62019CC0307
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MICHAL BOBEK
26 päivänä marraskuuta 2020 (
1
)
Asia C-307/19
Obala i lučice d.o.o.
vastaan
NLB Leasing d.o.o.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (ylempi kauppatuomioistuin, Kroatia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö siviiliasioissa – Asetus (EU) N:o 1215/2012 – Asetus (EY) N:o 1393/2007 – Siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsite – Oikeudenkäyntiasiakirjojen tai muiden asiakirjojen tiedoksianto – Lähettävät viranomaiset, joita ei ole nimetty – Todistusvoimaiseen asiakirjaan perustuvan täytäntöönpanomääräyksen antanut notaari – Erityinen tai yksinomainen toimivalta yleiselle tielle pysäköimisen osalta
I Johdanto
1.
Kantaja on yksityinen toimija, jonka tehtäväksi on annettu yleisten pysäköintialueiden hallinnointi Zadarissa (Kroatia). Se teki pysäköintitarkastuksen vastaajan omistamalle henkilöautolle, joka oli pysäköity yleiselle kadulle merkitylle pysäköintipaikalle. Autossa ei ollut näkyvillä pysäköintilipuketta. Kantaja määräsi vastaajan maksettavaksi päivälipukkeen. Sitä ei koskaan maksettu. Näin ollen kantaja haki maksusaatavan täytäntöönpanoa julkisen notaarin Kroatiassa antamalla täytäntöönpanomääräyksellä, joka annettiin vastaajalle tiedoksi Sloveniassa.
2.
Käsiteltävä asia on jälleen uusi episodi varsin vaiheikkaaksi muodostuneessa maksamatta jätettyjä pysäköintimaksuja ja julkisia notaareja koskevien oikeudenkäyntien sarjassa. (
2
) Ongelman ydin näyttää olevan Kroatian lainsäätäjän tekemä kaksinkertainen yksityistäminen, joka koskee sekä hallinnointia että täytäntöönpanoa. Kyse ei ole vain siitä, että tehtävä, jota muissa jäsenvaltioissa pidetään yleisesti hallinnollisena, on uskottu yksityisille toimijoille. Myöskään maksusaatavien myöhempää täytäntöönpanoa ei ole annettu tuomioistuinten vaan – ainakin ensimmäisessä oikeusasteessa – julkisten notaarien tehtäväksi.
3.
Tämä herättää tiettyä tyytymättömyyttä koko rakenteeseen. Lisäksi se luo taksonomista ristiriitaa unionin yksityisoikeudellisten välineiden kanssa (ja niiden välille). Tässä tilanteessa Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (ylempi kauppatuomioistuin, Kroatia) sai sen jälkeen, kun kaksi alemman asteen tuomioistuinta oli ensin todennut, ettei niillä ole toimivaltaa, ratkaistavakseen toimivaltaristiriitaa koskevan kysymyksen, joka liittyy tällaisesta julkisen notaarin antamasta täytäntöönpanomääräyksestä nostettuun kanteeseen.
4.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa muun muassa selvittää, i) millä perusteella määritetään, milloin oikeusriidassa on kyse asetuksessa (EY) N:o 1393/2007 (
3
) (jäljempänä tiedoksiantoasetus) ja asetuksessa (EU) N:o 1215/2012 (
4
) (jäljempänä uudelleenlaadittu Bryssel-asetus) tarkoitetuista siviili- ja kauppaoikeudellisista asioista, ii) voivatko julkiset notaarit Kroatiassa antaa täytäntöönpanomääräyksiä tiedoksi toisessa jäsenvaltiossa asuville henkilöille tiedoksiantoasetuksen mukaisesti ja iii) millä toimivaltaperusteella tällaiset oikeusriidat voivat kuulua uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen sääntöjen soveltamisalaan.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
1.
Uudelleenlaadittu Bryssel-asetus
5.
Uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä asetusta sovelletaan siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa, riippumatta siitä, millaisessa tuomioistuimessa niitä käsitellään. Sitä ei erityisesti sovelleta vero- tai tulliasioihin eikä hallinto-oikeudellisiin asioihin eikä valtion vastuuseen teoista ja laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä (acta iure imperii).”
6.
Kyseisen asetuksen 4 artiklassa vahvistetaan niin sanottu kotivaltiosääntö, jonka mukaan kanne sellaista henkilöä vastaan, jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, nostetaan hänen kansalaisuudestaan riippumatta tuon jäsenvaltion tuomioistuimessa. Saman asetuksen 5 artiklassa kuitenkin säädetään, että jos henkilön kotipaikka on jäsenvaltiossa, häntä vastaan voidaan poikkeuksellisesti nostaa kanne toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa, mutta ”ainoastaan tämän luvun 2–7 jakson säännösten nojalla”.
7.
Uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen jaksoon ”Erityinen toimivalta” sisältyvässä 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos henkilön kotipaikka on jäsenvaltiossa, häntä vastaan voidaan nostaa kanne toisessa jäsenvaltiossa
1)
a)
sopimusta koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai täytettävä,
b)
jollei toisin ole sovittu, tätä säännöstä sovellettaessa kanteen perusteena olevan velvoitteen täytäntöönpanopaikka on
–
irtaimen kaupassa se paikkakunta jäsenvaltiossa, minne tavarat sopimuksen mukaan toimitettiin tai oli toimitettava,
–
palvelujen osalta se paikkakunta jäsenvaltiossa, missä palvelut sopimuksen mukaan suoritettiin tai oli suoritettava,
c)
jollei sovelleta b alakohtaa, sovelletaan a alakohtaa;
2)
sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä vahinko sattui tai saattaa sattua;
– –”
8.
Uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 24 artiklan 1 alakohdassa säädetään yksinomaisesta toimivallasta, joka on ”asiassa, joka koskee esineoikeutta kiinteään omaisuuteen tai kiinteän omaisuuden vuokrasopimusta, sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa kiinteistö sijaitsee”.
2.
Tiedoksiantoasetus
9.
Tiedoksiantoasetuksen 1 artiklan 1 kohdassa määritellään asetuksen soveltamisala ja säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä asetusta sovelletaan siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa, joissa oikeudenkäynti- tai muu asiakirja on lähetettävä tiedoksiantoa varten jäsenvaltiosta toiseen jäsenvaltioon. Asetusta ei sovelleta etenkään vero-, tulli- tai hallinto-oikeudellisiin asioihin eikä valtion vastuuseen teoista tai laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä (acta iure imperii).”
10.
Kyseisen asetuksen 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Lähettävät ja vastaanottavat viranomaiset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin jäsenvaltion on nimettävä ne virkamiehet, viranomaiset tai muut henkilöt, jäljempänä ’lähettävät viranomaiset’, joiden tehtävänä on lähettää toiseen jäsenvaltioon tiedoksiantoa varten oikeudenkäynti- tai muita asiakirjoja.
– –
4.   Kunkin jäsenvaltion on toimitettava komissiolle seuraavat tiedot:
a)
edellä 2 ja 3 kohdassa tarkoitettujen vastaanottavien viranomaisten nimet ja osoitteet;
b)
viranomaisten alueellinen toimivalta;
c)
niiden käytettävissä olevat asiakirjojen vastaanottotavat; ja
d)
kielet, joita voidaan käyttää liitteessä I olevan vakiolomakkeen täyttämiseen.
Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle näihin tietoihin mahdollisesti tulevat muutokset.”
11.
Tiedoksiantoasetuksen 4 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”oikeudenkäyntiasiakirjat on lähetettävä suoraan ja viipymättä 2 artiklan mukaisesti nimetyltä viranomaiselta toiselle”.
12.
Oikeudenkäyntiasiakirjat voidaan antaa tiedoksi lähettämällä ne toiseen jäsenvaltioon postitse tiedoksiantoasetuksen 14 artiklan mukaisesti. Muista kuin oikeudenkäyntiin liittyvistä oikeudellisista asiakirjoista säädetään tiedoksiantoasetuksen 16 artiklassa, jonka mukaan kyseiset asiakirjat ”voidaan lähettää tiedoksiantamista varten toiseen jäsenvaltioon tämän asetuksen säännösten mukaisesti”.
B Kroatian oikeus
1.
Zadarin pysäköinnin järjestämistä koskeva päätös
13.
Pysäköintimaksujen perimisen järjestämisestä ja sitä koskevasta menettelystä Zadarin kaupungissa tehdyssä päätöksessä (Odluka o organizaciji i načinu naplate parkiranja u Gradu Zadru) (jäljempänä pysäköinnin järjestämistä koskeva päätös) (Glasnik Grada Zadra nro 4/2011) vahvistetaan pysäköintivyöhykkeet, ajanjaksot, joina kadunvarsipysäköinnistä peritään pysäköintimaksuja, ja pysäköinnin tuntihinnat. Päätöksen 2 §:n mukaan yleisillä pysäköintialueilla tarkoitetaan ”ajoneuvojen pysähtymiseen ja pysäköintiin tarkoitettuja yleisiä alueita”. Sen 4 §:ssä määrätään, että yleiset pysäköintialueet on merkittävä tieliikenteen turvallisuudesta annetun lain (Zakon o sigurnosti prometa na cestama) mukaisesti.
14.
Pysäköinnin järjestämistä koskevan päätöksen 5 §:n mukaan yleisten pysäköintialueiden merkitsemisestä huolehtii pysäköinnin järjestäjä toimivaltaisen kunnallisen viranomaisen valvonnassa. Saman päätöksen 6 §:ssä määritellään ”pysäköintialueiden käyttösopimuksen yleiset ehdot”, joissa vahvistetaan viikonpäivät ja kellonajat, joina pysäköintimaksuja on maksettava. Pysäköinnin järjestämistä koskevan päätöksen 7 §:ssä vahvistetaan, että ajoneuvon pysäyttäminen tai pysäköiminen yleiselle pysäköintialueelle merkitsee yleisten pysäköintiehtojen hyväksymistä ja ajoneuvon kuljettajan tai omistajan ja pysäköinnin järjestäjän välistä sopimusta.
2.
Zadarin kunnallispalveluista tehty päätös
15.
Zadarin pysäköintialueiden, yleisten pysäköintihallien ja maantieterminaalien hallinnoinnista ja kunnossapidosta määrätään Zadarin kunnallispalveluista tehdyssä päätöksessä (Odluka o komunalnim djelatnostima Grada Zadra) (Glasnik Grada Zadra nro 16/2009). Kyseisen päätöksen 3 §:n 15 momentin a kohdassa yleisten pysäköintialueiden, yleisten pysäköintihallien ja maantieterminaalien kunnossapito ja hallinnointi annetaan kantajan tehtäväksi.
III Tosiseikat, kansallinen menettely ja ennakkoratkaisukysymykset
16.
NLB Leasing d.o.o. Ljubljana (jäljempänä vastaaja) on yritys, joka tarjoaa ajoneuvojen ja työkoneiden rahoitusleasingia ja kiinteistöjen rahoitusta Sloveniassa.
17.
Vastaajalta hankittu leasingauto pysäköitiin 30.6.2012 yleisen kadun varteen Zadarissa (Kroatia). Kyseinen katu on merkitty pysäköintialue, jolle on merkitty pysäköintipaikkoja. Pysäköintilipuke on ostettava ennen pysäköintiä.
18.
Samana päivänä Obala i lučice d.o.o. (jäljempänä kantaja), joka on Zadarin kaupungin yleisten moottoriajoneuvojen pysäköintialueiden hallinnointia ja kunnossapitoa varten perustama rajavastuuyhtiö, teki vastaajan vuokraamalle henkilöautolle pysäköintitarkastuksen. Autossa ei ollut näkyvillä pysäköintilipuketta. Näin ollen kantaja määräsi vastaajan maksettavaksi päivälipukkeen (84 Kroatian kunaa (HRK), n. 13 euroa). Sitä ei koskaan maksettu.
19.
Kroatia liittyi Euroopan unioniin 1.7.2013.
20.
Kantaja aloitti 20.2.2017 pysäköintimaksusaatavan täytäntöönpanon esittämällä Pulan (Kroatia) julkiselle notaarille todistusvoimaiseen asiakirjaan perustuvan täytäntöönpanohakemuksen. Todistusvoimaisena asiakirjana oli kantajan oma tiliote, johon vastaajan velka oli kirjattu.
21.
Julkinen notaari antoi 8.3.2017 kyseisen todistusvoimaisen asiakirjan perusteella täytäntöönpanomääräyksen, jossa saatavan arvo oli 1825,25 HRK (n. 282 euroa). Tämä kokonaisarvo muodostui maksamatta jätetyn pysäköintilipukkeen arvosta (84 HRK), siihen mennessä aiheutuneista menettelykuluista (1235 HRK) ja ennakoitavissa olevista kuluista (506,25 HRK). Tämän jälkeen täytäntöönpanomääräys annettiin vastaajalle tiedoksi kirjatulla kirjeellä vastaanottotodistusta käyttäen.
22.
Vastaaja riitautti määräyksen Trgovački sud u Pazinussa (kauppatuomioistuin, Pazin, Kroatia). Kyseinen tuomioistuin totesi, ettei se ole toimivaltainen, ja siirsi asian Trgovački sud u Zadrulle (kauppatuomioistuin, Zadar, Kroatia). Myös tämä totesi, ettei se ole toimivaltainen, ja siirsi asian edelleen Visoki trgovački sudille ratkaisun antamista varten.
23.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että saatava, jonka täytäntöönpanoa haetaan, on nimellisarvoltaan melko pieni, se myös myöntää, että kansallisten tuomioistuinten käsiteltäväksi on saatettu huomattava määrä vastaavanlaisia tapauksia. Näiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella Visoki trgovački sud päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko julkisilla notaareilla lupa suorittaa asiakirjojen tiedoksianto oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (asiakirjojen tiedoksianto) 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1393/2007 nojalla, kun he antavat tiedoksi päätöksensä asioissa, joissa asetusta N:o 1215/2012 ei voida soveltaa, kun otetaan huomioon, että Kroatiassa julkiset notaarit, jotka toimivat kansallisessa lainsäädännössä heille annetun toimivallan mukaisesti täytäntöönpanomenettelyissä ’todistusvoimaisen asiakirjan’ perusteella, eivät kuulu asetuksen N:o 1215/2012 mukaisen tuomioistuimen käsitteen piiriin? Koska julkiset notaarit eivät kuulu asetuksen N:o 1215/2012 mukaisen tuomioistuimen käsitteen piiriin, voivatko he siis toimiessaan kansallisessa lainsäädännössä heille annetun toimivallan mukaisesti täytäntöönpanomenettelyssä ’todistusvoimaisen asiakirjan’ perusteella soveltaa asetuksessa N:o 1393/2007 vahvistettuja asiakirjojen tiedoksiantoa koskevia säännöksiä?
2)
Voidaanko pysäköimisen kadulle ja yleiselle tielle katsoa kuuluvan siviilioikeuden alaan tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa N:o 1215/2012 (uudelleenlaadittu) tarkoitetulla tavalla, kun oikeudesta maksun perimiseen säädetään tieliikenteen turvallisuudesta annetussa laissa (Zakon o sigurnosti prometa na cestama) ja säännöissä, jotka koskevat kunnallisten toimintojen harjoittamista julkisen vallan omina toimintoina, ja kun otetaan erityisesti huomioon, että jos havaitaan ajoneuvo, jossa ei ole pysäköintilipuketta tai jossa oleva pysäköintilipuke ei ole voimassa, tähän ajoneuvoon kohdistuu välittömästi päivälipukkeen maksua koskeva velvoite, ikään kuin se olisi ollut pysäköitynä koko päiväksi, riippumatta pysäköintipaikan käytön täsmällisestä kestosta, jolloin tämän päivälipukkeen maksun periminen on luonteeltaan seuraamus, samalla kun on täsmennettävä, että joissain jäsenvaltioissa tällaista pysäköintiä pidetään liikennerikkomuksena?
