62022CC0173
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
TAMARA ĆAPETA
6 päivänä heinäkuuta 2023 (
1
)
Asia C‑173/22 P
MG
vastaan
Euroopan investointipankki (EIP)
Muutoksenhaku – Henkilöstö – Euroopan investointipankin (EIP) henkilöstö – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 41 artiklan 2 kohdan a alakohta – Oikeus tulla kuulluksi – EIP:n henkilöstösäännöt – Palkkaus – Perhelisät – Vanhemmalle, joka on lapsen huoltaja, maksetut lisät – Kumoamis- ja vahingonkorvauskanne – Lainvastaisuusväite
I Johdanto
1.
Kun kaksi samassa elimessä työskentelevää henkilöstön jäsentä muuttaa erilleen (asumusero), miten kyseisen elimen tulisi ratkaista perhelisien jakautuminen? Onko sen kuultava molempia vanhempia ennen tällaisen päätöksen tekemistä ja, ellei se ole kuullut heitä, mitkä ovat sen seuraukset?
2.
Nämä seikat ovat keskeisiä nyt käsiteltävän, 21.12.2021 annetusta tuomiosta MG v. EIP (T‑573/20, ei julkaistu, EU:T:2021:915; jäljempänä valituksenalainen tuomio) tehdyn valituksen kannalta.
II Asian tausta ja valituksenalainen tuomio
3.
Sekä valittajana oleva MG että hänen entinen aviopuolisonsa A ovat Euroopan investointipankin (EIP) toimihenkilöitä. MG on työskennellyt EIP:n palveluksessa 1.2.1998 lähtien, ja 12.9.2003 hän avioitui A:n kanssa, joka on työskennellyt EIP:n toimihenkilönä vuodesta 2002 alkaen. Heillä on viisi yhteistä lasta.
4.
Käsiteltävä asia koskee EIP:ssä toteutettua hallintomenettelyä, joka liittyi päätökseen lopettaa perhelisien maksaminen MG:lle sen jälkeen, kun hän oli eronnut A:sta.
5.
Tosiseikoista, sellaisina kuin ne kuvataan valituksenalaisessa tuomiossa, (
2
) ilmenee, että kyseinen menettely oli rinnakkainen Luxemburgin tuomioistuimissa käydyn, avioeroon johtaneen menettelyn kanssa. Jotta tämän menettelyn tausta on helpompi ymmärtää, esittelen Luxemburgin tuomioistuimissa käydyn menettelyn erillään EIP:n sisäisistä menettelyistä.
A
Menettely Luxemburgin tuomioistuimissa
6.
A haki 22.8.2017 avioeroa MG:stä tribunal d’arrondissement de Luxembourgissa (Luxemburgin piirituomioistuin, Luxemburg).
7.
Tribunal d’arrondissement de Luxembourg antoi 14.11.2017 välitoimimääräyksen, jolla se myönsi lasten väliaikaisen huoltajuuden A:lle. Se myös määräsi MG:n muuttamaan pois aviopuolisoiden yhteisestä kodista, kuten hän tekikin joulukuussa 2017.
8.
Toisella, 20.7.2018 annetulla välitoimimääräyksellä luxemburgilainen tuomari määräsi MG:n maksamaan A:lle elatusapua 1500 euroa kuukaudessa (300 euroa kustakin lapsesta), perhelisät pois lukien, ja lastenhoidosta Early Childhood Centressä (CPE) aiheutuvat kustannukset kolmen lapsen osalta sekä puolet kaikista muista viidestä lapsesta aiheutuvista, lasten etujen mukaisista kuluista. Lisäksi kyseinen tuomari määräsi EIP:n maksamaan A:lle huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän ja koulutuslisän.
9.
Cour supérieure de justice (ylin tuomioistuin, Luxemburg), joka toimi ylioikeutena, hylkäsi 9.1.2019 valituksen, jonka MG oli tehnyt 14.11.2017 annetusta välitoimimääräyksestä siltä osin kuin alaikäiset lapset määrättiin asumaan A:n luona, mutta lasten oli tarkoitus vierailla MG:n luona joka toinen viikonloppu ja viettää siellä puolet koulujen loma-ajasta.
10.
Tribunal d’arrondissement de Luxembourg tuomitsi MG:n ja A:n avioeroon 21.3.2019.
11.
Cour supérieure de justice, joka toimi ylioikeutena, antoi 20.7.2018 annetusta välitoimimääräyksestä tehdystä valituksesta 10.7.2019 tuomion, jossa se vahvisti A:n oikeuden saada elatusapua MG:ltä 300 euroa kuukaudessa lasta kohti. Se kuitenkin muutti kyseistä määräystä siten, että MG vapautettiin tiettyjen lasten edun mukaisten kulujen, etenkin lastenhoitokulujen, maksamisesta.
B
EIP:n sisäiset menettelyt
12.
EIP ilmoitti MG:lle 24.11.2017, että tribunal d’arrondissement de Luxembourgin 14.11.2017 antaman välitoimimääräyksen (jolla lasten väliaikainen huoltajuus myönnettiin A:lle) seurauksena huollettavana olevasta lapsesta maksettava lisä ja koulutuslisä maksettaisiin A:lle.
13.
A esitti 28.12.2017 EIP:n henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin niitä sovelletaan käsiteltävässä asiassa, 41 artiklan mukaisen sovittelupyynnön. Hän pyysi, että EIP tunnustaa kyseiset viisi lasta hänen huollettavikseen tribunal d’arrondissement de Luxembourgin 14.11.2017 antaman välitoimimääräyksen mukaisesti ja siten myös tunnustaa hänen oikeutensa henkilöstösääntöjen mukaisiin perhelisiin ja niistä johtuviin taloudellisiin oikeuksiin (jäljempänä ensimmäinen sovittelumenettely).
14.
EIP:n pääjohtaja päätti 12.9.2018, että lokakuusta 2018 alkaen A:n ja MG:n lasten katsotaan olleen A:n huollettavina (jäljempänä 12.9.2018 tehty päätös). Tämän päätöksen seurauksena tunnustettiin A:n oikeus perhelisiin ja niistä johtuviin taloudellisiin oikeuksiin.
15.
Valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee, ettei MG ollut ensimmäisen sovittelumenettelyn osapuoli. (
3
) EIP selitti huomautuksissaan ja istunnossa, että sovittelumenettelyyn voi osallistua ainoastaan menettelyn käynnistänyt henkilö. Näin ollen MG ei voinut osallistua A:n käynnistämään menettelyyn.
16.
