62024CC0215
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 5. juni 2025 (
1
)
Sag C-215/24 [Fira] (
i
)
YX,
procesdeltager:
Ministério Público
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial da Comarca do Porto (retten i første instans i Porto, Portugal) – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (den lokale domstol i straffesager i Vila Nova de Gaia, Portugal))
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse 2008/909/RIA – rammeafgørelse 2002/584/RIA – princippet om gensidig anerkendelse af domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltninger – europæisk arrestordre – procedurer for overgivelse mellem medlemsstaterne – de judicielle myndigheders udsættelse af fængselsstraffen i henhold til national ret i fuldbyrdelsesstaten«
I. Indledning
1.
Inden for Unionens område med frihed, sikkerhed og retfærdighed kan en person, der er idømt en frihedsstraf i én medlemsstat, afsone denne straf i en anden medlemsstat, navnlig hvis dette letter den pågældendes sociale rehabilitering (
2
).
2.
Den foreliggende sag vedrører en person, som er blevet dømt for en lovovertrædelse i Portugal, men nu er bosiddende i Spanien. På grundlag af rammeafgørelse 2008/909 (
3
) besluttede de spanske myndigheder at anerkende og fuldbyrde den frihedsstraf, der var idømt af Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (den lokale domstol i straffesager i Vila Nova de Gaia, Portugal) (herefter »den portugisiske domstol«).
3.
Juzgado Central de lo Penal n.° 1 de Madrid (den centrale domstol i straffesager nr. 1, Madrid, Spanien) (herefter »den spanske domstol«) ændrede imidlertid den idømte straf ved at udsætte fuldbyrdelsen af en fængselsstraf på seks måneder i en periode på to år.
4.
Den portugisiske ret, der er den forelæggende ret, er i tvivl om, hvorvidt en sådan ændring er tilladt i henhold til rammeafgørelse 2008/909.
5.
Parterne er i det væsentlige uenige om, hvorvidt en afgørelse om at udsætte en straf kan være en del af fuldbyrdelsen af en dom, hvilket er den spanske regerings holdning, eller om den ændrer dommens art, hvilket er den portugisiske regerings og Europa-Kommissionens holdning.
II. De faktiske omstændigheder i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
6.
Den 9. oktober 2018 blev YX idømt en frihedsstraf på seks måneder i Portugal for at have begået skattesvig, som var blevet kvalificeret og straffet i henhold til Decreto-Lei n.o 20-A/90 (lovdekret nr. 20-A/90) af 15. januar 1990. Denne straf blev erstattet af en forvandlingsstraf på 180 dagbøder (
4
).
7.
YX betalte imidlertid ikke denne bøde og fremlagde heller ikke beviser for, at den manglende betaling af bøden ikke kunne tilregnes ham. Den forelæggende ret tilbagekaldte derfor forvandlingsstraffen i overensstemmelse med Código Penal (den portugisiske straffelov) (
5
) og traf afgørelse om fuldbyrdelse af den oprindelige frihedsstraf (
6
).
8.
Denne frihedsstraf kunne imidlertid ikke fuldbyrdes i Portugal, eftersom YX ikke kunne lokaliseres med henblik på forkyndelse af arrestordren i denne medlemsstat. Det blev derfor fastslået, at han var på flugt fra loven med henblik på at unddrage sig den idømte straf.
9.
Nogle få år senere blev YX lokaliseret i Spanien. Den 22. februar 2022 udstedte de kompetente portugisiske myndigheder på grundlag af rammeafgørelse 2002/584/RIA (
7
) således en europæisk arrestordre (herefter »europæisk arrestordre«), hvori de anmodede om YX’ overgivelse med henblik på afsoning af frihedsstraffen på seks måneder.
10.
Artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 fastsætter en fakultativ grund til at afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, når den person, der begæres overgivet, lovligt opholder sig i den fuldbyrdende medlemsstat, og den pågældende person ønsker at afsone straffen i denne stat. På grundlag heraf afslog de spanske myndigheder at fuldbyrde den europæiske arrestordre og forpligtede sig til at anerkende den af den portugisiske domstol idømte straf og fuldbyrde den i Spanien.
11.
Den 11. oktober 2023 udsatte den spanske domstol i henhold til artikel 80 i den spanske straffelov (
8
) den frihedsstraf på seks måneder, som YX var blevet idømt, i to år og underrettede de portugisiske myndigheder om denne afgørelse.
12.
Ministério Público (den portugisiske anklagemyndighed) kunne ikke tiltræde den spanske domstols afgørelse om udsættelse. Anklagemyndigheden indbragte derfor sagen for Tribunal Judicial da Comarca do Porto (retten i første instans i Porto, Portugal) – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (den lokale domstol i straffesager i Vila Nova de Gaia, Portugal), som er den forelæggende ret i denne sag. Inden for rammerne af denne sag har den potugisiske anklagemyndighed anmodet om, at Domstolen forelægges et præjudicielt spørgsmål.
