62023CO0055
USNESENÍ SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
17. července 2023 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Článek 99 jednacího řádu Soudního dvora – Odpověď, která může být jasně vyvozena z judikatury – Příslušnost, rozhodné právo, uznávání a výkon rozhodnutí, přijímání a výkon veřejných listin v dědických věcech a vytvoření evropského dědického osvědčení – Nařízení (EU) č. 650/2012 – Článek 10 odst. 1 písm. a) – Podpůrná příslušnost – Článek 267 SFEU – Povinnost dodržovat pokyny soudu vyššího stupně“
Ve věci C‑55/23 [Jurtukała] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Okresního soudu ve Štětíně, příslušného pro oblast pravého břehu a západ (Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie, Polsko) ze dne 6. prosince 2022, došlým Soudnímu dvoru dne 3. února 2023, v řízení
PA
za účasti:
MO,
SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
ve složení: D. Gratsias, předseda senátu, M. Ilešič (zpravodaj) a I. Jarukaitis, soudci,
generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout usnesením s odůvodněním podle článku 99 jednacího řádu Soudního dvora,
vydává toto
Usnesení
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2012, L 201, s. 107 a opravy Úř. věst. 2012, L 344, s. 3, Úř. věst. 2013, L 60, s. 140), jakož i článku 267 SFEU.
2
Tato žádost byla předložena v rámci soudního řízení zahájeného na návrh PA ve věci určení dědiců jejího bratra, který zemřel v Hamburku (Německo) dne 9. května 2020.
Právní rámec
Unijní právo
3
Body 23 až 30 odůvodnění nařízení č. 650/2012 zní následovně:
„(23)
S ohledem na rostoucí mobilitu občanů a za účelem zajištění řádného výkonu spravedlnosti v rámci [Evropské] [u]nie, jakož i zajištění toho, aby existovala skutečná vazba mezi danou dědickou věcí a členským státem, kde je příslušnost vykonávána, by mělo toto nařízení stanovit, že obecným hraničním určovatelem pro účely určení příslušnosti i rozhodného práva by měl být obvyklý pobyt zůstavitele v době smrti. […]
[…]
(30)
V zájmu zajištění toho, aby soudy všech členských států mohly ze stejných důvodů vykonávat příslušnost ve vztahu k dědictví osob, které v době smrti neměly obvyklý pobyt v žádném členském státě, by v tomto nařízení měl být uveden v hierarchickém pořadí taxativní výčet důvodů, na jejichž základě je možno založit podpůrnou příslušnost.“
4
Kapitola II tohoto nařízení, upravující „Příslušnost“, obsahuje zejména články 4 až 10 a 15 nařízení.
5
Článek 4 uvedeného nařízení, nadepsaný „Obecná příslušnost“, stanoví:
„Soudy členského státu, na jehož území měl zůstavitel obvyklý pobyt v době smrti, jsou příslušné rozhodovat o dědictví jako o celku.“
6
Článek 5 téhož nařízení, nadepsaný „Dohoda o volbě soudu“, v odstavci 1 stanoví:
„Pokud právo, které si zůstavitel dle článku 22 zvolil, aby se jím řídilo jeho dědictví, je právem členského státu, mohou se dotčené strany dohodnout, že soud či soudy tohoto členského státu jsou výlučně příslušné k rozhodování o kterékoli otázce související s dědictvím.“
7
Články 6 až 9 nařízení č. 650/2012 upřesňují podmínky, za kterých se použije čl. 5 odst. 1 tohoto nařízení.
8
Článek 10 uvedeného nařízení, nadepsaný „Podpůrná příslušnost“, stanoví:
„1)   Nenachází-li se místo obvyklého pobytu zůstavitele v době smrti na území členského státu, jsou soudy členského státu, v němž se majetek tvořící pozůstalost nachází, přesto příslušné k rozhodování o dědictví jako celku, pokud:
a)
měl zůstavitel v době smrti státní příslušnost tohoto členského státu; nebo pokud tomu tak není,
b)
se místo předchozího obvyklého pobytu zůstavitele nacházelo na území tohoto členského státu, za podmínky, že v době zahájení řízení od změny tohoto místa obvyklého pobytu neuplynulo období delší než pět let.
