62003CO0396_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-396/03 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i Domstolens statut, indgivet den 22. september 2003,
Magnus Killinger,
Meiningen (Tyskland), ved Rechtsanwalt T. Scheuernstuhl,
appellant,
de øvrige parter i appelsagen:
Forbundsrepublikken Tyskland,
Rådet for Den Europæiske Union,
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber,
sagsøgte i første instans,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, K. Lenaerts, og dommerne K. Schiemann (refererende dommer) og E. Juhász,
generaladvokat: A. Tizzano
justitssekretær: R. Grass,
og efter at have hørt generaladvokaten,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
1. Med sin appel har Magnus Killinger nedlagt påstand om ophævelse af kendelse afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 8. juli 2003, Killinger mod Tyskland m.fl. (sag T-186/03, ikke trykt i Samling af Afgørelser, herefter »den appellerede kendelse«), ved hvilken Retten afviste sagen, hvori der var nedlagt følgende påstande:
– Beslutning truffet af delstaten Thüringens Justits- og Europaministerium samt en række beslutninger truffet af tyske domstole angående en sag anlagt af Magnus Killinger i første omgang ved Verwaltungsgericht Weimar (Tyskland).
– Forbundsrepublikken Tyskland pålægges at give appellanten adgang til – på fællesskabsniveau – at udøve fri erhvervsmæssig og økonomisk beskæftigelse som jurist på samme betingelser som dem, der finder anvendelse på juridiske kandidater fra andre medlemsstater.
Subsidiært henvises sagen, der gav anledning til de i forudgående led nævnte beslutninger, til et andet dommerkollegium ved Verwaltungsgericht Weimar, og det fastslås, at de tyske domstole har tilsidesat de forpligtelser, der følger af artikel 234, stk. 2 og 3, EF.
– Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagsøgeren en kompensationsgodtgørelse for økonomisk og ikke-økonomisk tab, som sagsøgeren har lidt på grund af den diskriminerende praksis anvendt af denne medlemsstat.
– Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland, Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har udvist passivitet, idet de har undladt at udstede retsakter og akter henhørende under den udøvende magt, som er nødvendige for – på fællesskabsniveau – at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse, som ikke diskriminerer tyske juridiske kandidater.
– Forbundsrepublikken Tyskland, Rådet og Kommissionen pålægges at ændre eller komplettere deres retsakter og akter, som henhører under deres udøvende magt, for at sikre, at den frie erhvervsmæssige beskæftigelse – på fællesskabsniveau – for tyske juridiske kandidater ikke bliver underlagt andre kvalitative betingelser end dem, der gælder for jurister fra andre medlemsstater.
2. Magnus Killinger har desuden nedlagt påstand om, at Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen, og at de for Retten nedlagt påstande tages til følge.
3. Magnus Killinger har i første instans gjort gældende, at kriteriet om en supplerende statseksamen for uddannelse af jurister i Tyskland diskriminerer de tyske statsborgere til fordel for jurister uddannet i andre medlemsstater. Kriteriet er uforholdsmæssigt strengere. På den ene side sætter det de tyske jurister i en ufordelagtig situation for så vidt angår deres adgang til beskæftigelse som advokat i Tyskland, idet kandidater fra andre medlemsstater har mulighed for at få anerkendt uddannelser, som de har haft nemmere ved at få, som ligeværdige. På den anden side anvender flere internationale institutioner, herunder De Europæiske Fællesskabers Domstol, en diskriminerende praksis ved at stille som betingelse for tyske juridiske kandidaters adgang til visse stillinger, at de skal bestå en supplerende statseksamen, når jurister fra andre medlemsstater alene skal opfylde de mindre strenge kriterier – kvalitativt set – som anvendes i deres oprindelsesland for at kunne arbejde som advokat.
Den appellerede kendelse
4. Ved den appellerede kendelse fandt Retten, i henhold til artikel 111 i procesreglementet, at det var åbenbart, at Magnus Killingers sag måtte afvises.