EIP ilmoitti 11.10.2018 päivätyllä kirjeellä MG:lle päätöksestään (jäljempänä 11.10.2018 tehty päätös), jonka mukaan lokakuusta 2018 alkaen hän ei ole enää oikeutettu perhelisään, huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään tai koulutuslisään (jäljempänä yhdessä perhelisät) tai EIP:n henkilöstöön sovellettavien sääntöjen (jäljempänä EIP:n henkilöstösäännöt) mukaisiin niistä johtuviin taloudellisiin oikeuksiin. Kirjeessä selitettiin, että nämä lisät myönnettiin A:lle 12.9.2018 annetulla päätöksellä.
17.
Säännökset, joita EIP sovelsi päättäessään perhelisien myöntämisestä ja joita sovellettiin tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, olivat EIP:n henkilöstösääntöjen 2.2.1. ja 2.2.2. artikla. Kyseisten säännösten sanamuoto on seuraava:
”2.2.1. Perhelisä
Perhelisään, jonka määrä on 5 prosenttia kuukausittaisesta peruspalkasta, ovat oikeutettuja:
a)
naimisissa olevat työntekijät;
b)
työntekijät, jotka ovat laillisesti asumuserossa tai eronneet ja jotka ovat tuomioistuimen määräyksen perusteella pääasiallisesti elatusvelvollisia;
c)
naimattomat, laillisessa asumuserossa olevat, eronneet tai leskeksi jääneet työntekijät, jos he ovat oikeutettuja huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään – –
Jos molemmat aviopuolisot työskentelevät Pankin palveluksessa, lisä maksetaan puolisolle, jonka kuukausittainen peruspalkka on korkeampi. Jos toinen aviopuolisoista työskentelee Pankissa ja toinen muussa kansainvälisessä organisaatiossa, Pankin palveluksessa oleva puoliso saa lisän, edellyttäen ettei toinen organisaatio maksa vastaavaa lisää hänen aviopuolisolleen.
– –
2.2.2. Huollettavana oleva lapsi
Lasta, jonka elatuksesta henkilöstön jäsen tosiasiallisesti vastaa ja joka on hänen avioliitossa syntynyt, tunnustettu avioliiton ulkopuolella syntynyt tai ottolapseksi otettu lapsensa tai lapsipuolensa, pidetään kyseisen henkilöstön jäsenen huollettavana olevana lapsena, edellyttäen että Pankki tai jokin toinen Euroopan unionin toimielin tai elin ei pidä lasta toisen henkilöstön jäsenen tai virkamiehen huollettavana olevana lapsena ja että lapsi ei ole ansiotyössä.
Samoin edellytyksin Pankki voi myös pitää huollettavana olevana lapsena lasta, jonka henkilöstön jäsen on ottanut asumaan luokseen.
Kun lapsi asuu samassa kotitaloudessa henkilöstön jäsenen kanssa tai jos viimeksi mainittu osallistuu lapsen elatukseen määrällä, joka on ainakin 50 prosenttia suurempi kuin huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän määrä, – – henkilöstön jäsenen katsotaan vastaavan tosiasiallisesti lapsen elatuksesta.”
18.
MG ilmoitti 11.10.2018 tehdyn päätöksen johdosta 29.10.2018 päivätyllä kirjeellä EIP:lle vastustavansa kyseisessä päätöksessä ilmoitettuja toimia. Hän myös totesi, että hänen 29.10.2018 päivättyä kirjettään olisi pidettävä henkilöstösääntöjen 41 artiklassa tarkoitettuna sovittelupyyntönä.
19.
Koska MG ei saanut vastausta EIP:ltä, hän toisti pyyntönsä 10.12.2018 päivätyllä kirjeellä.
20.
EIP hylkäsi MG:n vastaväitteet 7.1.2019 päivätyllä kirjeellä käsittelemättä lainkaan sovittelumenettelyn aloittamista (jäljempänä 7.1.2019 tehty päätös).
21.
MG vastasi siihen 11.1.2019 lähettämällään sähköpostiviestillä, jossa hän esitti uuden henkilöstösääntöjen 41 artiklan mukaisen sovittelupyynnön. Kyseisen pyynnön tarkoituksena oli myös riitauttaa 11.10.2018 tehty päätös ja tarvittaessa 7.1.2019 tehty päätös.
22.
Tammikuussa 2019 EIP vahvisti vastaanottaneensa MG:n sovittelupyynnön.
23.
Sen jälkeen, kun MG oli esittänyt uuden pyynnön sovittelumenettelyn aloittamisesta, sovittelulautakunta kokoontui useita kertoja vuosina 2019 ja 2020. Sen kolme jäsentä lähetti toisilleen useita sähköpostiviestejä 9.3.–4.6.2020 pyrkimyksenään kommentoida ja muuttaa sovittelumenettelyn pöytäkirjan sisältöä. Sovittelulautakunnan puheenjohtaja lähetti kyseisen pöytäkirjan EIP:n pääjohtajalle 4.6.2020 päivätyllä sähköpostiviestillä, jossa hän totesi muun muassa, että sovittelumenettely oli epäonnistunut ja ettei kyseisen menettelyn päättämistä koskevasta kertomuksesta ollut päästy yksimielisyyteen.
24.
EIP:n pääjohtaja ilmoitti 30.7.2020 päivätyllä kirjeellä (jäljempänä 30.7.2020 tehty päätös), joka välitettiin edelleen valittajalle 31.7.2020 päivätyllä sähköpostiviestillä, sovittelulautakunnan puheenjohtajalle vastaanottaneensa sovittelulautakunnan päätelmät ja totesi panevansa merkille sovittelumenettelyn epäonnistumisen. Sovittelumenettelyn pöytäkirja oli kyseisen kirjeen liitteenä.
C
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
25.
MG nosti unionin yleisessä tuomioistuimessa 14.9.2020 kanteen, jossa hän vaati, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa 11.10.2018 tehdyn päätöksen, jolla häneltä evättiin perhelisät (mukaan luettuna päivähoitomaksut, jotka EIP pidätti aiheettomasti hänen palkastaan marraskuuhun 2019 asti) ja tästä johtuvat taloudelliset oikeudet (mukaan lukien verovähennykset ja hänen vastuullaan olevien lasten sairauskulujen korvaukset)
–
tarvittaessa kumoaa 7.1.2019 ja 30.7.2020 annetut päätökset
–
määrää EIP:n maksamaan hänelle 10000 euron suuruisen korvauksen hänelle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä
–
velvoittaa EIP:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
26.
Valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kaikki kumoamisvaatimukset ja näin ollen kanteen kyseisen osan.
27.
