Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 26. martā (1)
Lieta C‑579/24
Austro‑Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch‑musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,
AKM eingetragene Genossenschaft mit beschränkter Haftung
pret
Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften
(Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva (ES) 2019/790 – 17. pants – Tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju atbildība par citu lietotāju augšupielādētu aizsargātu saturu – Atbildības apjoms – Minēto pakalpojumu sniedzēju pienākums saņemt tiesību īpašnieku atļauju šā satura izziņošanai sabiedrībai vai publiskošanai – Direktīva 2001/29/EK – 2. pants – Reproducēšanas tiesības – Aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošana pakalpojumu sniedzēju datoru serveros – Kopijas, kas ir tehniski nepieciešamas, lai saturs būtu pieejams sabiedrībai – Pienākuma saņemt atsevišķu atļauju no tiesību īpašniekiem neesība
I.      Ievads
1.        Šī lieta sniedz Tiesai otru iespēju interpretēt (2) Direktīvas (ES) 2019/790 par autortiesībām un blakustiesībām digitālajā vienotajā tirgū (3) 17. pantu. Šajā tiesību normā ir precizēti nosacījumi, ar kādiem tādi tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji kā YouTube, Soundcloud un Pinterest var tikt saukti pie atbildības par publiskas piekļuves nodrošināšanu darbiem vai citiem tiesību objektiem (turpmāk tekstā – “aizsargāts saturs”), kurus to lietotāji, pārkāpjot autortiesības, ir augšupielādējuši to platformās.
2.        Konkrētāk, Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktā ir noteikts, ka šie pakalpojumu sniedzēji, nodrošinot sabiedrībai piekļuvi aizsargātam saturam, veic “publiskošanu” vai “dara [to] pieejamu sabiedrībai”, kā definēts Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (4) 3. pantā.
3.        Saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu tiesību īpašniekiem principā ir ekskluzīvas tiesības izziņot sabiedrībai vai publiskot savus darbus vai citus tiesību objektus. Līdz ar to tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji paši nevar veikt izziņošanas vai publiskošanas darbību, ja nav iepriekš saņēmuši tiesību īpašnieku atļauju, parasti noslēdzot licences līgumu. Šis pienākums saņemt šādu atļauju ir skaidri noteikts Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktā.
4.        Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) uzdotie jautājumi izriet no tā, ka, tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu lietotājiem augšupielādējot aizsargātu saturu tiešsaistes platformās, šā satura digitālās kopijas tiek automātiski izveidotas un saglabātas pakalpojumu sniedzēja datoru serveros. Šādu kopiju izgatavošana ir tehniski nepieciešama, lai nodrošinātu sabiedrībai piekļuvi attiecīgajam saturam.
5.        Tomēr, kā paskaidrošu, tas varētu apdraudēt citas tiesības, kas aizsargātas ar Direktīvas 2001/29 2. pantu, proti, “reproducēšanas tiesības”, un tajā būtībā ir paredzēts, ka aizsargātā satura kopiju izgatavošana principā ir arī tiesību īpašnieku ziņā.
6.        Šajā kontekstā iesniedzējtiesa tostarp jautā, vai aizsargāta satura digitālās kopijas, kas izgatavotas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros un kas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam, ir “reproducēšana” Direktīvas 2001/29 2. pantā minētajā nozīmē un kā tāda ietilpst šo tiesību piemērošanas jomā. Apstiprinošas atbildes gadījumā tā lūdz Tiesu precizēt, vai atļaujas, kas šiem pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem no tiesību īpašniekiem saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu, lai izziņotu sabiedrībai vai publiskotu aizsargātu saturu, noteikti ļauj arī šiem pakalpojumu sniedzējiem izgatavot šādas kopijas.
7.        Pamatlieta ir par strīdu starp, no vienas puses, Austro‑Mechana un AKM (Austro‑Mechana mātessabiedrība) – divām Austrijas komercreģistrā reģistrētām kolektīvā pārvaldījuma organizācijām (turpmāk tekstā – “prasītājas”), kurām ir Direktīvā 2014/26/ES (5) paredzētās pārvaldības licences, lai tiesību īpašnieku interesēs īstenotu un pārvaldītu autortiesības un blakustiesības uz muzikāliem darbiem un ar šiem darbiem saistītiem literāriem darbiem – un, no otras puses, Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften (Austrijas kolektīvā pārvaldījuma organizāciju uzraudzības iestāde; turpmāk tekstā – “uzraudzības iestāde”).
8.        Būtībā uzraudzības iestāde uzskata, ka atļauja, kas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem no tiesību īpašniekiem saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu, noteikti attiecas uz aizsargāta satura tādu digitālo kopiju izgatavošanu pakalpojumu sniedzēju serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam. Savukārt prasītājas apgalvo, ka šādu kopiju izgatavošana esot jāatļauj atsevišķi un tādējādi uz to esot jāattiecina cits licences līgums un ka līdz ar to ir iespējams, ka par šādu līgumu ar šiem pakalpojumu sniedzējiem varētu vienoties kolektīvā pārvaldījuma sabiedrība (šajā gadījumā –Austro‑Mechana), kas nav sabiedrība, kura pārvalda attiecīgo tiesību īpašnieku izziņošanas vai publiskošanas tiesības (šajā gadījumā – “AKM”). Apgalvošu, ka Tiesai būtu jāpieņem pirmais viedoklis.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Starptautiskās tiesības
9.        Bernes Konvencijas par literatūras un mākslas darbu aizsardzību, kas parakstīta Bernē 1886. gada 9. septembrī (Parīzes 1971. gada 24. jūlija akts), redakcijā, kas izriet no 1979. gada 28. septembra grozījumiem (turpmāk tekstā – “Bernes konvencija”), ko parakstījušas visas dalībvalstis, 9. pantā paredzēts:
“1)      Saskaņā ar šo konvenciju aizsargājamo literatūras un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut reproducēt šos darbus jebkurā veidā un formā.
2)      Savienības valstu likumdošanas akti var atļaut šādu darbu reproducēšanu noteiktos īpašos gadījumos, ievērojot noteikumu, ka reproducēšana netraucēs normālu darba izmantošanu un nepamatoti neierobežos autora likumīgās tiesības.
3)      Jebkura skaņu vai vizuālā ieraksta izdarīšana atbilstoši šīs konvencijas mērķiem tiek uzskatīta par reproducēšanu.”
B.      Eiropas Savienības tiesības
1.      Direktīva 2001/29
10.      Saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu “Reproducēšanas tiesības” “dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
a)      autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
b)      izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;
c)      skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;
d)      filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;
e)      raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”
11.      Šīs direktīvas 3. pants skar “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu”. Tā pirmajā daļā ir paredzēts, ka “dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tostarp savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā”. Tā otrajā daļā ir uzskaitīti citi īpaši gadījumi, uz kuriem attiecas šīs tiesības, un tie paši, kas minēti Direktīvas 2001/29 2. panta b)–e) punktā.
2.      Direktīva 2014/26
12.      Saskaņā ar Direktīvas 2014/26 4. pantu “dalībvalstis nodrošina, ka mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijas darbojas to tiesību subjektu [īpašnieku] labākajās interesēs, kurus tās pārstāv, un ka tās nenosaka tiem nekādas saistības, kas nav objektīvi nepieciešamas to tiesību un interešu aizsardzībai vai to tiesību efektīvam pārvaldījumam”.
13.      Šīs direktīvas 5. pantā ir uzskaitītas tiesību īpašnieku īpašās tiesības attiecībā uz kolektīvā pārvaldījuma organizācijām.
14.      Direktīvas 2014/26 16. panta 1. un 2. punkts attiecas uz licencēšanas procesu un licencēšanas noteikumu kritērijiem.
3.      Direktīva 2019/790
15.      Saskaņā ar Direktīvas 2019/790 2. panta 6. punktu “tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs” ir “informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējs, kura galvenais mērķis vai viens no galvenajiem mērķiem ir glabāt un nodrošināt publisku piekļuvi ievērojamam daudzumam ar autortiesībām aizsargātu darbu vai blakustiesību objektu, ko ir augšupielādējuši tā lietotāji un kurus tas organizē un reklamē peļņas nolūkā”.
16.      Šīs direktīvas 17. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“1.      Dalībvalstis paredz, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs, dodot sabiedrībai piekļuvi ar autortiesībām aizsargātiem darbiem vai blakustiesību objektiem, ko augšupielādējuši to lietotāji, šīs direktīvas izpratnē veic publiskošanu vai dara tos pieejamus sabiedrībai.
Tāpēc tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējam ir jāsaņem atļauja no Direktīvas [2001/29] 3. panta 1. un 2. punktā minētajiem tiesību subjektiem [īpašniekiem], piemēram, noslēdzot licences līgumu, lai publiskotu vai darītu pieejamus sabiedrībai darbus vai blakustiesību objektus.