5. I den forbindelse har Retten for det første fastslået, at den ikke har kompetence til at behandle en fysisk persons søgsmål mod en medlemsstat. For det andet har Retten i præmis 4 i den appellerede kendelse fastslået følgende:
»Med det foreliggende søgsmål har appellanten nedlagt påstand om annullation af en beslutning truffet af en national myndighed og af flere beslutninger truffet af de nationale domstole. Søgsmålet er altså ikke rettet mod en handling begået af en fællesskabsinstitution eller et fællesskabsorgan, og det må derfor afvises. Eftersom søgsmålet desuden er rettet mod en medlemsstat, skal det afvises, uden at det er nødvendigt at underrette de sagsøgte parter herom.«
Appellen
6. I henhold til artikel 119 i procesreglementet kan Domstolen, når en appel er åbenbart ugrundet, når som helst ved begrundet kendelse beslutte at forkaste appellen.
7. Fire klare anbringender kan udledes af appellen. Magnus Killinger kritiserer Retten for:
– at have anvendt artikel 111 i procesreglementet uretmæssigt
– ikke at have erkendt, at søgsmålet ikke alene var rettet mod institutionerne i Forbundsrepublikken Tyskland, men ligeledes mod Rådet og Kommissionen, og at han gjorde indsigelse mod positive handlinger såvel som undladelser, et aspekt af søgsmålet, som Retten fejlagtigt ikke har behandlet
– ikke at have erkendt, at institutionerne i Forbundsrepublikken Tyskland funktionsmæssigt skal betragtes som institutioner i Den Europæiske Union, og at Retten derfor er kompetent til at behandle en sag mod disse
– ikke at have erkendt, at det er væsentligt for at sikre fællesskabsretten, at borgernes rettigheder kan være genstand for søgsmål for fællesskabets retsinstanser.
Det første anbringende
8. Med sit første anbringende har Magnus Killinger gjort gældende, at Rettens anvendelse af procesreglementets artikel 111 er uretmæssig og strider imod hans ret til en retfærdig og effektiv rettergang, jf. artikel 6 og 13 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der blev proklameret i Nice den 7. december 2000 (EFT C 364, s. 1), sammenholdt med artikel 6 EU.
9. I den forbindelse er det tilstrækkeligt at slå fast, at anvendelsen af proceduren i artikel 111 i Rettens procesreglement ikke i sig selv strider imod retten til en retfærdig og effektiv rettergang, eftersom denne bestemmelse alene finder anvendelse på sager, hvor det er åbenbart, at Retten ikke har kompetence til at behandle sagen, eller at sagen må afvises, eller at sagen er åbenbart ugrundet. Hvis Retten fejlagtigt havde været af den opfattelse, at betingelserne for at anvende den nævnte artikel var opfyldt, ville denne vurdering kunne anfægtes, som Magnus Killinger gør det med sit andet, tredje og fjerde anbringende, snarere end selve anvendelsen af den nævnte artikel. Det følger heraf, at det første anbringende må afvises.
Det andet anbringende
10. Med sit andet anbringende har Magnus Killinger kritiseret Retten for ikke at have erkendt, at søgsmålet ikke alene var rettet mod institutionerne i Forbundsrepublikken Tyskland, men ligeledes mod Rådet og Kommissionen, og at han gjorde indsigelse mod positive handlinger såvel som undladelser, et aspekt af søgsmålet, som Retten fejlagtigt ikke har behandlet.
11. Det fremgår af den appellerede kendelse, at Retten ikke har behandlet den fjerde og femte påstand, som Magnus Killinger havde nedlagt i første instans. En sådan undladelse er åbenlyst i strid med fællesskabsretten.
12. Rettens tilsidesættelse af fællesskabsretten medfører imidlertid ikke annullation af den appellerede kendelse, eftersom konklusionen heri er berettiget af andre grunde (jf. i denne retning dom af 9.6.1992, sag C-30/91 P, Lestelle mod Kommissionen, Sml. I, s. 3755, præmis 28; af 30.9.2003, sag C-93/02 P, Biret International mod Rådet, Sml. I, s. 10497, præmis 60, og af 2.12.2004, sag C-226/03 P, José Martí Peix mod Kommissionen, Sml. I, s. 11421, præmis 29).
13. Det skal derfor undersøges, om den omstændighed, at Retten ikke har behandlet den fjerde og femte påstand, som Magnus Killinger har nedlagt i første instans, kan anfægte den appellerede kendelses konklusioner.