Korvausvaatimuksista unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin katsoi, että EIP:n vastaus MG:n 7.1.2019 tehdyn päätöksen johdosta esittämään sovittelumenettelyn aloittamista koskevaan pyyntöön viivästyi kohtuuttomasti yli kolmella kuukaudella ja että EIP ei vastannut 29.10.2018 päivättyyn kirjeeseen sisältyneeseen ensimmäiseen sovittelupyyntöön. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi lisäksi, että EIP oli kyseisen kohtuuttoman viivästyksen seurauksena pitänyt MG:tä pitkittyneessä epävarmuudessa ja aiheuttanut siten hänelle henkistä kärsimystä. Unionin yleinen tuomioistuin velvoitti näin ollen EIP:n maksamaan MG:lle vahingonkorvausta, joksi arvioitiin kohtuuden mukaan 500 euroa, ja hylkäsi korvausvaatimukset muilta osin. Unionin yleinen tuomioistuin päätti myös, että kumpikin osapuoli vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
III Valitus
28.
MG vaatii unionin tuomioistuimen kirjaamoon 7.3.2022 toimittamassaan valituksessa, että unionin tuomioistuin
–
ottaa valituksen tutkittavaksi ja hyväksyy sen
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
tämän seurauksena hyväksyy hänen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä vaatimukset ja näin ollen kumoaa 11.10.2018 tehdyn päätöksen, jolla häneltä evättiin perhe-etuudet (mukaan luettuna päivähoitomaksut, jotka EIP pidätti aiheettomasti hänen palkastaan marraskuuhun 2019 asti) ja tästä johtuvat taloudelliset oikeudet (mukaan lukien verovähennykset ja hänen vastuullaan olevien lasten sairauskulujen korvaukset), tarvittaessa kumoaa 7.1.2019 tehdyn päätöksen, jolla hylätään kaikki hänen vaatimuksensa, tarvittaessa kumoaa 30.7.2020 tehdyn päätöksen, jossa todetaan, ettei sopuun ole päästy, ja vahvistetaan 11.10.2018 tehty päätös ja määrää maksettavaksi korvauksen hänelle aiheutuneesta aineellisesta vahingosta ja henkisestä kärsimyksestä
–
velvoittaa EIP:n korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
29.
EIP vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajan korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
30.
Valittaja ja EIP osallistuivat 17.5.2023 pidettyyn istuntoon.
IV Asian tarkastelu
31.
Valitus sisältää viisi perustetta.
32.
Unionin tuomioistuimen pyynnöstä tässä ratkaisuehdotuksessa tarkastellaan kuitenkin ainoastaan seuraavia kahta valituksen yhteydessä esille tulevaa kysymystä: katsoiko unionin yleinen tuomioistuin virheellisesti, ettei oikeutta tulla kuulluksi loukattu (ensimmäinen valitusperuste), ja arvioiko se virheellisesti perhelisiä koskevien EIP:n henkilöstösääntöjen lainvastaisuusväitettä (kolmannen valitusperusteen toinen osa ja neljäs valitusperuste).
A
Oikeus tulla kuulluksi
33.
Ensimmäinen valitusperuste koskee ainoastaan ensimmäistä päätöstä eli 11.10.2018 tehtyä päätöstä, jossa EIP ilmoitti MG:lle, että lokakuusta 2018 alkaen hän ei ole enää oikeutettu EIP:n henkilöstösääntöjen perusteella myönnettyihin perhelisiin eikä niistä johtuviin taloudellisiin oikeuksiin, koska ne oli myönnetty A:lle 12.9.2018 tehdyllä päätöksellä.
34.
Valittaja väittää, ettei EIP kuullut häntä ennen kyseisen päätöksen tekemistä, mikä tarkoittaa kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkausta. Tämä loukkaus johtaa hänen mukaansa 11.10.2018 tehdyn päätöksen pätemättömyyteen.
35.
Valituksenalaisen tuomion 73 ja 74 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi seuraavaa:
”73.
Tältä osin – – on kiistatonta, että 11.10.2018 tehdyllä [päätöksellä] [MG:lle] lähetettiin EIP:n tiedoksianto, jossa hänelle ilmoitettiin, ettei hänelle maksettaisi enää perhelisää, huollettavana olevasta lapsesta maksettavaa lisää eikä koulutuslisää. Kyseisen [päätöksen] tarkoituksena oli siten ilmoittaa [hänelle] A:n aloittaman sovittelumenettelyn tuloksesta ilman, että häntä oli kutsuttu kuultavaksi kyseisessä menettelyssä.
74.
Toisaalta – – on huomattava, että 7.1.2019 tehty [päätös], jossa vahvistettiin 11.10.2018 tehty [päätös] ja samalla selvennettiin ja täsmennettiin siihen sisältyneitä perusteluja, tehtiin [MG:n] 29.10. ja 10.12.2018 päivätyissä kirjeissä esittämien huomautusten jälkeen. Siten on aiheellista todeta, että [MG:llä] oli mahdollisuus kommentoida EIP:n alkuperäisessä, 11.10.2018 tekemässään [päätöksessä] esitettyjä perusteluja ja esittää huomautuksensa siihen sisältyvistä perusteista, jotka otettiin huomioon ennen EIP:n 7.1.2019 tekemässään [päätöksessä] ilmaisemaa kantaa.”
36.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi siten, ettei oikeutta tulla kuulluksi loukattu, koska MG:llä oli tilaisuus esittää huomautuksensa päätöksestä sen tekemisen jälkeen ja EIP otti ne huomioon.
1. Loukattiinko MG:n oikeutta tulla kuulluksi?
37.
Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määrätään ”jokaisen oikeudesta tulla kuulluksi ennen kuin häntä vastaan ryhdytään yksittäiseen toimenpiteeseen, joka vaikuttaa häneen epäedullisesti”.
38.
Unionin tuomioistuin on jo selittänyt kuulluksi tulemista koskevan oikeuden tarkoituksen. Sen sanoja lainatakseni ”oikeudella tulla kuulluksi pyritään erityisesti takaamaan, että henkilöön epäedullisesti vaikuttavat päätökset tehdään tietoisina kaikista asiaan vaikuttavista seikoista, ja sen tavoitteena on erityisesti, että toimivaltaiset viranomaiset voivat korjata virheen tai asianosainen voi esittää sellaisia seikkoja, jotka koskevat hänen henkilökohtaista tilannettaan ja jotka tukevat sitä, että päätös tehdään, että sitä ei tehdä tai että sillä on tietty sisältö”. (
4
)
39.
Oikeus tulla kuulluksi hyödyttää siis sekä hallintoa antamalla sille mahdollisuuden tehdä oikea päätös että henkilöä, jonka oikeuksiin se vaikuttaa. Sillä on kaksi tavoitetta: edistää mahdollisimman täsmällistä ja virheetöntä asiakirja-aineiston tutkintaa ja tosiseikkojen toteamista ja varmistaa asianomaisen tehokas suojelu.
