62014CC0223
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 4. června 2015 (
1
)
Věc C‑223/14
Tecom Mican SL,
José Arias Domínguez
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria (Španělsko)]
„Řízení o předběžné otázce — Nařízení (ES) č. 1393/2007 — Doručování písemností — Mimosoudní písemnost — Vymezení pojmu“
1.
Ve svém rozsudku Roda Golf & Beach Resort (
2
) Soudní dvůr uvedl, že „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (
3
) je pojmem unijního práva (
4
). Soudní dvůr kromě toho shledal, že akt vypracovaný notářem představuje „jako takový“ mimosoudní písemnost (
5
).
2.
Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká problému, zda listina podepsaná osobami jednajícími jako soukromé osoby může rovněž spadat pod pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení (ES) č. 1393/2007 (
6
), kterým bylo nahrazeno nařízení č. 1348/2000, a v důsledku toho vyzývá Soudní dvůr k tomu, aby vymezil tento pojem.
3.
Tato žádost byla předložena v rámci opravného prostředku podaného k Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria (soud prvního stupně č. 7 v Las Palmas de Gran Canaria, Španělsko) společností Tecom Mican SL (
7
) proti rozhodnutí secretario judicial (soudního tajemníka) tohoto soudu, kterým byla odmítnuta žádost o doručení výzvy společnosti MAN Diesel & Turbo SE (
8
) s odůvodněním, že čistě soukromou písemnost nelze považovat za mimosoudní písemnost.
4.
V rámci tohoto stanoviska budu nejprve tvrdit, že pod pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1393/2007 spadá písemnost vyhotovená nebo osvědčená orgánem veřejné moci, úřední osobu nebo jakoukoli jinou osobou příslušnou pro tyto účely podle práva odesílajícího členského státu, jakož i každá písemnost, jejíž zaslání jejímu příjemci je nezbytné k výkonu, prokázání či zachování práva.
5.
Následně doložím, že není nutno v každém jednotlivém případě ověřovat na základě posouzení konkrétních okolností každého posuzovaného případu, zda má zasílání písemnosti odpovídající jednomu z těchto dvou kritérií přeshraniční dopad a zda je nezbytné pro řádné fungování vnitřního trhu.
6.
Konečně uvedu, že mimosoudní písemnost, která již byla doručena svému příjemci, lze opětovně doručit v souladu s podmínkami stanovenými v nařízení č. 1393/2007, i kdyby již první doručení bylo provedeno v souladu s tímto nařízením.
I – Právní rámec
A – Mezinárodní právo
7.
Článek 17 Haagské úmluvy ze dne 15. listopadu 1965 o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině ve věcech občanských a obchodních (
9
) stanoví:
„Mimosoudní písemnosti vyhotovené orgány a oprávněnými úředními osobami smluvního státu mohou být zaslány do druhého smluvního státu, aby tam byly doručeny, způsobem a za podmínek stanovených touto úmluvou.“
B – Unijní právo
8.
Aktem ze dne 26. května 1997 přijala Rada Evropské unie na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii Úmluvu o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech Evropské unie (
10
). Článek 16 úmluvy z roku 1997 uvádí:
„Mimosoudní písemnosti mohou být zasílány za účelem doručení v jiném členském státě v souladu s ustanoveními této úmluvy.“
9.
Ačkoli úmluva z roku 1997 nikdy nevstoupila v platnost, neboť ji členské státy neratifikovaly před vstupem Amsterodamské smlouvy v platnost, ovlivnila do značné míry nařízení č. 1348/2000.
10.
Nařízení č. 1348/2000 převzalo v článku 16 znění úmluvy z roku 1997 následovně:
„Mimosoudní písemnosti mohou být zasílány za účelem doručení v jiném členském státě v souladu s tímto nařízením.“
11.
Článek 17 písm. b) tohoto nařízení stanovil vypracování seznamu písemností, které mohou být doručovány podle tohoto nařízení.
12.
Uvedené nařízení bylo nahrazeno nařízením č. 1393/2007.
13.
Body 2 a 6 odůvodnění nařízení č. 1393/2007 uvádějí:
„(2)
Řádné fungování vnitřního trhu vyžaduje zdokonalení a urychlení zasílání soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech.
[...]
(6)
Účinnost a rychlost soudního řízení v občanských věcech vyžaduje, aby zasílání soudních a mimosoudních písemností mezi místními subjekty určenými členskými státy probíhalo přímo a rychle. [...]“
14.
Pokud jde o místní subjekty určené členskými státy, článek 2 tohoto nařízení stanoví:
„1.   Každý členský stát určí úřední osoby, orgány nebo jiné osoby [...] příslušné k zasílání soudních nebo mimosoudních písemností, které mají být doručeny v jiném členském státě [ (
11
)].
2.   Každý členský stát určí úřední osoby, orgány nebo jiné osoby [...] příslušné k přijímání soudních nebo mimosoudních písemností z jiného členského státu [ (
12
)].
[...]“
15.
Španělské království určilo podle čl. 23 odst. 1 uvedeného nařízení jako odesílající subjekt secretario judicial.
16.
V článcích 12 až 15 nařízení č. 1393/2007 jsou stanoveny „[j]iné způsoby zasílání a doručování soudních písemností“.
17.
Podle článku 16 tohoto nařízení:
„Mimosoudní písemnosti mohou být zasílány za účelem doručení v jiném členském státě v souladu s tímto nařízením.“
18.
Uvedené nařízení nestanoví vypracování seznamu písemností, které mohou být doručovány.
19.
Podle čl. 20 odst. 1 nařízení č. 1393/2007 má uvedené nařízení přednost mimo jiné před ustanoveními Haagské úmluvy.
II – Spor v původním řízení a předběžné otázky
20.
V listopadu roku 2009 uzavřely společnost Tecom se sídlem ve Španělsku a společnost MAN Diesel se sídlem v Německu smlouvu o obchodním zastoupení, která byla společností MAN Diesel vypovězena v roce 2012.
