62024CJ0597
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
12. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Direktiva 2000/78/EZ – Zabrana diskriminacije na temelju invaliditeta – Članak 2. stavak 2. – Pravo nastavnice s invaliditetom na premještaj u određeno teritorijalno područje – Članak 5. – Razumne prilagodbe potrebama osoba s invaliditetom – Prednost mobilnosti unutar istog teritorijalnog područja u odnosu na mobilnost između različitih teritorijalnih područja”
U predmetu C‑597/24 [Zirvatta] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), odlukom od 10. rujna 2024., koju je Sud zaprimio 16. rujna 2024., u postupku
C. M.
protiv
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
uz sudjelovanje:
Ufficio Scolastico Regionale per Lombardia,
Ambito Territoriale di Mantova,
Ufficio Scolastico Regionale per Lombardia,
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún (izvjestiteljica), predsjednica petog vijeća, u svojstvu predsjednika desetog vijeća, E. Regan i D. Gratsias, suci,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. D’Albertija, avvocato dello Stato, i M. T. Lubrano Lobianco, procuratore dello Stato,
–
za Europsku komisiju, D. Recchia i E. Schmidt, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. točke (b) podtočke i. i članka 5. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku: poglavlje 5., svezak 1., str. 69. i ispravak SL 2020., L 63, str. 9.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe C. M., nastavnice s invaliditetom, i Ministera dell’Istruzione e del Merito (Ministarstvo obrazovanja i postignuća, Italija) u vezi sa zahtjevom osobe C. M. za premještaj u pokrajinu različitu od one u kojoj obavlja svoje dužnosti.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
3
Članak 1. Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom, sklopljene u New Yorku 13. prosinca 2006. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2010/48/EZ od 26. studenoga 2009. (SL 2010., L 23, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 66., str. 55.) (u daljnjem tekstu: Konvencija UN‑a) određuje:
„Svrha ove Konvencije je promicanje, zaštita i osiguravanje punog i ravnopravnog uživanja svih ljudskih prava i temeljnih sloboda svih osoba s invaliditetom i promicanje poštivanja njihovog urođenog dostojanstva.
Osobe s invaliditetom su one osobe koje imaju dugotrajna tjelesna, mentalna, intelektualna ili osjetilna oštećenja, koja u međudjelovanju s različitim preprekama mogu sprečavati njihovo puno i učinkovito sudjelovanje u društvu na ravnopravnoj osnovi s drugima.”
4
Članak 2. te konvencije glasi kako slijedi:
„Za potrebe ove Konvencije:
[…]
‚Diskriminacija na osnovi invaliditeta’ označava svako razlikovanje, isključivanje ili ograničavanje na osnovi invaliditeta koje ima svrhu ili učinak sprečavanja ili poništavanja priznavanja, uživanja ili korištenja svih ljudskih prava i temeljnih sloboda na političkom, ekonomskom, socijalnom, kulturnom, društvenom i svakom drugom području, na ravnopravnoj osnovi s drugima. Ona uključuje sve oblike diskriminacije, uključujući i uskraćivanje razumne prilagodbe,
‚Razumna prilagodba’ znači potrebnu i prikladnu preinaku i podešavanja, koja ne predstavljaju nesrazmjerno ili neprimjereno opterećenje, [ako je to potrebno u određenom] slučaju, kako bi se osobama s invaliditetom osiguralo uživanje ili korištenje svih ljudskih prava i temeljnih sloboda na ravnopravnoj osnovi s drugima;
[…]”
5
Članak 5. navedene konvencije predviđa:
„1.   Države stranke prihvaćaju da su sve osobe jednake pred zakonom te imaju jednako pravo, bez ikakve diskriminacije, na jednaku zaštitu i jednaku korist na temelju zakona.
[…]
4.   Posebne mjere potrebne za ubrzavanje ili ostvarivanje de facto jednakosti osoba s invaliditetom neće se smatrati diskriminacijom prema odredbama ove Konvencije.”
6
U skladu s člankom 27. stavkom 1. točkom (g) te konvencije:
„Države stranke priznaju pravo na rad osobama s invaliditetom, na ravnopravnoj osnovi s drugima; ovo uključuje pravo na mogućnost zarađivanja za život od rada, slobodno odabranog ili prihvaćenog na tržištu rada i u radnom okruženju koje je otvoreno, uključujuće i dostupno osobama s invaliditetom. Države stranke će osigurati i promicati ostvarenje prava na rad, uključujući pritom i one koji steknu invaliditet tijekom zaposlenja, poduzimanjem odgovarajućih koraka, uključujući i zakonodavstvo, s ciljem, među ostalim:
[…]
(g) zapošljavanja osoba s invaliditetom u javnom sektoru.”
Pravo Unije
7
Uvodne izjave 16., 20. i 21. Direktive 2000/78 glase:
„(16)
Osiguranje mjera kojima se u obzir uzimaju potrebe osoba s invaliditetom na radnom mjestu ima važnu ulogu u borbi protiv diskriminacije na temelju invaliditeta.
[…]
(20)
Potrebno je osigurati odgovarajuće, odnosno učinkovite i praktične mjere za prilagodbu radnog mjesta invaliditetu, na primjer, prilagodbom prostorije i opreme, rasporeda radnog vremena, raspodjelom zadataka ili osiguranjem sredstava za osposobljavanje ili uvođenje u rad.
(21)
Kako bi se utvrdilo uzrokuju li određene mjere nerazmjerno opterećenje, posebice je potrebno voditi računa o povezanim financijskim i drugim troškovima, razmjeru i financijskim izvorima organizacije ili poduzeća te o mogućnostima dobivanja pomoći iz javnih sredstava ili kakve druge pomoći.”
