РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
5 септември 2023 година(*)
„Преюдициално запитване — Гражданство на Европейския съюз — Член 20 ДФЕС — Член 7 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Гражданин, който притежава гражданство на държава членка и гражданство на трета страна — Загубване по силата на закона на гражданството на държавата членка на 22‑годишна възраст поради липсата на действителна връзка с тази държава членка, когато преди датата на навършване на тази възраст не е подадена молба за запазване на гражданството — Загубване на статута на гражданин на Съюза — Преценка за пропорционалност на последиците от загубването от гледна точка на правото на Съюза — Преклузивен срок“
По дело C‑689/21
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Østre Landsret (Източен областен съд, Дания) с акт от 11 октомври 2021 г., постъпил в Съда на 16 ноември 2021 г., в рамките на производство по дело
X
срещу
Udlændinge- og Integrationsministeriet,
СЪДЪТ (голям състав),
състоящ се от: K. Lenaerts, председател, L. Bay Larsen, заместник-председател, A. Prechal, C. Lycourgos (докладчик), E. Regan, P. G. Xuereb, L. S. Rossi, D. Gratsias и M. L. Arastey Sahún, председатели на състави, S. Rodin, F. Biltgen, N. Piçarra, N. Wahl, I. Ziemele и J. Passer, съдии,
генерален адвокат: M. Szpunar,
секретар: C. Strömholm, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 4 октомври 2022 г.,
като има предвид становищата, представени:
–        за X, от E. O. R. Khawaja, advokat,
–        за датското правителство, от V. Pasternak Jørgensen и M. Søndahl Wolff, в качеството на представители, подпомагани от R. Holdgaard и A. K. Rasmussen, advokater,
–        за френското правителство, от A. Daniel, A.‑L. Desjonquères и J. Illouz, качеството на представители,
–        за Европейската комисия, от L. Grønfeldt и E. Montaguti, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 26 януари 2023 г.,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 20 ДФЕС и член 7 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2        Запитването е отправено в рамките на спор между X и Udlændinge- og Integrationsministeriet (Министерство на имиграцията и интеграцията, Дания) (наричано по-нататък „Министерството“) относно загубването на датското гражданство от X.
Правна уредба
Правото на Съюза
3        Член 20 ДФЕС гласи:
„1.      Създава се гражданство на [Европейския съюз]. Всяко лице, което притежава гражданство на държава членка, е гражданин на Съюза. Гражданството на Съюза се добавя към, а не замества националното гражданство.
2.      Гражданите на Съюза се ползват с правата и имат задълженията, предвидени от Договорите. Те имат, inter alia:
а)      правото да се движат и пребивават свободно на територията на държавите членки;
[…]“.
4        Съгласно член 7 от Хартата всеки има право на зачитане на неговия личен и семеен живот, на неговото жилище и тайната на неговите съобщения.
5        Декларация № 2 относно гражданството в държава членка, приложена от държавите членки към Заключителния акт от Договора за Европейския съюз (ОВ C 191, 1992 г., стр. 98, наричана по-нататък „Декларация № 2“), гласи следното:
„Конференцията декларира, че когато в Договора за създаването на Европейската общност се упоменават гражданите на държавите членки, въпросът дали дадено лице е гражданин на държава членка, се урежда единствено от националното законодателство на съответната държава членка […]“ [неофициален превод].
6        Съгласно раздел А от решението на държавните глави и правителствените ръководители, заседаващи в рамките на Европейския съвет в Единбург на 11 и 12 декември 1992 г., относно някои проблеми, посочени от Дания във връзка с Договора за Европейския съюз (OВ C 348, 1992 г. стр. 1, наричано по-нататък „Решението от Единбург“):
„Разпоредбите на втора част от Договора за създаване на Европейската общност, която се отнася до гражданството на Съюза, предоставят на гражданите на държавите членки допълнителни права и защита, както е предвидено в тази част. Те по никакъв начин не заместват националното гражданство. Въпросът дали дадено лице е гражданин на държава членка, се урежда единствено от националното законодателство на съответната държава членка“ [неофициален превод].