Den fjerde påstand nedlagt i første instans
14. For så vidt angår den fjerde påstand, som Magnus Killinger har nedlagt i første instans, havde denne til formål at få fastslået af Retten, at Forbundsrepublikken Tyskland, Rådet og Kommissionen har udvist passivitet, idet de har undladt at udstede de retsakter og akter henhørende under den udøvende magt, som er nødvendige for at kunne udøve erhvervsmæssig beskæftigelse, som ikke diskriminerer tyske juridiske kandidater
15. For så vidt angår Forbundsrepublikken Tyskland må denne påstand afvises, idet Fællesskabets retsinstanser ikke har kompetence til at behandle en sag mellem en fysisk person og en medlemsstat, således som det er præciseret i præmis 26 i denne kendelse.
16. For så vidt angår Rådet og Kommissionen har Retten i princippet kompetence til at behandle et passivitetssøgsmål indledt af fysiske personer i henhold til artikel 232, stk. 3, EF. Artikel 232, stk. 2, gør dog behandlingen af det nævnte søgsmål betinget af, at den pågældende sagsøgte institution har været opfordret til at handle. Magnus Killinger har imidlertid udtrykkeligt medgivet, på side 11 i stævningen indgivet til Retten, ikke forinden at have opfordret hverken Rådet eller Kommissionen til at handle. Der skal hertil tilføjes, at idet der er tale om en betingelse for, at sagen kan fremmes til realitetsbehandling, kan det, i modsætning til hvad Magnus Killinger påstår, ikke antages, at stævningen kan kvalificeres som en opfordring i henhold til artikel 232, stk. 2, EF.
17. Under disse omstændigheder må den fjerde påstand, som Magnus Killinger har nedlagt i første instans, afvises, og den appellerede kendelses konklusion anfægtes ikke af den omstændighed, at Retten ikke har behandlet denne påstand.
Den femte påstand nedlagt i første instans
18. For så vidt angår den femte påstand, som Magnus Killinger har nedlagt i første instans, havde denne til formål at pålægge Forbundsrepublikken Tyskland, Rådet og Kommissionen at ændre eller komplettere deres retsakter og akter henhørende under deres udøvende magt for at sikre, at den frie erhvervsmæssige beskæftigelse, på fællesskabsniveau, for tyske juridiske kandidater ikke bliver underlagt andre kvantitative og kvalitative betingelser end jurister fra andre medlemsstater, nemlig et krav om en supplerende statseksamen. Magnus Killinger har navnlig kritiseret Kommissionen for at kræve denne supplerende eksamen for tyske juridiske kandidaters deltagelse i udvælgelsesprøven for Kommissionen, hvilket er diskriminerende i forhold til jurister fra andre medlemsstater, for hvilke der gælder mindre vanskelige betingelser. Magnus Killinger har, på side 62 i bilaget til stævningen indgivet til Retten, forelagt et brev af 11. marts 1991 fra Domstolens personaleafdeling, hvori hans ansøgning om en stilling som juridisk sprogekspert ved den tyske oversættelsesafdeling i forbindelse med meddelelse om udvælgelsesprøve CJ 5/90, offentliggjort den 17. oktober 1990 (EFT C 262, s. 11), blev afvist med den ene begrundelse, at han ikke havde bestået den nævnte supplerende statseksamen, som kræves i meddelelsens afsnit III, punkt 2, litra a), som betingelse for adgang til denne prøve.
19. For så vidt angår Forbundsrepublikken Tyskland må den femte påstand, som Magnus Killinger har nedlagt i første instans, afvises, idet Fællesskabets retsinstanser, som anført i præmis 15 i nærværende kendelse, ikke har kompetence til at behandle en sag mellem en fysisk person og en medlemsstat.
20. For så vidt angår Rådet og Kommissionen finder bemærkningerne i præmis 16 i denne kendelse anvendelse, og den femte påstand må ligeledes afvises, idet betingelsen i artikel 232, stk. 2, EF ikke er opfyldt.
21. Det skal desuden præciseres, at der i henhold til nævnte artikel kan indbringes en klage for Domstolen med henblik på at fastslå institutionernes passivitet, men den er klart ikke kompetent til at pålægge dem foranstaltninger.