2.      Dalībvalstis paredz, ka, ja tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs ir saņēmis atļauju, piemēram, noslēdzot licences līgumu, minētā atļauja aptver arī to pakalpojumu lietotāju rīcību, kuri ietilpst Direktīvas [2001/29] 3. panta darbības jomā, ja lietotāji nerīkojas komercdarbības nolūkā vai ja viņu rīcība nerada būtiskus ieņēmumus.
3.      Ja tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji veic publiskošanu vai nodrošina pieejamību sabiedrībai saskaņā ar šajā direktīvā noteiktajiem nosacījumiem, tad situācijām, uz kurām attiecas šis pants, nepiemēro Direktīvas 2000/31/EK (6) 14. panta 1. punktā noteikto atbildības ierobežojumu.
Šā punkta pirmā daļa neskar Direktīvas 2000/31/EK 14. panta 1. punkta iespējamo piemērošanu minētajiem pakalpojumu sniedzējiem nolūkos, kas nav šīs direktīvas darbības jomā.
4.      Ja atļauja nav piešķirta, tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji ir atbildīgi par neatļautu ar autortiesībām aizsargātu darbu un blakustiesību objektu publiskošanu, tostarp padarīšanu par pieejamiem sabiedrībai, ja vien pakalpojumu sniedzēji nepierāda, ka:
a)      ir darījuši visu iespējamo, lai saņemtu atļauju; un
b)      ir darījuši visu iespējamo, ievērojot ar profesionālo rūpību saistītus augstus nozares standartus, lai nodrošinātu to, ka nav pieejami konkrēti darbi vai blakustiesību objekti, par kuriem tiesību subjekti [īpašnieki] ir snieguši pakalpojumu sniedzējiem būtisko un vajadzīgo informāciju; un jebkurā gadījumā
c)      saņemot tiesību subjekta [īpašnieka] pietiekami pamatotu paziņojumu, ir ātri rīkojušies, lai savās tīmekļvietnēs atspējotu piekļuvi darbiem vai blakustiesību objektiem, par kuriem ir paziņots, vai izņemtu šos darbus vai blakustiesību objektus no savām tīmekļa vietnēm, un ir darījuši visu iespējamo, lai saskaņā ar b) apakšpunktu nepieļautu to turpmāku augšupielādi.
[..]”
C.      Valsts tiesības
17.      Bundesgesetz über das Urheberrecht an Werken der Literatur und der Kunst und über verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz) (Federālais likums par literatūras un mākslas darbu autortiesībām un blakustiesībām) (Autortiesību likums; turpmāk tekstā –  “UrhG”) 15. panta “Reproducēšanas tiesības” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Autoram ir ekskluzīvas tiesības uz laiku vai pastāvīgi reproducēt darbu neatkarīgi no izmantotā procesa un reproducētā daudzuma.
2.      Reproducēšana ietver tostarp arī prezentācijas vai darba izpildījuma ierakstīšanu uz vizuāliem vai audio atkārtotas reproducēšanas līdzekļiem (attēla vai skaņas ieraksta nesēja), piemēram, uz filmu lentēm vai skaņas ierakstu nesējiem.”
18.      UrhG 17. panta “Apraides tiesības” 1. punktā ir noteikts:
“1.      Autoram ir ekskluzīvas tiesības pārraidīt darbu radio, televīzijā vai līdzīgā veidā.
[..]”
19.      UrhG 18.a panta “Publiskošanas tiesības” 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Autoram ir ekskluzīvas tiesības publiskot darbu, izmantojot vai neizmantojot vadus tā, lai katrs tam varētu piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.”
20.      UrhG 18.c pantā “Lielu tiešsaistes platformu pakalpojumu sniedzēju īstenotā raidīšana un publiskošana” ir paredzēts:
“Saskaņā ar 17. panta 1. un 2. punkta un 18.a panta nosacījumiem darba raidīšanu vai publiskošanu veic arī tas, kurš kā lielas tiešsaistes platformas pakalpojumu sniedzējs nodrošina publisku piekļuvi ar autortiesībām aizsargātiem darbiem, kurus augšupielādējuši tās lietotāji. Tāpēc tam ir jāsaņem atļauja no autoriem.
[..]”
21.      Atbilstoši UrhG 24.a pantam “Atļauja vai tiesības izmantot darbu raidīšanai vai publiskošanai saskaņā ar 18.c pantu” lielas tiešsaistes platformas pakalpojumu sniedzējam piešķirta atļauja izmantot darbu, lai to pārraidītu vai darītu pieejamu sabiedrībai saskaņā ar UrhG 18.c pantu attiecas arī uz šīs platformas lietotājiem, kuri to izmanto šim pašam nolūkam, ciktāl tas atļauts un ar nosacījumu, ka šie lietotāji nerīkojas komercdarbības nolūkā vai viņu rīcība nerada būtiskus ieņēmumus. Tāpat UrhG 24.a pantā ir noteikts, ka lietotājam piešķirtā atļauja dod pakalpojumu sniedzējam tiesības veikt atļautu izmantošanu.
III. Fakti, tiesvedība valsts tiesā un prejudiciālie jautājumi
22.      Austro‑Mechana, pirmā prasītāja, ir kolektīvā pārvaldījuma organizācija Bundesgesetz über Verwertungsgesellschaften (Federālais likums par kolektīvā pārvaldījuma organizācijām”) 2. panta 1. punkta izpratnē. Šajā statusā tā pārstāv dažādu tiesību īpašnieku tiesības un intereses attiecībā uz darbiem un citiem aizsargātiem objektiem UrhG nozīmē. Tā ir otrajai prasītājai AKM, kas arī ir kolektīvā pārvaldījuma organizācija, pilnībā piederoša meitassabiedrība. Austro‑Mechana un AKM, lai veiktu savu darbību, noslēdz pārvaldības līgumus ar tiesību īpašniekiem. Šie pārvaldības līgumi dod šīm organizācijām tiesības pārvaldīt noteiktas tiesību īpašnieku ekskluzīvās tiesības un tostarp to vārdā risināt sarunas par atļaujām vai licences līgumiem ar tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem.
23.      Austro‑Mechana
uzraudzības iestādes piešķirtā pārvaldības licence attiecas uz “muzikāliem darbiem un ar muzikāliem darbiem saistītiem literāriem darbiem [..], lai īstenotu vai pārvaldītu reproducēšanas tiesības, kā arī tiesības uz atlīdzības daļu un/vai autoratlīdzību” (7). Tā tostarp skar “reproducēšanu un/vai izplatīšanu attēla un/vai skaņas nesējos (informācijas nesēji) saskaņā ar UrhG 15. un 16. pantu” un “reproducēšanu [..] attēla un skaņas nesējos (informācijas nesēji) kopsakarā ar raidīšanai paredzētiem kinematogrāfiskiem darbiem, kurus raidorganizācija vai tīmekļapraides pakalpojumu sniedzējs izgatavo pats vai liek kādam izgatavot”.
24.      AKM pārvaldības licence attiecas uz “muzikāliem darbiem un ar muzikāliem darbiem saistītiem literāru darbiem [..], lai īstenotu vai pārvaldītu
izpildījuma, līgumiskās, apraides un publiskošanas tiesības uz prezentācijām, koncertu demonstrējumiem un raidījumiem, kā arī attiecīgas tiesības uz atlīdzības daļu un/vai autoratlīdzību” (8).
25.      2022. gada 7. jūnijā Austro‑Mechana iesniedza uzraudzības iestādē pieteikumu ar lūgumu konstatēt, ka tai piešķirtā licence aptver arī uz reproducēšanu raidīšanas un publiskošanas nolūkā, ko veic lielas tiešsaistes platformas. Būtībā tā apgalvoja, ka tās licence attiecināma uz aizsargāta satura digitālajām kopijām, kas izveidotas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros un ir tehniski nepieciešamas un izriet no šā satura izziņošanas vai publiskošanas šajās platformās. Tā izvirzīja šo prasību, neraugoties uz to, ka šīs izziņošanas vai publiskošanas darbības ietilpst AKM pārvaldības licences piemērošanas jomā.
26.      Ar 2023. gada 30. janvāra lēmumu uzraudzības iestāde noraidīja Austro‑Mechana pieteikumu (1. punktā) un konstatēja (2. punktā), ka AKM piederošā pārvaldības licence jau attiecas uz šādām reprodukcijām.
27.      Uzraudzības iestāde, pirmkārt, norādīja, ka nav skaidrs, vai reproducēšanas tiesības, kas aizsargātas saskaņā ar UrhG 15. pantu, ar kuru Austrijas tiesībās ir transponēts Direktīvas 2001/29 2. pants, vispār ir ietekmētas ar darbībām vai procesiem, uz kuriem attiecas UrhG 18.c pants, ar kuru Austrijas tiesībās ir transponēts Direktīvas 2019/790 17. pants. Šajā ziņā tā atsaucās uz dažiem paziņojumiem, ko Eiropas Komisija sniegusi savās norādēs par šo tiesību normu (9), un uzsvēra, ka Direktīvas 2019/790 17. pants un līdz ar to UrhG 18.c pants attiecas tikai uz izziņošanas vai publiskošanas tiesībām, kas definētas Direktīvas 2001/29 3. pantā.
