62003CC0157_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Előzetes megjegyzések
1. A jelen tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a Bizottság azt rója Spanyolország terhére, hogy megsértette az – időközben hatályon kívül helyezett – 68/360/EGK(2), 73/148/EGK(3), 90/365/EGK(4) és 64/221/EGK(5) irányelvek rendelkezéseit. Konkrétan a szabad mozgáshoz való jogát gyakorló közösségi polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagja számára igényelt tartózkodási engedély megadásáról van szó.
II – Jogi háttér
A – A közösségi jog
1. A belépéssel és a tartózkodással kapcsolatos rendelkezések
2. Azon önálló vállalkozók vonatkozásában, akik egy másik tagállamban már letelepedtek, vagy le kívánnak telepedni szolgáltatások nyújtásának céljából, a 73/148 irányelv 1. cikke a személyek mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörlését írja elő.
3. A 90/365 irányelv 1. cikke értelmében a tagállamok azon állampolgárainak, akik munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységet folytattak a Közösségben, továbbá a családtagjaiknak tartózkodási jogot kell biztosítani, azzal a feltétellel, hogy azok rokkantsági, elő- vagy öregségi nyugdíjban, illetve munkahelyi baleset vagy foglalkozási betegség alapján járó pénzellátásban részesülnek, és ez az anyagi fedezet elegendő ahhoz, hogy elkerüljék, hogy a tartózkodási idejük alatt a fogadó állam szociális biztonsági rendszerére terhet jelentsenek, továbbá azzal a feltétellel, hogy a fogadó tagállamban teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek.
4. A formaságokkal kapcsolatban a 68/360 irányelvnek a 90/365 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése alapján ezen irányelv kedvezményezettjeire is alkalmazandó 3. cikke, valamint a 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
„3. cikk
(1) A tagállamok az 1. cikkben említett személyek számára biztosítják a jogot arra, hogy érvényes személyazonosító igazolvány vagy útlevél egyszerű felmutatásával a felségterületükre lépjenek.
(2) Egy tagállamba történő belépéshez a tagállamok nem kérhetnek beutazó vízumot vagy ezzel egyenértékű okiratot; kizárólag azon családtagok képeznek ezen szabály alól kivételt, akik a tagállamok egyikének állampolgárságával sem rendelkeznek. A tagállamok gondoskodnak minden olyan eszközről, amely az ezen személyek számára szükséges vízumok megszerzését megkönnyíti.
4. cikk
(1) A tagállamok biztosítják a területükön való tartózkodás jogát azoknak az 1. cikkben említett személyeknek, akik fel tudják mutatni a (3) bekezdésben felsorolt okiratokat.
(2) A tartózkodási jog igazolására okiratot állítanak ki: »Tartózkodási engedély EGK-tagállam állampolgára számára«. Ez az okirat nyilatkozatot tartalmaz, amely szerint az okiratot az 1612/68/EGK rendelet, továbbá az ezen irányelv végrehajtása során hozott intézkedésekkel összhangban adták ki. A nyilatkozat szövegét ezen irányelv melléklete tartalmazza.
(3) A tartózkodási engedély EGK-tagállam állampolgára számára történő kiadásához a tagállamok kizárólag a következő okiratok bemutatását kérhetik:
[...]
– a munkavállaló családtagjaitól:
– c)	azt az okiratot, amellyel a tagállam felségterületére léptek,
– d)	a származás országának illetékes hatósága vagy annak az országnak az illetékes hatósága által kiállított okiratot, ahol ezt megelőzően tartózkodtak, a munkavállaló és a családtag között fennálló rokoni kapcsolat igazolására,
e) az 1612/68/EGK rendelet 10. cikke (1) és (2) bekezdésének esetében a származás országának illetékes hatósága, vagy annak az országnak az illetékes hatósága által kiállított okirat, ahol ezt megelőzően tartózkodtak, amely tanúsítja, hogy a munkavállaló eltartottjai vagy vele közös háztartásban éltek az előbbi országokban.
(4) A tagállamok olyan tartózkodási okmányt állítanak ki annak a családtagnak, aki egyetlen tagállamnak sem állampolgára, amelynek az érvényessége megegyezik az őt eltartó tagállami állampolgárnak kiadott okirat érvényességével.”
5. A belépés és tartózkodás formaságaira vonatkozóan a 73/148 irányelv 3., 4. és 6. cikkét is alkalmazni kell.
6. A tartózkodási engedély vagy a tartózkodási okmány kiadásával kapcsolatban a 90/365 irányelv 2. cikke úgy rendelkezik, hogy a tartózkodási engedély vagy okmány kiadásához a tagállam a kérelmezőtől csupán érvényes személyazonosító igazolvány vagy útlevél bemutatását kívánhatja meg, továbbá annak bizonyítását, hogy a kérelmező az 1. cikkben megállapított feltételeknek eleget tesz.
7. A 64/221 irányelv meghatároz bizonyos, a belépéssel és a tartózkodással kapcsolatos rendelkezések alóli kivételeket. A 2., a 3. cikk, valamint az 5. cikk (1) bekezdése így hangzik:
„2. cikk
(1) Az irányelv vonatkozik azokra a belépéssel, a tartózkodási engedély kiadásával, illetve meghosszabbításával, illetve az államterületről történő kiutasítással kapcsolatos intézkedésekre, amelyeket a tagállamok közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi indokok alapján hoznak meg.