13.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at domstolen i fuldbyrdelsesstaten ikke kan ændre den afgørelse, der er truffet af retten i udstedelsesstaten, ved at sætte sin egen afgørelse i stedet for afgørelsen fra den ret, der har idømt straffen. Den forelæggende ret har endvidere anført, at en accept af en sådan ændring af straffen ville være i strid med princippet om gensidig anerkendelse og princippet om gensidig tillid. Efter denne rets opfattelse erklærede de spanske judicielle myndigheder ved at nægte at fuldbyrde den europæiske arrestordre, at de var villige til at påtage sig fuldbyrdelsen af straffen i sin helhed uden mulighed for at omdanne frihedsstraffen til en alternativ foranstaltning.
14.
Den forelæggende ret mener endvidere, at de spanske judicielle myndigheder under alle omstændigheder burde have underrettet udstedelsesstaten på forhånd om muligheden for, at frihedsstraffen kunne blive udsat, således at udstedelsesstaten havde haft mulighed for at reagere.
15.
Under disse omstændigheder har Tribunal Judicial da Comarca do Porto (retten i første instans i Porto, Portugal) – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (den lokale domstol i straffesager i Vila Nova de Gaia) besluttet at udsætte sagen og forelægge Den Europæiske Unions Domstol følgende spørgsmål:
»1)
Kan fuldbyrdelsesstaten efter i medfør af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 at have afslået at fuldbyrde den europæiske arrestordre på grund af den domfældtes bopælssted og efter at have anerkendt domfældelsen påberåbe sig anvendelsen af sin nationale lovgivning og sin kompetence som fuldbyrdelsesstat med henblik på at udsætte den faktiske frihedsstraf, der er idømt af udstedelsesstaten, når proceduren for fuldbyrdelse af den pågældende dom allerede er indledt?
2)
Kan det judicielle organ i fuldbyrdelsesstaten ud over i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 8 og artikel 17, stk. 1 og 2, i rammeafgørelse 2008/909, ændre den afgørelse, der er truffet af det judicielle organ i udstedelsesstaten, og som har opnået retskraft i overensstemmelse med gældende lov?
3)
Skal artikel 17, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909 fortolkes således, at fuldbyrdelsesstaten i henhold til denne bestemmelse kan bevilge udsættelse af den faktiske fængselsstraf under anvendelse af betingelserne i sin nationale lovgivning, når de kompetente myndigheder i udstedelsesstaten har undladt at gøre dette i henhold til deres lovgivning?
Såfremt de foregående spørgsmål besvares bekræftende:
4)
Burde de judicielle myndigheder i Spanien (fuldbyrdelsesstaten) i betragtning af bestemmelserne i artikel 12, artikel 13 og artikel 17, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909 på forhånd have underrettet udstedelsesstaten om deres synspunkt hvad angår muligheden for at udsætte den fængselsstraf, som den eftersøgte var blevet idømt?«
16.
Den spanske og den portugisiske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen.
17.
Der blev afholdt retsmøde den 19. marts 2025, hvori disse parter afgav mundtlige indlæg.
III. Bedømmelse
A.
Udgangspunktet
18.
En medlemsstat kan kun afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, hvis den forpligter sig til at fuldbyrde den straf, som er idømt af retten i udstedelsesstaten.
19.
Hvis fuldbyrdelsesstaten af en eller anden grund ikke kan fuldbyrde den frihedsstraf, som retten i udstedelsesstaten har idømt, skal den fuldbyrde den europæiske arrestordre (
9
).
20.
De eneste undtagelser, der gør det muligt for fuldbyrdelsesstaten at fravige den sanktion, der er idømt af retten i udstedelsesstaten, er fastsat i artikel 8, stk. 2 og 3, i rammeafgørelse 2008/909. Disse undtagelser finder anvendelse, hvis en sanktion, der er idømt i udstedelsesstaten, ikke er forenelig med fuldbyrdelsesstatens lovgivning, enten på grund af dens varighed eller på grund af dens art. I en sådan situation skal den tilpassede sanktion i videst muligt omfang svare til den oprindelige sanktion inden for de grænser, der er fastsat i fuldbyrdelsesstatens lovgivning (
10
).
21.
Konstateringen af skyld og vurderingen af en sanktions proportionalitet foretages derfor i udstedelsesstaten og kan ikke tages op til fornyet prøvelse af fuldbyrdelsesstaten (
11
).
22.
Derfor fandt Domstolen i den sag, der gav anledning til Ognyanov-dommen, at artikel 8 i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes strengt, og at den kun giver fuldbyrdelsesstaten begrænsede muligheder for at ændre arten eller varigheden af den sanktion, som retten i udstedelsesstaten har idømt (
12
).
23.
Mens strafudmålingen (dvs. konstateringen af skyld og afgørelsen om en forholdsmæssig straf) er et anliggende for udstedelsesstaten, er fuldbyrdelsen af straffen, som det fremgår af artikel 17, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909, et anliggende for fuldbyrdelsesstaten.