28.      Tā piebilda, ka pat pieņemot, ka reproducēšanas tiesības ir ietekmētas
ar darbībām vai procesiem, uz kuriem attiecas Direktīvas 2019/790 17. pants un tādējādi UrhG 18.c punkts, no Direktīvas 2019/790 17. panta mērķa varot secināt, ka atļauja, kas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāiegūst, lai izziņotu vai publiskotu aizsargātu saturu, ko lietotāji augšupielādējuši to platformās, neizbēgami ietver visas reproducēšanas darbības, kas šim nolūkam ir tehniski nepieciešamas. Šīs darbības nevarot nošķirt no izziņošanas vai publiskošanas darbībām, kā rezultātā reproducēšanas tiesību atsevišķa licencēšana nav iespējama.
29.      Gan Austro‑Mechana, gan AKM iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa. Būtībā to galvenie prasījumi ir pilnībā atcelt apstrīdētā lēmuma 2. punktu un grozīt šā lēmuma 1. punktu, apmierinot Austro‑Mechana 2022. gada 7. jūnija pieteikumu.
30.      Šaubīdamās par iepriekš minēto Savienības tiesību normu pareizu interpretāciju, Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
1)      Vai Savienības tiesības, it īpaši [Direktīvas 2001/29] 2. pants, kā arī [Direktīvas 2019/790] 17. panta 1. punkts un [Bernes Konvencijas] 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs atbilstoši [Direktīvas 2019/790] 2. panta 6) punktam, kurš glabā lietotāju augšupielādētos darbus un citus objektus, papildus izziņošanas darbībai (vai publiskošanas darbībai) [Direktīvas 2001/29] 3. panta izpratnē veic arī reproducēšanu [Direktīvas 2001/29] 2. panta izpratnē vai tā uz viņu ir attiecināma, un viņam tam ir jāsaņem atsevišķa atļauja no [Direktīvas 2001/29] 2. pantā minētajiem tiesību īpašniekiem?
2)      Tad, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
Vai Savienības tiesības, it īpaši [Direktīvas 2019/790] 17. panta 1. un 2. punkts, kā arī 1. panta 2. punkts un 2. panta 6) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju [Direktīvas 2019/790] 2. panta 6) punkta izpratnē saņemtā reproducēšanas atļauja attiecas arī uz reproducēšanas darbībām, kuras ir veikuši vai kuras ir attiecināmas uz šādu platformu lietotājiem, ja tās nav veiktas, pamatojoties uz komercdarbību, vai darbības rezultātā nav gūti būtiski ienākumi?
3)      Tad, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
Vai Savienības tiesības, it īpaši [Direktīvas 2001/29] 2. pants un [Direktīvas 2019/790] 17. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lietotāji, kuri izmanto tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju [Direktīvas 2019/790] 2. panta 6) punkta izpratnē piedāvājumus, glabāšanas un kopīgošanas nolūkā augšupielādējot ar autortiesībām aizsargātus darbus un objektus, veic reproducēšanu [Direktīvas 2001/29] 2. panta izpratnē un viņiem tam ir jāsaņem atļauja no [šīs direktīvas] 2. pantā minētajiem tiesību īpašniekiem?
4)      Tad, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
Vai Savienības tiesības, it īpaši [Direktīvas 2014/26] 4. pants, 5. pants un 16. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību īpašnieki [Direktīvas 2001/29] 2. pantā noteiktās reproducēšanas tiesības, no vienas puses, un tās pašas direktīvas 3. pantā paredzētās izziņošanas tiesības, no otras puses, licencēšanas nolūkā atbilstoši [Direktīvas 2019/790] 17. panta 1. un 2. punktam katras no tām atsevišķi var piešķirt mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijai (vai attiecīgi neatkarīgai mantisko tiesību pārvaldījuma vienībai), lai ļautu pārvaldīt šīs tiesības vai nu mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijām (vai attiecīgi neatkarīgām mantisko tiesību pārvaldījuma vienībām), vai lai šīs tiesības daļēji pārvaldītu individuāli?”
31.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas datēts ar 2024. gada 30. augustu, Tiesas kancelejā tika iesniegts 2024. gada 3. septembrī. Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītāji pamatlietā, Austrijas un Francijas valdības, kā arī Komisija. Šīs ieinteresētās personas, kā arī uzraudzības iestāde 2025. gada 8. oktobra tiesas sēdē sniedza mutvārdu apsvērumus.
IV.    Izvērtējums
32.      Direktīvas 2001/29 2. pantā reproducēšanas tiesības ir definētas kā autoru, izpildītāju, producentu un raidorganizāciju “ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt [viņu darbu, priekšnesumu, skaņu ierakstu, filmu vai raidījumu] tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji”.
33.      Šajā lietā Tiesai tiek lūgts noteikt, vai tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu kontekstā šīs tiesības ir piemērojamas, ja aizsargāta satura digitālās kopijas, kas tehniski nepieciešamas, lai nodrošinātu sabiedrībai piekļuvi šim saturam, tiek izgatavotas šo pakalpojumu sniedzēju datoru serveros. Tas nozīmē, ka ir jānoskaidro, vai šādu kopiju izgatavošana ir reproducēšana Direktīvas 2001/29 2. panta izpratnē.
34.      Turklāt, pieņemot, ka reproducēšanas tiesības šajā kontekstā ir piemērojamas, iesniedzējtiesa jautā, vai atļauja, kas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu jāiegūst no tiesību īpašniekiem, lai savās platformās sabiedrībai publiskotu vai darītu pieejamu aizsargātu saturu, attiecas arī uz šā satura tādu digitālo kopiju izgatavošanu šo pakalpojumu sniedzēju serveros, kas ir tehniski nepieciešamas šim nolūkam.
35.      Lai izskaidrotu, kādēļ Savienības likumdevējs Direktīvas 2019/790 17. pantā ir ieviesis īpašu atbildības režīmu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, ir lietderīgi atgādināt vienu no Direktīvas 2001/29 galvenajiem mērķiem, kā arī apsvērumus, kuru rezultātā tika pieņemta šī tiesību norma.
36.      Kā izriet no Direktīvas 2001/29 preambulas, tās mērķis ir nodrošināt tiesību īpašniekiem viņu autortiesību un blakustiesību “augstu aizsardzības līmeni” un garantēt, ka tie saņem “atbilstīgu atlīdzību” par viņu darbu un citu tiesību objektu izmantošanu, it īpaši “informācijas sabiedrībā” (10). Šajā nolūkā šī direktīva, kā paskaidrots ievadā, tiem piešķir ekskluzīvas tiesības reproducēt savu aizsargāto saturu (2. pants) un ekskluzīvas tiesības uz šā satura izziņošanu sabiedrībai vai publiskošanu (3. pants). Tādējādi darbības, uz kurām attiecas šīs tiesības, principā (11) nevar veikt trešā persona bez iepriekšējas atļaujas, kas parasti izpaužas kā licence, kura piešķirta par atlīdzību.
37.      Tomēr neilgi pēc Direktīvas 2001/29 pieņemšanas interaktīvu “Web 2.0” pakalpojumu un jo īpaši tādu lielu platformu kā YouTube parādīšanās radīja tiesisko nedrošību attiecībā uz aizsargāta satura augšupielādi šajās platformās.
38.      Tolaik diskusijas bija vērstas uz Direktīvas 2001/29 3. pantā paredzētajām izziņošanas vai publiskošanas tiesībām. Lai gan bija skaidrs, ka lietotāja veikta aizsargāta darba vai cita tiesību objekta augšupielāde tiešsaistes satura kopīgošanas platformā ir izziņošanas vai publiskošanas darbība, kam principā nepieciešama attiecīgo tiesību īpašnieku iepriekšēja atļauja, radās domstarpības par to, vai šīs platformas pārvaldītājs pats veic šādu darbību, nodrošinot sabiedrībai piekļuvi šim saturam, un līdz ar to – vai tam ir jānoslēdz licences līgumi vai jāmaksā atlīdzība tiesību īpašniekiem. Savukārt tiesību īpašnieki pauda bažas (12), ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji mudina lietotājus augšupielādēt aizsargātu saturu savās tiešsaistes platformās un gūst ievērojamus ieņēmumus no šā satura, izmantojot reklāmu vai abonementus, lai gan tie neprasa atļauju un nemaksā atlīdzību tiesību īpašniekiem. Tas ir pazīstams kā “vērtības plaisas/starpības/atšķirības” arguments (13).
