62009CC0401_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Spoločnosť Evropaïki Dynamiki (ďalej len „odvolateľka“) sa týmto odvolaním dožaduje zrušenia uznesenia Súdu prvého stupňa z 2. júla 2009, T‑279/06, Evropaïki Dynamiki/ECB(2) . Týmto uznesením sa zamietla ako sčasti zjavne neprípustná a sčasti zjavne nedôvodná žaloba odvolateľky proti rozhodnutiu Európskej centrálnej banky (ECB) z 31. júla 2006 o vylúčení odvolateľky z ďalších fáz verejného obstarávania na poskytovanie informatických služieb.
I – Právny rámec
A – Právo Únie
1. Úprava verejného obstarávania ECB
2. Verejné obstarávania ECB sa v tom čase riadili metodickým pokynom č. 8/2003 zo 16. septembra 2003. Priamo sa neuplatňovali ani smernice v oblasti verejného obstarávania určené svojou povahou pre členské štáty, ani predpisy určené inštitúciám, najmä tie, ktoré boli obsiahnuté v nariadení o rozpočtových pravidlách(3) a vo vykonávacom nariadení(4) .
3. Ustanovenia metodického pokynu č. 8/2003 nie sú vo veci tohto odvolania priamo príslušné: odvolám sa preto na ne, iba ak to bude nevyhnutné neskôr v týchto návrhoch.
2. Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa
4. Článok 114 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa stanovoval:
„Ak niektorý účastník konania žiada, aby Súd prvého stupňa rozhodol o neprípustnosti, nepríslušnosti alebo nedostatku podmienok konania pred prejednaním veci samej, musí tak urobiť formou samostatného podania.
Žiadosť musí obsahovať opis skutkových a právnych dôvodov, na ktorých sa zakladá, návrhy na rozhodnutie a v prílohe označenie dôkazov.“
B – Nemecké vnútroštátne právo
5. Ako bude zrejmé z opisu skutkového stavu tohto prípadu, rozhodnutie vo veci bude čiastočne závisieť od uplatnenia určitých vnútroštátnych predpisov upravujúcich zmluvu, ktorú mala ECB v úmysle uzavrieť s úspešným uchádzačom. Konkrétne ide o zákon o dočasnom pridelení zamestnancov zo 7. augusta 1972 (Arbeitnehmerüberlassungsgesetz; ďalej len: „AÜG“).
6. Paragraf 1 AÜG stanovuje najmä toto:
„1. Zamestnávatelia poskytujúci v obchodnom vzťahu zamestnancov… tretím osobám… na účely vykonávania pracovnej činnosti musia byť držiteľmi povolenia.
…“
II – Skutkový stav
7. Dňa 19. júla 2005 ECB uverejnila oznámenie(5) o rokovacom konaní na „poskytovanie služieb poradenstva a rozvoja“(6) v oblasti informatiky.
8. Pôvodné znenie oznámenia vylučovalo v bode III.1.3 možnosť účasti v súťaži pre zoskupenia podnikov a konzorciá uchádzačov. Dňa 11. augusta 2005 však bolo uverejnené korigendum(7), ktoré zmenilo predmetný bod tak, že umožnilo účasť konzorciám aj dočasným zoskupeniam.
9. Odvolateľka sa zúčastnila na súťaži ako súčasť konzorcia E2Bank, ktoré sa skladalo z odvolateľky a z talianskej spoločnosti Engineering Ingegneria Informatica SpA.
10. Materiály zaslané zo strany ECB účastníkom, predovšetkým výzva na predloženie ponuky a príslušné prílohy, informovali okrem iného o povinnosti všetkých účastníkov súťaže byť držiteľom povolenia podľa paragrafu 1 AÜG (ďalej len „povolenie“). Toto povolenie by sa v každom prípade vyžadovalo iba v okamihu podpisu prípadnej zmluvy: ponuka konzorcia E2Bank sa teda považovala za úplnú a bez chýb, pretože aj keď dve spoločnosti, ktoré tvorili konzorcium, neboli držiteľkami príslušného povolenia, zaviazali sa získať ho v potrebnom čase.
11. Konzorcium E2Bank postúpilo z prvej fázy súťaže a bolo zaradené do „shortlistu“ najlepších ponúk. Ponuka konzorcia však bola potom zaradená na štvrté miesto a následkom toho vylúčená zo záverečnej výberovej fázy, ktorá bola vyhradená pre tri najlepšie ponuky. Odvolateľka bola o tejto skutočnosti informovaná rozhodnutím z 31. júla 2006, ktorého zrušenia sa domáhala na Súde prvého stupňa.
III – Žaloba na Súde prvého stupňa a napadnuté rozhodnutie
12. Žaloba, ktorú odvolateľka konajúca v mene konzorcia E2Bank podala na Súde prvého stupňa, sa zakladala na ôsmich dôvodoch.
13. Predtým, ako Súd prvého stupňa preskúmal žalobné dôvody, zamietol námietku neprípustnosti vznesenú zo strany ECB, ktorá sa zakladala na údajnom nedostatku záujmu odvolateľky na konaní zapríčinenom skutočnosťou, že odvolateľka nebola držiteľkou povolenia poskytovať dočasnú pracovnú silu, a ako sama pripustila, nikdy by ho nemohla získať. Súd prvého stupňa konštatoval, že jeden zo žalobných dôvodov sa týkal práve povinnosti byť držiteľom uvedeného povolenia: následkom toho sa musela žaloba považovať za prípustnú, keďže jej konkrétnym cieľom bolo odstránenie podmienky týkajúcej sa povolenia.
14. Súd prvého stupňa potom pristúpil k preskúmaniu žalobných dôvodov, pričom sa na úvod zaoberal posledným, ktorý sa týkal údajnej nezákonnosti ustanovenia o povinnosti byť držiteľom povolenia. Odvolateľka okrem toho, že napadla zákonnosť takejto podmienky, uviedla, že v priebehu súťaže získala vedomosť o tom, že povolenie dostať nemôže. Dôvodom je, že nemecké orgány vydávajú povolenie v prípade spoločností so sídlom v zahraničí iba tým subjektom, ktorým sa už takéto povolenie vydalo v krajine ich pôvodu, a právo členského štátu, v ktorom má odvolateľka sídlo (Grécko), priznáva povolenie iba tým spoločnostiam, ktoré sa zaoberajú výlučne poskytovaním dočasnej pracovnej sily. Keďže poskytovanie dočasnej pracovnej sily nie je výlučnou činnosťou odvolateľky, nikdy by nemohla získať povolenie v Grécku, a teda ani v Nemecku.
15. Pri skúmaní tohto žalobného dôvodu Súd prvého stupňa po pripomenutí skutočnosti, že v súťažných materiáloch bolo jasne vyjadrené, že zmluva bude upravená nemeckým právom, pričom odvolateľka v tejto súvislosti nič nenamietala, dospel k záveru, že výklad vnútroštátneho práva uskutočnený ECB je správny, a vzal teda do úvahy, že nemecké právo skutočne vyžaduje povolenie na účely vykonávania činností, ktoré boli predmetom oznámenia o súťaži. Čo sa týka problémov vyplývajúcich zo skutočnosti, že odvolateľka má sídlo v Grécku a v dôsledku toho nemôže získať povolenie od nemeckých orgánov, Súd prvého stupňa konštatoval, že žaloba o neplatnosť podľa článku 230 ES nie je vhodný nástroj na preskúmanie prípadného diskriminačného charakteru vnútroštátneho predpisu alebo vo všeobecnosti jeho nesúladu s právom Únie.