21.
Po této výpovědi společnost Tecom vyhotovila výzvu, ve které mimo jiné uplatňovala nárok na odškodnění za výpověď, jakož i na náhradu splatných a neuhrazených provizí. Výzva zmiňovala možnost podání žaloby v případě, že jí nebude vyhověno, a kromě toho v ní bylo uvedeno, že podobná výzva, vyhotovená ve formě notářského zápisu, již byla zaslána k rukám výkonného ředitele společnosti MAN Diesel.
22.
Dne 19. listopadu 2013 společnost Tecom požádala secretario judicial Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Vanadia o doručení této výzvy na adresu sídla společnosti MAN Diesel prostřednictvím Amtsgericht Augsburg (okresního soudu v Augsburgu, Německo) podle nařízení č. 1393/2007.
23.
Secretario judicial odmítl výzvu odeslat, neboť neprobíhalo žádné soudní řízení vyžadující provedení úkonu v rámci vzájemné pomoci.
24.
Společnost Tecom podala proti tomuto zamítavému rozhodnutí stížnost a tvrdila, že z rozsudku Roda Golf & Beach Resort (
13
) vyplývá, že podle článku 16 nařízení č. 1393/2007 není podmínkou doručování mimosoudních písemností probíhající soudní řízení.
25.
Usnesením ze dne 20. prosince 2013 zamítl secretario judicial stížnost a potvrdil napadené rozhodnutí, když měl za to, že navzdory tomu, že Španělsko nevypracovalo seznam upřesňující druh písemností dotčených článkem 16 nařízení č. 1393/2007, nelze vycházet z toho, že předmětem doručování podle ustanovení tohoto nařízení může být jakákoli soukromá písemnost. Secretario judicial zejména konstatoval, že „do věcné působnosti [uvedeného] nařízení spadají pouze mimosoudní písemnosti, které mají uvedené vlastnosti a které mají úřední povahu; to znamená, že takové písemnosti svou povahou nebo svou formální podobou vyvolávají určité právní účinky“. Jakýkoli jiný výklad by podle názoru secretario judicial zkreslil pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1393/2007 a hrozila by tak přeměna vnitrostátních soudů v „zasilatelské služby“, přičemž secretario judicial v tomto ohledu převzal pojmy, které použil generální advokát Ruiz-Jarabo Colomer ve stanovisku předneseném ve věci Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:134).
26.
Společnost Tecom podala dne 2. ledna 2014 proti tomuto usnesení návrh na soudní přezkum a tvrdila, že čistě soukromou písemnost lze kvalifikovat jako „mimosoudní písemnost“, která může být doručena podle ustanovení nařízení č. 1393/2007.
27.
Předkládající soud připomněl, že podle rozsudku Roda Golf & Beach Resort (
14
) je pojem „mimosoudní písemnost“ autonomním pojmem unijního práva. Předkládající soud má nicméně za to, že nemůže vykládat autonomní pojem unijního práva, pokud neexistuje žádné kritérium, které by mu umožňovalo určit vlastnosti, které má mít písemnost, aby mohla být považována za mimosoudní písemnost.
28.
Kromě toho se předkládající soud zamýšlí nad existencí mezí při provádění nařízení č. 1393/2007, a to zaprvé s ohledem na souběžné notářské doručení a soudní doručení výzvy a zadruhé v souvislosti s existencí podmínky použití nařízení založené na přeshraničním dopadu spolupráce a řádném fungování vnitřního trhu, pokud je účelem mimosoudní písemnosti účelné uplatnění subjektivních práv přiznávaných vnitrostátní právní úpravou nebo unijním právem.
29.
Vzhledem k těmto úvahám Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria předložil následující předběžné otázky:
„1)
Lze za ‚mimosoudní písemnost‘ ve smyslu článku 16 nařízení [...] č. 1393/2007 [...] považovat čistě soukromou písemnost bez ohledu na to, že nebyla vyhotovena veřejným orgánem jiné než soudní povahy ani úřední osobou?
2)
V případě kladné odpovědi, lze za mimosoudní písemnost považovat každou soukromou písemnost, nebo tato písemnost musí mít určité konkrétní vlastnosti?
3)
I v případě, že by soukromá písemnost měla takové vlastnosti, může občan Unie žádat o doručení postupem stanoveným v článku 16 [...] nařízení [...] č. 1393/2007 [...], jestliže ji již doručil prostřednictvím jiného veřejného orgánu jiné než soudní povahy, například prostřednictvím notáře?
4)
A konečně, je třeba pro účely článku 16 nařízení č. 1393/2007 zohledňovat skutečnost, že uvedená spolupráce má přeshraniční dopad a je nezbytná pro řádné fungování vnitřního trhu? Kdy je třeba mít za to, že spolupráce má ‚přeshraniční dopad a je nezbytná pro řádné fungování vnitřního trhu‘?“
III – Moje analýza
A – K první a druhé otázce
30.
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je nutno zkoumat společně, je, zda může být čistě soukromá písemnost, která nebyla vyhotovena ani osvědčena veřejným orgánem nebo úřední osobou, považována za „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1393/2007.
31.
Úvodem je nutno poukázat na to, že přívlastek „mimosoudní“ není unijním právem vymezen, třebaže se vyskytuje v několika ustanoveních primárního práva (
15
). Kromě toho se význam tohoto přídavného jména může lišit v závislosti na tom, jaké podstatné jméno rozvíjí. Například pojem „mimosoudní rozhodnutí“ odkazuje na rozhodnutí vydaná na základě alternativních způsobů urovnávání sporů, zatímco pojem „mimosoudní písemnost“ může nasvědčovat širšímu výkladu, překračujícímu rámec řízení určených k řešení sporů. Vzhledem k mnohovýznamnosti pojmu „mimosoudní“ se zaměřím na analýzu pojmu „mimosoudní písemnost“ ve smyslu nařízení č. 1393/2007.
32.
