62021TJ0486_RES
Věc T‑486/21
OE
v.
Evropská komise
Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 7. září 2022
„Veřejná služba – Úředníci – Práce na dálku – Žádost o náhradu výdajů na telefon a na internetové připojení – Zamítnutí žádosti – Námitka protiprávnosti – Částečná přípustnost – Článek 71 a příloha VII služebního řádu – Povinnost jednat s náležitou péčí – Zásada rovnosti a zásada zákazu diskriminace – Právo na respektování soukromého života“
Soudní řízení – Vedlejší účastenství – Námitka nepřípustnosti nevznesená žalovanou – Nepřípustnost – Nepominutelné podmínky řízení – Posouzení soudem i bez návrhu
(Jednací řád Tribunálu, článek 129 a čl. 142 odst. 1 a 3)
(viz body 28–31)
Žaloby úředníků – Žalobní důvod vycházející z porušení zásady rovného zacházení – Důkazní břemeno – Obrácení důkazního břemene – Podmínky
(Služební řád úředníků, čl. 1d odst. 5)
(viz body 40–45, 99)
Žaloby úředníků – Námitka protiprávnosti – Incidenční charakter – Primární uplatnění této námitky v rámci hlavní žaloby – Přípustnost
(Článek 277 SFEU)
(viz bod 52)
Úředníci – Náhrada výdajů – Rozsah – Výdaje související s plněním služebních povinností, které byly vynaloženy v důsledku režimu práce na dálku zavedeného v reakci na pandemii covidu 19 – Vyloučení – Povinnost unijního normotvůrce upravit náhradu uvedených výdajů – Neexistence – Autonomie orgánů při přijímání různých opatření týkajících se náhrady ve vztahu k jejich úředníkům
(Služební řád úředníků, článek 71 a příloha VII)
(viz body 55–63, 65, 67–72)
Úředníci – Povinnost správního orgánu jednat s náležitou péčí – Rozsah – Soudní přezkum – Meze
(viz body 75–80)
Žaloby úředníků – Žalobní důvody – Žalobní důvod vycházející z porušení zásady rovného zacházení – Namítnutí údajné diskriminace kvůli rozdílům mezi opatřeními, která přijaly orgány v souvislosti s režimem práce na dálku zavedeným v reakci na pandemii covidu 19 – Zamítnutí
(Služební řád úředníků, články 90 a 91)
(viz body 105–107)
Úředníci – Náhrada výdajů – Výdaje související s plněním služebních povinností, které byly vynaloženy v důsledku režimu práce na dálku zavedeného v reakci na pandemii covidu 19 – Rozhodnutí o zamítnutí žádosti o poskytnutí přístupu k internetu, které by mělo tyto výdaje omezit – Porušení práva na respektování soukromého a rodinného života – Kritéria pro posouzení
(Listina základních práv Evropské unie, článek 7 a čl. 52 odst. 1)
(viz body 109–111)
Úředníci – Mimosmluvní odpovědnost orgánů – Podmínky – Újma – Důkazní břemeno
(viz body 121–124)
Shrnutí
Dne 17. března 2020 bylo v důsledku pandemie covidu 19 rozhodnuto o omezení volného pohybu všech osob žijících v Belgii.
Žalobkyně, která byla v době rozhodné z hlediska skutkových okolností úřednicí Evropské komise, tedy od tohoto data stejně jako téměř všichni zaměstnanci tohoto orgánu vykonávala své služební povinnosti na dálku.
Jelikož měla za to, že jí v důsledku režimu práce na dálku nařízeného Komisí vznikly v průběhu září a října 2020 dodatečné výdaje na telefonní služby a internet, podala žádost znějící v podstatě na náhradu těchto výdajů a na poskytnutí přístupu k internetu pro pracovní účely.
Úřad Komise pro infrastrukturu a logistiku v Bruselu (OIB) rozhodnutím ze dne 18. prosince 2020 (dále jen „napadené rozhodnutí“) tuto žádost zamítl s odůvodněním, že pravidla proplácení výdajů vynaložených na kancelářské vybavení pro práci z domova výdaje na internet a telefonní hovory nezahrnují.
Stížnost žalobkyně proti napadenému rozhodnutí byla zamítnuta, a žalobkyně proto podala u Tribunálu žalobu na neplatnost.