3)
Voivatko tuomioistuimet edellä mainituissa oikeusriidoissa, jotka koskevat pysäköintiä kadulle ja yleiselle tielle, silloin kun oikeudesta maksun perimiseen säädetään tieliikenteen turvallisuudesta annetussa laissa ja säännöissä, jotka koskevat kunnallisten toimintojen harjoittamista julkisen vallan omina toimintoina, antaa asiakirjan tiedoksi toisessa jäsenvaltioissa oleville vastaajille oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1393/2007 mukaisesti?
Mikäli edellisten kysymysten perusteella todetaan, että tällainen pysäköinti on siviilioikeudellinen asia, esitetään seuraavat lisäkysymykset.
4)
Nyt käsiteltävässä asiassa sovelletaan olettamaa, jonka mukaan sopimus on tehty pysäköimällä ajoneuvo kadulle paikkaan, joka on merkitty vaakasuoralla ja/tai pystysuoralla merkinnällä, eli katsotaan, että sopimus tehdään pysäköimällä ja että jos hintaa ei makseta pysäköinnin tuntihinnan mukaan, on maksettava päivälipuke. Näin ollen esitetään kysymys siitä, onko olettama sopimuksen tekemisestä pysäköimällä ja suostumuksen antamisesta päivälipukkeen hinnan maksamiseen, jos lipuketta ei osteta pysäköinnin tuntihinnan mukaan tai ostetun lipukkeen voimassaoloaika päättyy, Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 56 artiklassa vahvistettujen palvelujen tarjoamista koskevien perustavanlaatuisten määräysten ja unionin oikeusjärjestyksen muiden säännösten vastainen.
5)
Nyt käsiteltävässä asiassa ajoneuvo pysäköitiin Zadariin, ja tästä syystä tämän sopimuksen ja Kroatian tuomioistuinten välillä on liittymä, mutta onko tämä pysäköinti asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettu ’palvelu’, kun otetaan huomioon, että palvelun käsite edellyttää sitä, että palvelua tarjoava osapuoli harjoittaa määrättyä toimintaa ja että se harjoittaa tätä toimintaa nimenomaan maksua vastaan, eli onko kantajan harjoittama toiminta riittävää, jotta sitä voidaan pitää palveluna? Jos Kroatian tuomioistuimilla ei ole erityistä toimivaltaa asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan nojalla, vastaajan kotipaikan tuomioistuin olisi toimivaltainen tutkimaan asian.
6)
Voidaanko pysäköintiä kadulle ja yleiselle tielle pitää asetuksen N:o 1215/2012 24 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuna kiinteän omaisuuden vuokrauksena, kun oikeus maksun perimiseen vahvistetaan tieliikenteen turvallisuudesta annetussa laissa ja säännöissä, jotka koskevat kunnallisten toimintojen harjoittamista julkisen vallan omina toimintoina, ja maksuja peritään vain tiettynä ajanjaksona päivän aikana?
7)
Jos nyt käsiteltävässä asiassa ei voida soveltaa edellä mainittua olettamaa siitä, että pysäköinti merkitsee sopimuksen tekemistä (neljäs ennakkoratkaisukysymys), voidaanko tällaista pysäköintiä, jonka osalta pysäköintimaksun perimistä koskeva toimivalta perustuu tieliikenteen turvallisuudesta annettuun lakiin ja jonka osalta on maksettava päivämaksu, jos pysäköintilipuketta ei ole maksettu etukäteen pysäköintipaikan käyttöajan mukaan tai jos maksetun pysäköintilipukkeen voimassaoloaika on päättynyt, pitää asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 2 alakohdassa tarkoitettuna sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevana asiana?
8)
Nyt käsiteltävässä asiassa ajoneuvo pysäköitiin ennen Kroatian tasavallan liittymistä Euroopan unioniin eli konkreettisesti 30.6.2012 klo 13.02. Tästä syystä esitetään kysymys siitä, onko sen nyt käsiteltävässä asiassa sovellettava sovellettavaan lakiin liittyviä asetuksia N:o 593/2008 tai N:o 864/2007, kun otetaan huomioon niiden ajallinen soveltamisala.
Jos Euroopan unionin tuomioistuin on toimivaltainen antamaan vastauksen aineellisen lainsäädännön soveltamisen osalta, esitetään seuraava kysymys.
9)
Ovatko olettama sopimuksen tekemisestä pysäköimällä ja olettama suostumuksen antamisesta päivälipukkeen hinnan maksamiseen, jos lipuketta ei hankita pysäköinnin tuntihinnan mukaan tai lipukkeen mukainen voimassaolo on päättynyt, SEUT 56 artiklassa vahvistettujen palvelujen tarjoamista koskevien perussääntöjen ja unionin oikeusjärjestyksen muiden oikeussääntöjen vastaisia riippumatta siitä, onko ajoneuvon omistaja luonnollinen henkilö vai oikeushenkilö? Toisin sanoen voidaanko aineellisen lainsäädännön määrittämiseksi nyt käsiteltävään asiaan soveltaa asetuksen N:o 593/2008 4 artiklan säännöksiä (kun asiakirja-aineistoon ei sisälly mitään näyttöä, joka osoittaisi, että osapuolet olisivat tehneet sopimuksen sovellettavasta laista)?
–
Jos katsottaisiin, että sopimus on tehty, olisiko nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä palvelujen suorittamista koskeva sopimus, eli voidaanko tätä pysäköintisopimusta pitää asetuksen N:o 593/2008 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna palveluna?
–
Voitaisiinko toissijaisesti tätä pysäköintiä pitää asetuksen N:o 593/2008 4 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuna vuokrasopimuksena?
–
Toissijaisesti, jos tähän pysäköintiin on sovellettava asetuksen N:o 593/2008 4 artiklan 2 kohdan säännöksiä, esitetään kysymys siitä, mikä on nyt käsiteltävässä asiassa luonteenomainen suoritus, kun otetaan huomioon, että kantaja lähinnä vain merkitsee katuun pysäköintiä varten varatun alueen ja perii pysäköintimaksun, kun vastaaja puolestaan pysäköi ja maksaa pysäköintimaksun. Jos näet katsottaisiin, että luonteenomainen suoritus on kantajan suoritus, sovellettaisiin Kroatian lainsäädäntöä, mutta jos luonteenomainen suoritus olisi vastaajan suoritus, sovellettaisiin Slovenian lainsäädäntöä. Koska oikeudesta pysäköintimaksun perimiseen säädetään tässä tapauksessa kuitenkin Kroatian lainsäädännössä, johon sopimuksella on näin ollen läheisempi liittymä, voidaanko kuitenkin nyt käsiteltävässä asiassa soveltaa myös asetuksen N:o 593/2008 4 artiklan 3 kohdan säännöksiä?
–
Jos katsotaan, että kyseessä on asetuksessa N:o 864/2007 tarkoitettu sopimukseen perustumaton velvoite, voitaisiinko tätä sopimukseen perustumatonta velvoitetta pitää vahinkotapahtumana, jolloin sovellettava lainsäädäntö määräytyisi asetuksen N:o 864/2007 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti?
–
Voitaisiinko tällaista pysäköintiä toissijaisesti pitää perusteettomana etuna, jolloin sovellettava laki määräytyisi asetuksen N:o 864/2007 10 artiklan 1 kohdan mukaisesti?
–
Voitaisiinko tällaista pysäköintiä toissijaisesti pitää asiainhuoltona, jolloin sovellettava laki määräytyisi asetuksen N:o 864/2007 11 artiklan 1 kohdan mukaisesti?
–
Voitaisiinko tällaista pysäköintiä toissijaisesti pitää vastaajan sopimuksentekotuottamuksena (culpa in contrahendo), jolloin sovellettava laki määräytyisi asetuksen N:o 864/2007 12 artiklan 1 kohdan mukaisesti?”
24.
Kirjallisia huomautuksia käsiteltävässä asiassa ovat esittäneet kantaja, Saksan ja Kroatian hallitukset sekä Euroopan komissio. Kaikki nämä osapuolet Saksan hallitusta lukuun ottamatta sekä Slovenian hallitus ovat vastanneet unionin tuomioistuimen niille esittämiin kirjallisiin kysymyksiin.
IV Asian tarkastelu
25.
Unionin tuomioistuimen pyynnön mukaisesti tarkastelen ainoastaan kansallisen tuomioistuimen esittämää ensimmäistä, toista ja kolmatta ennakkoratkaisukysymystä sekä viidettä, kuudetta ja seitsemättä ennakkoratkaisukysymystä. Tämän ratkaisuehdotuksen rakenne on seuraavanlainen. Esitän ensin lyhyesti huomautukseni ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottamisesta (A). Aloitan asiakysymyksen käsittelyn muotoilemalla ennakkoratkaisukysymykset uudelleen (B.1). Sen jälkeen arvioin uudelleenlaaditussa Bryssel-asetuksessa ja tiedoksiantoasetuksessa tarkoitettua siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitettä (B.2). Seuraavaksi tarkastelen kysymystä siitä, voivatko julkiset notaarit Kroatiassa (tiedoksiantoasetuksen nojalla) antaa itse tiedoksi todistusvoimaiseen asiakirjaan perustuvia täytäntöönpanomääräyksiä (B.3). Tämän jälkeen käsittelen kysymystä siitä, voidaanko pysäköimistä yleiselle tielle merkitylle pysäköintialueelle pitää toimintana, joka kuuluu uudelleenlaaditussa Bryssel-asetuksessa vahvistetuista erityisen tai yksinomaisen toimivallan perusteista jonkin alaan (B.4). Lopuksi tarkastelen käsiteltävässä asiassa esiin nousevia laajempia rakenteellisia kysymyksiä (C).
A Tutkittavaksi ottaminen
1.
Unionin oikeuden soveltaminen ratione temporis
26.
Pysäköintirike tapahtui 30.6.2012. Kroatia liittyi Euroopan unioniin 1.7.2013. Täytäntöönpanomääräys annettiin 8.3.2017.
27.
Syistä, jotka esitin yksityiskohtaisesti ratkaisuehdotuksessani Nemec ja ratkaisuehdotuksessani Pula Parking, (
5
) käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisissa tilanteissa ei ole epäilystä unionin oikeuden soveltamisesta ratione temporis, ja unionin tuomioistuin yhtyi tähän näkemykseen kummassakin asiassa antamassaan tuomiossa. (
6
) Sillä, että saatavan (aineellinen) peruste syntyi ennen jäsenvaltion liittymistä unioniin, ei ole ratkaisevaa merkitystä. Merkityksellisenä on pidettävä sitä, että saatavan täytäntöönpanoa koskeva menettely aloitettiin sen jälkeen, kun Kroatia liittyi Euroopan unioniin, ja se kuuluu selvästikin menettelysääntöjen ajalliseen soveltamisalaan ja mahdollisesti sovellettavan lainsäädäntökehyksen aineelliseen soveltamisalaan ja että unionin tuomioistuimelle esitetyt ennakkoratkaisukysymykset koskevat kyseisten menettelysääntöjen tulkintaa.
28.
Koska nyt tarkasteltava tilanne on selvästikin tällainen, unionin tuomioistuin on ratione temporis toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin.
2.
Asiakysymyksiin liittyvien ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
29.
Komissio huomauttaa, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, joka joutuu ratkaisemaan kahden alemmanasteisen tuomioistuimen välisen toimivaltaristiriidan omassa oikeusjärjestyksessään, voi pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua vain niihin kysymyksiin, jotka auttavat sitä ratkaisemaan käsiteltävänään olevat toimivaltakysymykset. Sitä vastoin se ei voi esittää ennakkoratkaisukysymyksiä, jotka liittyvät pääasian asiakysymyksiin. Tämä tarkoittaa, että ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäinen osa (joissa tiedustellaan, voivatko julkiset notaarit Kroatiassa toimittaa oikeudenkäyntiasiakirjojen ja muiden asiakirjojen tiedoksiantoja) on jätettävä tutkimatta. Kansallisella tasolla pääasian käsittely ei ole vielä edennyt aineelliseen vaiheeseen, koska ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ensin ratkaistava toimivaltaristiriita, joka johti siinä vireillä olevaan asiaan. Näin ollen asianosaisilla ei todennäköisesti ole ollut vielä tilaisuutta ottaa kantaa kaikkiin näihin kysymyksiin.
30.
Ymmärrän hyvin komission huolet. En kuitenkaan voi yhtyä niihin.
31.
Ensinnäkin uudelleenlaadittuun Bryssel-asetukseen liittyvissä asioissa asiakysymys kietoutuu yleensä tiiviisti yhteen toimivaltaisuuden kanssa samaan tapaan kuin missä tahansa muussakin tuomioistuinjärjestelmässä. Usein toimivaltaisuuden arvioiminen edellyttää nimenomaan asiakysymyksen alustavaa tarkastelua ikään kuin teleskoopilla. Tästä näkökulmasta katsottuna eron tekeminen näiden kahden välillä ei ole suinkaan helppoa. Vaikka se olisikin mahdollista, ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellä ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäisellä osalla on selvä yhteys käsiteltävän asian tosiseikkoihin ja kohteeseen, joten ne eivät suinkaan jää ennakkoratkaisumenettelyn yleisten soveltamisrajojen ulkopuolelle.
32.
Toiseksi se, mihin vaiheeseen kansallisessa tuomioistuimessa vireillä oleva menettely on edennyt, ei ole ennakkoratkaisupyynnön arvioinnin peruste. SEUT 267 artikla on yhteistyöväline, ja sen mukaan ennakkoratkaisukysymyksillä oletetaan yleensä olevan merkitystä asian ratkaisun kannalta, vaikkakin tietyin rajoituksin. (
7
) Tässä yhteydessä on yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, joka yksin vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. (
8
) Näin ollen on oletettava, että kansallinen tuomioistuin on katsonut, että se tarvitsee unionin tuomioistuimelta ohjeistusta voidakseen todella ratkaista ennakkoratkaisukysymykset. (
9
)
33.
Tällä perusteella ehdotan, että kansallisen tuomioistuimen esittämät ensimmäinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys otetaan tutkittaviksi, vaikkakin ne on muiden ennakkoratkaisukysymysten tapaan muotoiltava melko lailla uudelleen.
B Asiakysymykset
1.
Ennakkoratkaisukysymykset ja niiden käsittelyjärjestys
34.
Kun ensimmäistä, toista ja kolmatta ennakkoratkaisukysymystä sekä viidettä, kuudetta ja seitsemättä ennakkoratkaisukysymystä luetaan ennakkoratkaisupyynnön asiayhteydessä, vaikuttaa siltä, että pohjimmiltaan nyt käsiteltävä asia koskee unionin kansainvälisen yksityisoikeuden kolmea yleistä tekijää. Ensimmäinen tekijä liittyy maksamatta jätettyä pysäköintimaksusaatavaa koskevan vaatimuksen sisältöön ja luonteeseen (toinen ennakkoratkaisukysymys ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen toinen osa). Kyse on siitä, voidaanko velan täytäntöönpanoa pitää siviili- ja kauppaoikeudellisia asioita koskevana riita-asiana. Toinen tekijä liittyy vaatimuksen täytäntöönpanoa koskevaan menettelyyn Kroatian oikeuden erityisessä asiayhteydessä (ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäinen osa). Voivatko Kroatian julkiset notaarit erityisesti antaa todistusvoimaiseen asiakirjaan perustuvia täytäntöönpanomääräyksiä tiedoksi tiedoksiantoasetuksen nojalla? Kolmas tekijä koskee vaatimuksen käsittelyyn toimivaltaista tuomioistuinta (viides, kuudes ja seitsemäs ennakkoratkaisukysymys) ja erityisesti sitä, onko uudelleenlaaditussa Bryssel-asetuksessa erityistä toimivaltaperustetta, jonka alaan maksamatta jätetyn pysäköintimaksusaatavan täytäntöönpano voisi kuulua ja jolla toimivalta annettaisiin muun kuin sen jäsenvaltion tuomioistuimille, jossa velallisella on kotipaikka.