2)   Pokud žádný soud v členském státě není příslušný podle odstavce 1, jsou k rozhodování o majetku tvořícím pozůstalost přesto příslušné soudy členského státu, v němž se tento majetek nachází.“
9
Článek 15 téhož nařízení, nadepsaný „Přezkoumání příslušnosti“, zní následovně:
„Pokud je u soudu některého členského státu zahájeno řízení v dědické věci, k níž není příslušný podle tohoto nařízení, prohlásí tento soud z vlastního podnětu svou nepříslušnost.“
10
V kapitole III nařízení č. 650/2012, nazvané „Rozhodné právo“, článek 22 tohoto nařízení, nadepsaný „Volba práva“, stanoví v odstavci 1:
„Každá osoba si může zvolit za právo, jímž se řídí její dědictví jako celek, právo státu, jehož je státním příslušníkem v době uskutečnění této volby nebo v době smrti.
[…]“
Polské právo
11
Ustanovení § 386 odst. 6 občanského soudního řádu (ustawa – Kodeks postępowania cywilnego), ze dne 17. listopadu 1964, ve znění použitelném na spor v původním řízení (Dz. U. z roku 2021, položka 1805, dále jen „občanský soudní řád“), stanoví:
„Právní názor vyjádřený v odůvodnění rozhodnutí soudu druhého stupně je závazný jak pro soud, jemuž byla věc postoupena, tak pro soud druhého stupně při opětovném zkoumání věci. To však neplatí, pokud se změní právní nebo skutkový stav nebo pokud Nejvyšší soud [(Sąd Najwyższy, Polsko)] po vydání rozhodnutí soudu druhého stupně vydá ve věci předmětné právní otázky rozhodnutí, v němž vyjádří odlišný právní názor.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
12
BF (dále jen „zůstavitel“), polský státní příslušník, zemřel dne 9. května 2020 v Hamburku.
13
PA, sestra zůstavitele, podala návrh k Okresnímu soudu ve Štětíně, příslušnému pro oblast pravého břehu a západ (Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie, Polsko), který je předkládajícím soudem, pro účely určení dědiců zůstavitele.
14
PA ve svém návrhu uvedla, že její bratr měl poslední obvyklý pobyt v Hamburku, že vlastnil nemovitosti v Polsku a nezvolil si právo, kterým se bude řídit jeho dědické řízení. PA rovněž upřesnila, že syn zůstavitele, jeho manželka, matka, neteř a ona sama prohlásili u německého soudu, že odmítají dědictví.
15
Usnesením ze dne 30. srpna 2022 předkládající soud návrh PA zamítl z důvodu, že polské soudy nejsou příslušné k rozhodování o dědictví po zůstaviteli, jehož poslední obvyklý pobyt se nacházel v jiném členském státě než v Polské republice. Předkládající soud odmítl použití pravidla podpůrné příslušnosti stanoveného v čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012, jelikož měl za to, že se toto pravidlo týká pouze zůstavitelů, jejichž poslední obvyklý pobyt se nenachází v některém členském státě.
16
Usnesením ze dne 14. listopadu 2022 Krajský soud ve Štětíně (Sąd Okręgowy w Szczecinie, Polsko), k němuž bylo podáno odvolání, zrušil usnesení ze dne 30. srpna 2022 s odůvodněním, že výklad čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 podaný předkládajícím soudem je nesprávný. Podle Krajského soudu ve Štětíně (Sąd Okręgowy w Szczecinie) přiznává toto ustanovení podpůrnou příslušnost členskému státu, v němž se nachází majetek zůstavitele a jehož byl státním příslušníkem, i když se v tomto členském státě nenachází místo obvyklého pobytu zůstavitele.
17
Předkládající soud, jemuž byla věc v původním řízení znovu předložena, nesdílí výklad čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 podaný Krajským soudem ve Štětíně (Sąd Okręgowy w Szczecinie), který podle jeho názoru odporuje doslovnému smyslu, jakož i cílům nařízení č. 650/2012.
18
Předkládající soud tvrdí, že podle vnitrostátního práva je soud, jemuž byla věc předložena, vázán výkladem unijního práva, byť nesprávným, který podal soud vyššího stupně, takže dotčený střet výkladu unijního práva může být vyřešen pouze odpovědí Soudního dvora na předběžnou otázku. Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že žádné ustanovení vnitrostátního práva výslovně nezmiňuje, že mu odpověď Soudního dvora umožní odchýlit se od výkladu soudu vyššího stupně. Má však za to, že za účelem dosažení cílů sledovaných článkem 267 SFEU musí mít možnost plně zohlednit výklad unijního práva podaný rozsudkem v řízení o předběžné otázce, i když se tento výklad liší od výkladu vnitrostátního soudu vyššího stupně ve věci v původním řízení.