16. Po zamietnutí ôsmeho žalobného dôvodu v uvedenom zmysle Súd prvého stupňa konštatoval, že odvolateľka sama pripustila, že nemôže získať povolenie na poskytovanie dočasných pracovníkov. V dôsledku toho po preukázaní zákonnosti príslušného ustanovenia by bolo skúmanie ďalších siedmich žalobných dôvodov zbytočné, keďže by aj tak nemohli viesť k pozitívnemu výsledku odvolateľky v súťaži, a to z dôvodu chýbajúceho povolenia. V dôsledku toho Súd prvého stupňa vyhlásil prvých sedem žalobných dôvodov za zjavne neprípustné. Za týchto podmienok bolo potrebné zamietnuť žalobu ako celok.
IV – Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
17. Toto odvolanie bolo podané do kancelárie Súdneho dvora 3. októbra 2009. Odvolateľka, ktorá koná v mene konzorcia, prostredníctvom odvolania navrhuje, aby Súdny dvor:
– zrušil napadnuté uznesenie,
– zrušil rozhodnutia, ktorými ECB vylúčila odvolateľku zo súťaže a vybrala inú ponuku,
– zaviazal ECB na náhradu trov konania vrátane trov na prvom stupni konania.
18. ECB navrhuje, aby Súdny dvor:
– zamietol žalobu,
– zaviazal odvolateľku na náhradu trov konania.
V – O prípustnosti odvolania
19. ECB vzniesla námietku neprípustnosti odvolania. Zo zjavných dôvodov je táto námietka prvým predmetom môjho skúmania.
A – Tvrdenia účastníkov konania
20. Podľa názoru ECB sa splnomocnenie na podanie žaloby, ktoré odvolateľke udelila druhá spoločnosť konzorcia E2Bank a ktoré bolo predložené spolu s podaním žaloby na prvom stupni, týka iba konania pred Súdom prvého stupňa a nie je tak možné uplatniť ho v konaní pred Súdnym dvorom. V dôsledku toho odvolateľka nie je aktívne legitimovaná na podanie odvolania v mene konzorcia.
21. Navyše ECB dospela k záveru, že jednotliví členovia zoskupenia podnikov samostatne nemajú právo napadnúť rozhodnutia, ktoré sa týkajú zoskupenia ako celku, čiže Evropaïki Dynamiki nie je podľa názoru ECB z pozície jednoduchého člena konzorcia legitimovaná na podanie odvolania.
22. V dôsledku toho by sa malo celé odvolanie považovať za neprípustné.
23. Odvolateľka vo svojej replike spochybnila oba aspekty námietky neprípustnosti vznesenej zo strany ECB.
24. Na jednej strane sa odvolateľka nazdáva, že splnomocnenie, ktoré jej bolo udelené, nie je v nijakom prípade obmedzené iba na konanie pred Súdom prvého stupňa, ale zahŕňa aj prípadné druhostupňové konanie.
25. Na druhej strane majú podľa odvolateľky jednotliví členovia konzorcia samostatné právo na podanie odvolania voči úkonom, ktoré spôsobujú ujmu samotnému konzorciu. Odvolateľka ďalej zdôrazňuje, že konzorcium E2Bank nemá právnu subjektivitu a že jej pripadla úloha hlavného partnera konzorcia, kým druhá spoločnosť v rámci konzorcia mala iba podriadené postavenie porovnateľné s úlohou subdodávateľa.
B – Posúdenie
26. Námietka neprípustnosti vznesená zo strany ECB nie je podľa môjho názoru prijateľná. Nasleduje vysvetlenie tejto mojej interpretácie, pričom sa budem samostatne zaoberať výkladom splnomocnenia a výkladom práva jednotlivých členov zoskupenia podnikov na podanie odvolania.
1. Výklad splnomocnenia udeleného odvolateľke
27. Po prvé samotná formulácia splnomocnenia udeleného spoločnosti 11. septembra 2006 kategoricky nevylučuje možnosť jeho uplatnenia nielen v konaní pred Súdom prvého stupňa, ale ani v prípadnom odvolacom konaní pred Súdnym dvorom.
28. Je pravda, že v prvej časti splnomocnenia je spoločnosť Evropaïki Dynamiki poverená „vykonať všetky potrebné právne kroky, vo vlastnom mene alebo v mene konzorcia E2Bank, prostredníctvom právnych zástupcov podľa vlastného výberu, pred Súdom prvého stupňa “. Hneď potom sa však spresňuje, že „toto splnomocnenie… ostáva v platnosti, pokiaľ to bude nevyhnutné na vyčerpanie všetkých právnych možností, ktoré upravujú platné právne predpisy“.
29. Niet pochýb o tom, že uvedená formulácia nie je veľmi vhodná. Prítomnosť posledného ustanovenia, ktoré sa odvoláva na vyčerpanie všetkých právnych možností, však neumožňuje absolútne vylúčiť platnosť splnomocnenia aj v odvolacom konaní pred Súdnym dvorom. Z pohľadu účastníka verejnej súťaže, ktorý sa rozhodne podať žalobu, sa môže zmienka o Súde prvého stupňa vykladať aj ako všeobecné a takmer zbytočné označenie, ktoré sa vzťahuje na príslušnosť orgánu, kde sa žaloba podáva, a to na začatie konania, ktoré môže v prípade odvolania dospieť pred Súdny dvor. Z tohto hľadiska možno záverečné ustanovenie vykladať ako potvrdenie príslušnosti splnomocnenia pre oba stupne konania.
30. Podľa môjho názoru preto možno považovať splnomocnenie na konanie v mene konzorcia E2Bank udelené odvolateľke za platné aj pre odvolacie konanie pred Súdnym dvorom.
2. O oprávnení jednotlivých členov zoskupenia na podanie odvolania
31. Pre prípad, že by sa Súdny dvor nestotožňoval s mojím širokým výkladom splnomocnenia uvedeným v predchádzajúcich odsekoch, a tak isto kvôli úplnosti preskúmam teraz problematiku týkajúcu sa možnosti, že členovia zoskupenia podnikov môžu vo všeobecnosti samostatne napadnúť úkon adresovaný zoskupeniu ako takému.
32. Ide o otázku, ktorá nie je úplne nová, ale o ktorej Súdny dvor ešte nerozhodoval za okolností analogických s týmto prípadom. Až doteraz sa súdne rozhodnutia sústreďovali na problém zlučiteľnosti vnútroštátnych predpisov v tejto oblasti so smernicou 89/665 (tzv. smernica o preskúmavaní)(8) .
33. V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol o súlade s právom Spoločenstva tak v prípade vnútroštátneho predpisu, ktorý pripúšťal iba podanie podnetu na preskúmanie zo strany väčšiny členov dočasného združenia podnikov(9), ako aj predpisu, ktorý naproti tomu umožňoval podať podnet zo strany jednej zo združených spoločností(10) . Je to preto, lebo smernica 89/665 stanovuje iba „minimálne požiadavky, ktoré musia postupy preskúmavania upravené vnútroštátnym právnym poriadkom spĺňať na to, aby bolo zabezpečené dodržiavanie ustanovení práva Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania“(11) .
