62023CJ0743
DOMSTOLENS DOM (Første Afdeling)
11. december 2025 (
*1
)
[Tekst berigtiget ved kendelse af 27. januar 2026]
»Præjudiciel forelæggelse – aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer – vandrende arbejdstagere – social sikring – lovgivning, der finder anvendelse – forordning (EF) nr. 883/2004 – artikel 11 – artikel 13, stk. 1 – forordning (EF) nr. 987/2009 – artikel 14, stk. 8 – arbejdstager, der har lønnet beskæftigelse på flere staters område, herunder en medlemsstat, Det Schweiziske Forbund og tredjelande – begrebet »en væsentlig del af beskæftigelsen« – hensyntagen til beskæftigelse i tredjelande«
I sag C-743/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Landessozialgericht für das Saarland (den regionale appeldomstol i socialretlige sager i Saarland, Tyskland) ved afgørelse af 15. november 2023, indgået til Domstolen den 4. december 2023, i sagen
A
mod
GKV-Spitzenverband,
procesdeltager:
Moguntia Food Group AG,
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, F. Biltgen (refererende dommer), Domstolens vicepræsident, T. von Danwitz, som fungerende dommer i Første Afdeling, og dommerne I. Ziemele, A. Kumin og S. Gervasoni,
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: kontorchef D. Dittert,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 5. marts 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
A ved Rechtsanwältin M. Blum,
–
GKV-Spitzenverband ved C. Donus, som befuldmægtiget,
–
Moguntia Food Group AG ved Rechtsanwälte V. Ohlekopf og M. Schwind,
–
den tyske regering ved J. Möller og P.-L. Krüger, som befuldmægtigede,
–
den belgiske regering ved S. Baeyens, C. Jacob og L. Van den Broeck, som befuldmægtigede,
–
[Som berigtiget ved kendelse af 27. januar 2026] den franske regering ved B. Fodda og T. Lechevallier, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved S. Delaude og B.-R. Killmann, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 5. juni 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1, berigtiget i EUT 2004, L 200, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012 (EUT 2012, L 149, s. 4) (herefter »forordning nr. 883/2004, som ændret«), sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2009, L 284, s. 1), som ændret ved forordning nr. 465/2012 (herefter »forordning nr. 987/2009«).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem A og GKV-Spitzenverband (forbundssammenslutning af lovpligtige sygekasser, Tyskland) vedrørende sidstnævntes afgørelse om at udstede en A1-blanket til A, der attesterer, at han i perioden fra den 1. december 2015 til den 31. december 2020 var omfattet af den tyske socialsikringsordning.
Retsforskrifter
Folkeretten
3
Den 21. juni 1999 indgik Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund syv aftaler, herunder aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer (EFT 2002, L 114, s. 6), som bl.a. blev ændret ved afgørelse nr. 1/2012 vedtaget af det blandede udvalg nedsat i henhold til aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer af 31. marts 2012 om erstatning af bilag II til aftalen om koordinering af sociale sikringsordninger (EUT 2012, L 103, s. 51) (herefter »aftalen om fri bevægelighed for personer«).
4
Artikel 8 i aftalen om fri bevægelighed for personer med overskriften »Samordning af socialsikringssystemerne« er affattet således:
»De kontraherende parter fastlægger i overensstemmelse med bilag II samordningen af socialsikringssystemerne, især med henblik på at sikre:
[...]
b)
fastsættelse af den lovgivning, der finder anvendelse
[...]«
5
Bilag II til aftalen om fri bevægelighed for personer med overskriften »Koordinering af sociale sikringsordninger« bestemmer i artikel 1 følgende:
»1.   De kontraherende parter er enige om på området for koordinering af sociale sikringsordninger at anvende de af Den Europæiske Unions retsakter, som der henvises til i, og som ændres ved del A i dette bilag, eller tilsvarende bestemmelser.
2.   Udtrykket »medlemsstat(er)«, der er anført i de retsakter, der henvises til i del A i dette bilag, anses for at finde anvendelse på Schweiz ud over de stater, der er omfattet af de pågældende retsakter fra Den Europæiske Union.«
6
Del A i bilag II til aftalen om fri bevægelighed for personer med overskriften »Omhandlede retsakter« indbefatter bl.a. forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, som erstattede Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT 1971, L 149, s. 2).
EU-retten
Forordning nr. 883/2004, som ændret
7
1., 3. og 45. betragtning til forordning nr. 883/2004, som ændret, har følgende ordlyd:
»(1)
Reglerne om koordinering af de enkelte medlemsstaters sociale sikringsordninger indgår som led i den frie bevægelighed for personer og bør således bidrage til en forbedring af arbejdstagernes levestandard og beskæftigelsesvilkår.
[...]
(3)
[Forordning nr. 1408/71] er talrige gange blevet ændret og ajourført for at tage hensyn ikke kun til udviklingen på fællesskabsplan, herunder Domstolens domme, men også til lovændringer i de enkelte medlemsstater. Disse faktorer har været med til at gøre Fællesskabets regler om koordinering omfattende og komplicerede. For at virkeliggøre den frie bevægelighed for personer er det derfor af afgørende betydning at erstatte og samtidig ajourføre og forenkle disse regler.
[...]