Датското право
7        Член 8, параграф 1 от Lov om dansk indfødsret (Закон за датското гражданство) в редакцията му, приложима по спора в главното производство (наричан по-нататък „Законът за гражданството“), предвижда:
„Родено в чужбина лице, което никога не е живяло на територията на страната и не е пребивавало там при обстоятелства, които да предполагат тясна връзка с Дания, загубва датското си гражданство при навършване на 22‑годишна възраст, освен когато по този начин то би останало без гражданство. Министърът по въпросите на бежанците, мигрантите и интеграцията или упълномощено от него лице обаче може да разреши запазване на гражданството, ако преди тази дата лицето подаде молба“.
8        Според Cirkulæreskrivelse om naturaisation nr. 10873 (Циркулярно писмо относно натурализацията № 10873) от 13 октомври 2015 г. в неговата редакция, приложима към спора в главното производство (наричано по-нататък „Циркулярното писмо относно натурализацията“), бившите датски граждани, които са загубили датското си гражданство по силата на член 8, параграф 1 от Закона за гражданството, по принцип трябва да отговарят на общите условия за придобиване на датско гражданство, които се изискват в закона, за да могат отново да си възстановят това гражданство. Съгласно член 5, параграф 1 от това циркулярно писмо молителят трябва да пребивава на територията на страната към момента на подаване на молбата за натурализация. Съгласно член 7 от посоченото циркулярно писмо от молителя се изисква да е пребивавал девет години непрекъснато в Кралство Дания.
9        В приложение на член 13 във връзка с точка 3 от приложение 1 към Циркулярното писмо относно натурализацията общите изисквания за пребиваване могат да бъдат облекчени по отношение на лицата, които по-рано са имали датско гражданство или са с датски произход.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
10      X е родена на 5 октомври 1992 г. в Съединените американски щати от майка датчанка и баща американец. От раждането си тя има датско и американско гражданство. Има брат и сестра, които живеят в Съединените американски щати, а единият от тях има датско гражданство. Тя няма родители, брат или сестра, които да живеят в Дания.
11      На 17 ноември 2014 г., а именно след като навършва 22‑годишна възраст, Х подава до Министерството молба да запази датското си гражданство.
12      Въз основа на информацията в тази молба Министерството приема, че преди своя двадесет и втори рожден ден тя е пребивавала в Дания най-много 44 седмици. X е декларирала и че е останала в Дания в продължение на пет седмици след двадесет и втория си рожден ден и че през 2015 г. е била част от датския отбор по баскетбол за жени. Освен това X е посочила, че през 2005 г. е прекарала около три-четири седмици във Франция.
13      С решение от 31 януари 2017 г. Министерството информира X, че в съответствие с член 8, параграф 1, първо изречение от Закона за гражданството на 22‑годишна възраст тя е загубила датското си гражданство и че не е възможно да се приложи дерогацията по член 8, параграф 1, второ изречение от този закон, тъй като молбата ѝ да запази датското си гражданство, е била подадена, след като е навършила 22‑годишна възраст.
14      В решението се посочва по-специално, че Х е загубила това гражданство, понеже никога не е живяла в Дания и освен това не е пребивавала там при обстоятелства, които да предполагат тясна връзка с тази държава членка по смисъла на член 8, параграф 1, първо изречение от Закона за гражданството, тъй като периодите, в които е пребивавала на територията на страната, са продължили не повече от 44 от седмици, преди да навърши 22‑годишна възраст.
15      На 9 февруари 2018 г. X сезира Københavns byret (Градски съд Копенхаген, Дания) с искане за отмяна на решението от 31 януари 2017 г., посочено в точка 13 от настоящото решение, и за „преразглеждане на случая“. С определение от 3 април 2020 г. делото е върнато за ново разглеждане на Østre Landsret (Източен областен съд, Дания), който е запитващата юрисдикция.
16      В подкрепа на искането си пред тази юрисдикция Х изтъква, че макар поддържането на действителна връзка и запазването на особеното отношение на солидарност с въпросната държава членка и лоялност към нея да представляват легитимна цел, все пак предвиденото в член 8, параграф 1 от Закона за гражданството автоматично и без изключение загубване на датското гражданство не е пропорционално на такава цел и следователно противоречи на член 20 ДФЕС във връзка с член 7 от Хартата.
