62010CC0533_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. С първия от двата въпроса на настоящото преюдициално запитване, което в крайна сметка представлява искане за тълкуване на понятието „непреодолима сила“ по смисъла на член 236, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността(2), според мен по причини, които ще изложа по-нататък, се поставя много по-широкият въпрос за определянето на възможния обхват на предвидения в тази разпоредба на Митническия кодекс срок от три години за целите на възстановяването или опрощаването на антидъмпинговите мита, които се оказват недължими, в хипотеза като довелата до настоящото преюдициално запитване. При всички случаи в основата на това дело стои въпросът за последиците от установяването на недействителността на Регламент (ЕО) № 2398/97 на Съвета от 28 ноември 1997 година относно въвеждане на окончателно антидъмпингово мито върху вноса на памучно спално бельо с произход от Египет, Индия и Пакистан(3), разгледан от Съда на ЕС в Решение от 27 септември 2007 г. по дело Ikea Wholesale(4) .
I – Правна уредба
А – Международна правна уредба
2. На 15 април 1994 г. Европейската общност подписва Заключителния акт, с който приключват многостранните търговски преговори от Уругвайския кръг, споразумението, с което се създава Световната търговска организация (наричана по-нататък „СТО“), и споразуменията и договореностите, които се съдържат в приложения 1—4. Сред тях е Общото споразумение за митата и търговията от 1994 г. (наричано по-нататък „ГАТТ (1994)“) и Договореността относно правилата и процедурите за уреждане на спорове (наричана по-нататък „Договореността“)(5) .
3. Както следва от преамбюла на Споразумението за създаване на СТО, договарящите страни се споразумяват „чрез реципрочни и взаимноизгодни договорености за съществено намаляване на митата и други пречки пред търговията и за премахване на дискриминационното третиране в международните търговски отношения“.
4. Съгласно член III, параграф 2 от посоченото споразумение СТО „осигурява възможността за преговори между страните членки във връзка с многостранните им търговски отношения […]“.
5. Член II, параграф 2 от това споразумение гласи, че „[с]поразуменията и отнасящите се към тях правни актове в Приложения 1, 2 и 3 […], задължителни за всички страни членки, представляват неразделни части от това споразумение“.
6. От своя страна член XVI, параграф 4 от споразумението предвижда, че „[в]сяка страна членка осигурява съответствието на своите закони, подзаконови актове и административни процедури със задълженията си, произтичащи от приложените споразумения“.
7. Съгласно член VI, параграф 1 от ГАТТ (1994) дъмпингът, „който позволява въвеждането на стоки от една страна на пазара на друга страна на цена, по-ниска от нормалната им стойност, може да бъде обект на осъждане, ако причинява или има опасност да причини съществена вреда на промишлеността на някоя от договарящите страни или ако забавя съществено процеса на създаване на местна промишленост“ [неофициален превод].
8. В този контекст могат да се въвеждат антидъмпингови мерки в съответствие с условията и обстоятелствата, предвидени в антидъмпинговото споразумение, член 18, параграф 4 от което задължава всяка договаряща страна да предприеме „всички необходими действия от общ или конкретен характер, за да осигури […] съответствието на своите закони, подзаконови нормативни актове и административни процедури с разпоредбите на настоящото споразумение […]“.
9. По силата на член 3, параграф 2 от нея Договореността има за предмет „запазване правата и задълженията на страните съгласно споразуменията […] и за изясняване на съществуващите разпоредби на тези споразумения в съответствие с обичайните правила за тълкуване на международното публично право“.
10. В съответствие с член 3, параграф 7 от посочената договореност при липса на взаимно договорено решение целта на механизма за уреждане на спорове е „да подсигури оттегляне на предприетите мерки, ако те се окажат в противоречие с разпоредбите на което и да било от споразуменията, влизащи в обхвата на настоящата договореност“.
11. В случай че е невъзможно незабавно да се премахне несъвместимата мярка, член 21, параграф 3 от Договореността предвижда, че на засегнатата страна членка се предоставя приемлив срок, в който да направи това. Ако тя не го направи, член 22, параграф 2 от Договореността ѝ позволява да започне преговори в рамките на определен срок с всяка заинтересована от спора страна, с оглед на постигане на взаимно приемлива компенсация. Ако такава не бъде постигната, всяка страна може да поиска разрешение от Органа за уреждане на спорове (наричан по-нататък „ОУС“) да преустанови временно спрямо засегнатата cтрана действието на отстъпки и други задължения.
Б – Правна уредба на Общността
1. Митнически кодекс на Общността
12. Член 236 от Митническия кодекс предвижда:
„1. Възстановяване на вносните или износните сборове се извършва, когато се установи, че в момента на плащането размерът на сборовете не е бил дължим или размерът е бил взет под отчет в противоречие с член 220, параграф 2.
Опрощаване на вносните и износните сборове се извършва, когато се установи, че в момента на вземането им под отчет техният размер не е бил дължим или размерът е бил взет под отчет в противоречие с член 220, параграф 2.
Възстановяване или опрощаване не може да се разреши, когато фактите, послужили за основание на плащането или вземането под отчет на размера на недължими сборове, произтичат от недобросъвестно поведение на заинтересуваното лице.
2. Възстановяването или опрощаването на вносни или износни сборове се разрешава след подаването на молба пред съответното митническо учреждение преди изтичането на срок от три години, считано от датата, на която длъжникът е бил уведомен за тези сборове.
