ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г‑Н P. MENGOZZI
представено на 24 октомври 2012 година(1)
Дело C‑409/11
Gábor Csonka
Tibor Isztli
Dávid Juhász
János Kiss
Csaba Szontág
срещу
Magyar Állam
(Преюдициално запитване, отправено от Fővárosi Bíróság (Унгария)
„Директива 72/166/ЕИО — Застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства — Неплатежоспособност на застрахователя — Неизплащане на обезщетение от органа, отговорен за обезщетяване на вредите, причинени от превозно средство, за което застрахователното задължение не е било удовлетворено — Член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5/ЕИО — Непосредствено действие — Условия за ангажиране от страна на частноправните субекти на отговорността на държавата, вследствие на неправилното транспониране на директива“
1.        Правната уредба на Съюза в областта на задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на превозни средства вече е била предмет на многобройни правни спорове. Настоящото преюдициално запитване, отправено от Унгария, позволява понастоящем на Съда да разгледа един досега неанализиран аспект от тази правна уредба, повдигайки въпроса дали по силата на директивите, предхождащи приетата през 2009 г. Директива за кодификация(2), държавите членки са били задължени да предвидят финансовото участие на орган, отговорен за обезщетяване на лицата, претърпели вреди, причинени от превозно средство, по отношение на което е била сключена застраховка при неплатежоспособен застраховател, който не е могъл да изпълни задължението си за плащане.
I –  Правна уредба
А –      Правото на Съюза
2.        Член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО на Съвета от 24 април 1972 година относно сближаване на законодателствата на държавите членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за прилагане на задължението за сключване на такава застраховка(3) — първата приета в тази област директива, която понастоящем е заменена с Директива 2009/103 — е разпореждал, че „[в]сяка държава членка, при съблюдаване на разпоредбите на член 4, предприема всички подходящи мерки, с които да гарантира, че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване на нейна територия, е застрахована. Обхватът на покритата отговорност и условията за нейното покритие се определят въз основа на тези мерки“.
3.        Втора директива 84/5/ЕИО на Съвета от 30 декември 1983 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки, свързани със застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства(4) (наричана по-нататък „Втора директива“), също заменена с Директива 2009/103, е продължила хармонизирането в тази област.
4.        Шесто съображение от Директива 84/5 е гласяло „че е необходимо да се създаде разпоредба за орган, която да гарантира, че пострадалият няма да остане без обезщетение, когато превозното средство, което е причинило произшествието не е застраховано или не е идентифицирано; като има предвид, че е важно, без да се изменят и допълват разпоредбите, прилагани от държавите членки по отношение на субсидиарното или несубсидиарното естество на обезщетението, изплатено от този орган и по отношение на правилата, приложими с оглед на суброгацията, да се предвиди, че пострадалият при такова едно произшествие би могъл да се обърне директно към този орган, като първо място за контакт“ и „като има предвид, обаче, че на държавите членки трябва да се даде възможност да прилагат определени ограничени изключения по отношение изплащането на обезщетението от този орган и да предвидят, че обезщетение за увреждане на имущество, причинено от неидентифицирано моторно превозно средство, може да бъде ограничено или изключено с оглед на опасността от измама“.
5.        Член 1, параграф 1 от Директива 84/5 е уточнявал, че „[з]астраховката, посочена в член 3, параграф 1 от Директива 72/166/EИО, покрива задължително както вреди върху имущество, така и телесни повреди на лица“.
6.        Член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5 е предвиждал, че „[в]сяка държава членка създава или оправомощава свой орган със задачата да предоставя обезщетения, поне до границите на застрахователното задължение, за увреждане на имущество или телесни повреди, причинени от неидентифицирано моторно превозно средство или моторно превозно средство, за което застрахователното задължение, предвидено в параграф 1, не е било удовлетворено. Тази разпоредба не накърнява правото на държавите членки да разглеждат обезщетението от този орган като субсидиарно или несубсидиарно и правото да създадат уредба за правните спорове между този орган и лицето или лицата, отговорни за застрахователното събитие и другите застрахователи или социалноосигурителни органи, от които се изисква да обезщетят пострадалия за същото застрахователно събитие“.
7.        Член 1, параграф 4, трета алинея от Директива 84/5 е уточнявал, че „[д]ържавите членки, обаче, могат да изключат изплащането на обезщетение от този орган с оглед на лицата, които доброволно са се качили на моторното превозно средство, което е причинило вредите или телесните повреди, когато органът е в състояние да докаже, че те са знаели, че не е било застраховано“.
8.        Член 2 от Трета директива 90/232/ЕИО на Съвета от 14 май 1990 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства(5) (наричана по-нататък „Трета директива“), заменена понастоящем с Директива 2009/103, е гласял, че „[д]ържавите членки предприемат необходимите стъпки, за да гарантират, че всички задължителни застрахователни полици за гражданска отговорност, произтичащи от използването на моторни превозни средства […] покриват на основата на единна премия цялата територия на Общността […]“.
9.        Член 3 от Директива 90/232 е предвиждал добавянето на ново изречение в член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5, което гласи следното:
„Държавите членки, обаче, могат да не позволят на органа да извърши изплащането на обезщетение, при условие че пострадалият установи по някакъв начин, че отговорното лице не е в състояние или отказва да плати“.
Б –      Унгарското право
10.      Съгласно членове 14 и 15 от Правителствен указ № 190/2004 относно задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на моторни превозни средства (Korm. Rendelet a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításról, наричан по-нататък „Правителствен указ № 190/2004“) Kártalanítási Számlát Kezelő MABISZ GKI (компенсационен фонд на Федерацията на унгарските застрахователи) отговаря субсидиарно единствено ако към момента на произшествието причинилото вредите лице не притежава застраховка „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства, ако това лице е неизвестно или ако вредите са причинени от превозни средства, които не са допуснати или са изтеглени от движение.
11.      Закон № LXII от 2009 година за задължителна застраховка „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства (2009. évi LXII. törvény a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról; наричан по-нататък „Законът за автомобилното застраховане“) влиза в сила от 1 януари 2010 г. и отменя този правителствен указ.