34. Naproti tomu v oblasti náhrady škody sa individuálna aktívna legitimácia spoločnosti zoskupenej v dočasnom združení považuje za vyžadovanú právom Únie.(12)
35. Samotná smernica 89/665 nie je príslušná na verejné obstarávania vyhlásené inštitúciami alebo ECB, keďže ide o predpis určený členským štátom. Smernica je však pre túto špecifickú oblasť výrazom práva na účinnú súdnu ochranu, ktoré predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie.(13) Táto zásada je v súčasnosti potvrdená, ako je dobre známe, v článku 47 Charty základných práv Európskej únie, ktorá má podľa článku 6 ZEÚ rovnakú právnu silu ako zmluvy.(14)
36. V tejto súvislosti treba poznamenať, že smernica 89/665 je vo všeobecnosti charakteristická jasnou a zjavnou podporou možnosti podať žalobu. Smernica stanovuje minimálnu úroveň súdnej ochrany, ktorá musí byť uznaná, čím sa napríklad členským štátom umožňuje, aby zabezpečili, ako vyplýva z uvedeného, aktívnu legitimáciu širšiemu okruhu subjektov, ako predpokladá samotná smernica. Je to nakoniec zjavné už zo samotného textu smernice, ktorý v článku 1 stanovuje, že možnosť uplatniť postupy preskúmavania musí byť zabezpečená „aspoň“ pre subjekty, ktoré boli poškodené vydaným opatrením.(15)
37. V tomto prípade niet pochýb o tom, že adresátom napadnutého rozhodnutia je konzorcium ako celok, tak ako boli v uvedených rozsudkoch Súdneho dvora adresátmi dočasné združenia. Rovnako je však nepochybné, že spoločnosť Evropaïki Dynamiki má ako členka tohto konzorcia praktický záujem na dosiahnutí neplatnosti rozhodnutia, ktoré podľa slov odvolateľky nezákonne poškodilo konzorcium, ktorého bola súčasťou.
38. Pri neexistencii výslovného obmedzenia aktívnej legitimácie je podľa môjho názoru potrebné uznať túto legitimáciu nielen konzorciu, ale aj jednotlivým podnikom, z ktorých sa konzorcium skladá. Ak by zákonodarca rozhodol o obmedzení aktívnej legitimácie v prípadoch verejného obstarávania vyhláseného inštitúciami Únie iba na konzorcium ako celok, musel by tak urobiť výslovne. Keďže tak neurobil, musí prevážiť zásada, ktorá podporuje použitie postupov preskúmavania.
39. Navyše v citovanom uznesení vo veci Consorzio Elisoccorso San Raffaele Súdny dvor zdôraznil, že vnútroštátny predpis, ktorý umožňuje podanie žaloby o neplatnosť individuálne zo strany jednotlivých uchádzačov konzorcia, nielenže nepredstavuje rozpor so smernicou, ale naopak prispieva k dosiahnutiu jej cieľov.(16)
40. Nemožno tiež zanedbať skutočnosť, že v tomto prípade zrejme konzorcium nemalo právnu subjektivitu. V takej súvislosti by individuálna aktívna legitimácia jednotlivých spoločností konzorcia mala byť posilnená z dôvodu „transparentného“ charakteru konzorcia.(17)
41. Podľa môjho názoru by sa nemalo vyhovieť námietke ECB, podľa ktorej by uznanie individuálnej aktívnej legitimácie členom konzorcia zapríčinilo neakceptovateľné riziko navzájom si odporujúcich súdnych rozhodnutí. Každej právnej situácii je totiž vlastné riziko, že môže spôsobiť niekoľko rôznych súdnych rozhodnutí, prípadne aj navzájom si odporujúcich. Navyše hlavným cieľom v súlade so zámerom smernice 89/665 je možnosť dosiahnuť v čo najväčšom množstve prípadov zrušenie nezákonných rozhodnutí; pre tento cieľ je vo všeobecnosti vhodnejší skôr široký ako reštriktívny výklad aktívnej legitimácie.
42. Rovnako sa podľa môjho názoru nemožno odvolávať na skutočnosť, že prípadní účastníci konzorcia by už nemuseli mať záujem na konaní, a tak by pripustenie individuálnej aktívnej legitimácie spoločnosti mohlo dať podnet na konanie, ktoré by (už) nezodpovedalo záujmom ostatných účastníkov konzorcia. Podobnú námietku už raz Súdny dvor zamietol(18) a v každom prípade ju možno uplatniť aj v opačnom zmysle, ako to urobila ECB. Ak by nesúhlas jedného člena konzorcia s podaním podnetu na preskúmanie mohol obmedziť všetkých ostatných účastníkov konzorcia, otvorilo by to cestu k možnému zneužitiu, keďže úspešný uchádzač o zákazku by stále mohol zabrániť podaniu podnetov na preskúmanie tak, že aspoň jeden z členov konkurenčných konzorcií by už nemal záujem na konaní a mohlo by sa tak stať napríklad v dôsledku ponuky subdodávateľskej zmluvy zo strany víťaza súťaže.
43. Aj keby sa malo splnomocnenie udelené spoločnosti Evropaïki Dynamiki zo strany konzorcia E2Bank vykladať ako platné iba na konanie pred Súdom prvého stupňa, v každom prípade by bolo potrebné odvolateľke uznať samostatnú možnosť napadnúť rozhodnutie týkajúce sa konzorcia, ktorého bola členkou.
44. Odvolanie sa musí preto vyhlásiť za prípustné.
VI – O veci samej
45. Na podporu odvolania uvádza odvolateľka štyri dôvody, ktoré sa týkajú porušenia článku 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, nesprávneho výkladu pojmu záujem na konaní, uplatnenia nemeckého zákona o dočasnom zamestnávaní a porušenia povinnosti odôvodnenia. Následne preskúmam tieto dôvody v poradí, ktoré je podľa môjho názoru najvhodnejšie pre usporiadaný prednes mojich argumentov. Predovšetkým preskúmanie tretieho odvolacieho dôvodu musí predchádzať preskúmaniu druhého dôvodu odvolania.
A – O prvom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa
1. Tvrdenia účastníkov konania
46. V prvom odvolacom dôvode spoločnosť Evropaïki Dynamiki uvádza, že Súd prvého stupňa porušil článok 114 svojho rokovacieho poriadku, keď sa zaoberal námietkou neprípustnosti vznesenou ECB, hoci nebola prednesená formou samostatného podania.
47. ECB považuje tento dôvod za nedôvodný, keďže článok 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa ukladá povinnosť vzniesť námietku neprípustnosti formou samostatného podania iba vtedy, ak má Súd prvého stupňa takto rozhodnúť pred prejednaním veci samej.
2. Posúdenie
48. Najprv treba posúdiť, či je tento dôvod prípustný. Jeho cieľom totiž nie je dosiahnuť zmenu výroku napadnutého uznesenia. Zamietnutie námietky neprípustnosti, tak ako to urobil Súd prvého stupňa, alebo vyhlásenie tejto námietky za neprípustnú, ako žiada odvolateľka, majú v praktickej rovine rovnaký výsledok.