40.
Jotta nämä kaksi tavoitetta voidaan saavuttaa, on selvää, että henkilölle on annettava tilaisuus esittää kantansa hallintomenettelyn aikana, toisin sanoen ennen sellaisen päätöksen tekemistä, joka saattaa vaikuttaa hänen intresseihinsä epäedullisesti. (
5
)
41.
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että päätös, joka annettiin MG:lle tiedoksi 11.10.2018, vaikutti häneen epäedullisesti. Oikeuskäytännössä on nimittäin jo todettu, että palkan alentaminen, kuten perhelisien alentaminen, on asianomaiseen henkilöön epäedullisesti vaikuttava toimenpide. (
6
)
42.
On myös selvää, ettei MG:tä pyydetty esittämään kantaansa ennen häneen vaikuttavan päätöksen tekemistä.
43.
Huomautan tältä osin, ettei perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa edellytetä muodollisen kuulemisen järjestämistä. (
7
)
44.
Oikeus tulla kuulluksi edellyttää kuitenkin, että asianomaisella on ollut mahdollisuus vaikuttaa kyseessä olevaan päätöksentekomenettelyyn ennen päätöksen tekemistä. (
8
)
45.
Tiedostan, että käytännössä hallinto ei kuule jokaista henkilöä, kun hänen henkilökohtaisen tilanteensa muuttuminen vaikuttaa kielteisesti hänen oikeuksiinsa. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että tällainen hallintokäytäntö olisi perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan vaatimusten mukainen.
46.
Nykyään viestintä ei ole enää vaikeaa. Tämä pätee erityisesti hallinnon sisäiseen viestintään. Jokaisella henkilöstön jäsenellä on yleensä sähköpostiosoite, joka on eri päätöksentekovaltaa käyttävien elinten tiedossa. Covid-19-kriisikin osoitti, että sähköinen viestintä voi usein korvata helposti tapaamisen kasvokkain.
47.
Näin ollen on vaikea yrittää oikeuttaa hallintokäytäntöä, jossa henkilölle ei anneta tilaisuutta ilmaista kantaansa päätökseen, joka voi vaikuttaa häneen (aikarajoitteiden, henkilöstöpulan tai vastaavan syyn vuoksi).
48.
Kuulluksi tulemista koskevaa oikeutta koskeva vaatimus olisi voitu täyttää lähettämällä MG:lle sähköpostiviesti, jossa hänelle olisi annettu tilaisuus ilmaista kantansa ehdotettuun päätökseen ja sen perusteluihin kohtuullisessa määräajassa.
49.
MG:llä ei ollut tällaista mahdollisuutta menettelyssä, joka johti 11.10.2018 tehdyn päätöksen tekemiseen. Hän ei ollut osapuolena A:n aloittamassa sovittelumenettelyssä, eikä häntä kuultu missään vaiheessa ennen sen päätöksen tekemistä, jolla häneltä evättiin perhelisät, joita hän oli saanut kyseiseen ajankohtaan saakka. Hänelle ei siis tarjottu mahdollisuutta reagoida ehdotettuun päätökseen ja sen perusteluihin.
50.
Unionin yleisen tuomioistuimen kannasta poiketen katson, että se seikka, että MG:llä oli mahdollisuus ottaa kantaa 11.10.2018 tehtyyn päätökseen sen tekemisen jälkeen ja että hänen huomautuksensa sisällytettiin 7.1.2019 tehtyyn päätökseen, eivät muuta päätelmää siitä, että hänen oikeuttaan tulla kuulluksi oli rikottu. Ensimmäinen kirje ei nimittäin ollut valmistelutoimi, joka sisältyi myöhempään päätökseen. Se oli pikemminkin itsessään päätös, ja jälkimmäisessä kirjeessä ainoastaan vahvistettiin kyseinen alkuperäinen päätös. Näin ollen päätös, jolla MG:ltä evättiin oikeus perhelisiin, oli 11.10.2018 päivätty kirje.
51.
EIP vahvisti tämän istunnossa, kun se selitti, että 11.10.2018 päätös oli todellakin lopullinen eikä pelkästään väliaikainen päätös, vaikka EIP vahvistikin sen 7.1.2019 päivätyssä kirjeessä.
52.
MG:tä ei pyydetty ilmaisemaan kantaansa missään vaiheessa ennen 11.10.2018 tehdyn päätöksen tekemistä.
53.
Edellä esitetyistä syistä katson, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan, ettei MG:n oikeutta tulla kuulluksi loukattu.
2. Kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamisen seuraukset
54.
Toinen kysymys, joka tulee esille nyt käsiteltävän valituksen yhteydessä, koskee kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamisen seurauksia. Johtaako tällainen loukkaus automaattisesti menettelyn, jossa asianomaista henkilöä ei kuultu, päätteeksi tehdyn päätöksen pätemättömyyteen?
55.
Unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut tästä, että puolustautumisoikeuksien, erityisesti oikeuden tulla kuulluksi, loukkaamisesta seuraa päätöksen kumoaminen ainoastaan, jos menettely olisi voinut johtaa toisenlaiseen tulokseen ilman kyseistä sääntöjenvastaisuutta. (
9
)
56.
Vaatimus siitä, että menettely ”olisi voinut johtaa toisenlaiseen tulokseen”, ei kuitenkaan tarkoita, että on osoitettava varmasti, että päätös olisi ollut toisenlainen. Tällaisen päätöksen pätemättömänä pitämiseen riittää, että sitä mahdollisuutta, että päätös olisi ollut toisenlainen, ei voida sulkea kokonaan pois, jos henkilö, johon kyseinen päätös vaikuttaa, olisi voinut ilmaista kantansa siitä. (
10
)
57.
Tästä herää seuraava kysymys: olisiko toisenlainen tulos ollut mahdollinen käsiteltävän asian olosuhteissa?
58.
Tältä osin voidaan erottaa tilanteet, joissa hallinnolla on harkintavaltaa yksittäistapauksen ratkaisemisessa, ja tilanteet, joissa sillä ei ole harkintavaltaa.
59.
Jos hallinnolla on harkintavaltaa yksittäisen tilanteen ratkaisemisessa, sellaisen henkilön kuulematta jättäminen, johon päätös vaikuttaa, johtaa kuulluksi tulemista koskevaa oikeutta loukaten tehdyn päätöksen pätemättömyyteen. Kun tätä päättelyä sovelletaan käsiteltävään asiaan, jos EIP:llä olisi ollut päättääkseen, kellä on oikeus perhelisiin, mahdollisuus arvioida vapaasti kaikkia asian kannalta merkityksellisiä tosiseikkoja, esimerkiksi sitä, miten A ja MG käytännössä jakavat lastensa elatuksesta aiheutuvat kustannukset avioeronsa jälkeen ja miten he päättävät perhelisien jakautumisesta, MG:n kannan kuuleminen olisi todellakin saattanut vaikuttaa päätökseen.