(2) Ezeket az indokokat nem szabad gazdasági célok érdekében érvényesíteni.
3. cikk
(1) A közrendi, illetve közbiztonsági indokok alapján hozott intézkedések kizárólag az érintett személy viselkedésén alapulhatnak.
(2) Az érintett személlyel szemben korábban hozott büntetőítéletek önmagukban nem szolgálhatnak alapul ilyen intézkedésekhez.
[…]
5. cikk
(1) Az első tartózkodási engedély megadásáról vagy megtagadásáról a lehető legrövidebb időn belül, de legfeljebb a kérelem benyújtásától számított hat hónap alatt határozatot kell hozni.
Az érintett személy a tartózkodási engedély megadásáig, illetve kérelme elutasításáig átmenetileg az államterületen tartózkodhat.”
2. A vízumokkal kapcsolatos rendelkezések
8. Korábban a tagállamok külső határainak átlépésekor vízumkötelezettség alá eső harmadik országbeli állampolgárok országainak meghatározásáról szóló, 1999. március 12‑i 574/1999/EK tanácsi rendelet(6) volt irányadó, amelynek 5. cikke szerint:
„E rendelet alkalmazásában a »vízum« egy tagállam kiadott engedély vagy egy tagállam által hozott határozat, amely a tagállam területére a következők céljából történő beutazáshoz szükséges:
– az illető tagállam vagy több tagállam területén való, legfeljebb összesen három hónaposra tervezett tartózkodás,
– az illető tagállam vagy több tagállam területén történő átutazás, kivéve a tagállamok repülőtereinek nemzetközi zónáin keresztül történő átutazást és az egyazon tagállam repülőterei közötti transzfert.”
9. Ennek a rendeletnek a helyébe az – időközben szintén módosított –, a külső határok átlépésekor vízumkötelezettség alá eső, illetve az e kötelezettség alól mentes harmadik országbeli állampolgárok országainak felsorolásáról szóló, 2001 március 15‑i 539/2001/EK tanácsi rendelet(7) lépett. E rendelet 2. cikke így hangzik:
„E rendelet alkalmazásában a »vízum« egy tagállam által kiadott olyan engedély vagy egy tagállam által hozott olyan határozat, amely ahhoz szükséges, hogy:
— az adott tagállamba vagy több tagállamba legfeljebb összesen három hónaposra tervezett tartózkodás céljából beutazzanak,
– —	az adott tagállam vagy több tagállam területére átutazás céljából beutazzanak, a repülőtéri tranzit kivételével.”
B – Nemzeti jog
10. A nemzeti jogi rendelkezések a jelen indítvány mellékletében találhatók. A mellékletben bemutatott jogi helyzetet a 2003. február 14‑i 178/2003 sz. királyi rendelet(8) módosította.
III – A tényállás, a pert megelőző eljárás és a bírósági eljárás
11. A kötelezettségszegés megállapítására irányuló eljárás két közösségi polgár panaszán alapul.
12. Weber úr német állampolgár, lakóhelye Spanyolországban van, ahol önálló vállalkozói tevékenységet folytat, és tartózkodási engedéllyel rendelkezik. Felesége, aki amerikai állampolgár, nem kapott tartózkodási engedélyt, mert előzőleg nem kért tartózkodási vízumot a legutolsó lakóhelye szerinti konzulátuson. A düsseldorfi spanyol konzulátustól kapott egy tájékoztató feljegyzést, amely a szükséges okiratok felsorolását tartalmazta. Az iratokból nem derül ki, hogy Weber asszony megindította a megfelelő eljárást.
13. Van Zijl úr, aki luxemburgi lakóhellyel rendelkező holland állampolgár, Spanyolországban kívánt letelepedni feleségével, a dominikai állampolgárságú Rotte Ventura asszonnyal. A luxemburgi spanyol konzulátus azt a felvilágosítást adta neki, hogy esetében nem szükséges semmilyen formaság. A házaspár 1999 áprilisában érkezett Spanyolországba, és április 14‑én kért tartózkodási engedélyt. Május 3‑án van Zijl úr öt évre szóló tartózkodási engedélyt kapott. Rotte Ventura asszony csak többszöri érdeklődést követően, 2000. február 20‑án kapta meg a tartózkodási engedélyt.
14. A Bizottság 1999. április 26‑i levelével kapcsolatba lépett a spanyol hatóságokkal. 1999. július 5‑i válaszukban a spanyol hatóságok a tartózkodási vízum feltételére utaltak.
15. Mivel a Bizottság nem volt elégedett a válasszal, 2000. március 16‑án felszólító levelet küldött. Ebben a közösségi polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagjai részére szóló tartózkodási engedély megadására vonatkozó spanyol szabályozás és hatósági gyakorlat összeegyeztethetetlenségét kifogásolta, mégpedig egyrészt a tartózkodási vízum megkövetelését, másrészt azt, hogy nem tartották be a vízum kiadására előírt határidőt.
16. Mivel a spanyol kormány nem válaszolt a felszólító levélre, a Bizottság 2002. április 3‑i levelében indokolással ellátott véleményt intézett a Spanyol Királysághoz, amelyben a 68/360, a 73/148, a 90/365 valamint a 64/221 irányelv megsértését kifogásolta, és felszólította Spanyolországot, hogy két hónapon belül tegye meg a szükséges intézkedéseket. Erre a Spanyol Királyság 2002. október 10‑i levelében válaszolt.