12.      Член 3, точка 21 от Закона за автомобилното застраховане определя приведения в действие компенсационен фонд („Kártalanításí Alap“) като „фонд, създаден и финансиран от застрахователите […], който покрива обезщетението за вредите, причинени от превозно средство, чийто притежател разполага към датата на настъпване на произшествието със застрахователна полица, подписана от застраховател, който е неплатежоспособен“.
13.      Член 29, параграф 3 от Закона за автомобилното застраховане предвижда, че „[к]омпенсационният фонд покрива вземането, което претърпялото вредата лице има срещу застрахователя, срещу когото е образувано производство по несъстоятелност, като се имат предвид условията по застрахователната полица или условията, предвидени от закона, във връзка с предявяването на правото на обезщетение“.
II –  Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
14.      MAV Àltalános Biztosító Egyesület (наричано по-нататък „MAV“ или „дружеството по главното производство“) е застрахователно дружество, учредено като сдружение с нестопанска цел, което предлагало на членовете си стоки на ниски цени, като специфично в случая било, че застрахованите в това дружество лица имали задължения и в качеството си на членове на сдружението. В резултат по-конкретно на подлежащи на наказателно преследване действия имуществото на дружеството по главното производство било изчерпано и посоченото дружество изпаднало в неплатежоспособност. Тъй като въпреки петнадесетте призовки, изпратени в периода между 2003 г. и 2008 г. от Pénzügyi Szervezetek Àllami Felügyelete (надзорен орган на финансовите институции), дружеството не е могло да възобнови дейността си съгласно съответните законови изисквания, последният оттегля, считано от 15 август 2008 г., разрешителното си за MAV.
15.      От преписката следва, че между 2006 г. и 2008 г. Gábor Csonka, Tibor Isztli, Dávid Juhász, János Kiss и Csaba Szontág, ищците по главното производство, са причинили различни вреди на отделни лица с превозните си средства. Всички те са сключили застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства с MAV, което междувременно е изпаднало в неплатежоспособност.
16.      Въпреки че унгарското право предвижда, считано от 1 януари 2010 г., защита за пострадалите от произшествия, причинени от клиентите на застрахователно дружество, което е изпаднало в неплатежоспособност, положението не е било същото към момента на настъпване на произшествията с участието на ищците по главното производство. От това следвало, че последните трябвало да отговарят със собственото си имущество за причинените от тях вреди вместо застрахователното им дружество(6).
17.      Предвид факта, че неприемайки преди 1 януари 2010 г. необходимите мерки, за да гарантират участието на орган, отговорен за обезщетяването при неплатежоспособност на застрахователя на лицата, отговарящи за вредите, причинени от моторно превозно средство, унгарската държава е нарушила задълженията си, произтичащи от правото на Съюза и по-конкретно от член 3 от Директива 72/166, ищците по главното производство подават иск пред запитващата юрисдикция с предмет установяване отговорността на държавата и получаване на обезщетение.
18.      При тези обстоятелства Fővárosi Bíróság решава да спре производството и на основание член 267 ДФЕС отправя преюдициално запитване, постъпило в секретариата на Съда на 1 август 2011 г., със следните преюдициални въпроси:
„1)      Транспонирала ли е унгарската държава, към момента на настъпване на причинените от ищците вреди, Директива 72/166/EИО, по-конкретно от гледна точка на задълженията по член 3 от посочената директива и следва ли, ако това е така, да се приеме, че същата има непосредствено действие по отношение на ищците?
2)      Може ли съгласно действащото право [на Съюза] частноправен субект, чийто права са нарушени, поради това че държавата не е транспонирала Директива 72/166/EИО, да изисква от тази държава изпълнение на предвиденото в посочената директива, като се позове срещу въпросната държава пряко на разпоредби от правото [на Съюза], за да получи гаранциите, които същата е трябвало да му предостави?
3)      Може ли съгласно действащото право [на Съюза] частноправен субект, чийто права са нарушени поради липса на транспониране на Директива 72/166/EИО, да иска на това основание обезщетение за вреди от държавата?
4)      При утвърдителен отговор на предходните въпроси, длъжна ли е унгарската държава да предостави обезщетение за претърпените вреди било на ищците, било на пострадалите от причинените от тези ищци пътнотранспортни произшествия? […].
5)      Може ли да се търси отговорност от държавата, в случай че вредата се дължи на грешка, допусната при изготвянето на нормативната уредба?
6)      В съответствие ли е с Директива 72/166/EИО Правителствен указ № 190/2004 […], в сила до 1 януари 2010 г. […] или Унгария не е транспонирала в унгарското право предвидените в посочената директива задължения?“.
III –  Производството пред Съда
19.      Унгарското правителство, както и Европейската комисия представят писмените си защити пред Съда и излагат устно становищата си в хода на съдебното заседание, състояло се на 26 септември 2012 г.
IV –  Правен анализ
20.      С отправените въпроси запитващата юрисдикция цели по същество да установи дали a) съгласно Директива 72/166 държавите членки са били задължени да предвидят финансовото участие на орган, отговорен за обезщетяването на пострадалите от произшествия, причинени от моторни превозни средства при неплатежоспособност на застрахователя на отговарящото за вредите лице и б) при какви условия частноправните лица могат, когато е необходимо, да се позовават на отговорността на унгарската държава на основание неправилното транспониране на тази директива.
21.      В самото начало следва да отбележа, че въпреки че Директива 72/166, Директива 84/5 и Директива 90/232 са били отменени с Директива 2009/103, те създават релевантната правна рамка по настоящото дело, имайки предвид датата, на която се счита, че са настъпили вредите.
А –      По тълкуването на понятието „моторно превозно средство, за което застрахователното задължение не е било удовлетворено“
22.      Основният правен проблем, който поставя настоящото преюдициално запитване, е дали задължението, възложено на държавите членки по член 3, параграф 1 от Директива 72/166, предполага, че те е трябвало да въведат механизми, гарантиращи обезщетяването на потърпевшите от пътнотранспортни произшествия в конкретната хипотеза, когато отговарящото за вредите лице действително е било сключило застраховка „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на превозни средства, но с неплатежоспособен застраховател. По-специално от Съда се иска да установи дали приложимата към фактите по главното производство правна уредба на Съюза налага на държавите членки да предвидят в такава хипотеза участието на гаранционен орган, който трябва да бъде създаден съгласно член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5.