24.
Princippet om gensidig anerkendelse som afspejlet i rammeafgørelse 2008/909 anvendes på to måder: Fuldbyrdelsesstaten skal principielt anerkende den strafudmåling, der er afsagt af domstolene i udstedelsesstaten, mens udstedelsesstaten principielt skal anerkende reglerne om straffuldbyrdelse, således som de findes i fuldbyrdelsesstaten.
25.
Kernen i den foreliggende sag er, at Kongeriget Spanien forstår en afgørelse om udsættelsen af en frihedsstraf som et spørgsmål om straffens fuldbyrdelse, mens Republikken Portugal støttet af Kommissionen anser en afgørelse om udsættelse for at vedrøre strafudmåling.
26.
Svaret på spørgsmålet om, hvorvidt udsættelse af en frihedsstraf udgør en ændring eller en fuldbyrdelse af denne straf, hvilket er essensen af de tre første præjudicielle spørgsmål, afhænger af fortolkningen af rammeafgørelse 2008/909, navnlig artikel 8 og 17. Jeg vil derfor analysere disse tre spørgsmål samlet under afsnit C i dette forslag til afgørelse.
27.
Selv om udsættelse af en frihedsstraf udgør en ændring af den oprindelige frihedsstrafs art, følger det, at artikel 8 i rammeafgørelse 2008/909 finder anvendelse og forbyder de spanske fuldbyrdelsesmyndigheder at tilpasse frihedsstraffen ved at omdanne den til en betinget frihedsstraf. Hvis det at udsætte frihedsstraffen derimod er en måde at fuldbyrde en sådan straf på, finder artikel 8 i rammeafgørelse 2008/909 ikke anvendelse. I stedet vil fuldbyrdelsesstaten kunne beslutte at udsætte en frihedsstraf som led i sin fuldbyrdelse i henhold til rammeafgørelsens artikel 17.
28.
Inden jeg foretager denne analyse, vil jeg kort behandle den af Kongeriget Spanien fremsatte formalitetsindsigelse (B).
29.
Det fjerde spørgsmål er betinget af, at de tre første spørgsmål besvares bekræftende. Da jeg vil foreslå Domstolen at besvare disse spørgsmål benægtende, er det ikke nødvendigt at besvare det fjerde spørgsmål.
B.
Formaliteten
30.
Den spanske regering har bestridt, at den præjudicielle anmodning kan fremmes til realitetsbehandling. Efter denne regerings opfattelse er det hverken muligt at forstå, hvilken type sag der verserer ved den forelæggende ret, eller hvorfor Domstolens svar er relevante for hovedsagen.
31.
Det fremgår af fast praksis, at Domstolen alene kan besvare præjudicielle spørgsmål, hvis svaret er hensigtsmæssigt og sætter den nationale ret i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den (
13
).
32.
Samtidig følger det også af fast praksis, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om fortolkning af EU-retten, som forelægges af nationale retter, er relevante. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse om et sådant spørgsmål, såfremt det klart fremgår, at fortolkningen af EU-retten savner enhver forbindelse med genstanden i den sag, der verserer for den forelæggende ret (
14
).
33.
I den procedure, der er reguleret i rammeafgørelse 2008/909, skal myndighederne i udstedelsesstaten give samtykke til, at fuldbyrdelsesstaten fuldbyrder frihedsstraffen ved at udstede en attest (
15
). Attesten kan tilbagekaldes, så længe fuldbyrdelsen af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten ikke er påbegyndt (
16
).
34.
Selv om den forelæggende ret i den foreliggende sag i forelæggelsesafgørelsen desværre ikke har redegjort for, hvad der præcist er formålet med den sag, som den portugisiske anklagemyndighed har anlagt ved den, er formodningen for, at sagen kan antages til realitetsbehandling, således ikke blevet afkræftet. Domstolens svar kan hjælpe den forelæggende ret med at afgøre, om attesten bør udstedes eller tilbagekaldes (hvis den allerede er udstedt) (
17
).
35.
Det er derfor ikke indlysende, at svarene på de præjudicielle spørgsmål ikke er nødvendige for, at den forelæggende ret kan træffe afgørelse i den sag, der verserer for den. Jeg foreslår derfor, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål.
C.
Udsættelse af frihedsstraffen udgør en ændring af denne straf
36.
Jeg er af den opfattelse, at en afgørelse om at udsætte en frihedsstraf ændrer arten af denne straf.
37.
Jeg er i denne henseende derfor enig med den portugisiske regerings og Kommissionens argumenter, hvorved de har gjort gældende, at frihedsstraffen og den udsatte frihedsstraf er to forskellige typer af straffe.
38.
En afgørelse om at udsætte en frihedsstraf er således ikke et spørgsmål om fuldbyrdelse, men udgør snarere en ændring af en sådan straf. Den er derfor ikke omfattet af anvendelsesområdet for artikel 17 i rammeafgørelse 2008/909. Tværtimod forbyder rammeafgørelsens artikel 8, at Spanien udsætter fuldbyrdelsen af en frihedsstraf, der er idømt af den portugisiske domstol.