17. Mivel a Bizottság arra az álláspontra jutott, hogy a Spanyol Királyság nem teljesítette a kötelezettségeit, az EK 226. cikk alapján keresetet indított a Bíróság Hivatalához 2003. április 7‑én érkezett 2003. március 31‑i beadványában, és a következőket kérte a Bíróságtól:
1) állapítsa meg, hogy a Spanyol Királyság – mivel a 68/360/EGK irányelvvel, a 73/148/EGK irányelvvel és a 90/365 irányelvvel ellentétes módon a szabad mozgáshoz való jogát gyakorló közösségi polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagja számára a tartózkodási engedély megadásához tartózkodási vízum megszerzését írja elő, és a 64/221/EGK irányelvvel ellentétes módon a tartózkodási engedélyt nem adja meg a lehető legrövidebb időn belül, de legkésőbb a kérelem benyújtásától számított hat hónapon belül – nem teljesítette az EK‑Szerződésből eredő kötelezettségeit,
2) kötelezze a Spanyol Királyságot a költségek viselésére.
IV – Álláspont
A – Előzetes megjegyzés: a kereset tárgyáról
18. Mindenekelőtt tisztázni kell, hogy mi az EK 226. cikk alapján indított kereset tárgya. Elsősorban azt kell megvizsgálni, hogy a hatósági gyakorlaton, azaz a Bizottság által említett két panaszon kívül az általános jogi helyzet is alapját képezi‑e a Bíróság előtt folyamatban lévő kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásnak. Amennyiben ez a helyzet, másodsorban felmerül a kérdés, hogy melyek az érintett nemzeti jogszabályok.
19. Az általános jogszabályok bevonásával kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a keresetlevél 14. pontjában csak a két panaszt jelölte meg a keresetindítás okaként. A felszólító levélben ezzel ellentétben még az a kifejezett megállapítás szerepel, hogy a 766/1992. sz. királyi rendelet 10. cikke (2) bekezdésének d) pontja ellentétes a közösségi joggal. Az indokolással ellátott véleményben a Bizottság felsorolja azokat a spanyol jogszabályokat, amelyek – álláspontja szerint – sértik a közösségi jogot. A keresetlevélben (40. és 51. pont) viszont a Bizottság a 178/2003. sz. királyi rendelettel foglalkozik. A spanyol jogalkotó által létrehozott szabályozásra (a keresetlevél 47. pontja) és a két panasz esetében fennálló helyzettől függetlenül meglévő problémára (a keresetlevél 56. pontja) való utalásból azonban arra lehet következtetni, hogy a Bizottság közelebbi pontosítás nélkül a kereset tárgyává teszi a spanyol jogszabályokat.
20. A kereset tárgyát képező spanyol jogi helyzetet illetően arra kell emlékeztetni, hogy a kereset tárgya egy bizonyos határnaphoz igazodik. Ez az időpont az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártától függ.(9)
21. Ha ebből az egyébként nem vitatott elvből indulunk ki, a 178/2003. sz. királyi rendelet szerinti jogi helyzet figyelmen kívül marad. E rendelet meghozatalára ugyanis csak 2003. február 14‑én, kihirdetésére pedig 2003. február 22‑én került sor. Mindkét időpont későbbi, mint az indokolással ellátott véleményben meghatározott két hónapos határidő 2002. április 3‑i lejárta. A jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásnak ezért a korábbi spanyol jogi helyzetre kell korlátozódnia.
B – Az első jogalapról: a belépés feltétele
22. Az első jogalap keretében a Bizottság
a 68/360, a 73/148 és a 90/365 irányelv megsértését kifogásolja. Álláspontja szerint a szabad mozgáshoz való jogát gyakorló közösségi polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagja nem eshet azonos elbírálás alá egy harmadik ország állampolgárságával rendelkező olyan személlyel, aki nem rendelkezik ilyen családi kapcsolattal; a közösségi polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagját ezzel szemben másodlagos közösségi jogok illetik meg, és egy másik tagállam területére való belépéssel, illetve ott tartózkodással kapcsolatban ugyanolyan jogokat élvez, mint a közösségi polgárok.
23. A Bizottság szerint a megfelelő közösségi jogszabályok egyértelműen meghatározzák azokat a formaságokat, amelyeknek a betartását a tagállamok a szabad mozgáshoz való jogát gyakorló közösségi polgártól vagy annak családtagjától (állampolgárságától függetlenül) megkövetelhetik, így nyilvánvalóan ellentétes lenne a közösségi jog betűjével és szellemével – és ezt a 68/360, a 73/148 és a 90/365 irányelvből le lehet vezetni –, ha egy tagállam a belépéssel és tartózkodással kapcsolatban más formai követelményt is előírna.
24. Weber úr esetében az önálló vállalkozók családtagjaira alkalmazandó 73/148 irányelvről van szó, a van Zijl úr esetében pedig azon közösségi polgárok családtagjaira alkalmazandó 90/365 irányelvről, akik a Közösségen belül munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként dolgoztak.
1. Tartózkodási vízum megkövetelése
25. A Bizottság álláspontja szerint a spanyol jog által megkövetelt tartózkodási vízum olyan eszköz, amelynek segítségével a nemzeti hatóságok – a spanyol területre történő belépést megelőzően
– meg tudják vizsgálni azokat az okokat, amelyek miatt egy harmadik ország állampolgárságával rendelkező személy több mint három hónapig kíván a nemzeti felségterületen tartózkodni.