19
Za těchto podmínek se Okresní soud ve Štětíně, příslušný pro oblast pravého břehu a západ (Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení [č. 650/2012] vykládán v tom smyslu, že se použije pouze v případě, kdy zůstavitel neměl bydliště v žádném členském státě, na nějž se vztahuje toto nařízení nebo [v tom smyslu, že toto ustanovení] zakládá podpůrnou příslušnost členského státu, na jehož území zůstavitel zanechal majetek a jehož státní příslušnost měl v době smrti, a to i v případě, že se místo obvyklého pobytu zůstavitele v době smrti nacházelo v jiném členském státě, na nějž se vztahuje uvedené nařízení?
2)
Musí být unijní právo, zejména článek 267 SFEU, vykládáno v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které je soud vázán právním názorem soudu vyššího stupně týkajícím se výkladu unijního práva, jenž je v rozporu s výkladem, který v konkrétní věci podal i Soudní dvůr v rozhodnutí o předběžné otázce?“
K předběžným otázkám
20
Podle článku 99 jednacího řádu Soudního dvora, může Soudní dvůr kdykoli na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí generálního advokáta rozhodnout usnesením s odůvodněním, pokud lze odpověď na položenou otázku jasně vyvodit z judikatury nebo pokud o odpovědi na tuto otázku nelze rozumně pochybovat.
21
V projednávané věci má Soudní dvůr za to, že pokud jde o první otázku, o znění čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 nelze rozumně pochybovat, a pokud jde o druhou otázku, že výklad unijního práva požadovaný předkládajícím soudem lze jasně vyvodit z rozsudku ze dne 5. října 2010, Elčinov (C‑173/09, EU:C:2010:581). V projednávané věci je tedy třeba použít článek 99 jednacího řádu.
K první otázce
22
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že pravidlo podpůrné příslušnosti stanovené v tomto ustanovení se použije pouze v případě, že se místo obvyklého pobytu zůstavitele v době smrti nacházelo v členském státě, který není vázán tímto nařízením, nebo ve třetím státě.
23
V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 4 nařízení č. 650/2012 stanoví pravidlo obecné příslušnosti, podle kterého jsou k rozhodování o dědictví jako celku příslušné soudy členského státu, na jehož území měl zůstavitel obvyklý pobyt v době smrti.
24
Pokud měl zůstavitel obvyklý pobyt v některém členském státě, mohou se soudy jiného členského státu, jehož byl státním příslušníkem, stát příslušnými v souladu s články 5 až 9 nařízení č. 650/2012, pokud si zůstavitel v souladu s článkem 22 tohoto nařízení zvolil jako právo, jímž se řídí jeho dědictví jako celek, právo tohoto jiného členského státu.
25
Kromě toho čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 stanoví pravidlo podpůrné příslušnosti pro určení příslušnosti pro rozhodování o dědictví jako celku ve prospěch soudů členského státu, v němž se majetek tvořící pozůstalost nachází, pokud měl zůstavitel v době smrti státní příslušnost tohoto členského státu. Jak však vyplývá ze znění první části čl. 10 odst. 1 tohoto nařízení, podpůrná příslušnost založená na tomto ustanovení je stanovena pouze v případě, kdy se místo obvyklého pobytu zůstavitele v době smrti nenachází na území členského státu.
26
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr při výkladu čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 v rozsudku ze dne 7. dubna 2022, V A a Z A (Podpůrná příslušnost v dědických věcech) (C‑645/20, EU:C:2022:267), upřesnil, že jediným účelem článku 4 tohoto nařízení i jeho čl. 10 odst. 1 je stanovit jednotná kritéria pro určení soudní příslušnosti k rozhodování o dědictví jako celku. Tento článek 10, zahrnutý v kapitole II uvedeného nařízení, která stanoví soubor pravidel pro určení příslušnosti v dědických věcech, stanoví podpůrnou příslušnost ve vztahu k obecné příslušnosti stanovené v článku 4 téhož nařízení, jež jako příslušné rozhodovat o dotyčném dědictví jako celku určuje soudy místa obvyklého pobytu zůstavitele [rozsudek ze dne 7. dubna 2022, V A a Z A (Podpůrná příslušnost v dědických věcech), C‑645/20, EU:C:2022:267, bod 30].