Tribunál rozsudkem žalobu zamítl a poprvé se vyjádřil k případné náhradě výdajů vynaložených úředníky a zaměstnanci Unie v souvislosti s režimem práce na dálku, který byl zaveden v reakci na pandemii covidu 19.
Závěry Tribunálu
Tribunál nejprve posoudil námitku protiprávnosti, kterou žalobkyně vznesla vůči článku 71 a příloze VII služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) – tento článek upravuje nárok na náhradu výdajů vynaložených úředníkem v souvislosti s plněním služebních povinností, a to za podmínek stanovených v této příloze.
Při posuzování přípustnosti tohoto žalobního důvodu se Tribunál nejprve zabýval první námitkou nepřípustnosti vycházející z neurčitosti uvedeného žalobního důvodu. Zatímco první argument žalobkyně vycházející z neuzpůsobenosti těchto dvou ustanovení okolnostem nastalým v důsledku pandemie covidu 19 považoval Tribunál za přípustný, u druhého argumentu vycházejícího z porušení zásady rovnosti mezi úředníky již tomu tak nebylo.
V této souvislosti Tribunál připomněl, že zásada rovnosti vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li rozlišování objektivně odůvodněno. Jde-li kromě toho o normy služebního řádu, tato zásada je s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou má v tomto směru unijní normotvůrce, porušena pouze tehdy, pokud uvedený normotvůrce postupuje svévolně nebo zjevně nepřiměřeně ve vztahu k cíli dotčené právní úpravy. Je tedy v zásadě na žalobci, aby prokázal, že s ním bylo zacházeno odlišně než s jinými osobami nacházejícími se ve srovnatelné situaci a že je toto rozlišování svévolné nebo zjevně nepřiměřené. V projednávaném případě ovšem žalobkyně neuvedla, jaké finanční zvýhodnění má na mysli, jaké kategorie úředníků by měly být porovnány, ani jaké skutečnosti prokazují, že tvrzené rozlišování bylo svévolné nebo zjevně nepřiměřené.
Tento závěr nemůže být zpochybněn ani zmiňovaným čl. 1d odst. 5 služebního řádu, který počítá s úpravou důkazního břemene v tom smyslu, že pokud úředník, jenž se domnívá, že byl poškozen, protože v jeho případě nebyla uplatněna zásada rovného zacházení, uvede skutečnosti, z nichž lze dovodit, že došlo k diskriminaci, je povinností orgánu prokázat, že k žádnému porušení této zásady nedošlo. Toto ustanovení se totiž týká porušení zásady rovnosti, které je důsledkem používání služebního řádu, a neuplatní se za situace, kdy této zásadě údajně odporuje samotný služební řád.
Tribunál zamítl i druhou námitku nepřípustnosti vycházející z toho, že byla opomenuta incidenční povaha námitek protiprávnosti; uvedl přitom, že incidenční povaha námitky protiprávnosti nebrání tomu, aby byla tato námitka uplatněna v žalobě primárně s tím, že ostatní žalobní důvody jsou vzneseny pouze podpůrně.
Z meritorního hlediska ovšem Tribunál tuto námitku protiprávnosti zamítl. V této souvislosti poznamenal, že při provádění posledních věcných změn služebního řádu v roce 2013 (
1
) unijní normotvůrce nemohl předvídat ani pandemii covidu 19, ani to, že na ni bude třeba reagovat zavedením režimu práce na dálku. Každý normotvůrce nicméně musí prověřovat, zda jím vytvořená pravidla stále odpovídají potřebám, pro jejichž uspokojování byla zavedena, a pravidla, která již neodpovídají novému kontextu, v němž mají vyvolávat účinky, musí změnit. Normotvůrce má ovšem při tomto prověřování široký prostor pro uvážení – služební řád může i přizpůsobit.
Žalobkyně však v projednávané věci nepředložila dostatečné argumenty ani důkazy, které by s ohledem na tento široký prostor pro uvážení zjevně prokazovaly neuzpůsobenost článku 71 a přílohy VII služebního řádu nebo případnou povinnost normotvůrce tato ustanovení změnit. I kdyby nadto byla náhrada výdajů souvisejících s plněním služebních povinností, které byly vynaloženy v důsledku režimu práce na dálku, namístě, je třeba vzít do úvahy složitost procesu změny služebního řádu, dlouhotrvající provádění následných postupů pro zlepšování právní úpravy a kontext mimořádných omezujících opatření nezbytných pro boj s pandemií covidu 19, a to ke dni přijetí napadeného rozhodnutí. S ohledem na tyto úvahy nelze unijním orgánům vytýkat, že v průběhu uvedené pandemie služební řád nezměnily, a to tím spíše, že uvedené orgány přijaly daná opatření za naléhavých okolností.