Удължаване на този срок се допуска, когато заинтересуваното лице докаже, че е било възпрепятствано да подаде молбата си за целта в рамките на посочения срок поради непредвидими обстоятелства или непреодолима сила.
Когато митническите органи установят самостоятелно в този срок някое от обстоятелствата по параграф 1, първа и втора алинея, те пристъпват служебно към възстановяване или опрощаване“.
2. Регламент № 2398/97 и неговите последици
13. Регламент № 2398/97 въвежда окончателно антидъмпингово мито върху вноса на памучно спално бельо с произход от Египет, Индия и Пакистан.
14. Няколко месеца по-късно по жалба на Индия, подадена на 3 август 1998 г. до ОУС, започват консултации с Общността във връзка с Регламент № 2398/97.
15. Тъй като не е постигнато взаимно договорено решение, на 7 септември 1999 г. Индия иска от ОУС създаването на група на съдебните заседатели, която има задачата да провери съвместимостта на Регламент № 2398/97 с разпоредбите на СТО.
16. Тази група на съдебните заседатели, създадена на 27 октомври 1999 г., приема на 30 октомври 2000 г. доклад(6), в който заключава, че Общността е действала по начин, несъвместим със задълженията, които носи по силата на антидъмпинговото споразумение. По-специално се подчертава, от една страна, че при установяване на среднопретегления дъмпингов марж Общността е нарушила член 2.4.2 от антидъмпинговото споразумение, прилагайки метода „зануляване“ на отрицателните дъмпингови маржове, и от друга страна, че Общността е действала по несъвместим с член 3.4 от посоченото споразумение начин при определяне на наличието на вреда, причинена на производството на Общността, като е взела предвид сведенията относно производителите, които не са част от определената от извършващите разследването органи местна промишленост и като не е преценила всички релевантни фактори, които влияят върху положението на тази промишленост.
17. Заключението на групата на съдебните заседатели е потвърдено от апелативния орган на СТО с доклад, оповестен на 1 март 2001 г.(7) Този доклад е приет от ОУС на 12 март 2001 г.
18. В приложение на член 19, параграф 1 от Договореността ОУС иска от Общността да съобрази своите мерки с антидъмпинговото споразумение.
19. В съответствие с член 21, параграф 3, буква б) от Договореността Общностите и Индия договарят на 26 април 2001 г. срок от пет месеца и два дни за изпълнението на препоръките и решенията на ОУС. Този срок е изтекъл на 14 август 2001 г.
3. Приетите от Общността мерки вследствие на доклада на ОУС
20. На 23 юли 2001 г. Съветът приема Регламент (ЕО) № 1515/2001 относно мерките, които Общността може да вземе след доклад, приет от Органа за уреждане на спорове на СТО, относно антидъмпингови и антисубсидийни въпроси(8) . В съответствие с член 1, параграф 1 от него с подобни мерки Общността може „да отмени или измени оспорвана мярка“ (буква а) или „да приеме други специални мерки, които смята за подходящи при тези обстоятелства“ (буква б), като се допуска възможността за едновременно приемане на двата вида мерки.
21. В съответствие с член 3 от Регламент № 1515/2001 „[м]ерките, приети съгласно настоящия регламент, имат действие от датата на влизането им в сила и не представляват основание за възстановяване на мита, събрани преди тази дата, освен ако не е предвидено друго“.
22. Що се отнася до вноса с произход от Индия, Съветът приема Регламент (CE) № 1644/2001 от 7 август 2001 г.(9), с който се спира прилагането на антидъмпингово мито за този внос.
23. Що се отнася до вноса с произход от Пакистан, по силата на Регламент (CE) № 160/2002 на Съвета от 28 януари 2002 г.(10) се прекратява антидъмпинговата процедура относно този внос, доколкото новото изчисляване доказва, че не е налице дъмпинг при осъществения от пакистанските дружества износ на разглеждания продукт.
24. Пет години по-късно с Решение от 27 септември 2007 г. по дело Ikea, посочено по-горе, Съдът приема, от една страна, че член 1 от Регламент № 2398/97 е недействителен, доколкото Съветът е приложил метода „зануляване“, и от друга страна, че вносител, който е оспорил решенията, с които се иска от него да плати антидъмпингови мита съгласно Регламент № 2398/97, по принцип има право да се позове на обявената недействителност на посочения регламент, за да получи възстановяване на тези мита в съответствие с член 236, параграф 1 от Митническия кодекс на Общността.
II – Факти. Действията на CIVAD
25. Акционерно дружество CIVAD, установено във Франция, с предмет на дейност дистанционни продажби на стоки, търгува с памучно спално бельо с произход от Пакистан. Считано от 15 декември 1997 г., това дружество плаща антидъмпинговите мита, наложени по силата на Регламент № 2398/97.
26. На основание на приемането на Регламент № 160/2002 и с писма от 26 юли 2002 г. и от 28 октомври 2002 г. CIVAD иска да му бъдат възстановени антидъмпинговите мита, които е платило при осъществения между 15 декември 1997 г. и 23 юли 1999 г. внос на памучно спално бельо с произход от Пакистан.