26. A harmadik ország állampolgárságával rendelkező ilyen személynek nem kell önálló belépési indokot igazolnia. Az őt megillető jog – a közösségi jog szerint – a közösségi polgár jogából következik, ezért nemcsak az ő (származtatott) jogának, hanem a közösségi polgár elsődleges jogának a korlátozását is jelentené az, ha a nemzeti felségterületre történő belépés előtt formai követelményeket kellene teljesítenie.
27. Amint a Bizottság és Spanyolország helyesen megállapítja, a jelen eljárásban – a 90/365 irányelvben található utalás folytán – a 68/360 irányelv 3. cikke és a 73/148 irányelv 3. cikke a releváns. E rendelkezések egyértelműen meghatározzák azokat a feltételeket, amelyeknek teljesítését a tagállamok a belépéskor megkövetelhetik. Taxatív felsorolásról van szó, ami azt jelenti, hogy a tagállamok az e rendelkezések hatálya alá tartozó személyektől a belépéskor csak az e rendelkezésekben meghatározott feltételek teljesítését követelhetik meg.
28. Tehát csak a 68/360 irányelv 3. cikkében és a 73/148 irányelv 3. cikkében felsorolt iratok követelhetők meg. A Bíróság ezt a következőképpen mondta ki: „Ennek megfelelően a tagállamok az említett irányelvekben felsorolt személyektől a belépés feltételeként kizárólag érvényes útlevél vagy személyi igazolvány bemutatását követelhetik meg.”(10)
29. A jelen eljárás alapját képező mindkét tényállás esetében releváns továbbá a Bíróság ítélkezési gyakorlata, amely szerint: „a határvédelmi alkalmazottak kérdései megválaszolásának kötelezettsége […] általában véve nem lehet feltétele közösségi polgár másik tagállam területére történő belépésének”.(11)
30. Ezen túlmenően a Bíróság kifejtette: „az irányelvek – különösen a 68/360 irányelv 4. cikkének és a 73/148 irányelv 6. cikkének – rendszeréből következik, hogy a tagállami hatóságok kizárólag tartózkodási engedély vagy a tartózkodás jogcímét igazoló okirat e cikkekben foglalt feltételek szerint történő kiadásakor követelhetik meg az érintett személytől tartózkodási jogának igazolását”.(12)
31. A családtagok belépésére vonatkozó irányelvek rendelkezéseiből ezért a Bíróság értelmezése szerint az következik, hogy a belépés formaságainak a kifejezetten megjelölt iratokra kell korlátozódniuk, és bármilyen további bevándorlási eljárás elfogadhatatlan.
32. Harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagok tekintetében ezenkívül utalni kell a MRAX-ügyben hozott, a felek által hivatkozott ítéletre is, amelyben a Bíróság a következőket fejti ki:
„A 68/360 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése, valamint a 73/148 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében ha egy tagállam állampolgára a Közösségen belül, a Szerződés és az említett irányelvek által ráruházott joga gyakorlásaként helyet változtat, a tagállamok csak azon családtagok esetében kérhetnek beutazó vízumot vagy ezzel egyenértékű okiratot, akik a tagállamok egyikének állampolgárságával sem rendelkeznek. A 2317/95 rendelet helyébe lépő 574/1999 rendelet helyébe lépő 539/1999 rendelet határozza meg azon harmadik országok listáját, amelyek állampolgárainak a tagállamok külső határainak átlépésekor vízummal kell rendelkezniük.”(13)
33. A Bíróság ebből azt vezette le, hogy – bár a harmadik ország azon állampolgárának, aki közösségi polgár házastársa, joga van a tagállamok területére való belépéshez – a 68/360 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében és a 73/148 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében foglaltak értelmében e jog gyakorlásának a vízum feltétele lehet.(14)
34. A spanyol kormány azonban úgy véli, hogy a vízummal kapcsolatos közösségi jogszabályok csak a rövid időtartamú vízumokra vonatkoznak. Ebből az vezethető le, hogy a tagállamok továbbra is hatáskörrel rendelkeznek a hosszú időtartamú vízumok vonatkozásában, amely területen jelenleg nincs harmonizáció. Spanyolország ezért a harmadik ország állampolgárságával rendelkező személyek belépését ilyen vízum feltételéhez kötheti.
35. Az ilyen álláspont ellen határozottan fel kell lépni. Abból ugyanis, hogy a vízummal kapcsolatos közösségi jogszabályok csak a rövid időtartamú vízumokra vonatkoznak, nem következik, hogy a tagállamok a harmadik ország azon állampolgárának belépését, aki közösségi polgár házastársa, tartózkodási vízum feltételéhez köthetik.
36. Abból, hogy valamely jogi aktus egy bizonyos téma vonatkozásában nem tartalmaz rendelkezéseket, messze nem következik, hogy a közösségi jog semmilyen szabályozást nem tartalmaz e témában. Az itt érintett személyi körre vonatkozó rendelkezések más jogi aktusokban, nevezetesen a 68/360, a 73/148 és a 90/365 irányelvben találhatók. Az ezekben az irányelvekben foglalt, harmadik ország azon állampolgáraira vonatkozó rendelkezéseket, akik közösségi polgár házastársai, lex specialisnak kell minősíteni. Ezért ezeket a személyeket harmadik ország kedvezményezett állampolgárainak kell tekinteni.