39.      Neskaidrība attiecās arī uz “drošības zonas”, kas paredzēta Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā, piemērošanas jomu. Šī tiesību norma, ievērojot noteiktus nosacījumus, atbrīvo “mitināšanas pakalpojumu” sniedzējus no atbildības, kas var izrietēt no aizsargātā satura, ko tie mitina saviem lietotājiem. Arī šajā gadījumā nebija skaidrs, vai šī tiesību norma “aizsargā” tādus tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējus kā YouTube, Soundcloud un Pinterest no autortiesību atbildības par to lietotāju augšupielādēta aizsargāta satura izziņošanu sabiedrībai (14).
40.      Lai kliedētu šo tiesisko nenoteiktību, Savienības likumdevējs nolēma risināt šo jautājumu Direktīvā 2019/790 (15), konkrētāk, tās 17. pantā.
41.      Kā jau paskaidrots ievadā, pirmkārt, šā panta 1. punktā ir paredzēts, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji paši veic izziņošanas vai publiskošanas darbību Direktīvas 2001/29 3. panta izpratnē, ja tie nodrošina sabiedrībai piekļuvi aizsargātam saturam, ko augšupielādējuši to lietotāji (16). Tas šiem pakalpojumu sniedzējiem rada pienākumu saņemt atļauju no attiecīgajiem tiesību īpašniekiem, parasti noslēdzot licences līgumu. Turklāt Direktīvas 2019/790 17. panta 3. punkts šādā gadījumā izslēdz Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā paredzētās “drošības zonas” piemērošanu.
42.      Otrkārt, Direktīvas 2019/790 17. panta 2. punktā ir precizēts, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu lietotāji arī veic izziņošanas vai publiskošanas darbības, kad tie augšupielādē aizsargātu saturu šo pakalpojumu sniedzēju tiešsaistes platformās. Tomēr, ja šie pakalpojumu sniedzēji saņem atļauju, piemēram, noslēdzot licences līgumu saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 1. punktu, šāda atļauja attiecas arī uz šīm darbībām ar nosacījumu, ka attiecīgie lietotāji nerīkojas komerciālā nolūkā vai ka to darbība nerada ievērojamus ieņēmumus.
43.      Direktīvas 2019/790 17. pantā paredzētā īpašā atbildības režīma (17) mērķis ir nostiprināt tiesību īpašnieku
“augsto aizsardzības līmeni” attiecībā uz to aizsargāto saturu (18) un it īpaši nodrošināt, ka tie saņem labāku atlīdzību par šā satura izmantošanu tiešsaistes satura kopīgošanas platformās. Tajā pašā laikā tā cenšas panākt “taisnīgu līdzsvaru” starp šo tiesību īpašnieku tiesībām un interesēm un tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju un to lietotāju tiesībām un interesēm, jo īpaši nodrošinot tiesisko drošību šiem pakalpojumu sniedzējiem (19).
44.      Tomēr ne Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktā, ne citos šā panta punktos nav tiešas atsauces uz reproducēšanas tiesībām, kas tiesību īpašniekiem piešķirtas saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu, ne arī – šajā ziņā – uz aizsargāta satura tādu digitālo kopiju izgatavošanu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam.
45.      Tādējādi nenoteiktība, kas iepriekš bija saistīta ar izziņošanas vai publiskošanas tiesībām, tagad atkal parādās attiecībā uz reproducēšanas tiesībām.
46.      Ņemot vērā iepriekš minēto, vispirms paskaidrošu, kāpēc šādu digitālo kopiju izgatavošana ir “reproducēšana” Direktīvas 2001/29 2. panta izpratnē un tādējādi ietilpst tiesību īpašnieku ekskluzīvo reproducēšanas tiesību piemērošanas jomā (1. jautājuma pirmā daļa) (A iedaļa). Pēc tam izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ uzskatu, ka atļauja, kas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem no tiesību īpašniekiem saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu, lai izziņotu vai darītu pieejamu sabiedrībai aizsargātu saturu, noteikti attiecas arī uz šā satura tādu digitālo kopiju izgatavošanu to serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi minētajam saturam (1. jautājuma otrā daļa) (B iedaļa). Turpmāk paskaidrošu, kāpēc šī atļauja saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 2. punktu attiecas arī uz reproducēšanas darbībām, ko veic tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu lietotāji, līdz ar to šiem lietotājiem nav nepieciešams saņemt atsevišķu atļauju šīm darbībām, ja viņi nerīkojas komerciālā nolūkā vai ja to darbība nerada ievērojamus ieņēmumus (2. un 3. jautājums) (C iedaļa). Visbeidzot, īsumā pievērsīšos jautājumam par to, vai tiesību īpašnieki var uzticēt savu tiesību pārvaldību dažādām kolektīvā pārvaldījuma organizācijām (4. jautājums) (D iedaļa).
47.      Tomēr, pirms to daru, man jāpaskaidro, kāpēc šo secinājumu tvērums ir ierobežots divos svarīgos aspektos. Pirmkārt, iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir ierobežoti ar īpašo kontekstu, kurā aizsargātais saturs tiek augšupielādēts tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju, uz kuriem attiecas Direktīvas 2019/790 17. pants, platformās. Direktīvas 2019/790 2. panta 6. punkta pirmajā daļā tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs ir definēts kā “informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējs, kura galvenais mērķis vai viens no galvenajiem mērķiem ir glabāt un nodrošināt publisku piekļuvi ievērojamam daudzumam ar autortiesībām aizsargātu darbu vai blakustiesību objektu, ko ir augšupielādējuši tā lietotāji un kurus tas organizē un reklamē peļņas nolūkā”. No termina “ievērojams” lietojuma īpaši izriet, ka 17. pants attiecas uz lielākajiem satura kopīgošanas platformu operatoriem, piemēram, YouTube, Soundcloud vai Pinterest, un izslēdz citus (20). Līdz ar to mans vērtējums neaptvers digitālās kopijas, kas izgatavotas saistībā ar aizsargāta satura publiskošanu tiešsaistē, ko veic vai nu privātpersonas savās tīmekļvietnēs, vai izmantojot starpniecības pakalpojumus, kuriem šī tiesību norma nav piemērojama (21).
48.      Otrkārt, šajā lietā izvirzītie juridiskie jautājumi attiecas uz īpašo kontekstu, kādā tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju datoru serveros tiek izgatavotas aizsargāta satura digitālās kopijas, kas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam. Šis secinājumi neskar reproducēšanu, kas veikta tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu lietotāju serveros, to citās datorierīcēs vai tiešsaistes uzglabāšanas kontos, jo īpaši mākonī (22).
A.      Par to, vai tehniski nepieciešamās digitālās kopijas, kas veiktas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, ir reproducēšana, uz kuru attiecas Direktīvas 2001/29 2. pantā aizsargātās reproducēšanas tiesības (1. jautājuma pirmā daļa)
49.      Kā Komisija paskaidroja tiesas sēdē, kad lietotājs tiešsaistes satura kopīgošanas platformā nospiež pogu “augšupielādēt”, attiecīgais fails tiek sadalīts “paketēs”. Šīs paketes tiek pārraidītas internetā, izmantojot maršrutētājus, un, kad tās sasniedz attiecīgā tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēja datu centrus, tiek atkārtoti saliktas tā serveros, failu rekonstruējot pirms tā kopīgošanas tiešsaistē. Šajā procesā automātiski tiek izveidotas datnes digitālās kopijas (23) kā neatņemama daļa no aizsargātā satura izziņošanas vai publiskošanas procesa attiecīgajā platformā. Atbilstoši manai izpratnei šo kopiju vienīgais mērķis ir ļaut šo saturu kopīgot tiešsaistē ar sabiedrību.
50.      Manuprāt, ir skaidrs, ka šādi tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros izveidotās aizsargātā satura digitālās kopijas ir reproducēšana, uz kuru attiecas Direktīvas 2001/29 2. pantā noteiktās ekskluzīvās tiesības.
51.      Pirmkārt, Tiesa citos kontekstos jau ir apstiprinājusi, ka šīs tiesības aptver uz aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanu un glabāšanu datorserveros, jo tās paredz aizsargāta satura reproducēšanu “ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā” (24).
52.      Šāda interpretācija ir saskaņā ar pirmo starptautiskajās tiesībās atzīto reproducēšanas tiesību normu, proti, Bernes konvencijas 9. pantu. Šajā sakarā saskaņotajā paziņojumā par Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas (WIPO) Autortiesību līguma (25) 1. panta 4. punktu ir noteikts, ka “aizsargāta darba uzglabāšana digitālā formātā uz elektroniska datu nesēja ir reproducēšana Bernes konvencijas 9. panta izpratnē”. Jāatzīmē, ka Eiropas Savienība pati nav Bernes konvencijas puse, kas saskaņā ar tās 29. panta 1. punktu ir atvērta tikai valstīm, nevis starptautiskām organizācijām. Tomēr Eiropas Savienība ir apņēmusies ievērot minētās konvencijas materiālās tiesību normas (1.–21. pants) saskaņā ar Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām (TRIPS) (26) 9. panta 1. punktu un WIPO līguma par autortiesībām 1. panta 4. punktu (27).
