62007CC0322
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 2. dubna 2009 (
1
)
Spojené věci C-322/07 P, C-327/07 P a C-338/07 P
Papierfabrik August Koehler AG a další
v.
Komise Evropských společenství
„Kasační opravné prostředky — Kartelové dohody — Trh samopropisovacího papíru — Nesoulad mezi oznámením námitek a sporným rozhodnutím — Porušení práv obhajoby — Důsledky — Zkreslení důkazů — Účast na protiprávním jednání — Délka trvání protiprávního jednání — Nařízení č. 17 — Článek 15 odst. 2 — Pokyny o metodě stanovování pokut — Zásada rovného zacházení — Zásada proporcionality — Povinnost uvést odůvodnění — Přiměřená délka řízení před Soudem“
1.
Předmětem projednávané věci jsou kasační opravné prostředky podané třemi výrobci samopropisovacího papíru, a to společnostmi Papierfabrik August Koehler AG (C-322/07 P, dále jen „Koehler“), Bolloré SA (C-327/07 P, dále jen „Bolloré“) a Distribuidora Vizcaína de Papeles SL (C-338/07 P, dále jen „Divipa“) proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise (
2
).
2.
Napadeným rozsudkem Soud zamítl žaloby na neplatnost podané žalobkyněmi proti rozhodnutí Komise 2004/337/ES (
3
), kterým určila, že jejich účast na souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě na trhu samopropisovacího papíru jsou v rozporu s článkem 81 ES.
3.
Navrhovatelky v projednávaných kasačních opravných prostředcích nejprve zpochybňují legalitu řízení před Soudem. Zvláště společnost Bolloré Soudu vytýká, že nevyvodil veškeré nezbytné důsledky, pokud jde o legalitu sporného rozhodnutí, a to s ohledem na porušení jejích práv obhajoby během správního řízení, kterého se dopustila Komise Evropských společenství.
4.
Dále navrhovatelky Soudu vytýkají, že porušil čl. 81 odst. 1 ES tím, že zkreslil některé důkazy o jejich účasti na protiprávním jednání a o délce jeho trvání. Rovněž zpochybňují jeho posouzení metody výpočtu výše pokut uložených Komisí podle čl. 15 odst. 2 nařízení Rady č. 17 (
4
), přičemž zejména uplatňují porušení zásady rovného zacházení a proporcionality. Nakonec jedna z navrhovatelek kritizuje napadený rozsudek jako nedostatečně odůvodněný, co se týče posouzení polehčujících okolností.
5.
V tomto stanovisku navrhuji Soudnímu dvoru zrušit napadený rozsudek v rozsahu, v němž se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že nevyvodil veškeré nezbytné důsledky vyplývající z porušení práv obhajoby společnosti Bolloré, kterého se dopustila Komise. Domnívám se totiž, že jestliže se společnost Bolloré nemohla hájit ohledně námitky založené na její osobní a přímé účasti na aktivitách v rámci kartelu, měl Soud sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž bylo založeno na této námitce, zrušit.
6.
Naopak Soudnímu dvoru navrhnu, aby zamítl kasační opravné prostředky podané společnostmi Koehler a Divipa.
7.
Jelikož to podle mě soudní řízení dovoluje, navrhnu Soudnímu dvoru, aby sám vydal konečné rozhodnutí o důvodu vzneseném společností Bolloré vycházejícím z porušení práv obhajoby. Na závěr navrhnu Soudnímu dvoru zrušit sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž je založeno na skutečnostech, které přičítají společnosti Bolloré, že se osobně a přímo dopustila protiprávního jednání.
I – Právní rámec
8.
Článek 81 ES zakazuje „veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu“.
9.
V případě porušení tohoto ustanovení může Komise v souladu s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 „uložit podnikům nebo sdružením podniků pokuty ve výši od [1000 eur] do [1 milionu eur] nebo v částce tuto výši přesahující, ale nepřesahující 10 % obratu dosaženého v předchozím účetním roce všemi podniky, které se na [protiprávním jednání] podílely“.
10.
Za účelem zajištění transparentnosti a objektivní povahy svých rozhodnutí jak vůči podnikům, tak vůči soudu Společenství, zveřejnila Komise v roce 1998 pokyny, ve kterých stanoví metodu pro stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 (
5
).
11.
Pokyny ve svém bodě 1 uvádí, že pro stanovení výše pokut se základní částka určí podle kritérií stanovených v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, a to podle závažnosti a délky protiprávního jednání.
12.
Zaprvé při hodnocení závažnosti protiprávního jednání je třeba brát v úvahu jeho povahu, skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost relevantního zeměpisného trhu (bod 1 A první pododstavec pokynů). Protiprávní jednání se tak zařadí do jedné ze tří kategorií, a sice „méně závažná protiprávní jednání“, za která může být uložena pokuta v rozmezí 1000 eur a 1 milion eur, „závažná protiprávní jednání“, za která se výše pokuty může pohybovat v rozmezí 1 milionu eur a 20 milionů eur, jakož i „velmi závažná protiprávní jednání“, za která může uvedená výše překračovat 20 milionů eur (bod 1 A druhý pododstavec první až třetí odrážka pokynů).
13.
Zadruhé se závažnost protiprávního jednání posuzuje s ohledem na charakteristické rysy každého dotčeného podniku. Navrhovaný rozsah pokut v rámci každé kategorie umožňuje, aby se na podniky použilo rozdílné zacházení podle povahy protiprávního jednání, kterého se dopustily. Komise tak bere v úvahu skutečnou hospodářskou schopnost dotčených podniků způsobit škodu a určuje výši pokuty na úrovni, která musí zajistit její odrazující účinek (bod 1 A čtvrtý pododstavec pokynů). V tomto stádiu Komise může podniky rozřadit do různých kategorií a uvážit výchozí částku pokuty pro každý z nich.
14.
Zatřetí Komise zohlední délku trvání protiprávního jednání.
15.
Podle bodů 2 a 3 pokynů může dále Komise pro zvýšení nebo snížení základní částky vzít v úvahu přitěžující, nebo polehčující okolnosti.
16.
Krom toho může Komise v souladu s bodem 4 uvedených pokynů použít své oznámení ze dne 18. července 1996 o neukládání nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (
6
).
17.
Jako obecnou poznámku bod 5 písm. a) první pododstavec pokynů upřesňuje, že konečná částka pokuty nemůže v žádném případě překročit 10 % celosvětového obratu podniků, jak je stanoveno v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17.
II – Skutkový rámec
18.
Skutkový stav, jak vyplývá z napadeného rozsudku, lze shrnout následujícím způsobem.
19.
Skutkový základ sporu, jak byl vylíčen v bodech 1 až 21 napadeného rozsudku, lze shrnout následovně.
20.
Komise, která byla informována o údajné existenci tajné kartelové dohody mezi podniky v odvětví samopropisovacího papíru, provedla u několika výrobců šetření na základě čl. 14 odst. 2 a 3 nařízení č. 17. V roce 1999 Komise v souladu s článkem 11 nařízení č. 17 rovněž zaslala žádosti o informace několika společnostem, z nichž některé uznaly svou účast na vícestranných schůzkách kartelové dohody.
21.
Společnost Mougeot SA (dále jen „Mougeot“), která souhlasila se spoluprací při šetření, podle sdělení o spolupráci přiznala existenci kartelové dohody, jejímž předmětem bylo stanovení cen samopropisovacího papíru a poskytla Komisi informace o struktuře kartelu a zejména o jednotlivých schůzkách, kterých se její zástupci účastnili.
22.
Dne 26. července 2000 zahájila Komise v těchto věcech řízení a přijala oznámení námitek, které zaslala 17 podnikům, mezi jinými společnostem Bolloré a její dceřiné společnosti Copigraph SA (dále jen „Copigraph“), Divipa a Koehler. Většina podniků předložila písemné připomínky jako odpověď na námitky uvedené Komisí. Dne 8. a se konalo slyšení a dne Komise přijala sporné rozhodnutí.
23.
V článku 1 prvním pododstavci tohoto rozhodnutí Komise konstatuje, že jedenáct podniků porušilo čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o Evropském hospodářském prostoru, podepsané dne 2. května 1992 (
7
) tím, že se účastnilo souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě v odvětví samopropisovacího papíru.
24.
Komise v čl. 1 druhém pododstavci tohoto rozhodnutí především konstatuje, že společnosti Arjo Wiggins Appelton plc (dále jen „AWA“), Bolloré, Koehler, Sappi Ltd (dále jen „Sappi“) a tři další podniky se účastnily protiprávního jednání od ledna 1992 do září 1995, společnost Divipa od března 1992 do ledna 1995 a společnost Mougeot od května 1992 do září 1995.
25.
Podle čl. 3 prvního pododstavce sporného rozhodnutí Komise uložila společnosti Koehler pokutu ve výši 33,07 milionů eur, společnosti Bolloré 22,68 milionů eur a společnosti Divipa 1,75 milionu eur.
III – Žaloba před Soudem a napadený rozsudek
26.
Samostatnými návrhy došlými kanceláři Soudu v dubnu 2002 podaly společnosti Bolloré, Koehler a Divipa, jakož i šest dalších podniků, jimž bylo sporné rozhodnutí určeno, žaloby na neplatnost proti tomuto rozhodnutí.
27.
Soud napadeným rozsudkem zamítl zejména žaloby podané společnostmi Bolloré, Koehler a Divipa.
IV – Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastnic řízení
28.
Na základě článku 56 statutu Soudního dvora společnosti Koehler, Bolloré a Divipa podaly prostřednictvím návrhů došlých kanceláři Soudního dvora dne 12., 13. a 20. července 2007, kasační opravné prostředky proti napadenému rozsudku.
29.
Ve věci C-322/07 P společnost Koehler navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek; zrušil sporné rozhodnutí; podpůrně snížil pokutu, která jí byla uložená; podpůrněji věc vrátil Soudu, aby rozhodl v souladu s právním názorem vyjádřeným v rozsudku Soudního dvora a v každém případě aby uložil Komisi náhradu nákladů řízení před Soudem a Soudním dvorem.
30.
Ve věci C-327/07 P společnost Bolloré navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek; rozhodl s konečnou platností a zrušil sporné rozhodnutí nebo aby v každém případě snížil pokutu, která jí byla uložena; v případě, že by Soudní dvůr v předložené věci nerozhodnul, aby stanovil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později a vrátil věc Soudu k opětovnému přezkumu v souladu s rozsudkem Soudního dvora a uložil Komisi náhradu nákladů v obou stupních.
31.
Ve věci C-338/07 P společnost Divipa navrhuje, aby Soudní dvůr prohlásil kasační opravný prostředek za přípustný a odůvodněný; zrušil v plném rozsahu nebo zčásti napadený rozsudek a výslovně rozhodl ve věci samé nebo věc vrátil Sodu; zrušil nebo snížil pokutu uloženou sporným rozhodnutím a uložil Komisi náhradu nákladů řízení před Soudem a Soudním dvorem.
32.
Ve věcech C-322/07 P a C-338/07 P Komise navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil navrhovatelkám náhradu nákladů řízení.
33.
Ve věci C-327/07 P Komise navrhuje, aby Soudní dvůr návrh zamítl jako zčásti nepřípustný a neopodstatněný; podpůrně, aby návrh zamítl jako neopodstatněný a v každém případě aby uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
V – Důvody kasačních opravných prostředků
A – Důvody vznesené společností Koehler (C-322/07 P)
34.
Společnost Koehler vznáší dva důvody na podporu svého kasačního opravného prostředku.
35.
V rámci svého prvního důvodu napadá závěry Soudu ohledně délky trvání protiprávního jednání, jehož se dopustila. V tomto ohledu Soudu vytýká, že zkreslil důkazy, které mu byly předloženy, rovněž že nesplnil svou povinnost uvést odůvodnění a nakonec, že porušil její práva obhajoby.
36.
Na podporu svého druhého důvodu společnost Koehler tvrdí, že Soud v rámci posouzení výše pokuty uložené Komisí podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, porušil zásadu rovného zacházení a proporcionality.
B – Důvody vznesené společností Bolloré (C-327/07 P)
37.
Společnost Bolloré vznáší dva důvody na podporu svého kasačního opravného prostředku.
38.
Na podporu svého prvního důvodu společnost Bolloré Soudu vytýká, že správně neposoudil následky, které měly být vyvozeny z porušení jejích práv obhajoby ve správním řízení, kterého se Komise dopustila.
39.
Na podporu svého druhého důvodu společnost Bolloré tvrdí, že Soud porušil čl. 81 odst. 1 ES tím, že zkreslil důkazy, na kterých založil své posouzení délky trvání protiprávního jednání a tím, že nesplnil povinnost uvést odůvodnění.
C – Důvody vznesené společností Divipa (C-338/07 P)
40.
Společnost Divipa vznáší čtyři důvody na podporu svého kasačního opravného prostředku.
41.
Na podporu svého prvního důvodu Soudu vytýká, že rozhodl v nepřiměřeně dlouhé době, čímž porušil zásadu přiměřené lhůty řízení.
42.
Svým druhým důvodem společnost Divipa uvádí, že Soud porušil čl. 81 odst. 1 ES tím, že v rámci svého posouzení účasti na protiprávním jednání zkreslil určité důkazy.
43.
Na podporu svého třetího důvodu společnost Divipa mimo jiné Soudu vytýká, že v rámci svého posouzení výše pokuty uložené Komisí podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, porušil zásadu proporcionality.
44.
Závěrem, v rámci svého čtvrtého důvodu, společnost Divipa tvrdí, že napadený rozsudek trpí nedostatkem odůvodnění ohledně posouzení polehčujících okolností.
VI – Spojení kasačních opravných prostředků a zacházení s nimi v rámci tohoto stanoviska
45.
Z důvodu jejich souvislosti byly projednávané věci v souladu se článkem 43 jednacího řádu spojeny pro účely rozsudku. Vzhledem k tomu, že některé důvody uplatněné navrhovatelkami se překrývají, rozhodl jsem se jimi z důvodů srozumitelnosti zabývat společně.
46.
Pro účely analýzy nejprve přezkoumám důvody týkající se údajných procesních vad, kterými by mohl být stižen napadený rozsudek. V tomto ohledu rozeberu důvod uvedený společností Bolloré vycházející z porušení jejích práv obhajoby před tím, než přezkoumám důvod uvedený společností Divipa, který vychází z nepřiměřené délky řízení.
47.
Zadruhé budu zkoumat důvody vycházející z porušení čl. 81 odst. 1 ES v rozsahu, v němž měl Soud zkreslit důkazy, na kterých založil své posouzení účasti navrhovatelek na protiprávním jednání a délky jeho trvání.
48.
Zatřetí budu analyzovat důvody vycházející z porušení zásady rovného zacházení a proporcionality Soudem, kterého se dopustil v rámci posuzování výše pokut uložených Komisí.
49.
Nakonec začtvrté přezkoumám, zda napadený rozsudek trpí nedostatkem odůvodnění, pokud jde o posouzení polehčujících okolností.
50.
Dříve než začnu svoji analýzu, vyjádřím úvodem několik poznámek k rozsahu soudního přezkumu prováděného Soudním dvorem v rámci kasačního opravného prostředku.
VII – Úvodní poznámky k rozsahu přezkumu prováděného Soudním dvorem v rámci projednávaných kasačních opravných prostředků
51.
V rámci kasačního opravného prostředku se povinnost Soudního dvora omezuje na zkoumání, zda se Soud dopustil nesprávného právního posouzení při výkonu svého soudního přezkumu.
52.
Podle čl. 225 odst. 1 druhého pododstavce ES a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora musí být kasační opravný prostředek omezen na právní otázky a může být založen na důvodech vycházejících z nedostatku pravomoci Soudu, vad řízení před Soudem nebo porušení práva Společenství Soudem. Mimoto, v souladu s čl. 112 odst. 1 prvním pododstavcem písm. c) jednacího řádu Soudního dvora, musí kasační opravný prostředek specifikovat právní důvody a argumenty.
53.
Na základě těchto ustanovení Soudní dvůr upřesnil podmínky přípustnosti kasačních opravných prostředků podaných proti rozsudkům Soudu.