27. Шест години по-късно и след приемане на Решение по дело Ikea, с писмо от 17 март 2008 г. Direction régionale des douanes et droits indirects de Lille [Регионална дирекция по въпросите на митата и косвените данъци, град Лил] отхвърля молбите на CIVAD за възстановяване на антидъмпинговите мита, платени въз основа на декларациите за извършен внос между декември 1997 г. и януари 1999 г., и по-късно, между януари 1999 г. и януари 2002 г. Според Direction régionale предвиденият в член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността срок от три години може да бъде продължен само ако заинтересуваното лице докаже, че не е могло да подаде молбата си поради непредвидими обстоятелства или непреодолима сила, без отмяната на общностен регламент, на който се основава събирането на дадено мито, да е включена в тези хипотези.
28. Искането за преразглеждане, представено от CIVAD на 24 април 2008 г., с довод че то е било в невъзможност да подаде молби за възстановяване преди публикуването в Официален вестник на Европейските общности на решението за приключване на антидъмпинговата процедура, е отхвърлено от митническата администрация с писмо от 14 август 2008 г.
29. С писмо от 2 юли 2009 г. CIVAD подава до Тribunal d’instance de Roubaix молба за възстановяване на антидъмпингови мита в съответствие с предвиденото в член 243 от Митническия кодекс на Общността срещу Receveur des douanes de Roubaix C.R.D. [Службата за събиране на мита в Рубе C.R.D.], Directeur régional de douanes et droits indirects de Lille [Регионалният директор по въпросите на митата и косвените данъци, град Лил] и Administration des douanes [Митническата администрация].
III – Преюдициални въпроси
30. Въз основа на гореизложените факти запитващата юрисдикция решава да постави следните преюдициални въпроси:
Първи въпрос:
„Незаконосъобразността на общностен регламент, срещу който нито de facto, нито de jure може да бъде подадена индивидуална жалба за отмяна от стопански субект, представлява ли за последния непреодолима сила, която му разрешава да превиши предвидения в член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността срок?“
Втори въпрос:
„В случай на отрицателен отговор на първия въпрос, разпоредбите на член 236, последна алинея от Митническия кодекс на Общността задължават ли митническите органи служебно да пристъпят към възстановяването на антидъмпингово мито, когато неговата незаконосъобразност е установена вследствие на оспорване от държава — членка на СТО:
1. считано от първото уведомяване на съответната държава, която оспорва законосъобразността на антидъмпинговия регламент;
2. считано от доклада на специалната група, с който се установява незаконосъобразността на антидъмпинговия регламент;
3. считано от доклада на апелативния орган на СТО, вследствие на който Европейската комисия признава незаконосъобразността на антидъмпинговия регламент?“.
IV – Производството пред Съда
31. Преюдициалното запитване е постъпило в секретариата на Съда на 17 ноември 2010 г.
32. Становища представят CIVAD, Комисията и правителствата на Чешката република и Френската република.
33. В съдебното заседание, проведено на 6 октомври 2011 г., устни становища са представили представителите на CIVAD, на Френската република и на Комисията. На това заседание представителят на CIVAD представя като доказателство писмо на Комисията от 28 септември 2011 г. относно възстановяването на платените мита на основание Регламент (ЕО) № 261/2008 за налагане на окончателно антидъмпингово мито върху вноса на някои компресори с произход от Китайската народна република(11) . Останалите страни в производството не се противопоставят на включването на този документ в преписката по делото.
V – Твърдения на страните
34. Дружество CIVAD поддържа по същество, че установяването на недействителността на регламент представлява хипотеза на непреодолима сила по смисъла на член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността, доколкото представлява необичайно обстоятелство, което е непредвидимо и не зависи от засегнатите стопански субекти. Незаконосъобразността не само е последица от производство, в което не могат да участват частноправните субекти, но и е станала известна на същите едва с публикуването на последващ регламент (Регламент № 160/2002), като единствено от този момент е било възможно подаването на молба за възстановяване. При всички случаи CIVAD счита, че подобно на други хипотези, Комисията е трябвало да предвиди срок за подаването на молби за възстановяване след оповестяването на незаконосъобразността на Регламент № 2398/97. Накрая, това дружество поддържа, че член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността налага на държавите задължението да възстановят служебно антидъмпинговите мита, считано от датата на първия доклад на групата на съдебните заседатели на СТО (30 октомври 2000 г.)
35. Чешката република, Френската република и Комисията твърдят, че незаконосъобразността на Регламент № 2398/97 не представлява хипотеза на непреодолима сила, тъй като за правна общност като Съюза не е необичайно даден регламент да бъде обявен за недействителен. Що се отнася до поведението на CIVAD, това дружество не приело необходимите мерки относно възможна незаконосъобразност на посочения регламент, тъй като е било възможно то да изиска своевременно възстановяването на митата, позовавайки се на посочената незаконосъобразност пред националните органи, и евентуално да поиска от френските съдилища да отправят преюдициално запитване до Съда на ЕС.
36. Що се отнася до втория въпрос, двете правителства и Комисията твърдят, че доклада на ОУС не оправомощава националните власти да спрат да прилагат даден регламент и че не било възможно да се извърши служебно възстановяване, тъй като Регламент № 160/2002 не предвиждал никаква разпоредба относно възстановяването на вече платените мита.
VI – Преценка
37. С първия си въпрос запитващата юрисдикция ни изправя пред сложната хипотеза, в която по отношение на общностен регламент частноправен субект, който е пряко засегнат от него, 1) не е могъл своевременно да го оспори с жалба за отмяна и 2) няколко години по-късно след установяване на незаконосъобразността на посочения регламент е могъл да се ползва само отчасти от посоченото установяване вследствие на приложения спрямо него от страна на администрацията срок по член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността. По този начин запитващата юрисдикция поставя на Съда въпроса по-специално дали тази хипотеза може да представлява случай на непреодолима сила по смисъла на изключението, предвидено в параграф 2 за прилагането на споменатия срок.