39.
Jeg vil underbygge min holdning ved at se på ordlyden af de relevante bestemmelser i rammeafgørelse 2008/909 samt deres kontekst og formål, hvorved jeg samtidig besvarer argumentet fra parterne i denne sag.
1. Argumenter baseret på artikel 8 i rammeafgørelse 2008/909
40.
Diskussionen om straffens »art« følger af artikel 8 i rammeafgørelse 2008/909. Det fremgår af bestemmelsens stk. 1, at fuldbyrdelsesstaten i princippet skal anerkende og fuldbyrde den sanktion, der er idømt af retten i udstedelsesstaten. Kun hvis fuldbyrdelsesstaten i sit retssystem ikke anerkender frihedsstraffe af en bestemt varighed (artikel 8, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909) eller af en bestemt art (artikel 8, stk. 3, i rammeafgørelsen), kan den »tilpasse« sanktionen (jf. punkt 20 i dette forslag til afgørelse).
41.
En frihedsstraf på seks måneder er i princippet anerkendt i spansk strafferet. En udsættelse, som ændrer arten af en sådan straf, kan derfor ikke begrundes i henhold til artikel 8, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909.
42.
Hvis fuldbyrdelsesstaten finder det nødvendigt at tilpasse sanktionen, som er tilladt i medfør af artikel 8 i rammeafgørelse 2008/909, på grundlag af rammeafgørelsens artikel 12, stk. 1, skal den endvidere snarest muligt underrette udstedelsesstaten om sin afgørelse. Denne underretning gør det muligt for udstedelsesstaten at træffe afgørelse om at trække attesten tilbage, hvis den ikke er enig i en sådan tilpasning.
43.
I den foreliggende sag har de spanske myndigheder ikke givet de portugisiske myndigheder en sådan underretning på grundlag af artikel 12 i rammeafgørelse 2008/909, da de ikke mente, at det ændrede arten af den anerkendte sanktion i henhold til rammeafgørelsens artikel 8. De underrettede ikke desto mindre de portugisiske myndigheder om, at de udsatte håndhævelsen af frihedsstraffen i forbindelse med fuldbyrdelsen heraf.
44.
Sondringen mellem en foranstaltning, der udgør en straf, og en foranstaltning, der vedrører fuldbyrdelsen eller anvendelsen af straffen, er ikke altid klar (
18
).
45.
I den foreliggende sag har den spanske regering således gjort gældende, at udsættelsen ikke ændrede straffens »art«. Der er stadig tale om en fængselsstraf af seks måneders varighed, selv om fuldbyrdelsen heraf er blevet udsat i en prøveperiode på to år.
46.
Efter min opfattelse kan man finde en vis vejledning om, hvorvidt en strafs »art« har ændret sig, ved at spørge, om det aspekt af en straf, der fratager en person sin frihed, er blevet ændret. I denne henseende er det efter min opfattelse afgørende, om frihedsberøvelsen er uundgåelig, som ved en frihedsstraf, eller om den er betinget, som ved en betinget frihedsstraf. Det er et argument for at acceptere den portugisiske regerings og Kommissionens forslag om, at fængselsstraffen og den betingede fængselsstraf er to forskellige straffe.
47.
I forbindelse med den foreliggende sag synes den portugisiske domstol efter at have taget stilling til skyldsspørgsmålet at have fundet det hensigtsmæssigt, at YX afsoner fængselsstraffen. Hvis den mente, at frihedsstraffen burde gøres betinget, kunne den pågældende domstol have idømt en betinget straf (
19
). Gensidig anerkendelse, som samarbejdet i straffesager er baseret på, kræver, at myndighederne i fuldbyrdelsesstaten accepterer konstateringen af skyld og den afgørelse om den passende straf, som retten i udstedelsesstaten har truffet.
48.
Det følger heraf, at den spanske domstols udsættelse af en frihedsstraf ændrede arten af den af den portugisiske domstol idømt frihedsstraf, som ikke omfattede en udsættelse. Da det spanske retssystem anerkender frihedsstraffe på seks måneder, kan Kongeriget Spanien som fuldbyrdelsesstat hverken påberåbe sig artikel 8, stk. 2, eller artikel 8, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909 med henblik på at udsætte fuldbyrdelsen af en sådan sanktion.
2. Argumenter vedrørende artikel 17 i rammeafgørelse 2008/909
49.
Artikel 17 i rammeafgørelse 2008/909 vedrører fuldbyrdelsen af sanktionen, som i princippet er underlagt fuldbyrdelsesstatens lovgivning. Bestemmelsens stk. 3 og 4 omhandler spørgsmålet om prøveløsladelse fra fængslet.
50.