8
Člankom 1. te direktive, naslovljenim „ Svrha”, propisuje se:
„Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”
9
Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Pojam diskriminacije”, glasi:
„1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
2.   Za potrebe stavka 1.:
(a)
izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi postupa nepovoljnije nego što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
(b)
neizravna diskriminacija postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa doveli osobe određene vjere ili uvjerenja, određenog invaliditeta, određene dobi ili određene spolne orijentacije u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama, osim:
i.
ako su ta odredba, taj kriterij ili ta praksa objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna; ili […]
[…]
5.   Ova Direktiva ne utječe na mjere koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva, a koje su u demokratskom društvu potrebne zbog očuvanja javne sigurnosti, održanja javnog reda i prevencije kaznenih djela, radi zaštite zdravlja te zaštite prava i sloboda drugih ljudi.”
10
Članak 3. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, navodi, u stavku 1., točkama (a) i (c):
„U granicama nadležnosti prenesenih na [Europsku] zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
(a)
uvjete za pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili uvjete za obavljanje zanimanja, uključujući mjerila odabira i uvjete za primanje u radni odnos, bez obzira na to o kojoj se vrsti djelatnosti radi te na svim profesionalnim razinama, uključujući napredovanje;
[…]
(c)
zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće.”
11
Članak 5. Direktive 2000/78, naslovljen „Razumne prilagodbe potrebama osoba s invaliditetom”, određuje:
„Kako bi se zajamčilo poštovanje načela jednakog postupanja u pogledu osoba s invaliditetom, moraju se osigurati razumne prilagodbe njihovim posebnim potrebama. To znači da poslodavci prema potrebi u određenoj situaciji poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osobi s invaliditetom omogućio pristup zapošljavanju, sudjelovanje ili napredovanje na radu ili osposobljavanje, ako takve mjere za poslodavca ne bi predstavljale nerazmjerno opterećenje. To opterećenje nije nerazmjerno ako se u dovoljnoj mjeri podupire postojećim mjerama u okviru politike za zaštitu osoba s invaliditetom dotične države članice.”
12
U skladu s člankom 7. te direktive, naslovljenim „Pozitivne mjere”:
„1.   Kako bi se osigurala potpuna jednakost u praksi, načelo jednakog postupanja ne sprječava države članice da zadrže ili donesu posebne mjere za sprječavanje ili izjednačavanje nepovoljnog položaja povezanog s bilo kojim od razloga iz članka 1.
2.   U pogledu osoba s invaliditetom, načelo jednakog postupanja ne dovodi u pitanje pravo država članica da zadrže ili donesu odredbe o zaštiti zdravlja i sigurnosti na radu, kao i mjere kojima je cilj stvaranje ili zadržavanje odredbi ili mogućnosti za osiguranje ili poticanje uključivanja tih osoba u radno okruženje.”
Talijansko pravo
Zakon br. 104/1992
13
U skladu s člankom 21. leggea n. 104 – Legge‑quadro per l’assistenza, l’integrazione sociale e i diritti delle persone handicappate (Zakon br. 104 o okvirnom zakonu o pomoći, socijalnoj integraciji i pravima osoba s invaliditetom) od 5. veljače 1992. (GURI br. 39 od 17. veljače 1992., redovni dodatak br. 30, u daljnjem tekstu: Zakon br. 104/1992):
„1.   Osoba s invaliditetom čiji stupanj invaliditeta iznosi više od dvije trećine ili s oštećenjima u prvoj, drugoj i trećoj kategoriji Tablice A priložene uz [legge br. 648 – Riordinamento delle disposizioni sulle pensioni di guerra (Zakon br. 648 o reorganizaciji odredbi o vojnim mirovinama) od 10. kolovoza 1950. (GURI br. 200, od 1. rujna 1950.)] koja je zaposlena u javnim tijelima kao uspješan kandidat na natječaju ili po nekoj drugoj osnovi ima pravo na prednost prilikom izbora radnog mjesta među slobodnih radnim mjestima.
2.   Osobe iz stavka 1. imaju prednost prilikom premještaja na zahtjev.”
14
Člankom 33. stavkom 6. tog zakona određuje se:
„Punoljetna osoba s teškim invaliditetom koja može koristiti dopuste iz stavaka 2. i 3. ima pravo na to da, ako je to moguće, odabere mjesto rada koje je najbliže mjestu njezina boravišta i ne može biti premještena na drugo radno mjesto bez njezina pristanka.”
Zakonodavna uredba br. 297
15
Članak 465. stavak 1. decreta legislativo n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (Zakonodavna uredba br. 297 od 16. travnja 1994. kojom se potvrđuje pročišćeni tekst zakonodavnih odredbi primjenjivih u području obrazovanja koje se odnose na škole svih vrsta i razina) od 16. travnja 1994. (GURI br. 115 od 19. svibnja 1994., redovni dodatak br. 79, u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 297) predviđa:
„Do provedbe odredbi članka 470. stavka 1. zahtjevi za premještaj unutar iste pokrajine obrađuju se prije zahtjeva za premještaj iz druge pokrajine.”
16
Članak 470. te uredbe glasi kako slijedi:
„1.   Posebnim sporazumima sklopljenima između sindikalnih organizacija i [Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (Ministarstvo obrazovanja, visokog obrazovanja i istraživanja, Italija)] utvrđeni su vremenski raspored i postupci koji omogućavaju izjednačavanje profesionalne mobilnosti (promjena predmeta studija ili razine obrazovanja) i teritorijalne mobilnosti te ukidanje raspodjele na radna mjesta namijenjena mobilnosti između pokrajina i radna mjesta namijenjena stalnom zaposlenju tako da se potonja popunjavaju iz preostalih radnih mjesta koja su ostala nepopunjena te su slobodna nakon prestanka mjera profesionalne i teritorijalne mobilnosti tijekom svake školske godine.
2.   U sporazumima iz stavka 1. utvrđuju se i rangiranje između različitih mjera mobilnosti, kriteriji i načini sastavljanja odgovarajućih popisa kao i kriteriji za određivanje promjena predmeta studija i razine obrazovanja u okviru mjera raspoređivanja navedenih u članku 479., pri čemu su promjene na pomoćna radna mjesta uvjetovane posjedovanjem potrebne stručne specijalizacije. Uvjet radnog staža ne uzima se u obzir prilikom promjena razine obrazovanja predviđenih ovim člankom.”