17      Според X правилата относно загубването на гражданство могат да се считат за пропорционални само ако, както е видно от решение от 12 март 2019 г., Tjebbes и др. (C‑221/17, EU:C:2019:189), националната правна уредба същевременно позволява особено опростен достъп до възстановяване на гражданството. Датската правна уредба обаче не предвиждала такъв достъп. Освен това съгласно тази правна уредба гражданството не се възстановява ex tunc.
18      Министерството счита, че преценката дали член 8, параграф 1 от Закона за гражданството е законосъобразен и пропорционален по отношение на лицата, навършили 22‑годишна възраст към момента на подаване на молбата за запазване на датското гражданство, трябва да се основава на общ преглед на датската система за загубване и възстановяване на това гражданство. Датският законодател приел, че лицата, родени в чужбина, които не са живели на територията на Кралство Дания или не са пребивавали значителен период от време в тази държава членка, постепенно губят отношението си на лоялност и солидарност, както и връзката си с посочената държава членка, поради което било пропорционално да се прави разлика между правното им положение преди и след 22‑годишна възраст. Въпросът дали е пропорционално навършилите 22‑годишна възраст лица да загубват по силата на закона датското си гражданство, трябвало да се преценява и в светлината на особено снизходителните правила за запазване на гражданството до тази възраст.
19      Освен това Министерството счита, че законосъобразността и пропорционалността на националните правила относно загубването на датското гражданство се доказват от факта, че може да се приеме решение за запазване на това гражданство въз основа на преценка на всеки конкретен случай, извършена по молба за запазване на това гражданство, подадена възможно най-близко до датата, на която съответното лице навършва 22‑годишна възраст, т.е. датата, посочена в член 8, параграф 1, първо изречение от Закона за гражданството.
20      В този контекст запитващата юрисдикция най-напред описва административната практика на Министерството по прилагането на член 8, параграф 1 от Закона за гражданството. От една страна, що се отнася до преценката дали е налице „тясна връзка с Дания“ по смисъла на първото изречение на тази разпоредба, се прави разграничение в зависимост от това дали заинтересованото лице е пребивавало в Дания в продължение на по-малко от една година, преди да навърши 22‑годишна възраст, или не. Ако това пребиваване е продължило поне една година, националните органи признават, че е налице достатъчно тясна връзка с Кралство Дания, която да обоснове запазването на датското гражданство. В обратната ситуация обаче изискванията относно тази тясна връзка са по-строги, в смисъл че заинтересованото лице трябва да докаже, че по-кратките периоди на пребиваване все пак са израз на „особено тясна връзка с Дания“.
21      От друга страна, що се отнася до възможността да се разреши запазването на датското гражданство в съответствие с член 8, параграф 1, второ изречение от Закона за гражданството, акцентът се поставя върху редица други фактори, като общата продължителност на пребиваването на молителя на територията на Кралство Дания, броя на периодите на пребиваване в тази държава членка, дали те са осъществени малко преди навършването на 22‑годишна възраст, или датират от няколко години преди това, дали молителят говори свободно датски език и има връзка с посочената държава членка, например поради контакти с датски роднини или отношения с датски общности, или други подобни.
22      По-нататък запитващата юрисдикция посочва, че след постановяването на решение от 12 март 2019 г., Tjebbes и др. (C‑221/17, EU:C:2019:189), е изяснено как трябва да се разбира член 8, параграф 1 от Закона за гражданството. Вече се приема за установено, че при молба за запазване на датското гражданство, подадена преди навършване на 22‑годишна възраст, Министерството трябва да вземе предвид някои допълнителни фактори, за да извърши индивидуална преценка за пропорционалност на последиците — от гледна точка на правото на Съюза — от загубването на това гражданство, а следователно и на гражданството на Съюза. В това отношение Министерството трябва да прецени дали от гледна точка на правото на Съюза последиците от загубването на гражданството на Съюза са пропорционални на целта, залегнала в основата на загубването на това гражданство, а именно да се гарантира наличието на действителна връзка с Кралство Дания.
23      Според запитващата юрисдикция в светлината на решение от 12 март 2019 г., Tjebbes и др. (C‑221/17, EU:C:2019:189), съществува съмнение по въпроса дали е съвместимо с член 20 ДФЕС във връзка с член 7 от Хартата загубването на датското гражданство — а евентуално и на гражданството на Съюза — което съгласно член 8, параграф 1, първо изречение от Закона за гражданството настъпва по силата на закона и без изключение на 22‑годишна възраст, като се има предвид и че след посочената възраст достъпът до възстановяване на това гражданство по натурализация е труден. В това отношение тази юрисдикция посочва, че при загубване на посоченото гражданство бившите датски граждани следва по принцип да отговарят на общите условия за натурализация, макар да може да се приеме известно смекчаване на тези условия, що се отнася до продължителността на пребиваването в Дания.