54.
Zaprvé Soudní dvůr rozhodl, že kasační opravný prostředek musí přesně vymezovat kritizované části rozsudku, jehož zrušení je navrhováno, jakož i právní argumenty, které tento návrh konkrétně podporují (
8
).
55.
Zadruhé Soudní dvůr má za to, že navrhovatel před ním nemůže poprvé uplatnit důvody a argumenty, které neuplatnil u Soudu. To by totiž umožnilo jedné straně předložit Soudnímu dvoru, jehož pravomoc je v oblasti kasačního opravného prostředku omezená, širší spor, než byl spor, jimž se zabýval Soud (
9
).
56.
Zatřetí Soudní dvůr rozhodl, že kasační opravný prostředek je nepřípustný, jestliže se navrhovatel omezuje na opakování nebo doslovné převzetí žalobních důvodů a argumentů, které již byly uplatněny před Soudem a jestliže nevysvětluje nebo neidentifikuje nesprávné právní posouzení, jímž je rozsudek stižen. V takovém případě má totiž Soudní dvůr za to, že kasační opravný prostředek ve skutečnosti představuje návrh umožňující navrhovateli dosáhnout pouhého opětovného přezkumu žaloby podané k Soudu, což nespadá do pravomoci Soudního dvora (
10
). Naopak, pokud navrhovatel zpochybňuje výklad nebo použití práva Společenství Soudem, mohou se právní otázky zkoumané v prvním stupni stát znovu předmětem diskuse během řízení o kasačním opravném prostředku. Soudní dvůr se domnívá, že pokud by totiž navrhovatel nemohl svůj kasační opravný prostředek opřít o důvody a argumenty již dříve použité před Soudem, bylo by toto řízení částečně zbaveno svého smyslu (
11
).
57.
Z výše uvedených ustanovení rovněž vyplývá, že kasační opravný prostředek se může opírat pouze o důvody týkající se porušení právních pravidel. Důvody vztahující se k posouzení skutkového stavu jsou v zásadě považovány za nepřípustné, kromě dvou případů výslovně stanovených judikaturou.
58.
Soud je v zásadě jediný příslušný ke zjištění a posouzení skutkového stavu. Soud je rovněž jediný, kdo může posoudit hodnotu, kterou je třeba přiznat jemu předloženým skutečnostem, pokud důkazy přijaté na podporu tohoto skutkového stavu, byly získány v souladu s právem a byly dodrženy obecné právní zásady, jakož i procesní pravidla uplatňovaná v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů (
12
).
59.
V tomto případě může Soudní dvůr na základě článku 225 ES vykonat pouze přezkum právní kvalifikace zmíněných skutkových okolností a právních důsledků, které z nich Soud vyvodil (
13
).
60.
Takto zvláště v rámci uplatňování článku 81 ES a článku 15 nařízení č. 17 má přezkum Soudního dvora dvojí předmět. Jednak Soudní dvůr musí zkoumat, v jakém rozsahu Soud z právního hlediska správně zohlednil všechny podstatné faktory pro posouzení závažnosti jednání podniku ve světle článku 81 ES a článku 15 nařízení č. 17. A jednak musí ověřit, zda Soud právně dostačujícím způsobem odpověděl na všechny argumenty, jichž se navrhovatel dovolává za účelem zrušení nebo snížení pokuty (
14
). Naproti tomu Soudnímu dvoru nepřísluší, aby z důvodů spravedlnosti svými závěry nahrazoval závěry Soudu, který při výkonu svého přezkumu v plné jurisdikci rozhodl o výši pokut uložených podnikům (
15
).
61.
Jak jsem již uvedl, existují dva případy, kdy Soudní dvůr může rozhodovat o výtkách ohledně zjištění a posouzení skutkového stavu (
16
).
62.
První případ je ten, kdy navrhovatel tvrdí, že Soud učinil zjištění, jejichž věcná nesprávnost vyplývá z písemností ve spisu.
63.
Druhý případ je ten, kdy navrhovatel tvrdí, že Soud zkreslil důkazy, jež mu byly předloženy. V tomto případě může Soudní dvůr, který v zásadě není příslušný ke zkoumání důkazů, jež Soud přijal na podporu skutkového stavu, provést soudní přezkum. Navrhovatel pak musí přesně vymezit důkazy, jež byly Soudem zkresleny a prokázat chyby v analýze, které podle jeho uvážení, Soud k tomuto zkreslení vedly. Podle ustálené judikatury musí uvedené zkreslení zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž by bylo nutné provést nové posouzení skutkového stavu a důkazů, jakož i přistoupit k novým důkazům (
17
).
64.
Právě na základě těchto úvah přezkoumám přípustnost důvodů a argumentů uplatněných navrhovatelkami v projednávaných kasačních opravných prostředcích.
VIII – K důvodům týkajícím se tvrzených vad řízení
65.
V souladu se čl. 225 odst. 1 ES a čl. 58 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora, je Soudní dvůr příslušný k přezkumu, zda před Soudem došlo k porušení procesních pravidel, které poškozují zájmy navrhovatelek. V tomto ohledu se musí ujistit, že byly dodrženy obecné zásady práva Společenství a procesní pravidla použitelná v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů (
18
).
66.
Soudní dvůr má za to že, v rámci soudního opravného prostředku proti rozhodnutí Komise ukládajícímu podniku pokuty z důvodu porušení práva hospodářské soutěže, je možné uplatnit právo na spravedlivý proces a zejména zásady dodržení práv obhajoby a na přiměřenou délku řízení (
19
).
67.
Nyní mi přísluší se zabývat důvody uplatněnými společnostmi Bolloré a Divipa, které vychází z protiprávnosti řízení před Soudem.
A – K prvnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného posouzení důsledků spojených s porušením práv obhajoby společnosti Bolloré, kterého se dopustila Komise
68.
Společnost Bolloré Soudu vytýká, že pokud jde o její přímou účast na protiprávním jednání, neuznal její práva obhajoby tím, že nevyvodil veškeré nezbytné důsledky z porušení jejího práva být slyšena a hájit se během správního řízení, kterého se dopustila Komise.
1. Napadený rozsudek
69.
Během řízení v prvním stupni, společnost Bolloré tvrdila, že Komise ve stádiu oznámení námitek uvedla její účast na protiprávním jednání pouze z důvodu její odpovědnosti jakožto mateřské společnosti za jednání její dceřiné společnosti Copigraph. Sporné rozhodnutí naopak podle ní obsahuje novou námitku, vycházející z její osobní a samostatné účasti v kartelové dohodě. Společnost Bolloré tvrdila, že Komise tím, že jí neumožnila vyjádřit se k této námitce ve správním řízení, porušila vůči ní zásadu dodržování práv obhajoby.
70.
Poté, co byla v bodech 66 až 68 napadeného rozsudku k této zásadě uvedena příslušná judikatura, Soud v bodě 79 rozsudku shledal, že oznámení námitek neumožnilo společnosti Bolloré seznámit se s námitkou založenou na její přímé účasti na protiprávním jednání, ani se skutečnostmi uvedenými Komisí ve sporném rozhodnutí na podporu této námitky, takže společnost Bolloré nemohla účinně zajistit svoji obhajobu ve správním řízení vůči této námitce a těmto skutečnostem.
71.
Nicméně následně Soud ve své analýze rozhodl, že porušení zásady dodržování práv obhajoby, kterého se Komise dopustila, nepostačuje k odůvodnění zrušení sporného rozhodnutí. Tato vada řízení neměla podle Soudu žádný určující vliv na výrok tohoto rozhodnutí, jelikož Komise mohla právem činit společnost Bolloré odpovědnou za účast její dceřiné společnosti Copigraph na kartelové dohodě.
72.
Odůvodnění Soudu je následující:
„80.
Je však třeba zdůraznit, že i když [sporné] rozhodnutí obsahuje nová skutková nebo právní tvrzení, ohledně kterých nebyly dotyčné podniky vyslechnuty, konstatovaná vada způsobí neplatnost [tohoto] rozhodnutí v tomto bodě, pouze pokud dotyčná tvrzení nemohou být právně dostačujícím způsobem prokázána na základě jiných skutečností uvedených v tomto rozhodnutí, ke kterým se dotyčné podniky mohly vyjádřit (
20
). Porušení práv obhajoby Bolloré krom toho může ovlivnit platnost [sporného] rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká společnosti Bolloré, pouze pokud [toto] rozhodnutí vycházelo pouze z přímé účasti Bolloré na protiprávním jednání (
21
). Vzhledem k tomu, že v tomto případě totiž nová námitka v [uvedeném] rozhodnutí vycházející z přímé účasti Bolloré na aktivitách v rámci kartelu nemůže být přijata, nemohla být posledně uvedené přičtena odpovědnost za protiprávní jednání.
81.
Naopak, pokud by se při přezkumu ve věci samé ukázalo (viz […] body 123 až 150 [napadeného rozsudku]), že Komise právem považovala společnost Bolloré za odpovědnou za účast její dceřiné společnosti Copigraph na kartelové dohodě, protiprávnost, které se Komise dopustila, by nepostačovala k odůvodnění zrušení [sporného] rozhodnutí, protože by nemohla mít určující vliv, pokud jde o výrok uvedený orgánem [ (
22
)]. Podle ustálené judikatury totiž pokud určité důvody rozhodnutí samy o sobě mohou právně dostačujícím způsobem odůvodňovat toto rozhodnutí, vady, jimiž mohou být stiženy jiné důvody rozhodnutí, nemají v žádném případě vliv na jeho výrok [ (
23
)].“
73.
V bodech 123 až 149 napadeného rozsudku Soud prokázal, že společnost Bolloré musí odpovídat za protiprávní jednání, kterého se dopustila její dceřiná společnost Copigraph z důvodu její účasti na kartelové dohodě. Z toho v bodě 150 napadeného rozhodnutí dovodil, že: „[o]dpovědnost Bolloré za protiprávní jednání je tedy prokázána, nezávisle na její přímé účasti na něm, která byla odmítnuta (viz body 66 až 81 [napadeného rozhodnutí])“.
74.
S ohledem na souhrn těchto úvah Soud zamítl žalobní důvod uplatněný společností Bolloré, vycházející z porušení práv obhajoby a zásady kontradiktornosti, které vyplývá z nesouladu mezi oznámením námitek a sporným rozhodnutím.
2. Tvrzení účastnic řízení
75.
Společnost Bolloré tvrdí, že Soud neprávem zamítl její žalobní důvod směřující ke zrušení sporného rozhodnutí, vycházející z toho, že Komise po tom, co jí zaslala oznámení námitek, podle něhož měla být výhradně odpovědná za protiprávní jednání své dceřiné společnosti Copigraph, ji rovněž ve sporném rozhodnutí přičetla odpovědnost za její přímou osobní účast na činnosti kartelu. Soud podle společnosti Bolloré porušil zásadu dodržování práv obhajoby jednak tím, že vůči ní odmítl zrušit sporné rozhodnutí, a jednak tím, že se domnívá, že konstatovaná vada neovlivnila výrok tohoto rozhodnutí.
76.
Na podporu své námitky se společnost Bolloré zaprvé opírá o vícero rozsudků Soudního dvora a Soudu v oblasti protisoutěžního jednání, jakož i v oblasti práva spojování podniků, aby obhájila skutečnost, že Soud porušil práva obhajoby tím, že nezrušil sporné rozhodnutí, ačkoli oznámení námitek nebylo úplné (
24
).
77.
Zadruhé společnost Bolloré uvádí, že Soud se opřel o nerelevantní judikaturu. Jednak se první soubor rozsudků uvedených v bodě 80 napadeného rozsudku týká jiného případu, než je ten v projednávané věci. Soud Společenství v těchto rozsudcích konstatoval nepřesnost v oznámení námitek, která se netýkala vymezení a přesné identifikace odpovědností, ale pouze skutkového stavu, tedy vytýkaného jednání. A jednak druhý soubor rozsudků rovněž uvedených v bodě 80 napadeného rozsudku je ještě více nerelevantní pro diskuze v řízení. Tyto rozsudky se totiž týkají řízení o kontrole spojování podniků a státních podpor.
78.
Zatřetí společnost Bolloré napadá Soudem zvolený „účelový přístup“ k právům obhajoby, podle něhož může být neplatnost aktu vyslovena pouze tehdy, pokud porušení dotčeného pravidla poškozuje zájmy dotčeného účastníka řízení. Takový přístup se neuplatní ve všech případech procesních vad a zejména ne v projednávané věci.
79.
Začtvrté Bolloré kritizuje posouzení Soudu, podle kterého zde není důvod pro zrušení výroku sporného rozhodnutí, v rozsahu, v němž se týká společnosti Bolloré, protože to nebude mít žádný vliv na výši pokuty 22,68 milionů eur, která jí byla uložena. Bolloré tvrdí, že toto odůvodnění je stiženo vadou spočívající v nesprávném právním posouzení, jelikož nezohledňuje způsob jakým byla tato částka vypočítána.
80.
Komise se domnívá, že argumenty jsou nepřípustné, neboť přejímají argumenty již uplatněné před Soudem a v každém případě jsou neopodstatněné, jelikož společnosti Bolloré se přičítá jednání její dceřiné společnosti Copigraph, jejíž účast není předmětem jednání. Komise namítá, že základ sporného rozhodnutí, tak jak jej potvrdil Soud v napadeném rozsudku, je, co se týče společnosti Bolloré ve vztahu k její dceřiné společnosti, výhradně její odpovědností. Podle Komise Soud pouze použil judikaturu Společenství naprosto klasickým způsobem.
3. Posouzení
81.
Domnívám se, že napadený rozsudek je stižen nesprávným právním posouzením v rozsahu, v němž Soud nevyvodil veškeré nezbytné důsledky z porušení práv obhajoby, kterého se Komise dopustila, o nichž je známo, že tvoří základní zásadu právního řádu Společenství (
25
).
82.
Odůvodnění Soudu se mi jeví jako nedostatečné. Zatímco Soud uznal zásadní význam této zásady, jakož i požadavků, jež se k ní vážou, totiž rozhodl, že porušení práv obhajoby společnosti Bolloré Komisí nepostačuje k odůvodnění zrušení sporného rozhodnutí, jelikož protiprávní postup, kterého se Komise dopustila, neměl určující vliv na výrok tohoto rozhodnutí. Soud se tedy v jednom bodě napadeného rozsudku spokojil se zamítnutím výtky vycházející z osobní a přímé účasti společnosti Bolloré na protiprávním jednání.
83.
Jestliže, jak to Soud potvrzuje, práva obhajoby představují „základní zásadu práva Společenství“, není pak nutně sankcí neplatnost sporného rozhodnutí nebo v každém případě alespoň těch částí, ohledně kterých se podnik nemohl bránit?
84.
Analýza Soudu, tím že upřednostnila účinnost správního řízení, mě vede k několika výhradám. Vede ke zpochybnění zásadního významu zásady dodržování práv obhajoby v rámci řízení, jejž by bylo možné kvalifikovat za kvazi donucující, a ve kterém má Komise velmi široké posuzovací pravomoci a kde je možnost soudního přezkumu omezená.
85.
Před tím než rozeberu argumenty, na kterých zakládám své posouzení, bych rád připomněl judikaturu Soudního dvora vztahující se k dodržování práv obhajoby v rámci řízení podle článku 81 ES.
a) Judikatura Společenství vztahující se k dodržování práv obhajoby v rámci řízení podle článku 81 ES
86.
Soudní dvůr výslovně uznal obecnou zásadu práva Společenství, podle které má každá osoba právo na spravedlivý proces (
26
). Toto právo vychází z čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“) (
27
).
87.
Připomínám, že toto ustanovení upřesňuje, že „[k]aždý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu“.
88.
Co se přesněji týče práv obhajoby, tyto zaujímají výsadní postavení v rámci správního vyšetřovacího řízení vedeného Komisí, pokud jde o porušení článků 81 ES a 82 ES (
28
). Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, že dodržování těchto práv představuje z tohoto titulu základní zásadu práva Společenství (
29
).
89.
Obsah uvedených práv byl v průběhu let neustále judikaturou vymezován a konkretizován zákonodárcem Společenství (
30
).
90.
