ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
z 13. decembra 2004
Vec T‑251/02
E
proti
Komisii Európskych spoločenstiev
„Úradníci – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Diéty – Príspevok na usídlenie – Náhrada cestovných výdavkov pri nástupe do funkcie a výdavky na sťahovanie – Miesto prijatia do zamestnania – Články 4, 5, 7, 9 a 10 prílohy VII služobného poriadku – Žaloba o neplatnosť – Žaloba o náhradu škody“
Úplné znenie vo francúzštine II - 0000
Predmet:         Žaloba, ktorej predmetom je na jednej strane návrh na zrušenie rozhodnutia menovacieho orgánu z 29. augusta 2001 o určení
Bruselu ako miesta pôvodu a miesta prijatia žalobcu do zamestnania a o zamietnutí jeho nárokov na príspevok na expatriáciu,
príspevok na usídlenie a diéty, ako aj na náhradu cestovných výdavkov a výdavkov na sťahovanie spojené s nástupom žalobcu
do funkcie, a na druhej strane návrh o úhradu úrokov z omeškania a náhradu škody.
Rozhodnutie:         Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Abstrakt
1.     Úradníci – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky priznania – Neexistencia zvyčajného bydliska a hlavného zamestnania
v členskom štáte miesta výkonu práce počas referenčného obdobia – Pojem
(Služobný poriadok úradníkov, príloha VII, článok 4 ods. 1)
2.     Úradníci – Odmena – Priznanie príspevkov a dávok uvedených v prílohe VII služobného poriadku – Súvisiaca právomoc príslušného
orgánu – Rozsah súdneho preskúmania
(Služobný poriadok úradníkov, príloha VII články 4, 5, 7, 9 a 10)
3.     Úradníci – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky priznania – Rozdielne zaobchádzanie so situáciami vyplývajúcimi z
práce v službách pre štát alebo medzinárodnú organizáciu a práce vykonávanej v rámci vysielania súkromnou inštitúciou – Porušenie
zásady rovnosti zaobchádzania – Neexistencia
1.     Článok 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku sa má vykladať tak, že pokiaľ ide o priznanie príspevku na expatriáciu, sa
považuje za prvotné kritérium zvyčajné bydlisko úradníka pred nástupom do funkcie.
Zvyčajným bydliskom je miesto, ktoré dotknutá osoba určila, pri vôli dať mu stabilný charakter, ako trvalé alebo zvyčajné
centrum svojich záujmov, pričom na účely určenia zvyčajného bydliska treba vziať do úvahy všetky skutočnosti, ktoré sú podstatné.
Každý výklad, ktorý z poberania príspevku na expatriáciu vylúči úradníka, ktorý mal v krajine, v ktorej sa nachádza jeho budúce
miesto výkonu práce, svoje zvyčajné bydlisko alebo v nej vykonával svoje hlavné zamestnanie, len počas časti referenčného
obdobia, je v rozpore so zmyslom existencie tohto príspevku, t. j. náhradou osobitných výdavkov a nevýhod spojených s trvalým
výkonom povinností v krajine, s ktorou si úradník pred nástupom do funkcie nevytvoril trvalé väzby.
(pozri body 53, 54 a 70)
Odkaz: Súdny dvor, 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisia, C‑452/93 P, Zb. s. I‑4295, bod 22; Súd prvého stupňa,
8. apríla 1992, Costacurta Gelabert/Komisia, T‑18/91, Zb. s. II‑1655, bod 42 a tam citovaná judikatúra; Súd prvého stupňa,
14. decembra 1995, Diamantaras/Komisia, T‑72/94, Zb. VS s. I‑A‑285 a II‑865, bod 48; Súd prvého stupňa, 28. septembra 1999,
J/Komisia, T‑28/98, Zb. VS s. I‑A-185 a II‑973, bod 32
2.     Ustanovenia prílohy VII služobného poriadku neudeľujú príslušnému orgánu žiadnu diskrečnú právomoc na priznanie alebo nepriznanie
nároku na príspevky alebo dávky, ktoré tieto ustanovenia stanovujú, ale mu zverujú s tým súvisiacu právomoc v tom zmysle,
že z imperatívneho znenia uvedených ustanovení je orgán zjavne povinný príspevok alebo dávku priznať, akonáhle skonštatuje
splnenie podmienok stanovených v dotknutom ustanovení. Z toho vyplýva, že aby súd Spoločenstva pri preskúmaní skutočností,
ktoré mal príslušný orgán k dispozícii, a toho, ako ich kvalifikoval, mohol odpovedať na otázku, či boli splnené podmienky,
ktorým podlieha priznanie týchto príspevkov a dávok, vykoná súdne preskúmanie celého prípadu.
(pozri bod 118)
Odkaz: Súd prvého stupňa, 21. októbra 2003, Birkhoff/Komisia, T‑302/01, Zb. VS s. I‑A-245 a II‑1185, bod 38
3.     V rozsahu, v akom stanovenie podmienok umožňujúcich nárok na príspevok na expatriáciu patrí do výkonu diskrečnej právomoci
inštitúciami Spoločenstva, by zásada zákazu diskriminácie alebo rovnosti zaobchádzania bola v rozpore len v prípade, ak by
článok 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII obsahoval vzhľadom na jeho účel, ktorým je nahradiť osobitné výdavky a nevýhody spojené
s trvalým výkonom povinností v krajine, s ktorou si úradník nevytvoril trvalé väzby pred nástupom do funkcie, jednostranné
alebo zjavne neprimerané rozlišovanie.
Pritom vzhľadom na tento účel sa nemá za jednostranné alebo zjavne neprimerané považovať rozlišovanie medzi situáciami vyplývajúcimi
na jednej strane z práce v službách pre štát alebo medzinárodnú organizáciu a na druhej strane z práce, ktorú vykonáva vyslaný
zamestnanec súkromnej inštitúcie. V skutočnosti odchýlka, ktorú článok 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII stanovuje v prospech
úradníka, ktorý mal počas referenčného obdobia bydlisko v krajine miesta výkonu práce, keď pracoval v službách iného štátu
alebo medzinárodnej organizácie, je odôvodniteľná práve preto, že za takýchto podmienok nemožno v prípade tohto úradníka usúdiť,
že si vytvoril trvalé väzby s krajinou, v ktorej sa nachádzalo miesto výkonu práce. Skutočnosť však, že uplatnenie kategórií
článku 4 prílohy VII môže vyvolať hraničné situácie, v ktorých sa úradníkom odoprie nárok na príspevok na expatriáciu preto,
že sa nachádzajú v situáciách podobných situáciám uvedeným v tomto článku, neumožňuje v ustanoveniach tohto článku vidieť
jednostranné rozlišovanie. Preto za také rozlišovanie nemožno považovať voľbu normotvorcu obmedziť prezumpciu neexistencie
trvalých väzieb v situáciách vyplývajúcich z práce v službách pre iný štát alebo medzinárodnú organizáciu.
(pozri body 124 až 126)
Odkaz: Súdny dvor, 15. januára 1981, Vutera/Komisia, 1322/79, Zb. s. 127, body 8 a 9; Diamantaras/Komisia, už citovaný, bod
48; Súd prvého stupňa, 30. septembra 1998, Busacca a i./Dvor audítorov, T‑164/97, Zb. VS s. I‑A-565 a II‑1699, body 48 a 49;
J/Komisia, už citovaný, bod 32; Súd prvého stupňa, 8. januára 2003, Hirsch a i./BCE, T‑94/01, T‑152/01 a T‑286/01, Zb. VS
s. I‑A-1 a II‑27, bod 51