53.      Otrkārt, saskaņā ar Savienības likumdevēja apzināti plašo izpratni Direktīvas 2001/29 2. pantā reproducēšanas tiesības attiecas ne tikai uz reproducēšanu “ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā”, bet arī neatkarīgi no tā, vai šī reproducēšana ir “tieša vai netieša, pagaidu vai pastāvīga”. Līdz ar to tam, ka gan no tehniskā, gan ekonomiskā viedokļa attiecīgās digitālās kopijas ir tikai papildinājums satura izziņošanai vai publiskošanai šīs direktīvas 3. panta izpratnē, principā nav nozīmes.
54.      Šajā ziņā tomēr jānorāda, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 1. punktā, ievērojot stingrus nosacījumus, ir paredzēts izņēmums attiecībā uz “pagaidu reproducēšanu, kas ir īslaicīga vai papildu reproducēšana un kas ir tehnoloģiska procesa neatņemama un būtiska daļa” (28). Šo atbrīvojumu piemēro tikai tad, ja ir izpildīti pieci kumulatīvi nosacījumi, proti, ja attiecīgais akts:
–        ir pagaidu;
–        ir īslaicīgs vai papildu;
–        ir tehnoloģiska procesa neatņemama un būtiska daļa;
–        tā vienīgais mērķis ir atļaut starpniekam starpnieka veiktu pārsūtīšanu tīklā starp trešām personām vai aizsargātā satura likumīgu izmantošanu, un
–        tam nav patstāvīgas ekonomiskas nozīmes (29).
55.      Lai gan no judikatūras izriet, ka šie pieci nosacījumi ir jāinterpretē šauri (30), Tiesa tomēr ir nospriedusi, ka pagaidu reproducēšanas darbības, kas veiktas satelīta dekodētāja atmiņā un televizora ekrānā (31),
, kā arī kopijas uz ekrāna un kopijas kešatmiņā, ko izveido galalietotājs, skatoties tīmekļa vietni (32), var uzskatīt par tādām, kas atbilst visiem šiem nosacījumiem.
56.      Tāpat kā prasītāji, Austrijas un Francijas valdības, kā arī uzraudzības iestāde uzskatu, ka to pašu nevar teikt par tādām digitālajām kopijām kā pamatlietā aplūkotās. Kā uzraudzības iestāde paskaidroja tiesas sēdē, šādas kopijas nav pagaidu kopijas, jo tās var tikt glabātas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros gadiem ilgi.
57.      Ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojums no reproducēšanas tiesībām nav piemērojams aizsargāta satura tādu digitālo kopiju izgatavošanai tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam.
58.      Treškārt, jāpiebilst, ka Direktīvā 2001/29 nekas neliecina par to, ka šādā situācijā tiesības uz izziņošanu vai publiskošanu saskaņā ar tās 3. pantu būtu “jāuzskata par prioritārām” attiecībā uz 2. pantā aizsargāto reproducēšanas tiesību piemērošanu tādā nozīmē, ka šīs tiesības vairs nebūtu nozīmīgas.
59.      Vispirms piekrītu prasītājām, ka jebkāda veida dažādu ekskluzīvo tiesību “grupēšana” – šajā kontekstā reproducēšanas tiesības un tiesības uz izziņošanu vai publiskošanu – būtu pretrunā Direktīvas 2001/29 2. pantam, kā arī tostarp Bernes konvencijas 9. pantam; abos gadījumos reproducēšanas tiesības ir noteiktas kā ekskluzīvas tiesības, kas atšķiras no tiesībām uz izziņošanu vai publiskošanu.
60.      Turklāt, kā norāda Francijas valdība, Direktīvas 2001/29 23. apsvērumā ir noteikts, ka “[darba izziņošana sabiedrībai neattiecas] uz citām darbībām”. To saprotu tādā nozīmē, ka konstatējums, ka konkrētā situācijā ir piemērojamas izziņošanas vai publiskošanas tiesības, neliedz vienlaikus piemērot citas ekskluzīvas tiesības, tostarp reproducēšanas tiesības.
61.      Pretēji Komisijas apgalvojumam, no Tiesas iepriekšējiem spriedumiem, jo īpaši no spriedumiem
Renckhoff (33), YouTube un Cyando vai Polija/Parlaments un Padome, neizriet atšķirīgs secinājums.
62.      Kā pamatoti norāda prasītājas un Austrijas un Francijas valdības, iemesls, kāpēc Tiesa šajās lietās nav aplūkojusi reproducēšanas tiesības vai Direktīvas 2001/29 2. pantu, ir tikai tas, ka uzdotie jautājumi neattiecās uz šīm tiesībām vai šo tiesību normu. Lietā, kurā tika pasludināts spriedums
Renckhoff, iesniedzējtiesa lūdza Tiesu interpretēt tikai izziņošanas vai publiskošanas tiesības. Lietā, kurā tika pasludināts spriedums YouTube un Cyando, jautājums attiecās uz atbildību par satura augšupielādi un kopīgošanu attiecīgo pakalpojumu sniedzēju tīmekļa vietnēs saskaņā ar režīmu, kas bija spēkā pirms Direktīvas 2019/790 17. panta pieņemšanas. Visbeidzot, lietā, kurā tika pasludināts spriedums Polija/Parlaments un Padome, Tiesai tika lūgts izvērtēt dažu šā atbildības režīma aspektu saderību ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 11. pantā nostiprinātajām pamattiesībām uz vārda brīvību. Tādējādi no šiem spriedumiem nevar izdarīt secinājumus par reproducēšanas tiesību darbības jomu.
63.      Visbeidzot, Tiesa savā judikatūrā konsekventi ir skaidri nošķīrusi reproducēšanas tiesības un tiesības uz izziņošanu sabiedrībai vai publiskošanu un jau ir apstiprinājusi, ka abas tiesības var tikt piemērotas paralēli. Piemēram, tā ir nospriedusi, ka jebkāda izziņošana, kas izrietētu no tā, ka glabāšanas mākonī pakalpojuma lietotājs ir kopīgojis darbu, būtu uzskatāma par izmantošanas darbību, kas ir atšķirīga no Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktā minētās reproducēšanas darbības un kas var ietilpt šīs direktīvas 3. panta 1. punkta darbības jomā, ja ir izpildīti attiecīgie nosacījumi (34).
64.      Ņemot vērā iepriekš minēto, man ir skaidrs, ka aizsargāta satura augšupielāde tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojuma sniedzēja platformā ietver ne tikai izziņošanas vai publiskošanas darbības Direktīvas 2001/29 3. panta izpratnē, bet arī reproducēšanas darbības, kas ietilpst tās 2. panta piemērošanas jomā. Ja šādas reproducēšanas darbības tiek veiktas bez attiecīgo tiesību īpašnieku atļaujas, ar tām tātad var tikt aizskartas atsevišķas ekskluzīvas tiesības, proti, reproducēšanas tiesības, kas atšķiras no tiesībām uz izziņošanu vai publiskošanu.
B.      Par to, vai tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem atļauja attiecībā uz attiecīgajām digitālajām reprodukcijām, kas atšķiras no tās, kas nepieciešama, lai nodrošinātu sabiedrībai piekļuvi attiecīgajam aizsargātajam saturam (1. jautājuma otrā daļa)
65.      Tagad izvērtēšu jautājumu, vai atļauja, kas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem no tiesību īpašniekiem saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu, lai izziņotu vai darītu pieejamu sabiedrībai aizsargātu saturu Direktīvas 2001/29 3. panta izpratnē, attiecas arī uz reproducēšanu, kas notiek saskaņā ar šīs direktīvas 2. pantu, ja šā satura digitālās kopijas, kas ir tehniski nepieciešamas, lai kopīgotu šo saturu ar sabiedrību, tiek izgatavotas to serveros.
66.      Šajā ziņā Tiesā ir izvirzīti trīs atsevišķi argumentācijas virzieni.
67.      Pirmkārt, uzraudzības iestāde un Komisija uzskata, ka, piemērojot Direktīvas 2019/790 17. pantu, reproducēšanas tiesības nevar īstenot neatkarīgi no tiesībām uz izziņošanu vai publiskošanu. Tādējādi atļauja, kas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem jāiegūst saskaņā ar šā panta 1. punktu, noteikti attiecas arī uz šādu kopiju izgatavošanu.