Pro účely vymezení obsahu tohoto pojmu je nutno nejprve vycházet z historického vývoje.
33.
Systém doručování písemností prostřednictvím ústředního orgánu má své kořeny v Haagské úmluvě, jejíž článek 17 stanoví, že „mimosoudní písemnosti vyhotovené orgány a oprávněnými úředními osobami smluvního státu“ se do druhého smluvního státu zasílají způsobem a za podmínek stanovených touto úmluvou. Jak potvrzují přípravné práce, záměrem autorů uvedené úmluvy bylo vyloučit z oblasti působnosti této úmluvy čistě soukromé písemnosti, přičemž účast úředního subjektu umožnila provést výběr nebo kontrolu zasílaných písemností (
16
).
34.
Tato snaha o omezení není nicméně zcela potvrzena praktickou příručkou k fungování této Haagské úmluvy o doručování (
17
). Uvádí se v ní sice, že „mimosoudní písemnosti se odlišují od soudních písemností tím, že přímo nesouvisejí s řízením, a od čistě soukromých písemností se liší tím, že vyžadují zásah ‚orgánu nebo úřední osoby‘“ (
18
). Kromě toho podle této příručky „existuje mnoho druhů mimosoudních písemností. Mimosoudními písemnostmi ve smyslu článku 17 se rozumí výzvy k zaplacení, výpověď z nájmu nebo propuštění ze zaměstnání, protestování směnek nebo úvěrových cenných papírů pod podmínkou, že jejich vystavitelem je orgán nebo soudní vykonavatel“ (
19
). Příručka je však do jisté míry nejednoznačná, neboť se v ní dále obecně uvádí, že „do této kategorie spadají i námitky proti uzavření manželství, souhlas s osvojením a uznání otcovství, pokud jsou vyjádřeny předepsanou formou“ (
20
). Kromě toho se v příručce zmiňuje, že v některých právních systémech jsou se stejným právním účinkem doručovány určité mimosoudní písemnosti soukromými osobami a „ačkoli bylo cílem úmluvy vyloučit z článku 17 písemnosti vyhotovené soukromými osobami [...], vyzval zvláštní výbor ústřední orgány, aby doručovaly mimosoudní písemnosti, které nevyhotovil orgán nebo úřední osoba, jedná-li se o druh písemností, který by v jiných zemích běžně vyžadoval zásah orgánu“ (
21
). Příručka navíc upřesňuje, že „určení, zda se jedná o soudní nebo mimosoudní písemnost, se odvíjí od práva žádajícího státu (odesílající stát)“ (
22
), pokud „právo tohoto státu stanoví pravomoc svých orgánů a oprávněných úředních osob vyhotovit daný dokument“ (
23
), přičemž upřesňuje, že pojem „soudní a mimosoudní písemnosti“ musí být vykládán široce (
24
).
35.
Úmluva z roku 1997, vycházející z Haagské úmluvy, se od ní liší tím, že neomezuje oblast své působnosti pouze na zasílání mimosoudních písemností vydaných veřejnými orgány nebo oprávněnými úředními osobami. Důvodová zpráva k úmluvě z roku 1997 (
25
) v tomto ohledu upřesňuje, že ačkoli se zdá, že mimosoudní písemnosti nelze přesně vymezit, „lze mít za to, že se jedná o písemnosti vyhotovené úřední osobou, jako jsou notářské zápisy, nebo soudním úředníkem, vydané úřadem členského státu nebo ty, jejichž povaha nebo význam odůvodňuje jejich zasílání a sdělování adresátům úředním postupem“ (
26
).
36.
Nařízení č. 1348/2000 převzalo v článku 16 znění článku 16 úmluvy z roku 1997. Zavedlo nicméně novinku stanovující vypracování seznamu písemností, které mohou být doručovány podle tohoto nařízení. Tento seznam, který tvořil přílohu II rozhodnutí Komise 2001/781/ES ze dne 25. září 2001 o vypracování příručky přijímajících subjektů a seznamu písemností, které mohou být doručovány podle nařízení č. 1348/2000 (
27
), ve znění rozhodnutí Komise 2008/541/ES ze dne 8. dubna 2008 (
28
), obsahoval informace oznámené členskými státy na základě čl. 17 písm. b) nařízení č. 1348/2000. Ze znění této přílohy vyplývalo, že forma a obsah informací poskytnutých členskými státy byly různé. Některé jen obecně uváděly, že mimosoudní písemnosti patří mezi písemnosti, které mohou být doručovány (
29
). Jiné členské státy naopak jednoznačně omezily pojem „mimosoudní písemnost“ pouze na písemnosti vyhotovené veřejným orgánem nebo úřední osobou (
30
). Další členské státy použily širokou definici, která může zahrnovat i soukromé písemnosti (
31
). Některé členské státy konečně sestavily podrobný seznam písemností, které lze podle nich doručovat, ačkoli nerozlišovaly mezi soudními a mimosoudními písemnostmi (
32
).
37.
Pokud jde o článek 16 nařízení č. 1393/2007, ten přejímá doslovně znění článku 16 nařízení č. 1348/2000. Na rozdíl od tohoto posledně uvedeného nařízení však nařízení č. 1393/2007 nestanoví vypracování seznamu.
38.
Toto připomenutí historického vývoje svědčí o dvou různých konceptech mimosoudních písemností v členských státech. V rámci prvního konceptu je rozhodujícím kritériem pro určení, zda se jedná o takovou písemnost, zásah veřejného orgánu nebo úřední osoby. Druhý koncept naopak kritérium autora písemnosti nezohledňuje a vychází ze souvislosti mezi písemností a výkonem či ochranou práva. Tato různorodost vnitrostátních právních systémů velmi zřetelně vysvětluje, proč mezinárodní nástroje a nástroje Společenství týkající se zasílání písemností v občanských a obchodních věcech kromě Haagské úmluvy, jejíž restriktivní přístup byl nicméně následně zmírněn, nevymezují pojem „mimosoudní písemnost“.