23.      Тази разпоредба предвиждала, че трябва да се създаде орган със задачата да предоставя обезщетения за вредите, причинени от „превозно средство, за което застрахователното задължение, предвидено в параграф 1 [от член 1 от Директива 84/5] не е било удовлетворено“. Ищците по главното производство твърдят, че този израз трябва да се тълкува като включващ и хипотезата на превозни средства, по отношение на които е сключена застраховка „Гражданска отговорност“ при изпаднал в неплатежоспособност застраховател. Тълкувано по този начин, правото на Съюза изисквало Унгария да предвиди участието на орган, отговорен за обезщетяването на пострадалите в подобна хипотеза, наред с подходящите мерки, които следвало да бъдат взети по смисъла на член 3 от Директива 72/166, така че да се гарантира, че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства е застрахована.
1.     Историческо, буквално и телеологично тълкуване
24.      Съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза следва да се има предвид не само съдържанието ѝ, но и контекстът и целите на правната уредба, от която тя е част (7).
25.      В това отношение следва незабавно да се уточни че въпреки че преюдициалните въпроси съдържат позоваване само на член 3 от Директива 72/166, то тази разпоредба е част от много по-широка по обхват нормативна съвкупност, характеризираща се с последователното приемане на серия от директиви, които постепенно са обогатили обхвата на член 3.
26.      Директива 72/166 е първата приета в тази област директива. Първоначалната ѝ цел е била да се усъвършенства правната уредба в областта на свободното движение на превозни средства и на пътуващи в тях лица, предвиждайки премахване на контрола по границите по отношение на застраховането, като се гарантира, че използваните превозни средства наистина разполагат със застраховка с оглед обезпечаване интересите на лицата, които могат да бъдат потърпевши от причиненото от тези превозни средства произшествие(8). За целта тя установява на общностно равнище задължение за застраховане, така че да бъдат обхванати всички превозни средства, които домуват на територията на държава членка на Общността. Такъв именно е смисълът на член 3, параграф 1 от Директива 72/166, който е формулиран твърде общо и който, както искам да подчертая отново, се свежда до изискването, че „[в]сяка държава членка […] предприема всички подходящи мерки, с които да гарантира, че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване на нейна територия, е застрахована“(9). Така от текста на тази разпоредба следва, че тя има за цел единствено държавите членки да бъдат принудени да въведат в собствения си правов ред общо задължение за застраховане на превозни средства, т.е. да гарантират, че всеки собственик или ползвател на превозно средство прехвърля гражданската си отговорност спрямо него на застрахователно дружество посредством сключен договор.
27.      Все пак член 3 от Директива 72/166 трябва да се тълкува с оглед на уточненията, съдържащи се в последващите директиви и по-специално в Директива 84/5, за да се определят задълженията за държавите членки, когато от тях се изисква да вземат всички подходящи мерки, с които да гарантират, че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване на тяхна територия, е застрахована.
28.      Всъщност в рамките на дейността си по сближаване на законодателствата, която ако няма съображения в противен смисъл, се осъществява само доколкото е необходимо и ако може да бъде реализирана постепенно, законодателят на Съюза предприема няколко мерки с цел определяне и уточняване(10) на общия режим на застраховката „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на моторните превозни средства. Важността, която законодателят отдава на положението на пострадалите, бива постоянно припомняна. Така Директива 84/5 има по-специално за цел да гарантира, че „пострадалият няма да остане без обезщетение, когато превозното средство, което е причинило произшествието не е застраховано или не е идентифицирано“, предвиждайки участието на орган(11). Финансовото участие на този орган не е било замислено като имащо автоматично приложение — бидейки ограничено до две групи обстоятелства — като законодателят е искал донякъде, едновременно с преследване на целта за защита на потърпевшите, да ограничи финансовото бреме, каквото би могло да представлява участието на този орган(12), оставяйки възможност за държавите членки да приемат по-благоприятни мерки, по-конкретно що се отнася до условията за участие на този орган(13).
29.      Следователно, ако въз основа на член 1 от Директива 84/5 може да се заключи, че сред подходящите мерки, посочени в член 3 от Директива 72/166, фигурира и създаването на орган „със задачата да предоставя обезщетения […] за увреждане на имущество или телесни повреди“(14), участието на този орган е било изрично ограничено до вредите, „причинени от неидентифицирано моторно превозно средство или моторно превозно средство, за което застрахователното задължение, предвидено в параграф 1, не е било удовлетворено“(15), и без да се накърнява правото на държавите членки „да разглеждат обезщетението от този орган като субсидиарно или несубсидиарно“(16).
30.      Също така е интересно да се разгледа въпросът относно подготвителната работа по Директива 84/5. От работата по нея е видно известно намерение на законодателя за ограничаване на случаите на задължително участие на органа, който трябва да бъде създаден по смисъла на член 1, параграф 4 от Директива 84/5 и за възприемането на стриктно тълкуване на понятието „моторно превозно средство, за което застрахователното задължение не е било удовлетворено“. Всъщност в първоначалното предложение за Директива 84/5 той е предвиждал сходна уредба за „незастраховано“ превозно средство(17) и за превозно средство, което е предизвикало вреди, за които по силата на закона или на друга предвидена от закона договорна клауза законодателят е имал право да откаже плащането. Накрая това предложение не е прието.