24      При тези обстоятелства Østre Landsret (Източен областен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Допуска ли член 20 ДФЕС във връзка с член 7 от [Хартата] законодателство на държава членка като разглежданото в главното производство, съгласно което гражданството на тази държава членка се загубва по принцип по силата на закона при навършване на 22‑годишна възраст от лица, които са родени извън тази държава членка, никога не са живели в нея и не са пребивавали в нея при обстоятелства, които да показват тясна връзка с нея, в резултат на което лицата, които нямат и гражданство на друга държава членка, биват лишени от статута си на граждани на Съюза и от правата, свързани с този статут, като се има предвид, че съгласно разглежданото в главното производство законодателство:
а)      съществуването на тясна връзка с държавата членка се предполага по-специално след пребиваване от общо една година в нея,
б)      ако молбата за запазване на гражданство е подадена, преди лицето да е навършило 22 години, може да се получи разрешение за запазване на гражданството на държавата членка при облекчени условия, като за тази цел компетентните органи трябва да преценят последиците от загубването на гражданството, и
в)      изгубеното гражданство може да бъде възстановено след навършване на 22‑годишна възраст само чрез натурализация, което е свързано с редица изисквания, включително изискването за непрекъснато пребиваване в държавата членка за по-дълъг период от време, макар изискваният срок на пребиваване да може да бъде донякъде съкратен за бивши граждани на тази държава членка?“.
По преюдициалния въпрос
25      Със своя въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 20 ДФЕС във връзка с член 7 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, съгласно която родените извън територията ѝ нейни граждани, които никога не са живели и не са пребивавали в нея при условия, доказващи действителна връзка с тази държава членка, загубват по силата на закона гражданството ѝ на 22‑годишна възраст, като това за лицата, които не са граждани и на друга държава членка, води до загубване на статута им на граждани на Съюза и на свързаните с него права, но съгласно която компетентните органи могат, в случай на подадена от такъв гражданин в годината преди неговия двадесет и втори рожден ден молба за запазване на това гражданство, да преценят дали последиците от загубването на гражданството са пропорционални от гледна точка на правото на Съюза, и евентуално да разрешат запазването на това гражданство.
26      В самото начало следва да се отбележи, че датското правителство е приканило Съда за отговора на този въпрос да вземе предвид Решението от Единбург, от което според него личи, че Кралство Дания, от една страна, разполага с широко право на преценка при определяне на условията за придобиване и загубване на гражданство, и от друга страна, възприема особена позиция по отношение на гражданството на Съюза. Както посочва генералният адвокат в точка 50 от заключението си, релевантните части от това решение, свързани с гражданството на Съюза, са формулирани по същия начин като съдържащите се в Декларация № 2.
27      Действително, Решението от Единбург и Декларация № 2, чиято цел е да изяснят въпроса за очертаването на персоналния обхват на разпоредбите на правото на Съюза, които се отнасят до понятието „гражданин“, трябва да бъдат взети предвид като инструменти за тълкуването на Договора за ЕС, особено за да се определи неговият персонален обхват (вж. в този смисъл решение от 2 март 2010 г., Rottmann, C‑135/08, EU:C:2010:104, т. 40).
28      При все това е постоянна съдебна практика, че съгласно международното право определянето на условията за придобиване и загубване на гражданство е от компетентността на всяка държава членка, но обстоятелството, че дадена област е от компетентността на държавите членки, не означава, че в положения, които попадат в приложното поле на правото на Съюза, съответните национални норми могат да не са в съответствие с това право (решения от 2 март 2010 г., Rottmann, C‑135/08, EU:C:2010:104, т. 39 и 41, и от 12 март 2019 г., Tjebbes и др., C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 30).
29      Член 20 ДФЕС обаче предоставя статут на гражданин на Съюза на всяко лице, което притежава гражданство на държава членка, като този статут е създаден да бъде основният статут на гражданите на държавите членки (решение от 18 януари 2022 г., Wiener Landesregierung (Оттегляне на уверение за натурализация), C‑118/20, EU:C:2022:34, т. 38 и цитираната съдебна практика).
