Дело C‑712/25 PPU [Растошев](i)
XM
(Преюдициално запитване, отправено от Апелативен съд
София)
Решение на Съда (четвърти състав) от 12 февруари 2026 година
„ Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2002/584/ПВР — Европейска заповед за арест, издадена за целите на наказателното преследване — Изпълнение на европейската заповед за арест — Член 4, точка 7, буква a) — Случаи, при които изпълнението може да бъде отказано — Престъпления, които са извършени изцяло или частично на територията на изпълняващата държава членка — Риск от безнаказаност “
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки — Случаи, при които изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано — Престъпление, извършено изцяло или частично на територията на изпълняващата държава членка — Свобода на преценка на изпълняващия съдебен орган — Обхват — Отказ за изпълнение, основан единствено на мястото на извършване на престъплението — Недопустимост
(Рамково решение на Съвета 2002/584, изменено с Рамково решение 2009/299, член 1, параграф 1 и членове 3, 4 и 4а)
(вж. т. 33—48 и 52 и диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Апелативен съд София (България), което разглежда по реда на спешното преюдициално производство, Съдът за първи път се произнася по тълкуването на факултативното основание за отказ на изпълнение на европейска заповед за арест (ЕЗА), предвидено за престъпленията, които са извършени изцяло или частично на територията на изпълняващата държава членка по смисъла на Рамково решение 2002/584(1).
На 18 септември 2025 г. ръководещият следствения отдел заместник-председател на Tribunal judiciaire de Marseille (Първоинстанционен съд Марсилия, Франция) издава ЕЗА спрямо XM с цел провеждане на наказателно преследване срещу него и осигуряване на предаването му на френските власти по обвинение в извършването на няколко престъпления в периода между 2018 г. и 2024 г. Престъпленията били извършени в организирана престъпна група с цел уреждане на резултатите от спортни състезания на територията на няколко държави членки, включително Франция и България.
С решение от 20 октомври 2025 г. Софийски градски съд (България) постановява изпълнение на тази ЕЗА и взема спрямо XM мярка за неотклонение „задържане под стража“ до фактическото му предаване на френските органи.
Запитващата юрисдикция — която разглежда жалбата на XM срещу това решение — констатира, че в България има две разнопосочни линии в съдебната практика относно тълкуването на разпоредбата, която транспонира член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584(2) в българското право. Според първата линия в съдебната практика обстоятелство, че визираното в ЕЗА престъпление е извършено изцяло или частично на територията на България, не би могло само по себе си да обоснове отказ за изпълнение. За сметка на това според втората линия в съдебната практика това обстоятелство би трябвало да се разглежда като достатъчно основание за отказ на изпълнение, тъй като българският Наказателен кодекс се прилага за всички престъпления, извършени на територията на тази държава членка, без изключение.
При тези условия запитващата юрисдикция отправя въпрос до Съда за тълкуването на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584.
Съображения на Съда
В началото Съдът припомня, че в Рамково решение 2002/584 са посочени, от една страна, случаите, при които не се допуска изпълнение на ЕЗА(3), а от друга страна, случаите, при които може да се откаже изпълнение на такава заповед(4) и които държавите членки са свободни да транспонират или да не транспонират във вътрешното си право. В случай че ги транспонират обаче, държавите членки не могат да предвиждат задължение за съдебните органи автоматично да отказват изпълнението на всяка
съответна ЕЗА. Всъщност тези органи трябва да разполагат с право на преценка, така че да могат да разглеждат всеки случай поотделно, като вземат предвид всички релевантни обстоятелства. Лишаването им от това право би означавало отказът за изпълнение на ЕЗА да е не просто възможност, а същинско задължение за тях, въпреки че отказът за изпълнение е изключението, а принципното правило е да се изпълняват европейските заповеди за арест. В този смисъл от текста на член 4 от Рамково решение 2002/584, и по-конкретно от използвания глагол „мога“, личи, че изпълняващият съдебен орган трябва да има право на преценка по въпроса дали следва да откаже, или не изпълнението на ЕЗА в посочените в член 4 случаи.