31.      От този съществен прогрес в работата по текста на предложението до окончателния текст на Директива 84/5 мога да направя два вида заключения. На първо място, изглежда, че според разбирането на законодателя превозно средство, за което застрахователното задължение не е било удовлетворено(18) е еквивалентно с незастраховано превозно средство(19), което впрочем се потвърждава от редакцията на член 1, параграф 4, пета алинея от Директива 84/5(20). Освен това е ясно, че законодателят на Съюза съзнателно е ограничил в окончателната редакция на Директива 84/5 хипотезите на участие на органа, който трябва да бъде създаден, дотолкова доколкото единственото му позоваване освен на хипотезата на неидентифицирано моторно превозно средство е това на „моторно превозно средство или моторно превозно средство, за което застрахователното задължение, предвидено в параграф 1, не е било удовлетворено“, а именно — моторното превозно средство, по отношение на което не е бил сключен застрахователен договор. Приетата от законодателя през 1983 г. мярка показва, че самият той не е замислил член 3 от Директива 72/166 като обща клауза, която задължава държавите членки да създадат гаранционен механизъм.
32.      Заслужава да се отбележи, че законодателят не е приел за достатъчно да предвиди, че органът, който трябва да бъде създаден, следва да участва финансово при покриването на вреди, причинени от превозни средства, по отношение на които застрахователното задължение не е било удовлетворено като цяло, а е счел за необходимо да поясни, че такъв трябва да бъде случаят само за вредите, причинени от превозни средства, за които застрахователното задължение, предвидено в параграф 1 от член 1 от Директива 84/5, не е било удовлетворено.
33.      Това има своето обяснение. Всъщност доколкото съгласно член 3 от Директива 72/166 — към който препраща член 1, параграф 1 от Директива 84/5 — държавите членки имат задължението да „предприема[т] всички подходящи мерки […], с които да гарантира[т], че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване на [тяхна] територия, е застрахована“, самият факт, че незастраховано превозно средство би могло да причини вреди, независимо от техния характер, би било явен израз на неуспеха на държавата членка да изпълни задължението си да гарантира, че всяко превозно средство разполага със застраховка(21). Безспорно по доста косвен път можем да направим заключение, че в този случай държавата членка не е изпълнила задължението си и носи част от отговорността за положението, в което се е оказал потърпевшият вследствие на вредите, причинени от превозно средство, за което застрахователното задължение не е било удовлетворено. Ето защо това неизпълнение на задълженията на държавата оправдава участието на органа, отговорен за обезщетяването на потърпевшите.
34.      Положението, при което лицето, отговарящо за вредата, всъщност е сключило застраховка с неплатежоспособен застраховател, е съвсем различно. По същество настоящото дело хвърля светлина върху основната разлика между, от една страна, общата схема на застраховката „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на моторни превозни средства, както е била постепенно хармонизирана на равнището на Европейския съюз, и от друга страна, схемата за гарантиране във връзка със застраховката „Гражданска отговорност“, която, струва ми се, в голяма степен все още следва да бъде доразработена(22).
35.      При тези обстоятелства считам, че е трудно да се поддържа тълкуване на член 3 от Директива 72/166 в желания от ищците по главното производство смисъл. Текстът налага на държавите членки да „предприема[т] всички подходящи мерки, с които да гарантират, че гражданската отговорност […] е застрахована“, но не и да предприемат всички подходящи мерки, за да гарантират застрахованата гражданска отговорност(23). Разликата е малка, но значителна, като предложеното от посочените ищци тълкуване ми се струва, че придава прекалено широк обхват — дори с риск да я деформира — на волята на законодателя на Съюза, докато мълчанието на последния във връзка с хипотезата за несъстоятелния застраховател ми се струва, че допълнително отразява съмненията на държавите членки относно предоставянето на много по-широко право на обезщетяване от този орган, имайки предвид финансовите последици от това, които както видяхме, са също важна част от загрижеността на законодателя.
36.      След Директива 84/5 развитието на правната уредба на Съюза в тази област не се е отклонило в друга посока. Приемайки Директива 90/232, законодателят на Съюза продължава да утвърждава целта, съгласно която „на пострадалите при злополуки с моторни превозни средства трябва да се гарантира съпоставимо третиране, независимо от това къде в Общността е настъпило произшествието“(24). По този начин той по-специално разпростира обхвата на защита до категорията лица, състояща се от пътници, различни от водача(25), и добавяйки едно изречение към член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5, забранява на държавите членки да предвиждат заплащане на обезщетение от органа, „при условие че пострадалият установи по някакъв начин, че отговорното лице не е в състояние или отказва да плати“(26). Нищо не се споменава по въпроса за несъстоятелния застраховател.
37.      Следователно никъде в различните текстове, образуващи релевантната правна рамка по нашето дело, не се визира хипотезата, в която застрахователят е неплатежоспособен. От значение е обстоятелството, че самият текст на Директива 2009/103, който без да ги променя по същество, преработва в единен и консолидиран текст разпоредбите, съдържащи се в по-ранните директиви относно застраховката „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на превозните средства, не включва никакви други уточнения в тази връзка. Преследваната с тази директива цел остава да се „гарантира, че пострадалият няма да остане без обезщетение, когато превозното средство, което е причинило произшествието, не е застраховано“(27), запазвайки възможността за държавите членки да прилагат определени ограничени изключения по отношение изплащането на обезщетението от този орган(28).
38.      Ето защо, това което при приемането на Директива 72/166, Директива 84/5 и Директива 90/232 може да изглежда като недостатък, свързан с предвиждането от страна на законодателя относно проблематиката на неплатежоспособността, трудно може да се приеме като такъв към момента на приемането на Директива 2009/103. Всъщност междувременно законодателят на Съюза е приел определен брой мерки, които в редица различни области предвиждат изрично хипотезата на неплатежоспособност на доставчика на услуги(29). Следва да се отбележи, че той не е направил същото в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на превозни средства.
2.     Тълкуване, основано на съдебната практика
39.      Заключението, до което достигам, основавайки се на историческото, буквалното и телеологичното тълкуване, не е в противоречие с няколкото насоки относно тълкуването, предоставени от Съда, които биха могли да послужат за целите на нашето дело.
