда преюдициално запитване относно съответствието на това решение с императивните принципи и разпоредби на Съюза — Недопустимост
(член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, член 267 ДФЕС, Харта на основните права на Европейския съюз, член 47)
(вж. т. 90—96, 98—125 и диспозитива)
Резюме
По преюдициално запитване от Cour de cassation (Касационен съд, Белгия) Съдът, заседаващ в голям състав, се произнася по съдебния контрол от гледна точка на правото на Съюза, който трябва да може да бъде упражнен от юрисдикциите на държавите членки по силата на арбитражни механизми, установени от международни спортни асоциации. По-конкретно Съдът уточнява връзката между системата за уреждане на спорове пред Спортния арбитражен съд (САС), създадена от Fédération internationale de football association (FIFA), и принципа на ефективна съдебна защита в контекста на национална правна уредба, която придава на арбитражно решение, потвърдено с решение на съд на трета държава, силата на пресъдено нещо между страните по спора и доказателствена сила спрямо трети лица. RFC Seraing (наричан по-нататък „клубът“) е футболен клуб, който е установен в Белгия и е член на Union royale belge des sociétés de football association ASBL (Белгийски кралски съюз на футболните дружества ASBL) (URBSFA). Клубът сключва два договора с Doyen Sports Investment Ltd (наричано по-нататък „Doyen“) — установено в Малта дружество, чиято икономическа дейност е финансово подпомагане на футболни клубове в Европа. По силата на тези договори Doyen става собственик на част от притежаваните от клуба икономически права (
1
) на четирима определени играчи.
Дисциплинарните и арбитражните производства в Швейцария
На 4 септември 2015 г. дисциплинарната комисия на FIFA приема решение, в което по-конкретно установява, че като е сключил разглежданите договори, клубът е нарушил Правилника за статута и трансфера на играчи (наричан по-нататък „ПСТИ“) (
2
), и налага дисциплинарни санкции на този клуб. След като подадената от клуба вътрешна жалба е отхвърлена, на 9 март 2016 г. клубът подава пред САС жалба за отмяна на решението за отхвърляне, като се позовава на незаконосъобразността на разпоредбите, на които се основават решението и наложените дисциплинарни санкции. В това отношение клубът по-конкретно твърди, че след като установява пълна забрана на практиките, наречени „third-party influence“ и „third-party ownership“, и предвижда дисциплинарни наказания при нарушаване на тази забрана, ПСТИ противоречи на правото на Съюза, и в частност на гарантираните съответно с членове 45, 56 и 63 ДФЕС свобода на движение на работници, свобода на предоставяне на услуги и свобода на движение на капитали, както и на прогласените в членове 101 и 102 ДФЕС правила за конкуренция.
На 9 март 2017 г. САС постановява арбитражно решение (наричано по-нататък „решението на САС“), в което по-специално потвърждава приложимостта на тези разпоредби от правото на Съюза към спора и отхвърля твърдението, че те са нарушени.
На 15 май същата година клубът подава жалба срещу решението на САС пред Tribunal fédéral (Федерален върховен съд, Швейцария), която е отхвърлена с решение от 20 февруари 2018 г.
Съдебното производство в Белгия
На 3 април 2015 г. Doyen и белгийското сдружение, което ръководи клуба, предявяват иск срещу FIFA, Union des associations européennes de football (UEFA) и URBSFA пред Tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Френскоезичен търговски съд Брюксел, Белгия). На 8 юли 2015 г. клубът встъпва по своя инициатива в производството, като иска от този съд да установи несъответствието на пълната забрана на посочените практики с членове 45, 56, 63, 101 и 102 ДФЕС. На 17 ноември 2016 г. Tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Френскоезичен търговски съд Брюксел) постановява решение, в което по-конкретно приема, че разглеждането на исканията на клуба не е от компетентността му.