Co se týče žalobního důvodu, který podpůrně vychází z porušení článku 71 služebního řádu, k němuž mělo dojít tím, že v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti bylo konstatováno, že toto ustanovení neupravuje náhradu výdajů na internet a telefonní služby, Tribunál uvedl, že ačkoliv má tento článek opravdu zajistit, aby úředníci nemuseli sami hradit výdaje vynaložené v souvislosti s plněním svých služebních povinností, náhrada výdajů se poskytuje za podmínek stanovených v příloze VII služebního řádu, která obsahuje taxativní výčet finančních výdajů, jež lze nahradit. Na rozdíl od toho, co tvrdila žalobkyně, kromě toho taxativní povaze těchto ustanovení neodporuje ani rozhodnutí Evropského hospodářského a sociálního výboru (EHSV) ze dne 9. června 2021, jímž byl zaměstnancům uvedeného výboru přiznán měsíční příspěvek na úhradu nákladů spojených s prací na dálku, ani pokyny Komise o práci na dálku během pandemie covidu 19, které za určitých podmínek počítají s náhradou výdajů na pořízení kancelářského vybavení pro práci z domova. Ačkoliv ze zásady jednotnosti veřejné služby plyne, že se na všechny úředníky a zaměstnance Unie vztahuje jediný služební řád, a že se tedy na ně musí článek 71 a příloha VII služebního řádu uplatňovat stejným způsobem, tato zásada neznamená, že by orgány musely využívat posuzovací pravomoc, kterou jim služební řád přiznává, stejným způsobem. Naopak je třeba podotknout, že zásada autonomie, jež se vztahuje na orgány coby zaměstnavatele při řízení jejich zaměstnanců, může odůvodňovat rozdíly mezi opatřeními omezeného rozsahu, která tyto orgány přijaly ve snaze zajistit, aby jejich zaměstnanci nemuseli sami nést náklady vynaložené v souvislosti s plněním svých služebních povinností v rámci režimu práce na dálku. Tento závěr platí tím spíše, že uvedená opatření musela být přijata naléhavě za mimořádných okolností souvisejících s režimem všeobecné povinnosti výkonu práce na dálku, kterou zavedly členské státy v reakci na pandemii covidu 19.
Pokud jde o žalobní důvod vycházející z porušení zásady zákazu diskriminace z důvodu příznivějšího zacházení s úředníky a zaměstnanci EHSV, Tribunál měl za to, že pokyny o práci na dálku přijaté Komisí a rozhodnutí EHSV ze dne 9. června 2021 jsou projevem zásady autonomie v oblasti zacházení s úředníky v mimořádné situaci související s pandemií covidu 19, a rozdílů mezi opatřeními přijatými orgány, institucemi a jinými subjekty Unie se tudíž na podporu žalobního důvodu vycházejícího z porušení zásady rovného zacházení v žádném případě nelze dovolávat.
Pokud jde o žalobní důvod vycházející z porušení práva na respektování soukromého života zakotveného v článku 7 Listiny základních práv Evropské unie, Tribunál uvedl, že existenci či neexistenci omezení tohoto práva je nutno posuzovat s ohledem na jeho skutečný dopad na dotyčnou osobu a že k zásahu do výkonu práva nedochází, je-li vazba mezi tímto zásahem a dotčeným opatřením příliš nepřímá či nahodilá na to, aby mohla být vzata do úvahy; tak tomu přitom bylo i v projednávané věci. Žalobkyně v této souvislosti tvrdila pouze to, že podle smlouvy, kterou uzavřela s poskytovatelem internetového připojení, mohlo být její připojení využíváno pouze pro soukromé a osobní účely a že má tento zákaz nevyhnutelný dopad na její právo na respektování jejího soukromého života a obydlí; toto tvrzení přitom nepodložila žádnými důkazy.
Tribunál nakonec zamítl návrh na náhradu nemajetkové újmy, která žalobkyni údajně vznikla, jelikož nebyly předloženy dostatečné důkazy o existenci nebo rozsahu této újmy.
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 1023/2013 ze dne 22. října 2013, kterým se mění služební řád úředníků Evropské unie a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropské unie (Úř. věst. 2013, L 287, s. 15).