(45)
Målet for denne forordning, nemlig at sikre, at retten til fri bevægelighed reelt kan udøves, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af foranstaltningens omfang og virkninger bedre gennemføres på fællesskabsplan; Fællesskabet kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. [...]«
8
Denne forordnings afsnit II med overskriften »Fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«, som erstatter bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 1408/71, indeholder forordningens artikel 11-16.
9
Den nævnte forordnings artikel 11 med overskriften »Almindelige regler« bestemmer følgende:
»1.   Personer, som er omfattet af denne forordning, er alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit.
[...]
3.   Med forbehold af artikel 12-16:
a)
er en person, der udøver lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed i en medlemsstat, omfattet af denne medlemsstats lovgivning
b)
er tjenestemænd omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, i hvis forvaltning de er ansat
c)
er en person, der i overensstemmelse med artikel 65 modtager arbejdsløshedsunderstøttelse efter lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, omfattet af lovgivningen i bopælsstaten
d)
er en person, der er indkaldt eller genindkaldt til militærtjeneste eller civilt arbejde i en medlemsstat, omfattet af denne medlemsstats lovgivning
e)
er alle andre personer, som ikke falder ind under litra a)-d), omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, dog uden at tilsidesætte bestemmelser i denne forordning, som sikrer de pågældende ret til ydelser efter lovgivningen i en eller flere andre medlemsstater.
4.   Ved anvendelse af dette afsnit anses lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, der normalt udøves om bord på et skib, der fører en medlemsstats flag, for arbejde, der udøves i denne medlemsstat. En person, som har lønnet beskæftigelse om bord på et skib, der fører en medlemsstats flag, og som for denne beskæftigelse aflønnes af en virksomhed eller en person, der har sit hjemsted eller sin bopæl i en anden medlemsstat, er dog omfattet af lovgivningen i sidstnævnte medlemsstat, såfremt han er bosat i den pågældende stat. Den virksomhed eller person, der udbetaler lønnen, anses som arbejdsgiver ved anvendelsen af nævnte lovgivning.«
10
Samme forordnings artikel 12 med overskriften »Særlige regler« fastsætter følgende:
»1.   En person, der har lønnet beskæftigelse i en medlemsstat for en arbejdsgiver, som normalt udøver sin virksomhed i denne medlemsstat, og som af denne arbejdsgiver udsendes til en anden medlemsstat for dér at udføre et arbejde for hans regning, er fortsat omfattet af lovgivningen i den førstnævnte medlemsstat, forudsat at varigheden af dette arbejde ikke påregnes at overstige 24 måneder, og at den pågældende ikke udsendes for at afløse en anden udsendt person.
2.   En person, der normalt udøver selvstændig virksomhed i en medlemsstat, og som skal udøve en lignende aktivitet i en anden medlemsstat, er fortsat omfattet af lovgivningen i førstnævnte medlemsstat, forudsat at den forventede varighed af denne aktivitet ikke påregnes at overstige 24 måneder.«
11
Artikel 13 i forordning nr. 883/2004, som ændret, med overskriften »Udøvelse af beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område« bestemmer følgende i stk. 1 og 2:
»1.   En person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, er omfattet:
a)
af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt den pågældende udøver en væsentlig del af sin virksomhed i denne medlemsstat, eller
b)
såfremt den pågældende ikke udøver en væsentlig del af sin virksomhed i bopælsmedlemsstaten:
i)
af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden eller arbejdsgiveren har sit hjemsted eller sit forretningssted, hvis den pågældende er beskæftiget af én virksomhed eller arbejdsgiver, eller
ii)
af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomhederne eller arbejdsgiverne har deres hjemsted eller forretningssted, hvis den pågældende er beskæftiget af to eller flere virksomheder eller arbejdsgivere, som kun har deres hjemsted eller forretningssted i én medlemsstat, eller
iii)
af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomhedens eller arbejdsgiverens hjemsted eller forretningssted er beliggende uden for bopælsmedlemsstaten, hvis den pågældende er beskæftiget af to eller flere virksomheder eller arbejdsgivere, som har deres hjemsted eller forretningssted i to medlemsstater, hvoraf den ene er bopælsmedlemsstaten, eller
iv)
af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, hvis den pågældende er beskæftiget af to eller flere virksomheder eller arbejdsgivere, og mindst to af dem har deres hjemsted eller forretningssted i andre medlemsstater end bopælsmedlemsstaten.
2.   En person, der normalt udøver selvstændig virksomhed i to eller flere medlemsstater, er omfattet af:
a)
lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt han udøver en væsentlig del af sin virksomhed i denne medlemsstat;
eller
b)
lovgivningen i den medlemsstat, hvor interessecentret for hans virksomhed befinder sig, såfremt han ikke er bosat i en af de medlemsstater, hvor han udøver en væsentlig del af sin virksomhed.«
12
Denne forordnings artikel 76 med overskriften »Samarbejde« bestemmer følgende i stk. 4:
»Institutionerne og de personer, der er omfattet af denne forordning, har en gensidig forpligtelse til oplysning og samarbejde med henblik på at sikre, at denne forordning anvendes efter hensigten.