37. Ezen semmit sem változtat a Spanyolország által hivatkozott, a külső határok átlépésére (az EK 62. cikk (2) bekezdésének b) pontja) és a huzamos tartózkodásra jogosító vízumokra (az EK 63. cikk (3) bekezdésének a) pontja) vonatkozó jogalapok megléte.
38. Az említett különleges rendelkezésekből – különösen a 73/148 irányelv és 90/365 irányelv 3. cikkéből – következik annak tilalma, hogy a tagállamok harmadik ország azon állampolgárától, aki közösségi polgár házastársa, más feltételek teljesítését is megköveteljék, mint amelyeket az említett személyi körre vonatkozó különleges rendelkezések előírnak. Ezek a jogi normák ugyanis – amint azt már kifejtettem – taxatíve sorolják fel a feltételeket.
2. Tartózkodási engedély megkövetelése
39. A Bizottság álláspontja szerint a belépést nem lehet függővé tenni a tartózkodási engedély kiadásától. A Spanyol Királyság ezért a közösségi joggal ellentétesen jár el, mivel szokványos bevándorlókként kezeli a harmadik országok azon állampolgárait, akik közösségi polgár házastársai. Harmadik országok ezen állampolgárai ugyanis nem tekinthetők a spanyol jog szerint külföldieknek. Ezenkívül az e személycsoportot érintő bármely akadály azon közösségi polgárok jogait is sérti, akiknek e személyek a családjához tartoznak.
40. Ezzel kapcsolatban ki kell térni azokra a feltételekre, amelyeket a tagállamok a tartózkodási engedély megadásakor támaszthatnak. E tekintetben a 90/365 irányelv 2. cikke, a 68/360 irányelv 4. cikke (3) bekezdésének c), d) és e) pontja, valamint a 73/148 irányelv 6. cikke a releváns.
41. E rendelkezésekből kitűnik, hogy a tagállamok a tartózkodási engedély kiadásának feltételeként az alábbi követelményeket támaszthatják:
Először is a tagállamok követelhetik olyan igazolvány felmutatását, amely bizonyos feltételeknek eleget tesz. Ezek a feltételek azonban eltérnek egymástól (lásd a 90/365 irányelv 2. cikkét, a 68/360 irányelv 4. cikke (3) bekezdésének c) pontját és a 73/148 irányelv 6. cikkének a) pontját).
Másodszor a tagállamok megkövetelhetik annak igazolását, hogy az érintett a kedvezményezett személyi körbe tartozik (a 90/365 irányelv 2. cikke, a 68/360 irányelv 4. cikke (3) bekezdésének d) pontja, valamint a 73/148 irányelv 6. cikkének b) pontja). A jelen eljárásban arról a feltételről van szó, hogy az érintett személy közösségi polgár házastársa.
Harmadszor a tagállamok megkövetelhetik a 90/365 irányelv 2. cikkében meghatározott feltételek teljesítését, valamint a 68/360 irányelv 4. cikke (3) bekezdésének e) pontja szerinti okiratot.
42. Az említett rendelkezésekben meghatározott feltételek taxatív jellegűek. A Bíróság ezt már több ítéletben megerősítette.
43. Így a Royer-ügyben kifejtette, hogy „a 68/360 irányelv 4. cikke értelmében a tagállamok kötelesek kiadni a tartózkodási engedélyt mindazoknak, akik a megfelelő okiratok felmutatásával igazolják, hogy az irányelv első cikkében megnevezett csoportok egyikéhez tartoznak”.(15)
44. A Roux-ügyben(16) és a Giagounidis-ügyben(17) a Bíróság kiemelte, hogy a meghatározott feltételeken kívül nem lehet más feltételeket támasztani, és más igazolásokat, azaz más iratok bemutatását követelni.
45. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából számos további példa vezethető le arra nézve, hogy kifejezetten elő nem írt feltételek teljesítését – általában – nem lehet megkövetelni.
46. A Roux-ügyben hozott ítélet(18) szerint „az önálló vállalkozó valamely társadalombiztosítási rendszerhez való előzetes csatlakozása […] nem tekinthető a tartózkodási engedély kiadása feltételének”, mivel sem a 68/360 irányelv 4. cikke, sem pedig a 73/148 irányelv 6. cikke nem köti az általa biztosított jogokat annak igazolásához, hogy az érintett személy előzőleg valamely társadalombiztosítási rendszerbe tartozott.(19)
47. A MRAX-ügyben a Bíróság kifejezetten kimondta, hogy a tagállamoknak nincs joga megtagadni a tartózkodási engedélyt azért, mert „az érintett nem teljesítette a külföldiek ellenőrzésére vonatkozó jogi előírásokat”.(20)
48. A Bíróság továbbá kifejtette, hogy „a 68/360 irányelv 4. cikkének (3) bekezdése és a 73/148 irányelv 6. cikke értelmében a tagállamok a tartózkodási engedély kiadása céljából jogosultak azon okirat benyújtását kérni, amellyel az érintett személy az ország területére lépett, de nem írják elő, hogy ennek még érvényesnek kell lennie. Így harmadik ország vízumkötelezettség alá eső állampolgára esetében a tartózkodási engedély kiadásának nem lehet feltétele az, hogy vízuma még mindig érvényes legyen”.(21) „Következésképp egy tagállam – a 68/360 és a 73/148 irányelvvel összhangban – a tartózkodási engedély kiadását nem teheti függővé érvényes vízum bemutatásától.”(22)
49. Ebből az ítélkezési gyakorlatból az vezethető le, hogy a tagállamok a közösségi polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező házastársa részére szóló tartózkodási engedély kiadását kizárólag a fent felsorolt közösségi rendelkezésekben kifejezetten meghatározott feltételekhez köthetik. A jelen eljárásban tehát a házastársi kapcsolat igazolása, egy bizonyos igazolvány bemutatása, valamint a 90/365 irányelv alkalmazásában az annak 2. cikkében foglalt kiegészítő feltételek igazolása követelhető meg.