49. V rozsudku Francúzsko/Comafrica a i. Súdny dvor pripustil, že subjekt, ktorého námietka neprípustnosti bola Súdom prvého stupňa zamietnutá, môže túto časť rozhodnutia napadnúť aj vtedy, keď sa mu vyhovelo vo veci samej.(19) V tomto prípade o zmenu časti uznesenia týkajúcu sa námietky neprípustnosti nežiada účastník, ktorý námietku vzniesol (ECB), ale odvolateľka, podľa ktorej názoru mala byť námietka vyhlásená za neprípustnú.
50. Z hľadiska odvolateľky si dovoľujem konštatovať, že skutočnosť, že námietka neprípustnosti je vyhlásená za neprípustnú, sa rovná jej zamietnutiu. Ak vezmeme do úvahy, že v rámci jednej veci je otázka prípustnosti a otázka veci samej predmetom dvoch rôznych rozhodnutí, môžeme dobre vidieť, v akej súvislosti je táto situácia odlišná od situácie pri rozsudku Francúzsko/Comafrica a i., citovaného v predchádzajúcom bode. Kým v uvedenom rozsudku odvolanie smerovalo k zrušeniu rozhodnutia o prípustnosti (odvolanie vyhlásené za neprípustné namiesto jeho zamietnutia vo veci samej), v tomto prípade by rozhodnutie o prípustnosti zostalo rovnaké (námietka neprípustnosti zamietnutá z dôvodu neprípustnosti namiesto nedôvodnosti). Inými slovami, vyhovenie odvolaciemu dôvodu by nezmenilo skutočnosť, že námietka neprípustnosti by bola zamietnutá.
51. Preto sa prikláňam k domnienke, že odvolateľka nemá právny záujem na podaní prvého z odvolacích dôvodov. Táto situácia sa mi javí zvlášť v určitom ohľade podobná situácii, keby subjekt, ktorý vyhral spor vo veci samej, napadol skutočnosť, že prvostupňový súd opomenul rozhodnúť o jeho námietke neprípustnosti. Je známe, že v týchto prípadoch judikatúra Súdneho dvora nepripúšťa existenciu záujmu na konaní.(20) Z tohto dôvodu nejde o rozhodnutie o prípustnosti, ktoré by mohlo byť zrušené. Je pravda, že v tejto veci sa vydalo rozhodnutie o neprípustnosti, ale nežiada sa, aby bolo zrušené . Napadnúť by ho mohla iba strana, ktorá nemala v tomto ohľade úspech, čiže ECB.
52. Preto treba druhý odvolací dôvod podľa môjho názoru vyhlásiť za neprípustný.
53. V každom prípade je tento dôvod bez ohľadu na prípustnosť nedôvodný. Treba uviesť, že článok 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, ako aj článok 91 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora neukladá, aby každá námietka neprípustnosti bola podaná samostatne. Naopak, ako jasne vyplýva z právnej úpravy, samostatné podanie je potrebné iba v prípade, ak podávajúca strana požaduje, aby súd rozhodol o prípustnosti „pred prejednaním veci samej“. Uvedené sa odzrkadľuje aj v praxi tak Súdu prvého stupňa, ako aj Súdneho dvora, kde sú námietky neprípustnosti často súčasťou bežných písomných vyjadrení a posudzujú sa v rámci rozhodovania vo veci samej.
54. Prvý odvolací dôvod musí byť teda zamietnutý.
B – Tretí odvolací dôvod založený na povinnosti byť držiteľom povolenia na poskytovanie dočasnej pracovnej sily
1. Tvrdenia účastníkov konania
55. V rámci tretieho odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa nesprávne potvrdil povinnosť byť držiteľom alebo získať povolenie podľa nemeckého práva na poskytovanie dočasnej pracovnej sily, ktorú uložila ECB zmluvným stranám. Odvolateľka tvrdí, že nemecká právna úprava v skutočnosti neukladá nijaké formality tohto druhu v situácii, akou je táto. Odvolateľka už predtým uzatvárala zmluvy s ECB a nikdy predtým jej nebola uložená povinnosť získať povolenie.
56. ECB naopak tvrdí, že časť plnení, ktoré majú byť dodané na vykonanie zmluvy, jasne patrí do pôsobnosti AÜG s tým, že pre toho, kto poskytuje dočasných zamestnancov, vzniká povinnosť byť držiteľom povolenia. Súd prvého stupňa sa preto nedopustil v tomto smere nijakého omylu.
2. Posúdenie
a) Prípustnosť odvolacieho dôvodu
57. Napriek tomu, že strany sa tejto otázky nedotkli, treba predovšetkým zistiť, či je odvolací dôvod, ktorý je v podstate zhodný s ôsmym žalobným dôvodom uvedeným v konaní pred Súdom prvého stupňa, prípustný.
58. Nebudem sa na tomto mieste zaoberať neprípustnosťou, ktorá podľa vyjadrenia ECB na prvom stupni charakterizovala celé odvolanie odvolateľky, keďže nebola držiteľkou povolenia. Ako bolo možné vidieť, táto námietka bola Súdom prvého stupňa zamietnutá správne.
59. Neprípustnosť, ktorou sa treba na tomto mieste zaoberať, sa osobitne týka dôvodu vzťahujúceho sa na povinnosť byť držiteľom povolenia a vyplýva zo skutočnosti, ktorá je zrejmá a nebola spochybnená stranami, že odvolateľka nebola vylúčená zo súťaže z dôvodu chýbajúceho povolenia. Ako vyplýva zo skutkových okolností sporu, konzorcium, ktorého súčasťou bola Evropaïki Dynamiki, nebolo nikdy vylúčené z procesu pre nesplnenie požiadaviek, keďže držba povolenia je potrebná až od okamihu prípadného podpísania zmluvy s ECB. Naopak, došlo k tomu, že po prvej fáze výberu uchádzačov, do ktorej bola odvolateľka zaradená, nebola jej ponuka vyhodnotená ako jedna z troch najlepších, ktoré boli zaradené do poslednej fázy výberu .
60. Súd prvého stupňa mal preto zvážiť, že ustanovenia oznámenia o súťaži, ktoré ukladali povinnosť byť držiteľom povolenia, neznamenali pre odvolateľku nijakú konkrétnu nevýhodu, nemala teda akýkoľvek záujem na ich napadnutí. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry si môže Súdny dvor overiť existenciu záujmu na konaní aj ex offo .(21)
61. V každom prípade sa domnievam, že vzhľadom na okolnosti prípadu bola voľba Súdu prvého stupňa v súvislosti so spôsobom posudzovania vecnej stránky odvolacieho dôvodu správna. Je potrebné poznamenať, že následkom prípadného vyhlásenia o neprípustnosti ôsmeho odvolacieho dôvodu pred Súdom prvého stupňa by bolo vyhlásenie o neprípustnosti prvých siedmich dôvodov, keďže odvolateľka vo svojom odvolaní uviedla, že nemohla získať povolenie na poskytovanie dočasnej pracovnej sily. Inými slovami, vznikla by paradoxná situácia, keď by boli niektoré dôvody (prvých sedem) vyhlásené za neprípustné pre nesplnenie požiadavky, ktorá je predmetom ôsmeho dôvodu, pričom by išlo o povinnosť, ktorú by nebolo možné namietať, pretože v skutočnosti neznamenala pre odvolateľku nijakú konkrétnu nevýhodu.