[...]«
Forordning nr. 987/2009
13
Artikel 14, stk. 5-11, i forordning nr. 987/2009 fastsætter følgende:
»5.   Ved anvendelsen af artikel 13, stk. 1, i [forordning nr. 883/2004] er en person, der »normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater«, navnlig en person, der samtidig eller skiftevis for samme virksomhed eller arbejdsgiver eller for forskellige virksomheder eller arbejdsgivere udøver en eller flere særskilte former for virksomhed i to eller flere medlemsstater.
[...]
6.   Ved anvendelsen af artikel 13, stk. 2, i [forordning nr. 883/2004] er en person, der »normalt udøver selvstændig virksomhed i to eller flere medlemsstater«, navnlig en person, der samtidig eller skiftevis udøver en eller flere særskilte former for selvstændig virksomhed, uanset denne selvstændige virksomheds art, i to eller flere medlemsstater.
7.   For at kunne sondre mellem den virksomhed, der udøves i henhold til stk. 5 og 6, og situationer, der er beskrevet i artikel 12, stk. 1 og 2, i [forordning nr. 883/2004], er varigheden af den virksomhed, der udøves i en eller flere andre medlemsstater, afgørende (om den har varig karakter, ad hoc-karakter eller midlertidig karakter). Der skal i den sammenhæng foretages en samlet vurdering af alle relevante forhold, herunder navnlig, når det drejer sig om en arbejdstager, arbejdsstedet, således som det er fastsat i arbejdskontrakten.
8.   Ved anvendelsen af artikel 13, stk. 1 og 2, i [forordning nr. 883/2004] udøves »en væsentlig del af beskæftigelsen/virksomheden« i en medlemsstat, når en kvantitativt væsentlig del af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter udøves i den pågældende medlemsstat, uden at det nødvendigvis drejer sig om hovedparten af disse aktiviteter.
For at afgøre, om en væsentlig del af aktiviteten udøves i en medlemsstat, tages følgende vejledende kriterier i betragtning:
a)
ved lønnet beskæftigelse: arbejdstid og/eller løn, og
[...]
I forbindelse med en samlet vurdering gælder det, at når mindre end 25% med hensyn til ovennævnte kriterier er opfyldt, indikerer dette, at en væsentlig del af aktiviteten ikke udøves i den pågældende medlemsstat.
9.   Ved anvendelsen af artikel 13, stk. 2, litra b), i [forordning nr. 883/2004] fastlægges en selvstændig erhvervsdrivendes »interessecenter«, ved at samtlige aspekter af vedkommendes erhvervsmæssige virksomhed tages i betragtning, herunder navnlig det sted, hvor den pågældendes faste og permanente forretningssted er beliggende, virksomhedens sædvanlige karakter eller varighed, antallet af leverede tjenesteydelser og den pågældendes hensigter, således som de fremgår af omstændighederne.
[...]
11.   Hvis en person har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater for en arbejdsgiver, der er etableret uden for Unionens område, og hvis vedkommende er bosat i en medlemsstat uden at udøve væsentlig aktivitet der, er vedkommende omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten.«
14
Artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 987/2009 har følgende ordlyd:
»Den udpegede institution på bopælsstedet fastlægger straks, hvilken lovgivning den pågældende skal være omfattet af, under hensyntagen til artikel 13 i [forordning nr. 883/2004] og artikel 14 i [forordning nr. 987/2009]. [...]«
15
Denne forordnings artikel 19 med overskriften »Underretning af berørte personer og arbejdsgivere« bestemmer følgende i stk. 2:
»Efter anmodning fra den berørte person eller arbejdsgiveren attesterer den kompetente institution i den medlemsstat, hvis lovgivning skal anvendes i medfør af en bestemmelse i afsnit II i [forordning nr. 883/2004], at sådan lovgivning finder anvendelse med angivelse af evt. slutdato og betingelser.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
16
Sagsøgeren i hovedsagen, der på daværende tidspunkt havde bopæl i Tyskland, var fuldtidsansat arbejdstager hos Moguntia Food Group AG, et selskab med hjemsted i Basel (Schweiz), i perioden fra den 1. december 2015 til den 31. december 2020 (herefter »den omtvistede periode«).
17
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at han udøvede denne lønnede beskæftigelse både i Schweiz, med 10,5 dage pr. kvartal, på hjemmearbejde i Tyskland, med 10,5 dage pr. kvartal, og i tredjelande. Størrelsen af hans månedsløn varierede ikke efter det sted, hvor han udførte sin virksomhed.
18
Den 19. november 2015 henvendte sagsøgeren i hovedsagen sig til GKV-Spitzenverband – som i henhold til artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 987/2009 er den institution på hans bopælssted i Tyskland, der er udpeget til at fastlægge, hvilken lovgivning der finder anvendelse, når den pågældende persons erhvervsmæssige virksomhed normalt udøves i to eller flere medlemsstater – og gjorde opmærksom på, at han arbejdede i Schweiz for Moguntia Food Group og udøvede mindre end 25% af sin virksomhed i Tyskland.
19
Ved skrivelse af 22. februar 2016 noterede Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel-Stadt (kontoret for bidrag til sociale sikringsordninger i kantonen Basel-Stadt, Schweiz), at sagsøgeren i hovedsagen den 1. december 2015 havde tegnet den lovpligtige sygeforsikring i Schweiz.