68.      Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka, lai gan Direktīvas 2019/790 17. pantā paredzētais īpašais atbildības režīms attiecas uz aizsargāta satura tādu digitālo kopiju izgatavošanu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai nodrošinātu sabiedrībai piekļuvi šim saturam, šiem pakalpojumu sniedzējiem tomēr ir jāiegūst atsevišķa atļauja šādai reproducēšanai, kas atšķiras no šā panta 1. punktā minētās atļaujas. Pēc to domām, uzraudzības iestādes un Komisijas ieteiktā risinājuma pieņemšana nozīmētu reproducēšanas tiesību “de facto atcelšanu”, kas ir pretrunā Hartas 17. panta 2. punktam, kurā noteikts, ka “intelektuālais īpašums tiek aizsargāts”.
69.      Treškārt, Austrijas un Francijas valdības apgalvo, ka Direktīvas 2019/790 17. pants vispār nav piemērojams šādu kopiju izgatavošanai, jo šī tiesību norma attiecas tikai uz izziņošanas vai publiskošanas darbībām. Līdz ar to tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju atbildība par to serveros izgatavotajām aizsargātā satura digitālajām kopijām, kas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai sniegtu piekļuvi šim saturam, būtu jāvērtē vienīgi saskaņā ar vispārējo atbildības režīmu, proti, Direktīvā 2001/29 paredzētajiem noteikumiem. Šajā ziņā Francijas valdība atgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šīs direktīvas 2. pants jāinterpretē tādējādi, ka, ievērojot šīs direktīvas 5. pantā paredzētos izņēmumus un ierobežojumus, jebkurai darba reproducēšanas darbībai, ko veic trešā persona, ir nepieciešama attiecīgā tiesību īpašnieka iepriekšēja piekrišana (35).
Šī valdība uzskata, ka tad, ja šādiem pakalpojumu sniedzējiem tiktu atļauts izgatavot aizsargāta satura digitālās kopijas bez attiecīgā tiesību īpašnieka īpašas atļaujas, kas atšķiras no Direktīvas 2019/790 17. pantā paredzētās atļaujas, tas nozīmētu, ka tiek ieviesta jauns, nerakstīts “izņēmums” vai “ierobežojums” reproducēšanas tiesībām, kas aizsargātas saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu.
70.      Šajā posmā jāatzīmē, kā uzraudzības iestāde iepriekš norādīja iesniedzējtiesā (36), ka Komisija savās norādēs par Direktīvas 2019/790 17. pantu – jāatzīst, nesniedzot nekādu reālu paskaidrojumu – ir apstiprinājusi, ka “17. panta 1. punktā minētās darbības, ar kurām tiek publiskots un darīts pieejams saturs sabiedrībai, būtu jāsaprot kā tādas, kas attiecas arī uz reproducēšanu, kas nepieciešama šo darbību veikšanai” (37) [Šeit un turpmāk – neoficiāls tulkojums], un ka “dalībvalstīm nevajadzētu paredzēt pienākumu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem saņemt atļauju reproducēšanai, kas veikta saskaņā ar 17. pantu” (38). Tomēr atgādinu, ka Komisijas norādes par Direktīvas 2019/790 17. pantu atspoguļo vienīgi šīs iestādes viedokli un tām nav saistoša spēka (39).
71.      Turpmākajās sadaļās paskaidrošu, ka Direktīvas 2019/790 17. panta gramatiskā un vēsturiskā analīze neļauj izdarīt galīgu secinājumu par to, vai saskaņā ar šo tiesību normu prasītā atļauja noteikti attiecas uz aizsargāta satura tādu digitālo kopiju izgatavošanu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju
serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai šo saturu publiskotu vai darītu pieejamu sabiedrībai (1). Tomēr, pamatojoties uz Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punkta kontekstuālo un teleoloģisko interpretāciju, piekrītu Komisijas norādēs paustajai nostājai (2).
1.      Gramatiskā un vēsturiskā analīze
72.      Vispirms piekrītu Austrijas un Francijas valdību viedoklim, ka Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktā ir atsauce vienīgi uz “publiskošanu vai [pieejamības nodrošināšanu] sabiedrībai”. Nedz šajā punktā, nedz kādā citā 17. panta normā nav atsauces uz reproducēšanas darbībām vai reproducēšanas tiesībām, kā tās definētas Direktīvas 2001/29 2. pantā.
73.      Attiecībā uz šīs tiesību normas rašanās vēsturi norādīšu, ka Padomes prezidentūras 2018. gada 23. marta konsolidētā kompromisa priekšlikuma (40) 13. panta 1. punkta trešajā daļā, kas vēlāk kļuva par Direktīvas 2019/790 17. panta 2. punktu, bija paredzēts, ka licences nolīgumi, kas noslēgti starp tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem un tiesību īpašniekiem, “ietver pakalpojuma lietotāju atbildību par darbībām, uz kurām attiecas [Direktīvas 2001/29] 2. un 3. pants, ja tie nerīkojas komerciālā nolūkā” (41). Atsauce uz Direktīvas 2001/29 2. pantu, cik man zināms, vēlākajos likumdošanas procesa posmos, tika svītrota, nesniedzot tiešu paskaidrojumu (42). Izstrādāšanas dokumentos, kas attiecas uz Direktīvas 2019/790 17. pantu, nav ietvertas nekādas papildu norādes par tā iespējamo piemērojamību reproducēšanas darbībām Direktīvas 2001/29 2. panta izpratnē.
74.      Tādējādi, kaut arī gan 17. panta 1. punkta tekstā, gan tā vēsturē par konkrēto jautājumu nekas nav teikts, šis klusums ir divdomīgs. Kā pamatoti norāda Komisija, tas, ka Direktīvas 2001/29 2. pants ir minēts vienā no likumdošanas procesa posmiem, liecina, ka Savienības likumdevējs apzinājās starpposmu, kas ietver aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros.
75.      Tā kā nav nekādu paskaidrojumu par šīs atsauces vēlāku svītrošanu, var izdarīt divus pretējus secinājumus. Var apgalvot, tāpat kā to dara Komisija, ka Savienības likumdevējs uzskatīja šādu atsauci par nevajadzīgu, jo šī reproducēšana ir papildinoša šā satura izziņošanai vai publiskošanai un līdz ar to uz to netieši attiecas Direktīvas 2019/790 17. pantā paredzētais īpašais atbildības režīms. Alternatīvi, kā apgalvo Austro‑Mechana, AKM un Francijas valdība, var apgalvot, ka reproducēšanas tiesības tika apzināti atstātas ārpus šīs tiesību normas piemērošanas jomas un uz tām attiecas tikai vispārējais regulējums, proti, Direktīvā 2001/29 paredzētie noteikumi (un, iespējams, “drošības zona”, kas izveidota ar Direktīvas 2014/26 14. pantu).
76.      Kā paskaidrošu turpmākajās sadaļās, uzskatu, ka priekšroka dodama pirmajai no šīm interpretācijām.
2.      Kontekstuālā un teleoloģiskā analīze
77.      Divas Direktīvas 2019/790 tiesību normas, izņemot tās 17. panta 1. punktu, ļauj secināt, ka šī tiesību norma ir piemērojama aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanai tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, ja šādas kopijas ir tehniski nepieciešamas, lai nodrošinātu sabiedrībai piekļuvi šim saturam.
78.      Pirmkārt, kā paskaidroju šo secinājumu 41. punktā, Direktīvas 2019/790 17. pantā noteiktais īpašais atbildības režīms ir piemērojams “tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem”, kas Direktīvas 2019/790 2. panta 6. punktā ir definēti kā “informācijas sabiedrības pakalpojumu [sniedzēji], kur[u] galvenais mērķis vai viens no galvenajiem mērķiem ir glabāt un nodrošināt publisku piekļuvi ievērojamam daudzumam ar autortiesībām aizsargātu darbu vai blakustiesību objektu, ko ir augšupielādējuši [to] lietotāji un kurus [tie]s organizē un reklamē peļņas nolūkā” (43). Ir grūti saprast, kāpēc Savienības likumdevējs šajā definīcijā būtu skaidri atsaucies uz “uzglabāšanas” darbību, ja aizsargātā satura digitālo kopiju izgatavošana un glabāšana tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros nebūtu nozīmīga šīs tiesību normas piemērošanai (44).
79.      Otrkārt, Direktīvas 2019/790 61. apsvērumā ir norādīts, ka ar šīs direktīvas 17. pantu izveidotā īpašā atbildības režīma mērķis bija pēc gadiem ilgām debatēm un nenoteiktības precizēt, vai tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji “iesaistās ar autortiesībām saistītās darbībās un vai tiem vajadzīgs saņemt tiesību īpašnieku atļauju par saturu, ko augšupielādējuši to lietotāji” (45). Šis apsvērums liecina, ka 17. panta 1. punkts tika izstrādāts, lai aizsargātu šos pakalpojumu sniedzējus no atbildības par tiesību īpašnieku ekskluzīvo tiesību pārkāpumiem plašā nozīmē, ar nosacījumu, ka tie ir saņēmuši atļauju.