Podle Soudního dvora dodržování práv obhajoby vyžaduje, aby dotčenému podniku bylo v průběhu správního řízení umožněno účinně vyjádřit své stanovisko k reálnosti a relevantnosti skutkového stavu a dovolávaných okolností, jakož i k dokumentům použitým Komisí na podporu jejího tvrzení existence porušení Smlouvy o ES (
31
).
91.
V tomto smyslu čl. 19 odst. 1 nařízení č. 17 stanoví, že oznámení námitek se zasílá stranám (
32
).
92.
Podle Soudního dvora je tento dokument zásadní procesní zárukou (
33
), jejíž požadavky byly velmi brzy upřesněny podrobnou judikaturou (
34
). Oznámení námitek musí jasně uvádět všechny podstatné skutečnosti, ze kterých Komise v tomto stádiu řízení vychází. Mezi tyto skutečnosti patří kromě jiného skutkové okolnosti, které jsou podniku vytýkány, jejich kvalifikace, důkazní materiály, o které se Komise opírá, jakož i skutečnosti – jako délka trvání protiprávního jednání – které bere v úvahu při stanovování pokuty. Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku ARBED v. Komise rovněž uvedl, že oznámení námitek musí jednoznačně vymezovat právnickou osobu, které může být uloženo zaplacení pokuty.
93.
Nicméně tyto skutečnosti mohou být popsány stručně a rozhodnutí nemusí být nutně kopií popisu námitek. Oznámení námitek je podle Soudního dvora přípravným dokumentem a v něm obsažená posouzení skutkového stavu a právní posouzení mají pouze předběžný charakter (
35
). Komise musí zohlednit výsledky správního řízení, buď aby mohla upustit od námitek, které se ukázaly jako neopodstatněné, anebo aby upravila či doplnila po skutkové a právní stránce svou argumentaci na podporu námitek, z nichž vychází; to však za předpokladu, že přihlédne pouze ke skutečnostem, ke kterým se měly zúčastněné strany možnost vyjádřit, a že během správního řízení poskytla nezbytné informace k obhajobě.
94.
Podle judikatury Soudu, uvedené v bodu 68 napadaného rozsudku se porušení práv obhajoby ve správním řízení posuzuje ve světle námitek uvedených Komisí v oznámení námitek a v rozhodnutí.
95.
Tyto procesní záruky byly upraveny čl. 19 odst. 1 nařízení č. 17, jakož i články 2 a 4 nařízení čl. 99/63 (
36
) před tím, než byly kodifikovány v článku 27 nařízení č. 1/2003 a článcích 10 až 12 a 15 nařízení č. 773/2004.
96.
Ve světle těchto úvah je nyní třeba přezkoumat opodstatněnost důvodu uplatněného společností Bolloré.
b) Přezkum důvodu uplatněného společností Bolloré
97.
Jak jsem již uvedl, Soud shledal porušení práv obhajoby společnosti Bolloré, jelikož oznámení námitek jí neumožnilo se seznámit s námitkou založenou na její osobní a přímé účasti na protiprávním jednání, ani se skutkovými zjištěními Komise uvedenými ve sporném rozhodnutí na podporu této námitky.
98.
Přesto Soud rozhodl, že protiprávnost, které se Komise dopustila, nepostačuje k odůvodnění zrušení sporného rozhodnutí, jelikož nemá žádný určující vliv na jeho výrok.
99.
Soud totiž v bodě 81 napadeného rozsudku rozhodl, že „pokud podle ustálené judikatury mohou určité důvody rozhodnutí samy o sobě právně dostačujícím způsobem odůvodňovat toto rozhodnutí, vady, jimiž mohou být stiženy jiné důvody rozhodnutí, nemají v žádném případě vliv na jeho výrok“ (
37
).
100.
V bodě 150 napadeného rozsudku tedy Soud „zamítl“ (
38
) námitku založenou na vlastní odpovědnosti společnosti Bolloré za protiprávní jednání a po přezkoumání souhrnu důvodů uplatněných tímto podnikem, zamítnul její žalobu na neplatnost.
101.
Domnívám se, že použitím této judikatury na projednávaný případ se Soud dopustil nesprávného právního posouzení.
102.
Je pravda, že důvody, pro které byla Bolloré vyslyšena, by samy o sobě odůvodnily její odpovědnost, jelikož musí odpovídat za jednání své dceřiné společnosti.
103.
Výrok sporného rozhodnutí zůstává ze dvou důvodů nezměněný. Zaprvé Komise usoudila, že Bolloré, jakožto mateřská společnost skupiny, musí odpovídat za protiprávní jednání své dceřiné společnosti. Jako taková tedy zůstává odpovědná za protiprávní jednání spáchané podle článku 81 ES a znění článku 1 sporného rozhodnutí zůstává skutečně stejné. Zadruhé ani výše pokuty uvedená v článku 3 tohoto rozhodnutí se nemění – jakkoliv se to může zdát překvapivé – z důvodu metody výpočtu uplatněné Komisí. Pokuta uložená dotčeným podnikům byla totiž vypočítána na základě obratu vycházejícího z prodeje samopropisovacího papíru v EHP. Přitom v případě společnosti Bolloré samotná dceřiná společnost právě takový obrat měla. Následkem toho, uvážím-li, že Bolloré musí být považována za odpovědnou pouze za jednání, kterých se dopustila její dceřiná společnost, výše pokuty zůstává stejná jako pokuta uvedená ve výroku sporného rozhodnutí.
104.
Nicméně se mi zdá, že judikatura uvedená Soudem v bodě 81 napadeného rozsudku nemůže být na projednávanou věc použita. Domnívám se totiž, že v případě jako je dotčený případ, se Soud nemůže spokojit se zamítnutím námitky založené na přímém a osobním zapojení společnosti Bolloré v kartelové dohodě bez vyvození žádných dalších důsledků, co se týče legality sporného rozhodnutí, a to z následujících důvodů:
—
zaprvé, protože by to vedlo k nezohlednění zásadního významu zásady dodržování práv obhajoby;
—
zadruhé, protože judikatura Soudního dvora je v této oblasti velmi ustálená;
—
zatřetí, protože analýza Soudu nezohledňuje důsledky, které se váží k odsuzujícímu rozhodnutí Komise na základě čl. 81 odst. 1 ES, a
—
začtvrté, protože se nacházíme v rámci procedury kvazi donucující povahy, která může vycházet z požadavků v čl. 6 odst. 1 EÚLP.
105.
Nyní rozvinu každý z těchto argumentů.
106.
Zaprvé se zdá, že Soud v napadeném rozsudku, tím že upřednostnil efektivnost jednání Komise a soutěžní veřejný pořádek, neuznal povahu dotčeného práva.
107.
Připomínám, že Komise totiž porušila nejen pouhou formální náležitost, ale právo společnosti se hájit proti obvinění z protiprávního jednání. Připomínám, že zásada dodržování práv obhajoby, jakožto základní zásada právního řádu Společenství, je podstatnou formální náležitostí. Následkem toho, by podle mě mělo být porušení této zásady soudem Společenství na základě článku 230 ES sankcionováno jako takové a mělo by být důvodem ke zrušení dotčeného aktu nebo jeho části.
108.
Zadruhé, pokud totiž Soudní dvůr konstatuje porušení práv obhajoby podniků zejména z důvodu nesouladu mezi oznámením námitek a rozhodnutím, Soudní dvůr přijímá velmi ochranné stanovisko k právům podniků a velmi striktní ve vztahu ke Komisi tím, že zrušuje rozhodnutí nebo jeho část týkající se skutečností nebo námitek, ke kterým se strany nemohly vyjádřit.
109.
Soudní dvůr v tomto ohledu přistupuje ke klasickému použití článku 230 ES, podle kterého může zrušit všechny akty Komise přijaté v rozporu s podstatnými formálními náležitostmi. Soudní dvůr rovněž použil článek 4 nařízení č. 99/63 a čl. 11 odst. 2 nařízení č. 773/2004, podle kterých, to připomínám, se má Komise ve svých rozhodnutích zabývat pouze námitkami proti podnikům a sdružením podniků, jimž je rozhodnutí určeno, k nimž se tyto strany mohly vyjádřit.
110.
Soudní dvůr přistoupí k částečnému zrušení rozhodnutí, pokud jsou sporné části, nehledě na důležitost jejich předmětu, oddělitelné od jiných ustanovení (
39
).
111.
Může se jednat o části s čistě doplňkovým charakterem ve vztahu k protiprávnímu jednání vytýkanému v konečném rozhodnutí – například zjistí-li se, že Komise podnikům nezaslala určité dokumenty, na základě kterých mohla posoudit jejich chování ve vztahu k článku 81 ES. V tomto případě Soudní dvůr rozhodl, že takové porušení nemůže ovlivnit platnost rozhodnutí v plném rozsahu, ale naopak je třeba nepřihlédnout k obsahu těchto dokumentů během přezkoumávání opodstatněnosti rozhodnutí (
40
).
112.
Rovněž se může jednat o zásadní části vztahující se k vytýkanému protiprávnímu jednání, jako je délka jeho trvání nebo identifikace odpovědných podniků.
113.
Ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Musique Diffusion française a další v. Komise, Komise žalobkyním neoznámila svůj úmysl shledat je odpovědnými podle článku 1 dotčeného rozhodnutí za to, že se dopustily protiprávního jednání delšího trvání, než které bylo uvedeno v oznámení námitek. Soudní dvůr toto rozhodnutí zrušil „v rozsahu v němž, konstatovalo, že jednání ve vzájemné shodě překročila období konce ledna/začátku února 1976“, tedy období, ke kterému se podniky neměly možnost vyjádřit (
41
).
114.
V dalších dvou věcech, ve kterých byly vydány výše uvedené rozsudky Compagnie maritime belge transports a další v. Komise a ARBED v. Komise, bylo oznámení námitek nejednoznačné co se týče právnických osob, kterým mohla být uložená pokuta z důvodu porušení čl. 81 odst. 1 ES.
115.
V první věci oznámení námitek pouze označilo kolektivní subjekt, v projednávaném případě sdružení lodních dopravců, jako původce protiprávního jednání. Naopak Komise ve svém rozhodnutí uložila individuální pokutu některým členům tohoto sdružení. Soud, kterému byla předložena žaloba na neplatnost tohoto rozhodnutí, zamítnul žalobní důvod předložený těmito členy sdružení vycházející z porušení jejich procesních práv, a to zejména z důvodu, že s oznámením námitek byli seznámeni a sami na námitky vznesené Komisí odpověděli (
42
).
116.
Soudní dvůr rozhodl, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení mající za následek zrušení rozsudku. Soudní dvůr měl za to, že oznámení námitek určené sdružení lodních dopravců dostatečně neinformovalo jeho členy o tom, že jestliže bude konstatováno protiprávní jednání, bude jim uloženo zaplacení individuální pokuty. Soudní dvůr tedy v rámci řešení sporu zrušil ta ustanovení rozhodnutí, která členům sdružení ukládala individuální pokuty (
43
).
117.
V druhé věci oznámení námitek nezmiňovalo úmysl Komise přičíst mateřské společnosti ARBED SA odpovědnost za jednání její dceřiné společnosti a uložit jí zaplacení pokuty vypočítané na základě jejího vlastního obratu (
44
). Ačkoliv shledal porušení práv obhajoby této společnosti, Soud toto procesní pochybení nepostihl z důvodu, že během celého správního řízení přetrvávala nejistota ohledně rolí a příslušných odpovědností mateřské a dceřiné společnosti.
118.
V rámci kasačního opravného prostředku podaného ARBED SA Soudní dvůr zrušil rozsudek Soudu. Ačkoliv tato společnost byla seznámena s oznámením námitek určeným její dceřiné společnosti a s následným řízením proti posledně uvedené, Soudní dvůr rozhodl, že není možné z této skutečnosti vyvodit, že práva obhajoby této společnosti nebyla porušena. Soudní dvůr měl za to, že „nejednoznačnost ohledně právnické osoby, které byly pokuty uloženy – jenž mohla být odstraněna pouze novým oznámením námitek řádně určeným žalobkyni – přetrvávala až do konce správního řízení“ (
45
). V rámci řešení sporu tedy Soudní dvůr zrušil dotčené rozhodnutí „v rozsahu, v němž se týkalo společnosti ARBED SA“.
119.
Je pravda, že důvody v těchto věcech, které byly vadné, měly přímý vliv na výrok dotčeného rozhodnutí. Ve výše uvedeném rozsudku Musique Diffusion française a další v. Komise byl článek 1 rozhodnutí vadný v rozsahu, v němž uváděl dobu, ke které se strany neměly možnost vyjádřit. Ve výše uvedeném rozsudku Soudního dvora Compagnie maritime belge transports a další v. Komise článek 6 rozhodnutí trpěl vadou v rozsahu, v němž ukládal zaplacení individuální pokuty určitým podnikům, které nebyly řádně informovány. Na závěr ve výše uvedeném rozsudku Soudního dvora ARBED v. Komise byl článek 4 dotčeného rozhodnutí vadný, protože uložil mateřské společnosti ARBED SA zaplacení pokuty.
120.
Nicméně se domnívám, že nad rámec vlivu, který mohl chybný důvod mít na výrok dotčeného rozhodnutí, se Soudní dvůr více zaměřil na základní nebo vedlejší charakter sporných důvodů. V těchto věcech každý z chybných důvodů představoval základní prvek vytýkaného protiprávního jednání.
121.
Takový je rovněž případ v projednávané věci, ve které jde o identifikaci odpovědných podniků. Sporná námitka je totiž založena na osobní a přímé účasti společnosti Bolloré na protiprávním jednání. Námitka uvádí tento podnik jako původce protiprávního jednání. Jestliže taková námitka musí být zamítnuta, jelikož se podnik nemohl hájit, je třeba z toho vyvodit veškeré důsledky týkající se legality sporného rozhodnutí založeného na těchto skutečnostech.
122.
Zatřetí Soud tím, že se domníval, že porušení práv obhajoby společnosti Bolloré nemůže ovlivnit platnost sporného rozhodnutí, v rozsahu, v němž se společnosti Bolloré týká, podle mě přehlédl důsledky, které se vážou k odsuzujícímu rozhodnutí Komise na základě čl. 81 odst. 1 ES.
123.
Domnívám se, že jednak společnost Bolloré má morální zájem na zrušení sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž jí přičítá, že se přímo a osobně dopustila protiprávního jednání.
124.
A jednak se domnívám, že zrušení sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž je založeno na vadném důvodu, je nutné z důvodu přehlednosti a právní jistoty, zejména s ohledem na důsledky porušení článku 81 ES v občanském právu.
125.
Pokud totiž Komise konstatuje porušení článku 81 ES, mohou oběti tohoto porušení podat před vnitrostátními soudy žalobu na náhradu škody proti původcům dotčeného jednání narušujícího hospodářskou soutěž za účelem náhrady způsobené škody (
46
). Právní subjekty, které mohou mít prospěch z této ochrany jsou nejen třetí osoby, tedy spotřebitelé a soutěžitelé, kteří jsou poškozeni protisoutěžní dohodou, ale rovněž za výjimečných podmínek strana této dohody (
47
).
126.
V tomto ohledu představuje rozhodnutí Komise, tak jak bylo potvrzené, nebo zrušené soudem Společenství, základ pro jejich žalobu. Je tedy nezbytné, zejména když se jedná o složité, kolektivní a nepřetržité protiprávní jednání, aby toto rozhodnutí velmi jasně stanovilo odpovědnosti podniků při spáchání protiprávního jednání. Jestliže má rozhodnutí vést k občanskoprávní odpovědnosti dotčených podniků, je to výlučně na základě jejich dokázané účasti na kolektivním sankcionovaném a správně vymezeném jednání. To představuje nevyhnutelný předpoklad pro správný výkon práva na podání žaloby na náhradu škody, který Komise naléhavě obhajuje ve své bílé knize o žalobách o náhradu škody způsobené porušením antimonopolních pravidel ES (
48
).
127.