20
Efter at GKV-Spitzenverband havde konstateret, at sagsøgeren i hovedsagen sædvanligvis havde sin lønnede beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, og at en væsentlig del af denne beskæftigelse blev udøvet i Tyskland, hvor han var bosiddende, konkluderede denne forbundssammenslutning imidlertid ved afgørelse af 18. august 2016, at den tyske lovgivning om social sikring i henhold til forordning nr. 883/2004, som ændret, fandt anvendelse i den omtvistede periode, og sammenslutningen udstedte følgelig en A1-blanket til sagsøgeren i hovedsagen.
21
Ved afgørelse af 18. december 2020 afviste GKV-Spitzenverband den klage, som sagsøgeren i hovedsagen havde indgivet over afgørelsen af 18. august 2016, og bekræftede, at han i henhold til forordning nr. 883/2004, som ændret, og nr. 987/2009 var omfattet af den tyske lovgivning om social sikring i den omtvistede periode. GKV-Spitzenverband anførte i denne henseende indledningsvis, at det følger af artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, at når en person udøver erhvervsmæssig beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område, er han omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt han udøver en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse i denne medlemsstat. GKV-Spitzenverband præciserede dernæst, at i henhold til artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 anses en væsentlig del af en lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed for at være udøvet i en medlemsstat, hvis det ved en samlet vurdering af den pågældende persons situation konstateres, at vedkommende udfører mindst 25% af sin arbejdstid i sin bopælsmedlemsstat og/eller modtager mindst 25% af sin løn dér. Idet GKV-Spitzenverband var af den opfattelse, at det med henblik herpå kun var de aktiviteter, der blev udøvet i de lande, der var omfattet af det geografisk anvendelsesområde for forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, der var relevant, tog denne forbundssammenslutning kun hensyn til den arbejdstid, som sagsøgeren i hovedsagen havde udført i Tyskland og Schweiz, og konkluderede heraf, at den pågældende udførte 50% af sin arbejdstid i Tyskland, som var hans bopælsstat, og at denne andel udgjorde en væsentlig del af hans lønnede beskæftigelse.
22
Den 28. december 2020 anlagde sagsøgeren i hovedsagen sag til prøvelse af denne afgørelse ved Sozialgericht (domstol i socialretlige sager, Tyskland), idet han gjorde gældende, at der ved afgørelsen af, hvilken social sikringslovgivning der fandt anvendelse i den omtvistede periode, ikke blot skulle tages hensyn til hans beskæftigelsesperioder i Tyskland og Schweiz, men ligeledes til dem, som han havde udført i tredjelande, og at han under alle omstændigheder allerede i den omtvistede periode var omfattet af den schweiziske socialsikringsordning.
23
Ved dom af 4. august 2022 annullerede denne ret afgørelserne af 18. august 2016 og 18. december 2020 og fastslog, at sagsøgeren i hovedsagen i den omtvistede periode var omfattet af den schweiziske socialsikringslovgivning i overensstemmelse med artikel 13, stk. 1, litra b), i forordning nr. 883/2004, som ændret, der bestemmer, at den pågældende person er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor den virksomhed, der beskæftiger vedkommende, har sit hjemsted. Den fandt nemlig, at sagsøgeren i hovedsagen ikke havde udøvet en væsentlig del af sin beskæftigelse i sin bopælsmedlemsstat som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 og artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, eftersom kun 10,5 arbejdsdage pr. kvartal, dvs. 16% af hans samlede arbejdstid, var blevet udført i Tyskland.
24
Den 6. september 2022 iværksatte GKV-Spitzenverband appel til prøvelse af denne dom ved Landessozialgericht für das Saarland (den regionale appeldomstol i socialretlige sager i Saarland, Tyskland), som er den forelæggende ret.
25
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det med henblik på fastlæggelsen af, hvilken social sikringslovgivning der fandt anvendelse i den omtvistede periode, skal afklares, om artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, skal fortolkes således, at der ved afgørelsen af, om en væsentlig del af den pågældende persons beskæftigelse udøves i en medlemsstat, kun skal tages hensyn til den lønnede beskæftigelse, som denne person udøver i medlemsstaterne og de dermed ligestillede stater, eller om den beskæftigelse, der er udøvet i tredjelande, ligeledes skal tages i betragtning. Domstolens eksisterende praksis giver ikke noget svar på dette spørgsmål.
26
Den forelæggende ret har anført, at hvis der i det foreliggende tilfælde udelukkende skulle tages hensyn til den beskæftigelse, som sagsøgeren i hovedsagen har udøvet i medlemsstaterne i den omtvistede periode, ville det skulle fastslås, at 50% af hans arbejdstid blev udført i hans bopælsmedlemsstat, dvs. en væsentlig del af hans lønnede beskæftigelse som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009. Hvis der derimod skulle tages hensyn til hele den beskæftigelse, som sagsøgeren i hovedsagen har udført såvel i medlemsstater som i tredjelande, ville kun 16% af hans arbejdstid skulle anses for at være blevet udført i bopælsmedlemsstaten, hvilket ikke udgør en væsentlig del af hans lønnede beskæftigelse.
27
På denne baggrund har Landessozialgericht für das Saarland (den regionale appeldomstol i socialretlige sager i Saarland) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»(1)
Skal artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004[, som ændret], sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, fortolkes således, at der ved undersøgelsen af, om en væsentlig del af virksomheden udøves i en medlemsstat, skal tages hensyn til hele arbejdstagerens virksomhed, herunder dennes virksomhed i tredjelande?