30      Следователно гражданите на Съюза, които са граждани само на една държава членка, както жалбоподателката в главното производство, и които със загубването на това гражданство следва да загубят статута по член 20 ДФЕС и свързаните с него права, се намират в положение, което по естеството и последиците си попада в приложното поле на правото на Съюза. Затова при упражняването на компетентността си в областта на гражданството държавите членки трябва да спазват правото на Съюза, и по-специално принципа на пропорционалност (решения от 2 март 2010 г., Rottmann, C‑135/08, EU:C:2010:104, т. 42 и 45, от 12 март 2019 г., Tjebbes и др., C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 32, и от 18 януари 2022 г., Wiener Landesregierung (Оттегляне на уверение за натурализация), C‑118/20, EU:C:2022:34, т. 51).
31      В този контекст Съдът вече е постановил, че е оправдано държава членка да иска да защити особеното отношение на солидарност и лоялност между нея и нейните граждани, както и взаимността на правата и задълженията, които са в основата на гражданството (решения от 2 март 2010 г., Rottmann, C‑135/08, EU:C:2010:104, т. 51, от 12 март 2019 г., Tjebbes и др., C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 33, и от 18 януари 2022 г., Wiener Landesregierung (Оттегляне на уверение за натурализация), C‑118/20, EU:C:2022:34, т. 52).
32      За държавата членка е също така легитимно при упражняването на компетентността си за определяне на условията за придобиване и загубване на гражданство да възприеме разбирането, че гражданството е израз на действителна връзка с тази държава членка, и съответно да предвиди загубване на нейното гражданство като последица от липсата на такава действителна връзка или от прекъсването ѝ (вж. в този смисъл решение от 12 март 2019 г., Tjebbes и др., C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 35).
33      В конкретния случай съгласно член 8, параграф 1, първо изречение от Закона за гражданството родените в чужбина датски граждани, които никога не са живели в Дания и не са пребивавали в страната при обстоятелства, които да предполагат действителна връзка с нея, загубват по силата на закона датското си гражданство при навършване на 22‑годишна възраст, освен когато биха останали без гражданство.
34      Според запитващата юрисдикция от подготвителните работи по Закона за гражданството е видно, че целта на член 8 от същия е да предотврати предаването на датското гражданство от поколение на поколение на установени в чужбина лица, които изобщо не познават Кралство Дания и нямат никаква връзка с тази страна.
35      В това отношение следва да се отбележи, че правото на Съюза допуска както възможността държава членка да предвиди, че преценката дали е налице, или липсва действителна връзка с нея, се извършва въз основа на критерии като съдържащите се в член 8, параграф 1, първо изречение от Закона за гражданството, основани на мястото, където съответното лице е родено и живее, и на условията за пребиваването му на територията на страната, така и възможността тази държава членка да ограничи преценката до период, приключващ в деня, в който лицето навърши 22‑годишна възраст.
36      За нуждите на настоящото дело не следва да се проверява законосъобразността на такива критерии, доколкото за целите на тази преценка в тях не се прави разграничение в зависимост от това дали съответното лице е родено и живее или пребивава в държава членка, или пък е родено и живее или пребивава в трета страна. Всъщност, както личи от акта за преюдициално запитване, в случая X не посочва нито едно обстоятелство, въз основа на което да може да се установи, че — с изключение на няколко седмици — е живяла или пребивавала в държава членка преди своя двадесет и втори рожден ден.
37      При тези условия правото на Съюза по принцип допуска в хипотези като визираните в член 8, параграф 1 от Закона за гражданството държавата членка да предвиди по съображения от общ интерес загубване на нейното гражданство, въпреки че за съответното лице загубването на това гражданство води до загубване на статута на гражданин на Съюза.
38      При все това, предвид значението, което първичното право на Съюза придава на статута на гражданин на Съюза, който — както бе припомнено в точка 29 от настоящото решение — представлява основният статут на гражданите на държавите членки, компетентните национални административни органи и националните съдилища следва да проверяват дали загубването на гражданството на съответната държава членка, когато води до загубване на статута на гражданин на Съюза и на произтичащите от него права, е съобразено с принципа на пропорционалност, що се отнася до неговите последици върху положението на съответното лице и евентуално върху това на членовете на семейството му от гледна точка на правото на Съюза (решения от 2 март 2010 г., Rottmann, C‑135/08, EU:C:2010:104, т. 55 и 56, и от 12 март 2019 г., Tjebbes и др., C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 40).