Жалбата на клуба пред Cour d’appel de Bruxelles (Апелативен съд Брюксел, Белгия) е отхвърлена на 12 декември 2019 г. Според този съд, от една страна, твърдението на клуба, че ПСТИ противоречи на правото на Съюза, вече е изтъкнато от клуба по делото му с FIFA пред САС, като последният го е отхвърлил в решението си. Cour d’appel de Bruxelles (Апелативен съд Брюксел) приема, че съгласно приложимата белгийска правна уредба (
3
) решението на САС следва да се счита за равносилно на съдебно решение между страните и да му се признае сила на пресъдено нещо от момента на отхвърляне на подадената срещу него жалба с решение на Tribunal fédéral (Федерален върховен съд, Швейцария). От друга страна, Cour d’appel de Bruxelles (Апелативен съд Брюксел) по същество приема, че от момента, когато придобие сила на пресъдено нещо, съдебното или арбитражното решение по спора между страните има доказателствена сила спрямо трети лица и може да им бъде противопоставено. Посоченият съд приема, че в случая решението на САС по делото между RFC Seraing и FIFA има доказателствена сила спрямо URBSFA, който не е бил страна по това дело.
Клубът обжалва решението на Cour d’appel de Bruxelles (Апелативен съд Брюксел) пред запитващата юрисдикция, като твърди по-конкретно нарушение на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, член 267 ДФЕС и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
При тези обстоятелства запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали посочените разпоредби от правото на Съюза допускат на територията на държава членка арбитражно решение, от една страна, да има сила на пресъдено нещо в отношенията между страните по спора, по който е постановено, в случай че съответствието на това арбитражно решение с правото на Съюза не е било преди това предмет на ефективен контрол от юрисдикция на тази държава членка с право да отправя до Съда преюдициални запитвания, и от друга страна, поради силата на силата на пресъдено нещо да му се признае доказателствена сила в отношенията между страните по спора и третите лица.
Съображения на Съда
По ефективната съдебна защита на частноправните субекти в Съюза, включително при използване на арбитраж
Най-напред Съдът припомня, от една страна, че задължението по член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС означава, че всички обхванати от правораздавателните системи на държавите членки органи, които в качеството си на „юрисдикции“ по смисъла на правото на Съюза следва да тълкуват или прилагат това право, отговарят на изискванията, присъщи на ефективна съдебна защита. От друга страна, правото на ефективни правни средства за защита, гарантирано в член 47 от Хартата, изисква по-конкретно тези юрисдикции да могат да упражняват ефективен съдебен контрол върху актовете, мерките или действията, за които има спор дали са накърнили предоставени от правото на Съюза права или свободи на правните субекти. Нито една от тези две разпоредби обаче не изисква правните субекти да разполагат с пряк правен способ за защита, насочен главно към оспорване на определена мярка, стига пред различните компетентни национални правораздавателни органи същевременно да съществуват един или няколко правни способа за защита, които той може да използва инцидентно, за да бъде упражнен правораздавателен контрол върху тази мярка, осигуряващ зачитането на гарантираните му от правото на Съюза права и свободи.
Освен това установеният с Договорите правен ред по принцип допуска частноправни субекти, които извършват икономическа дейност на територията на Съюза и на това основание попадат в обхвата на този правен ред, да отнасят евентуални свързани с тази дейност спорове помежду си към арбитражен механизъм. Следователно частноправните субекти могат да сключват споразумения, които ясно и точно предвиждат, че всички или част от свързаните с тях спорове ще се разрешават от арбитражен орган, вместо от по принцип компетентната съгласно приложимите норми юрисдикция. Когато обаче трябва да се прилага на цялата територия на Съюза по спорове, свързани с упражнявана там икономическа дейност, установеният или избран с такова споразумение арбитражен механизъм трябва да бъде предвиден и прилаган по начин, който гарантира, от една страна, неговата съвместимост с принципите, които оформят правораздавателната структура на Съюза, и от друга страна, ефективното спазване на обществения ред на Съюза. За тази цел постановените от този орган решения трябва да подлежат на съдебен контрол, който е годен да гарантира ефективната правна защита (
4
) и подлежи на ограничаване.