17
Članak 601. navedene uredbe propisuje:
„1.   Članci 21. i 33. [Zakona br. 104/1992] primjenjuju se na osoblje iz ovog pročišćenog teksta.
2.   [Prethodno navedena] pravila daju pravo prvenstva u području zapošljavanja na radna mjesta namijenjena stalnom zaposlenju, zapošljavanja privremenog osoblja i mobilnosti.”
Zakonodavna uredba br. 216
18
Članak 3. stavak 3bis decreta legislativo n. 216 Attuazione della direttiva 2000/78/CE per la parità di trattamento in materia di occupazione e di condizioni di lavoro e della direttiva n. 2014/54/UE relativa alle misure intese ad agevolare l’esercizio dei diritti conferiti ai lavoratori nel quadro della libera circolazione dei lavoratori (Zakonodavna uredba br. 216, o provedbi Direktive 2000/78/EZ o jednakom postupanju pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja i Direktive 2014/54/EU o mjerama za lakše ostvarivanje prava zajamčenih radnicima u kontekstu slobode kretanja radnika) od 9. srpnja 2003. (GURI br. 187 od 13. kolovoza 2003.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, predviđa:
„Kako bi se osiguralo poštovanje načela jednakog postupanja prema osobama s invaliditetom, poslodavci iz javnog i privatnog sektora dužni su na radnom mjestu usvojiti razumne prilagodbe, kako su definirane [Konvencijom UN‑a], koja je ratificirana u skladu s [leggeom n. 18 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione delle Nazioni Unite sui diritti delle persone con disabilità, con Protocollo opzionale, fatta a New York il 13 dicembre 2006 e istituzione dell’Osservatorio (Zakon br. 18 o ratifikaciji i provedbi Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom, zajedno s njezinim fakultativnim protokolom, sklopljenim u New Yorku 13. prosinca 2006. i o osnivanju Nacionalnog opservatorija za uvjete osoba s invaliditetom), od 3. ožujka 2009. (GURI br. 61 od 14. ožujka 2009.), kako bi se zajamčila potpuna jednakost osoba s invaliditetom i drugih radnika. Poslodavci iz javnog sektora moraju osigurati provedbu ovog stavka bez novih ili većih opterećenja za javne financije i koristeći se ljudskim, financijskim i materijalnim resursima dostupnima u okviru postojećeg zakonodavstva.”
Nacionalni kolektivni ugovor za osoblje u sektoru školskog obrazovanja za četverogodišnje razdoblje 2006. – 2009. i dvogodišnje razdoblje 2006. – 2007.
19
U skladu s člankom 10. stavkom 1. contratta collettivo nazionale di lavoro relativo al personale del Comparto scuola per il quadriennio normativo 2006‑2009 e biennio economico 2006‑2007 (Nacionalni kolektivni ugovor za osoblje u sektoru školskog obrazovanja za četverogodišnje razdoblje 2006. – 2009. i dvogodišnje razdoblje 2006. – 2007.) od 27. studenoga 2007.:
„Kriteriji i postupci provedbe teritorijalne mobilnosti […] osoblja na koje se odnosi ovaj ugovor utvrđuju se u okviru dopunskog nacionalnog kolektivnog pregovaranja […].”
CCNI
20
Članak 6. stavak 2. contratta collettivo nazionale integrativo concernente la mobilità del personale docente, educativo ed A. T. A. per l’a.s. 2017/2018 (dopunski nacionalni kolektivni ugovor o mobilnosti nastavničkog, obrazovnog, pomoćnog, tehničkog i administrativnog osoblja u školama za školsku godinu 2017./2018.) od 11. travnja 2017. (u daljnjem tekstu: CCNI) određuje:
„Mobilnost unutar iste pokrajine ima prednost pred mobilnošću između različitih pokrajina […]”
21
Članak 13. stavak 1. CCNI‑a predviđa:
„1.   Sustav prednosti
Prednosti navedene u ovom članku sustavno su rangirane po kategorijama i uzimaju se u obzir, u skladu sa sljedećim redoslijedom prednosti, u isključivo teritorijalnim mjerama mobilnosti na koje se primjenjuju, osim točke I. koja se primjenjuje i na mjere profesionalne mobilnosti. […]
I. Invaliditet i ozbiljni zdravstveni problemi
Prilikom izvršavanja mjera teritorijalne i profesionalne mobilnosti, neovisno o pokrajini iz koje potječe osoba o kojoj je riječ, apsolutna se prednost daje svim članovima nastavnog osoblja koji se prema sljedećem redoslijedu nalaze u jednoj od sljedećih situacija:
1)
nastavničko osoblje koje je slijepo […]
2)
osoblje koje prima hemodijalizu […]
Nastavnik ima prednost pred svim navedenim školskim preferencijama i svim preferencijama za zapošljavanje na radno mjesto namijenjeno stalnom zaposlenju na tom području.
[…]
III. Osoblje s invaliditetom i osoblje koje zahtijeva posebnu i stalnu skrb
U postupcima premještaja prednost se priznaje sljedećim redoslijedom, školskom osoblju koje se nalazi u sljedećim situacijama:
osobe s invaliditetom iz članka 21. [Zakona br. 104/1992], na koji upućuje članak 601. [Zakonodavne uredbe br. 297], čiji stupanj invaliditeta iznosi više od dvije trećine ili s oštećenjima u prvoj, drugoj i trećoj kategoriji Tablice A priložene uz [Zakon br. 648 o reorganizaciji odredbi koje se odnose na vojne mirovine] […]
[…]
Osoblje iz točke III. podtočke 1. […] može se pozvati na tu prednost u pokrajini općine svojega boravišta i samo za tu pokrajinu, pod uvjetom da je izrazilo preferencijalnu želju u pogledu jedne ili više školskih ustanova koje se nalaze u navedenoj općini ili da je odredilo područnu jedinicu koja odgovara toj općini ili njezinu dijelu ako namjerava izraziti želju za obrazovne ustanove u drugim općinama ili drugim područnim jedinicama ili pokrajinama. […]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
22
C. M., osoba s invaliditetom, stalno je zaposlena nastavnica od 2016. Obavlja svoje dužnosti u Ostigliji, koja se nalazi u pokrajini Mantova (Italija).