I denne henseende har den spanske regering gjort gældende, at den udsatte frihedsstraf svarer til tidlig løsladelse eller prøveløsladelse fra fængslet. I begge tilfælde afsones frihedsstraffen enten slet ikke eller kun delvist. I begge tilfælde er en afgørelse om at udsætte eller bringe en fængselsstraf til ophør før tid tæt forbundet med den domfældtes personlige situation og adfærd og kan anskues som et bidrag til en bedre social rehabilitering af den pågældende person.
51.
Tidlig løsladelse eller prøveløsladelse betragtes i henhold til artikel 17 i rammeafgørelse 2008/909 som en måde at fuldbyrde en frihedsstraf på, og efter den spanske regerings opfattelse bør udsættelsen af en frihedsstraf på baggrund af disse ligheder anskues på samme måde.
52.
Selv om den spanske regerings argument har en vis styrke, er det ikke desto mindre også klart, at selv om artikel 17 i rammeafgørelse 2008/909 17 omhandler tidlig løsladelse, nævner den ikke udsatte frihedsstraffe.
53.
Grunden til, at denne retsakt regulerer spørgsmålet om tidlig løsladelse fra fængslet, er formentlig, at lovgiveren bemærkede betydelige forskelle mellem de regler om tidlig løsladelse, der findes i de forskellige medlemsstater. Samtidig finder tidlig løsladelse nødvendigvis sted, efter at fuldbyrdelsen af fængselsstraffen er påbegyndt, og kan derfor næppe forstås som en anden måde at fuldbyrde en straf på. For at imødegå de mulige problemer, der kan opstå som følge heraf, indeholder artikel 17, stk. 3, en forpligtelse for fuldbyrdelsesstaten til at underrette udstedelsesstaten om sine regler om tidlig løsladelse eller prøveløsladelse og giver udstedelsesstaten beføjelse til at tilbagekalde attesten, hvis den ikke er enig i fuldbyrdelsesstatens politik om tidlig løsladelse (
20
). En sådan tilbagekaldelse af en attest er i medfør af artikel 13 i rammeafgørelse 2008/909 ikke mulig, efter at fuldbyrdelsen er påbegyndt i fuldbyrdelsesstaten. Det var derfor nødvendigt at indføre en lovgivningsmæssig løsning, der gjorde det muligt for den udstedende medlemsstat at afvise den fuldbyrdende medlemsstats politik om tidlig løsladelse, inden fuldbyrdelsen påbegyndes i sidstnævnte.
54.
EU-lovgiveren har ikke fastsat en sådan mulighed i tilfælde af frihedsstraffens udsættelse.
55.
Efter min opfattelse, og i modsætning til hvad den spanske regering har gjort gældende, tilbyder det lovgivningsmæssige valg i artikel 17, som sigter mod at imødegå de problemer, der opstår som følge af forskellen i reglerne om tidlig løsladelse, men ikke om udsatte frihedsstraffe, et (tekstmæssigt) argument, som taler for at afvise den holdning, at udsættelse af en frihedsstraf er en måde at fuldbyrde den pågældende straf på. Dette peger snarere på den konklusion, at EU-lovgiveren ikke forstod udsættelsen af en frihedsstraf som en måde at fuldbyrde denne straf på, men som en helt anden straf.
56.
En sådan konklusion understøttes af den bredere sammenhæng, som rammeafgørelse 2008/909 indgår i.
3. Argumenter udledt af sammenhængen
57.
Det samme år, som EU-lovgiveren vedtog rammeafgørelse 2008/909, vedtog den også rammeafgørelse 2008/947 (
21
), der finder anvendelse på domme og afgørelser om prøvetid med tilsyn med henblik på tilsyn med tilsynsforanstaltninger og alternative sanktioner.
58.
Som Kommissionen har gjort gældende, har disse to rammeafgørelser forskellige anvendelsesområder og udelukker hinanden. Hvis det retlige samarbejde omfatter anerkendelsen og fuldbyrdelsen af en frihedsstraf, findes de gældende regler i rammeafgørelse 2008/909. Hvis det retlige samarbejde vedrører anerkendelsen og fuldbyrdelsen af en betinget frihedsstraf, findes reglerne herfor i rammeafgørelse 2008/947.
59.
Denne lovgivningsmæssige løsning antyder, at EU-lovgiveren behandler betingede og ubetingede frihedsstraffe som to forskellige typer af straffe.
60.
I den foreliggende sag handlede både fuldbyrdelsesstatens og udstedelsesstatens myndigheder på grundlag af rammeafgørelse 2008/909.
4. Argumenter vedrørende formålet med rammeafgørelse 2008/909
61.
Konklusionen om, at en frihedsstraf ikke bør ændres til en betinget frihedsstraf af fuldbyrdelsesstaten, er i overensstemmelse med formålet med rammeafgørelse 2008/909.
62.
Et af formålene med dette instrument er at muliggøre gensidig anerkendelse af sanktioner på det strafferetlige område. Når en medlemsstat på grundlag af gensidig anerkendelse accepterer at fuldbyrde en dom, der er afsagt i en anden medlemsstat, og ikke påberåber sig en af grundene til ikke at fuldbyrde en sådan dom, bør fuldbyrdelsen, som Kommissionen har gjort gældende, blot være en fortsættelse af sagen, som blev indledt i udstedelsesstaten (
22
).