39      Загубването по силата на закона на гражданството на държава членка би било несъвместимо с принципа на пропорционалност, ако приложимите национални правила не позволяват в нито един момент да се извърши индивидуална преценка на последиците, които то поражда за съответните лица от гледна точка на правото на Съюза (решение от 12 март 2019 г., Tjebbes и др., C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 41).
40      Оттук следва, че в случай като обсъждания в главното производство, при който загубването на гражданството на държава членка настъпва на определена възраст по силата на закона и води до загубване на статута на гражданин на Съюза, компетентните национални административни и съдебни органи трябва да имат възможността да преценяват последиците от загубването на това гражданство, и евентуално да позволяват на това лице да запази гражданството си или да го възстанови ex tunc (вж. в този смисъл решение от 12 март 2019 г., Tjebbes и др., C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 42).
41      В това отношение правото на Съюза не налага никакъв конкретен срок за подаване на молба за такава преценка. Следователно във вътрешния правен ред на всяка държава членка трябва да се установят процесуалните правила, предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, в случая правата, свързани с гражданството на Съюза, при условие по-специално че тези правила зачитат принципа на ефективност, доколкото не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (вж. в този смисъл решения от 16 декември 1976 г., Rewe-Zentralfinanz и Rewe-Zentral, 33/76, EU:C:1976:188, т. 5, и от 15 април 2008 г. Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, т. 46).
42      В този контекст Съдът е признал, че определянето в интерес на правната сигурност на разумни преклузивни срокове е съвместимо с правото на Съюза. Всъщност такива срокове не могат да направят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (решения от 12 февруари 2008 г., Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, т. 58, и от 9 септември 2020 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Отхвърлане на последваща молба — Срок за обжалване), C‑651/19, EU:C:2020:681, т. 53).
43      От това следва, че в името на принципа на правната сигурност държавите членки могат да изискват молбата за запазване или за възстановяване на гражданството да бъде подадена до компетентните органи в рамките на разумен срок.
44      В случая член 8, параграф 1, второ изречение от Закона за гражданството предвижда възможността да се поиска запазване на датското гражданство, преди съответното лице да е навършило 22- годишна възраст. В това отношение от акта за преюдициално запитване произтича, че Министерството разграничава две хипотези в зависимост от това дали към момента на подаване на молбата молителят е на възраст под 21 години, или между 21 и 22 години.
45      В първата хипотеза Министерството само издава удостоверение за гражданство на молителя, без да се произнася относно запазването на датското гражданство, след като той навърши 22‑годишна възраст. Запитващата юрисдикция посочва, че това положение се обяснява с желанието на администрацията да преценява молбите за запазване на датското гражданство възможно най-близо до датата, на която молителят навършва 22‑годишна възраст.
46      Само във втората хипотеза, когато молителят е подал молбата за запазване на датското гражданство между своя двадесет и първи и двадесет и втори рожден ден — както се вижда от информацията в акта за преюдициално запитване — след решение от 12 март 2019 г., Tjebbes и др. (C‑221/17, EU:C:2019:189), Министерството вече извършва индивидуална преценка за пропорционалност на последиците, от гледна точка на правото на Съюза, от загубването на датското гражданство и следователно на статута на гражданин на Съюза. В това отношение Министерството би било длъжно да прецени дали тези последици са пропорционални на целта, преследвана от член 8 от Закона за гражданството, а именно да се гарантира наличието на действителна връзка между датските граждани и Кралство Дания.
47      Следва обаче, на първо място, да се отбележи, че според сведенията, с които разполага Съдът, този едногодишен срок между двадесет и първия и двадесет и втория рожден ден на съответното лице тече дори когато то не е било надлежно уведомено от компетентните органи, че предстои да загуби по силата на закона датското гражданство и че има право да поиска в посочения срок запазването на това гражданство.