50. A spanyol gyakorlat azonban nem felel meg ezeknek az előírásoknak, amennyiben a Spanyolország által megkövetelt belépési formaságokat még külföldön, mégpedig általában a harmadik ország állampolgárságával rendelkező személy vagy a közösségi polgár származási országában kell elintézni. Ez azt jelenti, hogy Spanyolország már a belépést is azoknak a feltételeknek a teljesítéséhez köti, amelyeket csak a tartózkodási engedély kiadásával kapcsolatban kell vizsgálni.
51. Abból a körülményből, hogy az irányelvek a Spanyolország által támasztott követelményeket csak a tartózkodási engedély kiadásával kapcsolatban engedik meg, a belépéssel kapcsolatban viszont nem, az következik, hogy Spanyolország olyan hatáskörökkel él, amelyek a tagállamokat nem illetik meg. Az ugyanis, hogy az irányelvek a tartózkodási engedély kiadásával kapcsolatban bizonyos feltételeket támasztanak, nem jelenti azt, hogy ezeket a feltételeket már a belépéskor is alkalmazn i kell.
52. Ezen nem változtatnak sem az EK 63. cikk (3) bekezdése a) pontjának a huzamos tartózkodásra jogosító vízumokra vonatkozó, Spanyolország által hivatkozott rendelkezései, sem pedig a Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló, 1990. június 19‑i egyezmény 18. cikke.(23)
53. A kedvezményezett személyek azon csoportjára, akik harmadik ország állampolgárai, és közösségi polgár házastársai, viszont más rendelkezéseket kell alkalmazni, mint az egyéb harmadik országbeli állampolgárokra.
54. Következésképpen a Spanyol Királyság – mivel a szabad mozgáshoz való jogát gyakorló közösségi polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagja számára a tartózkodási engedély megadásához már a belépést megelőzően tartózkodási vízum megszerzését írta elő – nem teljesítette a 68/360/EGK irányelvből és a 73/148/EGK irányelvből eredő kötelezettségeit.
C – Második jogalap: a tartózkodási engedély kiadásának határideje
55. Második jogalapként a Bizottság
a 64/221 irányelv megsértésére hivatkozik. Előadja, hogy a tartózkodási engedélyek kiadására vonatkozó közösségi szabályozás általános rendszere, különösen a 64/221 irányelv 5. cikke értelmében a tartózkodási engedély kiadásáról szóló határozatot a lehető legrövidebb időn belül, legkésőbb a kérelem benyújtásától számított hat hónapon belül meg kell hozni, ez a maximális időtartam azonban csak akkor indokolt, ha a kérelem vizsgálata során közrendi okokra kell figyelemmel lenni.
56. Még ha a spanyol jogszabályokat a közösségi jog megfelelő átültetésének, lehetne is tekinteni, felmerülne a kérdés, hogy a spanyol hatóságok helyesen alkalmazzák‑e a közösségi jogot. A tagállamok ugyanis nemcsak a közösségi jog megfelelő átültetésére, hanem annak megfelelő alkalmazására is kötelesek, tehát a konkrét esetben biztosítaniuk kell annak érvényesülését.
57. A Bizottság ezért a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás keretében a tagállami jogszabályok hibás alkalmazását akkor is kifogásolhatja, ha e jogszabályok összhangban vannak a közösségi joggal.
58. Ilyen eljárásban a Bizottságnak nem kell az érintett tagállam egész gyakorlatát kifogásolnia, hanem szorítkozhat egyedi esetekre is.(24) A konkrét közösségi jogsértések gyakorisága majd csak a kényszerítő bírság összegének meghatározásakor játszik szerepet az esetlegesen megindított EK 228. cikk szerinti eljárás során.
59. A jelen eljárásban azt kifogásolja a Bizottság, hogy a spanyol hatóságok egyes esetekben nem tartották be a 64/221 irányelv 5. cikkében megállapított határidőt.
60. E vonatkozásban utalni kell a Bíróság ítélkezési gyakorlatára, amely szerint a 68/360 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében és a 73/148 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében meghatározott kötelezettségből – miszerint a tagállamok gondoskodnak minden olyan eszközről, amely az e személyek számára szükséges vízumok megszerzését megkönnyíti – az következik, hogy „a 68/360 és a 73/148 irányelv fent hivatkozott rendelkezései teljes körű érvényesülésének érdekében a vízumot a lehető legrövidebb idő alatt és – amennyiben lehetséges – a tagállami területre történő belépés helyein kell kiállítani”.(25)
61. Spanyolország és a Bizottság között nincs vita a tekintetben, hogy Rotte Ventura asszony, aki harmadik ország állampolgára, és szabad mozgáshoz való jogát gyakorló közösségi polgár házastársa, csak tíz hónap elteltével kapott tartózkodási engedélyt.