35.
Koska tässä ratkaisuehdotuksessa tarkasteltavat ennakkoratkaisukysymykset on ymmärrettävä tällä tavoin, käsittelen niitä hieman käänteisessä järjestyksessä. Toinen ennakkoratkaisukysymys ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen toinen osa koskevat soveltamisalaan liittyviä seikkoja. Käsittelen siis ensin niitä. Nämä kysymykset voidaan olennaisin osin muotoilla uudelleen siten, että niissä tiedustellaan, kuuluvatko käsiteltävän asian olosuhteet uudelleenlaaditussa Bryssel-asetuksessa ja tiedoksiantoasetuksessa tarkoitetun siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen alaan. Tämän jälkeen tarkastelen ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäistä osaa, joissa tiedustellaan kahta seikkaa: i) voivatko julkiset notaarit Kroatiassa antaa tiedoksi ”oikeudenkäyntiasiakirjoja” ja ii) voivatko he antaa tiedoksi ainoastaan ”muita kuin oikeudenkäyntiin liittyviä oikeudellisia asiakirjoja”, jos niitäkään, tiedoksiantoasetuksen nojalla. Lopuksi siirryn viidenteen, kuudenteen ja seitsemänteen ennakkoratkaisukysymykseen, jotka on mielestäni muotoiltava uudelleen siten, että niissä pyydetään arvioimaan, voidaanko pysäköimistä yleiselle kadulle merkitylle pysäköintialueelle pitää toimintana, joka kuuluu uudelleenlaaditussa Bryssel-asetuksessa vahvistetuista erityisen tai yksinomaisen toimivallan perusteista jonkin alaan.
2.
Toinen ennakkoratkaisukysymys ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen toinen osa
36.
Toisessa ennakkoratkaisukysymyksessään ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksensä toisessa osassa kansallinen tuomioistuin pyytää määrittämään, kuuluvatko käsiteltävän asian olosuhteet uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen ja tiedoksiantoasetuksen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen alaan.
37.
Käsiteltävän asian asianosaisilla ja muilla osapuolilla on tästä kysymyksestä eri näkemys. Saksan ja Slovenian hallitukset katsovat, että käsiteltävä asia jää siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen ulkopuolelle. Ne korostavat sen toimivallan alkuperää, jonka nojalla sopimus tehtiin ja jota käsiteltävässä asiassa käytetään. Tällä tarkoitetaan julkista valtaa merkitä ja hallinnoida yleisiä pysäköintialueita ja valvoa, että pysäköinnille asetettuja ehtoja noudatetaan. Kantaja, Kroatian hallitus ja komissio ovat päinvastaisella kannalla. Niiden mukaan siviili- ja kauppaoikeudelliseksi asiaksi määrittelemisessä ei ole ratkaisevaa toimivallan alkuperä vaan pikemminkin se, millä tavoin tätä valtaa käytetään.
38.
Vastaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin erottamalla aluksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä arviointiperusteet tai ainakin vallitsevan lähestymistavan siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen tulkintaan (a). Selvitettyäni, mitä näistä lähestymistavoista olisi mielestäni suosittava, sovellan sitä käsiteltävän asian olosuhteisiin (b).
a)
Siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitettä koskeva oikeuskäytäntö
39.
Siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsite on vakiintunut lähtökohta EUT-sopimuksen V osastossa (nykyään) annetun toimivallan nojalla hyväksyttyjen säädösten soveltamisalan määrittelylle. (
10
)
40.
Yhteenkään näistä instrumenteista ei kuitenkaan sisälly positiivista määritelmää siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteestä. (
11
) Tässä tilanteessa unionin tuomioistuimen tehtäväksi on jäänyt määrittää tapauskohtaisesti, liittyvätkö sen käsiteltävinä olevat olosuhteet siviili- ja kauppaoikeudellisiin asioihin. (
12
)
41.
Tämän lähestymistavan väistämättömiä seurauksia ovat olleet sen kasuistisuus ja ajoittainen oikeudellinen epävarmuus rajatapauksissa. Tällainen lopputulos on jokseenkin ironinen, kun sitä tarkastellaan kyseisten instrumenttien yhteisen tavoitteen valossa. Niillähän pyritään ennen muuta takaamaan oikeusvarmuus vahvistamalla tuomioistuinten toimivaltaa koskevat yhtenäiset säännöt ja yksinkertaistamalla tuomioistuinratkaisuihin ja niiden tiedoksiantoon ja täytäntöönpanoon sisämarkkinoilla liittyviä muodollisuuksia.
42.
Mitkä sitten ovat olleet vallitsevia lähestymistapoja? Koska siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsite on kaikille unionin kansainvälisen yksityisoikeuden välineille yhteinen käsite, on ehkä hyödyllistä ensin tarkastella Brysselin järjestelmää (1) ja sen jälkeen tiedoksiantoasetusta ja muita V osastoon perustuvia instrumentteja (2).
1) Brysselin järjestelmä
43.
Brysselin järjestelmä muodostuu viidestä instrumentista. (
13
) Koska kukin niistä liittyy tuomioistuinten toimivaltaan siviili- ja kauppaoikeudellisia asioita koskevissa oikeusriidoissa, (
14
) unionin tuomioistuin on pyrkinyt tulkitsemaan tätä käsitettä yhtenäisesti. (
15
) Siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteeseen on silti olemassa kaksi, ellei jopa kolme, mahdollista lähestymistapaa sen mukaan, mitä tekijää kulloinkin pidetään ratkaisevana. Näitä lähestymistapoja voidaan ehkä parhaiten kuvata riidan kohteeseen (i) ja oikeussuhteeseen (ii) perustuvaksi näkökulmaksi.
i) Riidan kohteeseen perustuva näkökulma
44.
Riidan kohteeseen perustuvaa näkökulmaa siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen tulkinnassa edustaa kaksi oikeuskäytännön (ala)linjaa. Ensimmäisessä oikeuskäytännön linjassa, joka näkyy pääasiallisesti unionin tuomioistuimen varhaisemmissa tuomioissa, käytetään nykyistä itsenäisempää ja vertailevampaa siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen tulkintaa. (
16
) Se rakentuu jäsenvaltioiden järjestelmiä yhdistävien seikkojen varaan.
45.
Erinomainen esimerkki tästä lähestymistavasta on tuomio Rüffer. Kyseinen tapaus koski täytäntöönpanomenettelyä, joka oli pantu vireille Alankomaissa jokeen uponneen aluksen hylyn raivaamisesta aiheutuneiden kustannusten perimiseksi saksalaiselta yksityishenkilöltä. Yhteisöjen tuomioistuin, johon julkisasiamies Warnerin tekemä induktiivinen ja todellakin vertaileva arviointi oli todennäköisesti pitkälti vaikuttanut, (
17
) totesi, että niistä ”yleisistä oikeusperiaatteista, jotka ilmenevät jäsenvaltioiden kansallisten oikeusjärjestysten muodostamasta kokonaisuudesta”, seuraa, että vesiväylien hallinnointia, myös hylkyjen poistamista, on pidettävä julkisen vallan käyttönä. (
18
) Näin ollen kyseinen menettely jäi Brysselin yleissopimuksessa tarkoitetun siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen ulkopuolelle. (
19
) Sitä, että riita-asia oli pantu vireille Alankomaiden siviililain nojalla, ei käsitelty tarkemmin. (
20
)
46.
Tuomion Rüffer mukaan siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen itsenäinen luonne oikeutti siten sen, että tietyssä jäsenvaltiossa tehty poikkeava institutionaalinen ratkaisu luokiteltiin uudelleen sovellettaessa Brysselin järjestelmää. Samankaltaisia vertailevia arviointeja asioiden ”luokittelusta” jäsenvaltioiden kansallisissa lainsäädännöissä (myös tilanteissa, joissa jäsenvaltioiden lausumat ja siten myöskään niiden induktiivinen päättely eivät olleet yhtenäisiä) ja myös viitaten Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön esitettiin esimerkiksi tuomiossa Lechouritou ja tuomiossa Sonntag. (
21
)
47.
Tämän jälkeen unionin tuomioistuin vaihtoi vähitellen taktiikkaa. Vaikka se ei koskaan selvästi ilmaissut, miksi näin tarkalleen ottaen tapahtui, syy on voinut olla pelkästään pragmaattinen: kuten julkisasiamies Trstenjak totesi, ”vertailevasta näkökulmasta” on todennäköisesti luovuttu siksi, että jäsenvaltioiden kansalliset oikeusjärjestykset ovat erilaisia ja niitä on lukuisia. (
22
)
48.
Sen tilalle alkoi nousta toinen oikeuskäytännön linja. Kyseisessä oikeuskäytännön linjassa otetaan lähtökohdaksi riidan kohdetta koskeva kansallinen oikeus. (
23
) Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan näytä olevan sidottu pelkästään kansalliseen oikeuteen: tuomiossa flyLAL-Lithuanian Airlines, jossa oli kyse EY 81 ja EY 82 artiklan (nykyiset SEUT 101 ja SEUT 102 artikla) rikkomisesta aiheutuneen vahingon korvaamista koskevasta kanteesta, unionin tuomioistuin nimittäin luonnehti kyseistä riitaa siviili- ja kauppaoikeudelliseksi asiaksi nähtävästi unionin oikeuden perusteella ja sen enempää Latvian kansallista oikeutta arvioimatta. (
24
)
49.
Siviili- ja kauppaoikeudellisista asioista puhuttiin edelleen unionin oikeuden ”itsenäisenä käsitteenä”, millä luonnollisestikin viitattiin vain yleiseen suuntaukseen, johon oli olemassa poikkeuksia. Kuten monilla muillakin unionin oikeuden aloilla ja erityisesti 27 jäsenvaltion unionissa, aito vertaileva arviointi kävi kuitenkin yhä harvinaisemmaksi. Itsenäisellä käsitteellä alettiin käytännössä tarkoittaa yhä useammin käsitettä ”sellaisena kuin se kyseisessä jäsenvaltiossa määritellään, jollei mitään erityisen kummallista ole tekeillä”.
ii) Oikeussuhteeseen perustuva näkökulma
50.
Oikeussuhteeseen perustuva näkökulma näyttää johtuvan tuomiosta Henkel. (
25
) Kyseisellä lähestymistavalla pyritään selvittämään, koskeeko unionin tuomioistuimen arvioitavaksi saatettu asia julkisen vallan yksipuolista käyttämistä asianosaisten välisessä oikeussuhteessa.
51.
Tämän selvittämiseksi unionin tuomioistuin on määrittänyt itselleen kaksi laajaa arviointiperustetta. Ensinnäkin se vahvistaa ”viitekehyksen”, jonka avulla määritetään yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavat oikeussäännöt. Tämän viitekehyksen vahvistamiseksi unionin tuomioistuin tutkii i) ”kanteen perustan” ja ii) ”kanteen nostamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt” jäsenvaltion asiaa koskevassa lainsäädännössä. (
26
) Toiseksi se arvioi, onko oikeusriita syntynyt julkisen vallan yksipuolisesta käyttämisestä kyseisen ”viitekehyksen” ulkopuolella. (
27
)
52.
Viime vuosina on käytetty sekä oikeusriidan kohteeseen että oikeussuhteeseen perustuvaa lähestymistapaa, eikä kumpaakaan menetelmää aseteta oikeuskäytännössä etusijalle. Muistutan, että unionin tuomioistuimen viimeisimmässä tuomiossa viitataan nimenomaisesti näihin kahteen lähestymistapaan toistensa vaihtoehtoina. (
28
)
2) Tiedoksiantoasetus ja muut V osaston instrumentit
53.
Tuomio Fahnenbrock on ainoa ennakkotapaus, jossa tulkitaan siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitettä sellaisena kuin se ilmenee tiedoksiantoasetuksen 1 artiklan 1 kohdasta. Kyseinen asia koski luonnollisten henkilöiden Kreikan valtion joukkovelkakirjojen yksipuolisesta ja taannehtivasta uudelleenjärjestelystä nostamaa kannetta. Määrittääkseen, kuuluiko asia tiedoksiantoasetuksen soveltamisalaan, unionin tuomioistuin sovelsi oikeussuhteeseen perustuvaa lähestymistapaa tukeutumalla Brysselin järjestelmää koskevaan oikeuskäytäntöön voidakseen käytettävissä olevien tietojen alustavan tarkastelun perusteella määrittää, oliko asianosaisten väliselle oikeussuhteelle ilmeisen tunnusomaista julkisen vallan käyttö. (
29
) Käytettävissään olleiden, väistämättä puutteellisten tietojen perusteella unionin tuomioistuin totesi, että näin ei ollut. (
30
)
54.
Muihin V osaston mukaisiin instrumentteihin liittyvästä oikeuskäytännöstä (
31
) on todettava, että saalis jää varsin laihaksi: näihin instrumentteihin ei sisälly positiivista määritelmää siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteestä, (
32
) eikä unionin tuomioistuin ole vielä antanut ohjeita tämän käsitteen tulkinnasta, sellaisena kuin se ilmenee kyseisistä instrumenteista. (
33
)
3) ”Siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden” määrittely
55.
Tämä ei ole ensimmäinen (eikä viimeinen) ratkaisuehdotus, jossa pohditaan, miten siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitettä on tarkkaan ottaen tulkittava Brysselin järjestelmässä ja sen ulkopuolella unionin tuomioistuimen kasuistisen oikeuskäytännön perusteella. Ratkaisuehdotus tuskin kykenee kilpailemaan tältä osin esitettyjen monitahoisten teoreettisten taksonomioiden ja luokittelujen kanssa. Eikä sen pitäisikään.
56.
Käsiteltävän asian kaltaisissa rajatapauksissa on kuitenkin ratkaisevan tärkeää pohtia syvällisemmin, minkälaisia arviointiperusteita käytetään. Lopputulos määräytyy arviointiperusteiden mukaan.
57.
Jos pysäköintimaksujen perinnässä päätetään noudattaa sisältökeskeistä, oikeusriidan kohteeseen perustuvaa arviointimenetelmää ja jos halutaan pitää tiukasti kiinni unionin oikeuden mukaisen määritelmän itsenäisestä luonteesta ja mahdollisesti tukea sitä vertailevalla yleiskatsauksella, joka antaa aihetta olettaa, että tästä kysymyksestä on olemassa jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteisiä yleisiä periaatteita, voidaan kenties päätyä siihen lopputulokseen, että melko huomattavassa osassa jäsenvaltioita tai jopa useimmissa niistä pysäköintialueiden hallinnointia kaupungeissa ja sakkojen määräämistä liputta pysäköimisestä pidetään hallinnollisena toimintana. Sitä vastoin oikeusriidan kohteeseen perustuva arviointi, jossa otetaan lähtökohdaksi jäsenvaltion tekemä kansallinen ratkaisu, viittaisi todennäköisesti siviilioikeudelliseen asiaan, koska jo Kroatiassa ja ehkä eräissä muissakin jäsenvaltioissa tämäntyyppiset suhteet on päätetty luokitella siviilioikeudellisiksi, eikä tällainen normatiivinen ratkaisu sinänsä ole unionin näkökulmasta mitenkään mahdoton. Jos taas sovelletaan oikeussuhteeseen perustuvaa näkökulmaa ja painotetaan kyseessä olevia institutionaalisia toimivaltuuksia, oikeusriidassa näyttää olevan kyse siviili- ja kauppaoikeudellisesta asiasta. Nähtäväksi jää, miten yhtäältä oikeusriidan kohteeseen perustuva menetelmä ja toisaalta oikeussuhteen luonteeseen perustuva menetelmä toimivat vaihtoehtoisina arviointiperusteina, (
34
) koska ainakin käsiteltävässä asiassa niiden voidaan sanoa osoittavan eri suuntiin.
58.