40.      Вярно е, че Съдът никога не се е произнасял пряко по въпроса за тълкуването, повдигнато от настоящото преюдициално запитване. Той впрочем многократно и в различен контекст е давал тълкуване на директивите относно застраховката „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на превозни средства. Съдът многократно е припомнял, че „правната уредба на Съюза […] цели да осигури свободното движение както на превозните средства с обичайно домуване на територията на Съюза, така и на лицата, които се возят в тях, а също и да гарантира, че пострадалите от произшествия, причинени от тези превозни средства, ще се ползват от сходно третиране, независимо от това къде на територията на Съюза е настъпило произшествието“(30), перифразирайки по този начин преамбюла на Директива 72/166. Той по-специално тълкува член 3 от посочената директива като „налага[щ] на държавите членки да гарантират, че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване на тяхна територия е застрахована, и уточнява по-специално видовете вреди и третите пострадали лица, които тази застраховка трябва да покрива“(31).
41.      В решението си по дело Evans(32) Съдът полага началните щрихи от тълкуването на член 1, параграф 4 от Директива 84/5, потвърждавайки, че по отношение на застраховано в достатъчна степен превозно средство(33), „въпреки че потърпевшият може да идентифицира лицето, срещу което следва да бъде образувано съдебно производство, такова производство много често би могло да бъде безполезно, тъй като ответникът не разполага с необходимите финансови средства, за да изпълни постановеното срещу него решение“(34), и посочвайки, че в Директива 84/5 се предписва създаването на орган, така че да могат да бъдат решавани такъв вид положения. Доколкото обаче делото по главното производство се отнасяло до условията за обезщетяване на вреда, причинена от неидентифицирано превозно средство, Съдът не е задълбочил анализа си по отношение на хипотезата на превозно средство „за което застрахователното задължение не е било удовлетворено“.
42.      Необходимо е да се изчака Решение по дело Churchill Insurance Company и Evans, посочено по-горе, за да изработи Съдът нов критерий за тълкуването на това понятие. В това отношение той отбелязва, позовавайки се на самия контекст на това решение, че „положението, при което причинилото вредата превозно средство е било управлявано от незастраховано за това лице, докато всъщност е имало застрахован да го управлява водач, и положението по член 1, параграф 4, трета алинея от Втора директива, при което за причинилото произшествието превозно средство не е сключена никаква застрахователна полица, не са нито подобни, нито сравними“(35). Той също така заключава, че „участието на националния орган е замислено като последна мярка“, предвидена единствено в два случая(36) и потвърждава, че „въпреки преследваната от правната уредба на Съюза […] обща цел да се защитят пострадалите, законодателят [е] дал възможност на държавите членки да изключат участието на този национален орган в някои ограничени случаи“(37).
3.     Заключителни бележки
43.      От цялостния изложен по-горе анализ следва, че никакво изрично посочване в текста не позволява да се потвърди задължението за участие на органа при неплатежоспособност на застрахователя на отговарящото лице. Освен че както анализът на законодателните текстове, така и развитието им във времето свидетелстват за една постоянна загриженост за защита на потърпевшите, те също показват, че редовно е бил търсен баланс между тази загриженост и финансовата тежест, каквато представлява участието на орган като предвидения в член 1, параграф 4, първа алинея от Директива84/5, поради което дори и днес посоченият орган е задължен да изплаща обезщетение само в два специфични случая, а държавите членки все още имат възможност да ограничават такива плащания.
44.      Накрая бих искал също да подчертая съществената разлика, която според мен е налице между превозно средство, за което застрахователното задължение не е било удовлетворено, както се посочва в член 3 от Директива72/166, и превозно средство, застраховано при неплатежоспособен застраховател. Всъщност превозно средство, за което застрахователното задължение не е било удовлетворено, е незастраховано превозно средство. В хипотезата на превозно средство, което е застраховано при неплатежоспособен застраховател, наистина е изпълнено задължението за застраховката „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на превозни средства. Рискът действително е покрит, но изплащането на обезщетението е забавено поради финансовото положение на застрахователя.
45.      Тази основна разлика може да бъде илюстрирана по следния начин.
46.      В първата хипотеза — липса на сключена застраховка — правоотношението е двустранно и пряко между потърпевшия и отговарящото лице. В това специфично положение законодателят на Съюза изрично е предвидил участието на национален орган с цел обезщетяване на потърпевшия, тъй като конкретно в този случай са налице две „слаби“ страни.
47.      Във втората хипотеза — сключване на застраховка при неплатежоспособен застраховател — правоотношението е тристранно и включва освен отговарящото лице и потърпевшия от вредата, също и професионалист, чиято дейност наред с другото е предмет на по-сложна правна уредба, като част от която действат по-специално разпоредбите в областта на финансовия надзор. Следователно не е изключено за целите на обезщетяването да съществуват и други специфични правни средства(38), което прави в по-малка степен необходимо участието на националния орган.
48.      Накрая, бих припомнил, че такова тълкуване на правната уредба на Съюза не засяга признатата на държавите членки възможност за прилагане на по-благоприятни мерки спрямо потърпевшите. Както обаче отбелязва унгарското правителство, Alkotmánybíróság (Cour constitutionnelle) постановява решение на 8 ноември 2011 г.(39), в което приема, че унгарският законодателят не е въвел необходимите гаранции за доброто функциониране на взаимозастрахователните дружества — форма, под която е учредено MAV — и е нарушил Конституцията, пропускайки да приеме подходящите мерки, обезпечаващи възможността за предявяване на правата, основани на задължителното застраховане при използване на моторни превозни средства при застраховател, който е неплатежоспособен, преди 1 януари 2010 г.
49.      С оглед на всички изложени по-горе основания предлагам на Съда да отговори, че член 3, параграф 1 от Директива 72/166 и член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5 допускат национално законодателство, което предвижда, че създаденият на национално равнище орган съгласно член 1, параграф 4 от Директива 84/5 не е задължен да изплаща обезщетение в случай на вреди, причинени от превозно средство, за което е била сключена застраховка при неплатежоспособен застраховател.
Б –      По шестия въпрос
50.      Запитващата юрисдикция иска от Съда да изрази становище по въпроса дали Правителствен указ № 190/2004 съответства на разпоредбите на Директива 72/166.
51.      В тази връзка следва да се припомни постоянната практика на Съда, по силата на която Съдът не следва да се произнася в рамките на преюдициално производство по съвместимостта на разпоредби на националното право или на национална практика с правните норми на Съюза, като той трябва да ограничи проверката си до разпоредбите на правото на Съюза, давайки им полезно тълкуване за запитващата юрисдикция, която ще трябва да прецени съответствието на разглежданата национална правна уредба или практика с правото на Съюза, за да разреши висящия пред нея спор(40).