23
Liječničko povjerenstvo nadležno za utvrđivanje invaliditeta 31. listopada 2017. nakon liječničkog pregleda utvrdilo je da ta osoba ima invaliditet koji podrazumijeva trajno smanjenje njezine radne sposobnosti za 70 %.
24
U okviru nacionalnog programa mobilnosti za školsku godinu 2018./2019. koji je organiziralo ministarstvo obrazovanja, visokog obrazovanja i istraživanja, osoba C. M. je zatražila premještaj u pokrajinu Catanzaro (Italija) pri čemu se pozvala na prednost koja se, na temelju članka 21. Zakona br. 104/1992, priznaje osobama s invaliditetom čiji stupanj invaliditeta iznosi više od dvije trećine.
25
Taj zahtjev za premještaj osobe C. M. je odbijen jer nije bilo dovoljno radnih mjesta u toj pokrajini, s obzirom na to da su nepopunjena radna mjesta bila dodijeljena u okviru unutarnjih premještaja u navedenoj pokrajini.
26
Osoba C. M. podnijela je protiv odbijanja njezina zahtjeva za premještaj tužbu Tribunalu di Mantova (Sud u Mantovi, Italija), kojom je zahtijevala da se utvrdi njezino pravo na premještaj u pokrajinu Catanzaro. Ta je tužba odbijena.
27
Osoba C. M. podnijela je žalbu protiv presude tog suda Corteu d’appello di Brescia (Žalbeni sud u Brescii, Italija), koji ju je odbio uz obrazloženje da se prednost osobama s invaliditetom u pogledu premještaja, predviđena člankom 13. CCNI‑ja, primjenjuje samo u okviru postupaka mobilnosti unutar iste pokrajine. Stoga se zahtjevi za premještaj između pokrajina mogu razmatrati tek nakon obrade zahtjeva za premještaj unutar pokrajina. Samo nastavnici koji su slijepi ili koji primaju hemodijalizu imaju takozvanu „apsolutnu” prednost premještaja unutar iste pokrajine ili između pokrajina.
28
Osoba C. M. je protiv presude Cortea d’appello di Brescia (Žalbeni sud u Brescii) podnijela žalbu Corteu suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), sudu koji je uputio zahtjev.
29
Pred tim sudom osoba C. M. ističe da sustav mobilnosti osoblja javnih škola, u skladu s kojim se zahtjevi za premještaj između pokrajina mogu razmatrati tek nakon obrade zahtjeva za premještaj unutar pokrajina, predstavlja prepreku djelotvornosti zaštite na koju ima pravo svaka osoba s invaliditetom čiji stupanj invaliditeta iznosi više od dvije trećine na temelju članka 21. Zakona br. 104/1992. Napominje da se takva osoba može prijaviti samo na preostala radna mjesta u željenoj pokrajini. Zbog tog slijeda unutarpokrajinskih i međupokrajinskih faza postupka mobilnosti, kada se razmatraju zahtjevi za premještaj između pokrajina, prvotno slobodna radna mjesta mogu već biti popunjena, na temelju zahtjeva za premještaj unutar pokrajina koje su podnijeli nastavnici koji nemaju invaliditet, čime se oduzima učinak davanju prednosti priznatom nastavnicima obuhvaćenima tim člankom 21. Tužitelj iz glavnog postupka stoga smatra da, kao i nastavnici koji su slijepi ili koji primaju hemodijalizu, on mora, na temelju statusa osobe s invaliditetom, koji mu je priznat na temelju tog članka 21., moći ostvariti apsolutnu prednost u području mobilnosti.
30
Ministarstvo obrazovanja i postignuća pak zahtijeva da se žalba odbije jer pravo osobe C. M. na premještaj ovisi o raspoloživosti slobodnih radnih mjesta u željenoj pokrajini. U ovom slučaju, iako je osobi C. M. dodijeljeno pravo prvenstva na temelju članka 21. stavka 2. Zakona br. 104/1992, njezin zahtjev za premještaj nije se mogao prihvatiti zbog nepostojanja nepopunjenih radnih mjesta u željenoj pokrajini.
31
Sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da se tim člankom 21. stavkom 2. predviđa da nastavnici s invaliditetom čiji stupanj invaliditeta iznosi više od dvije trećine imaju prednost u području mobilnosti i da je ta odredba dio sustava koji se primjenjuje na teritorijalnu mobilnost, čiji članak 465. stavak 1. Zakonodavne uredbe br. 297, u vezi s člankom 6. stavkom 2. CCNI‑ja, predviđa da se zahtjevi za premještaj nastavnika unutar iste pokrajine obrađuju prioritetno u odnosu na njihove zahtjeve za premještaj između pokrajina.
32
Ta prednost dodijeljena mobilnosti unutar pokrajina koja, prema mišljenju tog suda, omogućuje najbolje upravljanje složenim mjerama mobilnosti osoblja na cijelom državnom području kako bi početak školske godine protekao u dobrim uvjetima, može nastavnike iz članka 21. Zakona br. 104/1992 staviti u nepovoljniji položaj u odnosu na druge nastavnike, uzimajući u obzir postupno smanjenje slobodnih radnih mjesta u obrazovnom sustavu. Slijedom toga, navedeni sud smatra potrebnim pitati Sud o usklađenosti članka 465. stavka 1. Zakonodavne uredbe br. 297, u vezi s člankom 6. stavkom 2. CCNI‑ja, s pravom Unije.
33
U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 5. [Direktive 2000/78], naslovljen ‚Razumne prilagodbe potrebama osoba s invaliditetom’, tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog talijanskog koje proizlazi iz [CCNI‑a], kojim se na temelju [njegova članka 6. stavka 2. u vezi s njegovim člankom 13.] stavkom 1. priznaje prednost iz tog članka 13. stavka 1. točke III. podtočke 1. školskim djelatnicima koji su osobe s invaliditetom iz članka 21. leggea n. 104/1992, navedenima u članku 601. [Zakonodavne uredbe br. 297], pri čemu se mobilnosti unutar iste pokrajine daje prednost pred mobilnošću između pokrajina?