27
V tomto rámci Soudní dvůr upřesnil, že mezi soudem určeným podle článku 4 nařízení č. 650/2012 a soudem určeným podle jeho článku 10 neexistuje hierarchický vztah, neboť každé z těchto ustanovení se týká odlišných případů. Stejně tak skutečnost, že je příslušnost podle článku 10 tohoto nařízení kvalifikována jako „podpůrná“, neznamená, že by toto ustanovení bylo méně závazné než ustanovení článku 4 uvedeného nařízení upravující obecnou příslušnost. V tomto ohledu použití příslovce „přesto“ v čl. 10 odst. 1 téhož nařízení naznačuje, že toto ustanovení upravuje pravidlo pro určení příslušnosti, které je rovnocenné a doplňující ve vztahu k obecnému pravidlu stanovenému v článku 4 tohoto nařízení, takže v případě nepoužitelnosti tohoto článku 4 je třeba zkoumat, zda jsou splněna kritéria příslušnosti stanovená v článku 10 uvedeného nařízení [rozsudek ze dne 7. dubna 2022, V A a Z A (Podpůrná příslušnost v dědických věcech), C‑645/20, EU:C:2022:267, body 33 a 34].
28
Soudní dvůr navíc rozhodl, že tato pravidla o soudní příslušnosti k rozhodování o dědictví jako celku nenabízejí zúčastněným stranám možnost zvolit si soud členského státu podle svých zájmů, s výhradou uplatnění článku 5 uvedeného nařízení v případě, že si zůstavitel zvolil právo rozhodné pro své dědictví [rozsudek ze dne 7. dubna 2022, V A a Z A (Podpůrná příslušnost v dědických věcech), C‑645/20, EU:C:2022:267, bod 32].
29
Pokud jde konkrétně o okolnosti, za kterých Soudní dvůr přijal takový výklad, je třeba uvést, že Soudní dvůr v bodě 25 rozsudku ze dne 7. dubna 2022, V A a Z A (Podpůrná příslušnost v dědických věcech) (C‑645/20, EU:C:2022:267), vycházel z předpokladu, že se místo obvyklého pobytu zůstavitele nacházelo ve Spojeném království, a sice v členském státě, který nebyl ani před vystoupením této země z Unie vázán nařízením č. 650/2012. Soudní dvůr měl pro účely výkladu článku 10 tohoto nařízení za to, že pravidla pro určení příslušnosti stanovená v tomto článku se mohou uplatnit, pokud měl zůstavitel obvyklý pobyt v členském státě Unie, který není uvedeným nařízením vázán.
30
V projednávané věci, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, se poslední obvyklý pobyt zůstavitele nacházel v Německu a zůstavitel si nezvolil právo rozhodné pro své dědictví jako celek.
31
Za těchto podmínek z jednoznačného znění čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 jasně vyplývá, že se toto ustanovení nepoužije v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, kdy se místo obvyklého pobytu zůstavitele v době smrti nacházelo v členském státě vázaném tímto nařízením.
32
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že pravidlo podpůrné příslušnosti stanovené v tomto ustanovení se použije pouze v případě, že se místo obvyklého pobytu zůstavitele v době smrti nacházelo v členském státě, který není vázán tímto nařízením, nebo ve třetím státě.
K druhé otázce
33
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda unijní právo, zejména článek 267 SFEU, brání tomu, aby vnitrostátní soud, který rozhoduje poté, co soud vyššího zrušil rozhodnutí, jež vydal, byl v souladu s vnitrostátním procesním právem vázán právním názorem tohoto soudu vyššího stupně, když tento názor není slučitelný s unijním právem, jak je vykládáno Soudním dvorem.
34
V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že článek 267 SFEU přiznává vnitrostátním soudům co nejširší možnost obrátit se na Soudní dvůr, mají-li za to, že věc, kterou projednávají, vyvolává otázky vyžadující výklad či posouzení platnosti ustanovení unijního práva nezbytných pro vyřešení sporu, který jim byl předložen (rozsudek ze dne 5. října 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 26 a citovaná judikatura).