V projednávané věci, se zřetelem na tyto skutečnosti, se domnívám, že Soud se tedy nemůže spokojit se zamítnutím dotčené výtky, bez toho aniž by ze sporného rozhodnutí „odstranil“ prvky, na kterých Komise založila odpovědnost společnosti Bolloré. Zamítnutí výtky se v ničem nerovná jejímu zrušení soudem Společenství, a tudíž ji Soud neodstranil z právního pořádku, zatímco když je zrušena, je považovaná za nikdy neexistující. Takové uvažování nezajišťuje dotčenému řízení, v němž se konstatuje protiprávní jednání, nezbytnou přehlednost ve vztahu k roli a odpovědnostem společnosti Bolloré, která podle tohoto řízení riskuje, že ponese náklady za toto protiprávní jednání.
128.
Začtvrté se domnívám, že přezkum soudu musí být o to přísnější, neboť Komise porušila práva obhajoby v rámci řízení kvazi represivní povahy, na které se mohou vztahovat ustanovení čl. 6 odst. 1 EÚLP.
129.
Připomínám, že podle tohoto ustanovení „[k]aždý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu“ (
49
).
130.
Podle ustálené judikatury Evropský soud pro lidská práva nepožaduje, aby orgány všech instancí zasahující v těchto dvou typech řízení odpovídaly souhrnu požadavků stanovených v článku 6 EÚLP. Takže když je rozhodnutí přijato správním orgánem, který neposkytnul všechny záruky soudního řízení, pak toto rozhodnutí musí být předmětem následného přezkumu soudním orgánem v plné jurisdikci při dodržení ustanovení čl. 6 odst. 1 EÚLP (
50
).
131.
Použití článku 6 EÚLP na řízení podle článku 81 ES vyvolalo mnoho otázek, zejména pokud Komise ve smyslu tohoto ustanovení nemůže být považována za „soud“ (
51
) a pokud toto řízení nespadá stricto sensu do trestní oblasti.
132.
Zdá se však, že pokuty uvedené v článku 15 nařízení č. 17 jsou na základě jejich povahy a významu srovnatelné s trestní sankcí (ačkoli mají ve striktním slova smyslu povahu správní sankce) a že se zřetelem na vyšetřovací, dokazovací a rozhodovací funkce Komise, má řízení podle článku 81 ES kvazi represivní povahu. Soudní dvůr ostatně výslovně zdůraznil specifičnost tohoto řízení v rozsudku Hüls v. Komise (
52
) ze dne 8. července 1999 a při této příležitosti neváhal odkázat na zásadu presumpce neviny zaručenou v čl. 6 odst. 2 EÚLP. V této věci Soudní dvůr zdůraznil, že „s ohledem na povahu dotčených protiprávních jednání, jakož i na povahu a stupeň přísnosti sankcí, které se k nim váží, se zásada presumpce neviny uplatní na řízení týkající se porušení pravidel hospodářské soutěže, jež jsou použitelné na podniky, a které mohou vést k rozhodnutí o pokutách nebo o penále“ (
53
).
133.
Tato judikatura se zdá dokonale použitelná na náš případ v projednávané věci a řízení podle článku 81 ES musí tedy stejným způsobem dodržovat podmínky uvedené v čl. 6 odst. 1 EÚLP. Ostatně není zřejmé, jak by se dodržování zásady presumpce neviny mohlo uvést do souladu s porušením práv obhajoby.
134.
To znamená, že v řízení kvazi represivní povahy, jako je v projednávané věci, v němž Komise vůči podnikům vykonává vyšetřovací, dokazovací a rozhodovací funkce, musí soud Společenství provádět velmi důkladný soudní přezkum toho, zda Komise dodržuje procesní práva účastníků řízení. Jinými slovy se domnívám, že soud Společenství musí vyvodit veškeré nezbytné důsledky, když Komise při výkonu svých výsad nedodržuje základní práva přiznaná podnikům v rámci řízení podle článku 81 ES.
135.
Avšak v projednávané věci přístup Soudu vede k omezení přezkumu, který podle mě musí vykonávat soud nad rozhodnutími Komise ve smyslu čl. 6 odst. 1 EÚLP. Tento přístup se podle mého názoru může ukázat nebezpečným. Domnívat se totiž v případě, jako je dotčený případ, že porušení práva podniku být slyšen, kterého se Komise dopustila, nepostihuje rozhodnutí, pokud tento podnik musí v každém případě odpovídat za protiprávní jednání jiného, by znamenalo, že Komise může beztrestně porušit podstatné procesní náležitosti.
136.
Se zřetelem ke všem těmto skutečnostem se domnívám, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení v rámci svého posouzení porušení práv obhajoby společnosti Bolloré tím, že nezrušil žádnou z částí sporného rozhodnutí přičítajícího tomuto podniku odpovědnost za přímou a osobní účast na protiprávním jednání. Domnívám se, že Soud měl vyvodit nevyhnutelné důsledky, a to zrušit sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž bylo založené na námitce osobní a přímé účasti společnosti Bolloré na protiprávním jednání.
137.
Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby prohlásil první důvod vznesený společností Bolloré za opodstatněný.
138.
Jako závěrečnou poznámku, bych rád uvedl, že je zjevné, že když je oznámení námitek stiženo takto významným opomenutím, Komise to může napravit jen přijetím dodatečného oznámení námitek umožňujícího účastníkům řízení se s ním seznámit a reagovat během předběžného správního řízení.
B – K druhému důvodu vznesenému společností Divipa, založeném na údajně nepřiměřeně dlouhém trvání řízení před Soudem
1. Argumenty účastnic řízení
139.
Divipa připomíná, že právo na přiměřenou dobu řízení se v oblasti hospodářské soutěže použije na správní a soudní řízení a v tomto ohledu odkazuje na výše uvedený rozsudek Baustahlgewebe v. Komise. Toto právo bylo porušeno, pokud řízení před Soudem trvalo 5 let od podání žaloby do vynesení napadeného rozsudku.
140.
Komise má za to, že s přihlédnutím k okolnostem vlastním této věci, nebyla délka řízení nepřiměřená. V každém případě zdůrazňuje, že i když se prokáže vytýkaná vada v řízení, nemůže to vést ke zrušení napadeného rozsudku v plném rozsahu.
2. Posouzení
141.
Jak jsem již uvedl, obecná zásada práva Společenství, podle které má každá osoba právo na spravedlivý proces a zejména právo na proces v přiměřené lhůtě, je použitelná v rámci soudního opravného prostředku proti rozhodnutí Komise, které shledává podnik odpovědným za porušení článku 81 ES.
142.
Při posuzování přiměřenosti délky řízení se Soudní dvůr odvolává na kritéria, která vyvodil Evropský soud pro lidská práva v rámci použití čl. 6 odst. 1 EÚLP. Ve výše uvedeném rozsudku Baustahlgewebe v. Komise tak rozhodl, že přiměřenost délky řízení je třeba posoudit v závislosti na okolnostech vlastních každé věci, a zejména v závislosti na významu sporu pro dotčenou osobu, složitosti věci, jakož i chování žalobce a příslušných orgánů (
54
).
143.
Soudní dvůr v tomto ohledu upřesnil, že výčet těchto kritérií není taxativní a že posouzení přiměřenosti délky řízení nevyžaduje systematický přezkum dotčených okolností ve vztahu ke každému z nich, pokud se ve vztahu jen k jednomu z nich jeví délka řízení jako opodstatněná. Soudní dvůr měl tedy za to, že složitost věci může být použita pro odůvodnění na první pohled příliš dlouhé doby (
55
).
144.
V projednávané věci bylo řízení před Soudem zahájeno dne 18. dubna 2002, kdy došel návrh společnosti Divipa, kterým podala žalobu na neplatnost sporného rozhodnutí, a skončilo dne, kdy byl vynesen napadený rozsudek. Řízení před Soudem tedy trvalo přibližně pět let.
145.
Ačkoliv se tato doba může zdát značná, přesto se mi zdá, že může být odůvodněná vzhledem k mimořádné složitosti věci.
146.
Téměř všechny skutečnosti, na kterých se zakládalo sporné rozhodnutí, byly totiž v prvním stupni zpochybněny, a musely být tedy ověřeny. Důkazní hodnota dostupných prohlášení a dokumentů zejména ohledně různých setkání, které se odehrávaly na vnitrostátních i evropských trzích, musela být posouzena. Krom toho, jak vyplývá z bodů 40 až 63 a 109 až 117 napadeného rozsudku, Soud rozhodoval o různých námitkách týkajících se přístupu k dokumentům správního řízení a o jejich použitelnosti. Mimoto, důkazní opatření nařízené Soudem v rámci přípravy řízení a především různé písemné otázky položené účastníkům řízení předpokládaly předběžnou analýzu spisů nebo alespoň určitých jejich částí.
147.
Rovněž připomínám, že devět podniků podalo žalobu na neplatnost proti spornému rozhodnutí ve čtyřech jednacích jazycích. Napadený rozsudek byl vynesen ve stejný den jako osm dalších rozsudků rozhodujících o žalobách podaných proti tomuto rozhodnutí.
148.
Vzhledem k těmto zjištěním se domnívám, že délku řízení, které vedlo k napadenému rozsudku, je možné vysvětlit zejména počtem podniků, které se na vytýkané kartelové dohodě účastnily a které podaly žalobu proti tomuto rozhodnutí, což si vyžádalo souběžný přezkum těchto různých žalob prostřednictvím důkladného přezkumu spisu ze strany Soudu a prostřednictvím jazykových požadavků uložených jednacím řádem Soudu.
149.
Se zřetelem na tyto skutečnosti jsem toho názoru, že délka řízení před Soudem je odůvodněna s ohledem na zvláštní složitost věci.
150.
Soudnímu dvoru tedy navrhuji, aby zamítl důvod vznesený společností Divipa, jenž vychází z překročení přiměřené délky řízení, jako neopodstatněný.
IX – K důvodům vycházejícím z porušení čl. 81 odst. 1 ES v rozsahu, v němž Soud zkreslil důkazy týkající se účasti navrhovatelek na protiprávním jednání a délky jeho trvání
151.
Navrhovatelky Soudu v zásadě vytýkají, že zkreslil důkazy, ze kterých vycházel při posouzení podle článku 81 ES jejich účasti na protiprávním jednání a délky jeho trvání.
152.
Před přezkoumáním přípustnosti a opodstatněnosti těchto důvodů, bych chtěl v krátkosti připomenout judikaturu Soudního dvora týkající se provádění důkazů o porušení článku 81 ES.
153.
Podle soudu Společenství musí Komise prokázat protiprávní jednání, které konstatuje a musí určit důkazy k prokázání existence znaků zakládajících tato protiprávní jednání (
56
). Komise tak musí uvést přesné a shodující se důkazy pro doložení pevného přesvědčení, že k protiprávnímu jednání došlo. Nicméně soud Společenství nevyžaduje, aby každý z důkazů předložených Komisí musel, se zřetelem na každý znak protiprávního jednání, odpovídat těmto kritériím. Podle něj postačuje, že soubor nepřímých důkazů, kterých se orgán dovolává, těmto kritériím odpovídá jako celek (
57
). Krom toho, jak to připomenul Soud v bodě 155 napadeného rozsudku, důkazy účasti na kartelové dohodě musí být posuzovány jako celek a zohledněny všechny relevantní skutkové okolnosti.
154.
Provádění důkazů ve věcech hospodářské soutěže se vyznačuje zvláštními problémy, které Soudní dvůr shrnul ve výše uvedeném rozsudku Aalborg Portland a další v. Komise. Činnosti, které zahrnují protisoutěžní praktiky se uskutečňují tajně, schůzky se konají tajně, nejčastěji ve třetí zemi a související dokumentace je rozptýlená a omezena na minimum. Krom toho ve většině případů musí být existence protisoutěžní praxe vyvozena z určitého počtu shodujících se skutečností a nepřímých důkazů, které ve svém celku mohou představovat, pokud neexistuje jiné logické vysvětlení, důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže (
58
).
155.
K tomu je nezbytné doplnit omezení, kterým Komise podléhá při výkonu svých pravomocí v oblasti vyšetřování. Tím myslím omezení, která vyplývají z práva dotčených podniků nevypovídat ve svůj neprospěch (
59
), nebo omezení vyplývající ze skutečnosti, že Komise v době platnosti nařízení č. 17 nemohla vyslýchat osoby za účelem získání relevantních informací k vyšetřování.
156.
V důsledku toho, v rámci řízení podle článku 81 ES, hrají písemné dokumenty při provádění důkazů ústřední roli, jakkoliv je jejich shromáždění v praxi obtížné.
157.
V projednávané věci společnosti Koehler, Bolloré a Divipa zpochybňují důkazní hodnotu určitých skutečností a dokumentů, které Soud vedly k závěru, že se účastnily koluzních schůzek na vnitrostátních a evropských trzích a k posouzení délky jejich trvání.
158.
V souladu se zásadami, které jsem vyzdvihl v bodech 56 až 58 tohoto stanoviska, odmítám jako nepřípustné argumenty společnosti Divipa jednoduše směřující k tomu, aby Soudní dvůr znovu posoudil skutkový stav. Naopak přezkoumám argumenty navrhovatelek, které skutečně uplatňují zkreslení důkazů Soudem.
159.
Abych tak mohl učinit připomínám, že navrhovatelky musí přesně uvést skutečnosti, jež byly Soudem zkresleny a prokázat chyby v analýze, které Soud při posuzování k tomuto zkreslení vedly. Podle ustálené judikatury toto zkreslení musí jasně vyplývat ze spisového materiálu, aniž by Soudní dvůr musel znovu posoudit skutkový stav a důkazy nebo použít důkazy nové.
160.
V rámci mého posouzení bude tedy třeba vzít v úvahu tyto skutečnosti a zejména zvláštní obtíže vyvolané prováděním důkazů v rámci řízení podle článku 81 ES.
A – K prvnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 81 odst. 1 ES v rozsahu, v němž Soud zkreslil důkazy, pokud jde o účast společnosti Divipa na protiprávním jednání
161.
V rámci svého opravného kasačního prostředku společnost Divipa Soudu vytýká, že zkreslil důkazy, které mu byly předložené, když potvrdil její účast zaprvé na setkání dne 5. března 1992, zadruhé na setkání dne a zatřetí na kartelové dohodě na evropském trhu. Uvádí zejména body 156 až 171, 192 až 197, 205 až 207 a 216 napadeného rozsudku.
1. K první části vycházející ze zkreslení důkazů vztahujících se k účasti společnosti Divipa na setkání ze dne 5. března 1992
a) Argumenty účastnic řízení
162.
Divipa tvrdí, že Soud zkreslil zejména zprávu zaměstnance společnosti Sappi ze dne 9. března 1992, protože v napadeném rozsudku nezohlednil, ani necitoval část této zprávy, kde bylo uvedeno, že společnost Sappi se s cenami společnosti Divipa seznámila prostřednictvím klientů a ne přímo. Podle ní je nelogické, že podnik, který se údajně účastnil na setkání ohledně kartelové dohody, kde byla diskutovaná otázka cen, by nedodal tyto ceny sám přímo při této schůzce.
163.
Komise tento argument odmítá zejména z důvodu, že každý dokument musí být přezkoumán společně s ostatním spisovým materiálem. Krom toho zdůrazňuje, že společnost Divipa nezpochybňuje důkazní hodnotu prohlášení společností AWA a Sappi, ani jejich výklad Soudem.
b) Posouzení
164.
Myslím si, že výhrady uvedené společností Divipa ve vztahu k analýze Soudu jsou neopodstatněné.
165.
Společnost Divipa totiž neprokázala v čem Soud zkreslil zprávu zaměstnance společnosti Sappi tím, že opomenul uvést, že informace o cenách jím dodané pocházely z informací od klientů. Nevidím v čem by toto opomenutí představovalo chybu v analýze ze strany Soudu, co se týče účasti společnosti Divipa na setkání ze dne 5. března 1992. Společnost Divipa ostatně nezpochybnila důkazní hodnotu této zprávy.
166.
V každém případě měla společnost Divipa možnost se seznámit s obsahem této zprávy a vyjádřit se k němu, protože, jak to také vyplývá z bodu 162 napadeného rozsudku, prohlášení společnosti Sappi byla připojena k oznámení námitek a byla předložena Soudu, takže k nim společnost Divipa měla přístup.
167.