2.
Može li se posebno nepovoljan položaj u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) podtočke i. Direktive 2000/78, u koji bi na temelju navedenih nacionalnih odredbi mogli biti dovedeni nastavnici koji su osobe s invaliditetom čiji stupanj invaliditeta iznosi više od dvije trećine, objektivno opravdati legitimnim ciljem osiguravanja odvijanja vrlo složenih aktivnosti teritorijalne mobilnosti koje obuhvaćaju cijelo državno područje radi početka školske godine, a sredstva za postizanje tog cilja primjerena su i njima se ne prekoračuje ono što je nužno za ostvarenje cilja koji se nastoji postići zakonskim i ugovornim odredbama? Drugim riječima, uzrokuju li navedene odredbe, suprotno tomu, diskriminaciju na štetu navedenih nastavnika koja zapravo dovodi do gubitka prednosti koja se priznaje u postupcima mobilnosti jer se odnosi samo na mobilnost unutar iste pokrajine, a ne i na mobilnost između pokrajina, i stoga nije apsolutna (kao što se to predviđa za druge kategorije osoba s invaliditetom)?”
Nadležnost Suda i dopuštenost prethodnih pitanja
34
Talijanska vlada tvrdi da Sud nije nadležan za ispitivanje postavljenih pitanja jer se ona odnose na ocjenu usklađenosti odredaba kolektivnog ugovora, odnosno članaka 6. i 13. CCNI‑ja, s Direktivom 2000/78, a ne odredbi zakonodavnog ili regulatornog akta.
35
Ta vlada dodaje da članak 64. decreta legislativo no 165 – Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (Zakonodavna uredba br. 165 o općim pravilima o organizaciji rada u javnoj upravi) od 30. ožujka 2001. (GURI br. 106 od 9. svibnja 2001.) predviđa upućivanje pitanja o učinkovitosti, valjanosti ili tumačenju kolektivnog ugovora Agenziji per la rappresentanza negoziale delle pubbliche amministrazioni (ARAN) (Agencija za zastupanje javne uprave u kolektivnom pregovaranju, Italija).
36
U svakom slučaju, čak i ako bi Sud smatrao da Direktivu 2000/78 treba tumačiti na način da joj se protive članci 6. i 13. CCNI‑ja, sud koji je uputio zahtjev bio bi dužan primijeniti članak 465. Zakonodavne uredbe br. 297, kojim se predviđa da se zahtjevi za premještaj unutar iste pokrajine obrađuju prije zahtjeva za premještaj iz druge pokrajine, tako da to pitanje nije relevantno za rješavanje spora u glavnom postupku.
37
U tom pogledu treba podsjetiti na to da se sustav suradnje koji je ustanovljen člankom 267. UFEU‑a zasniva na jasnoj razdiobi ovlasti između nacionalnih sudova i Suda. U okviru postupka koji je uveden tim člankom 267., odredbe unutarnjeg prava tumače sudovi država članica, a ne Sud, te Sud nema nadležnost za odlučivanje o usklađenosti propisa unutarnjeg prava s odredbama prava Unije. Nasuprot tomu, Sud je nadležan pružiti nacionalnom sudu sve odgovarajuće elemente tumačenja prava Unije koji mu omogućuju ocjenu usklađenosti normi unutarnjeg prava s propisima Unije (presuda od 18. studenoga 2020., Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, t. 29. i navedena sudska praksa).
38
Iako je točno da, na formalnoj razini, svojim prethodnim pitanjima, tumačenima s obzirom na obrazloženje odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, sud koji je uputio zahtjev poziva Sud da odluči o usklađenosti odredbi unutarnjeg prava s pravom Unije, Sud ipak može dati koristan odgovor na ta pitanja pružajući tom sudu elemente tumačenja prava Unije koji će mu omogućiti da sam odluči o usklađenosti unutarnjeg prava s pravom Unije. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 18. studenog 2020., Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
39
U tom smislu valja podsjetiti na to da za pitanja o tumačenju prava Unije, koja je uputio nacionalni sud u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud ne provjerava, vrijedi pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud samo kad je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, kad je problem hipotetske prirode ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 18. prosinca 2025., Tenergie (Zahtjev za otpust uvoznih carina), C‑259/24, EU:C:2025:1013, t. 26. i navedena sudska praksa).
40
U ovom slučaju postavljena pitanja odnose se na tumačenje načela jednakog postupanja zajamčenog Direktivom 2000/78, njezina članka 5., koji se odnosi na „razumne prilagodbe potrebama osoba s invaliditetom”, kao i članka 2. stavka 2. točke (b) podtočke i. te direktive, koji se odnosi na razloge kojima se može opravdati različito postupanje.
41
Osim toga, valja utvrditi da se u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje u dovoljnoj mjeri iznosi činjenični i pravni okvir postavljenih pitanja kao i razlozi koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da posumnja u usklađenost nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku s pravom Unije. Stoga se ne čini da navedena pitanja nemaju nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka ili da se odnose na hipotetski problem.
42
Iz toga slijedi da je Sud nadležan odgovoriti na prethodna pitanja i da su ona dopuštena.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
43
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. Direktive 2000/78 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo koje predviđa sustav teritorijalne i profesionalne mobilnosti koji u području mobilnosti daje prednost određenim nastavnicima s invaliditetom tako da favorizira mjere mobilnosti unutar pokrajina u odnosu na one između pokrajina.
44
Najprije je potrebno podsjetiti na to da kako iz naslova i preambule tako i iz sadržaja i krajnjeg cilja te direktive proizlazi da se njome želi uspostaviti opći okvir koji bi svakoj osobi osigurao jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, pružajući joj učinkovitu zaštitu od diskriminacije na temelju nekog od razloga iz njezina članka 1., među kojima je i invaliditet (presuda od 11. rujna 2025., Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, t. 41. i navedena sudska praksa).