80.      Attiecībā uz mērķiem, kas tiek īstenoti ar Direktīvas 2019/790 17. pantā noteikto īpašo atbildības režīmu, jāatgādina, kā norādīts šo secinājumu 43. punktā, ka tā mērķis ir nostiprināt “augstu aizsardzības līmeni”, kas tiesību īpašniekiem ir attiecībā uz to aizsargāto saturu. Tas tiek panākts, veicinot, lai “tiesību subjektiem [īpašniekiem] un tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem izveidotos licencēšanas tirgus” (46). Tādējādi tā mērķis ir ļaut tiesību īpašniekiem
saņemt labāku atlīdzību par aizsargāta satura izmantošanu šādās platformās un veicināt “no autortiesību viedokļa labi funkcionējošu un taisnīgu tirgu” (47). Tajā pašā laikā šā īpašā atbildības režīma mērķis ir arī nodrošināt “taisnīgu līdzsvaru” starp tiesību īpašnieku
tiesībām un interesēm, no vienas puses, un tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju un to lietotāju tiesībām un interesēm, no otras puses.
81.      Konkrētāk, Direktīvas 2019/790 61. apsvērumā ir uzsvērts, ka licences līgumiem vajadzētu būt taisnīgiem un būtu jāsaglabā samērīgs līdzsvars starp pusēm (tiesību īpašniekiem
un tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem) (48), savukārt tās 70. apsvērumā ir norādīts, ka konkrētajā tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu kontekstā ir svarīgi nodrošināt lietotāju vārda brīvību un “[rast] līdzsvaru starp [Hartā] noteiktajām pamattiesībām, jo īpaši vārda brīvību un humanitāro zinātņu brīvību, un tiesībām uz īpašumu, tostarp intelektuālo īpašumu” (49).
82.      Ņemot vērā šos mērķus, šķiet, ka tad, ja atļauja, kas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu, neattiektos uz tādu aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanu to serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam, šīs direktīvas 17. pantam tiktu atņemta tā lietderīgā iedarbība.
83.      Pirmkārt, no tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju viedokļa Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punkts ir atsauce tikai uz “atļauju [..], lai publiskotu vai darītu pieejamus sabiedrībai darbus vai blakustiesību objektus”. Ja Tiesa secinātu, ka aizsargāta satura tādu digitālo kopiju izgatavošana šo pakalpojumu sniedzēju serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai nodrošinātu sabiedrībai piekļuvi šim saturam, var tikt pakļauta atsevišķai atļaujai, kas nekur nav minēta 17. pantā, tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem rastos ievērojama tiesiskā nenoteiktība. Šajā ziņā jāatgādina, kā norādīts šo secinājumu 40. punktā, ka Savienības likumdevējs, pieņemot šo tiesību normu, tostarp ir vēlējies mazināt tiesisko nenoteiktību saistībā ar šo pakalpojumu sniedzēju atbildību par lietotāju augšupielādēto aizsargāto saturu. Saprotu, ka tas neparedzēja aptvert tikai daļu no šīs atbildības (proti, vienīgi tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju atbildību par izziņošanas vai publiskošanas darbībām, izslēdzot šim nolūkam tehniski nepieciešamās reproducēšanas darbības).
84.      Turklāt, ja Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktā prasītā atļauja neattiektos uz šādu digitālo kopiju izgatavošanu, šī atļauja praksē zaudētu savu lietderīgo iedarbību. Šie pakalpojumu sniedzēji joprojām varētu saskarties ar tiesību īpašnieku
sūdzībām par to ekskluzīvo reproducēšanas tiesību, kas aizsargātas ar Direktīvas 2001/29 2. pantu, pārkāpumiem tikai tādēļ vien, ka aizsargāta satura digitālās kopijas tiek automātiski izgatavotas to serveros ikreiz, kad lietotājs augšupielādē šādu aizsargātu saturu.
85.      No tā izriet, ka no tiesiskās drošības viedokļa vienīgais saskanīgais risinājums ir tas, ka Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktā prasītā atļauja noteikti attiecas uz šādām kopijām.
86.      Otrkārt, no tiesību īpašnieku
viedokļa, ja ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu prasītā atļauja neattiektos uz šādu kopiju izgatavošanu, mērķis nodrošināt labāku atlīdzību par aizsargāta satura izmantošanu tiešsaistes satura kopīgošanas platformās tiktu nopietni apdraudēts. Tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem nebūtu pietiekamas motivācijas pieprasīt šādu atļauju, jo tie jebkurā gadījumā varētu tikt pakļauti atbildībai par reproducēšanas darbībām, uz kurām tā neattiecas.
87.      Turklāt jautājums par šo pakalpojumu sniedzēju atbildību par šādām reproducēšanas darbībām būtībā atjaunotu tās pašas neskaidrības, kuras Tiesa aplūkoja spriedumā YouTube un Cyando attiecībā uz izziņošanas vai publiskošanas tiesībām laikā, kad Direktīvas 2019/790 17. pantā paredzētais īpašais režīms vēl nebija piemērojams. It īpaši, vai pakalpojuma sniedzējs būtu primāri atbildīgs saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu? Vai tā varētu atsaukties uz Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā paredzēto “drošības zonu” (50)? Atkarībā no atbildes tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji varētu būt pilnībā atbildīgi vai vispār nebūt atbildīgi.
88.      Jāatgādina, ka minētajā spriedumā (51) Tiesa attiecībā uz pirmo jautājumu ir nospriedusi, ka potenciāli nelikumīgu saturu attiecīgajā platformā principā augšupielādē nevis operators, bet gan lietotāji, rīkojoties autonomi, un ka operatora atbildība ir atkarīga no tā, cik plaša un tīša ir tā iejaukšanās izziņošanā. Tā ir piebildusi, ka ar to vien, ka pakalpojumu sniedzējs parasti apzinās, ka aizsargātais saturs tiek nelikumīgi darīts pieejams tā platformā, nepietiek, lai secinātu, ka tas iesaistās ar mērķi nodrošināt interneta lietotājiem piekļuvi šim saturam.
89.      Attiecībā uz otro jautājumu Tiesa spriedumā YouTube un Cyando nav izslēgusi, ka Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts varētu tikt piemērots tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem (52). Šī tiesību norma kopsakarā ar šīs direktīvas 15. panta 1. punktu (53) nosaka, ka “hostinga pakalpojumu” sniedzējiem nav vispārēja uzraudzības pienākuma un tiem būtībā ir pienākums rīkoties pēc tiesību īpašnieku paziņojuma, izņemot nelikumīgu saturu vai liedzot tam piekļuvi (“paziņošana un izņemšana”) (54).
90.      Šo risinājumu Savienības likumdevējs, pieņemot Direktīvu 2019/790, uzskatīja par tādu, kas nepietiekami aizsargā tiesību īpašniekus (55). Šā iemesla dēļ Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) un c) apakšpunktā būtībā ir paredzēts, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jānovērš, pirmkārt, nelikumīga satura augšupielāde vai atkārtota augšupielāde, izmantojot ex ante pasākumus, kas ietver automātiskus filtrēšanas rīkus, lai kontrolētu lietotāju augšupielādēto saturu pirms tā izplatīšanas sabiedrībai (56), nevis vienkārši jāizņem tas
a posteriori.
91.      Ņemot vērā iepriekš minēto, Francijas valdības aizstāvētā nostāja, ar kuru Tiesa tiek aicināta pieņemt tiesību īpašniekus
aizsargājošu pieeju, šķiet, ir tāda, ka Eiropas Savienības tiesību akti paredzēja, ka pamatlietā aplūkotajām reproducēšanas darbībām joprojām ir piemērojams vispārējais atbildības režīms (proti, noteikumi, kas piemērojami ārpus Direktīvas 2019/790 17. panta), bet uz tām neattiecas Direktīvas 2000/31 14. un 15. pants, tādējādi tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem varētu iestāties atbildība saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu par to serveros izgatavotām aizsargāta satura digitālajām kopijām, kas ir tehniski nepieciešamas, lai nodrošinātu sabiedrībai piekļuvi šim saturam, ja vien tie nav saņēmuši īpašu tiesību īpašnieka atļauju vai nav piemērojams kāds no Direktīvas 2001/29 5. pantā paredzētajiem izņēmumiem vai ierobežojumiem.
92.      Tomēr neatrodu šādai pieejai nekādu tekstuālu pamatojumu nevienā no attiecīgajiem tiesību aktiem (Direktīvā 2000/31, Direktīvā 2001/29 vai Direktīvā 2019/790). Turklāt Francijas valdības nostāja būtībā nozīmē, no vienas puses, apgalvot, ka Eiropas Savienības tiesību akti neparedzēja, ka ar Direktīvas 2019/790 17. pantu ieviestais īpašais atbildības režīms ir piemērojams attiecīgajām reproducēšanas darbībām un, no otras puses, – bez jebkāda juridiska pamata – pieņemt, ka šā panta 3. punkts, kurā ir paredzēts, ka tad, “ja tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji veic publiskošanu vai nodrošina pieejamību sabiedrībai [..], nepiemēro [Direktīvas 2000/31] 14. panta 1. punktā noteikto atbildības ierobežojumu”, ir paredzēts piemērošanai šīm darbībām pēc analoģijas.