Pitää paikkansa, että tällaisessa arvioinnissa pitäisi olla keskeistä sen määrittäminen, käytetäänkö oikeusriidan taustalla olevissa menettelyllisissä tai aineellisissa suhteissa julkista valtaa. (
35
) Keskenään vaihtoehtoisten lähestymistapojen olemassaolo on kuitenkin jo sinänsä hankalaa: asianosainen, joka yrittää selvittää kysymystä siitä, voidaanko hänen asiassaan käyttää unionin oikeuden mukaista tuomioiden tunnustamista tai asiakirjojen tiedoksiantoa koskevaa yksinkertaistettua järjestelmää, tuskin kykenee ratkaisemaan varmasti, mitä lähestymistapaa hänen olisi käytettävä sen arvioimiseksi, onko oikeusriitaa pidettävä kyseisissä instrumenteissa tarkoitettuna siviili- ja kauppaoikeudellisena asiana.
59.
Ehdotan, että tässä noudatetaan ensisijaisesti oikeussuhteeseen perustuvaa lähestymistapaa. Mielestäni tämä lähestymistapa toimii kaikkein luotettavimmin ”raidevaihteena”, joka ohjaa oikeusriidan menettelylliseltä raiteelta toiselle tilanteessa, jossa jäsenvaltiossa joudutan hakemaan ”oikeaa” institutionaalista polkua toimivaltaisuutta koskevassa alustavassa vaiheessa.
60.
Ensinnäkin oikeussuhteen luonteeseen perustuvalla lähestymistavalla pystytään parhaiten hahmottamaan, mitä tosiasiallisesti on tehtävä: Brysselin järjestelmässä samoin kuin useissa muissa järjestelmissä, jotka koskevat unionin sisäistä horisontaalista yhteistyötä siviili-, rikos- tai hallintoasioissa, edellytetään sitä, että toimivaltaisuuden arviointia koskevassa vaiheessa määritetään, mitkä ovat kyseisissä asioissa asiaankuuluvat institutionaaliset kumppanit kussakin jäsenvaltiossa. Merkityksellistä on kyky määrittää instituutiot, joilla on keskenään samankaltaiset toimivalta ja valtuudet ja jotka voisivat ja joiden pitäisi tehdä yhteistyötä kyseisessä järjestelmässä. Tarkoituksena ei ole epäsuorasti yhdenmukaistaa oikeusriidan kohteita.
61.
Tältä kannalta tarkasteltuna olisi jokseenkin erikoista, että oikeusriidan kohteesta, jota ei ole yhdenmukaistettu eikä edes positiivisesti määritelty kyseisellä instrumentilla, tehtäisiin keskeinen peruste jonkin sellaisen myöntämiselle (tai paremminkin keino jonkin sellaisen sivuuttamiseen), joka kuuluu olennaisesti jäsenvaltioissa käytettävään institutionaaliseen toimivaltaan. (
36
)
62.
Toiseksi kyseessä olevan oikeussuhteen luonteen tarkempi huomioon ottaminen voi lisätä täsmällisyyttä ja selkeyttä erityisesti silloin, kun kyseessä on useita eri oikeussuhteita. Näissä tilanteissa unionin tuomioistuin näyttää tarkastelevan käsiteltäväkseen saatetun oikeusriidan ratkaisevaa oikeussuhdetta erillään muista oikeussuhteiden ketjun alku- tai loppupään suhteista, mikä ei kovin helposti onnistu oikeusriidan kohteeseen perustuvassa lähestymistavassa. (
37
) Näin ollen oikeussuhteeseen perustuva lähestymistapa soveltuu paremmin monitahoisten oikeusriitojen käsittelyyn.
63.
Kolmanneksi tilanteissa, joissa jäsenvaltio saa täytäntöönpanopyynnön, joka voi perustua oikeusriidan kohteen ”muotoiluun” tavalla, joka kansallisessa lainsäädännössä merkitsee menettelyn väärinkäyttöä, tai joka sisältää sellaisia luokituksia tai määritelmiä, joita pyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa ei yksinkertaisesti voida hyväksyä, on aina mahdollista turvautua aineelliseen ”hätäjarruun” eli vedota ex post oikeusjärjestyksen perusteiden loukkaamiseen. (
38
) Siinä vaiheessa, kun arvioidaan soveltamisalaa, joka on viime kädessä toimivaltakysymys, unionin tuomioistuin edellyttää kuitenkin sitä, että siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitettä tulkitaan laajasti. (
39
)
64.
Neljänneksi on myönnettävä, että keskityttäessä oikeussuhteeseen perustuvaan lähestymistapaan ei lasketa paljonkaan sen varaan, että on olemassa siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsite eli aidosti itsenäinen unionin oikeuden käsite, jonka ei pitäisi olla riippuvainen pelkästään kansallisesta oikeudesta. (
40
) Oikeussuhteen arvioinnin luonne riippuu nimittäin lähtökohtaisesti siitä, minkä viranomaisen tehtävien ja toimivallan on kansallisessa oikeudessa katsottava sisältävän julkisen vallan oikeuksia ja kuuluvan sen määräysvaltaan. On jokseenkin ironista, että oikeussuhteeseen perustuva lähestymistapa vastaa väistämättä huonommin ajatusta siviili- ja kauppaoikeudellisista asioista itsenäisenä käsitteenä kuin oikeusriidan kohteeseen perustuva lähestymistavan ensimmäinen linja, jota ei todellisuudessa enää sovelleta. (
41
)
65.
Minun on kuitenkin myönnettävä, etten ole tästä näkymästä järin huolestunut, sillä en ole koskaan ajatellutkaan, että Brysselin järjestelmän erityisessä asiayhteydessä olisi olemassa sellaista yksisarvista kuin aidosti itsenäinen unionin määritelmä. On myönnettävä, että ”itsenäiset, mutta eivät kuitenkaan niin itsenäiset” määritelmät (kuten käsiteltävässä asiassa siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsite), joilla ei todellisuudessa ole omaa corpusta, ovat jo lähtökohtaisesti ongelmallisia. Ne vain elävät ikään kuin kansallisessa oikeusjärjestyksessä säädetyn rakenteen ”siivellä” ja muuttavat muotoaan kansallisesta lainsäädännöstä ja kulloinkin käsiteltävästä asiasta riippuen, paitsi kenties tapauksissa, joissa kansalliset normatiiviset ratkaisut ovat täysin pöyristyttäviä. Niin vakavaksi kuin nämä toteamukset vetävätkin, nykyisen kaltaisessa lainsäädäntökehyksessä, josta puuttuu positiivinen määritelmä, siviili- ja kauppaoikeudellisille asioille ei ole olemassa mitään ensisijaisesti hyväksyttävää merkitystä.
66.
Viidenneksi ja viimeiseksi seuraavista oikeussuhteen luonteeseen perustuvan lähestymistavan mukaisista toimintaohjeista voi olla apua sen määrittämisessä, onko kyse julkisen vallan käytöstä. Ne eivät ole mikään ehtojen luettelo, mutta ne kuvastavat kuitenkin oikeuskäytännössä vahvistettuja näkemyksiä: i) määritellään aluksi oikeusriitaa luonnehtiva oikeussuhde, ii) arvioidaan sitä yksityisiin yleisesti sovellettavan lainsäädäntökehyksen kannalta ja iii) määritetään, onko riita syntynyt julkisen vallan yksipuolisesta käytöstä tämän yksityisiin sovellettavan tavanomaisen viitekehyksen ulkopuolella.
b)
Soveltaminen käsiteltävään asiaan
67.
Sen määrittämiseksi, täyttääkö käsiteltävä asia uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen ja tiedoksiantoasetuksen 1 artiklan 1 kohdassa vahvistetut soveltamisalan rajaamisvaatimukset, tarkastelen seuraavaksi, liittyykö käsiteltävän asian taustalla oleva oikeussuhde siviili- ja kauppaoikeudellisten asioihin (1). Todettuani, että näin todellakin on, siirryn joidenkin osapuolten nimenomaisesti esiin tuomiin kysymyksiin, erityisesti vaatimukseen päivälipukkeen maksamisesta ja lisämaksuihin, joita pysäköintimaksun maksamatta jättämisestä aiheutuu, arvioidakseni, voiko tällaisten seikkojen olemassaolo sulkea tämänkaltaisen oikeussuhteen uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen ja tiedoksiantoasetuksen soveltamisalan ulkopuolelle (2).
1) Asianosaisten välisen oikeussuhteen luonne
68.
Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 66 kohdassa esittämieni toimintaohjeiden mukaisesti on ensin syytä erottaa käsiteltävän oikeusriidan perustana oleva oikeussuhde. Se on kantajan ja vastaajan välinen suhde, joka ainakin ensi näkemältä vaikuttaa pysäköintisopimukselta. Riidan perusta on todellakin tämä. Oikeuskäytännön mukaan (
42
) arvioitava suhde ei siis ole oikeussuhteiden ketjun alkupään suhde, joka Zadarin kaupungilla ja kantajalla on nimeävänä viranomaisena ja nimettynä henkilönä.
69.
Seuraavaksi on tarpeen määrittää yksityisiin tämäntyyppisissä suhteissa sovellettava lainsäädäntökehys. Kroatian hallitus selittää, että kantajan ja vastaajan omistaman henkilöauton kuljettajan välinen sopimus on luonteeltaan yksityisoikeudellinen. Tämän jälkeen se viittaa kantajan tapaan yleisesti Kroatian siviiliprosessilakiin (Zakon o parničnom postupku), velvoiteoikeudesta annettuun lakiin (Zakon o obveznim odnosima) ja ulosottolakiin (Ovršni zakon). Tässä yhteydessä se ei kuitenkaan yksilöi sovellettavia säännöksiä. Näin ollen ei ole mahdollista arvioida, ovatko kyseisen yksityisoikeudellisen sopimuksen nojalla täytettävät velvoitteet ja siitä aiheutuvat seuraukset luonteenomaisia siviilioikeudellisille vaatimuksille. Tämän määrittäminen jää kansalliselle tuomioistuimelle. Koska unionin tuomioistuimelle esitetyssä asiakirja-aineistossa ei ole viitteitä päinvastaisesta, tässä arvioinnissa lienee kuitenkin perusteltua olettaa, että näin on.
70.
Kun tämä viitekehys on rajattu (ja omaksuttu), on seuraavaksi määritettävä, poikkeavatko käsiteltävään oikeusriitaan liittyvät aineelliset tai menettelylliset seikat kyseisestä kehyksestä, koska on selvästi käytetty julkista valtaa.
71.
Tästä osin yksikään asianosaisten tai muiden osapuolten mainitsemista oikeussäännöistä ei viittaa siihen, että käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön taustalla oleva menettely jäisi yksityisiin sovellettavan lainsäädäntökehyksen ulkopuolelle tai että sille olisi luonteenomaista se, että jompikumpi järjestelyn osapuolista käyttää (yksipuolisesti) julkista valtaa. Mikään ei nimittäin osoita, että kantaja pysäköintimaksun määräämisen jälkeen pystyisi jotenkin itse antamaan täytäntöönpanomääräyksen. (
43
) Kuten Kroatian hallitus kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa vahvisti – mutta tietenkin sillä varauksella, ettei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tekemästä tarkastuksesta muuta johdu –, kantajan on saatettava asiansa toimivaltaisen notaarin (tai tuomioistuimen) käsiteltäväksi samalla tavalla kuin muidenkin yksityisten.
72.
Näiden seikkojen perusteella nyt tarkasteltavien (sopimus-)velvoitteiden täytäntöönpano näyttää olevan luonteeltaan siviilioikeudellista. (
44
)
73.
Pitää paikkansa, kuten Slovenian hallitus huomauttaa, että kyseisen täytäntöönpanomenettelyn taustalla ovat julkisen vallan oikeudet, joita Zadarin kaupunki on käyttänyt määrätäkseen pysäköintialueista ja ‑järjestelyistä alueellaan ja antaakseen niiden hallinnoinnin ja valvonnan kantajan tehtäväksi.
74.
Kuten komissio perustellusti huomauttaa, sitä, että oikeussuhteiden ketjun alkupäässä on julkisen vallan käyttäjä, ei kuitenkaan aina voida pitää ratkaisevana sen loppupäässä tehtyjen sopimusvelvoitteiden luonteen määrittämisessä. Kantajan ja vastaajan kannalta tarkasteltuina nämä sopimusvelvoitteet ovat nimittäin subjektiivisia, (
45
) ja niiden täytäntöönpanoa on mitä ilmeisimmin haettu siviilioikeudellisessa järjestelmässä, ja ymmärtääkseni täytäntöönpano kohdistuu vain näihin subjektiivisiin velvoitteisiin.
75.
Mikään unionin tuomioistuimelle toimitetussa asiakirja-aineistossa ei viittaa siihen, että täytäntöönpanoon sisältyy julkisen vallan käyttöä (acta iure imperii) Zadarin kaupungin puolelta pelkästään sillä perusteella, että kantaja on sen omistama. (
46
) Mikään ei myöskään viittaa siihen, että kantaja käyttää julkista valtaa Zadarin kaupungin puolesta. Kroatiassa pysäköintialueiden kunnossapito ja hallinnointi yhtä hyvin kuin itse pysäköintitoimintakin voidaan antaa yksityisten toimijoiden tehtäväksi. Kroatian hallitus vahvisti tämän unionin tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa. Se, harjoitetaanko tätä toimintaa yleisellä alueella vai ei, ei vaikuta mitenkään siihen, miten kyseisestä toiminnasta johtuvat sopimusvelvoitteet pannaan täytäntöön, kunhan täytäntöönpano toteutetaan Kroatian siviilioikeuden mukaisesti ja julkista valtaa käyttämättä.
76.
Tältä kannalta tarkasteltuna kantaja ja vastaaja ovat kumpikin yksityisiä ja toimivat yksityisten tavanomaisesti käyttämien toimivaltuuksien rajoissa, joten niihin sovelletaan samoja menettelysääntöjä kuin kaikkiin muihinkin. (
47
) Tästä syystä ei vaikuta siltä, että viitekehyksestä olisi käsiteltävän asian olosuhteissa poikettu.
77.
Edellä esitetyistä syistä oikeussuhteen arvioinnissa ei tule esiin viitteitä julkisen vallan käytöstä, joten tuomioistuimen toimivalta määräytyy uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen ja tiedoksiantoasetuksen 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
2) Vaatimus päivälipukkeen maksamisesta ja yksipuoliset maksut osoituksena julkisen vallan käytöstä
78.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja Saksan ja Slovenian hallitukset katsovat, että käsiteltävässä asiassa on ”rangaistusluonteisia osatekijöitä”, jotka voivat kyseenalaistaa edellä esitetyt päätelmät. Näitä osatekijöitä sisältyy perittäviin lisämaksuihin. Ne myös väittävät, että vaatimus päivälipukkeen maksamisesta vastaa seuraamusta.
79.
En usko, että käsiteltävässä asiassa on syytä tällaiseen huoleen.
80.
On muistutettava, että sen määrittämisessä, kuuluuko oikeusriita siviili- ja kauppaoikeudellisiin asioihin, on kyse tuomioistuimen toimivaltaisuuden arvioinnista. Tätä taustaa vasten unionin tuomioistuin selitti tuomiossa Pula Parking, että toimivaltaperuste oli olemassa, koska pysäköintimaksusaatavaan ”ei liittynyt seuraamuksia, joiden voitiin katsoa johtuvan sen antamasta julkisen vallan toimesta”. Unionin tuomioistuin myös selitti, että aineellisesti tarkasteltuna pysäköintimaksusaatava ”ei ole rangaistusluonteinen, joten se on näin ollen pelkkä vastike suoritetusta palvelusta”. (
48
)
81.