39.
Pro účely odpovědi na otázku, zda čistě soukromá písemnost může představovat mimosoudní písemnost, je nezbytné jít nad rámec čistě negativního vymezení této písemnosti ve vztahu k soudní písemnosti a upřesnit znaky pozitivního vymezení takové písemnosti ve smyslu článku 16 nařízení č. 1393/2007.
40.
V písemných vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru nacházím rozdílné přístupy, které jsem již zmínil výše při popisu historického vývoje.
41.
Na jedné straně zastává španělská vláda názor, že soukromá písemnost nemůže být mimosoudní písemností, neboť tato kvalifikace musí být přinejmenším ve Španělsku vyhrazena písemnostem vyhotoveným oprávněnými úředními osobami, notáři a správci dispozic s nemovitostmi. Na podporu tohoto stanoviska Španělské království zejména uvádí, že účelem nařízení č. 1393/2007 není zaručit odeslání jakékoli písemnosti mezi jednotlivci s bydlištěm v různých členských státech, ale jen odeslání písemností, které je nutno vyhotovit v rámci soudního řízení nebo jejichž účelem je zachování práv se zřetelem k případnému řízení, z čehož uvedená vláda vyvozuje, že se vždy musí jednat o veřejnou písemnost v tom smyslu, že tato písemnost musí osvědčovat totožnost autora, datum vystavení a obsah.
42.
Na druhé straně společnost Tecom, německá a maďarská vláda a Evropská komise upřednostnily širší definici, nezávislou na autoru písemnosti a zahrnující tedy určité soukromé písemnosti. Německá vláda tak zařazuje do kategorie mimosoudních písemností soukromé písemnosti, „pokud jejich formální oznámení umožní zachování, prosazování nebo vzdání se právního nároku v občanských nebo obchodních věcech“, zatímco maďarská vláda navrhuje kvalifikovat jako „mimosoudní písemnost“ každou soukromou písemnost, kterou „je třeba odeslat jejímu příjemci postupem doručování v souladu s pravidly hmotného a procesního práva členských států nebo Unie použitelnými v dané občanské nebo obchodní věci“. Pokud jde o společnost Tecom a Komisi, vycházejí z kritéria povahy a významu písemnosti uvedeného v důvodové zprávě k úmluvě z roku 1997.
43.
Portugalská vláda odvolávající se na kritéria, která stanovil generální advokát Ruiz-Jarabo Colomer ve svém stanovisku ve věci Roda Golf & Beach Resort (
33
), zastává do jisté míry nejednoznačný postoj pohybující se mezi těmito dvěma přístupy, podle kterého může být soukromá písemnost považována za mimosoudní písemnost mimo jiné pod podmínkou, „že došlo k zásahu orgánu nebo k přijetí veřejnoprávního úkonu“.
44.
Dříve, než vyjádřím vlastní stanovisko, je nejprve třeba připomenout, že Soudní dvůr se již vyjádřil k otázce, zda se má pojem „mimosoudní písemnost“ vykládat autonomně. Ačkoli některé vlády v řízení před Soudním dvorem tvrdily, že obsah pojmu „mimosoudní písemnost“ musí být vymezen podle práva každého členského státu, Soudní dvůr ve svém rozsudku Roda Golf & Beach Resort (
34
) uvedl, že tento pojem musí být považován za pojem unijního práva (
35
) se zřetelem na „vůli členských států začlenit [opatření v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem] do právního řádu Společenství, a zakotvit tak zásadu jejich autonomního výkladu (
36
) a kromě toho na volbu formy nařízení, která podle Soudního dvora „ukazuje význam, který zákonodárce Společenství přikládá přímé použitelnosti ustanovení nařízení č. 1348/2000 a jejich jednotnému uplatňování“ (
37
).
45.
Připomínám, že Soudní dvůr kromě toho v tomtéž rozsudku rozhodl, že akt vypracovaný notářem představuje „jako takový“ mimosoudní písemnost. Mimoto doplnil upřesnění, když zamítl argument, podle kterého by široké pojetí pojmu „mimosoudní písemnosti“ s ohledem na zdroje vnitrostátních soudů bylo nadměrným břemenem, a zdůraznil, že povinnosti v oblasti doručování plynoucí z nařízení č. 1348/2000 nenesou nezbytně vnitrostátní soudy (
38
).
46.
Tato řešení, zakládající se na nařízení č. 1348/2000, lze podle mého názoru přenést na nařízení č. 1393/2007, a to tím spíše, že toto nařízení zrušilo seznam písemností, které mohou být doručovány, který mohl naznačovat, že členské státy si ponechaly určitý rozhodovací prostor pro vymezení mimosoudních písemností.
47.
Soudní dvůr nicméně neuvedl kritéria, podle kterých je nutno posoudit, zda má písemnost povahu „mimosoudní písemnosti“ ve smyslu unijního práva, či nikoli. Ve svém stanovisku ve věci Roda Golf & Beach Resort (
39
) navrhl generální advokát Ruiz-Jarabo Colomer uplatnit tři kritéria, která považoval za kumulativní, zakládající se zaprvé na původci písemnosti, kterým musí být veřejný orgán, zadruhé na právních účincích, které písemnost vyvolává a které musejí být „specifické a odlišné“, a zatřetí na existenci minimální míry propojení mezi písemností a soudem, vyznačující se tím, že písemnost „slouží k podpoře nároku v případném soudním řízení“ (
40
).
48.
Dříve, než podrobněji přezkoumám kritéria, která navrhuji uplatnit, považuji za nezbytné vrátit se k problematice širší či užší definice pojmu „mimosoudní písemnost“, neboť rozdíly v chápání tohoto pojmu pravděpodobně vyplývají zčásti z jeho nepřesného vnímání.
49.