62. Aj keď teda konzorcium, ktorého súčasťou bola Evropaïki Dynamiki, nebolo vylúčené z dôvodu nedodržania povinnosti získať povolenie, Súd prvého stupňa správne posúdil vecnú stránku ôsmeho dôvodu. Napokon prípad, keď súd Únie priamo odmietne vecnú stránku dôvodu namiesto toho, aby sa zaoberal neprípustnosťou, je pomerne častý.(22)
b) Vecná stránka dôvodu
63. Hoci túto otázku strany výslovne a podrobne neprejednávali, skúmanie vecnej stránky tretieho odvolacieho dôvodu vedie k niektorým úvahám týkajúcim sa typu preskúmania, ktoré môže Súdny dvor vo všeobecnosti vykonávať v súvislosti s uplatnením právnych predpisov vnútroštátneho práva inštitúciami Únie. Podstata tohto dôvodu pozostáva, ako možno vidieť, vo výklade nemeckej právnej úpravy poskytovania dočasnej pracovnej sily.
i) Všeobecne o vnútroštátnom práve v konaní pred súdom Únie
64. Oblasť verejného obstarávania vyhlasovaného inštitúciami Únie patrí bez pochýb medzi oblasti, v ktorých neraz možno pozorovať zamieňanie práva Únie a vnútroštátnych právnych poriadkov. Vo všeobecnosti sú vo verejných obstarávaniach vyhlasovaných inštitúciami často upravené podmienky týkajúce sa vnútroštátnej právnej úpravy členského štátu, v ktorom sa uskutočňujú činnosti, ktoré sú predmetom verejného obstarávania.(23) V prípade, ak ustanovenia zmlúv alebo protokolov, ktoré tvoria ich prílohy, nestanovujú výnimky ani osobitné pravidlá, nedá sa určiť, ako by mohli byť inštitúcie Únie vyňaté z uplatňovania právnych predpisov platných v mieste svojej pôsobnosti. Možno tiež poznamenať, že vykonávacie nariadenie (neuplatniteľné na prípad tohto druhu) v znení zmien podľa nariadenia č. 478/2007(24) stanovuje v článku 130 ods. 4 písm. c), že „keď sú verejnými obstarávateľmi inštitúcie, na zmluvy sa vzťahuje právo Spoločenstva, v prípade potreby doplnené vnútroštátnym právom stanoveným v zmluve “(25) .
65. Zmluva, ktorú by mal verejný obstarávateľ uzatvoriť s ECB, zahŕňala v predmetnom prípade dva jasne rozlíšené druhy činností. Jedným bolo klasické poskytovanie služieb poradenstva a rozvoja, kým druhý sa týkal poskytovania personálu určeného k dispozícii ECB na základe jej občasných špecifických potrieb na vykonávanie pracovných činností v mieste jej sídla. Nevyhnutnosť byť držiteľom povolenia, ktorú upravuje AÜG, sa prirodzene vzťahuje na tento druhý typ činnosti.
66. Preskúmanie tohto dôvodu vyžaduje, aby súd Únie do určitej miery poskytol výklad vnútroštátneho práva, v tomto prípade nemeckého. Niet pochýb ani o tom, že podobná situácia je dosť citlivá. Už od začiatku svojej činnosti totiž Súdny dvor jasne deklaroval, že jeho úlohou je výklad práva Spoločenstva, a nie vnútroštátneho práva.(26) Okrem toho Štatút Súdneho dvora v článku 58 výslovne stanovuje, že rozsudok Súdneho dvora o odvolaní voči rozhodnutiu Súdu prvého stupňa sa môže týkať okrem nedostatkov právomoci a konania aj „porušenia práva Únie zo strany Súdu prvého stupňa“. Na druhej strane však tá istá skutočnosť, že proces verejného obstarávania vyhláseného určitou inštitúciou môže obsahovať odkazy na vnútroštátne právo, nevyhnutne vedie k tomu, že rozhodovanie na úrovni Únie sa s ním dostane do súvislosti. Okrem toho tu ide o situáciu, v ktorej súd Únie nemôže uplatňovať
vnútroštátne právo, ale iba potvrdiť jeho výklad, ktorý poskytla inštitúcia Únie
vo fáze (administratívny proces zadávania zákazky), v ktorej nemajú vnútroštátne súdy možnosť zasiahnuť. Aké stanovisko zaujať v týchto prípadoch?(27)
67. Možné riešenie tohto problému poskytuje judikatúra Súdu prvého stupňa, v určitej miere sa odrážajúca aj v napadnutom uznesení, podľa ktorej sa preskúmanie súdmi Únie nerozširuje aj na výklad a uplatnenie samotného vnútroštátneho práva, ale obmedzuje sa iba na zistenie skutočnosti, či sa dotknutá inštitúcia nedopustila vážnych a zjavných chýb pri výklade vnútroštátnych ustanovení, ktorých dodržiavanie je potrebné na vykonanie zákazky.(28) Táto judikatúra však nie je podľa môjho názoru celkom presvedčivá, keďže tu vzniká riziko, že niektoré oblasti administratívnej praxe inštitúcií Spoločenstva zostanú čiastočne vyňaté zo súdneho preskúmania.
68. Napokon je potrebné podotknúť, že vo všeobecnosti sa súdu Únie často predkladá žiadosť o výklad vnútroštátneho práva určitého členského štátu.
69. Uvedená situácia po prvé nastáva, ako je zrejmé, najmä v prípade žalôb o nesplnenie povinnosti, ktoré predpokladajú rozhodnutie o prípadnom porušení práva Únie vnútroštátnym právnym predpisom. V týchto prípadoch je zjavné, že takýto právny predpis je nutné preskúmať, a teda aj vykladať.
70. Po druhé článok 272 ZFEÚ, ktorý zodpovedá pôvodnému článku 238 ES, stanovuje právomoc Súdneho dvora „rozhodovať na základe arbitrážnej doložky pripojenej k verejnoprávnej alebo súkromnoprávnej zmluve uzavretej Úniou alebo v mene Únie“. V týchto prípadoch je celkom obvyklé, že súd Únie vykladá príslušné vnútroštátne právo, pričom berie do úvahy aj súvisiacu judikatúru vnútroštátnych súdov.(29)
71. V tomto prípade je predmetom súdneho preskúmania akt vydaný inštitúciou Únie. V tejto súvislosti sa domnievam, že súd Únie sa nemôže zbaviť povinnosti preskúmať všetky administratívne akty, ktoré podliehajú jeho preskúmaniu, vrátane ich častí, ktoré obsahujú posúdenie vnútroštátneho práva.
72. Predovšetkým by bolo podľa mňa nedostatočné, ak by výklad vnútroštátneho práva inštitúciami mohol súd Únie preskúmať len s cieľom zistiť prípadné skreslenie alebo zjavnú chybu. Podľa môjho názoru, vždy keď niektorá inštitúcia „inkorporuje“ vnútroštátne právo do svojho právneho aktu, toto vnútroštátne právo sa stáva súčasťou právneho rámca, ktorý musí súd Únie vziať do úvahy pri svojom posudzovaní.
73. Uvedené sa netýka zásady, podľa ktorej je hlavným orgánom výkladu vnútroštátneho práva, samozrejme, vnútroštátny súd. Spôsob „inkorporácie“ vnútroštátneho práva do práva Únie, ktorý som opísal v predchádzajúcom bode, sa uplatňuje jeho zahrnutím do právneho aktu inštitúcie alebo iného orgánu Únie, a teda platí iba pre konkrétny prípad bez akéhokoľvek možného zovšeobecňovania. Navyše, ako som už spomenul, predmetom súdneho preskúmania zo strany súdu Únie tu nie je samotné vnútroštátne právo, ale len právny akt orgánu Únie, ktorý obsahuje určité hodnotenie/výklad vnútroštátneho práva.