2)
Eller skal artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004[, som ændret], sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, fortolkes således, at der ved undersøgelsen af, om en væsentlig del af virksomheden udøves i en medlemsstat, kun skal tages hensyn til den virksomhed, som arbejdstageren udøver i medlemsstater?«
Om de præjudicielle spørgsmål
28
Det skal indledningsvis bemærkes, at Unionen og Det Schweiziske Forbund i henhold til artikel 8 i og bilag II til aftalen om fri bevægelighed for personer anvender forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009 indbyrdes, og at udtrykket »medlemsstat« i disse forordninger i denne sammenhæng ligeledes anses for at finde anvendelse på Det Schweiziske Forbund.
29
Med de to præjudicielle spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret således nærmere bestemt oplyst, om artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, skal fortolkes således, at der med henblik på at afgøre, om en person, der har lønnet beskæftigelse i flere medlemsstater, herunder i sin bopælsmedlemsstat, og i flere tredjelande, udøver en væsentlig del af denne virksomhed i sin bopælsmedlemsstat som omhandlet i denne artikel 13, stk. 1, udelukkende skal tages hensyn til den lønnede beskæftigelse, som denne person udøver i medlemsstaterne, eller ligeledes til den, der udøves i tredjelande.
30
Indledningsvis skal det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 883/2004 – der har overskriften »Fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«, og som denne forordnings artikel 11-16 indgår i – udgør et sæt udtømmende og ensartede lovvalgsregler, som ikke alene har til formål at undgå en samtidig anvendelse af flere nationale lovgivninger og de komplikationer, som dette kan medføre, men også at forhindre, at personer, som er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, mister deres beskyttelse med hensyn til social sikring, fordi ingen lovgivning finder anvendelse på dem (jf. i denne retning dom af 16.11.2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C-422/22, EU:C:2023:869, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
31
Som det fremgår af 1., 3. og 45. betragtning til forordning nr. 883/2004, sker der med denne forordning en ajourføring og forenkling af reglerne i forordning nr. 1408/71, samtidig med at forordningen bevarer de samme formål som forordning nr. 1408/71, bl.a. formålet om at sikre en koordinering af de nationale socialsikringsordninger for at sikre, at retten til fri bevægelighed for personer reelt kan udøves, og således bidrage til en forbedring af levestandarden og beskæftigelsesvilkårene for personer, som flytter inden for Unionen (jf. i denne retning dom af 5.6.2014, I, C-255/13, EU:C:2014:1291, præmis 41, og af 4.9.2025, Hakamp, C-203/24, EU:C:2025:662, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
32
Dette formål er gennemført ved artikel 11 i forordning nr. 883/2004, som ændret, der i stk. 1 bestemmer, at de personer, der er omfattet af denne forordning, med hensyn til social sikring alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat, hvilken afgøres efter nævnte forordnings afsnit II.
33
Endvidere opstiller denne artikel 11 i stk. 3, litra a), princippet om, at en person, der udøver lønnet beskæftigelse i en medlemsstat, er omfattet af denne medlemsstats lovgivning.
34
Dette princip er imidlertid formuleret »[m]ed forbehold af artikel 12-16« i forordning nr. 883/2004, som ændret, eftersom den blotte anvendelse af det nævnte princip i visse konkrete situationer ikke vil forhindre, men derimod skabe administrative forviklinger såvel for arbejdstageren som for arbejdsgiveren og de sociale sikringsinstitutioner, hvilket vil kunne hindre udøvelsen af retten til fri bevægelighed for de personer, der er omfattet af denne forordning (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, AFMB m.fl., C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 43).
35
Blandt disse særlige situationer er den situation, der er omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, og som vedrører fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes på en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater.
36
Ifølge litra a) i dette stk. 1 er en sådan person omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt den pågældende udøver »en væsentlig del af sin virksomhed« i denne medlemsstat. Hvis personen derimod ikke udøver »en væsentlig del af sin virksomhed« i bopælsmedlemsstaten, er vedkommende i henhold til litra b) i dette stk. 1, såfremt han er beskæftiget af en enkelt virksomhed eller arbejdsgiver, undergivet lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden eller arbejdsgiveren har sit hjemsted eller forretningssted (jf. i denne retning dom af 4.9.2025, Hakamp, C-203/24, EU:C:2025:662, præmis 43).
37
De lovvalgsregler, der er fastsat i artikel 13, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 883/2004, som ændret, sikrer således en person, der har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, en beskyttelse med hensyn til social sikring ved anvendelse af lovgivningen i en af de berørte medlemsstater, dvs. enten lovgivningen i denne persons bopælsmedlemsstat eller lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommendes arbejdsgiver er hjemmehørende.