Úvodem je nutno zdůraznit, že ačkoli „nelze soudní spolupráci [...] omezit pouze na soudní řízení“ (
41
), faktem zůstává, že účel spočívající v zasílání mimosoudních písemností je subsidiární, což potvrzuje skutečnost, že těmto písemnostem je věnován jen jeden článek nařízení č. 1393/2007, na rozdíl od dominantního účelu spočívajícího ve zdokonalení a urychlení zasílání soudních písemností. Vysvětlení je zřejmě třeba hledat ve skutečnosti, že oznamování soudních písemností jejich příjemcům v rámci vnitrostátních právních řádů obecně podléhá zvláštním formálním požadavkům, které mohou zpomalit nebo ztížit řízení, zejména pokud se má doručení uskutečnit v cizině a pokud zasahuje do svrchovanosti státu, v němž má dojít k tomuto doručení. Harmonizace vnitrostátních právních předpisů je tedy účinným právním prostředkem ke zdokonalení a urychlení přeshraničního zasílání těchto písemností. Naopak doručování mimosoudních písemností se v rámci vnitrostátních právních řádů nezbytně neřídí stejným pravidly jako doručování soudních písemností. Není-li zasílání mimosoudních písemností omezeno, nedomnívám se, že uplatnění mechanismů stanovených nařízením č. 1393/2007 může představovat faktor pro usnadnění a zrychlení. Další cíl související s bezpečností zasílání, který musí zajistit jak ochranu zájmů žadatele, tak i ochranu zájmů příjemce, může odůvodnit možnost zasílat tyto písemnosti v souladu s nařízením č. 1393/2007.
50.
Dále je nutno podotknout, že cílem autonomní definice pojmu „mimosoudní písemnost“ není podle mého názoru stanovit nejmenší společný jmenovatel mezi všemi právními tradicemi členských států, v důsledku čehož by zůstala zachována jen kritéria, která se ve všech vnitrostátních právních řádech dokonale překrývají. Právě naopak se domnívám, že takové vymezení má být sjednocující, neboť jeho účelem je naopak zabezpečit, aby každá písemnost uznaná jako mimosoudní v členském státě mohla být bez překážek zaslána do jiných členských států.
51.
V tomto ohledu jsem se zabýval otázkou, zda by nebylo možno spatřovat řešení problému, který vyvolává vymezení pojmu „mimosoudní písemnost“, v uplatnění zásady, kterou by bylo možno vyjádřit jako zásadu odesílající země, což by od orgánů členských států vyžadovalo, aby zajistily zasílání všech písemností uznaných odesílajícím členským státem jako mimosoudní. Byl by tak zajištěn účel nařízení č. 1393/2007, neboť každá písemnost považovaná v členském státě za „mimosoudní“ by se mohla volně a snadno pohybovat po celé Unii. Potvrzení autonomní povahy pojmu „mimosoudní písemnost“ v rozsudku Roda Golf & Beach Resort (
42
) však zřejmě uzavřelo tuto cestu, jejíž nevýhoda pravděpodobně spočívá v tom, že ponechává členským státům příliš široký prostor pro uvážení.
52.
V konečném důsledku je třeba nalézt dostatečně širokou definici, která by zahrnovala různé stávající koncepty a byla natolik přesná, aby bylo zamezeno právní nejistotě.
53.
Nejprve je třeba vzít na zřetel organické kritérium související se zásahem jiného než soudního orgánu, který má pravomoc vyhotovovat nebo osvědčovat právní listiny. Relevantnost tohoto kritéria souvisí s tím, že orgán, který vyhotoví nebo osvědčí odesílané písemnosti, přezkoumá jejich obsah, přičemž tato kontrola se liší od přezkumu, který provádějí v rámci nařízení č. 1393/2007 odesílající subjekty a přijímající subjekty. Uvedená kontrola se totiž omezuje na ověření, zda odesílaná písemnost spadá do působnosti tohoto nařízení a zda byly dodrženy formální požadavky stanovené tímto nařízením pro zasílání.
54.
Nedomnívám se, že oblast působnosti tohoto organického kritéria by měla být omezena zavedením dalších kumulativních požadavků souvisejících zejména se specifickými a odlišnými právními účinky, které by vyvolala písemnost v důsledku zásahu orgánu nebo s okolností, že by písemnost podpořila nárok v případném soudním řízení. Podle mého názoru Soudní dvůr tím, že ve svém rozsudku Roda Golf & Beach Resort (
43
) rozhodl, že akt vypracovaný notářem představuje „jako takový“ mimosoudní písemnost, implicitně tento názor odmítl.
55.
Je však nutné uplatnit další, nikoli kumulativní, ale alternativní kritérium, které by umožnilo zahrnout pod pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1393/2007 písemnosti vyhotovené jednotlivci, jejichž obsah nebyl předtím osvědčen některým orgánem?
56.
V tomto ohledu mám za to, že navzdory tomu, že není možné určit, co spadá pod pojem „mimosoudní písemnost“, podle takového náhodného a nepřesně vymezeného kritéria, jakým je kritérium „významu“ písemnosti, které se vyznačuje subjektivitou způsobilou vyvolat právní nejistotu neslučitelnou s cílem spočívajícím ve zlepšení a zrychlení zasílání písemností, se naopak přikláním k názoru, že cíl řádného fungování vnitřního trhu odůvodňuje hledání objektivního kritéria umožňujícího rozšířit působnost pojmu „mimosoudní písemnost“ na určité právní listiny, které nebyly vyhotoveny či osvědčeny některým orgánem.
57.
Není však jednoduché stanovit zásadu pro rozlišování, která by umožnila zahrnout pod tento pojem různé právní listiny a zároveň by odpovídala požadavkům zásady právní jistoty.
58.