38. Така формулиран, първият въпрос на запитващата юрисдикция може да получи само отрицателен отговор. При все това, в зависимост от основанието, което може да бъде възприето в този отговор, неговите последици са много различни, дори противоположни. По-нататък ще разгледам различните основания, които могат да залегнат в отговора.
А – Срокът от три години по член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността не обхваща хипотезата на установяване на незаконосъобразността на регламент
39. Считам, че запитващата юрисдикция тръгва от погрешната предпоставка, че член 236 от Митническия кодекс на Общността обхваща хипотезата на установяване на незаконосъобразността на Регламент № 2398/97, поради което се прилагал предвиденият в този член срок от три години и евентуално изключението, свързано с непреодолима сила. При все това считам, че тази предпоставка е погрешна, тъй като изключението за непреодолима сила не е налице.
40. В този смисъл бих искал да приканя Съда да преосмисли тълкуването на член 236 от Митническия кодекс на Общността поради две съображения, които са свързани, от една страна, с адекватното упражняване на съдебната власт от Съда на ЕС, и от друга страна, с императивните изисквания, произтичащи от правото на ефективна съдебна защита, прогласено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз(12) .
41. Що се отнася до първото съображение, преди всичко ще напомня, под формата на принцип, че решенията на Съда, с които се обявява недействителност, нямат конститутивно действие, вследствие на което те произвеждат действие от датата на влизане в сила на тълкуваната норма (Решение от 8 септември 2011 г. по дело Q-Beef и Bosschaert)(13) .
42. При все това може да се направи изключение от посоченото правило, ако при неговото прилагане в конкретен случай може да възникне риск от тежки икономически последици(14) .
43. Безспорно възражението за обратна сила на установената недействителност може да се направи единствено от съдебния орган, който я е обявил. Това несъмнено е така в хипотезата на преки искове за установяване на нищожност, а в съответствие със съдебната практика — и по силата на аналогично прилагане на член 264 ДФЕС в случай на решение за установяване на недействителност, постановено в рамките на преюдициално запитване(15) . Това предполага изключителна компетентност на Съда на ЕС да изменя общия обхват на последиците на разглеждането на основателна жалба, тоест да обяви обжалвания акт за „нищожен“.
44. Що се отнася до член 236 от Митническия кодекс на Общността, очевидно е, че с параграф 1 от него напълно ясно се нарежда да се извърши възстановяване и опрощаване на вносните или износните сборове, ако се докаже, че техният размер „не е бил дължим“.
45. Според мен без съмнение тази „липса на правно основание“ обхваща случаите, в които, ако се предположи, че нормата, по силата на която е изискано плащането на вносни или износни мита, е действителна, нейното прилагане е било осъществено неправилно, тоест по „незаконосъобразен“ начин спрямо приложената норма. Безспорно изводът относно самата незаконосъобразност на нормата, която е била предмет на прилагане, трябва да е различен.
46. Очевидно установяването на недействителността на Регламент № 2398/97 предполага, че митата, чието плащане се изисква по силата на същия, не са „дължими“. Тук обаче не става въпрос за каква да е незаконосъобразност, подобна на горепосочената, тъй като тя произтича по-конкретно от недействителността на самия Регламент № 2398/97, от правилата, на които е подчинен и които могат да определят неговата недействителност, независимо дали това са договорите или другите норми на вторичното право. Както вече посочихме, последиците от установяване на недействителност на норма на вторичното право се уреждат от разпоредбата на член 264 ДФЕС и от съдебната практика, която разширява приложното поле на това установяване, включвайки в него недействителността, обявена в рамките на преюдициално запитване.
47. Ето защо считам, че хипотезите, предвидени в член 236 от Митническия кодекс на Общността, и по-специално в параграф 2 от него, имат смисъл единствено ако се сведат до случаите, в които липсата на правно основание за плащане на мита произтича от неправомерното прилагане на законовата норма, която служи като основание за събирането им. Следователно винаги се предполага, че приложената норма е действителна, а единствено законосъобразността на нейното прилагане може да се постави под въпрос.
48. Това тълкуване на правилото се налага също от гледна точка на правата на частноправните субекти, което ни отвежда до второто от съображенията, споменати в точка 40.
49. Ако незаконосъобразността, на която се позовава член 236 от Митническия кодекс на Общността, е тази, която произтича единствено от несъвместимостта на приложената правна норма и конкретния акт, с който се изисква плащането на вносното или износното мито, става въпрос за незаконосъобразност, която може да се прецени от самото начало и следователно да се изтъкне с незабавното обжалване на акта за прилагане. При тези обстоятелства срокът от три години, предвиден в параграф 3 от разпоредбата, придобива напълно различно измерение, тъй като в този случай той се схваща като наложено по съображения за гарантиране на данъчните очаквания на администрацията ограничение на право, което е било „изпълняемо“ от самото начало.
50. В противен случай, тоест ако тази разпоредба се тълкува като обхващаща установяването на недействителност на правна норма, която служи като основание за събирането на мита, давностният срок от три години би имал негативни последици за сигурността и правата на гражданите, тъй като възможността за възстановяване на недължимо платените мита се обвързва с настъпването на обстоятелство, което е непредвидимо и най-вече независещо от властта на засегнатите лица.