V důsledku toho Soudnímu dvoru navrhuji, aby tuto první část zamítnul jako neopodstatněnou.
2. K druhé části vycházející ze zkreslení důkazů týkajících se účasti společnosti Divipa na setkání ze dne 19. října 1994
a) Argumenty účastnic řízení
168.
Divipa uvádí, že prohlášení společnosti Mougeot, jež Soud použil pro odůvodnění její údajné účasti na setkání ze dne 19. října 1994, jsou pozdějšího data než rozhodné skutečnosti a byla učiněna za účelem dovolání se sdělení o spolupráci.
169.
Soud zkreslil důkazy tím, že se opíral hlavně o svoji judikaturu, aby mohl společnosti Divipa vytknout její účast na tomto setkání, což představuje zjevné porušení zásady spravedlivého procesu a očividnou chybu při posuzování skutkového stavu.
170.
Komise tento argument odmítá.
b) Posouzení
171.
Myslím si, že argumenty vznesené společností Divipa týkající se prohlášení společnosti Mougeot je rovněž třeba zamítnout.
172.
Skutečnost, že tato prohlášení byla pozdějšího data než rozhodné skutečnosti a byla učiněna za účelem uplatnění sdělení o spolupráci, byla Soudem výslovně zdůrazněná v bodě 166 napadeného rozsudku. Není mu tedy možné vytýkat, že k tomu nepřihlédnul. Jak Soud uvádí, tato prohlášení však přece nemohou být zbavená důkazní síly, neboť jelikož jsou v rozporu se zájmy prohlašujícího, musí být v zásadě považována za zvlášť hodnověrné důkazy.
173.
Krom toho Soud v bodě 168 napadeného rozsudku konstatoval, že prohlášení společnosti Mougeot se protínaly v mnohých bodech s prohlášeními společností Sappi a AWA. Společnost AWA přitom ve své odpovědi na oznámení námitek poskytla seznam setkání na španělském trhu, mezi kterými bylo i setkání ze dne 19. října 1994.
174.
V každém případě, jak to Komise zdůrazňuje, nemůže být Soudu vytýkáno, že nesprávným způsobem vyložil prohlášení společnosti Mougeot.
175.
V důsledku toho se jeví, že tato druhá část může být rovněž zamítnuta jako neopodstatněná.
3. Ke třetí části vycházející ze zkreslení důkazů týkajících se účasti společnosti Divipa na kartelové dohodě na evropském trhu
a) Argumenty účastnic řízení
176.
Divipa tvrdí, že Soud zkreslil a opomenul některé důkazy. Zdůrazňuje, že není výrobcem, že prodávala pouze na vnitrostátním trhu, že byla jedinou nevyrábějící společností, které je vytýkána její údajná účast na některých setkáních na vnitrostátním trhu a která ve Španělsku nepatří k žádné distribuční síti velkých výrobců samopropisovacího papíru. Žádný dokument neprokázal, že při setkáních, na kterých se předpokládala její účast, bylo odkázáno na existenci rozsáhlého tajného plánu.
177.
Komise odmítá rovněž tento argument. Zdůrazňuje zejména, že Divipa neupřesňuje body tvrzení Soudu, kde došlo ke zkreslení skutkového stavu.
b) Posouzení
178.
Jsem názoru, že Soudní dvůr by měl tyto argumenty posoudit jako nepřípustné.
179.
Zaprvé, pokud totiž jde o argument vycházející ze zkreslení „určitých důkazů“, při čtení kasačního opravného prostředku konstatuji, že Divipa neidentifikovala ty skutečnosti, které měly být Soudem zkreslené.
180.
Zadruhé, pokud jde o argument vycházející z toho, že Soud opomenul vzít v úvahu určité důkazy vztahující se k jejímu postavení výrobce, připomínám, že náleží pouze Soudu, aby posoudil hodnotu, kterou je třeba udělit předloženým důkazům. Domnívám se, že toto tvrzení je tedy nepřípustné. V každém případě se mi tento argument zdá neopodstatněný vzhledem k tomu, že v rozporu s tím, co tvrdí Divipa, Soud mnohokrát v napadeném rozsudku posoudil hodnotu, a to zejména v jeho bodech 203, 605 a 628, kterou je třeba udělit postavení distributora společnosti Divipa.
181.
Za těchto podmínek jsem názoru, že tato třetí část je nepřípustná.
182.
S ohledem na všechny tyto úvahy se domnívám, že Soud se nedopustil žádného zkreslení důkazů, o které se opíral při konstatování účasti společnosti Divipa na dotčené dohodě a na opatřeních pro její vykonání.
183.
Proto Soudnímu dvoru navrhuji, aby zamítnul první důvod jako zčásti nepřípustný a zčásti neopodstatněný.
B – K druhému důvodu vycházejícímu z porušení čl. 81 odst. 1 ES v rozsahu, v němž Soud zkreslil důkazy, nesplnil svoji povinnost odůvodnění a porušil práva obhajoby společnosti Koehler, pokud jde o délku trvání protiprávního jednání, kterého se dopustila
184.
Společnost Koehler v zásadě zpochybňuje analýzu Soudu, pokud jde o její účast na kartelové dohodě během období, které předcházelo měsícům září nebo říjen 1993. Koehler tvrdí, že Soud dostatečně nevyšetřil důkazy a vyvodil z nich nesprávné závěry ohledně systému koluzních schůzek, na jedné straně v rámci AEMCP (Association of European Manufacturers of Carbonless Paper) – sdružení evropských výrobců samopropisovacího papíru – před zářím nebo říjnem 1993 (první část), a na druhé straně na vnitrostátní nebo regionální úrovni před stejným obdobím (druhá část).
1. K první části vycházející ze zkreslení důkazů, pokud jde o účast společnosti Koehler na setkáních, která se uskutečňovala na evropské úrovni v rámci sdružení AEMCP před zářím nebo říjnem 1993
a) Argumenty účastnic řízení
185.
Podle společnosti Koehler se Komise opírala o tři kategorie důkazů, a to o prohlášení společnosti Mougeot, svědectví zaměstnance společnosti Sappi a důkazy prokazující organizaci vnitrostátních nebo regionálních setkání kartelu.
186.
Nejprve společnost Koehler uvádí, že dopis společnosti Mougeot ze dne 14. dubna 1999 neobsahuje žádné doznání o setkáních kartelu pro období předcházející říjnu 1993. Ostatně Soud v bodě 279 napadeného rozsudku uvedl, že nebylo prokázané, že koluzní dohody o cenách byly uzavřeny od ledna 1992, tedy před říjnem 1993. Úvahy Soudu týkající se údajných dohod o cenách v rámci oficiálních schůzek sdružení AEMCP před říjnem 1993 nebyly dostatečné a obsahovaly rozpory v odůvodnění vedoucí k nesprávnému právnímu posouzení. Soud ani nedodržel zásadu presumpce neviny tím, že se snažil v prohlášení společnosti Mougeot vidět přiznání k protiprávnímu jednání pro období předcházející říjnu 1993.
187.
Společnost Koehler dále tvrdí, že pokud jde o zaměstnance společnosti Sappi, jeho svědectví nevypovídá nic o období, během kterého docházelo k setkáním kartelu. Soud nemohl mít oprávněně za to, že tím, že tento zaměstnanec neposkytnul „protichůdné údaje“, chtěl mlčky potvrdit, že protiprávní jednání začalo před zářím 1993. Soud tak zkreslil obsah jeho svědectví. Tím bylo porušeno právo na spravedlivý proces zakotvené v čl. 6 odst. 1 EÚLP, jakož i ve čl. 47 druhém pododstavci Listiny základních práv Evropské unie vyhlášené v Nice dne 7. prosince 2000 (Úř. věst. C 364, s. 1).
188.
Závěrem se společnost Koehler domnívá, že není možné přiznat vážnost prohlášením doznávajícího se svědka strany, která vede stíhání, pokud nejsou podpořené dalšími důkazy. V projednávané věci však neexistuje žádný potvrzující důkaz.
189.
Podle Komise je tato část nepřípustná, jelikož společnost Koehler se ve skutečnosti snaží dosáhnout nového posouzení skutkového stavu.
b) Posouzení
190.
Kritiky společnosti Koehler týkající se relevantnosti prohlášení společnosti Mougeot a zaměstnance Sappi se mi jeví jako neodůvodněné.
191.
Zdá se totiž, že Společnost Koehler ignoruje skutečnost, že Soud se v bodech 261 až 310 napadeného rozsudku opřel o soubor nepřímých důkazů, pokud jde o existenci koluzních schůzek před zářím nebo říjnem 1993. Jestliže dopis ze dne 14. dubna 1999 skutečně tvoří, jak to uznal Soud v bodě 262 napadeného rozsudku, hlavní prvek dokazování Komise k tomuto bodu, nic to nemění na tom, že je třeba číst a rozumět prohlášením uvedeným v tomto dopise ve světle dalších důkazů přezkoumaných Soudem a zejména ve světle svědectví zaměstnance společnosti Sappi a svědectví společnosti AWA. Krom toho, jak to uvedl Soud v bodě 264 tohoto rozsudku, smysl daného dopisu je skutečně velmi jasný a jeho obsah není popřen žádnou skutečností, která by mohla vyvolat pochybnost o důkazní hodnotě tohoto dokumentu.
192.
Pokud jde o svědectví zaměstnance společnosti Sappi, zdá se mi, že i když neupřesňuje období během kterého docházelo k dotčeným koluzním schůzkám, umožnilo Soudu, aby s ohledem na veškeré důkazy usoudil, že tato setkání mohla začít od února 1993, tedy k datu, kdy byl tento zaměstnanec přijat.
193.
Závěrem bych chtěl uvést že, v rozporu s tím, co tvrdí společnost Koehler, skutečnost, že nebylo prokázáno, že koluzní dohody o cenách byly uzavřeny od ledna 1992, neumožňuje dospět k závěru, že tyto dohody nebyly sjednané před říjnem 1993.
194.
Vzhledem k těmto skutečnostem se jeví, že kritika vyjádřená společností Koehler se neumožňuje domnívat, že Soud zjevně zkreslil důkazy. Myslím si tedy, že již není třeba přezkoumávat další výtky vycházející z porušení práva na spravedlivý proces.
195.
Za těchto podmínek navrhuji Soudnímu dvoru zamítnout první část jako neopodstatněnou.
2. Ke druhé části vycházející ze zkreslení důkazů týkajících se účasti společnosti Koehler na koluzních setkáních na španělském trhu před říjnem 1993
a) Argumenty účastnic řízení
196.
Podle společnosti Koehler Soud zkreslil důkazy, údajně dokazující její účast na koluzních setkáních na španělském trhu před říjnem 1993.
197.
Pokud jde o setkání ze dne 17. února 1992 ohledně španělského trhu, Soud neměl dospět k závěru o účasti společnosti Koehler na tomto setkání, pokud zaměstnanec společnosti Sappi ve své zprávě ze dne odkazuje pouze na setkání „zúčastněných stran“, bez uvedení jmen těchto stran. Soud přesně nevysvětlil důvody, pro které byla společnost Koehler považována za účastníka dohody.
198.
Co se týče setkání ze dne 16. července 1992 ohledně španělského trhu, účast společnosti Koehler na něm nebyla prokázána, na rozdíl od toho, jak rozhodl Soud, zejména pokud společnost AWA takovou účast výslovně neuznala.
199.
Komise se domnívá, že společnost Koehler se nedovolává zkreslení důkazů, ale snaží se zpochybnit posouzení skutkového stavu Soudem. Důvod je tedy nepřípustný.
b) Posouzení
200.
Pokud jde o první argument společnosti Koehler týkající se její účasti na setkání ze dne 17. února 1992, myslím si, že je nepřípustný.
201.
Jeví se totiž, že analýza Soudu nacházející se v bodě 321 napadeného rozsudku, podle které Komise byla oprávněná konstatovat, že společnost Koehler byla mezi „zúčastněnými stranami“ uvedenými ve zprávě zaměstnance společnosti Sappi, spadá do posouzení skutkového stavu, který, jak jsem již uvedl, nemůže být v rámci kasačního opravného prostředku Soudním dvorem ověřován.
202.
V každém případě, jestliže by Soudní dvůr musel rozhodnout, že tato námitka je přípustná, myslím si, že je neopodstatněná. Jak to i jasně vyplývá z bodů 169 a 321 tohoto rozsudku, Soud totiž tuto informaci vyložil ve světle jiných informací poskytnutých zaměstnancem v dané zprávě. Přitom v uvedené zprávě zaměstnanec vysvětluje svému nadřízenému situaci, ve které se podnik nachází z důvodu nejistoty vyvolané jednáním společností Koehler a Sarriopapel y Celulosa SA (dále jen „Sarrió“). V této souvislosti uvádí, že „setkání zúčastněných stran“ se odehrálo ve stejný den. V důsledku toho a s ohledem na pojmy použité ve zprávě si myslím, že Soud mohl skutečně a bez zjevného zkreslení tohoto dokumentu vyvodit, že společnost Koehler se tohoto setkání účastnila. Krom toho si nemyslím, že Soud měl povinnost dále upřesnit důvody, pro které považoval společnost Koehler za účastníka této dohody.
203.
Pokud jde o druhý argument společnosti Koehler ohledně její účasti na setkání ze dne 16. července 1992, myslím si, že je třeba jej zamítnout jako nerelevantní.
204.
Jak to i jasně vyplývá z bodu 322 napadeného rozsudku Soud totiž opřel své posouzení ohledně účasti společnosti Koehler na tomto setkání na základě prohlášení M.B.G (
60
). a výlučně za účelem podpoření těchto prohlášení Soud odkázal na všeobecné tvrzení společnosti AWA. Koehler přitom nezpochybňuje důkazní hodnotu prohlášení M.B.G.
205.
Vzhledem ke všem těmto skutečnostem navrhuji Soudnímu dvoru, aby zamítl druhou část jako zčásti nepřípustnou a zčásti neúčinnou.
3. Ke třetí části vycházející z nedostatku důkazu a chybějícího odůvodnění, pokud jde o účast společnosti Koehler na setkáních v Paříži na jaře v letech 1992 a 1993
a) Argumenty účastnic řízení
206.
Na podporu této části společnost Koehler kritizuje analýzu Soudu uvedenou v bodech 325 a násl. napadeného rozsudku týkající se její účasti na dvou setkáních ohledně francouzského trhu, které se uskutečnily během jara v letech 1992 a 1993. Koehler tvrdí, že neexistuje žádný důkaz, že jeden z jejích zaměstnanců odcestoval do Paříže, aby se účastnil setkání kartelu na jaře roku 1993. Úvahy Soudu v této souvislosti jsou natolik neurčité, že nesplnily povinnost odůvodnění. V každém případě Soud nikde nekonstatoval, že se společnost Koehler účastnila na jaře roku 1992 setkání týkající se francouzského trhu.
b) Posouzení
207.
Myslím si, že tuto část je třeba zamítnout jako neúčinnou. Námitky společnosti Koehler se totiž vztahují k doplňujícímu odůvodnění napadeného rozsudku, jak to jasně vyplývá z bodu 320 tohoto rozsudku.
4. Ke čtvrté části vycházející z porušení práv obhajoby společnosti Koehler z důvodu nezpřístupnění dokumentu
a) Argumenty účastnic řízení
208.
Koehler Soudu vytýká, že pro své posouzení použil dokument – v daném případě odpověď společnosti AWA ze dne 30. dubna 1999 na žádost Komise o informace – zatímco Koehler k němu neměla přístup. Na základě tohoto dokumentu Soud dokázal účast společnosti Koehler na koluzním setkání týkajícím se španělského trhu, a to dne .
b) Posouzení
209.
Myslím si, že tuto část je třeba zamítnout jako nepřípustnou, v souladu se zásadami, jež byly připomenuty v bodě 56 tohoto stanoviska.
210.
Tato část je totiž pouhým písemným převzetím žalobního důvodu, který Koehler již před Soudem (
61
) uplatnila a neidentifikuje žádné nesprávné právní posouzení.
211.