V úvahu přichází uplatnit jako kritérium skutečnost, zda je doručení písemnosti spojeno s určitým formálním požadavkem. Pokud je doručení písemnosti podle vnitrostátního práva odesílajícího členského státu spojeno se zvláštním formálním požadavkem, bylo by ji možno doručit do zahraničí za použití postupů stanovených nařízením č. 1393/2007. Pokud by způsoby doručování naopak omezeny nebyly, nebylo by možno tyto postupy uplatnit při zasílání do zahraničí. Nepovažuji však toto rozlišovací kritérium za dostačující, neboť vyžaduje posouzení konkrétní písemnosti na základě práva odesílajícího členského státu s cílem určit, zda je doručení spojeno se zvláštním formálním požadavkem.
59.
Hledané kritérium by tedy snad bylo možné najít ve skutečnosti, zda je doručení nezbytné pro účinnost posuzované právní listiny, či nikoli, což by v konečném důsledku vedlo k rozlišování mezi písemnostmi, které je nutné doručit, u nichž je tedy podmínkou nabytí účinnosti doručení projevu vůle osobě, které se mohou účinky tohoto úkonu týkat, a mezi písemnostmi, které není nutné doručit (
44
).
60.
Přijetí tohoto kritéria by nicméně vedlo jen k tomu, že by byly koncepční problémy pouze přesunuty, ale nikoli vyřešeny, jelikož rozlišování mezi písemnostmi, které je nutno doručit, a písemnostmi, které není nutné doručit, je samo o sobě citlivé. Považuji tedy za nutné jasněji naznačit směr zakládající se na kritériu zohledňujícím přirozenou a přímou funkci zasílání posuzované písemnosti jejímu příjemci. Znamenalo by to, že by pod pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1393/2007 spadala každá písemnost, jejíž zaslání jejímu příjemci je nezbytné k uplatnění, prokázání nebo ochraně práva.
61.
Takové rozšíření by mohlo poskytnout vyšší právní jistotu jak pro žadatele, tak i pro osobu, jíž jsou tyto písemnosti určeny, a to zejména díky možnosti využít zasílání mezi odesílajícími subjekty a subjekty odpovědnými za příjem písemností.
62.
Nedomnívám se, že by z navrhovaného rozšíření vyplývalo zvýšení počtu žádostí o zaslání mezi odesílajícími subjekty a přijímajícími subjekty vedoucí k přetížení těchto subjektů, které by se tak proměnily v poštovní služby. Nelze totiž ztrácet ze zřetele, že využití systému zasílání písemností upraveného nařízením č. 1393/2007 způsobuje žadateli náklady a navíc od něj vyžaduje dodržení určitých formálních požadavků souvisejících zejména s překladem.
63.
Výhoda tohoto rozšíření by spočívala v tom, že takovým osobám, jako je společnost Tecom, které musí pro účely uplatnění svých práv oznámit určitou písemnost osobě, jíž je určena, by bylo umožněno získat dodatečné záruky při transakci, kterou komplikuje okolnost, že písemnost je nutno zaslat do zahraničí.
64.
Z těchto důvodů navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na první dvě otázky tak, že pod pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1393/2007 spadá písemnost vyhotovená nebo osvědčená veřejným orgánem, úřední osobou nebo jakoukoli jinou osobou příslušnou k tomuto účelu podle práva zasílajícího členského státu, jakož i každá písemnost, jejíž zaslání jejímu příjemci je nezbytné k uplatnění, prokázání nebo ochraně práva.
B – Ke čtvrté otázce
65.
Vzhledem k tomu, že čtvrtá otázka se váže k první a druhé otázce, bude přezkum čtvrté otázky předcházet přezkumu třetí otázky.
66.
Jak vyplývá z předkládacího usnesení, pochybnosti Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria týkající se výkladu podmínek přeshraničního dopadu soudní spolupráce a řádného fungování vnitřního trhu vyplývají ze skutečnosti, že v bodě 56 rozsudku Roda Golf & Beach Resort (
45
) se uvádí, že soudní spolupráce stanovená v článku 65 Smlouvy o ES se může projevit jak v rámci soudního řízení, tak mimo něj, „neboť [jestliže] uvedená spolupráce má přeshraniční dopad a je nezbytná pro řádné fungování vnitřního trhu“ (
46
).
67.
Podstatou otázky vnitrostátního soudu je proto, zda při určování, zda určitá písemnost spadá pod pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1393/2007, je nutno ověřit, zda má zasílání této písemnosti přeshraniční dopad a zda je nutné pro řádné fungování vnitřního trhu.
68.
V tomto ohledu stačí připomenout, že podmínka týkající se přeshraničního dopadu soudní spolupráce a řádného fungování vnitřního trhu představuje právní základ nařízení č. 1393/2007.
69.
V souladu s metodou teleologického a systematického výkladu musí být toto nařízení vykládáno s přihlédnutím k cílům, které na tomto právním základu sleduje.
70.
Podmínka související s přeshraničním dopadem soudní spolupráce je však podle mého názoru irelevantní při určování působnosti nařízení č. 1393/2007, pokud jde o dotčené písemnosti, jelikož situace upravené tímto nařízením, jehož předmětem je zasílání soudní nebo mimosoudní písemnosti z jednoho členského státu do druhého, mají nezbytně přeshraniční dopad, neboť se týkají dvou členských států.
71.
Naproti tomu je při vymezování obsahu pojmu „mimosoudní písemnost“ nutno vzít v úvahu cíl řádného fungování vnitřního trhu (
47
). Ztotožňuji se nicméně se stanoviskem německé vlády, podle kterého je v případě, že je prokázáno, že dotyčná písemnost spadá do kategorie „mimosoudních písemností“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1393/2007, zbytečné v každém jednotlivém případě prokazovat, že zabezpečení doručení této písemnosti podle pravidel stanovených tímto nařízením je nutné pro řádné fungování vnitřního trhu.
72.
V důsledku toho je podle mého názoru nutno odpovědět na čtvrtou předběžnou otázku tak, že není nutné v každém jednotlivém případě ověřovat na základě posouzení konkrétních okolností každého posuzovaného případu, zda má zaslání dotčené písemnosti přeshraniční dopad a zda je nezbytné pro řádné fungování vnitřního trhu.