35
Kromě toho je třeba připomenout, že rozsudkem, který Soudní dvůr vydá v řízení o předběžné otázce, je vnitrostátní soud pro účely vyřešení sporu v původním řízení vázán, pokud jde o výklad či platnost dotčených aktů unijních orgánů (rozsudek ze dne 5. října 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 29 a citovaná judikatura).
36
V tomto ohledu je vnitrostátní soud, jenž uplatnil možnost, kterou mu přiznává čl. 267 druhý pododstavec SFEU, pro účely vyřešení sporu v původním řízení vázán výkladem dotčených ustanovení poskytnutým Soudním dvorem a musí případně odmítnout názor soudu vyššího stupně, pokud má s ohledem na tento výklad za to, že tento názor není v souladu s unijním právem (rozsudek ze dne 5. října 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 30, a ze dne 9. září 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, bod 46).
37
Kromě toho na základě zásady přednosti unijního práva, pokud vnitrostátní soud, jenž má v rámci svých pravomocí uplatnit ustanovení unijního práva, nemůže vyložit vnitrostátní právní úpravu v souladu s požadavky tohoto práva, má povinnost zajistit plný účinek těchto ustanovení tak, že na základě své vlastní pravomoci podle potřeby upustí od použití jakéhokoli odporujícího ustanovení vnitrostátních právních předpisů, i když je pozdějšího data, aniž musí nejprve žádat o jeho odstranění legislativní cestou nebo jakýmkoliv jiným ústavním postupem či na toto odstranění čekat (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. října 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 31 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 9. září 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, bod 45 a citovaná judikatura).
38
Pokud jde konkrétně o existenci pravidel vnitrostátního práva, která stanoví, že vnitrostátní soud je bezpodmínečně vázán výkladem unijního práva provedeným jiným vnitrostátním soudem, Soudní dvůr již rozhodl, že unijní právo brání tomu, aby byl vnitrostátní soud vázán vnitrostátní právní normou, na základě které je pro něj závazný názor vnitrostátního soudu vyššího stupně, pokud se jeví, že tento názor není v souladu s unijním právem (rozsudek ze dne 5. října 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 32).
39
Za těchto okolností k požadavku na zajištění plného účinku unijního práva patří i povinnost vnitrostátních soudů změnit případně ustálenou judikaturu, vychází-li z výkladu vnitrostátního práva, který je neslučitelný s unijním právem (rozsudek ze dne 9. září 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, bod 47 a citovaná judikatura).
40
Z toho vyplývá, že v projednávané věci má předkládající soud povinnost zajistit plný účinek článku 267 SFEU tak, že ze své vlastní pravomoci podle potřeby upustí od použití vnitrostátních procesních ustanovení, v projednávané věci ustanovení § 386 odst. 6 občanského soudního řádu, která mu ukládají, aby použil výklad práva podaný Krajským soudem ve Štětíně (Sąd Okręgowy w Szczecinie), jestliže tento výklad není slučitelný s unijním právem, jak je vykládáno Soudním dvorem.
41
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že unijní právo, zejména článek 267 SFEU, musí být vykládáno v tom smyslu, že, brání tomu, aby vnitrostátní soud, který rozhoduje poté, co soud vyššího stupně zrušil rozhodnutí, jež vydal, byl v souladu s vnitrostátním procesním právem vázán právním názorem tohoto vyššího soudu, když tento názor není slučitelný s unijním právem, jak je vykládáno Soudním dvorem.
K nákladům řízení
42
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 10 odst. 1 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení,
musí být vykládán v tom smyslu, že:
pravidlo podpůrné příslušnosti stanovené v tomto ustanovení se použije pouze v případě, že se místo obvyklého pobytu zůstavitele v době smrti nacházelo v členském státě, který není vázán tímto nařízením, nebo ve třetím státě.
2)
Unijní právo, zejména článek 267 SFEU,
musí být vykládáno v tom smyslu, že:
brání tomu, aby vnitrostátní soud, který rozhoduje poté, co bylo jeho rozhodnutí zrušeno soudem vyššího stupně, byl v souladu s vnitrostátním procesním právem vázán právním názorem tohoto vyššího soudu, když tento názor není slučitelný s unijním právem, jak je vykládáno Soudním dvorem.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádného z účastníků řízení.