В –      По въпроса за непосредственото действие и за условията за ангажиране на отговорността на държавата на основание неправилното транспониране на директива
52.      Предвид тълкуването, което предлагам на Съда да възприеме, считам, че не е необходимо да се дава отговор на въпросите на запитващата юрисдикция относно признаването на непосредственото действие и условията за ангажиране на отговорността на унгарската държава поради неправилното транспониране на Директива 72/166. Единствено при условията на евентуалност ще разгледам накратко тези въпроси.
53.      В самото начало, доколкото задължението за създаване на орган, който отговаря за възстановяване на вредите, причинени от превозно средство, за което застрахователното задължение не е било удовлетворено, е установено в член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5, считам, че въпросите за непосредственото действие и за евентуалната отговорност на унгарската държава, както са отправени от запитващата юрисдикция, трябва да бъдат пренасочени като имащи отношение към обхвата на Директива 84/5.
54.      Освен това може да се окаже полезно да се припомни, че въпросът за непосредственото действие на разпоредба, съдържаща се в директива, е различен от въпроса за условията, при които трябва да бъде възможно позоваването на отговорността на държава членка за нарушение на правото на Съюза пред националните юрисдикции(41).
55.      Така, от една страна, следва да се отговори дали в рамките на даден правен спор частноправните лица могат да се позоват срещу държавата(42) на разпоредбата от директивата, която не е била транспонирана или е била неправилно транспонирана, според случая, за да се противопоставят на прилагането на противоречаща ѝ националноправна разпоредба и да я приложат вместо нея. От постоянната практика на Съда произтича, че разпоредба от дадена директива има непосредствено действие, „ако по отношение на нейното съдържание тя изглежда безусловна и достатъчно ясна“(43). Следователно въпросът е дали член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5 позволява в достатъчна степен да бъдат идентифицирани бенефициерите на предвиденото в него задължение и обхватът на задачата на органа, който трябва да бъде създаден. Посоченият член съдържа косвена препратка към член 3 от Директива 72/166, който от своя страна предоставя известно правомощие за преценка на държавите членки относно начина на организиране на схемата за задължително застраховане; това правомощие за преценка обаче е единствено от процедурно и организационно естество(44) и то не засяга нито самата същност на задължителното застраховане, нито хипотезите на задължително участие на органа(45). Следователно сама по себе си тази препратка не е пречка за признаване на непосредственото действие на въпросната разпоредба.
56.      Освен това, когато се касае за възстановяване на причинените вреди, член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5 има за цел гарантиране правата на претърпелите тези вреди лица, които поради това се явяват бенефициерите по смисъла на този член. Член 1, параграф 4, втора алинея от Директива 84/5 потвърждава горното, като също така изрично предвижда, че „[п]острадалият може […] да се обърне пряко към органа, който […] е длъжен да му даде мотивиран отговор на неговото искане“.
57.      При тези обстоятелства на член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5 може да бъде признато непосредствено действие.
58.      От друга страна, по отношение на отговорността на унгарската държава следва да се потвърди дали неподходящото действие или бездействието на държавата членка може да даде право да претендират за обезщетение пред националните юрисдикции на частноправни субекти, които по този начин са били лишени от правата, които би им предоставила директивата.
59.      Според постоянната съдебна практика принципът за отговорността на държава членка за вреди, причинени на частноправни субекти, вследствие на нарушения на правото на Съюза, за които държавата носи отговорност, е присъщ на системата на Договорите(46).
60.      Преюдициалното запитване изглежда очертава национална съдебна практика, според която по производствата, в които се иска обезщетение за вреди, не може да бъде уважено никакво искане на частноправни субекти, основано на пропуск на законодателя, дори когато вредите могат да произтичат от негово действие или бездействие(47). Ето защо следва да се отбележи, че принципът за отговорността на държавата за вреди, причинени на частноправни субекти вследствие на нарушения на правото на Съюза, за които държавата носи отговорност, „се прилага във всеки случай, когато държава членка наруши правото [на Съюза], независимо от това кой е държавният орган, чието действие или бездействие е в основата на неизпълнението на задължението. […] [О]обстоятелството, че съгласно вътрешните правила отговорността за твърдяното неизпълнение на задължението се носи от националния законодател, не е от естество да постави под въпрос изискванията, присъщи на защитата на правата на частноправните субекти, които се позовават на правото [на Съюза] и в конкретния случай — на правото да получат обезщетение за вредите, причинени от посоченото неизпълнение на задължение, пред националните юрисдикции“(48).
61.      Що се отнася до условията, при които държава членка е задължена да поправи вредите, причинени на частноправни субекти вследствие на нарушения на правото на Съюза, за които държавата носи отговорност, от съдебната практика следва, че те са три, „а именно че нарушената правна норма има за предмет предоставянето на права на частноправните субекти, че нарушението е достатъчно съществено и накрая, че съществува пряка причинно-следствена връзка между нарушението на задължението, за което носи отговорност държавата, и вредата, претърпяна от увредените лица“(49).
62.      Член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5 предоставя на частноправните субекти право да изискват участието на органа, изплащащ обезщетение, в двата изрично посочени тук случая.
63.      По-нататък запитващата юрисдикция трябва да определи дали неправилното транспониране на Директива 84/5, извършено от унгарската държава, е причинило вреда на ищците по главното производство, която е пряко свързана с нарушаване на задължението, установено в правна разпоредба на Европейския съюз. В своя анализ запитващата юрисдикция трябва по-специално да държи сметка за факта, че ищците по главното производство не са пострадалите от вредите, а техните причинители, и да разгледа причините за вредите, които могат да се коренят и в измамното поведение на застрахователя. Тя също трябва да изясни въпроса дали съгласно националното право те действително са задължени да поправят, отговаряйки до размера на собственото си имущество, причинените от тях вреди, които не биха могли да бъдат поправени от техния застраховател поради неговата неплатежоспособност.