38
Herved forfølger denne bestemmelse det formål, der er nævnt i nærværende doms præmis 30 og 31, for så vidt som den, samtidig med at den forenkler de regler, der blev indført ved den tidligere lovgivning, fastsætter regler, der fraviger reglen i denne forordnings artikel 11, stk. 3, litra a), netop for at undgå komplikationer, som ellers ville kunne føre til anvendelsen af denne regel på situationer, som indebærer udøvelse af beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område (jf. i denne retning dom af 4.9.2025, Hakamp, C-203/24, EU:C:2025:662, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
39
I lyset heraf har de undtagelsesbestemmelser, der er indført ved artikel 13, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 883/2004, som ændret, til formål – i overensstemmelse med den regel om, at kun én lovgivning finder anvendelse, der er nævnt i nærværende doms præmis 32 – at sikre, at arbejdstagere, der udøver deres beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, kun er underlagt én enkelt medlemsstats lovgivning, ved at fastsætte tilknytningskriterier i denne forbindelse, som tager hensyn til disse arbejdstageres objektive situation med henblik på at fremme deres ret til fri bevægelighed (dom af 4.9.2025, Hakamp, C-203/24, EU:C:2025:662, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
40
I det konkrete tilfælde nærer den forelæggende ret tvivl om fortolkningen af artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, og artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, navnlig om begrebet »virksomhed« i udtrykket »en væsentlig del af [personens] virksomhed i bopælsmedlemsstaten« alene henviser til denne persons lønnede beskæftigelse i medlemsstaterne, eller også til den beskæftigelse, der udøves i tredjelande.
41
Det fremgår af fast retspraksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (dom af 6.10.1982, Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, præmis 20, og af 4.9.2025, Kwizda Pharma II, C-451/24, EU:C:2025:663, præmis 55).
42
Hvad angår ordlyden af artikel 13, stk. 1, litra a), i forordning nr. 883/2004, som ændret, fastsætter denne bestemmelse, at en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, kun er omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt den pågældende udøver en væsentlig del af sin virksomhed i denne medlemsstat.
43
Med hensyn til artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 fastsætter denne bestemmelse indledningsvis, at ved anvendelsen af artikel 13, stk. 1 og 2, i forordning nr. 883/2004, som ændret, udøves en væsentlig del af beskæftigelsen/virksomheden i en medlemsstat, når en kvantitativt væsentlig del af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter udøves i den pågældende medlemsstat, uden at det nødvendigvis drejer sig om hovedparten af disse aktiviteter. Dernæst præciseres det i denne artikel 14, stk. 8, at der ved afgørelsen af, om en væsentlig del af aktiviteterne udøves i en medlemsstat, ved lønnet beskæftigelse tages hensyn til arbejdstid og/eller løn. Endelig fremgår det af denne samme artikel 14, stk. 8, at det i forbindelse med en samlet vurdering gælder, at når mindre end 25% med hensyn til disse kriterier er opfyldt, indikerer dette, at en væsentlig del af aktiviteten ikke udøves i den pågældende medlemsstat.
44
Det må derfor fastslås, at artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, og artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 – hvis der kun ses på disse bestemmelsers ordlyd – ikke udtrykkeligt begrænser medregningen af den pågældende persons lønnede beskæftigelse eller selvstændige virksomhed til kun at omfatte aktiviteter, der udøves i medlemsstaterne. Herom vidner således navnlig anvendelsen i den franske sprogversion af artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 af udtrykkene »ensemble des activités du travailleur salarié ou non salarié« og »dans le cadre d’une évaluation globale«, idet disse udtryk i det væsentlige findes tilsvarende i talrige andre sprogversioner af denne bestemmelse, bl.a. i den bulgarske, den tjekkiske, den danske, den græske, den engelske, den spanske, den finske, den irske, den kroatiske, den italienske, den lettiske, den maltesiske, den rumænske, den slovakiske, den slovenske og den svenske sprogversion af bestemmelsen.
45
I disse sprogversioner anvendes nemlig henholdsvis udtrykkene »от всички дейности на заето или самостоятелно заето лице« og »В рамките на цялостната оценка« i den bulgarske sprogversion, »všech činností zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečné činné« og »v rámci celkového hodnocení« i den tjekkiske sprogversion, »af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter« og »I forbindelse med en samlet vurdering« i den danske sprogversion, »του συνόλου των δραστηριοτήτων του μισθωτού ή μη« og »Στο πλαίσιο συνολικής αξιολόγησης« i den græske sprogversion, »of all the activities of the employed or self-employed person« og »In the framework of an overall assessment« i den engelske sprogversion, »del conjunto de sus actividades por cuenta propia o ajena« og »En el contexto de una evaluación global« i den spanske sprogversion, »palkkatyötä tekevän tai itsenäisen ammatinharjoittajan kaikesta toiminnasta« og »kokonaisarvioinnissa« i den finske sprogversion, »de ghníomhaíochtaí uile an duine fhostaithe nó fhéinfhostaithe« og »I réim measúnaithe foriomláin« i den irske sprogversion, »svih djelatnosti zaposlene osobe ili samozaposlene osobe« og »Ako je u okviru opće ocjene utvrđeno« i den kroatiske sprogversion, »dell’insieme delle attività del lavoratore subordinato o autonomo« og »Nel quadro di una valutazione globale« i den italienske sprogversion, »ka nodarbināta vai pašnodarbināta persona veic kvantitatīvi būtisku visu darbību daļu« og »Saskaņā ar vispārēju novērtējumu« i den lettiske sprogversion, »tal-attivitajiet kollha tal-persuna impjegata jew li taħdem għal rasha« og »Fil-qafas ta’ evalwazzjoni globali« i den maltesiske sprogversion, »a tuturor activităților persoanei salariate sau persoanei care desfășoară activități independente« og »În cadrul unei evaluări globale« i den rumænske sprogversion, »všetkých činností zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby vykonáva v tomto členskom štáte« og »V rámci celkového posúdenia« i den slovakiske sprogversion, »vseh dejavnosti zaposlene ali samozaposlene osebe« og »Če je delež, ugotovljen med splošno presojo« i den slovenske sprogversion og »allt arbete som anställd eller av all verksamhet som egenföretagare« og »Inom ramen för en samlad bedömning« i den svenske sprogversion.