K tomu uvádím, že v bodě 59 napadeného rozsudku (
62
) měl Soud za to, že společnost Koehler neprokázala, že Komisi výslovně požádala o zpřístupnění informací, které nebyly obsaženy ve vyšetřovacím spise. Krom toho je zde uvedeno, že společnost Koehler při soudním jednání připustila, že nepodala žádost o přístup k těmto dokumentům. Soud tedy její výtku odmítl jako nepřípustnou.
212.
Vzhledem k výše uvedenému jsem tedy toho názoru, že důvod uvedený společností Koehler je třeba zamítnout jako zčásti nerelevantní, zčásti nepřípustný a zčásti neopodstatněný.
C – Ke třetímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 81 odst. 1 ES v rozsahu, v němž Soud zkreslil důkazy a neuvedl v napadeném rozsudku dostatek odůvodnění, pokud jde o délku trvání protiprávního jednání, kterého se dopustila společnost Bolloré
213.
V rámci třetího důvodu společnost Bolloré Soudu vytýká, že zkreslil důkazy týkající se zaprvé existence kartelové dohody na evropské úrovni počínaje lednem 1992 a zadruhé týkající se předmětu oficiálních schůzek sdružení AEMCP.
1. K první části vycházející ze zkreslení prohlášení společnosti AWA a z rozporu v odůvodnění
a) Argumenty účastnic řízení
214.
Na podporu první části vznesla společnost Bolloré čtyři výtky.
215.
Zaprvé společnost Bolloré uvádí, že společnost AWA ve svých prohlášeních vyloučila všechna oficiální setkání sdružení AEMCP ze své odpovědi na žádost Komise o poskytnutí informací. Podmiňovací způsob tedy neměl být v napadeném rozsudku použitý. Zkreslení prohlášení společnosti AWA Soudem je tedy zjevné.
216.
Zadruhé společnost Bolloré tvrdí, že jelikož i podle názoru Soudu musí existence důvodné pochybnosti svědčit ve prospěch navrhovatelek; bylo překvapivé, že prohlášení společnosti AWA mohla přesto představovat „podstatný“ nepřímý důkaz o existenci kartelové dohody na evropské úrovni od začátku roku 1992.
217.
Zatřetí společnost Bolloré tvrdí, že napadený rozsudek trpí rozporným odůvodněním. Třebaže měl Soud v bodě 275 napadeného rozsudku za to, že prohlášení společnosti AWA neumožnila dospět k závěru, že dotčená setkání sdružení AEMCP sloužila jako rámec koluzi o cenách, přesto rozhodl, že tato prohlášení představují podstatný nepřímý důkaz existence kartelové dohody na evropské úrovni od počátku roku 1992.
218.
Začtvrté společnost Bolloré Soudu vytýká, že se v bodě 274 napadeného rozhodnutí snažil sloučit vnitrostátní a regionální schůzky a evropské schůzky sdružení AEMCP organizované mezi lety 1992 a 1995 tím, že zdůraznil, že pouze Zürich byl na seznamu měst jmenovaných společností AWA v jejích prohlášeních.
b) Posouzení
219.
Pokud jde o první výtku, je třeba ji samozřejmě zamítnout jako neopodstatněnou, jelikož použití podmiňovacího způsobu Soudem nemůže představovat jeho zjevně chybné posouzení prohlášení společnosti AWA.
220.
Pokud jde o druhou výtku, je třeba ji podle mě odmítnout jako nepřípustnou. V souladu se zásadami uvedenými v bodě 57 tohoto stanoviska náleží pouze Soudu, aby posoudil jakou hodnotu je třeba udělit jemu předloženým důkazům, ledaže by navrhovatel ve skutečnosti tvrdil, že Soud tyto důkazy zkreslil. V projednávaném případě Soud tím, že kvalifikoval toto prohlášení jako „podstatný nepřímý důkaz“, jednoduše posoudil hodnotu, kterou bylo podle něj třeba udělit prohlášením společnosti AWA a Bolloré neprokázala v čem bylo toto posouzení zjevně nesprávné.
221.
Pokud jde o třetí výtku, založenou na rozporném odůvodnění, domnívám se, že je neopodstatněná. Jestliže prohlášení společnosti AWA neumožňovala sama o sobě prokázat cíl sledovaný setkáním sdružení AEMCP ze dne 23. ledna 1992, nic to nemění na tom, že mohla skutečně představovat nepřímý důkaz. Jak jsem to již uvedl, skutečnost, že tento nepřímý důkaz byl Soudem kvalifikován jako „podstatný“, nemůže být v rámci kasačního opravného prostředku předmětem přezkumu Soudního dvora.
222.
Pokud jde o čtvrtou výtku, je třeba ji samozřejmě zamítnout jako neopodstatněnou. Při čtení bodu 274 napadeného rozsudku Soud vůbec nepřistoupil ke „sloučení“ vnitrostátních a evropských schůzek tím, že uvedl, že se Zürich nacházel na seznamu měst uvedených v tabulce A přílohy I sporného rozhodnutí. Soud jednoduše konstatoval tuto skutečnost, kterou společnost Bolloré nezpochybnila ve svém kasačním opravném prostředku.
223.
S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby zamítl první část třetího důvodu jako zčásti nepřípustnou a zčásti neopodstatněnou.
2. K druhé části vycházející ze zkreslení důkazů týkajících se údajného protisoutěžního cíle oficiálního setkání sdružení AEMCP ze dne 23. ledna 1992
a) Argumenty účastnic řízení
224.
Na podporu druhé části společnost Bolloré vznáší tři výtky.
225.
Zaprvé společnost Bolloré Soudu vytýká, že v bodech 295 a 304 napadeného rozsudku neuvedl skutečnosti, které mu umožnily potvrdit, že dohody o zvýšení cen byly na evropské úrovni uzavřené od ledna 1992.
226.
Zadruhé společnost Bolloré zejména uvádí, že Soud v žádném okamžiku neupřesňuje, které podniky přiznaly účast na evropské kartelové dohodě od ledna 1992. Žádné z prohlášení společností Mougeot, Sappi a AWA neumožnilo bez zkreslení prokázat, že koluzní schůzky se uskutečňovaly na evropské úrovni od ledna 1992.
227.
Zatřetí žádná skutečnost neprokazuje, že se společnost Copigraph účastnila na koluzních schůzkách, které se uskutečňovaly ve Španělsku od února 1992. Bez dokazování a zkreslením důkazů Soud dospěl ke sloučení evropských schůzek sdružení AEMCP a schůzek vnitrostátních a regionálních.
228.
Komise zdůraznila nepřípustnost důvodu v jeho prvních dvou částech v rozsahu, v němž směřuje ke zpochybnění posouzení skutkového stavu Soudem.
b) Posouzení
229.
Pokud jde o první dvě výtky, jsem toho názoru, že jsou neopodstatněné. Údajná opomenutí, kterými bylo stiženo odůvodnění Soudu v bodech 295, 304 a 308 napadeného rozsudku, byla vysvětlena skutečností, že Soud odkazuje na důkazy, které již uvedl a popsal v rámci své analýzy oficiálních setkání sdružení AEMCP před zářím nebo říjnem 1993.
230.
Tak „důkazy“, o které se Soud opírá v bodech 295 a 304 napadeného rozsudku odkazují na důkazy, které uvedl v bodech 261 až 280 tohoto rozsudku. Krom toho „podniky“, které se přiznaly a na které Soud odkazuje v bodě 308 tohoto rozsudku, jsou podle mě podniky, které zmínil v bodech 272 až 279 napadeného rozsudku, zejména podniky AWA a Sappi.
231.
Pokud jde o třetí výtku navrhuji Soudnímu dvoru, aby ji posoudil jako nerelevantní, jelikož se týká doplňujícího odůvodnění napadeného rozsudku.
232.
Za těchto podmínek jsem toho názoru, že druhá část třetího důvodu musí být zamítnutá jako zčásti nerelevantní a zčásti neopodstatněná.
233.
Vzhledem k výše uvedenému si myslím, že třetí důvod vznesený společností Bolloré je zčásti nerelevantní, zčásti nepřípustný a zčásti neopodstatněný.
X – K důvodům vycházejícím z porušení čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 v rozsahu, v němž Soud chybně posoudil výšku pokuty
234.
S výhradou specifičností spojených s jejich situací, společnosti Koehler a Divipa v podstatě Soudu vytýkají, že posoudil nesprávně částku pokuty, která jim byla Komisí uložená, přičemž vůbec nepřihlédl k zásadám rovného zacházení a proporcionality.
235.
Ve sporném rozhodnutí Komise kvalifikovala protiprávní jednání, kterého se navrhovatelky dopustily, jako velmi závažné. Komise, s přihlédnutím na rozdíly ve velikosti dotčených podniků, vůči nim uplatnila rozdílný přístup a rozdělila je do pěti kategorií. K tomuto účelu se Komise opřela o jejich obrat založený na prodeji výrobků v EHP, jakož i o tržní podíly v odvětví samopropisovacího papíru. Pokud jde o společnost Koehler usoudila, že je ji – jakožto subjekt střední velikosti na trhu – třeba zařadit do druhé kategorie, jako společnosti Mitsubishi HiTech Paper Bielefeld GmbH (dále jen „MHTP“) a Zanders Feinpapiere AG, nyní M-real Zanders GmbH (dále jen „Zanders“). Pokud jde o společnost Divipa, Komise usoudila, že je ji třeba zařadit do páté kategorie, jelikož svůj prodej realizovala hlavně v jedné nebo několika zemích EHP.
236.
V bodech 486 až 497 a 500 až 522 napadeného rozsudku Soud rozhodl, že Komise posoudila částku pokuty uloženou společnostem Koehler a Divipa v souladu se zásadami proporcionality a rovného zacházení.
237.
V rámci projednávaných kasačních opravných prostředků se analýza Soudního dvora omezuje na otázku, zda se Soud potvrzením kritérií použitých Komisí za účelem výpočtu pokuty uložené společnostem Koehler a Divipa na základě článku 3 sporného rozhodnutí a při kontrole jejich uplatnění dopustil zjevné chyby nebo nedodržel zásady rovného zacházení a proporcionality, které upravují ukládání pokut.
A – K důvodu vznesenému společností Koehler vycházejícímu z porušení zásady rovného zacházení
1. Argumenty společnosti Koehler
238.
Na podporu tohoto důvodu společnost Koehler srovnala pokutu, která jí byla uložena, s pokutou uloženou společnostem Zanders, MHTP a AWA. Společnost Koehler Soudu v podstatě vyčítá, že ji posuzoval stejným způsobem jako tyto podniky tím, že ji jako společnosti Zanders a MHTP zařadil do druhé kategorie, zatímco mezi ní a jmenovanými podniky existovaly podstatné strukturální a finanční rozdíly.
239.
Zaprvé Soudu vytýká, že za účelem posouzení výše pokuty nevhodně posoudil skutečnost, že jde o rodinný podnik, který nemá přístup na kapitálový trh na rozdíl od podniků kótovaných na burze.
240.
Zadruhé společnost Koehler tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl, že Komise nebyla povinná zohlednit obrat skupiny, do které patří společnosti MHTP a Zanders, zatímco v jejím případě tak postupovala.
241.
Zatřetí společnost Koehler tvrdí, že byla potrestána víc než společnost AWA, třebaže AWA měla vedoucí roli v kartelové dohodě a patří ke skupině takovým způsobem, že se může dovolávat finančních zdrojů celé této skupiny.
2. Posouzení
242.
Myslím si, že kritiky vyjádřené společností Koehler jsou neopodstatněné. Zdá se mi totiž, že Soud správně posoudil, jak Komise vykonala svoji posuzovací pravomoc s ohledem na požadavky, které pro ni vyplývají z dodržení zásady rovného zacházení.
243.
Je třeba připomenout, že Komise má ohledně metody stanovení výše pokuty širokou posuzovací pravomoc (
63
). Pokyny, které stanovují metodologii Komise v této oblasti obsahují flexibilní prvky, jež jí umožňují zohlednit několik skutečností při posuzování závažnosti protiprávního jednání, a to v rámci omezení stanovených v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 (
64
).
244.
Mezi těmito skutečnostmi, stanovenými v bodě 1 A pokynů, jsou zahrnuty nejen ty, které jsou spojené s povahou protiprávního jednání, s jeho dopadem a zeměpisným rozsahem, ale rovněž skutečnosti spojené se samotnými charakteristikami podniků a s nutností zabezpečit odrazující účinek (
65
).
245.
Pokud je protiprávní jednání kvalifikováno jako závažné nebo velmi závažné a zejména pokud zahrnuje víc podniků, pokyny Komisi umožňují poměrně vážit základní částku pokuty stanovenou na základě závažnosti protiprávního jednání, aby zohlednila specifickou váhu, a tedy skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti dotčených podniků.
246.
Jak to uvádí bod 1 A pokynů „zásada rovného trestu za stejné chování tak může podle okolností vést k udělení různých pokut dotyčným podnikům, aniž by se toto rozlišení řídilo aritmetickým výpočtem“.
247.
Ačkoli pokyny nepředstavují právní pravidlo, které musí orgán dodržovat, Soudní dvůr se nicméně domnívá, že se Komise nemůže od těchto pravidel odchýlit, aniž by byla případně sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo také ochrana legitimního očekávání (
66
).
248.
Jak to připomenul Soud v bodě 501 napadeného rozsudku, zásada rovného zacházení je porušena, když je se srovnatelnými situacemi zacházeno odlišně nebo s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné.
249.
Uplatnění této zásady na řízení podle článku 81 ES v rámci protiprávního jednání zahrnujícího více podniků dalo podnět k hojné judikatuře.
250.
Připomínám, že v tomto druhu řízení má Komise široký prostor pro uvážení, pokud jde o určení výše pokuty, která bude dotčeným podnikům uložena. Pokyny Komisi umožňují zohlednit při výpočtu pokuty vícero skutečností a individualizovat tak sankci v závislosti na jednání a vlastnostech podniků, což umožňuje zajistit v každém projednávaném případě plnou účinnost pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže (
67
).
251.
Soud Společenství tak výslovně uznal, že „určité rozdílné zacházení“ mezi dotčenými podniky je nedílnou součástí použití metody zvolené v pokynech a výkonu pravomocí Komisí, které jí přiznalo nařízení č. 17 (
68
).
252.
Společnost Koehler se v rámci svého kasačního opravného prostředku v zásadě domnívá, že rozdělení do skupin, které Komise provedla, porušuje zásadu rovného zacházení, jelikož je s ní zacházeno stejným způsobem jako s podniky, jako jsou společnosti Zanders nebo MHTP, které se nachází v odlišné situaci.
253.
Rozdělení do skupin by mohlo skutečně porušit zásadu rovného zacházení, jelikož taková metoda způsobuje paušalizování výchozí částky pokuty a nechává bez povšimnutí rozdíly ve velikosti mezi podniky spadajícími do stejné skupiny.
254.
Soud Společenství nicméně připouští tuto metodu, jestliže je určení prahových hodnot pro každou určenou kategorii soudržné a objektivně odůvodněné. Soud Společenství má totiž za to že, Komise není povinna zajistit, aby jí vypočtené konečné částky vyjadřovaly veškeré rozdíly mezi dotčenými podniky, pokud jde o jejich celkový obrat nebo jejich obrat na relevantním výrobkovém trhu (
69
).
255.
V bodech 506 až 513 napadeného rozsudku Soud přezkoumal, zda je rozřazení do kategorií provedené Komisí vskutku soudržné a objektivně odůvodněné.
256.
Soud nejprve v bodech 506 a 507 napadeného rozsudku zdůraznil, že zařazení do kategorií, které Komise provedla, bylo v tomto případě založeno na dvou kritériích, a to na obratu z prodeje výrobku v EHP a na podílu na trhu každého z podniků. Soud rozhodl, že použití těchto kritérií je zcela odůvodněno, jelikož skutečně umožňovala posoudit význam dotčených podniků na trhu, což není v rámci žaloby společnosti Koehler zpochybňováno. Krom toho Soud po tom, co konstatoval věrohodnost údajů, o které se Komise opírala, v bodě 513 napadeného rozsudku rozhodl, že tento systém je soudržný a vůči společnosti Koehler nediskriminační.
257.
Tato analýza se mi zdá naprosto jasná a bez nesprávného právního posouzení.
258.