64.      Ако запитващата юрисдикция заключи, че е била причинена вреда, тя трябва също да установи дали посоченото нарушение е достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза(50) по смисъла на съдебната практика. За целта тя следва да отчете всички фактори, с които се характеризира положението, включително „степента на яснота и точност на нарушената норма, умисъла или небрежността при извършването на нарушението или при причиняването на вредата, извинимият или неизвиним характер на евентуална грешка при прилагане на правото [и] обстоятелството, че действия на общностна институция са можели да допринесат за приемане или запазване на национални мерки или практики, нарушаващи правото [на Съюза]“(51).
65.      Накрая, като се спазват принципите на еквивалентност и ефективност, видът на обезщетението се определя според вътрешния правен ред на всяка държава членка, при положение че той е подходящ и ефективен(52). Съдът също посочва, че за да определи подлежащата на обезщетяване вреда, националният съд може да провери дали увреденото лице е проявило разумна грижа, за да избегне вредите или да ограничи техния размер(53). Този критерий за преценка би могъл да се окаже полезен за запитващата юрисдикция предвид специфичната форма, под която е било учредено разглежданото по главното производство застрахователно дружество и ролята на застрахованите лица в неговото управление.
V –  Заключение
66.      С оглед на съображенията, изложени по-горе, предлагам на Съда да отговори по следния начин на отправените от Fővárosi Bíróság въпроси:
„1)      Член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО на Съвета от 24 април 1972 година относно сближаване на законодателствата на държавите членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за прилагане на задължението за сключване на такава застраховка и член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5/ЕИО на Съвета от 30 декември 1983 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки, свързани със застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства допускат национално законодателство, което предвижда, че създаденият на национално равнище орган съгласно член 1, параграф 4 от Директива 84/5 не е задължен да изплаща обезщетение в случай на вреди, причинени от превозно средство, за което е била сключена застраховка при неплатежоспособен застраховател.
2)      В рамките на преюдициалното производство Съдът следва да се произнесе по въпроса за съвместимостта на разпоредбите от националното право с правните норми на Съюза, като той трябва да ограничи проверката си до тълкуване на разпоредбите на правото на Съюза, което би било полезно за запитващата юрисдикция, която, in fine, ще трябва да прецени съответствието на разпоредбите от националното право с правото на Съюза, за да разреши висящия пред нея спор“.
1 –      Език на оригиналния текст: френски.
2 –      Директива 2009/103/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за контрол върху задължението за сключване на такава застраховка (ОВ L 263, стр. 11).
3 –      ОВ L 103, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78.
4 –      ОВ L 8, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 104.
5 –      ОВ L 129, стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 240.
6 – Унгарското правителство уточнява, от една страна, че подлежащите на обезщетяване телесни повреди от MAV вече били изцяло обезщетени, и от друга страна, че по тяхна собствена инициатива ищците по главното производство са обезщетили отчасти лицата, претърпели причинените от тях имуществени вреди.
7 – Вж. от богатата съдебна практика Решение от 3 декември 2009 г. по дело Yaesu Europe (C‑433/08, Сборник, стр. I‑11487, точка 24 и цитираната съдебна практика).
8 –      Вж. второ и трето съображение от Директива 72/166.
9 – Унгарското правителство отбелязва, без да са изразени възражения срещу това, че унгарският вариант на текста предвижда по-специално, че държавите членки трябва да приемат всички необходими мерки, за да гарантират, че превозните средства разполагат със застраховка „Гражданска отговорност“.
10 – Вж. член 1 от Директива 84/5.
11 – Вж. шесто съображение от Директива 84/5.
12 – Вж. осмо съображение от Директива 84/5.
13 – Вж. член 1, параграф 4, шеста алинея от Директива 84/5.
14 – Член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5.
15 –      Член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5 съдържа позоваване в текста на английски език на „vehicle for which the insurance obligation provided for in paragraph 1 has not been satisfied“, в текста на италиански език на „un veicolo […] per il quale non vi é sato adempimento dell’obbligo di assicurazione conformemente al paragrafo 1“ и в текста на испански език на „un vehículo […] por el cual no haya sido satisfecha la obligación de aseguramiento mencionada en el apratado 1“. Текстът на немски език, чувствително различен, говори за превозни средства, които не са застраховани („Jeder Mitgliedstaat schafft eine Stelle oder erkennt eine Stelle an, die für Sach- oder Personenschäden, welche durch ein nicht ermitteltes oder nicht im Sinne des Absatzes 1 versichertes Fahrzeug verursacht worden sind, zumindest in den Grenzen der Versicherungspflicht Ersatz zu leisten hat“).
16 – Член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5.
17 – Вж. член 2 от предложението за Втора директива на Съвета относно сближаване на законодателствата на държавите членки, свързани със застраховките гражданска отговорност при използването на моторни превозни средства (ОВ C 214, стр. 10).
18 –      Израз, използван в член 1, параграф 3 от предложението за Втора директива, понастоящем член 1, параграф 4 от Директива 84/5.
19 –      Израз, използван в член 2 от предложението за Втора директива, който не е запазен в окончателната редакция на Директива 84/5.
20 –      По смисъла на който „[държавите членки] могат […] да позволят, в случая на увреждане на имущество, причинено от незастраховано моторно превозно средство, франшиз […], противопоставим на пострадалото лице“ (курсивът е мой).
21 –      За разлика, разбира се, от специфичните случаи, предвидени в член 4 от Директива 72/166 и към които освен това изрично препраща член 3 от посочената директива.