Kantaja ja Kroatian hallitus huomauttavat, että päivälipukkeen hinta vahvistetaan ennen pysäköintialueen käyttöä, merkitään alueelle pystytettyihin opasteisiin ja julkaistaan Zadarin kaupungin virallisessa lehdessä. Näin ollen se sisältyy alueelle pysäköimistä koskeviin ehtoihin. Niin yksipuolisia kuin nämä ehdot ovatkin, vaatimusta päivälipukkeen maksamisesta voidaan pitää pelkkänä laiminlyöntilausekkeena, joka on osa pysäköintiehtoja ja jonka asianomainen henkilö on hiljaisesti hyväksynyt. Näitä velvoitteita ei määrätty yksipuolisesti eikä muutettu julkisen elimen välityksellä. (
49
) Samat laiminlyöntilausekkeet ovat yleisesti käytössä myös yksityisissä pysäköintitiloissa. Näin ollen pysäköintimaksusaatavan täytäntöönpano ei, kuten Kroatian hallitus selittää, eroa mitenkään muiden yksityisoikeudellisten saatavien täytäntöönpanosta. Toimivallan perustava liittymä ei katkea, eikä ainakaan suoralta kädeltä voida katsoa, että kyse on julkisen vallan käyttämisestä.
82.
Samaan tulokseen päädytään myös pysäköintimaksusaatavasta aiheutuneiden lisämaksujen kohdalla. Kantaja ja Kroatian hallitus ovat esittäneet kyseisten kustannusten alkuperästä tarkan erittelyn. (
50
) Ehtojen alkuperän osalta Kroatian hallitus viittaa lisäksi pysäköinnin järjestämistä koskevan päätöksen 13 §:ään. Näiden tosiseikkojen tarkastaminen on luonnollisestikin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia. Maksuista esitetyn erittelyn perusteella ei kuitenkaan vaikuta ilmeiseltä, miten ne voitaisiin joko yhdessä tai erikseen luokitella viranomaisen toimiksi. Ehdot näyttävät liittyvän kustannuksiin, joita aiheutuu erääntyneen velan täytäntöönpanosta eri kielellä toisessa jäsenvaltiossa. On aivan luonnollista, että velkojen rajat ylittävästä täytäntöönpanosta aiheutuu myös unionin sisällä lisäkustannuksia, jotka pitäisi voida siirtää oikean päävelallisen maksettaviksi. Mikään näistä kustannuksista ei näytä perustuvan julkisen vallan käyttöön, vaikkakin ne ovat väistämättä tavallista suuremmat Kroatian laissa käyttöön otetun erityisen täytäntöönpanomenettelyn takia.
83.
Nämä tiettyjen osapuolten mainitsemat kaksi osatekijää eivät siis muuta kantajan ja vastaajan välisen oikeussuhteen melko selvää luonnetta. Selkokielellä: yksipuoliset tai kohtuuttomatkaan sopimusehdot eivät voi yhtäkkiä muuttua julkisen vallan käytöksi vain siitä syystä, että ne eivät ole kuluttajaystävällisiä. Julkisen vallan käyttäminen on laadullisesti aivan muuta kuin pelkkää neuvotteluaseman hallussapitoa tai sen (väärin)käyttöä. Muuten myös kuluttajasopimukset pitäisi jättää Brysselin järjestelmän soveltamisalan ulkopuolelle, koska monet niistä sisältävät melkoisen määrän yksipuolisia lausekkeita, joista ei voida neuvotella ja joihin on liitetty rangaistusluonteisia seuraamuksia. Tuskin kukaan kuitenkaan väittäisi, että kuluttajasopimukset on niiden lausekkeiden osalta, joiden ehdoista ei voida neuvotella, luokiteltava yritysten julkisen vallan käytöksi ja siten jätettävä siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen ulkopuolelle.
3) Välipäätelmä
84.
Tämän menettelyn aikana ei ole esitetty mitään vakuuttavia perusteita, jotka pakottaisivat tarkastelemaan uudelleen sitä unionin tuomioistuimen jo tuomiossa Pula Parking tekemää päätelmää. Kantajan ja vastaajan välinen oikeussuhde näyttää käsiteltävässä asiassa täyttävän uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen ja tiedoksiantoasetuksen 1 artiklan 1 kohdan mukaiset soveltamisedellytyksenä olevat toimivaltavaatimukset.
85.
Pitää todellakin paikkansa, että joissakin jäsenvaltioissa pysäköiminen kuntien yleisille teille ja siihen liittyvien laiminlyöntien mahdolliset seuraamukset ovat hallinto-oikeudellisia asioita. Mutta tämä korkeintaan osoittaa oikeusriidan kohteeseen perustuvan lähestymistavan luontaiset rajoitukset sen määrittelemisessä, mitkä asiat Brysselin järjestelmässä ovat siviili- tai kauppaoikeudellisia. Moninaisuus merkitsee sitä, että se, että jokin yksittäinen jäsenvaltio pitää jotakin asiaa hallinto-oikeudellisena, ei suinkaan tarkoita, että koko muun Euroopan on seurattava sen jälkiä, kunhan vain pysytään kohtuuden rajoissa.
86.
Lopuksi on muistutettava, että se, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisten suhteiden voitaisiin todellakin katsoa liittyvän siviili- ja kauppaoikeudellisiin asioihin, ei tarkoita, että muut uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen tai tiedoksiantoasetuksen soveltamisedellytykset tosiasiallisesti täyttyisivät. Unionin tuomioistuin totesi jo tuomiossa Pula Parking uudelleenlaadittua Bryssel-asetusta tulkitessaan, että julkisia notaareja Kroatiassa ei voida pitää kyseisessä asetuksessa tarkoitettuina tuomioistuimina. (
51
) Esitän jäljempänä vastaavanlaisen arvioinnin tiedoksiantoasetuksen kannalta.
87.
Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa seuraavasti:
Asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohtaan ja asetuksen N:o 1393/2007 1 artiklan 1 kohtaan sisältyvää siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitettä on tulkittava siten, että oikeusriidan taustalla olevassa oikeussuhteessa, kun sitä arvioidaan yksityisiin tällaisissa tilanteissa yleisesti sovellettavan lainsäädäntökehyksen perusteella, toinen oikeusriidan osapuolista ei käytä yksipuolisesti julkista valtaa.
Vaikka kansallisen tuomioistuimen tehtävä on selvittää, täyttyvätkö nämä edellytykset, vaikuttaa siltä, että käsiteltävän asian olosuhteissa ei ole käytetty julkista valtaa.
3.
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäinen osa
88.
Ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksensä ensimmäisessä osassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, voivatko julkiset notaarit Kroatiassa antaa itse tiedoksi todistusvoimaiseen asiakirjaan perustuvia täytäntöönpanomääräyksiä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee tuomioon Pula Parking viitaten, onko tämä mahdollista. Kroatian hallitus ja komissio, jotka eivät kumpikaan kiistä tätä näkemystä, väittävät kuitenkin, että julkiset notaarit Kroatiassa voivat siitä huolimatta käyttää tiedoksiantoasetuksen 16 artiklaan sisältyvää mahdollisuutta lähettää muita kuin oikeudenkäyntiin liittyviä oikeudellisia asiakirjoja.
89.
Näiden perustelujen valossa ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellä ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäisellä osalla on seuraavat kaksi puolta: i) voivatko julkiset notaarit Kroatiassa lähettää tiedoksiantoasetuksessa tarkoitettuja oikeudenkäyntiasiakirjoja, ja jos näin on, ii) voivatko julkiset notaarit Kroatiassa käyttää tiedoksiantoasetuksen 16 artiklassa tarkoitettua rinnakkaista tiedoksiantomenettelyä (muiden kuin oikeudenkäyntiin liittyvien oikeudellisten asiakirjojen tiedoksianto)?
a)
Voivatko julkiset notaarit Kroatiassa lähettää oikeudenkäyntiasiakirjoja?
90.
Tiedoksiantoasetuksen 1 artiklan 1 kohdassa viitataan oikeudenkäyntiasiakirjojen lähettämiseen. Vaikka oikeudenkäyntiasiakirjojen käsitteen tulkinnasta ei ole olemassa oikeuskäytäntöä, käsitteen sanamuodon perusteella on selvää, että kyseisten asiakirjojen on oltava jäsenvaltion tuomioistuinlaitoksen antamia; tämä puolestaan johtaa tuomioistuimen käsitteeseen, joka on unionin oikeuden monialainen käsite, ja unionin tuomioistuimen sitä koskevaan laajaan oikeuskäytäntöön. (
52
)
91.
Kuten ratkaisuehdotuksessani Pula Parking yksityiskohtaisesti selitin ja kuten unionin tuomioistuin vahvisti, Kroatiassa toimivat julkiset notaarit eivät luonteensa, toimintansa ja sen menettelyn, joka johtaa käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisen täytäntöönpanomääräyksen antamiseen, puolesta täytä oikeuskäytännössä ja uudelleenlaaditussa Bryssel-asetuksessa tarkoitetun tuomioistuimen käsitteen määritelmää. (
53
)
92.
Tämä näkemys vahvistetaan unionin tuomioistuimen äskettäin antamassa määräyksessä, jossa katsotaan, että julkisten notaarien Kroatiassa antamat täytäntöönpanomääräykset eivät sinänsä kuulu uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen soveltamisalaan, koska niitä ei yleensä pidetä tuomioistuimen päätöksinä. (
54
)
93.
En näe mitään syytä katsoa – eikä tämän menettelyn aikana ole esitetty mitään perusteita katsoa –, miksi näitä samoja päätelmiä ei voitaisi soveltaa myös tiedoksiantoasetukseen. Näin ollen julkiset notaarit Kroatiassa eivät käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisia täytäntöönpanomääräyksiä antaessaan toimi tuomioistuimina eivätkä siten voi lähettää tiedoksiantoasetuksen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja oikeudenkäyntiasiakirjoja.
b)
Voivatko julkiset notaarit Kroatiassa lähettää muita kuin oikeudenkäyntiin liittyviä oikeudellisia asiakirjoja?
94.
Kantaja, Kroatian hallitus ja komissio katsovat, että julkiset notaarit Kroatiassa voivat hyvinkin antaa tiedoksi muita kuin oikeudenkäyntiin liittyviä oikeudellisia asiakirjoja, joita tarkoitetaan tiedoksiantoasetuksen 16 artiklassa.
95.
Kyseinen säännös koskee muiden kuin oikeudenkäyntiin liittyvien oikeudellisten asiakirjojen lähettämistä tiedoksiantamista varten toiseen jäsenvaltioon. (
55
) Siinä ei määritellä, mitä nämä muut kuin oikeudenkäyntiin liittyvät oikeudelliset asiakirjat ovat. (
56
)
96.
Kuten muidenkin unionin oikeuden säännösten, joissa ei viitata jäsenvaltioiden kansallisen oikeuden säännöksiin, muiden kuin oikeudenkäyntiin liittyvien oikeudellisten asiakirjojen käsitettä on lähtökohtaisesti pidettävä unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä. Sitä on tulkittava laajasti eikä sitä pidä rajoittaa koskemaan ainoastaan oikeudenkäyntimenettelyyn liittyviä asiakirjoja. (
57
) Näin ollen unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Tecom Mican ja Arias Dominguez, että muun kuin oikeudenkäyntiin liittyvän oikeudellisen asiakirjan käsitettä on tulkittava siten, että se kattaa ”sekä viranomaisen tai virkamiehen laatimat tai vahvistamat asiakirjat että sellaiset yksityiset asiakirjat, joiden virallinen toimittaminen niiden ulkomailla asuvalle vastaanottajalle on välttämätöntä oikeuden tai oikeudellisen vaatimuksen käyttämiseksi, todistamiseksi tai turvaamiseksi siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa”. (
58
)
97.
Tiedoksiantoasetuksen 2 artiklan ja 4 artiklan 1 kohdan mukaan asiakirjojen tiedoksiannon on kuitenkin lähtökohtaisesti tapahduttava jäsenvaltioiden nimeämien ”lähettävien viranomaisten” ja ”vastaanottavien viranomaisten” välillä. (
59
) Kyseisen järjestelmän toimivuus edellyttää tiedoksiantoasetuksen 2 artiklan mukaisen nimeämisvelvoitteen noudattamista. Saman artiklan 1 kohdan mukaan ”kunkin jäsenvaltion on nimettävä ne virkamiehet, viranomaiset tai muut henkilöt”, joiden tehtävänä on ”lähettää toiseen jäsenvaltioon tiedoksiantoa varten oikeudenkäynti- tai muita asiakirjoja”. (
60
) Sen 4 kohdan mukaan asianomaisen jäsenvaltion on toimitettava komissiolle yksityiskohtaiset tiedot nimetyistä viranomaisista.
98.
Kansallisen tuomioistuimen käsiteltävässä asiassa esittämässä ennakkoratkaisupyynnössä mainitaan, että julkinen notaari antoi täytäntöönpanomääräyksen tiedoksi vastaajalle Kroatiasta postitse kirjatulla kirjeellä vastaanottotodistusta käyttäen. Kantajan, Kroatian hallituksen ja komission mukaan tiedoksiantoasetuksen 14 ja 16 artiklasta yhdessä luettuina käy ilmi, että tällainen tiedoksianto on hyväksyttävää.
99.
Nämä kannat pitävät paikkansa vain osittain.
100.
Unionin tuomioistuin ei ole välttynyt keskustelulta siitä, voivatko jäsenvaltioiden julkiset notaarit toimia lähettävinä viranomaisina antaakseen tiedoksi muita kuin oikeudenkäyntiin liittyviä oikeudellisia asiakirjoja. Komissio viittaa unionin tuomioistuimen tuomioon Tecom Mican ja Arias Dominguez ja tuomioon Roda Golf & Beach Resort. Nämä tuomiot koskivat sitä, oliko Espanjan notaareilla mahdollisuus soveltaa tiedoksiantoasetuksen 16 artiklaa toimiakseen lähettävinä viranomaisina tällaisessa asiakirjojen tiedoksiannossa. (
61
) Kyseisissä asioissa unionin tuomioistuin kuitenkin esitti toteamuksensa abstraktisti vahvistaakseen, että julkisen notaarin lähettämiä asiakirjoja voidaan pitää muina kuin oikeudenkäyntiin liittyviä oikeudellisia asiakirjoina. Nämä tuomiot eivät koske tilannetta, jossa jäsenvaltio ei ole tiedoksiantoasetuksen 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti nimennyt julkisia notaareita lähettäviksi viranomaisiksi.
101.
Käsiteltävässä asiassa on kuitenkin kysymys nimenomaan tästä.
102.
Kuten Kroatian hallituksen ja komission unionin tuomioistuimen esittämään kysymykseen antamista vastauksista ilmenee, Kroatian hallitus ei nimennyt julkisia notaareita lähettäviksi viranomaisiksi täyttäessään tiedoksiantoasetuksen 2 artiklan 4 kohdan mukaista ilmoittamisvelvoitettaan. Tällainen nimeäminen on kuitenkin välttämätöntä, jotta tiedoksiantoasetuksen 16 artiklaa voitaisiin soveltaa. Koska kyseisessä artiklassa mainitaan nimenomaisesti, että ”muiden kuin oikeudenkäyntiin liittyvien oikeudellisten asiakirjojen” lähettämisen on tapahduttava ”tämän asetuksen säännösten mukaisesti”, tällainen tiedoksianto on väistämättä sidoksissa tiedoksiantoasetuksen 2 artiklassa säädettyihin ilmoittamisvaatimuksiin. Tämä vahvistetaan myös tiedoksiantoasetuksen johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa, josta ilmenee, että kyseisellä asetuksella käyttöön otettu yksinkertaistettu järjestely on tarkoitettu ainoastaan asiakirjojen lähettämiseen ”suoraan – – jäsenvaltioiden nimeämien paikallisten yksiköiden välillä”. Tämä tarkoittaa, että ainoastaan ne yksiköt, jotka on nimetty hoitamaan tätä tehtävää ratione temporis, voivat lähettää muita kuin oikeudenkäyntiin liittyviä oikeudellisia asiakirjoja tiedoksiantoasetuksessa säädetyllä tavalla. (
62
) Muuten tällä tavoin tiedoksi annettujen asiakirjojen tarkoitus ja luotettavuus vaarantuisivat. (
63
)
103.