48      Като се има предвид обаче, че когато води и до загубване на статута на гражданин на Съюза, загубването на гражданството на държава членка поражда сериозни последици за ефективното упражняване на правата, които гражданинът на Съюза черпи от член 20 ДФЕС, не може да се счита, че са в съответствие с принципа на ефективност национални правила или практики, в резултат на които лицето, изложено на опасността да загуби това гражданство, може да бъде възпрепятствано да поиска преценка дали последиците от това загубване са пропорционални от гледна точка на правото на Съюза, и то с мотива, че е изтекъл срокът да се подаде молба за такава преценка, при положение че това лице не е било надлежно уведомено за правото да я поиска, нито за срока, в който е трябвало да подаде такава молба.
49      На второ място, посоченият в точка 47 от настоящото решение едногодишен срок изтича на датата на двадесет и втория рожден ден на съответното лице, а именно датата, на която съгласно датското законодателство трябва да са изпълнени условията, които му позволяват да докаже достатъчна връзка с Кралство Дания, за да запази гражданството си. Следователно в рамките на преценката за пропорционалност на последиците от загубването на датското гражданство от гледна точка на правото на Съюза, която компетентният орган трябва да извърши, посоченото лице следва да може да се позове на всички релевантни обстоятелства, които са могли да настъпят до двадесет и втория му рожден ден. От това по необходимост произтича, че трябва да се предвиди възможност това лице да изтъква такива обстоятелства след двадесет и втория си рожден ден.
50      Ето защо в положение като разглежданото в главното производство, при което в резултат на националната правна уредба съответното лице загубва по силата на закона гражданството на въпросната държава членка и следователно статута на гражданин на Съюза на датата, на която навършва 22‑годишна възраст, то трябва да разполага с разумен срок, за да поиска от компетентните органи да извършат преценка за пропорционалност на последиците от загубването на това гражданство и евентуално неговото запазване или възстановяване ex tunc. Тогава този срок трябва да продължи в разумен период след датата, на която посоченото лице навършва тази възраст.
51      За да се позволи ефективното упражняване на правата, които гражданинът на Съюза черпи от член 20 ДФЕС, разумният срок за подаване на такава молба може да тече само ако компетентните органи са уведомили надлежно съответното лице за загубването на гражданството на въпросната държава членка или че предстои да го загуби по силата на закона, както и за правото му да поиска в посочения срок запазването или възстановяването ex tunc на това гражданство.
52      В противен случай, както следва от практиката на Съда, припомнена в точка 40 от настоящото решение, компетентните национални административни и съдебни органи трябва да имат възможността инцидентно да проверяват пропорционалността на последиците от загубването на гражданството и евентуално да възстановяват ex tunc гражданството на съответното лице по повод на негово заявление за издаване на документ за задгранично пътуване или на всякакъв друг документ, удостоверяващ гражданството му, дори такова заявление да е било подадено след изтичането на разумен срок по смисъла, уточнен в точка 50 от настоящото решение.
53      В случая запитващата юрисдикция следва да извърши такава проверка или евентуално да гарантира, че тя ще бъде извършена от компетентните органи в отговор на молбата, посочена в точка 11 от настоящото решение.
54      Тази проверка трябва да съдържа преценка на индивидуалното положение на съответното лице, както и на положението на семейството му, за да се определи дали загубването на гражданството на съответната държава членка, когато води и до загубване на статута на гражданин на Съюза, поражда последици, които биха засегнали нормалното развитие на семейния и професионалния живот на това лице по несъразмерен с целите на националния законодател начин от гледна точка на правото на Съюза. Тези последици не бива да са хипотетични или евентуални (решение от 12 март 2019 г., Tjebbes и др., C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 44).
55      В рамките на тази преценка за пропорционалност е задача конкретно на компетентните национални административни органи, а евентуално и на националните съдилища, да се уверят, че загубването на гражданството е съвместимо с гарантираните с Хартата основни права, за чието спазване следи Съдът, и особено с правото на зачитане на семейния живот, установено в член 7 от Хартата. Този член трябва да се разглежда евентуално във връзка със задължението да се взема предвид висшият интерес на детето, признат в член 24, параграф 2 от Хартата (вж. в този смисъл решения от 12 март 2019 г., Tjebbes и др., C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 45, и от 18 януари 2022 г., Wiener Landesregierung (Оттегляне на уверение за натурализация), C‑118/20, EU:C:2022:34, т. 61).