45
U skladu s člankom 3. stavkom 1. točkama (a) i (c) navedene direktive, ona se primjenjuje, u granicama nadležnosti prenesenih na Europsku uniju, na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na, među ostalim, uvjete pristupa zapošljavanju te uvjete zapošljavanja i rada (presuda od 11. rujna 2025., Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, t. 42. i navedena sudska praksa).
46
U ovom slučaju, potrebno je ispitati provodi li nacionalno zakonodavstvo o kojemu je riječ u glavnom postupku, koje daje prednost u području mobilnosti određenim nastavnicima s invaliditetom, „razumne prilagodbe“ u smislu članka 5. te direktive.
47
Usto, na temelju te odredbe, kako bi se zajamčilo poštovanje načela jednakog postupanja u pogledu osoba s invaliditetom, moraju se osigurati razumne prilagodbe što znači da poslodavci, prema potrebama u određenoj situaciji poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osobi s invaliditetom omogućio pristup zapošljavanju, sudjelovanje ili napredovanje na radu ili osposobljavanje, ako takve mjere za poslodavca ne bi predstavljale nerazmjerno opterećenje. Taj teret nije nerazmjeran ako ga: na zadovoljavajući način kompenziraju postojeće mjere politike koju država članica o kojoj je riječ provodi u pogledu zaštite osoba s invaliditetom.
48
Iz članka 5. Direktive 2000/78, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 20., proizlazi da su razumne prilagodbe u smislu tog članka 5. učinkovite i praktične mjere za prilagodbu radnog mjesta invaliditetu, na primjer, prilagodbom prostorije i opreme, rasporeda radnog vremena, raspodjelom zadataka ili osiguranjem sredstava za osposobljavanje ili uvođenje u rad.
49
Međutim, u toj uvodnoj izjavi 20. nisu iscrpno navedene odgovarajuće mjere, pri čemu potonje mogu biti fizičke, organizacijske i/ili obrazovne jer članak 5. iste direktive u vezi s Konvencijom UN‑a zagovara široku definiciju pojma „razumne prilagodbe” (vidjeti, u tom smislu, presudu od 10. veljače 2022., HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
50
Naime, valja podsjetiti i na to da se na odredbe te konvencije može pozivati u svrhu tumačenja odredbi Direktive 2000/78, tako da se potonja mora, u mjeri u kojoj je to moguće, tumačiti u skladu s navedenom konvencijom (presuda od 11. rujna 2025., Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, t. 33. i navedena sudska praksa).
51
U skladu s člankom 2. četvrtim stavkom iste konvencije „razumnu prilagodbu” treba shvatiti kao „potrebnu i prikladnu preinaku i podešavanja, koja ne predstavljaju nesrazmjerno ili neprimjereno opterećenje, [ako je to potrebno u određenom] slučaju, kako bi se osobama s invaliditetom osiguralo uživanje ili korištenje svih ljudskih prava i temeljnih sloboda na ravnopravnoj osnovi s drugima”.
52
Upućivanje u uvodnoj izjavi 20. Direktive 2000/78 na prilagodbu „radnog mjesta” treba shvatiti na način da se njime naglašava prioritet takve prilagodbe u odnosu na druge mjere koje omogućuju prilagodbu radnog okruženja osobe s invaliditetom kako bi joj se omogućilo puno i učinkovito sudjelovanje u profesionalnom životu na temelju načela jednakosti s drugim radnicima. Te mjere tako mogu obuhvaćati provedbu mjera od strane poslodavca koje toj osobi omogućavaju da zadrži svoje zaposlenje, poput premještaja na drugo radno mjesto (presuda od 10. veljače 2022., HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, t. 41.).
53
U uvodnoj izjavi 21. te direktive pojašnjeno je da je, kako bi se utvrdilo uzrokuju li određene mjere nerazmjerno opterećenje, posebice je potrebno voditi računa o povezanim financijskim i drugim troškovima, razmjeru i financijskim izvorima organizacije ili poduzeća te o mogućnostima dobivanja pomoći iz javnih sredstava ili kakve druge pomoći.
54
Stoga pojam „razumne prilagodbe” u smislu članka 5. navedene direktive treba široko tumačiti, tako da se odnosi na uklanjanje različitih prepreka koje sprečavaju puno i učinkovito sudjelovanje osoba s invaliditetom u profesionalnom životu na ravnopravnoj osnovi s drugim radnicima (presuda od 21. listopada 2021., Komisija za zaštita ot diskriminacija, C‑824/19, EU:C:2021:862, t. 57. i navedena sudska praksa).
55
Međutim, u skladu s tim člankom 5., „poslodavci prema potrebi u određenoj situaciji poduzimaju odgovarajuće mjere”.
56
Kao što to Europska komisija ističe u svojim pisanim očitovanjima, kako bi se osigurale razumne prilagodbe potrebne kako bi se radniku s invaliditetom omogućio pristup zapošljavanju, sudjelovanje ili napredovanje na radu u smislu navedenog članka 5., potrebno je, dakle, konkretno znati potrebe svojstvene situaciji tog radnika kao i poteškoće i prepreke s kojima se susreće u pristupu svojem radu i obavljanju tog posla.
57
U tom kontekstu, iz sudske prakse Suda jasno je da, u slučaju kada radnik postane trajno nesposoban obavljati poslove svojega radnog mjesta zbog nastanka invaliditeta, njegovo preraspoređivanje na drugo radno mjesto može biti odgovarajuća mjera u sklopu razumnih prilagodbi, u smislu istog članka 5., s obzirom na to da omogućuje tom radniku da zadrži svoje zaposlenje, osiguravajući puno i učinkovito sudjelovanje u profesionalnom životu na temelju načela jednakosti s drugim radnicima (vidjeti u tom smislu presudu od 10. veljače 2022., HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, t. 41. i 43.).
58
Međutim, mogućnost raspoređivanja osobe s invaliditetom na drugo radno mjesto postoji samo kada postoji barem jedno slobodno radno mjesto na kojem ona može raditi (presuda od 18. siječnja 2024., Ca Na Negreta, C‑631/22, EU:C:2024:53, t. 45. i navedena sudska praksa).