Pokud jde o první argument společnosti Koehler, myslím si, že je neopodstatněný. Soud totiž tento argument vycházející z rodinného charakteru společnosti Koehler zamítl, jelikož kritéria zohledněná Komisí za účelem rozřazení podniků do kategorií jsou založená výlučně na obratech z prodeje samopropisovacího papíru, jakož i na podílech na trhu dotčených podniků. Tato kritéria, jejichž odůvodněnost není v rámci žaloby společnosti Koehler zpochybněna, však neumožňují zohlednit strukturální rozdíly mezi dotčenými podniky. I když je tedy společnost Koehler rodinným podnikem, může být zařazena pouze se zřetelem na obrat z prodeje samopropisovacího papíru, což neumožňuje, jak to uvedl Soud v bodě 495 napadeného rozsudku, ji zařadit mezi malé podniky v odvětví.
259.
Pokud jde o druhý argument vznesený společností Koehler, rovněž navrhuji Soudnímu dvoru, aby jej zamítl. Podle mě je totiž zřejmé, že Soud po Komisi nemohl požadovat, aby za účelem zařazení společností MHTP a Zanders do kategorií, zohlednila celkový obrat skupiny do niž patří, vzhledem k tomu, že – jak to i jasně vyplývá z bodu 478 napadeného rozsudku – Komise nenašla dostatečné nepřímé důkazy, aby mohla přičíst odpovědnost za protiprávní jednání, kterého se tyto podniky dopustily, těmto skupinám.
260.
Pokud jde závěrem o třetí argument, domnívám se, že je rovněž neopodstatněný. Jak jsem již totiž uvedl, zařazení do kategorií provedené Komisí bylo uskutečněné výhradně se zohledněním významu podniků na relevantním trhu, nezávisle na strukturálních rozdílech nebo rozdílech v jednání, které mezi nimi existují. Za těchto podmínek, skutečnost, že společnost AWA byla hlavní vůdce kartelové dohody a patřila ke skupině, nemohla být v tomto stádiu zohledněná. To však neznamená, že tato metoda vedla Komisi ke stanovení výše pokuty na základě výpočtu založeném na samotném obratu podniků bez zohlednění individuálních okolností vlastních každému z dotčených podniků. Jak to totiž zdůraznil Soud v bodě 493 napadeného rozsudku, Komise právě ve stádiu zvýšení pokuty pro odrazující účely zohlednila rozdíl ve velikosti a celkových zdrojích existujících mezi společnostmi Koehler a AWA. Krom toho, jak to i vyplývá z bodů 418 až 424 odůvodnění sporného rozhodnutí, ve stádiu posouzení existence přitěžujících okolností, Komise zohlednila roli společnosti AWA jako podněcovatele.
261.
S ohledem na výše uvedené si myslím, že se Soud mohl právem domnívat, že Komise neporušila zásadu rovného zacházení při svém posouzení týkajícím se výše pokuty uložené společnosti Koehler.
262.
V důsledku toho navrhuji Soudnímu dvoru zamítnout důvod uplatněný společností Koehler vycházející z porušení zásady rovného zacházení, jako neopodstatněný.
B – K důvodu uplatněnému společnostmi Divipa a Koehler, vycházejícímu z porušení zásady proporcionality
1. Argumenty účastnic řízení
263.
Z výkladu kasačního opravného prostředku vyplývá, že Divipa tvrdí, že pokuta, která jí byla uložená, je nepřiměřená se zřetelem na závažnost protiprávního jednání, její účast na protiprávním jednání, její finanční schopnosti a její postavení jako malý distributor.
264.
Zaprvé podle společnosti Divipa Soud porušil zásadu proporcionality tím, že kvalifikoval protiprávní jednání jako velmi závažné, i když se neúčastnila na evropské kartelové dohodě a její účast, která nepokrývala všechna střetnutí týkající se španělského trhu, trvala méně jako jeden rok.
265.
Zadruhé společnost Divipa Soudu vytýká, že nezohlednil skutečnost, která ji od ostatních podniků odlišuje, a to postavení distributora.
266.
Zatřetí se domnívá, že Soud nemůže schválit postup Komise směřující k neposouzení ekonomické schopnosti dotčeného podniku za účelem stanovení výše pokuty. V jejím případě finanční důsledky způsobené zaplacením pokuty jasně vyplývají z údajů v její žalobě.
267.
Společnost Koehler Soudu vytýká, že porušil zásadu proporcionality tím, že za účelem svého posouzení výpočtu pokuty ignoroval rozdíly v zacházení, které oznámila. V tomto ohledu společnost Koehler zpochybňuje analýzu Soudu uvedenou v bodech 486 až 497 napadeného rozsudku. Koehler zdůrazňuje, že to, co může být přiměřené, jedná-li se o podnik kótovaný na burze, významně přesahuje to, co je nezbytné pro zaručení odrazujícího účinku pro rodinný podnik bez přímého přístupu na kapitálový trh.
2. Posouzení
a) K argumentům uplatněným společností Divipa
268.
Podle ustálené judikatury se musí přiměřená povaha pokuty posoudit s ohledem na všechny okolnosti protiprávního jednání a zejména závažnost a délku jeho trvání, rozsah jeho protisoutěžních vlivů na trh, zájmy spotřebitelů nebo poškozených soutěžitelů, jakož i finanční schopnosti dotčených podniků (
70
).
269.
Na podporu svého kasačního opravného prostředku společnost Divipa tvrdí, že pokuta, která jí byla uložená je nepřiměřená se zřetelem na závažnost a délku trvání protiprávního jednání, její účast na tomto jednání, její hospodářskou schopnost a její postavení distributora.
270.
Zaprvé navzdory nejasnosti napadeného rozsudku v tomto bodě si myslím, že první dva argumenty společnosti Divipa musí být zamítnuty.
271.
Shledal jsem, že Soud mohl oprávněně rozhodnout, že se společnost Divipa účastnila kartelové dohody evropského rozsahu, jakož i koluzních schůzek na španělském trhu během období od března 1992 do ledna 1995. Není tedy možné Soudu vytýkat, že porušil zásadu proporcionality tím, že neprávem společnosti Divipa vytýkal, že se účastnila na evropské kartelové dohodě, což vedlo ke kvalifikaci protiprávního jednání jako velmi závažného místo závažného. Tyto skutečnosti, spojené s kvalifikací protiprávního jednání, o které se společnost Divipa opírá, aby se dovolala porušení zásady proporcionality, tedy nemohou obstát.
272.
Mimo to, argumentace společnosti Divipa nezohledňuje úvahy, které při stanovování výše pokuty zohlednila Komise a které vedly k uložení úměrně nižší pokuty, než jaká byla uložena ostatním podnikům. V této souvislosti odkazuji na bod 408 sporného rozhodnutí, kde Komise shledala, že společnost Divipa je třeba zařadit do páté kategorie, vzhledem k tomu, že uskutečňovala svůj prodej pouze v jedné nebo několika zemích EHP a na bod 416 tohoto rozhodnutí, kde Komise zohlednila délku trvání účasti společnosti Divipa na protiprávním jednání tím, že zvýšila pokutu o 25 % na rozdíl od ostatních společností.
273.
A konečně nevidím v čem by postavení společnosti Divipa jako distributora mohlo ovlivnit výši pokuty, která jí byla uložená.
274.
Zadruhé si myslím, že třetí argument společnosti Divipa vycházející z nezohlednění jejích finančních schopností je nepřípustný. S ohledem na zásady, které jsem uvedl v bodě 55 tohoto stanoviska, společnost Divipa totiž nemůže poprvé před Soudním dvorem uvádět argument, který neuvedla před Soudem.
275.
S přihlédnutím k výše uvedenému tedy navrhuji Soudnímu dvoru, aby zamítnul argumenty vznesené společností Divipa jako zčásti nepřípustné a zčásti neopodstatněné.
b) K argumentům vzneseným společností Koehler
276.
Myslím si, že pokud jde o argumenty vznesené společností Koehler, je třeba je rovněž zamítnout.
277.
Na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Koehler, totiž Soud „neignoroval“ strukturální a finanční rozdíly mezi ní a ostatními podniky, aby posoudil existenci porušení zásady proporcionality. Před Soudem společnost Koehler tvrdila, že pokuta, která jí byla uložena, byla nepřiměřená vzhledem k její hospodářské síle (
71
). V tomto ohledu Koehler porovnala v procentech vyjádřené pokuty uložené Komisí vzhledem k celkovému obratu dotčených podniků (
72
).
278.
V bodě 494 napadeného rozsudku Soud oprávněně konstatoval, že takové srovnání k dokázání nepřiměřenosti pokuty uložené společnosti Koehler nepostačuje. V souladu s ustálenou judikaturou, kterou Soud připomenul v bodě 468 tohoto rozsudku, totiž stanovení přiměřené pokuty nemůže být výsledkem jednoduchého výpočtu založeného na celkovém obratu podniků. Jak jsem již uvedl, přiměřenost pokuty musí být posouzena s přihlédnutím ke všem okolnostem protiprávního jednání a zejména k závažnosti a délce jeho trvání, rozsahu jeho protisoutěžního vlivu, zájmům spotřebitelů nebo poškozených soutěžitelů, jakož i k finanční schopnosti dotčených podniků.
279.
V každém případě nelze Soudu vytýkat, že porušil zásadu proporcionality, zatímco společnost Koehler, jak to uvádí v bodě 495 napadeného rozsudku, nepředložila žádný důkaz způsobilý prokázat, že základní částka pokuty, která jí byla uložená, byla nadměrná ve vztahu k specifické váze společnosti.
280.
Za těchto podmínek jsem toho názoru, že argumenty vznesené společností Koehler musí být zamítnuty jako neopodstatněné.
281.
S ohledem na všechny tyto úvahy tedy navrhuji Soudnímu dvoru, aby zamítl tento důvod vycházející z porušení zásady proporcionality jako zčásti nepřípustný a zčásti neopodstatněný.
XI – K důvodu vycházejícímu z nedostatečného odůvodnění napadeného rozsudku, pokud jde o posouzení polehčujících okolností
282.
Komise ve sporném rozhodnutí neuznala žádnou polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků.
283.
Před Soudem společnost Divipa uvedla, že Komise jí měla přiznat polehčující okolnost založenou na praktickém neprovádění dohod nebo protiprávních praktik. Soud tento argument zamítl z důvodů uvedených v bodech 618 až 626, 628, 629 a 635 napadeného rozsudku.
284.
V rámci svého kasačního opravného prostředku společnost Divipa tvrdí, že Soud porušil svoji povinnost odůvodnění.
A – Argumenty účastnic řízení
285.
Divipa tvrdí, že Soud porušil svoji povinnost odůvodnění tím, že neprokázal jednu ze skutečností, o kterou se opíral při zamítnutí její výtky. Divipa uvádí zmínění slova „prospěch“, kterého dosáhla, uvedeného v poslední větě bodu 629 napadeného rozsudku.
286.
Divipa citovala následující text:
„Pouhá skutečnost, že se nemusela chovat plně v souladu s dohodnutými dohodami, pokud by byla prokázána, by ostatně nepostačovala k tomu, aby Komise byla povinna jí přiznat polehčující okolnosti. [Divipa] by se totiž mohla prostřednictvím své více či méně nezávislé politiky na trhu jednoduše pokusit využít kartelovou dohodu ve svůj prospěch (
73
).“
B – Posouzení
287.
Tak jako Komise, i já si myslím, že důvod vznesený společností Divipa je nerelevantní. Důvod, který uvedla je totiž doplňujícím důvodem, jak to dosvědčuje výraz „ostatně“ použitý Soudem a použití podmiňovacího způsobu.
288.
V každém případě první dva důvody uvedené Soudem v bodě 629 napadeného rozsudku bohatě stačí pro účely odpovědi a pro zamítnutí argumentu vzneseného společností Divipa v její žalobě.
XII – K důsledkům zrušení napadeného rozsudku
289.
Jak jsem již uvedl, navrhuji Soudnímu dvoru, aby zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž Soud nezrušil sporné rozhodnutí potud, pokud je založeno na důkazech přičítajících společnosti Bolloré, že se přímo a osobně dopustila protiprávního jednání.
290.
Jelikož to, podle mě, soudní řízení dovoluje, navrhuji Soudnímu dvoru, aby v souladu s čl. 61 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora sám vydal konečné rozhodnutí o důvodu směřujícím ke zrušení vznesenému společností Bolloré před Soudem a vycházejícím z porušení jejích práv obhajoby.
291.
V souladu s analýzou, kterou jsem uvedl v bodech 81 až 137 tohoto stanoviska, navrhuji Soudnímu dvoru, aby zrušil sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž je založeno na důkazech, které přičítají společnosti Bolloré, že se dopustila osobně a přímo protiprávního jednání.
XIII – K nákladům řízení
292.
Navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl o nákladech řízení v souladu s čl. 122 prvním pododstavcem a čl. 69 odst. 2 a 3 jednacího řádu Soudního dvora.
293.
Společnosti Koehler a Divipa neměly ve věci úspěch. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby jim uložil nést vlastní náklady řízení a nahradit náklady řízení vynaložené Komisí.
294.
Pokud jde o společnost Bolloré, neměla úspěch v jednom ze svých návrhových žádání. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby jí uložil nést vlastní náklady řízení a nahradit 50 % nákladů řízení vynaložených Komisí.
XIV – Závěry
295.
Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám, navrhuji aby Soudní dvůr rozhodl takto:
„1)
Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise (T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 a T-136/02) se zrušuje v rozsahu, v němž je stižený vadou spočívající v nesprávném právním posouzení, jelikož Soud prvního stupně rozhodl, že porušení práv obhajoby společnosti Bolloré SA Komisí Evropských společenství nemohlo mít za následek zrušení rozhodnutí Komise 2004/337/ES ze dne v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP (ve věci COMP/E-1/36.212 – Samopropisovací papír), pokud jde o osobní a přímou účast společnosti Bolloré na protiprávním jednání.
2)
Rozhodnutí 2004/337/ES se zrušuje v rozsahu, v němž společnosti Bolloré SA přičítá, že se přímo a osobně dopustila protiprávního jednání.
3)
Kasační opravné prostředky podané ve věcech Papierfabrik August Koehler v. Komise (C-322/07 P) a Distribuidora Vizcaína de Papeles v. Komise (C-338/07 P) se zamítají v plném rozsahu.
4)
Ve věci C-327/07 P společnost Bolloré SA ponese vlastní náklady řízení a nahradí 50 % nákladů řízení vynaložených Komisí Evropských společenství. Komise ponese 50 % vlastních nákladů řízení.
5)
Ve věcech C-322/07 P a C-338/07 P, Papierfabrik August Koehler AG a Distribuidora Vizcaína de Papeles SL každá společnost ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí Evropských společenství.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 a T-136/02, Sb. rozh. s. II-947 (dále jen „napadený rozsudek“).
(
3
) – Rozhodnutí ze dne 20. prosince 2001 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/E 1/36.212 – Samopropisovací papír) (Úř. věst. 2004, L 115, s. 1, dále jen „sporné rozhodnutí“).
(
4
) – Nařízení ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy (Úř. věst. 1962, 13, s. 204), ve znění nařízení Rady ES č. 1216/1999 ze dne (Úř. věst. L 148, s. 5, dále jen „nařízení č. 17“). Je třeba uvést, že toto nařízení bylo nahrazeno nařízením Rady ES č. 1/2003, ze dne o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).
(
5
) – Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 ESUO (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“).
(
6
) – Úř. věst. C 207, s. 4, dále jen „sdělení o spolupráci“.
(
7
) – Úř. věst. 1994, L 1, s. 3, dále jen „dohoda o EHP“.
(
8
) – Rozsudek ze dne 28. května 1998, Deere v. Komise (C-7/95 P, Recueil, s. I-3111, bod 19 a citovaná judikatura).
(
9
) – Rozsudek ze dne 21. září 2006, JCB Service v. Komise (C-167/04 P, Sb. rozh. s. I-8935, bod 114 a citovaná judikatura).
(
10
) – Viz zejména rozsudek ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, Recueil, s. I-123, bod 51 a citovaná judikatura).