Koska on riidatonta, että julkiset notaarit eivät olleet Kroatiassa nimettyjen viranomaisten luettelossa velan täytäntöönpanon ajankohtana, Pulan julkinen notaari ei ole voinut soveltaa tiedoksiantoasetuksen 16 artiklaa voidakseen antaa todistusvoimaiseen asiakirjaan perustuvan täytäntöönpanomääräyksen pätevästi tiedoksi tiedoksiantoasetuksessa tarkoitettuna muuna kuin oikeudenkäyntiin liittyvänä oikeudellisena asiakirjana. Kyseinen notaari ei myöskään ole voinut käyttää tähän tarkoitukseen postitiedoksiantoa Kroatiasta, koska tiedoksiantoasetuksen 14 artikla tulee sovellettavaksi muihin kuin oikeudenkäyntiin liittyviin oikeudellisiin asiakirjoihin vain, jos sen 16 artiklassa vahvistetut edellytykset täyttyvät. (
64
)
104.
Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamassa tarkastuksessa muuta ilmene, julkisen notaarin olisi pitänyt toimia Trgovački sud u Zadrun välityksellä voidakseen turvautua tiedoksiantoasetuksessa tarkoitettuun yksinkertaistettuun menettelyyn. (
65
) Koska se ei selvästikään tehnyt näin, on katsottava, ettei käsiteltävässä asiassa tapahtunutta tiedoksiantoa voida tiedoksiantoasetuksen mukaan hyväksyä.
c)
Välipäätelmä
105.
Edellä esitetyistä syistä ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäiseen osaan seuraavasti:
Asetusta N:o 1393/2007 on tulkittava siten, että jotta todistusvoimaiseen asiakirjaan perustuvaa täytäntöönpanomääräystä voitaisiin pitää kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna oikeudenkäyntiasiakirjana, lähettävän viranomaisen on oltava jäsenvaltion tuomioistuinjärjestelmään kuuluva lainkäyttöelin.
Asetuksen N:o 1393/2007 2 ja 16 artiklaa on tulkittava siten, että jos jäsenvaltio ei ole nimennyt julkisia notaareja kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuiksi lähettäviksi viranomaisiksi, nämä notaarit eivät voi lähettää muita kuin oikeudenkäyntiin liittyviä oikeudellisia asiakirjoja toiseen jäsenvaltioon tiedoksiantoa varten kyseisen asetuksen säännösten nojalla.
4.
Viides, kuudes ja seitsemäs ennakkoratkaisukysymys
106.
Viidennessä, kuudennessa ja seitsemännessä ennakkoratkaisukysymyksessään kansallinen tuomioistuin pyytää lähinnä määrittämään nyt kyseessä olevan toiminnan luonteen voidakseen ratkaista, onko kyse sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta vai esineoikeutta koskevasta asiasta (a) vai sopimusta koskevasta asiasta (b) uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen mukaan. Tarkastelen näitä vaihtoehtoja vuorollaan.
a)
Sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta vai esineoikeutta koskeva asia
107.
Kantaja, Kroatian hallitus ja komissio ovat kaikki sitä mieltä, että Kroatian tuomioistuimilla on uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 7 artiklassa tarkoitettu erityinen toimivalta. Nämä osapuolet ovat yhtä mieltä myös siitä, ettei käsiteltävä asia ole sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskeva asia. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, voisiko pysäköinti liittyä tietyntyyppiseen esineoikeudelliseen vuokrasopimukseen ja siten kuulua uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 24 artiklan soveltamisalaan.
108.
Voiko yleisellä tiellä perittävän pysäköintimaksun maksamatta jättäminen olla sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskeva asia? Näin ei näytä olevan.
109.
Ensinnäkin on riidatonta, että käsiteltävän asian taustalla on (väitetysti hiljaisen ja implisiittisen) sopimuksen rikkomiseen perustuvan velan täytäntöönpano. Oikeuskäytännön mukaan sopimusta koskevat asiat jäävät uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 7 artiklan 2 alakohdan soveltamisalan ulkopuolelle. (
66
) Tällä perusteella käsiteltävä oikeusriita ei kuulu kyseisen säännöksen soveltamisalaan. Toiseksi on niin, että vaikka voitaisiinkin osoittaa eroja tämän soveltamisalan ulkopuolelle sulkevan oikeuskäytännön ja nyt käsiteltävän asian välillä, velan, jonka täytäntöönpanoa nyt haetaan, olisi silti katsottava olevan seurausta alkuperäisen sopimusvelvoitteen täyttämättä jättämisestä. (
67
) Kanne jäisi siten joka tapauksessa sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausvastuuta koskevien asioiden luokan ulkopuolelle.
110.
Seuraavaksi on selvitettävä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen väite, jonka mukaan käsiteltävä asia mahdollisesti liittyisi uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 24 artiklassa tarkoitetun tyyppiseen erityiseen vuokrasopimukseen.
111.
Tästä on riittävää muistuttaa, että kyseistä säännöstä koskevassa oikeuskäytännössä edellytetään, että kanteessa ovat kyseessä kiinteän omaisuuden laajuus ja koostumus, omistus- ja hallintaoikeus taikka muut kiinteään omaisuuteen kohdistuvat esineoikeudet. (
68
) Mikään unionin tuomioistuimelle toimitetussa asiakirja-aineistossa esitetyistä seikoista ei viittaa siihen, että pysäköintialueen omistusoikeus tai muu siihen kohdistunut esineoikeus siirtyi vastaajalle, kun hän pysäköi alueelle (tai että niistä tosiasiallisesti olisi kyse). Myös artiklan raison d’être puhuu tällaista tulkintaa vastaan. (
69
) Näin ollen komissio perustellusti huomauttaa, että käsiteltävä asia ei kuulu myöskään uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 24 artiklan soveltamisalaan.
b)
Miksi asia koskee sopimusta?
112.
Oikeusriita kuuluu sen sijaan uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 7 artiklan 1 alakohdan soveltamisalaan.
113.
Kyseisessä säännöksessä tarkoitettu sopimusta koskevien asioiden käsite (joka on unionin oikeuden itsenäinen käsite) edellyttää, että unionin tuomioistuin nojautuu kanteen objektiiviseen perusteeseen. (
70
) Tämä tarkoittaa, että silloin, kun kantaja vetoaa kanteensa tueksi sopimuksen täyttämättä jättämiseen, kaikkien kyseiseen sopimukseen sisältyvien velvoitteiden on katsottava kuuluvan sopimusta koskeviin asioihin. (
71
) Uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 7 artiklan 1 alakohdan mukainen toimivalta voi nimittäin olla olemassa sittenkin, vaikka yksi sopimuspuolista kiistää sopimuksen olemassaolon, (
72
) jos ei ole ilmeistä, että henkilö ei ole vapaaehtoisesti suostunut oikeussuhteeseen toisen henkilön kanssa (negatiivinen peruste). (
73
)
114.
Vaikka tämän määrittäminen on tietenkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia, käsiteltävässä asiassa nämä edellytykset näyttävät täyttyvän.
115.
Kanteessa muotoillusta kanteen perusteesta, sellaisena kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sen kuvannut, ilmenee, että Kroatian lain mukaan sopimus tehtiin, kun vastaajan omistaman vuokra-auton kuljettaja päätti käyttää kyseistä pysäköintialuetta autonsa pysäköintiin. Pysäköinnin järjestämistä koskevan päätöksen 7 §:ää luettaessa ilmenee – mikä on kuitenkin vielä tarkastettava –, että sopimuksessa edellytetään voimassa olevaa pysäköintilipuketta, joka on maksettu koko pysäköintiajalta. Pysäköintitarkastuksessa ilmeni, ettei tällaista lipuketta ollut näkyvillä. (
74
) Näin ollen kantaja väittää, että sopimuksen olennainen ehto jätettiin täyttämättä. Yksikään asianosaisista tai muista osapuolista ei kuitenkaan väitä, että mitään sopimusta ei ole tai että pysäköintiehtoihin ei ole suostuttu vapaaehtoisesti.
116.
On tärkeää korostaa, että kysymys vapaaehtoisesta suostumuksesta sopimuksen tekohetkellä on erotettava sopimuksen ehtojen kohtuullisuudesta. On nimittäin täysin mahdollista suostua vapaaehtoisesti sellaiseenkin sopimukseen, joka ei ole ehtojensa eikä sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien yleisen tasapainon puolesta kohtuullinen. (
75
) Viime kädessä juuri tästä syystä on olemassa kokonainen kuluttajansuojaksi kutsuttu oikeudenala, jossa ei myöskään lähdetä siitä olettamasta, että jos sopimukseen sisältyy kohtuuttomia ehtoja, sen tekemiseen ei ole suostuttu vapaaehtoisesti ja mitään sopimusta ei siten ole.
117.
Tältä kannalta katsottuna uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 7 artiklan 1 alakohtaa voitaisiin mitä ilmeisimmin soveltaa.
118.
Seuraavaksi on arvioitava, voiko kyseessä oleva sopimus olla palvelun tarjoamista koskeva sopimus. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja komissio epäilevät tätä. Niiden mukaan pelkkä pysäköintialueen tarjoaminen on liian marginaalista ollakseen ”palvelua”. Ne myös korostavat, että uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 7 artiklan 1 alakohdan b alakohtaa on tulkittava suppeasti.
119.
Pitää paikkansa, että palvelujen käsitettä koskevassa oikeuskäytännössä edellytetään vähintäänkin sitä, että palveluja tarjoava osapuoli harjoittaa määrättyä toimintaa maksua vastaan. (
76
) En kuitenkaan näe, miksi käsiteltävässä asiassa ei voitaisi sanoa olevan kyse tällaisesta toiminnasta. Tämä tarkoittaa, että kantajan toiminta, joka voidaan luokitella palveluksi, on merkittyjen pysäköintipaikkojen tarjoamista käyttöön Zadarin yleisillä teillä. Kantaja siis tarjoaa mahdollisuutta pysäköidä kyseiselle paikalle, ja vastaajan omistaman auton kuljettaja on käyttänyt tätä mahdollisuutta maksua vastaan. (
77
)
120.
Näin ollen pysäköintipaikan tarjoaminen voi hyvinkin olla uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 7 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettua palvelua.
121.
Vaikka näin ei olisikaan, uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 7 artiklan 1 alakohdan c alakohdan mukaan sen 7 artiklan 1 alakohdan a alakohtaa sovelletaan sopimuksiin, jotka eivät koske ”irtaimen kauppaa” eivätkä ”palvelujen suoritusta”. Tällä perusteella sopimus kuuluu joka tapauksessa kyseisen säännöksen soveltamisalaan, eikä sen täsmällistä luonnetta tarvitse välttämättä tarkastella tämän perusteellisemmin.
122.
Unionin oikeuden näkökulmasta mikään ei siis puhu sitä vastaan, että sopimus voi syntyä pelkästä auton pysäköimisestä silloinkin, kun pysäköintilipuke puuttuu.
123.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa viidenteen, kuudenteen ja seitsemänteen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että auton pysäköimistä yleiselle tielle merkitylle pysäköintipaikalle voidaan sellaisen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä, jossa pysäköintilipukkeiden myynti ja tarkastus on annettu yksityisen toimijan tehtäväksi, pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna sopimusta koskevana asiana.
C Post scriptum
124.
Käsiteltävä asia koskee jälleen kerran toimivaltakysymyksiä, jotka liittyvät julkisen notaarin Kroatiassa määräämään pysäköintimaksun täytäntöönpanoon. Kun otetaan huomioon niiden Kroatiasta tulevien, samankaltaista asetelmaa koskevien asioiden lukumäärä (
78
) ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen nyt käsiteltävässä asiassa kansallisissa tuomioistuimissa vireillä olevien vastaavanlaisten asioiden lukumäärästä esittämä toteamus, joka on yhtäpitävä muiden Kroatian tuomioistuinten aikaisemmissa asioissa siitä esittämien toteamusten kanssa, kyseessä näyttää olevan rakenteellinen ongelma, joka herättää useita kysymysmerkkejä.
125.
Arvelen, että muissa jäsenvaltioissa ja ilmeisesti myös joissakin kansallisissa tuomioistuimissa herännyt tyytymättömyys liittyy siihen, mitä voitaisiin kenties kutsua Kroatian tekemän institutionaalisen ja menettelyllisen ratkaisun ”kaksinkertaiseksi erikoisuudeksi”. Ensinnäkin se, mitä muissa jäsenvaltioissa pidettäisiin useimmiten hallinnollisena toimintana, on Kroatiassa ulkoistettu yksityiselle yritykselle. Toiseksi tästä toiminnasta syntyneen yksityisoikeudellisen saatavan täytäntöönpano (toimeenpano) on annettu tehtäväksi henkilöille, jotka eivät selvästikään kuulu jäsenvaltion tuomioistuinjärjestelmään, menettelyssä, jossa on tuomioistuinten työkuorman helpottamiseksi ”nipistetty” merkittävästi mahdollisten vastaajien menettelyllisistä oikeuksista. (
79
)
126.
Yksinään tarkasteltuna kumpikaan näistä ratkaisuista ei ehkä herättäisi kovin paljon huomiota. Julkisen vallan tiettyjen oikeuksien yksityistämistä tapahtuu sentään joka puolella, alkaen yleisten alueiden, mukaan lukien pysäköintialueiden, (
80
) käyttöä koskevista järjestelyistä aina yksityiseen perintään tai yksityisiin vankiloihin liittyviin kokeiluihin asti. Samaten tuomioistuinten työkuorman vähentäminen on ollut useita vuosia varsinainen muotisana, erityisesti siltä osin kuin on kyse tuomioistuinmenettelyjen yksinkertaistamisesta vähäisten asioiden tai riitauttamattomien vaatimusten osalta.
127.
Näiden kahden ratkaisun yhdistelmä näyttää kuitenkin herättävän tiettyä tyytymättömyyttä muissa jäsenvaltioissa ja ilmeisesti myös Kroatiassa, ainakin siitä päätellen, miten suuri määrä riita-asioita näistä kysymyksistä on vuosien aikana syntynyt. Tähän mennessä kaikki nämä riita-asiat ovat tulleet vireille toimivalta-asioina. Niiden taustalla piilee kuitenkin syvempiä aineellisia kysymyksiä, jotka kyseisten asioiden osapuolet kuitenkin edelleen esittävät toimivaltakysymyksinä, (
81
) koska siinä vaiheessa käsittely tällä hetkellä on. Nämä riita-asiat kielivät silti syvemmästä aineellisesta tyytymättömyydestä tähän kenties melko epätavalliseksi miellettyyn menettelylliseen ja institutionaaliseen ratkaisuun, jonka kyseinen jäsenvaltio on päättänyt ottaa käyttöön tietynlaisten vaatimusten osalta.
128.
Koska olen melko vakuuttunut siitä, että nämä ongelmat ovat edelleen ratkaisematta ja tulevat väistämättä uudelleen unionin tuomioistuimen käsiteltäviksi, haluaisin käyttää perussopimuksissa julkisasiamiehille annettua vapautta avustaakseni paitsi unionin tuomioistuinta myös epäsuorasti kansallisia tuomioistuimia esittämällä kolme näkökohtaa, joiden kannalta jäsenvaltioilla lähtökohtaisesti olevaa menettelyllistä itsemääräämisoikeutta saatetaan rajoittaa ja jotka kansallisten tuomioistuinten on tämän jälkeen arvioitava.
129.
Ensinnäkin sellaiselle yksityistämiselle tai ulkoistamiselle, jossa tehdyllä järjestelmän ja menettelyn valinnalla ylitetään se, mikä kansallisen menettelyllisen itsemääräämisoikeuden perusteella on hyväksyttävää, ja aletaan liikaa erkaantua muiden jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteisestä ytimestä ja perinteestä, saatetaan asettaa tiettyjä rajoituksia. Useimmiten tällaisia rajoituksia perustellaan vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteella, (
82
) tunnustamista tai täytäntöönpanoa koskevaan velvollisuuteen yleiseen järjestykseen liittyvistä syistä tehdyillä varaumilla (
83
) ja unionin kansalaisten yhdenvertaisuudella, jota ilmentävät yhtäläiset mahdollisuudet saada oikeussuojaa, joko itsenäisesti tai yhdistettynä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattuun tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevaan oikeuteen.