56      Що се отнася до релевантната дата, която в случая следва да се вземе предвид от компетентните органи за целите на такава преценка, тази дата по необходимост съответства на деня, в който съответното лице е навършило 22‑годишна възраст, при положение че съгласно член 8, параграф 1 от Закона за гражданството тази дата е неразделна част от определените от съответната държава членка легитимни критерии, от които зависи запазването или загубването на нейното гражданство.
57      Накрая, що се отнася до посочената от запитващата юрисдикция и датското правителство възможност, предоставена на бившите датски граждани, загубили датското гражданство, а поради това и статута си на граждани на Съюза, да си възстановят това гражданство по натурализация при определени условия, сред които условието за продължително непрекъснато пребиваване в тази държава членка, което условие обаче може в известна степен да бъде смекчено, достатъчно е да се отбележи, че възможността за натурализация, независимо от евентуално благоприятните условия, при които може да бъде получена, не би могла да компенсира факта, че националното право не предвижда възможност да се изиска от националните административни органи, а евентуално и от националните съдилища, преценка при условия, съответстващи на правото на Съюза — както е тълкувано в точки 40 и 43 от настоящото решение — дали последиците от загубването на гражданството на съответната държава членка са пропорционални от гледна точка на правото на Съюза, която преценка евентуално може да доведе до възстановяване на гражданството ex tunc.
58      Всъщност, както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 93 и 94 от заключението си, да се приеме обратното, би означавало да се допусне, че едно лице може да бъде лишено, дори за ограничен период от време, от възможността да се ползва от всички права, които статутът на гражданин на Съюза му предоставя, без да е възможно възстановяването на тези права за посочения период.
59      С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 20 ДФЕС във връзка с член 7 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че допуска правна уредба на държава членка, съгласно която родените извън територията ѝ нейни граждани, които никога не са живели и не са пребивавали в нея при условия, доказващи действителна връзка с тази държава членка, загубват по силата на закона гражданството ѝ на 22‑годишна възраст, като това за лицата, които не са граждани и на друга държава членка, води до загубване на статута им на граждани на Съюза и свързаните с него права, стига на съответните лица да е предоставена възможност да подадат в рамките на разумен срок молба за запазване или за възстановяване на гражданството, за да могат компетентните органи да преценят дали последиците от загубването на това гражданство са пропорционални от гледна точка на правото на Съюза, и евентуално да разрешат запазването или възстановяването на това гражданство ex tunc. Такъв срок трябва да продължи в разумен период след датата, на която съответното лице навършва тази възраст, и може да започне да тече само ако тези органи са уведомили надлежно лицето за загубването на неговото гражданство или че това предстои, както и за правото му да поиска в посочения срок запазването или възстановяването на това гражданство. В противен случай тези органи трябва да имат възможността инцидентно да извършват такава преценка по повод на заявление от съответното лице за издаване на документ за задгранично пътуване или на всякакъв друг документ, удостоверяващ гражданството му.
По съдебните разноски
60      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
Член 20 ДФЕС във връзка с член 7 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска правна уредба на държава членка, съгласно която родените извън територията ѝ нейни граждани, които никога не са живели и не са пребивавали в нея при условия, доказващи действителна връзка с тази държава членка, загубват по силата на закона гражданството ѝ на 22‑годишна възраст, като това за лицата, които не са граждани и на друга държава членка, води до загубване на статута им на граждани на Европейския съюз и свързаните с него права, стига на съответните лица да е предоставена възможност да подадат в рамките на разумен срок молба за запазване или за възстановяване на гражданството, за да могат компетентните органи да преценят дали последиците от загубването на това гражданство са пропорционални от гледна точка на правото на Съюза, и евентуално да разрешат запазването или възстановяването на това гражданство ex tunc. Такъв срок трябва да продължи в разумен период след датата, на която съответното лице навършва тази възраст, и може да започне да тече само ако тези органи са уведомили надлежно лицето за загубването на неговото гражданство или че това предстои, както и за правото му да поиска в посочения срок запазването или възстановяването на това гражданство. В противен случай тези органи трябва да имат възможността инцидентно да извършват такава преценка по повод на заявление от съответното лице за издаване на документ за задгранично пътуване или на всякакъв друг документ, удостоверяващ гражданството му.
Подписи
*      Език на производството: датски.