46
Disse forskellige sprogversioner bidrager således til den konklusion, at ordlyden af artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 fastsætter, at der med henblik på at afgøre, om en unionsborger, der har bopæl i en medlemsstat og har lønnet beskæftigelse i flere stater, herunder i sin bopælsmedlemsstat, en anden medlemsstat og i tredjelande, udøver en væsentlig del af denne virksomhed i den medlemsstat, hvor vedkommende har bopæl, skal tages hensyn til hele den lønnede beskæftigelse, som denne person udøver, herunder den, der udøves i tredjelande.
47
Denne ordlydsfortolkning understøttes af den sammenhæng, hvori artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, og artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 indgår, og af det formål, der forfølges med disse bestemmelser.
48
Det skal nemlig bemærkes, at anvendelsen af den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvor beskæftigelsen eller den selvstændige virksomhed sker, udgør den hovedregel, som styrer den ordning, der er indført ved forordning nr. 883/2004 (jf. analogt dom af 27.9.2012, Partena, C-137/11, EU:C:2012:593, præmis 49 og 57), og at anvendelsen af lovgivningen i den pågældende persons bopælsmedlemsstat er en supplerende regel, som kun får betydning i det tilfælde, hvor denne lovgivning har en tilknytning til arbejdsforholdet (jf. analogt dom af 19.3.2015, Kik, C-266/13, EU:C:2015:188, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis). Begrebet »stedet for udøvelsen« af en beskæftigelse skal imidlertid forstås som en fastlæggelse af det sted, hvor den pågældende person konkret udfører de handlinger, som er forbundet med denne beskæftigelse (jf. analogt dom af 27.9.2012, Partena, C-137/11, EU:C:2012:593, præmis 57).
49
Under disse omstændigheder skal der – således som generaladvokaten har anført i punkt 36 i forslaget til afgørelse – med henblik på at afgøre, hvilken socialsikringslovgivning en arbejdstager er omfattet af, foretages en undersøgelse af dennes faktiske situation, hvor alle arbejdstagerens aktiviteter skal tages i betragtning, herunder den aktivitet, der udøves i tredjelande, eftersom en hensyntagen alene til den aktivitet, der udøves i medlemsstaterne, ville skabe en retlig fiktion, der ligger langt fra den konkrete virkelighed hvad angår den aktivitet, der udøves i bopælsmedlemsstaten.
50
Domstolen har desuden fastslået, at det ved vurderingen af, om en arbejdstager er omfattet af begrebet »person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater« som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, skal tages i betragtning, om der eventuelt foreligger en uoverensstemmelse mellem dels de oplysninger, der er indeholdt i de omhandlede ansættelseskontrakter, dels den måde, hvorpå de kontraktlige forpligtelser konkret er blevet udført. Hvis det af andre relevante forhold end dem, der fremgår af kontrakterne, følger, at en arbejdstagers situation faktisk er forskellig fra den, der er beskrevet i disse kontrakter, påhviler det den pågældende institution med henblik på en korrekt anvendelse af forordning nr. 883/2004, og det uanset ordlyden af kontrakterne, at basere sine konstateringer på arbejdstagerens reelle situation (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, AFMB m.fl., C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 57-59 og den deri nævnte retspraksis).
51
Såfremt der udelukkende tages hensyn til den lønnede beskæftigelse, som den pågældende person har udøvet i medlemsstaterne, med henblik på at afgøre, om denne person udøver en væsentlig del af sin virksomhed i sin bopælsmedlemsstat, vil det imidlertid være ensbetydende med at se bort fra, at fastlæggelsen af, hvilken lovgivning der i medfør af lovvalgsreglerne i bl.a. artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, skal anvendes – således som det følger af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 41 og 48 – ikke afhænger af arbejdstagerens, virksomhedernes eller de kompetente nationale myndigheders frie valg, men af den objektive situation, som denne arbejdstager befinder sig i.
52
I forbindelse med den samlede vurdering, der kræves i henhold til artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, skal den lønnede beskæftigelse, som den pågældende person har udøvet i tredjelande, følgelig tages i betragtning på samme måde som den beskæftigelse, der er udøvet i medlemsstaterne, ved fastsættelsen af den samlede arbejdstid, som denne person har udført i alle de medlemsstater og tredjelande, hvor vedkommende har udøvet sin lønnede beskæftigelse, og derfor med henblik på den efterfølgende efterprøvelse af, om 25% af denne arbejdstid er blevet udført i dennes bopælsmedlemsstat.