Що се отнася по-конкретно до член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584, Съдът отбелязва, че като е предвидил, че основанието за отказ по тази разпоредба е факултативно, законодателят на Съюза е искал да даде възможност в случаите, когато и издаващият, и изпълняващият съдебен орган биха могли да проведат наказателно преследване спрямо лицето, за което е издадена ЕЗА за целите на наказателното преследване, то да бъде проведено от онзи съдебен орган, който се намира в най-подходящата позиция за това от гледна точка на правилното осъществяване на наказателното правосъдие.
Освен това съгласно член 1, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 целта на това рамково решение е да се даде възможност за задържането и предаването на издирваното лице, така че извършеното престъпление да не остане ненаказано и да се гарантира провеждането на наказателно преследване спрямо това лице. Тази цел е част от по-общата цел по член 3, параграф 2 ДЕС за предотвратяване и борба с престъпността в пространството на свобода, сигурност и правосъдие, която посоченото рамково решение следва да осъществи чрез отстраняване на риска от безнаказаност за извършителите на престъпления. Съдът обаче приема, че тези цели биха били застрашени, ако изпълняващият съдебен орган е длъжен независимо от конкретните обстоятелства в отделния случай да отказва изпълнението на издадената за целите на наказателното преследване ЕЗА и предаването на издирваното лице само защото престъплението, до което се отнася тази ЕЗА, е извършено изцяло или частично на територията на изпълняващата държава членка.
Оттук Съдът заключава, че прилагането на основанието за отказ на изпълнение по член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 трябва да се остави на преценката на изпълняващия съдебен орган. За целта този орган трябва да разполага с право на преценка, което да му позволява да разглежда съвкупността от релевантните обстоятелства по конкретния случай, за да определи кой съдебен орган — издаващият или изпълняващият, се намира в най-подходящата позиция да осигури правилното осъществяване на наказателното правосъдие и съответно да опази легитимния интерес на всички държави членки от предотвратяване на престъпността в пространството на свобода, сигурност и правосъдие. Това на още по-голямо основание е така, когато престъпленията, за които е издадена ЕЗА, са осъществени в рамките на сложна международна престъпна организация, така че е могло да бъдат извършени частично и да породят последици на територията на няколко държави членки, а по-конкретно и на територията на издаващата държава членка, в която е могло да започне наказателно преследване срещу съответното лице.
Затова при преценката си изпълняващият съдебен орган трябва да взема предвид конкретните обстоятелства във всеки отделен случай, сред които са например видът и характеристиките на престъплението, и в частност, ако случаят е такъв, международното му измерение, мястото на настъпване на причинените с престъплението вреди и етапът, до който е достигнало наказателното производство в издаващата държава членка, а в съответните случаи — и в изпълняващата държава членка.
Следователно предвидената в българското наказателно право международна териториална компетентност по наказателни дела не би могла да е достатъчно основание да се откаже изпълнение на ЕЗА, още повече че в конкретния случай българските съдебни органи не са образували наказателно производство срещу въпросното лице.
Ето защо Съдът постановява, че член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 не допуска съдебна практика на държава членка, съгласно която фактът, че престъплението, за което е издадена ЕЗА за целите на наказателното преследване, е извършено изцяло или частично на територията на изпълняващата държава членка, е достатъчен за постановяването на отказ за изпълнение на тази заповед.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
1      Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3, и поправка в OB L 205, 2019 г., стр. 34), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (ОВ L 81, 2009 г., стр. 24) (наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“).
2      Тази разпоредба предвижда, че изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни ЕЗА, когато тя се свързва с престъпления, които съгласно правото на изпълняващата държава членка са извършени изцяло или частично на нейна територия или на място, считано за такова.
3      Тези случаи са посочени в член 3 от Рамково решение 2002/584.
4      Тези случаи са посочени в членове
4 и 4а от Рамково решение 2002/584.