22. Med hensyn til fællesskabsinstitutionernes ansættelseskriterier, som ifølge Magnus Killinger er diskriminerende, er det tilstrækkeligt at fastslå, at denne ikke har anlagt sag i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 236 EF, sammenholdt med artikel 90 og 91 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, med påstand om annullation af en bestemt meddelelse om udvælgelsesprøve eller af et afslag på en ansøgning. For så vidt angår Domstolens afvisning af Magnus Killingers ansøgning skal det under alle omstændigheder bemærkes, at et søgsmål burde have været rettet mod denne institution snarere end mod Kommissionen, og at fristen på tre måneder, der er fastsat i den henseende i vedtægtens artikel 91, stk. 3, for længst er overskredet. Vedrørende meddelelse af 30. april 2003 om en stilling ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, hvoraf en kopi kan ses på side 310 og 311 i bilaget til stævningen indgivet til Retten, skal det bemærkes, at den nævnte domstol ikke er en del af Den Europæiske Unions institutionelle system, og at Fællesskabets retsinstanser derfor under alle omstændigheder ikke har kompetence til at behandle søgsmål mod denne institution.
23. Under disse omstændigheder må den femte påstand, som Magnus Killinger har nedlagt i første instans, afvises, og den appellerede kendelses konklusion anfægtes ikke af, at Retten ikke har behandlet denne påstand.
24. Magnus Killingers andet anbringende er derfor åbenbart irrelevant, og det skal derfor forkastes som åbenbart ugrundet.
Det tredje anbringende
25. Med sit tredje anbringende har Magnus Killinger kritiseret Retten for at have afvist hans søgsmål, for så vidt det var rettet mod Forbundsrepublikken Tyskland. Retten burde have anset medlemsstatens institutioner som værende EU-institutioner i funktionel forstand og burde derfor have erklæret sig kompetent til at behandle sagen.
26. Ifølge princippet i artikel 5, stk. 1, EF har Fællesskabets retsinstanser alene kompetence til at handle inden for rammerne af de beføjelser og mål, der er tillagt dem ved EF-traktaten eller afledte retsakter. Traktaten sondrer klart mellem medlemsstater og fællesskabsinstitutioner og giver ikke mulighed for en »funktionel« analyse, som foreslået af Magnus Killinger. Det er således med rette, at Retten har fastslået, at den ikke har kompetence til at behandle en sag mellem en fysisk person og en medlemsstat. Det tredje anbringende skal derfor forkastes som åbenbart ugrundet.
Det fjerde anbringende
27. Med sit fjerde anbringende har Magnus Killinger i det væsentlige gjort gældende, at det er nødvendigt for sikring af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, jf. artikel 13 i EMRK, at Retten erklærer sig kompetent til at behandle en sag, herunder en sag mod en medlemsstat, uanset om der i denne henseende er fastsat en særlig kompetence i traktaten, når en overtrædelse af artikel 234, stk. 2 og 3, EF er gjort gældende. De nationale myndigheder ville i modsat fald kunne tilsidesætte fællesskabsretten, uden at det er muligt at sanktionere disse tilsidesættelser.
28. I den forbindelse skal det bemærkes, at Fællesskabets retsinstanser alene har kompetence til at handle inden for rammerne af de beføjelser og mål, der udtrykkeligt er tillagt dem, således som det er fastslået i præmis 26 i denne kendelse. Efter tilrettelæggelsen af retsmidler, som foreskrevet ved traktaten, kan de nationale myndigheders tilsidesættelse af fællesskabsretten, herunder en tilsidesættelse af artikel 234, stk. 3, EF, indbringes af Kommissionen eller en anden medlemsstat for Fællesskabets retsinstanser eller af enhver fysisk eller juridisk person for de kompetente nationale retsinstanser. I sidstnævnte tilfælde må disse sikre beskyttelsen af fællesskabsbestemmelserne, og der er således ikke sket tilsidesættelse af den effektive domstolsbeskyttelse. Derfor forkastes det fjerde anbringende som åbenbart ugrundet.
29. Under disse omstændigheder må appellen forkastes som åbenbart ugrundet, jf. procesreglementets artikel 119.
Sagens omkostninger
30. Ifølge artikel 69, stk. 1, i Domstolens procesreglement, som i medfør af procesreglementets artikel 118 finder anvendelse i appelsager, træffes der afgørelse om sagens omkostninger ved den kendelse, hvormed sagen afsluttes. Idet appellen forkastes, bør Magnus Killinger bære sine egne omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):
1) Appellen forkastes.
2) Magnus Killinger bærer sine egne omkostninger.