62. Spanyolország tehát túllépte a 64/221 irányelv 5. cikkében megállapított hat hónapos határidőt.
63. Ez már önmagában a Spanyolországot terhelő kötelezettség teljesítésének elmulasztását jelenti. Nem releváns, hogy a határidő túllépése lakóhely létesítésének vagy valamely tevékenység gyakorlásának akadályát képezte‑e.
64. Ezért a Spanyol Királyság – mivel a tartózkodási engedélyt nem adta meg a lehető legrövidebb időn belül, de legkésőbb a kérelem benyújtásától számított hat hónapon belül – nem teljesítette a 64/221/EGK irányelvből eredő kötelezettségeit.
V – Végkövetkeztetések
65. Mindezek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
„1. A Spanyol Királyság – mivel a szabad mozgáshoz való jogát gyakorló közösségi polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagja számára a tartózkodási engedély megadásához már a belépést megelőzően tartózkodási vízum megszerzését írta elő – nem teljesítette a tagállami munkavállalók és családtagjaik Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1968. október 15‑i 68/360/EGK tanácsi irányelvből, a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás területén a tagállamok állampolgárainak Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1973. május 21‑i 73/148/EGK tanácsi irányelvből és a kereső tevékenységük folytatásával felhagyó munkavállalók és önálló vállalkozók tartózkodási jogáról szóló, 1990. június 28‑i 90/365/EGK tanácsi irányelvből eredő kötelezettségeit.
A Spanyol Királyság – mivel a tartózkodási engedélyt nem adta meg a lehető legrövidebb időn belül, de legkésőbb a kérelem benyújtásától számított hat hónapon belül – nem teljesítette a külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek, közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések összehangolásáról szóló, 1964. február 25‑i 64/221/EGK irányelvből eredő kötelezettségeit.
2. A Bíróság a Spanyol Királyságot kötelezi a költségek viselésére.”
MELLÉKLET
Nemzeti jogszabályok
A jelen kereset alapját képező tényekkel egyidejűleg(26) az alábbi spanyol jogszabályokat alkalmazták: az 1995. május 5‑i 737/95. sz. királyi rendelettel és az 1997. november 14‑i 1710/1997. sz. királyi rendelettel módosított, az Európai Közösségek tagállamai állampolgárainak Spanyolországba történő belépéséről és tartózkodásáról szóló, 1992. június 26‑i 766/1992. sz. királyi rendelet 10. cikkének (3) bekezdése, valamint a 155/1996. sz. királyi rendelet 23. cikkének (1) és (6) bekezdése, illetve 28. cikkének (2) és (6) bekezdése.
A 766/1992. sz. királyi rendelet
„10. cikk
[...]
(3) Amennyiben az érdekeltek az előző pontok hatálya alá tartozó személyek családtagjai, a 2. cikkben előírtak keretei között be kell mutatniuk az illetékes hatóságok által kiállított, az alábbiakat bizonyító okiratokat:
a) rokoni kapcsolatukat;
b) ha ezt a feltételt meg lehet követelhetni, azt, hogy az az állampolgár tartja el vagy köteles őket eltartani, akivel az említett rokonsági kapcsolat fennáll;
c) amennyiben az (1) bekezdés e), f) és g) pontjaiban említett lakóhellyel rendelkező családtagjáról van szó, azt, hogy az e rendelkezésekben említett jövedelem és betegbiztosítás elegendő a jogosult és családtagjai megélhetésének fedezésére az ott meghatározott szabályoknak megfelelően;
d) az Európai Közösségek valamely tagállamának állampolgárságával nem rendelkező családtagok, az előzőekben felsorolt okiratokon kívül, az útlevélben lévő tartózkodási vízumot, amelynek bemutatása alól kivételes okból felmentés adható.”
A 155/1996. sz. királyi rendelet
„23. cikk – A tartózkodási vízum típusai
[...]
(2) Családegyesítési célú tartózkodási vízum állítható ki az illetékes közigazgatási hatóság kedvező véleménye alapján a jelen rendelet 54. cikkében szereplő helyzetek valamelyikében lévő olyan külföldi részére, aki azt Spanyolországban letelepedett családtagjához való családegyesítés céljából kéri. Ez a hatósági vélemény – a jelen rendelet 28. cikke (1) bekezdésének megfelelően – kötelező erővel bír a családegyesítést kérelmező által teljesítendő feltételek vonatkozásában.
[...]
(6) Nem jövedelemszerző célú tartózkodási vízumot lehet kiadni az akár nyugdíjjal, akár járadékkal rendelkező nyugdíjkorú külföldinek, illetőleg annak a dolgozókorú külföldinek, aki Spanyolországban nem fog munkavállalási engedély-köteles vagy az alól mentes tevékenységet végezni.
[…]
28. cikk
A tartózkodási vízum megszerzéséhez előírt sajátos okiratok
(1) Családegyesítés céljából kérelmezett tartózkodási vízum esetében a Spanyolországban lakóhellyel rendelkező családegyesítést kérőnek kérelme benyújtása előtt véleményt kell kérnie a lakóhelye szerinti tartomány közigazgatási hatóságától, amely igazolja, hogy a jelen rendelet 56. cikke (5) és (7) bekezdésében foglalt feltételeknek eleget tesz, és rendelkezik már meghosszabbított tartózkodási engedéllyel. A jelen rendelet 54. cikke (2) bekezdésében szereplő csoportok valamelyikébe tartozó családtag köteles a vízumkérelemhez mellékelni az előbb hivatkozott közigazgatási hatóság által nyilvántartásba vett vélemény iránti kérelmet, valamint a rokonsági fokot igazoló okiratokat, továbbá adott esetben a jogi és gazdasági függőséget.