74. Okrem toho vo veci výkladu a uplatnenia vnútroštátneho práva musí súd Únie vždy dbať na spôsob, akým toto právo vykladajú a uplatňujú súdy členského štátu, ktorý je tvorcom tohto práva.(30)
75. Neumožnenie preskúmania výkladu vnútroštátneho práva inštitúciami Únie by podľa mňa mohlo viesť k znemožneniu uplatňovania práva na efektívnu súdnu ochranu, ktoré tvorí základnú zásadu práva Únie, v súčasnosti potvrdenú aj Chartou základných práv.(31)
76. Súd prvého stupňa preto konal správne, ak podrobne preskúmal nemecké právne predpisy, ktoré uplatnila ECB, pričom bral do úvahy aj súvisiacu vnútroštátnu judikatúru.
ii) Výklad nemeckého práva poskytnutý Súdom prvého stupňa
77. Domnievam sa, že v tomto prípade bol výklad nemeckého právneho rámca poskytnutý Súdom prvého stupňa presvedčivý a že tvrdenia odvolateľky, ktorými voči nemu namietala, nemožno prijať.
78. Nemecká právna úprava v oblasti poskytovania pracovných síl podľa výkladu judikatúry vnútroštátnych súdov vyžaduje, na rozdiel od tvrdenia odvolateľky, držbu povolenia aj pri subjektoch, pre ktoré nie je poskytovanie pracovných síl hlavnou činnosťou,(32) rovnako ako pri subjektoch usadených v zahraničí, ktoré poskytujú pracovné sily v Nemecku, keďže vnútroštátna právna úprava nestanovuje v tejto súvislosti nijakú výnimku. Nemožno si nevšimnúť, že uvedené je v súlade so skutočnosťou, že Súdny dvor vzhľadom na citlivý charakter oblasti poskytovania pracovných síl priznal členským štátom možnosť viazať výkon tejto činnosti na vlastnom území na získanie osobitného vnútroštátneho povolenia.(33)
79. Napokon, ak by odvolateľka preukázala, že spĺňa podmienky na poskytovanie pracovných síl podľa právnej úpravy iného členského štátu, a najmä členského štátu, v ktorom má sídlo (mohlo by ísť o výslovné povolenie alebo o povolenie implicitne priznané všetkým hospodárskym subjektom tohto štátu), a taktiež by preukázala, že tieto podmienky sú rovnocenné s tými, ktoré určuje nemecká právna úprava, v zmysle judikatúry Súdneho dvora citovanej v predchádzajúcom bode by sa ECB mohla zaoberať otázkou akceptovateľnosti jej ponuky aj bez povolenia vyžadovaného nemeckým právom. V každom prípade odvolateľka poskytla iba všeobecné údaje a v podstate poprela, že by bola držiteľkou povolenia vyžadovaného gréckym právom.
80. Na druhej strane, hoci možno pripustiť existenciu pochybností v súvislosti s výkladom nemeckej právnej úpravy, voľba ECB požadovať držbu povolenia by aj tak nebola predmetom kritiky. Aj v prípade, ak by existovala len možnosť, že by správne orgány dotknutého členského štátu považovali činnosť, ktorá bude vykonávaná, za podliehajúcu povinnosti byť držiteľom povolenia, konanie inštitúcie Únie, ktorá ukladá uchádzačom v rámci verejného obstarávania povinnosť byť jeho držiteľom, by bolo podľa môjho názoru správne a úplne zlučiteľné so zásadou správneho úradného postupu.
81. Napokon podotýkam, že tak, ako správne uviedol Súd prvého stupňa v napadnutom uznesení, skutočnosť, že odvolateľke už boli pridelené zákazky v Nemecku bez potreby byť držiteľom povolenia, je úplne irelevantná. Jednak, ako možno vidieť, povolenie je potrebné iba na poskytovanie pracovných síl, a nie na samotné poskytovanie služieb, ktoré je bez pochýb najbežnejšou činnosťou spoločností, akou je odvolateľka. Jednak skutočnosť, že niektoré predchádzajúce zadania zákazky mohli byť prípadne uskutočnené bez dodržania zákona, nezbavuje ECB povinnosti dodržiavať ho.
82. Domnievam sa teda a uzatváram túto časť mojich úvah tým, že aj tretí odvolací dôvod má byť zamietnutý.
C – Druhý odvolací dôvod založený na záujme odvolateľky na konaní aj po zamietnutí ôsmeho žalobného dôvodu Súdom prvého stupňa
1. Tvrdenia účastníkov konania
83. V druhom odvolacom dôvode odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa mal preskúmať prvých sedem žalobných dôvodov aj po zamietnutí ôsmeho dôvodu a nemal rozhodnúť o neexistencii záujmu na konaní. Podľa judikatúry Súdneho dvora je potrebné pojem záujem na konaní vykladať v širšom zmysle. Smernica o preskúmavaní tento prístup potvrdzuje.
84. Odvolateľka tiež tvrdí,(34) že aj keby pripustila, že ôsmy dôvod má byť zamietnutý, a teda aj keby uznala oprávnenosť podmienky byť držiteľom povolenia, uvedené povolenie by mohla namiesto odvolateľky získať jedna z jej dcérskych spoločností so sídlom v Nemecku.
85. ECB podporuje správnosť úvahy Súdu prvého stupňa. Z analýzy právnej úpravy aj z judikatúry vyplýva, že v tomto prípade odvolateľka už nemala záujem na konaní po tom, ako bol zamietnutý ôsmy žalobný dôvod a ona sama uznala, že nemá a nemôže získať požadované povolenie.
2. Posúdenie
86. Pripomínam, ž e rozhodnutie Súdu prvého stupňa o tom, že v prípade zamietnutia ôsmeho žalobného dôvodu netreba reagovať na prvých sedem, bolo podľa môjho názoru správne. Ako sa už uviedlo v napadnutom uznesení, judikatúra je v tejto súvislosti ustálená. Po zamietnutí ôsmeho dôvodu a po potvrdení povinnosti byť držiteľom povolenia v prípade uzatvorenia zmluvy nemala už odvolateľka možnosť dosiahnuť nápravu prostredníctvom podania žaloby na súd.(35)
87. V každom prípade by bolo potrebné položiť si otázku, či by nebolo v predmetnom prípade správnejšie hovoriť o neúčinnosti prvých siedmich dôvodov namiesto ich neprípustnosti na základe nedostatku záujmu na konaní. Vo všeobecnosti je podľa judikatúry dôvod neúčinný, ak nie je spôsobilý vyvolať následok sledovaný navrhovateľom napriek tomu, že nebol zamietnutý. Charakter neúčinnosti určitého dôvodu je nezávislý od jeho prípustnosti.(36)
88. Domnievam sa však, že posúdenie prvých siedmich žalobných dôvodov ako neprípustných je vhodnejšie ako ich označenie za neúčinné. Vo všeobecnosti je charakter neúčinnosti dôvodu následkom nespôsobilosti vyvolať zmenu napadnutého právneho aktu. Obvykle sa za neúčinný považuje dôvod, ktorý napáda určitú stránku právneho aktu, napríklad niektorú časť odôvodnenia v prípadoch, ak legitimitu právneho aktu možno zakladať aj na ostatných stránkach, napríklad na ďalších častiach odôvodnenia. V tomto prípade by prvých sedem dôvodov, ak by boli prijaté, mohlo zapríčiniť zrušenie právneho aktu a jeho nahradenie právnym aktom s odlišným obsahom. V každom prípade by následkom nedostatku povolenia bola skutočnosť, že odvolateľka by v nijakom prípade nemohla získať zadanie zákazky. Inými slovami, neopodstatnenosť posudzovania prvých siedmich dôvodov nevyplývala z charakteru týchto dôvodov, ale zo špecifickej individuálnej situácie odvolateľky.