130.
Tämänluonteisia varaumia aletaan todennäköisesti tehdä silloin, kun jäsenvaltio antaa jonkin keskeisesti julkisen palvelun yksityisen toimijan tehtäväksi katsoen, että hypoteettisesti kyse on yksityisoikeudellisen sopimuksen tekemisestä, mutta sen rikkomisesta määrätään tuntuva seuraamus, (
84
) ja kun se nojautuu kyseisen seuraamuksen täytäntöönpanossa unionin instrumenttiin, joka on lähtökohtaisesti tarkoitettu täysin yksityisoikeudellisiin riitoihin, ja antaa tämän täytäntöönpanon tehtäväksi elimelle, joka ei ainakaan suoralta kädeltä vaikuta kuuluvan kyseisen jäsenvaltion tuomioistuinjärjestelmään. Tällainen kaksinkertainen yksityistäminen voi aiheuttaa vieraantumista muissa jäsenvaltioissa, jotka sen seurauksena kieltäytyvät pitämästä tämäntyyppisiä päätöksiä täytäntöönpanokelpoisina.
131.
Toiseksi unionin oikeudessa taatun henkilöiden vapaan liikkuvuuden mahdollisia esteitä voidaan arvioida useilta eri kannoilta jo yleisten pysäköintialueiden sijainnista ja niille pysäköimiseen liittyvistä implisiittisistä ehdoista lähtien: Kroatiassa asuvat saavat ehkä pysäköintiin lupamerkin ja se on maksullista vain henkilöille, jotka eivät asu Kroatiassa, pysäköintialueelle esille pannut tiedot eivät ehkä ole riittäviä, jotta pysäköintiehdot kävisivät täsmälleen selville, tai pysäköinnin hinnoittelua tuntiveloituksena, jota pidetään väitetysti ”toivottavana”, kuten Kroatian hallitus korostaa, ei ehkä pitäisi suoralta kädeltä hyväksyä, jos kaikki yleiset pysäköintialueet sijaitsevat aivan vilkkaimman hotellialueen tai nähtävyyksien vieressä. (
85
)
132.
En suinkaan väitä, että minulla olisi kattava käsitys Kroatian notaarijärjestelmästä. Yleisesti ottaen suhtaudun kuitenkin hyvin epäilevästi mihin tahansa järjestelmään, jossa pyritään soveltamaan maksamatta jätettyjen saatavien täytäntöönpanossa yksinkertaistettua menettelyä rajojen yli ja maksetaan täytäntöönpanijalle korvaus rojaltina, tulona tai voitonjakona kutakin tapahtumaa kohden, mikä pakostikin kannustaa tätä asettamaan ripeän toimeenpanon oikeudenmukaisen menettelyn edelle. Jos kaiken lisäksi lopullisen saatavan (käsiteltävässä asiassa yli 20 kertaa niin suuri kuin päivälipukkeen alkuperäinen arvo) ei voida katsoa olevan oikeassa suhteessa alkuperäiseen saatavaan, vakavia kysymyksiä on mielestäni jätetty avoimiksi.
133.
Kolmanneksi kyse on luonnollisten henkilöiden suojelusta kuluttajina ja yleensäkin unionin kuluttajansuojalainsäädännön soveltamisesta paitsi toimivallan arvioinnin vaiheessa (
86
) myös silloin, kun saatavia arvioidaan aineellisesti. (
87
) Käsiteltävässä asiassa nämä kysymykset eivät tule esille, koska kantaja on oikeushenkilö. Tilanteessa, jossa luonnollinen henkilö tekee sopimuksen valtion tai julkisen yksikön rahoittaman oikeushenkilön kanssa, eikö lainsäädännössä tulisi silloinkin, kun sopimus on vapaaehtoinen, pitää luonnollista henkilöä heikompana osapuolena eikä pelkkänä keskivertokuluttajana, ja siten soveltaa tiukempia laillisuusvalvontaperusteita (
88
) etenkin, jos yksityiselle on annettu julkisen vallan oikeus määrätä jostakin, joka vaikuttaa hyvin pitkälti monopolilta tai ainakin määräävän markkina-aseman käytöltä tiettyjen palvelujen tarjoamisessa? Mielestäni toimivaltaisten tuomioistuinten olisi kyseisissä tilanteissa kiinnitettävä mahdollisuuksien mukaan entistäkin enemmän huomiota sopimusten mahdolliseen kohtuuttomuuteen, jos saatavia pannaan täytäntöön rajojen yli yksityisessä järjestelmässä, johon selvästikin sisältyy täytäntöönpanijalle osoitettu kannustinpalkkiojärjestely. (
89
)
134.
En siis todellakaan katso, että unionin oikeudessa kielletään yksityistämästä yleisillä teillä tapahtuvan pysäköinnin hallinnointia. Siinä ei myöskään kielletä tiettyjä saatavien yksinkertaistetun täytäntöönpanon mahdollistamiseksi tehtäviä institutionaalisia ja menettelyllisiä ratkaisuja. Tavanomaisesta poikkeavilla institutionaalisilla ratkaisuilla on kuitenkin väistämättä melko epätavallisia menettelyllisiä seurauksia yksinkertaistetuissa yhteistyöjärjestelyissä, jotka perustuvat standardoituihin luokituksiin. Jos julkisesta tulee yhtäkkiä yksityistä, silloin siihen on myös sovellettava suojaa, jota tavanomaisesti sovellettaisiin yksityisiin siviilioikeudellisiin liiketoimiin. Näin on a fortiori tilanteissa, joissa institutionaaliset kumppanit muissa jäsenvaltioissa alkavat – joko perustellusti tai virheellisesti – pitää tiettyä institutionaalista rakennetta enemmänkin julkisoikeuteen perustuvana rajat ylittävänä perintäliiketoimintana kuin puolueettomana ”erotuomarina” lain täytäntöönpanossa.
V Ratkaisuehdotus
135.
Ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Visoki trgovački sudin esittämään ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen sekä viidenteen, kuudenteen ja seitsemänteen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäinen osa
Oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (”asiakirjojen tiedoksianto”) ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1348/2000 kumoamisesta 13.11.2007 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) N:o 1393/2007 on tulkittava siten, että jotta todistusvoimaiseen asiakirjaan perustuvaa täytäntöönpanomääräystä voitaisiin pitää kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna oikeudenkäyntiasiakirjana, lähettävän viranomaisen on oltava jäsenvaltion tuomioistuinjärjestelmään kuuluva lainkäyttöelin.
Asetuksen N:o 1393/2007 2 ja 16 artiklaa on tulkittava siten, että jos jäsenvaltio ei ole nimennyt julkisia notaareja kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuiksi lähettäviksi viranomaisiksi, nämä notaarit eivät voi lähettää muita kuin oikeudenkäyntiin liittyviä oikeudellisia asiakirjoja toiseen jäsenvaltioon tiedoksiantoa varten kyseisen asetuksen säännösten nojalla.
Toinen ennakkoratkaisukysymys ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen toinen osa
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla (uudelleenlaadittu) 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohtaan ja asetuksen N:o 1393/2007 1 artiklan 1 kohtaan sisältyvää siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitettä on tulkittava siten, että oikeusriidan taustalla olevassa oikeussuhteessa, kun sitä arvioidaan yksityisiin tällaisissa tilanteissa yleisesti sovellettavan lainsäädäntökehyksen perusteella, toinen oikeusriidan osapuolista ei käytä yksipuolisesti julkista valtaa.
Vaikka kansallisen tuomioistuimen tehtävä on selvittää, täyttyvätkö nämä edellytykset, vaikuttaa siltä, että käsiteltävän asian olosuhteissa ei ole käytetty julkista valtaa.
Viides, kuudes ja seitsemäs ennakkoratkaisukysymys
Asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että auton pysäköimistä yleiselle tielle merkitylle pysäköintipaikalle voidaan sellaisen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä, jossa pysäköintilipukkeiden myynti ja tarkastus on annettu yksityisen toimijan tehtäväksi, pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna sopimusta koskevana asiana.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Aiemmista ratkaisuista, jotka liittyvät maksamatta jätettyihin pysäköintimaksuihin ja julkisiin notaareihin Kroatiassa, ks. mm. tuomio 9.3.2017, Pula Parking (C-551/15, EU:C:2017:193); tuomio 9.3.2017, Zulfikarpašić (C-484/15, EU:C:2017:199) ja tuomio 7.5.2020, PARKING ja Interplastics (C-267/19 ja C-323/19, EU:C:2020:351). Ks. myös määräys 11.4.2019, Hrvatska radiotelevizija (C-657/18, ei julkaistu, EU:C:2019:304) ja määräys 6.11.2019, EOS Matrix (C-234/19, ei julkaistu, EU:C:2019:986).
(
3
)	Oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (”asiakirjojen tiedoksianto”) ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1348/2000 kumoamisesta 13.11.2007 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1393/2007 (EUVL 2007, L 324, s. 79).
(
4
)	Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla (uudelleenlaadittu) 12.12.2012 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1).
(
5
)	Ks. ratkaisuehdotukseni Nemec (C-256/15, EU:C:2016:619, 23–54 kohta) ja ratkaisuehdotukseni Pula Parking (C-551/15, EU:C:2016:825, 28–36 kohta).
(
6
)	Tuomio 15.12.2016, Nemec (C-256/15, EU:C:2016:954, 21–27 kohta) ja tuomio 9.3.2017, Pula Parking (C-551/15, EU:C:2017:193, 24–28 kohta).
(
7
)	Ks. tältä osin tuomio 26.3.2020, Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny (Tuomareiden kurinpitojärjestelmä) (C-558/18 ja C-563/18, EU:C:2020:234, 43–48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
8
)	Ks. tuomio 10.12.2018, Wightman ym. (C-621/18, EU:C:2018:999, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
9
)	Ibid., 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
10
)	Ks. esim. jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvassa todisteiden vastaanottamisessa 28.5.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1206/2001 (EYVL 2001, L 174, s. 1) 1 artiklan 1 kohta (jossa kuitenkin käytetään muotoa ”siviili- tai kauppaoikeudelliset asiat”); riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 805/2004 (EUVL 2004, L 143, s. 15) 2 artiklan 1 kohta; eurooppalaisesta vähäisiin vaatimuksiin sovellettavasta menettelystä 11.7.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 861/2007 (EUVL 2007, L 199, s. 1) 2 artiklan 1 kohta; tietyistä sovittelun näkökohdista siviili- ja kauppaoikeuden alalla 21.5.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/52/EY 1 artiklan 2 kohta (EUVL 2008, L 136, s. 3); oikeussuojakeinojen parantamisesta rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäisvaatimukset 27.1.2003 annetun neuvoston direktiivin 2002/8/EY (EYVL 2003, L 26, s. 41) 1 artiklan 2 kohta; siviili- ja kauppaoikeuden alan Euroopan oikeudellisen verkoston perustamisesta 28.5.2001 tehdyn neuvoston päätöksen 2001/470/EY (EYVL 2001, L 174, s. 25) 1 artiklan 1 kohta ja eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräysmenettelyn käyttöön ottamisesta rajat ylittävää velkojen perintää varten siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa 15.5.2014 annetun asetuksen (EU) N:o 655/2014 (EUVL 2014, L 189, s. 59) 2 artiklan 1 kohta.
(
11
)	Ne ovat siten pitäytyneet alkuperäisessä ratkaisussa sen sijaan, että kyseisestä käsitteestä olisi annettu positiivinen määritelmä erilaisten kansallisten luokittelujen huomioon ottamiseksi. Ks. tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehtyä yleissopimusta koskeva P. Jenardin selvitys (EYVL 1979, C 59, s. 1), s. 9 ja 10. Ks. myös julkisasiamies Reischlin ratkaisuehdotus LTU (29/76, EU:C:1976:121, s. 1558).
(
12
)	Ks. ensimmäisenä tapauksena, jossa tätä käsitettä kuvattiin luonteeltaan ”itsenäiseksi”, tuomio 14.10.1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, 3 kohta).
(
13
)	Ne ovat ns. Brysselin yleissopimus (tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehty Brysselin yleissopimus (EYVL 1972, L 299, s. 32)); vuoden 1988 Luganon yleissopimus (tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskeva yleissopimus (EYVL 1988, L 319, s. 9)); Bryssel I ‑asetus (tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1)); vuoden 2007 Luganon yleissopimus (tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa siviili- ja kauppaoikeuden alalla koskeva yleissopimus (EUVL 2007, L 339, s. 3)) sekä uudelleenlaadittu Bryssel-asetus.
(
14
)	Ks. Brysselin yleissopimuksen, vuoden 1988 Luganon yleissopimuksen, Bryssel I -asetuksen, vuoden 2007 Luganon yleissopimuksen ja uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 1 artiklan 1 kohta.
(
15
)	Ks. viimeksi tuomio 16.7.2020, Movic ym. (C-73/19, EU:C:2020:568, 32 kohta).
(
16
)	Ks. tuomio 14.10.1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, 3 ja 5 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin viittasi ensimmäisen kerran tähän lähestymistapaan kuitenkaan soveltamatta sitä.
(
17
)	Ks. julkisasiamies Warnerin ratkaisuehdotus Rüffer (814/79, EU:C:1980:229, s. 3827–3831).
(
18
)	Tuomio 16.12.1980, Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, 11 kohta).
(
19
)	Ibid., 12 kohta.
(
20
)	Ibid., s. 3812, 1 kohta.
(
21
)	Ks. lähinnä tuomio 21.4.1993, Sonntag (C-172/91, EU:C:1993:144, 36 kohta) ja tuomio 15.2.2007, Lechouritou ym. (C-292/05, EU:C:2007:102, 37 ja 38 kohta). Ks. myös julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus Lechouritou ym. (C-292/05, EU:C:2006:700, 54–56 kohta).
(
22
)	Julkisasiamies Trstenjakin ratkaisuehdotus Sapir ym. (C-645/11, EU:C:2012:757, 42 kohta).
(
23
)	Tuomio 11.4.2013, Sapir ym. (C-645/11, EU:C:2013:228, 35–37 kohta) (jossa oli kyseessä kansallissosialistisen hallinnon uhreille aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan Saksan lain nojalla maksetun perusteettoman edun palauttamista koskeva kanne); tuomio 12.9.2013, Sunico ym. (C-49/12, EU:C:2013:545, 37 kohta) (jossa oli kyseessä Englannin oikeudessa tarkoitettua sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausvastuuta koskeva kanne) ja tuomio 28.7.2016, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C-102/15, EU:C:2016:607, 35–38 ja 42 kohta) (joka koski Unkarin kilpailulain nojalla määrättyä sakkoa).
(
24
)	Tuomio 23.10.2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C-302/13, EU:C:2014:2319, 18, 28 ja 33 kohta).
(
25
)	Tuomio 1.10.2002, Henkel (C-167/00, EU:C:2002:555, 30 kohta). Ks. myös tuomio 14.11.2002, Baten (C-271/00, EU:C:2002:656, 31–36 kohta) ja tuomio 15.5.2003, Préservatrice Foncière Tiard (C-266/01, EU:C:2003:282, 32–36 kohta).
(
26
)	Ks. äskettäin tuomio 9.3.2017, Pula Parking (C-551/15, EU:C:2017:193, 34 kohta); tuomio 28.2.2019, Gradbeništvo Korana (C-579/17, EU:C:2019:162, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 7.5.2020, Rina (C-641/18, EU:C:2020:349, 35 kohta), joista tämä ilmenee selvästi.