60.
Toisaalta, jos EIP teki päätöksen sellaisten selkeiden sääntöjen perusteella, joista se ei voinut poiketa, vastaus kysymykseen siitä, johtaako kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaaminen päätöksen pätemättömyyteen, voisi olla toisenlainen.
61.
Tältä osin EIP väittää, että käsiteltävässä asiassa sillä ei ollut lainkaan harkintavaltaa sen suhteen, miten kysymys perhelisien jakautumisesta ratkaistaan A:n ja MG:n avioeron jälkeen. Sen oli pikemminkin sovellettava perhelisien myöntämiseen sovellettavia EIP:n henkilöstösääntöjä, joissa annettiin sille vain vähän valtuuksia. Toisin sanoen, vaikka MG:tä olisikin kuultu, EIP:n olisi ollut pakko ratkaista asia siten kuin se nyt teki ja myöntää perhelisät A:lle.
62.
Päättyykö tarina tähän? Jos katsotaan, etteivät sovellettavat EIP:n henkilöstösäännöt mahdollistaneet toisenlaista päätöstä, eikö kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamisella ole mitään seurauksia, vaikka loukkaus todettaisiinkin?
63.
Ehdotan toisenlaista vastausta. On ainakin kaksi tapaa, joilla MG:n kaltaisessa tilanteessa oleva henkilö olisi voinut vaikuttaa lopulliseen päätökseen, jos hänelle olisi annettu tilaisuus ilmaista kantansa.
64.
Ensinnäkin käsiteltävässä asiassa MG olisi voinut väittää, että EIP tulkitsi henkilöstösääntöjään virheellisesti. Siten, vaikka kyseisissä säännöksissä ei annettu lainkaan harkintavaltaa perhelisien myöntämisestä päätettäessä, tulos olisi voinut olla toisenlainen kuin EIP:n käsiteltävässä asiassa ehdottama.
65.
EIP selitti istunnossa, että se jatkoi alun perin perhelisien maksamista MG:lle (vuoden 2017 lopusta syyskuuhun 2018 saakka). Koska nämä lisät maksettiin palkan perusteella ja MG:n palkka oli suurempi kuin A:n, lapsia hyödyttävä, heidän vanhempiensa välityksellä annettu määrä in fine ei olisi pienentynyt. EIP muutti käsitystään myöhemmin ja katsoi sovellettavien säännösten edellyttävän, että EIP myöntää perhelisät henkilölle, joka on lapsen tai lasten huoltaja. EIP:n näkemyksen mukaan tämä seuraa sen henkilöstösääntöjen 2.2.2. ja 2.2.1. artiklan, joissa perhelisät myönnetään henkilölle, jonka huollettavana lapset ovat, lukemisesta yhdessä.
66.
Edellä esitetty osoittaa, että jopa EIP on epävarma henkilöstösääntöjensä oikeasta merkityksestä, kun niitä sovelletaan kahden sen henkilöstöön kuuluvan avioeroon. Kuten EIP väitti istunnossa, näiden säännösten soveltaminen tällaiseen tilanteeseen oli tuolloin uutta sille. Näin ollen, jos MG:lle olisi annettu tilaisuus esittää kantansa näiden säännösten oikeasta tulkinnasta, päätös olisi voinut olla toisenlainen.
67.
Toiseksi, vaikka sovellettavat EIP:n henkilöstösäännöt, joissa hallinto velvoitetaan tekemään tietty päätös, ovat todellakin riittävän selkeitä siten, etteivät ne jätä lainkaan tulkinnanvaraa, ne voivat tästä huolimatta olla oikeudellisesti pätemättömiä, eikä niitä tästä syystä voida soveltaa. Käsiteltävän asian yhteydessä MG olisi voinut tuoda esille kysymyksen sovellettavien EIP:n henkilöstösääntöjen oikeudellisesta pätevyydestä, jos hänelle olisi annettu tilaisuus ilmaista kantansa. Hän itse asiassa otti tämän seikan esille unionin yleisessä tuomioistuimessa ja väitti, että kyseisillä henkilöstösäännöillä, sellaisina kuin EIP on niitä tulkinnut ja soveltanut, loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
68.
Jos hänelle olisi annettu tilaisuus ottaa tämä kysymys esille hallintomenettelyn aikana, EIP:n hallinto olisi ollut velvollinen ratkaisemaan pätemättömyyttä koskevan väitteen. Samaan tapaan kuin kansallisella hallinnolla on unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen perusteella valtuudet ja velvollisuus jättää soveltamatta unionin oikeuden vastaisia kansallisia säännöksiä, (
11
) EU:n hallinnolla on oltava valtuudet ja velvollisuus jättää soveltamatta sisäisiä sääntöjä silloin, kun ne ovat ristiriidassa unionin sääntöjen kanssa. Siten, jos EIP olisi todennut henkilöstösääntönsä pätemättömiksi, se ei olisi saanut soveltaa niitä. Jos EIP olisi kuitenkin pitänyt säännöksiä pätevinä, MG olisi voinut hyväksyä sen selityksen tai päättää riitauttaa tämä toteamus unionin yleisessä tuomioistuimessa. Mikä tärkeää, jos hänelle olisi annettu tilaisuus ilmaista kantansa ennen 11.10.2018 tehdyn päätöksen tekemistä, kyseinen päätös olisi saattanut olla toisenlainen, vaikka sovellettavissa EIP:n henkilöstösäännöissä ei annettukaan hallinnolle lainkaan harkintavaltaa yksittäistapauksen ratkaisemisessa.
69.
Edellä esitetyllä pyrin painottamaan sitä, että on vaikea päätellä in abstracto, että henkilön, johon päätös vaikuttaa epäedullisesti, ottaminen mukaan tällaisen päätöksen tekemiseen johtaneeseen menettelyyn ei olisi voinut vaikuttaa kyseiseen päätökseen.
70.
Tästä syystä ehdotan, että unionin tuomioistuin katsoo, että se, ettei hallinto ole antanut henkilölle, johon sen päätös voisi vaikuttaa epäedullisesti, tilaisuutta ilmaista kantaansa, johtaa lähtökohtaisesti päätöksen pätemättömyyteen ja synnyttää tarpeen aloittaa uusi menettely, jossa asianomaista henkilöä kuullaan.
71.