63.
Jeg er enig heri. Den omstændighed, at fuldbyrdelsen af en frihedsstraf finder sted i en anden medlemsstat end den, hvor straffen blev idømt, bør ikke ændre fuldbyrdelsen af denne straf, på samme måde som en dom ikke ville blive ændret, hvis den blev fuldbyrdet i en anden region i den samme stat og under en anden domstols jurisdiktion end den, der idømte straffen. Selv om nogle regler om fuldbyrdelse kan være forskellige, sker fuldbyrdelsen som en simpel fortsættelse af strafudmålingen.
64.
Princippet om gensidig anerkendelse, som er fastsat i rammeafgørelse 2008/909, bør derfor i praksis føre til automatisk retshåndhævende samarbejde mellem medlemsstaterne. Det bør indebære forpligtelsen for fuldbyrdelsesstaten til at håndhæve en udenlandsk dom uden at efterprøve, om en sådan dom ville være blevet afsagt, hvis sagen var blevet behandlet i henhold til fuldbyrdelsesstatens nationale lovgivning (
23
).
65.
Fuldbyrdelsesstatens vurdering af, om den straf, der er idømt i udstedelsesstaten, svarer til den straf, der ville idømmes for den samme lovovertrædelse i fuldbyrdelsesstaten, bør derfor anses for at være i strid med formålet med og ånden af rammeafgørelse 2008/909 (
24
).
66.
Selv om det, som forklaret af den spanske regering, er muligt at udsætte en frihedsstraf i Spanien i to trin, hvor det første er at idømme en frihedsstraf, og det andet er at udsætte den, griber det andet trin ind i den vurdering af skyldsspørgsmålet og den passende strafudmåling, der foretages af retten i udstedelsesstaten.
67.
Fuldbyrdelsesstaten bør derfor ikke have lov til at træffe afgørelse om at udsætte fængselsstraffen, hvis retten i udstedelsesstaten ikke har idømt en sådan straf.
5. Argumenter baseret på retspraksis
68.
Slutteligt skal jeg reflektere over de argumenter, som den spanske regering har fremført i sine skriftlige indlæg og bekræftet i retsmødet, om, at Ardic-dommen (
25
) og dommen i sagen Minister for Justice and Equality (Ophævelse af udsættelsen) (
26
) underbygger dens argument om, at afgørelsen om at udsætte en frihedsstraf er en måde at fuldbyrde denne straf på og ikke en ændring heraf.
69.
I disse domme fastslog Domstolen, at en afgørelse om tilbagekaldelse af udsættelsen af fuldbyrdelsen af en tidligere fastsat frihedsstraf hverken påvirker arten eller længden af de frihedsstraffe, som er blevet idømt ved de tidligere domme om den berørtes endelige domfældelse (
27
).
70.
Den portugisiske regering og Kommissionen er af den opfattelse, at disse sager ikke er relevante for den foreliggende sag, da de vedrørte et andet spørgsmål. Jeg kan ikke tilslutte mig dette synspunkt. Selv om disse sager krævede, at Domstolen fortolkede begrebet »retssag, der førte til afgørelsen« som fastsat i artikel 4a i rammeafgørelse 2002/584, omhandlede de et lignende dilemma, nemlig om ophævelse af udsættelsen er en del af strafudmålingen eller snarere blot fuldbyrdelsen af den allerede fastsatte straf. Jeg mener derfor, at disse sager er relevante for den foreliggende sag.
71.
Som Kommissionen har foreslået, er jeg ikke desto mindre af den opfattelse, at en afgørelse om at udsætte frihedsstraffen, som er tvisten i den foreliggende sag, og tilbagekaldelsen af udsættelsen, som var tvisten i de andre sager, er af en anden karakter. Mens afgørelsen om at udsætte en frihedsstraf er en del af strafudmålingsprocessen, som indebærer, at der træffes afgørelse om skyldsspørgsmålet og den passende sanktion, vedrører tilbagekaldelse af udsættelsen selve fuldbyrdelsen af den udsatte frihedsstraf, hvis vilkår allerede var blevet fastlagt i forbindelse med strafudmålingen.
72.
Af denne grund udelukker den omstændighed, at Domstolen anså tilbagekaldelsen af udsættelsen af en frihedsstraf for at være en måde at fuldbyrde en straf på, ikke, at det kan konkluderes, at afgørelsen om at udsætte frihedsstraffen derimod udgør en del af strafudmålingen.
6. Delkonklusion
73.