53
Det skal tilføjes, at en hensyntagen til hele den lønnede beskæftigelse, som den pågældende person har udøvet i tredjelande, på ingen måde er i strid med reglen i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, om, at kun én lovgivning finder anvendelse, hvorefter en arbejdstager, der er bosat i en medlemsstat og har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, kun skal være omfattet af én medlemsstats socialsikringslovgivning.
54
Selv hvis det antages, at denne arbejdstager ikke udfører en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse i sin bopælsmedlemsstat, men i et tredjeland, vil denne arbejdstager nemlig være omfattet af én enkelt socialsikringslovgivning, som i henhold til artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, vil være lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommendes arbejdsgiver er etableret. Hvis det viser sig, at denne arbejdsgiver er etableret i et tredjeland, vil denne arbejdstager kun være omfattet af lovgivningen i én medlemsstat, eftersom artikel 14, stk. 11, i forordning nr. 987/2009 bestemmer, at hvis en person med bopæl i en medlemsstat har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater for en arbejdsgiver, der er etableret uden for Unionens område, er vedkommende omfattet af lovgivningen i sin bopælsmedlemsstat, selv om vedkommende ikke udøver en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse dér.
55
Når arbejdsgiverens hjemsted, som det er tilfældet i hovedsagen, befinder sig i en stat, hvor forordning nr. 883/2004 finder anvendelse, kan oplysningerne om den beskæftigelse, som arbejdstageren har udøvet i tredjelande, der er nødvendige for at vurdere, om arbejdstageren udøver en væsentlig del af sin beskæftigelse i sin bopælsmedlemsstat, desuden let fremskaffes, således at en hensyntagen til den i tredjelande udøvede beskæftigelse, i modsætning til hvad GKV-Spitzenverband samt den tyske og den belgiske regering har gjort gældende, ikke medfører en »øget risiko for misbrug«.
56
Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 45 i forslaget til afgørelse, fremgår det nemlig af Domstolens praksis, at for at det system, der er indført ved forordning nr. 883/2004, kan fungere tilfredsstillende, kræves et tæt og effektivt samarbejde såvel mellem de kompetente institutioner i de forskellige medlemsstater som mellem disse institutioner og de personer, som henhører under denne forordnings anvendelsesområde (dom af 16.11.2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C-422/22, EU:C:2023:869, præmis 53). Den kompetente institution i bopælsmedlemsstaten kan derfor i forbindelse med den samlede vurdering, som den skal foretage i henhold til artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, anmode institutionen i den medlemsstat, hvor arbejdsgiverens hjemsted er beliggende, om at denne institution hos arbejdsgiveren kontrollerer, om arbejdstageren rent faktisk har udført arbejdsydelserne i tredjelande, ved bl.a. at anmode om fremlæggelse af beviser såsom rejsehjemler eller fakturaer.
57
Hvad angår de betænkeligheder, som GKV-Spitzenverband samt den tyske og den belgiske regering har givet udtryk for, hvorefter det ikke er muligt i henhold til artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, at tage hensyn til den lønnede beskæftigelse, som den pågældende person har udøvet i tredjelande, eftersom en sådan hensyntagen ikke er realistisk i forhold til selvstændige erhvervsdrivende i henhold til denne forordnings artikel 13, stk. 2, er det tilstrækkeligt at bemærke, således som generaladvokaten har anført i punkt 44 i forslaget til afgørelse, at de regler, der finder anvendelse på arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, ikke i alle henseender er ens, således at løsningen for førstnævnte ikke kan anvendes analogt på sidstnævnte.
58
I det foreliggende tilfælde fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at den del af beskæftigelsen, som sagsøgeren i hovedsagen har udøvet i sin bopælsmedlemsstat i den omtvistede periode, udgør 16% af den samlede beskæftigelse, som han har udøvet såvel i medlemsstaterne som i tredjelande. Hvis dette rent faktisk er tilfældet, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, skal sagsøgeren i hovedsagen anses for ikke at have udøvet en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse i sin bopælsmedlemsstat og for følgelig i henhold til artikel 13, stk. 1, litra b), i forordning nr. 883/2004, som ændret, at være omfattet af socialsikringslovgivningen i den medlemsstat, hvor hans arbejdsgiver har sit hjemsted, dvs. Det Schweiziske Forbund.
59
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret, sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, skal fortolkes således, at der med henblik på at afgøre, om en person, der har lønnet beskæftigelse i flere medlemsstater, herunder i sin bopælsmedlemsstat, og i flere tredjelande, udøver en væsentlig del af denne virksomhed i sin bopælsmedlemsstat som omhandlet i denne artikel 13, stk. 1, ikke kun skal tages hensyn til den lønnede beskæftigelse, som denne person udøver i medlemsstaterne, men også til den, der udøves i tredjelande.
Sagsomkostninger
60
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
Artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012, sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved forordning nr. 465/2012,
skal fortolkes således, at
der med henblik på at afgøre, om en person, der har lønnet beskæftigelse i flere medlemsstater, herunder i sin bopælsmedlemsstat, og i flere tredjelande, udøver en væsentlig del af denne virksomhed i sin bopælsmedlemsstat som omhandlet i denne artikel 13, stk. 1, ikke kun skal tages hensyn til den lønnede beskæftigelse, som denne person udøver i medlemsstaterne, men også til den, der udøves i tredjelande.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.