(
11
) – Rozsudek ze dne 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada (C-229/05 P, Sb. rozh. s. I-439, bod 32 a citovaná judikatura).
(
12
) – Výše uvedené rozsudky JCB Service v. Komise (body 106 a 107, jakož i citovaná judikatura) a ze dne 10. května 2007, SGL Carbon v. Komise (C-328/05 P, Sb. rozh. s. I-3921, bod 41 a citovaná judikatura).
(
13
) – Viz zejména výše uvedené rozsudky JCB Service v. Komise (bod 106 a citovaná judikatura), jakož i SGL Carbon v. Komise (bod 41 a citovaná judikatura).
(
14
) – Viz rozsudky ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise (C-185/95 P, Recueil, s. I-8417, bod 128); ze dne, British Sugar v. Komise (C-359/01 P, Recueil, s. I-4933, bod 47); ze dne, Dansk Rørindustri a další v. Komise (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Sb. rozh. s. I-5425, bod 244) a ze dne, Groupe Danone v. Komise (C-3/06 P, Sb. rozh. s. I-1331, bod 69).
(
15
) – Viz zejména výše uvedené rozsudky Baustahlgewebe v. Komise (bod 129); British Sugar v. Komise (bod 48) a Dansk Rørindustri a další v. Komise (bod 245).
(
16
) – Viz výše uvedený rozsudek PKK a KNK v. Rada (bod 35).
(
17
) – Viz zejména výše uvedené rozsudky JCB Service v. Komise (bod 108 a citovaná judikatura), jakož i PKK a KNK v. Rada (bod 37 a citovaná judikatura).
(
18
) – Viz zejména výše uvedený rozsudek Baustahlgewebe v. Komise. (bod 19 a citovaná judikatura).
(
19
) – Tamtéž (bod 21 a citovaná judikatura).
(
20
) – Rozsudek Soudu ze dne 30. září 2003, Atlantic Container Line a další v. Komise (T-191/98, T-212/98 až T-214/98, Recueil, s. II-3275, bod 196). Viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne, Compagnie générale maritime a další v. Komise (T-86/95, Recueil, s. II-1011, bod 447).
(
21
) – Viz v tomto smyslu rozsudek soudu ze dne 14. května 1998, Mo och Domsjö v. Komise (T-352/94, Recueil, s. II-1989, bod 74).
(
22
) – Viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 14. května 2002, Graphischer Maschinenbau v. Komise (T-126/99, Recueil, s. II-2427, bod 49) a ze dne, Honeywell v. Komise (T-209/01, Sb. rozh. s. II-5527, bod 49).
(
23
) – Viz rovněž v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 12. července 2001, Komise a Francie v. TF1, (C-302/99 P a C-308/99 P, Recueil, s. I-5603, body 26 až 29) a rozsudek Soudu ze dne, EDP v. Komise (T-87/05, Sb. rozh. s. II-3745, bod 144).
(
24
) – V tomto ohledu se společnost Bolloré zaměřila na rozsudky Soudního dvora vydané ve věcech Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise, rozsudek ze dne 31. března 1993 (C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 a C-125/85 až C-129/85, Recueil, s. I-1307); rozsudek ze dne, Compagnie maritime belge transports a další v. Komise (C-395/96 P a C-396/96 P, Recueil, s. I-1365), a rozsudek ze dne, ARBED v. Komise (C-176/99 P, Recueil, s. I-10687), jakož i rozsudky Soudu vydané ve věcech CB a Europay v. Komise, ze dne (T-39/92 a T-40/92, Recueil, s. II-49), a rozsudek ze dne, Schneider Electric v. Komise (T-310/01, Recueil, s. II-4071).
(
25
) – Rozsudek ze dne 28. března 2000, Krombach (C-7/98, Recueil, s. I-1935, body 25 a 26).
(
26
) – Viz zejména rozsudek ze dne 25. ledna 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise (C-403/04 P a C-405/04 P, Sb. rozh. s. I-729, bod 115 a citovaná judikatura).
(
27
) – Článek 6 odst. 2 Smlouvy o EU potvrdil tuto judikaturu, protože podle tohoto ustanovení „Unie ctí základní práva zaručená [EÚLP] a ta, jež vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, jako obecné zásady práva Společenství“.
(
28
) – Soudní dvůr rozhodl, že nutnost zajistit dodržování práv obhajoby musí být Komisí sledována při výkonu jejích funkcí a zejména v rámci správních řízení, které mohou vést k uložení sankcí, především k pokutám nebo k penále [viz zejména rozsudky ze dne 13. února 1979, Hoffmann-La Roche v. Komise (85/76, Recueil, s. 461, bod 9); ze dne, Nederlandsche Industrie Michelin (322/81, Recueil, s. 3461, bod 7); ze dne, Hoechst v. Komise (46/87 a 227/88, Recueil, s. 2859, bod 15); ze dne, Orkem v. Komise (374/87, Recueil, s. 3283, body 32 a 33); výše uvedené rozsudky Krombach (body 25 a 26) a ARBED v. Komise (bod 19)]. Tato práva musí být dodržována po celou dobu správního řízení a od stádia předběžného šetření, protože toto šetření může mít určující charakter pro získávání důkazů ohledně protiprávního jednání podniku [viz zejména výše uvedené rozsudky Hoechst v. Komise (bod 15) a Orkem v. Komise (bod 33)].
(
29
) – Viz zejména výše uvedený rozsudek Groupe Danone v. Komise (bod 68 a výše uvedená judikatura).
(
30
) – Viz v tomto smyslu nařízení Komise č. 99/63/EHS ze dne 25. července 1963 o slyšeních stran stanovených v čl. 19 odst. 1 a 2 nařízení Rady č. 17 (Úř. věst. 1963, 127, s. 2268; citace z uvedeného nařízení použité v textu tohoto stanoviska jsou neoficiálním překladem), které bylo, po přijetí nařízení č. 1/2003, nahrazeno nařízením Komise (ES) č. 773/2004 ze dne o vedení řízení Komise podle článků 81 a 82 Smlouvy o ES (Úř. věst. L 123, s. 18; Zvl. vyd. 08/03, s. 81).
(
31
) – Viz zejména výše uvedený rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise (bod 66 a citovaná judikatura).
(
32
) – Podle tohoto ustanovení „před přijetím rozhodnutí podle článků 2, 3, 6, 7, 8, 15 a 16 [uvedeného nařízení] poskytne Komise dotyčným podnikům a sdružením podniků příležitost vyjádřit se k záležitostem, proti kterým Komise vznesla námitky“.
(
33
) – Rozsudek ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise (100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, body 10 a 14).
(
34
) – Viz zejména výše uvedené rozsudky Musique Diffusion française a další v. Komise (body 14 a 15); ARBED v. Komise (body 20 a 21, jakož i citovaná judikatura) a Aalborg Portland a další v. Komise (body 142 až146).
(
35
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. listopadu 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries v. Komise (142/84 a 156/84, Recueil, s. 4487, bod 70).
(
36
) – Článek 2 odst. 1 tohoto nařízení upřesňuje, že „[K]omise písemně uvědomí podniky a sdružení podniků o námitkách, které byly proti nim vzneseny. Oznámení námitek je určeno každému z nich nebo společnému zástupci, kterého určily“. Podle čl. 2 odst. 3 tohoto nařízení, „mohou být pokuta nebo penále uloženy podniku nebo sdružení podniků pouze tehdy, pokud bylo oznámení námitek provedeno formou stanovenou v odstavci 1“. Článek 4 nařízení č. 99/63 stanoví, že „[K]omise se ve svých rozhodnutích zabývá pouze námitkami proti podnikům a sdružením podniků, jimž je rozhodnutí určeno, k nimž se mohly vyjádřit“.
(
37
) – Soud vychází z výše uvedených rozsudků Soudního dvora Komise a Francie v. TF1 (body 26 až 29) a Soudu EDP v. Komise (bod 144).
(
38
) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.
(
39
) – Viz zejména rozsudek ze dne 23. října 1974, Transocean Marine Paint Association v. Komise (17/74, Recueil, s. 1063, bod 21).
(
40
) – Výše uvedený rozsudek Musique Diffusion française a další v. Komise (bod 30). Viz rovněž rozsudek ze dne 25. října 1983, AEG-Telefunken v. Komise (107/82, Recueil, s. 3151, bod 30).
(
41
) – Body 15 a 16.
(
42
) – Rozsudek Soudu ze dne 8. října 1996, Compagnie maritime belge transports a další v. Komise (T-24/93 až T-26/93 a T-28/93, Recueil, s. II-1201, bod 35).
(
43
) – Výše uvedený rozsudek Soudního dvora Compagnie maritime belge transports a další v. Komise (body 141 až 150).
(
44
) – Rozsudek Soudu ze dne 11. března 1999, ARBED v. Komise (T-137/94, Recueil, s. II-303).
(
45
) – Výše uvedený rozsudek Soudného dvora ARBED v. Komise (body 22 až 25).
(
46
) – Rozsudky ze dne 20. září 2001, Courage a Crehan (C-453/99, Recueil, s. I-6297, body 24 až 28) a ze dne, Manfredi a další (C-295/04 až C-298/04, Sb. rozh. s. I-6619, body 39, 58 až 61 a citovaná judikatura). V těchto rozsudcích Soudní dvůr připomenul, že čl. 81 odst. 1 ES, jako článek 82 ES, má přímé účinky ve vztazích mezi jednotlivci a zakládá oprávněným osobám práva, které vnitrostátní soudy musí chránit. Podle Soudního dvora to pro oprávněné osoby zahrnuje právo být chráněn proti škodlivým účinkům, které může neplatná kartelová dohoda způsobit.
(
47
) – Tyto situace budou podle mého názoru velmi vzácné a budou se týkat pouze případu vertikálních kartelových dohod, v rámci kterých podnik s vůdčí úlohou přijme jednostranné postupy, jako je šíření oběžníku ukládajícího minimální cenu dalšího prodeje dodavateli.
(
48
) – KOM(2008) 165 v konečném znění. Tato bílá kniha následuje po zelené knize o žalobách o náhradu škody způsobené porušením antimonopolních pravidel ES [KOM(2005) 672 v konečném znění], jakož i po usnesení Evropského parlamentu ze dne 25. dubna 2007 k této zelené knize.
(
49
) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.
(
50
) – Viz Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Grecu v. Rumunsko ze dne 28. února 2007, § 62 a citovaná judikatura. Tato ponaučení vyplývají z Evropského soudu pro lidská práva, rozsudky König v. Německo ze dne, řada A č. 27; Le Compte, Van Leuven a De Meyere ze dne, řada A č. 54, jakož i Albert a Le Compte v. Belgie ze dne, řada A č. 68. To platí a fortiori v trestní oblasti, článek 6 EÚLP se ukazuje jako méně náročný pro námitky týkající se práv soukromoprávního charakteru, než pro žaloby v trestní oblasti.
(
51
) – Rozsudek ze dne 29. října 1980, van Landewyck a další v. Komise (209/78 až 215/78 a 218/78, Recueil, s. 3125). V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že „i když je Komise povinna dodržovat procesní záruky stanovené právem Společenství […] nemůže být považována za ‘Soud’ ve smyslu článku 6 [EÚLP]“.
(
52
) – C-199/92 P, Recueil, s. I-4287.
(
53
) – Bod 150. Evropský soud pro lidská práva bere v úvahu tři kritéria za účelem určení, zda obvinění patří do trestní oblasti, a to kvalifikaci udělenou vnitrostátním právem dotčeného státu, represivní a odrazující povahu sankce, jakož i závažnost uložené sankce (viz Evropský soud pro lidská práva, rozsudky Engel a další proti Nizozemsku ze dne 23. listopadu 1976, řada A č. 22). Konkrétněji Soudní dvůr přijal toto odůvodnění ve vztahu ke správním sankcím, mezi něž patří sankce uložené vnitrostátními orgány pro hospodářskou soutěž (viz Evropský soud pro lidská práva, rozsudek společnost Stenuit proti Francii ze dne, řada A č. 232-A).
(
54
) – Bod 29. Rovněž viz výše uvedený rozsudek Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise (bod 116 a citovaná judikatura), jakož i rozsudek ze dne 9. září 2008, FIAMM et FIAMM Technologies v. Rada a Komise (C-120/06 P a C-121/06 P, Sb. rozh. s. I-6513, bod 212 a citovaná judikatura).
(
55
) – Viz rozsudky ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P až C-252/99 P a C-254/99 P, Recueil, s. I-8375, bod 188); ze dne, Thyssen Stahl v. Komise (C-194/99 P, Recueil, s. I-10821, bod 156), a výše uvedený rozsudek Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise (body 117 až 122).
(
56
) – Viz výše uvedený rozsudek Baustahlgewebe v. Komise (bod 58) a rozsudek ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni (C-49/92 P, Recueil, s. I-4125, bod 86).
(
57
) – Viz výše uvedený rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (body 513 až 523) a rozsudek Soudu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise (T-67/00, T-68/00, T-71/00 a T-78/00, Sb. rozh. s. II-2501, body 179 a 180, jakož i citovaná judikatura).
(
58
) – Body 55 až 57.
(
59
) – Viz výše uvedený rozsudek Orkem v. Komise.
(
60
) – Z bodu 181 napadeného rozsudku vyplývá, že M.B.G., pracující na účet společnosti Unipapel, byl zástupcem společnosti Sappi v Portugalsku.
(
61
) – Body 83 až 89 žaloby podané společností Koehler.
(
62
) – Tento bod je přezkoumaný v rámci druhého žalobního důvodu vycházejícího z porušení práva na přístup ke spisu z důvodu nepředání dokumentů neobsažených ve vyšetřovacím spise poskytnutém ve formě CD-ROM.
(
63
) – Rozsudek ze dne 29. června 2006, SGL Carbon v. Komise (C-308/04 P, Sb. rozh. s. I-5977, bod 46 a citovaná judikatura).
(
64
) – Tamtéž.
(
65
) – Komise se může opírat o množství faktorů, které Soudní dvůr identifikoval ve své judikatuře. Může posoudit závažnost protiprávního jednání podle zvláštních okolností dané věci a právního a hospodářského kontextu předmětného jednání. Komise tím, že přezkoumala povahu omezení hospodářské soutěže, může zohlednit obsah, dobu trvání, počet, intenzitu a zeměpisný rozsah dohody, jakož i hodnotu zboží, kterého se dohoda týká. Komise může rovněž zohlednit počet a důležitost účastníků dohody na trhu tím, že přezkoumá zejména jejich podíl na trhu, velikost, chování a jejich úlohu při vytváření dohody. Komise může také přezkoumat situaci na trhu v období, kdy k protiprávnímu jednání došlo a zohlednit škodu na hospodářském veřejném pořádku. Na závěr může zohlednit riziko, které představuje dotčená dohoda pro cíle Společenství [viz rozsudky ze dne 15. července 1970, ACF Chemiefarma v. Komise (41/69, Recueil, s. 61, bod 176); ze dne, Suiker Unie a další v. Komise (40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Recueil, s. 1663, bod 612); ze dne, Ferriere Nord v. Komise (C-219/95 P, Recueil, s. I-4411, bod 38), jakož i výše uvedené rozsudky Aalborg Portland a další v. Komise (body 90 a 91, jakož i citovaná judikatura) a Dansk Rørindustri a další v. Komise (body 241 a 242, jakož i citovaná judikatura)].
(
66
) – Výše uvedený rozsudek JCB Service v. Komise (body 207 a 208, jakož i citovaná judikatura).
(
67
) – Rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer v. Komise (T-43/02, Sb. rozh. s. II-3435, bod 238).
(
68
) – Tamtéž.
(
69
) – Viz rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise (T-23/99, Recueil, s. II-1705, bod 278).
(
70
) – Viz zejména rozsudky Soudu ze dne 6. října 1994, Tetra Pak v. Komise (T-83/91, Recueil, s. II-755, bod 240 a citovaná judikatura), jakož i ze dne, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (T-305/94 až T-307/94, T-313/94 až T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 a T-335/94, Recueil, s. II-931, bod 1215).
(
71
) – Viz bod 48 žaloby.
(
72
) – Viz tabulky v bodech 56 a 57 žaloby.
(
73
) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.