В този контекст не може да се приеме, че като използват арбитраж, частноправните субекти могат да се отклоняват от принципите и разпоредбите на първичното или вторичното право на Съюза, които са съществени за установения с Договорите правен ред или са от основно значение за изпълнението на възложените на Съюза задачи. Напротив, когато в дадения случай условията за прилагането им са изпълнени, императивните принципи и разпоредби на Съюза задължително трябва да бъдат спазвани от частноправните субекти. В това отношение зачитането на обществения ред представлява съществено допълнение към структурирана система от принципи, норми и взаимнозависими правоотношения, които обвързват Съюза и държавите членки, както и последните помежду им. Свободите, гарантирани с членове 45, 56 и 63 ДФЕС, спадат към императивните принципи и разпоредби на Съюза. Тези три члена, които имат директен ефект, са основни за вътрешния пазар, който съгласно член 26 ДФЕС обхваща пространство без вътрешни граници.
По съдебния контрол върху решенията на САС по спорове, свързани с упражняването на спорт като икономическа дейност на територията на Съюза
Най-напред, Съдът посочва, че арбитражните механизми — на които международните спортни асоциации като FIFA подчиняват уреждането на евентуални спорове помежду си или между членуващи в тях национални асоциации и подчинени на юрисдикцията им частноправни субекти, били те предприятия или спортисти — се отличават с редица специфики в зависимост от уставите и правомощията на съответните спортни асоциации.
По тази причина, когато тези спорове са свързани с упражняването на спорт като икономическа дейност на територията на Съюза, е особено важно засегнатите частноправни субекти да могат да поискат ефективен съдебен контрол за съвместимост на постановените по тези спорове решения с императивните принципи и разпоредби на Съюза. Всъщност, имайки предвид уставите и правомощията на спортните асоциации като FIFA, използването на такива арбитражни механизми трябва да се счита за едностранно наложено от асоциациите на частноправните субекти. Макар от формална гледна точка прилагането на такъв механизъм към частноправен субект да изисква сключване на споразумение с него, на практика сключването на такова споразумение и включването в него на арбитражна клауза предварително са наложени с правила, приети от съответната асоциация и задължителни за членовете ѝ, членуващите в тях лица и дори други категории лица. Задължителният характер на този вид арбитражни механизми е тясно свързан с обстоятелството, че предназначението им е да се прилагат при спорове между, от една страна, спортна асоциация, разполагаща с изключително широки sui generis правомощия за приемане на правила, упражняване на контрол и налагане на санкции, а от друга страна, общо и неопределено множество юридически или физически лица, които в професионалната си дейност са подчинени на упражняването на тези правомощия.
Вярно е наистина, че задължителното използване на арбитраж може принципно да се обоснове с правната автономия и отговорностите на международните спортни асоциации, с преследваните от тях легитимни цели, като например за гарантиране на един и същ ред на разглеждане на споровете, свързани с попадащата в компетентността им спортна дисциплина, или за последователно тълкуване и прилагане на приложимите към нея правила. Правната автономия на тези асоциации не би могла обаче да обоснове упражняването на правомощията им по начин, който ограничава възможността частноправните субекти да се позовават на предоставените им с императивни норми на правото на Съюза права и свободи. Това изискване само по себе си предполага, че зачитането на тези права и свободи трябва да може да бъде предмет на ефективен съдебен контрол, още повече че използването на арбитраж е било наложено на засегнатите частноправни субекти.
По-нататък, що се отнася до изискванията, на които трябва да отговаря съдебният контрол върху постановените от арбитражния орган решения (
5
), Съдът уточнява, на първо място, че винаги когато арбитражното решение е постановено по спор, свързан с упражняването на спорт като икономическа дейност на територията на Съюза, и няма предвидено пряко средство за защита срещу това решение пред юрисдикция на държава членка, засегнатите от него частноправни субекти във всички случаи трябва да могат да получат инцидентно, по тяхно искане или служебно, от всяка компетентна да разгледа това арбитражно решение в някакво производство юрисдикция на държава членка ефективен съдебен контрол за съвместимостта му с императивните принципи и разпоредби на Съюза.
На второ място, когато арбитражно решение включва, както в случая, тълкуване или прилагане на принципи или разпоредби на Съюза, които са императивни и предоставят права или свободи на частноправните субекти, съответната сезирана с искане за такъв контрол юрисдикция на държава членка трябва да може да упражни контрол върху тълкуването на тези принципи или разпоредби, последиците му за прилагането им в конкретния случай и дадената с оглед на него от арбитражния орган правна квалификация и преценка на установените факти.