C – Ke třetí otázce
73.
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda mimosoudní písemnost, která již byla doručena svému příjemci, může být znovu doručena v souladu s postupem upraveným v nařízení č. 1393/2007.
74.
Odpověď na tuto otázku podle mého názoru nevyvolává žádné pochybnosti, pokud první doručení nebylo provedeno v souladu s pravidly nařízení č. 1393/2007.
75.
V tomto případě je totiž nezbytně nutné umožnit nové doručení v souladu s uvedeným nařízením. Zásada, že pokud má osoba, jíž je soudní nebo mimosoudní písemnost určena, bydliště v zahraničí, musí být doručení této písemnosti provedeno prostředky stanovenými samotným nařízením č. 1393/2007 (
48
), znamená, že žadatel musí mít možnost provést doručení v souladu s tímto nařízením.
76.
Odpověď je méně zřejmá v případě, že první doručení bylo provedeno v souladu s nařízením č. 1393/2007. Jak naznačuje Komise, v případě věci v původním řízení by tomu tak mohlo být, pokud by se doručení výzvy ve formě notářského zápisu dalo považovat za přímé doručení prostřednictvím poštovních služeb, stanovené v článku 14 nařízení č. 1393/2007.
77.
Soudní dvůr ve svém rozsudku Alder (C‑325/11, EU:C:2012:824) konstatoval, že nařízení č. 1393/2007 nezavádí hierarchii mezi různými způsoby zasílání, které stanoví (
49
). Mám za to, že přísluší pouze žadateli, aby si z různých způsobů, které má k dispozici, vybral ten, který považuje za nejvhodnější, a aby v případě nutnosti provedl po prvním zaslání nové zaslání.
78.
V tomto ohledu se domnívám, že žadatel může mít pádné důvody k tomu, aby opětovně zaslal písemnost, která již byla doručena, a že odesílajícím subjektům nebo přijímajícím subjektům podle nařízení č. 1393/2007 nepřísluší zkoumat relevantnost těchto důvodů. Může se například stát, že nedojde k doručení písemnosti ve lhůtě stanovené vnitrostátním právem pro doručení písemnosti.
79.
Kdyby měl navíc Soudní dvůr dospět k jinému závěru a odesílající subjekty a přijímající subjekty by byly konkrétně pověřeny kontrolou vhodnosti, znamenalo by to, že by jim byla uložena odpovědnost, kterou nemusejí být schopny přijmout.
80.
Na základě výše uvedeného se domnívám, že tatáž písemnost může být několikrát platně doručena stejným způsobem nebo různými způsoby, a proto je třeba odpovědět na třetí otázku tak, že mimosoudní písemnost, která již byla doručena svému příjemci, lze opětovně doručit v souladu s pravidly stanovenými nařízením č. 1393/2007, i kdyby již první doručení už bylo provedeno v souladu s tímto nařízením.
IV – Závěry
81.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky předložené Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria takto:
1)
Pod pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 ze dne 13. listopadu 2007 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech („doručování písemností“) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 spadá písemnost vyhotovená nebo osvědčená veřejným orgánem, úřední osobou nebo jakoukoli jinou osobou příslušnou k tomuto účelu podle práva zasílajícího členského státu, jakož i každá písemnost, jejíž zaslání jejímu příjemci je nezbytné k uplatnění, prokázání nebo ochraně práva.
2)
Není nutné v každém jednotlivém případě ověřovat na základě posouzení konkrétních okolností každého posuzovaného případu, zda má zaslání dotčené písemnosti přeshraniční dopad a zda je nezbytné pro řádné fungování vnitřního trhu.
3)
Mimosoudní písemnost, která již byla doručena svému příjemci, lze opětovně doručit v souladu s pravidly stanovenými nařízením č. 1393/2007, i kdyby již první doručení bylo provedeno v souladu s tímto nařízením.
(
1
)   Původní jazyk: francouzština.
(
2
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
3
)   Úř. věst. L 160, s. 37; Zvl. vyd. 19/01, s. 227.
(
4
)   Body 47 a 50 tohoto rozsudku.
(
5
)   Bod 58 uvedeného rozsudku.
(
6
)   Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 13. listopadu 2007 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech („doručování písemností“) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 (Úř. věst. L 324, s. 79).
(
7
)   Dále jen „Tecom“.
(
8
)   Dále jen „MAN Diesel“.
(
9
)   Dále jen „Haagská úmluva“.
(
10
)   Úř. věst. 1997, C 261, s. 2, dále jen „úmluva z roku 1997“.
(
11
)   Dále jen „odesílající subjekty“.
(
12
)   Dále jen „přijímající subjekty“.
(
13
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
14
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
15
)   Viz čl. 67 odst. 4 SFEU, který stanoví, že Evropská unie usnadňuje přístup ke spravedlnosti, zejména zásadou vzájemného uznávání „soudních a mimosoudních rozhodnutí“ v občanských věcech; článek 81 SFEU, který stanoví, že Unie rozvíjí justiční spolupráci v občanských věcech s mezinárodním prvkem založenou na zásadě vzájemného uznávání „soudních a mimosoudních rozhodnutí“ a že Evropský parlament a Rada přijímají řádným legislativním postupem opatření, která mají, zejména pokud je to nezbytné k řádnému fungování vnitřního trhu, za cíl zajistit vzájemné uznávání a výkon „soudních a mimosoudních rozhodnutí“ mezi členskými státy, jakož i přeshraniční doručování soudních a mimosoudních písemností, a čl. 11 odst. 6 protokolu č. 5 o statutu Evropské investiční banky, který uvádí, že předseda nebo v případě jeho nepřítomnosti jeden z místopředsedů, zastupuje banku „v soudních i mimosoudních věcech“.