[...]
(6) Nem jövedelemszerző célú vízum iránti kérelem esetében a külföldi köteles benyújtani azokat az okiratokat, amelyek bizonyítják, hogy rendelkezik a megélhetését biztosító anyagi eszközökkel vagy olyan rendszeres jövedelemmel, amely elegendő és megfelelő az ő és eltartott családtagjai számára. A megélhetését biztosító anyagi eszközöknek vagy a rendszeres jövedelemnek elegendőnek kell lennie a kérelmező és eltartott családtagjai szállásának, létfenntartásának és egészségügyi ellátásának a fedezésére.”
(1) .
(2)
–	A tagállami munkavállalók és családtagjaik Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1968. október 15‑i 68/360/EGK tanácsi irányelv (HL L 257., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 27. o.).
(3)
–	A letelepedés és a szolgáltatásnyújtás területén a tagállamok állampolgárainak Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1973. május 21‑i 73/148/EGK tanácsi irányelv (HL 172., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 167. o.).
(4)
–	A kereső tevékenységük folytatásával felhagyó munkavállalók és önálló vállalkozók tartózkodási jogáról szóló, 1990. június 28‑i 90/365/EGK tanácsi irányelv (HL L 180., 28. o.; magyar nyelvű különkiadás 20. fejezet, 1. kötet, 5. o.).
(5)
–	A külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek, közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések összehangolásáról szóló, 1964. február 25‑i 64/221/EGK tanácsi irányelv (HL 1964. 56., 850. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 11. o.).
(6)
–	HL L 72., 2. o., magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1.  kötet, 121. o.
(7)
–	HL L 81., 1. o. ; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 65. o.
(8)
–	BOE 46. 2003. február 22., 3708. pont.
(9)
–	A C‑200/88. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1990. november 27‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑4299. o.) 13. pontja, a C‑362/90. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1992. március 31‑én hozott ítélet (EBHT 1992., I–2353. o.) 10. pontja, a C‑29/01. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1992. március 7‑én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑2503. o.) 11. pontja és a C‑20/01. és C‑28/01. sz., Bizottság kontra Németország egyesített ügyekben 2003. április 10‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑3609. o.) 32. pontja.
(10)
–	A 321/87. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1989. április 27‑én hozott ítélet (EBHT 1989., 997. o.) 11. pontja.
(11)
–	A C‑68/89. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1991. május 30‑án hozott ítélet (EBHT 1991., I–2637. o.) 13. pontja.
(12)
–	A Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott, a 11. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 12. pontja.
(13)
– A C‑459/99. sz_. MRAX kontra Belgium ügyben 2002. július 25‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I–6591. o.) 56. pontja.
(14)
–	A 13. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 59. pontja.
(15)
–	A 48/75. sz. Royer-ügyben 1976. április 8‑án hozott ítélet (EBHT 1976., 497. o.) 37. pontja.
(16)
–	A C‑363/89. sz. Roux-ügyben 1991. február 5‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I–273. o.) 14. és 15. pontja.
(17)
–	A C‑376/89. sz. Giagounidis-ügyben 1991. március 5‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑ 1069. o.) 21. pontja.
(18)
–	A 16. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 16. pontja.
(19)
–	A 16. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 20. pontja.
(20)
–	A 13. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 78. pontja.
(21)
–	A 13. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 89. pontja.
(22)
–	A 13. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 90. pontja.
(23)
–	A Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény (HL 2000. L 39., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. o.).
(24)
–	Lásd pl. a Bizottság kontra Németország egyesített ügyekben hozott ítéletet (hivatkozás a 9. lábjegyzetben), valamint a C‑117/02. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletet (EBHT 2004., I‑5517. o.).
A Bíróság által a C‑129/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. december 9‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑14637. o.) 32. pontjában meghatározott szigorúbb követelmények a bírósági aktusokra vonatkoznak, nem pedig – mint a jelen ügyben – a hatósági aktusokra. Emellett szól a C‑224/01. sz. Köbler-ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑10239. o.) 33., 50 és 52. pontja is, ahol a Bíróság a tagállami felelősség megállapításához egyetlen bírósági határozattal is megelégszik.
(25)
–	A MRAX-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 13. lábjegyzetben) 60. pontja.
(26)
– A jelen kereset alapját képező tények bekövetkezését követően módosították a külföldiekre vonatkozó jogszabályokat. A jelenleg hatályos jogszabály az Európai Közösségek tagállamai és az Európai Gazdasági Térség államai állampolgárainak Spanyolországba történő belépéséről és tartózkodásáról szóló, 2003. február 14‑i 178/2003. sz. királyi rendelet (Boletin Oficial del Estado 46. szám, 2003. február 22., 3708. o.). Hatályon kívül helyező rendelkezése értelmében az 1992. június 26‑i 766/92. sz. királyi rendelet, az 1995. május 5‑i 737/95. sz. királyi rendelet és az 1997. november 14‑i 1710/97. sz. királyi rendelet, valamint minden olyan azonos vagy alacsonyabb szintű jogi norma, amely a jelen királyi rendelettel ellentétes rendelkezést tartalmaz hatályát veszti.