89. Na druhej strane, aj keby bolo potrebné prvých sedem žalobných dôvodov vyhlásiť za neúčinné, a nie neprípustné, druhý odvolací dôvod by musel byť zamietnutý. Treba poznamenať, že podľa judikatúry, „pokiaľ je odôvodnenie rozsudku Súdu prvého stupňa v rozpore s právom Spoločenstva, ale výrok tohto rozsudku sa správne zakladá na iných právnych dôvodoch, odvolanie voči rozsudku sa musí zamietnuť“(37) . Inými slovami, aj keby sa prvých sedem dôvodov malo vyhlásiť za neúčinné, Súdny dvor by sa mohol obmedziť na vykonanie nahradenia dôvodov.
90. Nemožno prijať tvrdenie odvolateľky, podľa ktorého by bol zachovaný jej záujem na konaní vo vzťahu k prvým siedmim dôvodom od okamihu, keď mohla získať požadované povolenie prípadným zriadením dcérskej spoločnosti na území Nemecka.
91. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v samotnom konaní pred Súdom prvého stupňa odvolateľka zreteľne opísala situáciu absolútnej nemožnosti získať povolenie. V nijakom bode uvedenej žaloby odvolateľka nespomenula, že by ona alebo ďalšia spoločnosť, ktorá je súčasťou konzorcia, mohla získať predmetné povolenie. Naopak, v žalobe bolo uvedené, že povolenie nie je možné získať. Nemožno preto podrobiť kritike Súd prvého stupňa za to, že posudzoval určitý dôvod v tom znení, v akom bol predložený dotknutým odvolateľom, ktorý má povinnosť starostlivo a správne uvádzať vlastné tvrdenia.
92. V dôsledku toho treba zamietnuť aj druhý odvolací dôvod.
D – Štvrtý odvolací dôvod založený na porušení povinnosti odôvodnenia
93. Štvrtý odvolací dôvod odvolateľky má nadpis „Neuplatňovanie ustanovení týkajúcich sa povinnosti odôvodnenia zo strany verejného obstarávateľa (článok 253 ES, článok 12 ods. 1 smernice 92/50, článok 100 ods. 2 rozpočtových pravidiel, článok 149 ods. 2 vykonávacieho nariadenia)“. V rámci tohto dôvodu odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa v tomto prípade nesprávne uplatnil ustanovenia právnych predpisov týkajúce sa povinnosti odôvodnenia právnych aktov Únie, predovšetkým v súvislosti so skutočnosťou, že ECB neposkytla odvolateľke dostatočné informácie týkajúce sa rozhodnutia nepovažovať jej ponuku za najlepšiu.
94. Podľa môjho názoru musí byť tento veľmi stručný dôvod uvádzaný odvolateľkou vyhlásený za neprípustný.
95. Po prvé nie je zrejmé, na ktorú časť napadnutého uznesenia sa vzťahuje. Ako sa uviedlo, Súd prvého stupňa sa zaoberal jedine dôvodom týkajúcim sa povinnosti získať od nemeckých úradov povolenie na poskytovanie pracovných síl, pričom ostatné žalobné dôvody považoval za neprípustné. Otázkou charakteru a dostatočnosti informácii poskytnutých odvolateľke zo strany ECB sa Súd prvého stupňa – správne – nezaoberal.
96. Po druhé dôvod sa uvádza takým stručným a nejasným spôsobom, pričom vymenúva niekoľko ustanovení, ktoré zjavne nemožno uplatniť na prípad tohto druhu, že podľa môjho názoru nedosahuje minimálnu úroveň na to, aby mu Súdny dvor mohol porozumieť a vyjadriť sa k nemu. Osobitne treba pripomenúť, že podľa judikatúry jednoduché abstraktné označenie odvolacieho dôvodu bez akéhokoľvek bližšieho spresnenia nemôže postačovať na splnenie povinnosti odôvodniť odvolanie.(38)
97. Na druhej strane, ak by sa z dôvodu zhovievavosti vykladal uvedený dôvod v tom zmysle, že podrobuje kritike voľbu Súdu prvého stupňa nereagovať na niektoré z tvrdení uplatnených odvolateľkou na prvom stupni (mám na mysli najmä piaty žalobný dôvod, ktorý sa javí minimálne sčasti podobný), bolo by postačujúce, ak by sa Súd prvého stupňa zaoberal prvými siedmimi dôvodmi pôvodnej žaloby, tak ako som uviedol v súvislosti s posudzovaním.(39) Ako je zrejmé, voľba Súdu prvého stupňa neskúmať ich vecnú stránku bola správna.
98. Napokon ani štvrtý odvolací dôvod nemožno prijať.
VII – Návrh
99. Na základe vykonaných úvah navrhujem, aby Súdny dvor:
– zamietol odvolanie,
– zaviazal odvolateľku na náhradu trov konania.
(1) .
(2)  –	Zb. s. II‑99*.
(3)  –	Nariadenie Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 248, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 74).
(4)  –	Nariadenie Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 357, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 145).
(5)  –	Ú. v. EÚ S 137, oznámenie č. 2005/S 137‑135354.
(6)  –	V pôvodnom anglickom znení názov oznámenia hovorí o „provision of IT consultancy and IT development services“.
(7)  –	Ú. v. EÚ S 154, oznámenie č. 2005/S 154‑153356.
(8)  –	Smernica Rady 89/665/EHS z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác (Ú. v. ES L 395, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 246).
(9)  –	Rozsudok z 8. septembra 2005, Espace Trianon a Sofibail, C‑129/04, Zb. s. I‑7805, bod 26.
(10)  –	Uznesenie zo 4. októbra 2007, Consorzio Elisoccorso San Raffaele, C‑492/06, Zb. s. I‑8189, bod 31.
(11)  –	Rozsudok z 27. februára 2003, Santex, C‑327/00, Zb. s. I‑1877, bod 47.
(12)  –	Rozsudok zo 6. mája 2010, Club Hotel Loutraki a i., C‑145/08 a C‑149/08, Zb. s. I‑4165, bod 80.
(13)  –	O zásade účinnej právnej ochrany pozri rozsudok z 13. marca 2007, Unibet, C‑432/05, Zb. s. I‑2271, bod 37 a tam citovanú judikatúru. Ako príklad uplatnenia zásad smernice 89/665 na oblasť, pre ktorú nebola pre svoju povahu príslušná, pozri rozsudok Club Hotel Loutraki a i., už citovaný v poznámke 12, body 69 – 74.