Sammenfattende er jeg af den opfattelse, at den udsatte frihedsstraf og frihedsstraffen uden udsættelse i henhold til EU-retten er to forskellige former for straffe. Fuldbyrdelsesstaten kan derfor ikke udsætte fuldbyrdelsen af en fængselsstraf som en fremgangsmåde for fuldbyrdelsen af en straf, den har forpligtet sig til at anerkende. En sådan udsættelse er ikke et spørgsmål om fuldbyrdelse, der er omfattet af artikel 17 i rammeafgørelse 2008/909. Den ændrer derimod straffens art og er i princippet forbudt i henhold til artikel 8 i rammeafgørelse 2008/909.
74.
Hvis fuldbyrdelsesstaten i dette særlige tilfælde ikke ønsker at håndhæve frihedsstraffen, har den muligheden for at fuldbyrde den europæiske arrestordre og overgive den domfældte til udstedelsesstaten med henblik på personens afsoning af straffen dér.
75.
Efter i medfør af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 at have afslået at fuldbyrde den europæiske arrestordre på grund af den domfældtes bopælssted og efter at have anerkendt domfældelsen, kan fuldbyrdelsesstaten ikke påberåbe sig anvendelsen af sin nationale lovgivning med henblik på at udsætte den faktiske frihedsstraf, der er idømt af udstedelsesstaten.
76.
Ved at træffe afgørelse om at udsætte den frihedsstraf, som den portugisiske domstol havde konstateret var forholdsmæssig for det skattesvig, som YX havde begået, påbegyndte den spanske domstol ikke fuldbyrdelsen, men ændrede straffen i strid med artikel 8 i rammeafgørelse 2008/909. Da fuldbyrdelsen af straffen endnu ikke er påbegyndt, kan de portugisiske myndigheder beslutte at tilbagekalde attesten.
IV. Forslag til afgørelse
77.
I lyset af ovenstående overvejelser foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål fra Tribunal Judicial da Comarca do Porto (retten i første instans i Porto, Portugal) – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (den lokale domstol i straffesager i Vila Nova de Gaia), som følger:
»1)
Artikel 8 og 17 i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union skal fortolkes således:
–
Efter i medfør af artikel 4, nr. 6), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne at have afslået at fuldbyrde den europæiske arrestordre på grund af den domfældtes bopælssted og efter at have anerkendt domfældelsen kan fuldbyrdelsesstaten ikke påberåbe sig anvendelsen af sin nationale lovgivning med henblik på at udsætte den faktiske frihedsstraf, der er idømt af udstedelsesstaten.
–
Det judicielle organ i fuldbyrdelsesstaten kan alene ændre den afgørelse, der er truffet af det judicielle organ i udstedelsesstaten, og som har opnået retskraft i overensstemmelse med gældende lov, i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 8, stk. 2, og 3, i rammeafgørelse 2008/909. I denne henseende kan fuldbyrdelsesstaten kun erstatte en sanktion med en anden sanktion, hvis arten af den dom, der oprindeligt blev afsagt af domstolen i udstedelsesstaten, ikke anerkendes i retssystemet i fuldbyrdelsesstaten.
2)
Artikel 17, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at
fuldbyrdelsesstaten i henhold til denne bestemmelse ikke kan bevilge udsættelse af den faktiske fængselsstraf under anvendelse af betingelserne i sin nationale lovgivning, når de kompetente myndigheder i udstedelsesstaten har undladt at gøre dette i henhold til deres lovgivning.
3)
I lyset af svarene på de foregående spørgsmål er det ufornødent at besvare det fjerde spørgsmål.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
2
) – Jf. f.eks. dom af 11.3.2020, SF (Europæisk arrestordre – garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten) (C-314/18, EU:C:2020:191, præmis 51).
(
3
) – Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27) (herefter »rammeafgørelse 2008/909«).
(
4
) – En sådan erstatning, hvor fængselsstraffen erstattes med en bøde, er, som forklaret i forelæggelsesafgørelsen, mulig på grundlag af artikel 45 i den portugisiske straffelov.
(
5
) – I denne henseende henvises der i forelæggelsesafgørelsen til artikel 45, stk. 2, og artikel 49, stk. 3, i den portugisiske straffelov.
(
6
) – Den portugisiske regering har endvidere i retsmødet forklaret, at den portugisiske dommer i en sådan situation ikke havde andre muligheder end at vende tilbage til den oprindelige fængselsstraf. Som forklaret var det på dette tidspunkt ikke længere muligt for dommeren at træffe afgørelse om en udsættelse af en fængselsstraf.
(
7
) – Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT, L 190, s. 1) (herefter »rammeafgørelse 2002/584«).
(
8
) – Denne bestemmelse giver domstolene mulighed for at idømme en betinget straf på mellem to og fem år, når der er tale om en frihedsstraf på under to år.
(
9
) – Jf. dom af 29.7.2017, Popławski (579/15, EU:C:2017:503, præmis 22-24).