51. Всъщност посоченото тълкуване превръща член 236 от Митническия кодекс на Общността в норма, която определя изначално максимален срок от три години за правото на възстановяване, независимо от момента, в който това право е възникнало. В контекст, в който установяването на незаконосъобразност може да отнеме много повече време, вследствие, наред с останалото, на известните трудности за даване на цифрова оценка при прилагането на критерия за лично засягане, както Съдът тълкува това изискване(16), е очевидно, че прилагането на член 236 от Митническия кодекс на Общността към последиците във времето на съдебно установяване на недействителността на регламент може при определени обстоятелства да доведе до положения, несъвместими с основните принципи на правовата държава. При тези обстоятелства може да се обясни прибягването до толкова неестествени разрешения, като това да се квалифицира като случай на непреодолима сила фактът, че дадена правна норма е обявена за недействителна със съдебно решение.
52. Освен това трябва да се има предвид, че самата Комисия явно споделя това схващане, тъй като, както видяхме в точка 33, най-малкото в някои случаи тя приканва засегнатите лица да поискат в неограничен срок възстановяването на митата, изискуеми въз основа на регламенти, обявени по съдебен ред за незаконни(17) .
53. В заключение на всичко изложено дотук считам за удачно Съдът да обяви, че предвиденият в член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността срок от три години не обхваща хипотезите, в които липсата на правно основание за изискването на вносни или износни мита е резултат от самата незаконосъобразност на нормата, по силата на която е изискано плащането на въпросните мита.
54. Неизбежна последица от този извод е, че при обстоятелствата по настоящия случай не е налице непреодолима сила по смисъла на член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността, доколкото предпоставката, от която тръгва запитващата юрисдикция — тоест че посочената норма предполага незаконосъобразност на самия Регламент № 2398/97 — трябва да се квалифицира като неправилна. Щом като тази предпоставка относно нормата е неправилна, обхватът на нейното изключение, в конкретния случай непреодолимата сила, няма никакво значение в настоящото дело.
Б – При условията на евентуалност: Установяването на незаконосъобразност на регламент не представлява непреодолима сила по смисъла на член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността
55. Дори да се приеме, че член 236 от Митническия кодекс на Общността обхваща хипотезите на установяване на незаконосъобразност на регламент и че вследствие на това към същите е приложим срокът от три години, считам, че при всички случаи не се прилага изключението от този срок в хипотезата на непреодолима сила, предвидена в параграф 2 от тази разпоредба. Причината за това е относително проста.
56. В защитаваното от Комисията становище е очевидно, че вероятността за обявена от Съда недействителност, независимо от трудността в по-голяма или по-малка степен за подаването на съдебна жалба, която може да доведе до решение в този смисъл, не може да се разглежда като необичайно, изключително или неочаквано обстоятелство в правен ред, който подобно на този на Съюза е изграден като правова държава и следователно се ръководи от принципа на законосъобразност и от гаранцията за неговия контрол от страна на съдебните органи. Следователно за правото на Съюза е естествено нормите, които го изграждат, да могат да бъдат обявени за недействителни.
57. Без да бъде особено изрична в този смисъл, запитващата юрисдикция явно счита, че „непреодолимата сила“ произтича от ограниченията, пред които са изправени частноправните субекти, за да се противопоставят на регламент, който ги засяга пряко. При все че това е безспорен факт, също така е очевидно, че поради присъщата ѝ предвидимост организацията на правния ред, и по-специално тази на съдебното производство, не може да се вмести в понятието за „непреодолима сила“. Ако действието на нормите, изграждащи този правов ред, води до проблематични последици, тези последици трудно биха могли да бъдат поправени с понятието за непреодолима сила. Следователно не може да се приеме, че е налице непреодолима сила.
58. При все това считам, че ако възприеме тази теза, Съдът не би следвало да се задоволи с нея. Всъщност се съмнявам, че този евентуален отговор може да ориентира в достатъчна степен и най-вече правилно решението, което трябва да приеме Тribunal d’instance. С други думи, считам, че Съдът трябва да не допусне, посредством погрешно решение от негова страна, да потвърди схващане на въпросната разпоредба, в съответствие с което при липсата на непреодолима сила предвиденият в член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността срок трябва неизбежно да бъде приложен. На практика развоят на съдебното заседание показа, че поставеният в делото по главното производство проблем надхвърля въпроса за стриктното определяне дали е налице непреодолима сила.
В – Все така при условията на евентуалност: Възможно тълкуване на определянето на последиците от Решение по дело Ikea
59. В този смисъл прегледът задължително трябва да започне с решението на Съда за отмяна на Регламент № 2398/97, тоест Решението от 27 септември 2007 г. по дело Ikea Wholesale, и по-конкретно с начина, по който Съдът е посочил неговите последици.
60. В това решение, както е напомнено в точка 24 от настоящото заключение, Съдът обявява, от една страна, че член 1 от Регламент № 2398/97 е недействителен, доколкото Съветът е приложил метода „зануляване“, и от друга страна, вече определяйки последиците от това установяване, че вносител, който е оспорил решенията, с които се иска от него да плати антидъмпингови мита съгласно Регламент № 2398/97, по принцип има право да се позове на обявената недействителност на посочения регламент, за да получи възстановяване на тези мита в съответствие с член 236, параграф 1 от Митническия кодекс на Общността.
61. Най-напред, както е подчертала Комисията в точка 36 от своето становище, от Решение по дело Ikea на пръв поглед следва, че сами по себе си последиците от недействителността на Регламент № 2398/97 не предполагат да се направи изключение от условията, наложени с член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността за възстановяване на митата, които не са били дължими към момента на тяхното плащане.
62. Всъщност в точка 67 от посоченото решение Съдът постановява, че „[н]ационалните органи следва да отчетат в своите правни системи последиците от установяване на недействителността, направено в рамките на преюдициално запитване за преценка на действителността (Решение от 30 октомври 1975 г. по дело Rey Soda, 23/75, Recueil, стp. 1279, точка 51), от което следва, че антидъмпинговите мита, платени на основание Регламент № 2398/97, не са правно дължими по смисъла на член 236, параграф 1 от Регламент № 2913/92 и по принцип трябва да бъдат възстановени от митническите органи в съответствие с посочената разпоредба, ако са изпълнени условията за това възстановяване, включително и тези по параграф 2 от посочения член [ (18) ], проверката за което е задължение на [запитващата] юрисдикция“.
63. При все това трябва да се отчете фактът, че в диспозитива на решението не се посочва член 236, параграф 2 от Регламент № 2913/92, а изключително параграф 1 от него. В точка 2 от диспозитива Съдът постановява, че „[в]носител като този по главното производство, който е оспорил пред национална юрисдикция решения, с които се изисква събирането на антидъмпингови мита съгласно Регламент № 2398/97, обявен за недействителен по силата на настоящото съдебно решение, по принцип има право да се позове на тази недействителност в рамките на спора по главното производство [ (19) ], за да получи възстановяване на посочените мита в съответствие с член 236, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2913/92 […]“.
64. Обръщам внимание на израза „в рамките на спора по главното производство“ тъй като според мен с тези две различни декларации Съдът е искал да направи разграничение между две също така различни положения при определянето на обхвата на постановената от него недействителност назад във времето. От една страна, положението на тези лица, които след плащането на митата, изискуеми по силата на обявения за незаконосъобразен регламент, са се съобразили с него и не са обжалвали актовете за неговото прилагане пред националните органи. От друга страна, положението на тези лица, подобно на Ikea и CIVAD, както ще видим, които са се противо поставили на прилагането на Регламента и в крайна сметка са допринесли за установяването на недействителността от Съда. Ако за първите би трябвало да действа ограничението, предвидено в член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността, за сметка на това за вторите не би съществувало никакво ограничение по силата на присъщата на съдебните решения за установяване на недействителност обратна сила.
65. Ограничението във времето, установено в член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността, ясно изключва всяко възможно искане за възстановяване на недължими мита след изтичане на срока от три години, считано от датата, на която длъжникът е бил уведомен за тези мита, като единственото изключение са случаите на непреодолима сила.
66. Това разсъждение обаче може да се допусне единствено по отношение на тези лица, които не са се противопоставили с правните средства, с които са разполагали, на регламента, който в крайна сметка е бил обявен за незаконосъобразен. Без съмнение това не важи за тези, които по-конкретно са направили възможно това установяване, тоест лицата, които, обжалвайки актовете за прилагане на Регламента, са направили възможна намесата на Съда. Тъкмо обратното, за последните лица следва да се прилага принципът на действие с обратна сила на съдебните решения за обявяване на нищожност, освен ако по изключение и с надлежно мотивирано решение Съдът на ЕС не реши друго(20) .
67. Алтернативната хипотеза, тоест ограничението във времето на действието на посоченото решение с мотив прилагането на срок dies a quo като определения в член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността, би довела в настоящото дело до резултат, който не е напълно съвместим с правото на ефективна съдебна защита (член 47 от Хартата на основните права на ЕС). Всъщност към трудностите, които е срещнало частноправно лице като въпросния вносител, за да бъде осъществен поисканият от него съдебен контрол на даден регламент, подобно на Регламент № 2398/97(21), за жалост се добавя неудовлетвореността от това, че същото лице не може да се ползва от материалните и практическите резултати от посоченото обявяване на нищожност.
68. Следователно считам, че в диспозитива на Решение по дело Ikea е пропуснато да се направи каквото и да било позоваване на член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността, с идеята че „в рамките на спора по главното производство“ Ikea е можело да иска обикновено удължаване на срока на последиците от недействителност, обявена в инцидентен спор, разрешен от Съда.
69. Това обаче не важи за тези лица, които не са започнали никакъв съдебен спор срещу актовете за прилагане на Регламент № 2398/97, тъй като за тях в съответствие с обявеното в точка 67 от Решение по дело Ikea ще бъде напълно действащо ограничението във времето, установено в посочения член 236, параграф 2.
70. Как стои въпросът по отношение на CIVAD? Според мен, след като в главното производство е прието, че що се отнася до положената грижа за противопоставяне на Регламент № 2398/97, процесуалното поведение на CIVAD е подобно на това на Ikea, последиците от обявяването на нищожността на посочения регламент не следва да бъдат различни в единия и в другия случай(22) . Единствено обстоятелството, че в неговия случай националната юрисдикция не е дала повод за инцидентно произнасяне на Съда относно действителността на приложимия регламент(23), не може да нанесе вреди на CIVAD до такава степен, че по практическите си последици неговото положение да бъде подобно на това на лицата, които не са се противопоставили на прилагането на норма, чиято незаконосъобразност това дружество е изтъкнало от момента, в който е имало повод за това, ползвайки се от правните средства, с които е разполагало.
71. В заключение считам, че на първия въпрос на запитващата юрисдикция трябва при условията на евентуалност да се отговори в смисъл, че в настоящото дело не е налице непреодолима сила, поради което обявяването на недействителност на регламент, както е направено в Решение по дело Ikea по отношение на Регламент № 2398/97, не поражда право на възстановяване или на опрощаване, към което се прилага предвиденото в член 236, параграф 2, първа алинея от Митническия кодекс на Общността ограничение във времето в конкретния случай на вносител, който като този по главното производство се противопоставя на регламент, изтъквайки неговата незаконосъобразност, което запитващата юрисдикция трябва да провери.
Г – Вторият въпрос, поставен при условията на евентуалност от Тribunal d’instance
72. Преминавам към втория въпрос, поставен при условията на евентуалност, тоест ако Съдът реши да отговори на първия въпрос в смисъл, че във въпросния случай не е налице непреодолима сила. Трябвало ли е митническата администрация да реагира веднага след обявяване от СТО на несъвместимостта на Регламент № 2398/97 с антидъмпинговото споразумение(24) ?
73. Считам, че френската администрация не е можела да извърши възстановяване на вече платените мита единствено на тази основа. Това е така, защото Регламент № 1515/2001 възлага на Общността да приеме мерките, които тя може да вземе след доклад, приет от ОУС на СТО, относно антидъмпингови и антисубсидийни въпроси. В съответствие с член 1, параграф 1 от този регламент с подобни мерки Общността може „да отмени или измени оспорвана мярка“ (буква а) или „да приеме други специални мерки, които смята за подходящи при тези обстоятелства“ (буква б), като се допуска възможността за едновременно приемане на двата вида мерки.
74. Следователно възможната реакция спрямо обявяване на несъвместимостта на регламент на Съюза с антидъмпинговото споразумение е задача на институциите на Съюза, поради което националният орган, който реши да приеме някаква мярка във връзка с това, неизбежно ще наруши общностната компетентност. Достатъчно е да се напомни, че възстановяване, предоставено motu proprio от националната администрация, би било в разрез с регламент, който, независимо от неговата несъвместимост с антидъмпинговото споразумение, е напълно правомерен за целите на Съюза.
75. Всичко това няма отражение върху факта, че дължимата реакция от страна на Съюза не трябва непременно да се изрази във възстановяване на платените мита. На първо място, защото в рамките на СТО несъвместимостта с антидъмпинговото споразумение, както вече отбелязах, не се изразява в нещо повече от задължение за консултиране и договаряне, поради което не можем да предвидим хипотеза, в която този процес на договаряне води до решения, които да не трябва да се изразят конкретно във възстановяването на тези мита. На второ място, доколкото предоставените в Регламент № 1515/2001 възможности се свеждат до отмяната или изменението на Регламента или до това Общността „да приеме други специални мерки, които смята за подходящи при тези обстоятелства“, също не е изключена възможността, след преразглеждане на положението в светлината на доклада на ОУС, митата, недължими по посочените в този доклад причини, да могат въпреки това да се изискат на основание, различно от критикуваното от СТО.
VII – Заключение
76. С оглед на изложеното дотук предлагам на Съда да отговори на преюдициалното запитване по следния начин:
„1) А)	Предвиденият в член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността срок от три години не обхваща хипотезите, в които липсата на правно основание за изискването на вносни или износни мита е резултат от самата незаконосъобразност на нормата, по силата на която е изискано плащането на въпросните мита.
Б) Доколкото посоченият срок не е приложим, също не е приложимо изключението от него в случай на непреодолима сила.
2) При условията на евентуалност:
Правото на възстановяване или опрощаване като последица от установената незаконосъобразност на регламент, като тази в Решение от 27 септември 2007 г. по дело Ikea Wholesale, C-351/04, по отношение на Регламент № 2398/97, не е засегнато от предвиденото в член 236, параграф 2, първа алинея от Митническия кодекс на Общността ограничение във времето в конкретния случай на вносител, който е положил разумна грижа. Запитващата юрисдикция следва да установи дали в този смисъл CIVAD е положило тази дължима грижа.
3) При условията на евентуалност:
A) Установяването на незаконосъобразност на общностен регламент не представлява случай на „непреодолима сила“ по смисъла на член 236, параграф 2, втора алинея от Митническия кодекс на Общността.
Б) Член 236, параграф 2, трета алинея от Митническия кодекс на Общността не задължава митническите органи да извършат служебно възстановяване на антидъмпинговите мита единствено въз основа на установена несъвместимост с нормите на СТО“.
(1) .
(2)  – ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58, наричан по-нататък „Митнически кодекс на Общността“.
(3)  – ОВ L 332, стр. 1.
(4)  – C-351/04, Сборник, стр. I-7723, наричано по-нататък „Решението по дело Ikea“.
(5)  – ОВ L 336, стр. 234; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 248.
(6)  – WT/DS 141/R „Европейски общности — Антидъмпингови мита върху вноса на памучно спално бельо с произход от Индия“, доклад на групата на съдебните заседатели от 30 октомври 2000 г.
(7)  – WT/DS 141/AB/R „Европейски общности — Антидъмпингови мита върху вноса на памучно спално бельо от Индия“, доклад на Апелативния орган от 1 март 2001 г.
(8)  – ОВ L 201, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 24, стр. 112.
(9)  – Регламент за изменение на Регламент (ЕО) № 2398/97 и за спиране на прилагането му за вноса с произход от Индия (OВ L 219, стp. 1).
(10)  – Регламент от 28 януари 2002 година за изменение на Регламент (ЕО) № 2398/97 и за прекратяване на процедурата по отношение на вноса с произход от Пакистан (OВ L 26, стр. 1).
(11)  – ОВ L 81, стр. 1 и поправки в OB L 97, 16.4.2009 г., стр. 27 и в OB L 166, 27.6.2009 г., стр. 79.
(12)  – Става въпрос за тълкуването, дадено по дело Ikea и също например в Решение от 10 май 2001 г. по дело Cabletron (C-463/98, Recueil, стр. I-3495, точка 26).
(13)  – Съединени дела C-89/10 и C-96/10, точка 48.
(14)  – В този смисъл Решение от 21 октомври 2010 г. по дело Albron Catering (C-242/09, точки 35—37).
(15)  – В този смисъл Решение от 27 февруари 1985 г. по дело Produits de Maïs, 112/83, Recueil, стр. 719, точки 16—18, Решение от 26 април 1994 г. по дело Roquette Frères, C-228/92, Recueil, стр. I-1445, точки 17—20 и 25—30. В това отношение вж. Cremer, W. Art. 231, Rn. 6. — in: Callies/Ruffert. EUV. EGV Kommentar. C.H. Beck, München, 3. ed., 2007, и Wegener, W.B. Art. 234, Rn. 39—42. — в Callies/Ruffert. EUV. EGV Kommentar. C.H. Beck, München, 3. ed., 2007.
(16)  – В този смисъл вж. бележки 509—543 от Haltern, U. Europarecht. Dogmatik im Kontext. 2. ed. Mohr Siebeck. 2007.
(17)  – Така по повод на Решение на Първоинстанционния съд от 17 ноември 2009 г. по дело MTZ Polyfilms/Съвет (T-143/06, Сборник, стр. II-4133), с което се обявява недействителността на Регламент (ЕО) № 366/2006 на Съвета от 27 февруари 2006 година за изменение на Регламент (ЕО) № 1676/2001 за налагане на окончателно антидъмпингово мито върху вноса на фолио от полиетилен терефталат (PET) с произход, inter alia, от Индия (OВ L 68, стр. 6; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 45, стр. 171). Всъщност по този повод, наред с други мерки, с Известие № 2010/C 131/03 (ОВ, 20 май 2010 г.) Комисията приканва засегнатите лица да поискат във възможно най-кратък срок възстановяване на съответните суми, като предвижда изрично, че няма да се прилага срокът, установен в приложимото митническо законодателство. По подобен начин по повод на Регламент № 261/2008 с документ, представен от CIVAD на съдебното заседание и посочен в точка 33, Комисията предоставя възстановяване, без да е била длъжна да направи това по силата на съдебно решение за установяване на недействителност.
(18)  – Курсивът е мой.
(19)  – Курсивът е мой.
(20)  – За изчерпателност трябва все пак да предупредя, както подчертава Комисията, че в предходно решение (по дело Cabletron, посочено по-горе) Съдът приема изрично предложението на генералния адвокат Jacobs, който в точка 115 от своето заключение твърди: не „намирам никаква причина да се ограничи действието ex tunc на решението за установяване на недействителност, което предлагам да се постанови. При всички случаи трябва да се отбележи, че неговите практически последици могат единствено да засегнат периода преди 1 януари 2000 г. и че член 236, параграф 2 от Митническия кодекс на Общността определя срок от три години за възстановяване или опрощаване на недължими мита“.
(21)  – Който вносител явно не е могъл лесно да докаже, че посоченият регламент го засяга „лично“ по смисъла на съдебната практика. Във връзка с това вж. Lenaerts, K. Le traité de Lisbonne et la protection juridictionnelle des particuliers en droit de l’Union. — Cahiers de droit européen. 2009, № 5—6, 711—745.
(22)  – Някои данни, позволяващи да се прецени частноправният субект, са представени в настоящото производство. На практика още на 2 март 1998 г. CIVAD, заедно с други дружества, се е противопоставило на Регламент № 2398/97, подавайки жалба за отмяна до Първоинстанционния съд, която е обявена за недопустима поради процесуални недостатъци с Определение от 24 февруари 2000 г. (T-37/98, FTA и др./Съвет, Recueil, стр. II-373). При всички случаи тази жалба не се основавала на правните основания, които по-късно довеждат до постановяване на Решение по дело Ikea, тъй като към момента на нейното подаване (март 1998 г.) все още не са започнали първоначалните консултации в СТО по жалбата на Индия (август 1998 г.) Въпреки неуспеха на този първи опит за обжалване (на който както Съветът, така и Комисията противопоставят възражение за недопустимост поради липса на процесуална легитимация), искам да го откроя като израз на интереса и положената от CIVAD грижа да действа по съдебен ред срещу Регламент № 2398/97.
(23)  – Трябва да се отбележи, че самото дружество CIVAD е уведомило националните власти, че е удачно да се изчака произнасяне на Съда на ЕС по въпроса.
(24)  – В своя преюдициален въпрос запитващата юрисдикция определя три релевантни момента от воденото от СТО производство за определяне на съвместимостта на Регламент № 2398/97 с антидъмпинговото споразумение. Както обясних, нито провеждането на това производство, нито неговите изводи са могли да представляват достатъчно основание в правото на Съюза за твърдените от CIVAD действия на националните органи. Ето защо считам, че разграничението между тези три момента в производството, изтъкнати от запитващата юрисдикция, е неотносимо.