22 –      В тази връзка както унгарското правителство, така и Комисията споменават Бялата книга на Комисията от 12 юли 2010 година за схемите за гарантиране на застрахователните вземания (COM(2010) 370 окончателен). В нея схемите за гарантиране на застрахователните вземания се определят като предоставящи „последно ниво на защита на потребителите при невъзможност на застрахователно предприятие да изпълни договорните си задължения“ и като предпазващи „от риска молбите им за обезщетение да не бъдат уважени, ако застрахователят им изпадне в неплатежоспособност“. Комисията отбелязва, че от тридесетте страни, формиращи Съюза и Европейското икономическо пространство, само дванадесет разполагат с обща схема за гарантиране на застрахователните вземания и че 56 % от всички застраховки, различни от застраховка „Живот“, не се ползват от никаква защита (вж. Бяла книга за схемите за гарантиране на застрахователните вземания, стр. 1). Ето защо Комисията препоръчва „създаването на равнището на Европейския съюз на съгласувана и юридически обвързваща рамка относно защитата, предложена от [схемите за гарантиране на застрахователните вземания], която да бъде приложима за всички притежатели на застрахователни полици и бенефициери въз основа на директива, съответстваща на член 288 ДФЕС“. Комисията освен това потвърждава в хода на съдебното заседание, че никога не е образувала производство за неизпълнение на задължения срещу държава членка поради неучастието на гаранционен орган при неплатежоспособност на застраховател в случай на гражданска отговорност във връзка с използването на моторни превозни средства.
23 –      Това заключение не е в противоречие и със съдържанието на член 2 от Директива 90/232, по смисъла на който „[д]ържавите членки предприемат необходимите стъпки, за да гарантират, че всички задължителни застрахователни полици за гражданска отговорност, произтичащи от използването на моторни превозни средства […]гарантират на основата на същата единна премия във всяка държава членка покритието, изисквано съгласно нейното законодателство или покритието, изисквано съгласно законодателството на държавата членка“ и който още веднъж препраща към условията, при които държавите членки трябва да организират задължителното застраховане, но не предвижда по-специално, че застрахователните полици трябва да бъдат гарантирани.
24 –      Вж. четвърто съображение от Директива 90/232.
25 –      Вж. член 1 от Директива 90/232.
26 –      Член 3 от Директива 90/232.
27 –      Вж. съображение 14 от Директива 2009/103.
28 –      Пак там.
29 – Неплатежоспособността на застрахователното предприятие е била също в основата на Първа директива 73/239/ЕИО на Съвета от 24 юли 1973 година относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно достъпа до и упражняването на пряка застрахователна дейност, различна от животозастраховане (ОВ L 228, стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 14), приложима в областта на застраховането на гражданска отговорност във връзка с използването на моторни превозни средства по силата на Директива 90/618/ЕИО от 8 ноември 1990 година (ОВ L 330, стр. 44; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 243). Препращам също така и като пример към член 7 от Директива 90/314/ЕИО на Съвета от 13 юни 1990 година относно пакетните туристически пътувания, пакетните туристически ваканции и пакетните туристически обиколки (ОВ L 158, стр. 59; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 9, стр. 248), както и към член 10 от Директива 93/22/ЕИО на Съвета от 10 май 1993 година относно инвестиционните услуги в областта на ценните книжа (ОВ L 141, стр. 27; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 7, стр. 3).
30 – Решение от 1 декември 2011 г. по дело Churchill Insurance Company и Evans (C‑442/10, Сборник, стр I‑12639, точка 27 и цитираната съдебна практика).
31 –      Пак там (точка 28).
32 –      Решение от 4 декември 2003 г. (C‑63/01, Recueil, стр. I‑14447).
33 –      Израз, който в контекста на това решение Съдът учудващо приема за синонимен с израза, използван в текста на член 1, параграф 4 от Директива 84/5, а именно „моторно превозно средство или моторно превозно средство, за което застрахователното задължение, предвидено в параграф 1, не е било удовлетворено“ (вж. Решение по дело Evans, посочено по-горе (точка 20).
34 –      Решение по дело Evans, посочено по-горе (точка 23).
35 – Решение по дело Churchill Insurance Company и Evans, посочено по-горе (точка 40). Курсивът е мой. Относно текста на член 1, параграф 4, трета алинея от Директива 84/5 вж. точка 7 от настоящото заключение.
36 – Решение по дело Churchill Insurance Company и Evans, посочено по-горе (точка 41).
37 –      Пак там (точка 42).
38 – В писмената си защита и в хода на съдебното производство унгарското правителство по-специално изтъква, че вземанията срещу несъстоятелния застраховател могат да бъдат частично възстановени/изплатени с обявяването на застрахователя в ликвидация.
39 – Решение № 83/2001 (XI.10).
40 – Решение от 15 юли 2010 г. по дело Pannon Gép Centrum (C‑368/09, Сборник, стр. I‑7467, точки 28 и 29, както и цитираната съдебна практика).
41 –      Също бих искал да уточня, доколкото е необходимо, че проверката дали член 1, параграф 4, първа алинея от Директива 84/5 може да има непосредствено действие не засяга въпроса дали ищците по главното производство имат право да се позовават на него пред запитващата юрисдикция.
42 – Решение от 19 април 2007 г. по дело Farrell (C‑356/05, Сборник, стр. I‑3067, точка 40 и цитираната съдебна практика).
43 – Пак там (точка 37 и цитираната съдебна практика).
44 –      За сходна преценка вж. точка 64 от заключението на генералния адвокат Stix-Hackl, представено по дело Farrell, посочено по-горе.
45 – Същото важи за възможността, предоставена на държавите членки, да предвиждат субсидиарен характер на участието на органа за обезщетяване или да установяват правна уредба относно решаването на споровете между органа и застрахователите: фактът, че тези две области са оставени на преценката на държавата няма за последица смекчаване на задължението за създаване на орган, който да отговаря за изплащането на обезщетения в предвидените от законодателя на Съюза случаи.
46 –      Решение по дело Evans, посочено по-горе (точка 82 и цитираната съдебна практика).
47 –      Вж. стр. 3 от преюдициалното запитване.
48 –      Вж. Решение от 5 март 1996 г. по съединени дела Brasserie du Pêcheur SA и Factortame (C‑46/93 и C‑48/93, Recueil, стр. I‑1029, точки 32 и 35).
49 –      Решение по дело Evans, посочено по-горе (точка 83 и цитираната съдебна практика).
50 –      Пак там (точка 87 и цитираната съдебна практика).
51 –      Пак там (точка 86 и цитираната съдебна практика).
52 –      Решение по дело Brasserie du pêcheur и Factortame, посочено по-горе (точки 82 и 83).
53 –      Пак там (точки 84 и 85).