Esimerkki hallintomenettelystä, jossa oikeutta tulla kuulluksi kunnioitettaisiin käsiteltävässä asiassa, voisi olla seuraavanlainen. Päätettyään A:n aloittaman sovittelumenettelyn EIP olisi voinut kehottaa MG:tä ilmaisemaan kantansa ennen kuin se päätti myöntää perhelisät A:lle. Jos MG esittäisi sen säännöksen pätemättömyyttä koskevan väitteen, joka johtaa tulokseen, jonka mukaan ainoastaan A on oikeutettu perhelisiin, EIP:n olisi selitettävä kantansa siihen, miksi se pitää kyseistä säännöstä pätevänä. Vasta tämän jälkeen EIP voisi päättää myöntää perhelisät A:lle. MG:llä olisi sitten mahdollisuus riitauttaa EIP:n päätös unionin yleisessä tuomioistuimessa väittämällä muun muassa, että EIP:n henkilöstösäännöt ovat oikeudellisesti pätemättömiä.
72.
MG itse asiassa väittikin unionin yleisessä tuomioistuimessa, että EIP:n henkilöstösäännöt olivat itsessään oikeudellisesti pätemättömiä. Tarkastelen tätä väitettä seuraavassa jaksossa.
73.
Katson kuitenkin, että 11.10.2018 tehty päätös olisi kumottava jo ensimmäisen väitteen perusteella, jonka mukaan sitä tehtäessä loukattiin MG:n oikeutta tulla kuulluksi.
B
EIP:n henkilöstösääntöjen 2.2.1. ja 2.2.2. artiklan lainvastaisuutta koskeva väite
74.
Kolmannen valitusperusteen toisessa osassa MG väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi virheellisesti hänen väitteensä edellä mainittujen perhelisiä koskevien EIP:n henkilöstösääntöjen lainvastaisuudesta. Tarkemmin ottaen valittaja väittää unionin yleisen tuomioistuimen katsoneen virheellisesti, ettei näillä säännöksillä loukata yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteita.
75.
Kuten EIP selitti istunnossa, kyseisten kahden sovellettavan henkilöstösääntöjen säännöksen on tulkittava tarkoittavan, että kahden henkilön, jotka ovat molemmat EIP:n henkilöstön jäseniä, avioeron jälkeen perhelisät myönnetään vanhemmalle, jolla on lasten huoltajuus. Nämä säännökset, sellaisina kuin niitä sovellettiin tosiseikkojen tapahtuma-aikaan ja sellaisina kuin ne ovat nyt voimassa, mahdollistavat perhelisien jakamisen ainoastaan silloin, kun vanhemmilla on yhteishuoltajuus. Koska tribunal d’arrondissement de Luxembourg päätti myöntää A:lle yksinhuoltajuuden, kyseisten säännösten mukaan perhelisät on myönnettävä hänelle.
76.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, ettei näillä henkilöstösääntöjen säännöksillä loukata yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska ”huoltajana olevan vanhemman ja vanhemman, joka ei ole huoltaja, tilanne on erilainen ja henkilöstösäännöissä voidaan siten määrätä kummankin tilanteen erilaisesta kohtelusta”. (
12
)
77.
Valittaja on tästä eri mieltä. Hänen mukaansa eronneet vanhemmat ovat toisiinsa rinnastettavissa olevassa tilanteessa, kun kyse on heidän lastensa elatuksesta, koska molemmilla on elatusvelvollisuus. Heillä olisi siten oltava samat oikeudet perhelisien osalta, jotka auttavat kattamaan elatuksesta aiheutuvia kustannuksia. MG väittää, että se seikka, että toisella vanhemmista on lasten yksinhuoltajuus, ei erota tätä vanhempaa sellaisesta vanhemmasta, jolla ei ole yksinhuoltajuutta, kun huomioon otettava arviointiperuste on velvollisuus huolehtia lasten elatuksesta.
78.
Käänteisesti EIP väittää, että huoltajuus on ainoa täsmällinen arviointiperuste sen määrittämiseksi, ”vastaako” vanhempi ”tosiasiallisesti lapsen elatuksesta”. Koska perhelisät myönnetään lapsen elatukseen, EIP:n henkilöstösääntöjen säännökset, joissa huoltajuutta pidetään ratkaisevana tekijänä, eivät ole syrjiviä.
79.
On syytä korostaa, että yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavissa olevissa tilanteissa olevia henkilöitä (
13
) kohdellaan samalla tavalla. Jos kaksi henkilöä ei sitä vastoin ole toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa, sama periaate edellyttää, että heitä kohdellaan eri tavalla, ellei samanlaista kohtelua voida objektiivisesti perustella. (
14
)
80.
Onko eronnut vanhempi, jolla on lasten huoltajuus, sellaiseen vanhempaan rinnastettavissa olevassa tilanteessa, jolla ei ole huoltajuutta vaan ainoastaan oikeus lasten vierailuihin viikonloppuina ja loma-aikoina?
81.
Ensi näkemältä voitaisiin ajatella, etteivät tällaiset vanhemmat ole toisiinsa rinnastettavissa olevassa tilanteessa. Vanhemman, jolla on lasten yksinhuoltajuus, täytyy huolehtia lasten arjesta, ja tämä päivittäinen tarve rajoittaa hänen omaa aikaansa. Vaikutus sellaisen vanhemman, jolla ei ole yksinhuoltajuutta, omaan aikaan on sitä vastoin ainoastaan vähäinen (esimerkiksi joka toinen viikonloppu ja puolet lomista). Yksinkertaisena esimerkkinä vanhempi, jolla ei ole yksinhuoltajuutta, voi helposti päättää mennä illalla elokuviin, kun taas toisen vanhemman olisi tehtävä suunnitelmia ja mahdollisesti löydettävä joku lapsenvahdiksi ja maksettava hänelle, jotta hän voi tehdä samoin. Useimmat ihmiset eivät uskoakseni katsoisi näiden kahden henkilön olevan toisiinsa rinnastettavissa olevassa tilanteessa.
82.
Kun kyse on sen arvioimisesta, ovatko kaksi henkilöä toisiinsa rinnastettavissa olevassa tilanteessa tiettyjen oikeudellisten oikeuksien osalta, rinnastettavuutta on kuitenkin arvioitava sen säännöksen, jossa tällainen oikeus myönnetään, ja sen tarkoituksen yhteydessä. (
15
)
83.
Perhelisillä kevennetään lapsen elatuksesta aiheutuvaa taloudellista rasitetta. Niillä on siten yhteiskunnallinen tarkoitus, jonka oikeuttavat lapsen olemassaoloon ja tosiasialliseen elatukseen liittyvästä tämänhetkisestä ja ehdottomasta tarpeesta aiheutuvat kulut. (
16
)
84.