(14)  –	Ako príklad uplatnenia Charty v takomto novom postavení pozri najmä rozsudok z 9. novembra 2010, Volker und Markus Schecke, C‑92/09 a C‑93/09, Zb. s. I‑11063, bod 45 a nasl.
(15)  –	Je potrebné poznamenať, že talianske znenie smernice neobsahuje po zmenách v dôsledku smernice 2007/66/ES (Ú. v. EÚ L 335, s. 31) z 11. decembra 2007 v článku 1 ods. 3 spojenie „per lo meno“. S najväčšou pravdepodobnosťou však ide o redakčnú chybu, čo potvrdzuje porovnanie s ostatnými jazykovými zneniami, kde toto spojenie ostalo. O výklade právnych predpisov Únie v prípade odlišnosti jedného jazykového znenia pozri najmä rozsudky z 27. marca 1990, Cricket St. Thomas, C‑372/88, Zb. s. I‑1345, bod 18, a z 19. apríla 2007, Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, Zb. s. I‑3225, bod 19.
(16)  –	Uznesenie Consorzio Elisoccorso San Raffaele, už citované v poznámke pod čiarou 10, bod 30.
(17)  –	Takto uvažoval aj Súd prvého stupňa, keď v podobnom prípade, ktorý sa tiež týkal odvolateľky, pripustil individuálnu aktívnu legitimáciu: rozsudok Súdu prvého stupňa z 19. marca 2010, Evropaïki Dynamiki/Komisia, T‑50/05, Zb. s. II‑1071, bod 40.
(18)  –	Uznesenie Consorzio Elisoccorso San Raffaele, už citované v poznámke pod čiarou 10, bod 30. Pri tejto príležitosti bola námietka vznesená cyperskou vládou.
(19)  –	Rozsudok z 21. januára 1999, Francúzsko/Comafrica a i., C‑73/97 P, Zb. s. I‑185. Pre špecifickú diskusiu o tejto problematike pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mischo 25. júna 1998 (body 11 – 16).
(20)  –	Rozsudky z 26. februára 2002, Rada/Boehringer, C‑23/00 P, Zb. s. I‑1873, bod 52, a z 22. novembra 2007, Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo a i./Rada, C‑6/06 P, Zb. s. I‑164*, bod 21.
(21)  –	Možnosť rozhodnúť ex offo
po vypočutí účastníkov konania o neprípustnosti z dôvodu verejného poriadku je upravená článkom 92 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a článkom 113 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Judikatúra z uvedených článkov odvodila možnosť rozhodnúť ex offo
v rámci odvolania voči rozsudku Súdu prvého stupňa o nedostatku záujmu na konaní, aj keď nastal neskôr. Pozri rozsudky z 19 októbra 1995, Rendo a i./Komisia, C‑19/93 P, Zb. s. I‑3319, bod 13, a z 3 septembra 2009, Moser Baer India/Rada, C‑535/06 P, Zb. s. I‑7051, bod 24.
(22)  –	Pozri poznámku pod čiarou 20. Pozri aj rozsudok z 25. marca 2010, Sviluppo Italia Basilicata/Komisia, C‑414/08 P, Zb. s. I‑2559, body 51 – 52.
(23)  –	Súd prvého stupňa v tejto súvislosti vypracoval judikatúru, podľa ktorej „podľa zásady riadnej správy vecí verejných a zásady lojálnej spolupráce medzi inštitúciami Únie a členskými štátmi sú inštitúcie povinné zaručiť, že podmienky stanovené vo výzve na predkladanie ponúk nebudú viesť prípadných uchádzačov k porušovaniu vnútroštátnej právnej úpravy aplikovateľnej na ich činnosť“ (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. júla 2000, AICS/Parlament, T‑139/99, Zb. s. II‑2849, bod 41). Pokiaľ mi je známe, Súdny dvor sa doposiaľ nemal možnosť k tomuto bodu vyjadriť.
(24)  –	Nariadenie Komisie (ES, Euratom) č. 478/2007 z 23. apríla 2007, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES, Euratom) č. 2342/2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. EÚ L 111, s. 13).
(25)  –	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Treba pripomenúť, že v predmetnom prípade by sa zmluva po zadaní zákazky riadila výlučne nemeckým právom a právomoc na konanie by prislúchala nemeckým vnútroštátnym súdom.
(26)  –	Pozri napríklad rozsudok z 15. júla 1960, Präsident a i./Vysoký úrad, 36/59 až 38/29 a 40/59, Zb. s. 827, predovšetkým s. 859. Z týchto dôvodov Súdny dvor obzvlášť zdôraznil túto požiadavku v oblasti vecí súvisiacich s prejudiciálnymi otázkami. Pozri najmä rozsudok z 10. januára 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a i., C‑222/04, Zb. s. I‑289, bod 63 a tam citovanú judikatúru.
(27)  –	Napokon pripomínam, že na Súdnom dvore prebieha iné konanie, ktoré môže prispieť k objasneniu rámca tejto situácie, predmetom sporu je v danom prípade výklad talianskej vnútroštátnej úpravy v oblasti ochranných známok. Ide o vec Edwin/ÚHVT, C‑263/09 P (pozri oznámenie o začatí konania uverejnené v Ú. v. EÚ C 220, 2009, s. 25).
(28)  –	Rozsudok Súdu prvého stupňa AICS/Parlament, už citovaný v poznámke pod čiarou 23, body 40 – 42.
(29)  –	Pozri najmä rozsudok z 26. novembra 1985, Komisia/CO.DE.MI, 318/81, Zb. s. 3693, bod 24.
(30)  –	Pozri najmä rozsudok už citovaný v poznámke 29.
(31)  –	Pozri aj bod 35 vyššie.
(32)  –	Pozri rozsudok Bundesarbeitsgericht z 8. novembra 1978, 5 AZR 261/77.
(33)  –	Rozsudok zo 17. decembra 1981, Webb, 279/80, Zb. s. 3305, body 18 – 21. Odvolateľka okrem toho vo svojich vyjadreniach výslovne poprela, že by spochybňovala zlučiteľnosť nemeckej právnej úpravy poskytovania pracovných síl s právom Únie.
(34)  –	Toto tvrdenie uviedla odvolateľka v rámci tretieho odvolacieho dôvodu, aj keď z logického hľadiska by sa malo spájať skôr s druhým dôvodom.
(35)  –	Pre obdobný prípad, v ktorom bol nedostatok záujmu na konaní dôsledkom zamietnutia časti dôvodov, pozri rozsudok z 20. mája 1987, Souna/Komisia, 432/85, Zb. s. 2229, bod 20.
(36)  –	Pozri rozsudky z 21. septembra 2000, EFMA/Rada, C‑46/98 P, Zb. s. I‑7079, bod 38, a z 30. septembra 2003, Eurocoton a i./Rada, C‑76/01 P, Zb. s. I‑10091, bod 52.
(37)  –	Rozsudok z 9. júna 1992, Lestelle/Komisia, C‑30/91 P, Zb. s. I‑3755, bod 28. Pozri aj rozsudok z 15. decembra 1994, Finsider/Komisia, C‑320/92 P, Zb. s. I‑5697, bod 37.
(38)  –	Pozri napríklad rozsudok z 8. júla 1999, Hercules Chemicals/Komisia, C‑51/92 P, Zb. s. I‑4235, bod 113.
(39)  –	Pozri aj bod 86 vyššie.