На трето място, тази юрисдикция не може да спре само до това да установи факта, че арбитражното решение е изцяло или частично несъвместимо с императивни принципи или разпоредби на Съюза. Напротив, ако установи такава несъвместимост, тя би трябвало да може и да предприеме необходимото предвид правомощията си и приложимата национална правна уредба. В противен случай упражненият съдебен контрол не би бил ефективен, тъй като не би преустановил несъвместимостта.
На последно място, всяка национална юрисдикция, сезирана със спор, за чието уреждане се прилага правото на Съюза, трябва да разполага с правомощие за налагане на временни мерки, за да може да гарантира пълното действие на решението, което ще постанови по съществото на спора, включително и ако реши да отправи преюдициално запитване до Съда и да спре производството до произнасянето му. При това тази юрисдикция трябва да остави без приложение нормите на националното право, които не допускат такова правомощие. Следователно, от една страна, засегнатите частноправни субекти трябва да разполагат с възможност да искат от всяка юрисдикция, надлежно разглеждаща въпроса за съвместимостта на арбитражно решение с императивните принципи и разпоредби на Съюза, да постанови временни мерки до постановяването на решение по същество. От друга страна, всяка национална юрисдикция, от чиято компетентност е разглеждането на такъв въпрос, трябва остави без приложение норми, приети от държава членка или, на по-силно основание, от спортна асоциация, и забраняващи на частноправни субекти да искат постановяване на такива временни мерки или противопоставящи се по друг начин на възможността за постановяването им. Накрая, от това следва, че когато приложимите към даден спор национални разпоредби евентуално представляват пречка за пълното действие на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, компетентната национална юрисдикция трябва, ако не може да тълкува тези национални разпоредби в съответствие с правото на Съюза, да ги остави без приложение по собствена инициатива. Това задължение възниква по-конкретно, когато приложимите национални разпоредби възпрепятстват компетентната национална юрисдикция инцидентно да извърши ефективен контрол за съвместимост на арбитражно решение, постановено от САС по спор, свързан с упражняването на спорт като икономическа дейност на територията на Съюза, с императивните принципи и разпоредби на Съюза. При това положение посоченото задължение се налага по-специално при наличието на национални разпоредби и норми, които придават сила на пресъдено нещо на такова арбитражно решение в отношенията между страните по спора, от една страна, и доказателствена сила в отношенията между страните по спора и трети лица, от друга страна, без предварително да е било предмет на контрол, позволил на юрисдикция на съответната държава членка да провери ефективно дали е съвместимо с императивните принципи и разпоредби на Съюза. В това отношение именно признаването на сила на пресъдено нещо, а следователно и на доказателствена сила на това арбитражно решение нарушава изискването за ефективна съдебна защита, предвидено в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 47 от Хартата.
(
1
)	Тези икономически права отразяват финансовата стойност на играчите. Те са свързани с федеративните права, които клубът получава от ангажирането на даден играч, като например правото да го картотекира или да иска от него да играе. Упражняването на тези права позволява на притежаващия ги клуб да събира дължимите суми, например при заемане или трансфер на съответния играч, при използване или преотстъпване на правата върху заснемането му или дори при прекратяването на договора му.
(
2
)	Този правилник, приет от FIFA на 22 март 2014 г. и влязъл в сила на 1 август 2014 г., предвижда в член 18bis, озаглавен „Влияние на трети страни върху клубовете“, и в член 18ter, озаглавен „Притежаване на икономически права на играчи от трети лица“, забрана на практиките „third-party influence“ и „third party ownership“.
(
3
)	Членове 24 и 28 и член 1713, параграф 9 от белгийския Кодекс за съдебната власт, изменен със Закона за приемане на разпоредби в областта на правосъдието от 21 декември 2018 г. (Moniteur belge от 31 декември 2018 г., стр. 106560).
(
4
)	На която частноправните субекти имат право по силата на член 47 от Хартата и която държавите членки са длъжни да осигурят в областите, обхванати от правото на Съюза, съгласно член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС.
(
5
)	За да се позволи на компетентните национални юрисдикции да гарантират на частноправните субекти ефективната съдебна защита, на която последните имат право по силата на член 47 от Хартата и която държавите членки са длъжни да осигурят в областите, обхванати от правото на Съюза, съгласно член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС.