РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (състав по жалбите)
2 април 2009 година
Дело T-473/07 P
Комисия на Европейските общности
срещу
Michael Berrisford
„Обжалване — Публична служба — Длъжностни лица — Повишаване — Процедура по повишаване за 2005 г. — Член 45 от Правилника — Съпоставяне на заслугите — Задължение за отчитане на качеството на „останал кандидат“ на съответното длъжностно лице“
Предмет: Жалба срещу Решение на Съда на публичната служба на Европейския съюз (трети състав) от 10 октомври 2007 г. по дело Berrisford/Комисия
(F‑107/06, все още непубликувано в Сборник) с цел отмяната на това решение
Решение: Отхвърля жалбата. Комисията понася както направените от нея съдебни разноски, така и тези, направени от г‑н Michael Berrisford
в настоящото производство.
Резюме
1.      Обжалване — Правни основания — Обикновено повторение на правните основания и доводите, изложени пред Съда на публичната служба —
Недопустимост — Оспорване на тълкуването или прилагането на общностното право от страна на Съда на публичната служба — Допустимост
(член 225 ЕО; член 11, параграф 1 от приложение I към Статута на Съда; член 138, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник
на Първоинстанционния съд)
2.      Длъжностни лица — Повишаване — Съпоставяне на заслугите — Обстоятелства, които трябва да бъдат взети предвид
(член 45, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
1.      От член 225 ЕО, от член 11, параграф 1 от приложение I към Статута на Съда и от член 138, параграф 1, буква в) от Процедурния
правилник на Първоинстанционния съд следва, че жалбата трябва точно да посочва пороците на решението, чиято отмяна се иска,
както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя такова искане. Следователно жалба, която само повтаря или
възпроизвежда буквално вече изложените пред първата инстанция правни основания и доводи, в това число и основаните на изрично
отхвърлени от първата съдебна инстанция фактически обстоятелства, не отговаря на изискванията за мотивиране. Всъщност подобна
жалба представлява просто искане за преразглеждане на представената пред Съда на публичната служба жалба, което е извън компетентността
на горната съдебна инстанция. При все това, при положение че жалбоподателят оспорва тълкуването или прилагането на общностното
право от страна на първата съдебна инстанция, разгледаните пред първата инстанция правни въпроси могат отново да бъдат обсъдени
в рамките на производство по обжалване. Всъщност, ако по този начин жалбоподателят не би могъл да основе жалбата си на вече
изложени пред първата инстанция основания и доводи, производството по обжалване отчасти би се обезсмислило.
(вж. точка 37)
Позоваване на: Съд — 4 октомври 2007 г., Olsen/Комисия, C‑320/05 P, непубликувано в Сборника, точки 48—50 и цитираната съдебна
практика
2.      Когато съпоставя заслугите на длъжностните лица, кандидати за повишаване, органът по назначаването трябва да вземе предвид
обстоятелството, че даден кандидат е предложен за повишаване или дори че през предходната процедура по повишаване е бил в
списъка на длъжностните лица с най-големи заслуги, при условие че неговите заслуги междувременно не са намалели. Всъщност,
когато администрацията разполага с широка свобода на преценка, каквато органът по назначаването има във връзка с повишенията,
тя е длъжна грижливо и безпристрастно да разгледа всички релевантни за конкретния случай обстоятелства. При това положение
е достатъчно да се установи, че разглежданото обстоятелство е релевантно, за да се заключи, че администрацията е длъжна да
прецени и това обстоятелство, като релевантността трябва да се преценява от гледна точка на съдържанието, целта и контекста
на правилата, които уреждат упражняването на нейното широко право на преценка.
Признаването, че релевантността на качеството на „останал кандидат“ на съответното длъжностно лице е заслуга, обаче не се
отразява на евентуалните практически последици, породени от задължението за отчитане на това качество, и по-специално на значението
във всеки отделен случай на съпоставяне на заслугите, което органът по назначаването ще отдаде на това качество, когато упражнява
широката си свобода на преценка. Това признаване води единствено до задължение за посочения орган да не игнорира или пренебрегва
качеството „останал кандидат“ на съответното длъжностно лице в подобно положение.
(вж. точки 42 и 43)
Позоваване на: Съд — 21 ноември 1991 г., Technische Universität München, C‑269/90, Recueil, стр. I‑5469, точка 14