(
16
)   Viz „Rapport de la commission spéciale présenté par M. Vasco Taborda Ferreira“, Conférence de La Haye de droit international privé – Actes et documents de la Dixième session – Svazek III – Notification, Haag, 1965, s. 74, uvádějící na straně 108, že článek 17 „má za cíl poskytnout jednotlivcům v souvislosti s mimosoudními písemnostmi stanovené způsoby odesílání a zejména odesílání prostřednictvím ústředního orgánu“, ale že „úmluvu lze použít jen na mezinárodní odesílání písemností vyhotovených orgány nebo úředními subjekty smluvního státu v tomto postavení“. Kromě toho se v dokumentu uvádí, že „předběžný návrh neodkazuje na způsob odesílání písemností vyhotovených soukromými osobami. Bylo rozhodnuto, že se úmluva nepoužije, pokud původně neexistovala písemnost úředního subjektu, který by mohl provést výběr nebo kontrolu“. Viz rovněž „Rapport explicatif de M. V. Taborda Ferreira“, viz výše, s. 363, kde se uvádí, že „v případě, že notář není svým členským státem považován za úřední osobu, byl sdílen názor, že písemnosti vyhotovené tímto notářem nelze pro účely úmluvy zohlednit“ (s. 380).
(
17
)   Stálý výbor Haagské konference mezinárodního práva soukromého: Manuel pratique sur le fonctionnement de la Convention Notification de La Haye, 3. vydání, Wilson & Lafleur, Montreal, 2006.
(
18
)   Bod 67, s. 87.
(
19
)   Tamtéž. Návrh revidovaného znění uvedené příručky, sepsaný v květnu 2014 Stálým výborem Haagské konference mezinárodního práva soukromého, doplnil tento seznam o notářské listiny, předvolání k mediačnímu jednání, výzvy věřitelů určené dlužníkům, závěti, oznámení oprávněným dědicům, rozhodnutí týkající se placení výživného na děti a rozhodnutí o rozluce nebo rozvodu manželství vydaná správním subjektem, listiny soudního vykonavatele, jakož i dokumenty týkající se výkonu rozhodnutí prováděného soudním vykonavatelem. Tento návrh revidovaného znění byl ke dni vypracování tohoto stanoviska dostupný na internetové adrese http://www.hcch.net/upload/wop/2014/2014sc_pd02fr.pdf.
(
20
)   Bod 67, s. 87 a 88.
(
21
)   Bod 70, s. 88 a 89.
(
22
)   Bod 68, s. 88.
(
23
)   Tamtéž.
(
24
)   Bod 70, s. 88.
(
25
)   Úř. věst. 1997, C 261, s. 26.
(
26
)   Viz čl. 1 odst. 1 čtvrtý pododstavec této zprávy.
(
27
)   Úř. věst. L 298, s. 1; Zvl. vyd. 19/03, s. 3.
(
28
)   Úř. věst. 2009, L 173, s. 17.
(
29
)   Do této kategorie spadají Irsko („veškeré soudní nebo mimosoudní písemnosti týkající se věcí upravených nařízením“), Italská republika („mimosoudní písemnosti obecně“), Lucemburské velkovévodství, které výslovně odkázalo na své vnitrostátní právo („veškeré soudní a mimosoudní písemnosti uvedené v lucemburských zákonech a nařízeních v občanských a obchodních věcech“), Nizozemské království („soudní a mimosoudní písemnosti v občanských nebo obchodních věcech“) a Švédské království („písemnostmi, které lze doručovat podle nařízení, jsou návrhy na zahájení řízení a vydání platebního rozkazu, jakož i jiné písemnosti, které mohou nebo musejí být doručovány v soudních a mimosoudních řízeních v občanských a obchodních věcech“).
(
30
)   Tak je tomu v případě Belgického království („písemnosti vyhotovené soudními tajemníky, státními zástupci, soudními vykonavateli a notáři“), Španělského království („pokud jde o mimosoudní písemnosti, které lze doručovat, jedná se o mimosoudní listiny vyhotovené orgánem veřejné moci, který má podle španělského práva pravomoc doručovat písemnosti“) a Francouzské republiky („mimosoudní písemnosti vyhotovené orgány a úředními osobami“).
(
31
)   Jedná se o Spolkovou republiku Německo („mimosoudní písemnosti jsou písemnosti, které je třeba doručit za účelem zachování, prosazování nebo vzdání se právního nároku v občanských nebo obchodních věcech nezávisle na občanském soudním řízení. Jedná se mimo jiné [o notářskou listinu a mimosoudní vypořádání]), Rakouskou republiku („doručovat lze [...] mimosoudní písemnosti – tedy písemnosti, které jsou určeny k ochraně a k uplatnění právního nároku v občanských nebo obchodních věcech a k ochraně odpovídajících práv i nezávisle na občanském soudním řízení“) a Spojené království Velké Británie a Severního Irska („právní písemnosti, které mají být oznámeny nebo doručeny ve vztahu k jakékoli občanské nebo obchodní věci mimo soudní řízení“).
(
32
)   K těmto členským státům patří Řecká republika, jejíž seznam navíc zjevně zahrnuje pouze soudní písemnosti, Portugalská republika a Finská republika.
(
33
)   C‑14/08, EU:C:2009:134.
(
34
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
35
)   Body 47 a 50.
(
36
)   Bod 48.
(
37
)   Bod 49.
(
38
)   Bod 59.
(
39
)   C‑14/08, EU:C:2009:134.
(
40
)   Bod 93.
(
41
)   Rozsudek Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, bod 56).
(
42
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
43
)   Tamtéž.
(
44
)   K tomuto rozlišování, které se týká jednostranných právních aktů, viz Flour, J., Aubert, J.-L., a Savaux, E., Les obligations – 1. L’acte juridique, 14. vydání, Dalloz, Paříž, 2010, s. 465, č. 494
(
45
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
46
)   Zdůraznění provedeno autorem stanoviska.
(
47
)   Viz má analýza v bodě 56 tohoto stanoviska.
(
48
)   Viz rozsudek Alder (C‑325/11, EU:C:2012:824, bod 25).
(
49
)   Tamtéž (bod 31).