Tällaista käsitystä tukee asetusta (EY) N:o 883/2004 (
17
) koskeva oikeuskäytäntö. Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että perhe-etuuksilla tarkoitetaan luontois- tai rahaetuuksia, jotka on tarkoitettu korvaamaan perheestä aiheutuvia kustannuksia, lukuun ottamatta elatustukia sekä erityisiä synnytys- ja adoptioavustuksia. Näin ollen ilmaisua ”korvaamaan perheestä aiheutuvia kustannuksia” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan erityisesti avustusta, joka annetaan julkisista varoista perheen menoihin lasten elatuksesta aiheutuvien kustannusten keventämiseksi. (
18
)
85.
Euroopan oikeusasiamies esitti samankaltaiset perustelut vuonna 2017 antamassaan päätöksessä, jossa hän totesi lisäksi, että ”huolettavana olevasta lapsesta maksettavaa lisää, vaikka se onkin osa henkilöstön jäsenen palkkaa, ei ole tarkoitettu kyseisen henkilöstön jäsenen ylläpitoon vaan yksinomaan hänen lapsensa/lastensa ylläpitoon”. (
19
)
86.
Lyhyesti sanottuna, vaikka perhelisiä ei myönnetä vanhempien hyväksi vaan heidän lastensa kehityksen ja koulutuksen edistämiseksi, niillä pyritään keventämään lapsia elättävien vanhempien taloudellista rasitetta.
87.
Kun otetaan huomioon perhelisien tällainen tarkoitus, peruste, jonka perusteella voidaan päättää, onko vanhempi, jolla on lasten yksinhuoltajuus, rinnastettavissa olevassa tilanteessa vanhempaan, jolla ei ole yksinhuoltajuutta, on se, osallistuvatko molemmat vanhemmat taloudellisesti lastensa elatukseen. Näin ollen olisi katsottava, kuten valittaja nähdäkseni perustellusti väittää, että molemmat vanhemmat, jotka osallistuvat tosiasiallisesti lastensa elatukseen, ovat toisiinsa rinnastettavissa olevassa tilanteessa.
88.
Oikeuskäytännössä on lisäksi jo todettu, ettei ole estettä sille, että useamman ihmisen katsotaan tosiasiallisesti huolehtivan lapsen elatuksesta samanaikaisesti. Kahden eronneen unionin virkamiehen voidaankin katsoa elättävän tosiasiallisesti samanaikaisesti lastaan, ja lapsen voidaan katsoa olevan samanaikaisesti näiden kahden virkamiehen huollettavana. (
20
)
89.
Tällainen arviointi ei voi riippua siitä, kenellä on lasten huoltajuus, koska yhdelle vanhemmalle myönnetty huoltajuus ei vapauta toista vanhempaa osallistumasta heidän yhteisten lastensa elatuskustannuksiin. Se ei myöskään tarkoita, että molemmat vanhemmat eivät osallistu edelleen taloudellisesti lastensa kasvatukseen. Päinvastoin päätös siitä, ovatko kaksi eronnutta vanhempaa perhelisien osalta toisiinsa rinnastettavissa olevassa tilanteessa, perustuu sekä oikeudelliseen että tosiseikkojen arviointiin. Se edellyttää vastausta siihen kysymykseen, osallistuvatko molemmat vanhemmat tosiasiallisesti lastensa elatustarpeisiin.
90.
Eronnut vanhempi, jolla on lasten yksinhuoltajuus, ja toinen eronnut vanhempi, jolla ei ole yksinhuoltajuutta, ovat siten toisiinsa rinnastettavissa olevassa tilanteessa perhelisiä koskevien oikeuksien osalta, jos he molemmat elättävät tosiasiallisesti (taloudellisesti) lapsiaan.
91.
Säännöllä, jonka mukaan perhelisät myönnetään automaattisesti vanhemmalle, jolla on lasten yksinhuoltajuus, vaikka molemmat vanhemmat osallistuvat (taloudellisesti) lastensa elatukseen, loukataan siten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
92.
Sillä, että perhelisien myöntämisen yhteydessä molempien vanhempien tilanteiden katsotaan olevan rinnastettavissa toisiinsa, ei vähätellä huoltajana olevan vanhemman kohtaamia erityisiä vaikeuksia ja lisärasitteita. Hänelle voi todellakin aiheutua taloudellisia lisärasitteita siitä, että lapset asuvat hänen luonaan (esim. lapsenvahdin kulut, jotta hän pääsee elokuviin, kuten aiemmin jo esimerkinomaisesti mainittiin). On kuitenkin muita oikeudellisia keinoja ratkaista vanhempien mahdollisesti erilaiset taloudelliset tilanteet, kuten lapsista maksettavat elatusmaksut tai jopa entiselle puolisolle maksettavat elatusmaksut. Elatusmaksut ja perhe-etuudet ovat kuitenkin kaksi eri asiaa. (
21
)
93.
Vaikka unionin yleinen tuomioistuin tunnisti aivan oikein nämä perhelisien erityispiirteet ja tarkoitukset, se teki väärän päätelmän, jonka mukaan molempien vanhempien tilanteet eivät ole rinnastettavissa toisiinsa, kun kyse on oikeudesta perhelisiin.
94.
Unionin yleinen tuomioistuin teki siten oikeudellisen virheen hylätessään valittajan esittämän lainvastaisuusväitteen sillä perusteella, ettei EIP:n henkilöstösäännöillä loukata yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
95.
Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin toteaa ensimmäisen valitusperusteen, kolmannen valitusperusteen toisen osan ja neljännen valitusperusteen perustelluiksi ja kumoaa valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohdan.
V Lopullinen asiaratkaisu
96.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan mukaan unionin tuomioistuin voi, jos se julistaa unionin yleisen tuomioistuimen päätöksen mitättömäksi, itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
97.
Käsiteltävässä asiassa tilanne on mielestäni tällainen. Unionin tuomioistuimen ei siten ole tarpeen palauttaa asiaa unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
98.
Ehdotan, että unionin tuomioistuin kumoaa 11.10.2018 ja 7.1.2019 tehdyt päätökset ja kaikki myöhemmät päätökset, joilla MG:ltä evättiin puolet perhelisistä ja niistä johtuvista taloudellisista oikeuksista. 11.10.2018 tehty päätös on pätemätön kahdella perusteella: sitä tehtäessä loukattiin oikeutta tulla kuulluksi, ja sillä loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. 7.1.2019 tehdyllä päätöksellä ei loukattu oikeutta tulla kuulluksi, koska MG:llä oli mahdollisuus ilmaista kantansa ennen sen tekemistä, mutta se on pätemätön, koska sillä loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
VI Ratkaisuehdotus
99.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että
–
ensimmäinen valitusperuste, kolmannen valitusperusteen toinen osa ja neljäs valitusperuste hyväksytään
–
unionin tuomioistuin kumoaa 21.12.2021 annetun tuomion MG v. EIP (T‑573/20, ei julkaistu, EU:T:2021:915) tuomiolauselman 2 kohdan
–
unionin tuomioistuin kumoaa 11.10.2018 ja 7.1.2019 tehdyt päätökset ja kaikki myöhemmät päätökset, joilla MG:ltä evättiin puolet perhelisistä (etenkin lastenhoito- ja CPE-kustannukset, jotka Euroopan investointipankki virheellisesti vähensi hänen palkastaan marraskuuhun 2019 saakka) ja niistä johtuvat taloudelliset oikeudet (etenkin veroetuudet).