59
U ovom slučaju, u skladu s člankom 465. stavkom 1. Zakonodavne uredbe br. 297, u vezi s člankom 6. stavkom 2. CCNI‑ja, ispitivanje zahtjeva za mobilnost unutar pokrajina prethodi ispitivanju zahtjeva za mobilnost između pokrajina.
60
U skladu s člankom 21. Zakona br. 104/1992, prednost se u području mobilnosti daje osobama s invaliditetom čiji stupanj invaliditeta iznosi više od dvije trećine.
61
Doduše, kao što to proizlazi iz točaka 54. do 58. ove presude, pojam „razumne prilagodbe” u smislu članka 5. Direktive 2000/78 treba shvatiti široko, tako da se odnosi na sve mjere koje omogućuju zadovoljavanje potreba osobe s invaliditetom u konkretnoj situaciji.
62
Međutim, čini se da nacionalni sustav o kojem je riječ u glavnom postupku, kako je izložen u točkama 59. i 60. ove presude, predviđa opće i apstraktne mjere te se stoga ne može smatrati da predviđa mjere donesene u pogledu osobe s invaliditetom o kojoj je riječ „prema potrebi u određenoj situaciji” u smislu tog članka 5.
63
Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se prednost u području mobilnosti, koja je predviđena tim nacionalnim sustavom, dodjeljuje osobama o kojima je riječ automatski ovisno o kategoriji kojom je obuhvaćen njihov invaliditet, osobito o stupnju njihova invaliditeta, a da se pritom ne predviđa uzimanje u obzir, ovisno o slučaju, njihovih vlastitih potreba u konkretnoj situaciji.
64
Iz toga slijedi da se ne može smatrati da se tom prednošću u području mobilnosti provode „razumne prilagodbe” u smislu članka 5. Direktive 2000/78, što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
65
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje predviđa sustav teritorijalne i profesionalne mobilnosti koji u području mobilnosti daje prednost određenim nastavnicima s invaliditetom tako da favorizira mjere mobilnosti unutar pokrajina u odnosu na one između pokrajina, budući da taj sustav, s obzirom na to da ne uzima u obzir vlastite potrebe osoba s invaliditetom u konkretnim situacijama, nije obuhvaćen pojmom „razumne prilagodbe” u smislu te odredbe.
Drugo pitanje
66
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 tumačiti na način da nacionalni sustav teritorijalne i profesionalne mobilnosti koji u području mobilnosti daje prednost određenim nastavnicima s invaliditetom u odnosu na one bez invaliditeta tako da istodobno favorizira mjere mobilnosti unutar pokrajina u odnosu na one između pokrajina predstavlja neizravnu diskriminaciju u smislu te odredbe, na štetu nastavnika koji su zatražili premještaj između pokrajina, koja se ne može opravdati ciljem osiguranja mobilnosti nastavnika na cijelom državnom području radi početka školske godine.
67
Uvodno valja podsjetiti na to da se tom direktivom, u području koje obuhvaća, konkretizira opće načelo nediskriminacije utvrđeno u članku 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kojim se zabranjuje svaka diskriminacija na bilo kojoj osnovi kao što je invaliditet. Nadalje, u članku 26. Povelje o temeljnim pravima određuje se da Unija priznaje i poštuje prava osoba s invaliditetom na mjere čiji je cilj osiguravanje njihove neovisnosti, društvene i profesionalne uključenosti te njihovo sudjelovanje u životu zajednice (presuda od 11. rujna 2025., Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, t. 32. i navedena sudska praksa).
68
U skladu s člankom 2. stavkom 1. navedene direktive, za potrebe te direktive, „načelo jednakog postupanja” znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju kao što je invaliditet. Osim toga, iz točke (b) stavka 2. tog članka 2. proizlazi da, za potrebe tog stavka 1., neizravna diskriminacija postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa doveli osobe određenog invaliditeta u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama.
69
U tom kontekstu valja pojasniti da je nepovoljno postupanje na temelju invaliditeta u suprotnosti sa zaštitom predviđenom Direktivom 2000/78 samo ako predstavlja diskriminaciju u smislu njezina članka 2. Naime, radnik s invaliditetom obuhvaćen tom direktivom mora biti zaštićen od svake diskriminacije u odnosu na radnika koji nema invaliditet. Stoga valja ispitati može li nacionalno zakonodavstvo poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u odnosu na te dvije kategorije radnika, predstavljati neizravnu diskriminaciju osoba s invaliditetom (vidjeti, presudu od 11. rujna 2025., Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, t. 34. i navedena sudska praksa).
70
Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni, s obzirom na okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku, može li primjenjivo nacionalno zakonodavstvo dovesti do „posebno nepovoljnog položaja” na štetu radnika s invaliditetom u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) navedene direktive.
71
U tom pogledu, ni iz izraza „posebno nepovoljan položaj” iz te odredbe ni iz drugih pojašnjenja sadržanih u toj odredbi ne proizlazi da takav nepovoljan položaj postoji samo ako postoji ozbiljan, očit i osobito značajan slučaj nejednakosti. Taj pojam treba tumačiti na način da se posebno osobe koje su zaštićene tom direktivom, među kojima su i radnici s invaliditetom, zbog predmetne odredbe, kriterija ili prakse nalaze u nepovoljnijem položaju (presuda od 11. rujna 2025., Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, t. 41. i navedena sudska praksa).
72
Stoga se postojanje takvog nepovoljnog položaja može utvrditi, među ostalim, ako se dokaže da ta odredba, taj kriterij ili ta praksa negativno utječe na znatno veći udio radnika s invaliditetom u odnosu na one koji to nisu (presuda od 11. rujna 2025., Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, t. 42. i navedena sudska praksa).
73
Međutim, valja utvrditi da iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku stavlja osobu C. M. u nepovoljan položaj povezan s njezinim konkretnim invaliditetom u odnosu na nastavnike koji nemaju invaliditet.