(
10
) – Hvis uforeneligheden skyldtes varigheden, må den tilpassede sanktion således ikke blive mindre end den maksimale straf for tilsvarende lovovertrædelser efter fuldbyrdelsesstatens nationale lovgivning (artikel 8, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909). Hvis uforeneligheden skyldes sanktionens art, skal den tilpassede straf eller foranstaltning i videst muligt omfang svare til den sanktion, udstedelsesstaten har idømt, og sanktionen kan under alle omstændigheder ikke konverteres til en bødestraf (artikel 8, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909).
(
11
) – I sin forklaring af begrebet en retssag, der fører til en afgørelse som omhandlet i artikel 4a i rammeafgørelse 2002/584, fandt Domstolen, at det heri omhandlede begreb »afgørelse« henviser til den retsafgørelse, hvori der er truffet endelig afgørelse om en persons skyld og om den frihedsstraf, som vedkommende er blevet idømt, efter at der er blevet foretaget en faktisk såvel som en retslig prøvelse af sagen. Jf. dom af 22.12.2017, Ardic (C-571/17 PPU, EU:C:2017:1026, præmis 67).
(
12
) – Jf. dom af 8.11.2016, Ognyanov (C-554/14, EU:C:2016:835, præmis 36). Domstolen bekræftede en sådan konklusion i en sag, der opstod i en lignende sammenhæng med anvendelse af artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 og ikke artikel 4, nr. 1), heri, i dom af 11.3.2020, SF (Europæisk arrestordre – garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten) (C-314/18, EU:C:2020:191, præmis 65). Jf. ligeledes dom af 15.4.2021, AV (Samlet dom) (C-221/19, EU:C:2021:278, præmis 35).
(
13
) – Jf. dom af 11.9.2008, CEPSA (C-279/06, EU:C:2008:485, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
(
14
) – Jf. bl.a. dom af 16.12.2021, AB m.fl. (Ophævelse af amnesti) (C-203/20, EU:C:2021:1016, præmis 46), og dom af 8.4.2025, Den Europæiske Anklagemyndighed (Domstolskontrol med proceduremæssige retsakter) (C-292/23, EU:C:2025:255, præmis 36).
(
15
) – Jf. artikel 4 i og bilag I til rammeafgørelse 2008/909.
(
16
) – Artikel 13 i rammeafgørelse 2008/909.
(
17
) – Det er i den foreliggende sag uklart, om myndighederne i udstedelsesstaten allerede har udstedt en attest.
(
18
) – Jf. i denne retning dom af 3.4.2025, Alchaster II (C-743/24, EU:C:2025:230, præmis 26). Jf. ligeledes generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse SH (C-798/23, EU:C:2025:265, punkt 68), hvori han henviser til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) dom af 10.11.2022, Kupinskyy mod Ukraine (CE:ECHR:2022:l110JUD000508418, § 49 og den deri nævnte retspraksis).
(
19
) – Selv om den portugisiske domstol, efter at forvandlingsstraffen i form af en bøde, der ikke var blevet betalt, blev trukket tilbage og omdannet til en fængselsstraf, ved lov synes at være forhindret i at udsætte den oprindelige fængselsstraf (jf. punkt 7 og fodnote 6 i dette forslag til afgørelse).
(
20
) – Det betyder, at EU-lovgiveren anerkendte, at udstedelsesstaten kan afvise at fuldbyrde den sanktion, som domstolen i en anden medlemsstat har idømt, hvis det resulterer i tidligere løsladelse fra fængslet, end hvad der er fastsat i sanktionen og i lovgivningen om tidlig løsladelse i udstedelsesstaten.
(
21
) – Rådets rammeafgørelse af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme og afgørelser om prøvetid med tilsyn med henblik på tilsyn med tilsynsforanstaltninger og alternative sanktioner (EUT 2008, L 337, s. 102, herefter »rammeafgørelse 2008/947«).
(
22
) – Kommissionen har henvist til et sådant krav som princippet om fortsættelse af fuldbyrdelsen.
(
23
) – Jf. i denne henseende V. Mitsilegas, EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing Ltd, 2016, s. 128. P. Schiff Berman, Global Legal Pluralism. A Jurisprudence of Law Beto Border, Cambridge University Press, 2012, s. 16.
(
24
) – Jf. i denne henseende rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet om medlemsstaternes gennemførelse af rammeafgørelse 2008/909/RIA, 2008/947/RIA og 2009/829/RIA om gensidig anerkendelse af retsafgørelser om frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger, om afgørelser om prøvetid og alternative sanktioner og om tilsynsforanstaltninger som et alternativ til varetægtsfængsling (COM(2014)057 final, s. 8).
(
25
) – Dom af 2.12.2017 (C-571/17 PPU, EU:C:2017:1026).
(
26
) – Dom af 23.3.2023 (C-514/21 og C-515/21, EU:C:2023:235).
(
27
) – Dom af 22.12.2017, Ardic (C-571/17 PPU, EU:C:2017:1026, præmis 78). Domstolen bekræftede denne holdning i dom af 23.3.2023, Minister for Justice and Equality (Ophævelse af udsættelsen) (C-514/21 og C-515/21, EU:C:2023:235, præmis 53).