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Valituksenalaisen tuomion 1–25 kohta.
(
3
)	Kyseisen tuomion 73 kohta.
(
4
)	Tuomio 4.6.2020, EUH v. De Loecker (C‑187/19 P, EU:C:2020:444, 69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 21.10.2021, Parlamentti v. UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863, 90 kohta).
(
5
)	Tuomio 4.6.2020, EUH v. De Loecker (C‑187/19 P, EU:C:2020:444, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 21.10.2021, Parlamentti v. UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863, 89 kohta) (kursivointi tässä).
(
6
)	Tuomio 10.3.2021, AM v. EIP (T‑134/19, EU:T:2021:119, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
7
)	Tuomio 9.2.2023, Boshab v. neuvosto (C‑708/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:84, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
8
)	Ks. vastaavasti tuomio 23.9.2020, UE v. komissio (T‑338/19, EU:T:2020:430, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 30.9.2021, Tilintarkastustuomioistuin v. Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, 167 kohta). Tämä ei tietenkään tarkoita, että hallinnon toimintaa olisi aina viivytettävä. Oikeuskäytännössä myönnetään, että voi olla tarkastusten kaltaisia erityistilanteita, joissa kuuleminen voi tapahtua myöhemmässä vaiheessa (ks. vastaavasti tuomio 18.12.2008, Sopropé, C‑349/07, EU:C:2008:746, 41 kohta; tuomio 3.7.2014, Kamino International Logistics ja Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 ja C‑130/13, EU:C:2014:2041, 54 ja 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 20.12.2017, Prequ’ Italia, C‑276/16, EU:C:2017:1010, 50 ja 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näin ei ole kuitenkaan väitetty olleen nyt tarkasteltavassa riita-asiassa.
(
9
)	Ks. esim. tuomio. 14.2.1990, Ranska v. komissio (C‑301/87, EU:C:1990:67, 31 kohta); tuomio 25.6.2020, HF v. parlamentti (C‑570/18 P, EU:C:2020:490, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 14.7.2022, SGI Studio Galli Ingegneria v. komissio (C‑371/21 P, ei julkaistu, EU:C:2022:566, 82 kohta).
(
10
)	Tuomio 10.7.1980, Distillers Company v. komissio (30/78, EU:C:1980:186, 26 kohta); tuomio 1.10.2009, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware v. neuvosto (C‑141/08 P, EU:C:2009:598, 88 ja 94 kohta) ja tuomio 1.12.2022, EUIPO v. Vincenti (C‑653/20 P, ei julkaistu, EU:C:2022:945, 48 kohta).
(
11
)	Tuomio 22.6.1989, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256) ja tuomio 4.12.2018, Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979).
(
12
)	Valituksenalaisen tuomion 107 kohta.
(
13
)	Oikeuskäytännössä ei edellytä, että tilanteet ovat samanlaisia, vaan ainoastaan sitä, että ne ovat toisiinsa rinnastettavissa. Ks. esim. vastaavasti tuomio 27.10.1993, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, 16 kohta) ja tuomio 16.12.2008, Arcelor Atlantique et Lorraine ym. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 25 kohta).
(
14
)	Tuomio 13.12.1984, Sermide (106/83, EU:C:1984:394, 28 kohta) ja tuomio 4.5.2023, Glavna direktsia Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto (Yötyö) (C‑529/21–C‑536/21 ja C‑732/21–C‑738/21, EU:C:2023:374, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
15
)	Tästä seikasta ks. esim. henkilöstölainsäädännön osalta tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym. (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 127 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja yleisemmin liikkumisvapauksien alalla tuomio 18.7.2007, Oy AA (C‑231/05, EU:C:2007:439, 36 ja 38 kohta) ja tuomio 17.3.2022, AllianzGI-Fonds AEVN (C‑545/19, EU:C:2022:193, 51 ja 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
16
)	Unionin yleinen tuomioistuin oli valituksenalaisessa tuomiossa samaa mieltä perhelisien tarkoituksesta (ks. valituksenalaisen tuomion 102 kohta). Yleisemmin ks. aiemmat tuomio 27.11.1980, Sorasio-Allo ym. v. komissio (81/79, 82/79 ja 146/79, EU:C:1980:270, 15 ja 16 kohta) ja tuomio 28.11.1991, Schwedler v. parlamentti (C‑132/90 P, EU:C:1991:452, 14 kohta).
(
17
)	Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2004, L 166, s. 1 ja oikaisu EUVL 2004, L 200, s. 1) ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella 5.4.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 492/2011 (EUVL 2011, L 141, s. 1) 7 artiklan 2 kohtaa koskeva oikeuskäytäntö.
(
18
)	Ks. vastaavasti tuomio 2.4.2020, Caisse pour l’avenir des enfants (Rajatyöntekijän puolison lapsi) (C‑802/18, EU:C:2020:269, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
19
)	Euroopan oikeusasiamiehen suositus Euroopan investointipankkia vastaan tehdyssä kantelussa 374/2014/DR, joka koskee huollettavana olevasta lapsesta maksettavaa lisää, 19 kohta. Saatavilla osoitteessa: https://www.ombudsman.europa.eu/fr/recommendation/en/69347.
(
20
)	Ks. vastaavasti tuomio 28.11.1991, Schwedler v. parlamentti (C‑132/90 P, EU:C:1991:452, 17 kohta) ja toistettu tuomiossa 3.3.1993, Peroulakis v. komissio (T‑69/91, EU:T:1993:16, 32 kohta), tuomiossa 12.11.2002, López Cejudo v. komissio (T‑271/01, EU:T:2002:272, 33 kohta) ja tuomiossa 10.10.2006, Arranz Benitez v. parlamentti (T‑87/04, EU:T:2006:297, 37 kohta).
(
21
)	Ks. vastaavasti tuomio 2.4.2020, Caisse pour l’avenir des enfants (Rajatyöntekijän puolison lapsi) (C‑802/18, EU:C:2020:269, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).