74
Naime, kao što to tvrdi Komisija u svojim pisanim očitovanjima, čini se, naprotiv, da se osoba C. M. nalazi u situaciji koja je u najmanju ruku povoljna u odnosu na nastavnike koji nemaju invaliditet, s obzirom na to da ima prednost u području mobilnosti dodijeljenu nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku, iako ti nastavnici uopće nemaju koristi od toga te se mogu prijaviti samo na radna mjesta koja ostanu nepopunjena nakon što budu prihvaćeni svi prioritetni zahtjevi.
75
Osim toga, na sve nastavnike, bez obzira na to jesu li osobe s invaliditetom ili nisu, koji traže premještaj između pokrajina, negativno utječe pravilo prema kojem ispitivanje zahtjeva za mobilnost unutar pokrajina prethodi ispitivanju zahtjeva između pokrajina jer se nakon ispitivanja zahtjeva za mobilnost unutar pokrajina znatno smanjuje broj slobodnih radnih mjesta za ispunjavanje zahtjeva za premještaj između pokrajina.
76
Stoga se ne može smatrati da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku osobu C. M. dovodi u „posebno nepovoljni položaj” u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78 u odnosu na nastavnike koji nemaju invaliditet niti, posljedično, da uspostavlja različito postupanje koje se neizravno temelji na invaliditetu u smislu te odredbe.
77
Budući da nema takvog „posebno nepovoljnog položaja”, stoga nije potrebno provjeriti može li se to zakonodavstvo opravdati ciljem osiguranja mobilnosti nastavnika na cijelom državnom području radi početka školske godine, ni jesu li sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna, u skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (b) podtočkom i. te direktive.
78
S obzirom na navedeno, valja istaknuti da Komisija u svojim pisanim očitovanjima tvrdi da, iako nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja pozitivnu mjeru u smislu članka 7. navedene direktive, njime se uvodi razlika u postupanju na temelju invaliditeta dotičnih osoba. Na temelju članka 13. stavka 1. točke I. CCNI‑ja, osobe koje nisu slijepe i koje ne primaju hemodijalizu imaju u području mobilnosti apsolutnu prednost, u smislu da se ta prednost odnosi kako na zahtjeve za mobilnost unutar pokrajina tako i na zahtjeve za mobilnost između pokrajina. S druge strane, u skladu s člankom 13. stavkom 1. točkom III. CCNI‑ja, osobe s invaliditetom čija stupanj invaliditeta iznosi više od dvije trećine imaju samo takozvanu „relativnu” prednost jer se ona odnosi samo na zahtjeve za mobilnost unutar pokrajina. Međutim, u tom pogledu valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev ne navodi posebne elemente na temelju kojih se može razmatrati kontekst ili razloge koji služe kao osnova za tu razliku između različitih kategorija osoba s invaliditetom koje proizlaze iz tih odredbi.
79
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je svrha načela jednakog postupanja, utvrđenog u Direktivi 2000/78, zaštita radnika s invaliditetom, u smislu te direktive, od bilo kakve diskriminacije na temelju invaliditeta, ne samo u odnosu na radnike bez invaliditeta nego i u odnosu na druge radnike s invaliditetom (presuda od 26. siječnja 2021., Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, t. 36.).
80
Naime, kada se prema nekom radniku postupa ili se postupalo ili bi se postupalo lošije nego prema nekom drugom radniku u usporedivoj situaciji i ako se pokaže, s obzirom na sve relevantne činjenice postupka, da se to lošije postupanje temelji na invaliditetu prvonavedenog radnika, zato što se zasniva na mjerilu koje je neodvojivo povezano s tim invaliditetom, onda je takvo postupanje suprotno zabrani izravne diskriminacije iz članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78 (presuda od 26. siječnja 2021., Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, t. 48.).
81
Nadalje, Sud je utvrdio da se izravna diskriminacija na temelju jedne od osnova, kao što je invaliditet, navedenih u članku 1. Direktive 2000/78 može opravdati na temelju članka 2. stavka 5. ili članka 7. te direktive (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. siječnja 2019., Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, t. 52).
82
Iz sudske prakse Suda proizlazi da se eventualno opravdanje mora ispitati s obzirom na cilj koji se želi postići zakonodavstvom o kojem je riječ (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. siječnja 2019., Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, t. 54. i 66.).
83
U ovom slučaju, budući da ne postoje dostatne informacije o cilju koji se želi postići nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku, Sud se ne može, s jedne strane, izjasniti o usporedivosti situacije različitih kategorija osoba s invaliditetom, u smislu sudske prakse navedene u točki 80. ove presude. S druge strane, zbog istog razloga Sud također ne može ocijeniti može li se takvo zakonodavstvo opravdati na temelju odredbi iz točke 81. te presude.
84
S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da nacionalni sustav teritorijalne i profesionalne mobilnosti koji u području mobilnosti daje prednost određenim nastavnicima s invaliditetom u odnosu na one bez invaliditeta tako da istodobno favorizira mjere mobilnosti unutar pokrajina u odnosu na one između pokrajina ne predstavlja neizravnu diskriminaciju u smislu te odredbe, na štetu nastavnika koji su zatražili premještaj između pokrajina.
Troškovi
85
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 5. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje predviđa sustav teritorijalne i profesionalne mobilnosti koji u području mobilnosti daje prednost određenim nastavnicima s invaliditetom tako da favorizira mjere mobilnosti unutar pokrajina u odnosu na one između pokrajina, budući da taj sustav, s obzirom na to da ne uzima u obzir vlastite potrebe osoba s invaliditetom u konkretnim situacijama, nije obuhvaćen pojmom „razumne prilagodbe” u smislu te odredbe.
2.
Članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78
treba tumačiti na način da:
nacionalni sustav teritorijalne i profesionalne mobilnosti koji u području mobilnosti daje prednost određenim nastavnicima s invaliditetom u odnosu na one bez invaliditeta tako da istodobno favorizira mjere mobilnosti unutar pokrajina u odnosu na one između pokrajina ne predstavlja neizravnu diskriminaciju u smislu te odredbe, na štetu nastavnika koji su zatražili premještaj između pokrajina.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.