(
27
)	Ks. tuomio 28.2.2019, Gradbeništvo Korana (C-579/17, EU:C:2019:162, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös tuomio 7.5.2020, Rina (C-641/18, EU:C:2020:349, 38 kohta), jossa tämä jätettiin kansallisen tuomioistuimen tehtäväksi.
(
28
)	Ks. tuomio 3.9.2020, Supreme Site Services ym. (C-186/19, EU:C:2020:638, 55 kohta).
(
29
)	Tuomio 11.6.2015, Fahnenbrock ym. (C-226/13, C-245/13 ja C-247/13, EU:C:2015:383, 51 kohta).
(
30
)	Ibid., 46 ja 58 kohta.
(
31
)	Mainittu edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 10.
(
32
)	Kyseisistä instrumenteista ainoastaan kahden valmisteluasiakirjoissa mainitaan, että tarkoituksena on samankaltainen tulkinta kuin Brysselin järjestelmässä. Ks. komission ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräyksen luomisesta rajat ylittävää velkojen perintää varten siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa (KOM(2011) 445 lopullinen), s. 5, ja ehdotus neuvoston direktiiviksi oikeusavun saatavuuden parantamisesta rajatylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun ja muuhun yksityisoikeudellisiin riita-asioihin liittyvään taloudelliseen tukeen sovellettavat yhteiset vähimmäisvaatimukset (KOM(2002) 13 lopullinen), s. 5.
(
33
)	Tällä en tarkoita, etteikö näistä instrumenteista olisi olemassa mitään oikeuskäytäntöä. Ks. esim. tuomio 6.9.2018, Catlin Europe (C-21/17, EU:C:2018:675), joka koski asetuksen (EY) N:o 1896/2006 (EUVL 2006, L 399, s. 1) mukaista eurooppalaista maksamismääräysmenettelyä.
(
34
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 28.
(
35
)	Sitä vastoin silloin, kun oikeusriita ei kohdistu sellaiseen toimintaan tai menettelyyn, jossa käytetään (tai jossa vaikkapa toinen asiaosaisista käyttää) ”suoraan” julkista valtaa, asia kuuluu siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden alaan. Ks. tuomio 28.4.2009, Apostolides (C-420/07, EU:C:2009:271, 45 kohta) ja tuomio 18.10.2011, Realchemie Nederland (C-406/09, EU:C:2011:668, 42 kohta).
(
36
)	Seuraus, jota Brysselin järjestelmän laatijat eivät ilmeisesti osanneet edes kuvitella ainakaan ennen ”itsenäisen” määritelmän vahvistamista unionin tuomioistuimen vanhemmassa oikeuskäytännössä (ks. edellä alaviite 11).
(
37
)	Ks. erityisesti tuomio 23.10.2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C-302/13, EU:C:2014:2319, 35 ja 37 kohta). Ks. myös tuomio 14.11.2002, Baten (C-271/00, EU:C:2002:656, 30 ja 31 kohta); tuomio 15.5.2003, Préservatrice Foncière Tiard (C-266/01, EU:C:2003:282, 22 ja 23 kohta) ja tuomio 5.2.2004, Frahuil (C-265/02, EU:C:2004:77, 19 ja 20 kohta).
(
38
)	Ks. esim. unionin tuomioistuimen 21.4.1993 antaman tuomion Sonntag (C-172/91, EU:C:1993:144) jälkeen annettu Bundesgerichtshofin (liittovaltion ylin tuomioistuin, Saksa) tuomio (BGH, 16.9.1993, Sonntag, IX ZB 82/90, s. 21), jossa katsottiin, että Italiassa annetun tuomion täytäntöönpano Bryssel I ‑järjestelmän mukaisesti horjuttaisi väistämättä Saksan koko työtapaturmavakuutusjärjestelmän perustaa. Näin siinä poikettiin unionin tuomioistuimen ratkaisusta.
(
39
)	Ks. viimeksi tuomio 16.7.2020, Movic ym. (C-73/19, EU:C:2020:568, 34 kohta).
(
40
)	Kuten esim. julkisasiamies Szpunar äskettäin muistutti ratkaisuehdotuksessaan Movic ym. (C-73/19, EU:C:2020:297, 35 kohta).
(
41
)	Ja huonommin kuin edellä tämän ratkaisuehdotuksen 48 ja 49 kohdassa tarkasteltu oikeuskäytännön toinen, nykyään vallitseva linja, joka perustuu oikeusriidan kohteen määrittelyyn. Myös siinä tukeudutaan ensisijaisesti kansallisessa oikeudessa tehtyyn luokitukseen.
(
42
)	Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 62 kohta.
(
43
)	Ks. myös tuomio 9.3.2017, Pula Parking (C-551/15, EU:C:2017:193, 37 kohta).
(
44
)	Ibid., 35 kohta ja samassa asiassa esittämäni ratkaisuehdotus (EU:C:2016:825, 49–51 kohta).
(
45
)	Kuten unionin tuomioistuin on jo 18.10.2011 antamassaan tuomiossa Realchemie Nederland (C-406/09, EU:C:2011:668, 42 kohta) myöntänyt.
(
46
)	Ks. tästä ratkaisuehdotukseni Pula Parking (C-551/15, EU:C:2016:825, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
47
)	Ks. vastaavasti tuomio 12.9.2013, Sunico ym. (C-49/12, EU:C:2013:545, 44 kohta).
(
48
)	Tuomio 9.3.2017, Pula Parking (C-551/15, EU:C:2017:193, 36 kohta).
(
49
)	Ks. tuomio 15.11.2018, Kuhn (C-308/17, EU:C:2018:911, 42 kohta).
(
50
)	Sellaisena kuin se esitettiin edellä tämän ratkaisuehdotuksen 20 kohdassa.
(
51
)	Tuomio 9.3.2017, Pula Parking (C-551/15, EU:C:2017:193, 59 kohta).
(
52
)	Ks. ratkaisuehdotukseni Pula Parking (C-551/15, EU:C:2016:825, 68–107 kohta).
(
53
)	Ks. ratkaisuehdotukseni Pula Parking (C-551/15, EU:C:2016:825, 108 ja 114 kohta) ja tuomio 9.3.2017, Pula Parking (C-551/15, EU:C:2017:193, 56–59 kohta). Ks. myös tuomio 9.3.2017, Zulfikarpašić (C-484/15, EU:C:2017:199, 50 kohta).
(
54
)	Määräys 11.4.2019, Hrvatska radiotelevizija (C-657/18, ei julkaistu, EU:C:2019:304, 27 kohta).
(
55
)	Ks. Knöfel, O. L., ”Zustellung privater Schriftstücke über die Europäsche Zustellungsverordnung?”, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPRax), 2017, s. 249 ja 250, jossa on taustatietoa tämän käsitteen sisällyttämisestä riita-asiain oikeudenkäyntiä koskevaan vuonna 1896 tehtyyn Haagin yleissopimukseen.
(
56
)	Tätä ei määritelty myöskään sitä edeltäneissä oikeussäännöissä; ks. Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella tehty yleissopimus oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta Euroopan unionin jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (EYVL 1997, C 261, s. 2), 16 artikla, ja oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa 29.5.2000 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1348/2000 (EUVL 2000, L 160, s. 37), 16 artikla. Huomautan, että asetuksessa N:o 1348/2000 vahvistettiin luettelo asiakirjoista, jotka voitiin antaa tiedoksi tiedoksiantoasetuksen nojalla, ja kukin jäsenvaltio sai nimetä asiakirjat, joiden se katsoi olevan ”tiedoksi annettavissa” omassa oikeusjärjestyksessään. Ks. asetuksen N:o 1348/2000 17 artiklan b alakohta. Tätä luettelojärjestelmää ei otettu tiedoksiantoasetukseen. Ks. julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus Tecom Mican ja Arias Domínguez (C-223/14, EU:C:2015:364, 35–37 kohta).
(
57
)	Tuomio 25.6.2009, Roda Golf & Beach Resort (C-14/08, EU:C:2009:395, 49, 50 ja 56–59 kohta). Ks. myös tuomio 11.11.2015, Tecom Mican ja Arias Domínguez (C-223/14, EU:C:2015:744, 32 ja 33 kohta).
(
58
)	Ks. tuomio 11.11.2015, Tecom Mican ja Arias Domínguez (C-223/14, EU:C:2015:744, 44 kohta).
(
59
)	Ks. tuomio 16.9.2015, Alpha Bank Cyprus (C-519/13, EU:C:2015:603, 34 kohta).
(
60
)	Ks. myös julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus Tecom Mican ja Arias Domínguez (C-223/14, EU:C:2015:364, 33 kohta), jossa selitetään tämän Haagin yleissopimukseen perustuvan järjestelmän syntyhistoriaa.
(
61
)	Tuomio 25.6.2009, Roda Golf & Beach Resort (C-14/08, EU:C:2009:395, 59 kohta) ja tuomio 11.11.2015, Tecom Mican ja Arias Domínguez (C-223/14, EU:C:2015:744, 26 ja 33 kohta).
(
62
)	Ks. tiedoksiantoasetuksen johdanto-osan kuudes perustelukappale, jossa selitetään, että jäsenvaltiot voivat päättää lähettävän ja vastaanottavan viranomaisen nimeämisestä ja uusia nimeämisen joka viides vuosi.
(
63
)	Ks. tiedoksiantoasetuksen johdanto-osan seitsemäs perustelukappale.
(
64
)	Ks. tuomio 25.6.2009, Roda Golf & Beach Resort (C-14/08, EU:C:2009:395, 60 kohta).
(
65
)	Kuten Kroatian hallituksen ja komission vastauksissa unionin tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen vahvistetaan, ainoastaan asianomaiset Kroatian alioikeudet (općinski sud), maakunnalliset tuomioistuimet (županijski sudovi), kauppatuomioistuimet (trgovački sudovi), ylempi kauppatuomioistuin (Visoki trgovački sud) ja ylin tuomioistuin (Vrhovni sud Republike Hrvatske) olisivat voineet toimia kyseisen valtion lähettävinä viranomaisina lähettääkseen tiedoksiantoasetuksessa tarkoitettuja muita kuin oikeudenkäyntiin liittyviä oikeudellisia asiakirjoja kyseessä olevana ajankohtana.
(
66
)	Ks. esim. tuomio 13.7.2006, Reisch Montage (C-103/05, EU:C:2006:471, 2 kohta) ja tuomio 12.5.2011, Berliner Verkehrsbetriebe (C-144/10, EU:C:2011:300, 30 kohta).
(
67
)	Ks. tuomio 9.7.2020, Verein für Konsumenteninformation (C-343/19, EU:C:2020:534, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
68
)	Ks. tuomio 16.11.2016, Schmidt (C-417/15, EU:C:2016:881, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
69
)	Ks. tuomio 15.1.1985, Rösler (241/83, EU:C:1985:6, 19 kohta). Ks. myös tuomio 14.12.1977, Sanders (73/77, EU:C:1977:208, 15 ja 16 kohta).
(
70
)	Ks. viimeksi tuomio 26.3.2020, Králová (C-215/18, EU:C:2020:235, 41–44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
71
)	Tuomio 15.6.2017, Kareda (C-249/16, EU:C:2017:472, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
72
)	Tuomio 4.3.1982, Effer (38/81, EU:C:1982:79, 7 ja 8 kohta).
(
73
)	Ks. esim. tuomio 17.9.2002, Tacconi (C-334/00, EU:C:2002:499, 24 kohta).
(
74
)	Se, puuttuuko voimassa oleva pysäköintilippu tai mikä tahansa lippu, ei ole ratkaisevaa määritettäessä, onko sopimusta tehty. Kuten unionin tuomioistuin on todennut, lipuke on pelkkä väline, jolla konkretisoidaan sopimus. Ks. vastaavasti tuomio 7.11.2019, Kanyeba ym. (C-349/18–C-351/18, EU:C:2019:936, 48 kohta).
(
75
)	Totesin samansuuntaista jo edellä 83 kohdassa samankaltaisista väitteistä sen osoittamiseksi, että kyseessä ei ollut siviili- tai kauppaoikeudellinen asia. Samalla tavalla kuin neuvotteluaseman epäyhdenvertaisuus ei vielä sinänsä sulje oikeussuhdetta siviili- tai kauppaoikeudellisten asioiden ulkopuolelle, se, että sopimus on luonteeltaan yksipuolinen vakiosopimus, jota toinen sopimuspuoli voi vain noudattaa, ei tarkoita, ettei mitään sopimusta ole.
(
76
)	Ks. tuomio 8.3.2018, Saey Home & Garden (C-64/17, EU:C:2018:173, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
77
)	Se, ettei pysäköintipaikkojen tarjoamista tunnustettaisi palveluksi, vääristäisi koko ”passiivisten” palvelujen ryhmän. Ks. tästä tuomio 4.10.2001, Goed Wonen (C-326/99, EU:C:2001:506, 52 kohta).
(
78
)	Ks. edellä alaviite 2, jossa on luettelo samoja kysymyksiä koskevista aikaisemmista asioista, joista moni on kuitenkin jätetty tutkimatta.
(
79
)	Ks. ratkaisuehdotukseni Pula Parking (C-551/15, EU:C:2016:825, 111–113 kohta).
(
80
)	Kuten ranskalaisen liikenneviranomaisten yhteenliittymän äskettäin tekemästä tutkimuksesta ilmenee, se, että julkista valtaa käytetään pysäköintijärjestelyistä määräämiseksi ja että niiden hallinnointi delegoidaan yksityiselle toimijalle, ei ole suinkaan tavatonta, vaan sitä esiintyy useissa jäsenvaltioissa. Ks. GART-tutkimus, La gestion du stationnement payant sur voirie en Europe – quels enseignements pour la France? (2016), s. 20, 28, 34 ja 35.
(
81
)	Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 83 ja 116 kohdassa nähdään.
(
82
)	Ks. oikeudellisesta yhteistyöstä siviiliasioissa tuomio 8.11.2005, Leffler (C-443/03, EU:C:2005:665, 50 kohta) ja viimeksi tuomio 12.12.2019, Aktiva Finants (C-433/18, EU:C:2019:1074, 29 kohta). Näiden periaatteiden soveltamisesta ks. ratkaisuehdotukseni Dimos Zagoriou (C-217/16, EU:C:2017:385, 24–65 kohta).
(
83
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 63 kohta.
(
84
)	Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 21 kohdassa todettiin.
(
85
)	Minun asiani ei ole kyseenalaistaa tätä väitettyä ”toivottavuutta”. Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta näyttää kuitenkin ilmenevän, ettei mikään estä pysäköimästä autoa koko päiväksi tai pidemmäksikin ajaksi samaan paikkaan. Itse asiassa Kroatian hallitus näyttää viittaavan tähän mahdollisuuteen unionin tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa. Tämän tarkistaminen on kansallisen tuomioistuimen asia. Tällainen järjestely herättää kuitenkin väistämättä kysymyksen siitä, miksei päivälipuketta ole myytävänä, jos kerran pysäköiminen koko päiväksi on mahdollista, onko tällainen järjestely kohtuuton tai saako se tietynlaiset henkilöt luopumaan alueelle pysäköimisestä.
(
86
)	Esim. uudelleenlaaditun Bryssel-asetuksen 17–19 artikla tai viime kädessä 45 artiklan 1 kohdan e alakohta.
(
87
)	Näitä ovat mahdollisesti kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettu neuvoston direktiivi 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29); kuluttajansuojasta kuluttajille tarjottavien tuotteiden hintojen ilmoittamisessa 16.2.1998 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/6/EY (EYVL 1998, L 80, s. 27) ja sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) (EUVL 2005, L 149, s. 22).
(
88
)	Ks. tästä tuomio 16.7.1998, Gut Springenheide ja Tusky (C-210/96, EU:C:1998:369, 37 kohta) ja tuomio 16.5.1989, Buet ja EBS (382/87, EU:C:1989:198, 13 kohta).
(
89
)	Koska tämä tapahtuu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”liiketoimen jälkeen”.