93.      Manuprāt, ir skaidrs, ka Direktīvas 2019/790 17. panta 3. punktu aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanai tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros varētu piemērot tikai tad, ja pats šīs direktīvas 17. panta 1. punkts ar Eiropas Savienības tiesību aktiem bija paredzēts tādējādi, ka atļauja, kas šiem pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem saskaņā ar šo tiesību normu, lai izziņotu vai darītu pieejamu sabiedrībai aizsargātu saturu, noteikti attiecas arī uz šādu digitālo kopiju izgatavošanu.
94.      Tikai šāda interpretācija ļauj pilnībā atteikties no šo secinājumu 89. punktā minētās “paziņošanas un izņemšanas” sistēmas saistībā ar tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumiem un saglabāt Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) un c) apakšpunktā paredzētā pienākuma, saskaņā ar kuru šo pakalpojumu sniedzējiem ir jāveic preventīvi un automatizēti pasākumi automātisku filtrēšanas rīku veidā, lietderīgo iedarbību. Ir grūti iedomāties, ka Savienības likumdevējam varētu būt bijis nodoms, no vienas puses, paredzēt, ka šiem pakalpojumu sniedzējiem ir jāizņem un jānovērš automātiskajos filtrēšanas rīkos konstatētā nelikumīgā satura turpmāku augšupielādi, un, no otras puses, pieprasīt šā paša satura digitālo kopiju izņemšanu tikai pēc attiecīgā tiesību īpašnieka paziņojuma.
95.      Visbeidzot, attiecībā uz tiesību īpašnieku interesi saglabāt savu ekskluzīvo reproducēšanas tiesību ekonomisko vērtību uzskatu, ka šī vērtība katrā ziņā var tikt apspriesta un atspoguļota atļaujā, kas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem no tiesību īpašniekiem saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu. Tāpēc attiecībā uz šīm tiesībām nav vajadzīga atsevišķa atļauja.
96.      Treškārt, no tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu lietotāju viedokļa jāatgādina, ka Direktīvas 2019/790 17. pantā paredzētā īpašā atbildības režīma mērķis ir arī aizsargāt šo lietotāju intereses un tiesības, kad tie augšupielādē aizsargātu saturu šo pakalpojumu sniedzēju platformās.
97.      No tehniskā viedokļa ir skaidrs, ka aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros uzsāk šo pakalpojumu lietotāji, nospiežot augšupielādes pogu. Līdz ar to ir jāuzskata, ka šie lietotāji veic arī reproducēšanas darbības Direktīvas 2001/29 2. panta izpratnē. Kā paskaidrots šo secinājumu 42. punktā, Direktīvas 2019/790 17. panta 2. punktā ir precizēts, ka lietotāji, augšupielādējot aizsargātu saturu šajās pakalpojumu sniedzēju tiešsaistes platformās, paši veic izziņošanas vai publiskošanas darbības Direktīvas 2001/29 3. panta izpratnē.
98.      Tomēr Direktīvas 2019/790 17. panta 2. punktā ir arī noteikts, ka tad, ja tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs ir saņēmis atļauju no tiesību īpašnieka saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu, šāda atļauja “aptver arī to pakalpojumu lietotāju rīcību, kuri ietilpst Direktīvas [2001/29] 3. panta darbības jomā”, ar nosacījumu, ka “lietotāji nerīkojas komercdarbības nolūkā vai ja viņu rīcība nerada būtiskus ieņēmumus”. Līdz ar to šādā situācijā lietotājiem pašiem nav jāsaņem atļauja, un tie var brīvi augšupielādēt attiecīgo aizsargāto saturu.
99.      Attiecībā uz reproducēšanas darbībām, kas ietilpst Direktīvas 2001/29 2. panta piemērošanas jomā, jānorāda, ka Direktīvas 2019/790 17. panta 2. punktā tās nav tieši minētas. Tomēr Direktīvas 2019/790 69. apsvērumā, kas ir formulēts plašāk nekā šī tiesību norma, ir noteikts, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju saņemtajām atļaujām būtu jāaptver “attiecīgās autortiesību reglamentētās darbības saistībā ar lietotāju veiktajām augšupielādēm pakalpojumu sniedzējiem piešķirtās atļaujas darbības jomas robežās” (57). Šī vispārīgā atsauce uz “attiecīgajām autortiesību reglamentētajām darbībām”, nevis tikai uz izziņošanas vai publiskošanas darbībām apstiprina uzskatu, ka Direktīvas 2019/790 17. panta 2. punkta piemērošanas joma ne vienmēr aprobežojas ar “to pakalpojumu lietotāju rīcību, kuri ietilpst [Direktīvas 2001/29] 3. panta darbības jomā”, bet varētu attiekties arī uz viņu veiktajām reproducēšanas darbībām.
100. Jebkurā gadījumā piekrītu prasītājām, ka prasība lietotājiem sistemātiski iegūt atsevišķu atļauju digitālo kopiju izgatavošanai tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros ne tikai radītu ievērojamas praktiskas grūtības, bet arī radītu situāciju, kurā lietotājs varētu augšupielādēt aizsargātu saturu, uzskatot, ka uz to “attiecas”  pakalpojumu sniedzēja saņemtā licence, un pēc tam saskaries ar autortiesību atbildības prasību par šajā procesā izgatavotajām tehniski nepieciešamajām kopijām. Šāds rezultāts apdraudētu lietotāju vārda brīvības tiešsaistes platformās aizsardzību, kas garantēta ar Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 10. pantu un Hartas 11. pantu, kā arī tās 13. pantā nostiprināto mākslas brīvību.
101. Šajā ziņā jāatgādina, ka gan Direktīvas 2001/29, gan Direktīvas 2019/790 mērķis ir nodrošināt tiesību īpašnieku augstu aizsardzības līmeni (58). Tajā pašā laikā šie tiesību akti arī skaidri paredz, ka tiesību īpašniekiem
nav absolūta monopola attiecībā uz savu darbu vai citu tiesību objektu izmantošanu. Kā paskaidrots šo secinājumu 54. un 69. punktā, Direktīvas 2001/29 5. panta 1., 2. un
3. punktā ir noteikts atbrīvojums un izņēmumu un ierobežojumu kopums tostarp attiecībā uz ekskluzīvajām reproducēšanas tiesībām. Šā atbrīvojuma, kā arī minēto izņēmumu un ierobežojumu mērķis ir nodrošināt “taisnīgu līdzsvaru” starp tiesību īpašnieku tiesībām un interesēm attiecībā uz viņu intelektuālā īpašuma aizsardzību, no vienas puses, un aizsargāta satura lietotāju interešu un pamattiesību, kā arī sabiedrības interešu (59), tostarp sabiedrības piekļuves kultūrai, aizsardzību, no otras puses.
102. It īpaši, ņemot vērā Direktīvas 2019/790 17. pantā minēto pakalpojumu nozīmi attiecībā uz brīvību saņemt un izplatīt informāciju un idejas, Tiesa ir apstiprinājusi, ka aizsargāta satura augšupielāde tiešsaistes satura kopīgošanas platformās ietilpst tiesību uz vārda brīvību īstenošanas jomā (60). Tas ir spēkā neatkarīgi no tā, vai ar šo saturu var tikt pārkāptas autortiesības, jo tas vien, ka informāciju aizsargā ar autortiesībām, to automātiski neizslēdz no vārda brīvības piemērošanas jomas (61).
103. Tiesības uz vārda brīvību ir nostiprinātas Hartas 11. pantā un “ietver uzskatu brīvību un brīvību saņemt un izplatīt informāciju vai idejas bez valsts iestāžu iejaukšanās un neatkarīgi no valstu robežām”. Tās atbilst ECPAK 10. pantā garantētajām tiesībām (62).
104. Saskaņā ar ECT pastāvīgo judikatūru par ECPAK 10. pantu internets ir kļuvis par vienu no galvenajiem līdzekļiem, ar kuru palīdzību privātpersonas īsteno savas tiesības uz vārda un informācijas brīvību. Tīmekļa vietnes, tostarp tiešsaistes satura kopīgošanas platformas, pateicoties to pieejamībai, kā arī spējai saglabāt un izplatīt lielus datu apjomus, lielā mērā veicina sabiedrības piekļuvi aktualitātēm un vispārīgi veicina informācijas sniegšanu. Indivīdu iespēja izteikties internetā ir vārda brīvības īstenošanas bezprecedenta līdzeklis (63). Tas jo īpaši attiecas uz lielajiem sociālajiem tīkliem un platformām, piemēram, YouTube, kas neapšaubāmi ir nozīmīgs līdzeklis, lai īstenotu brīvību saņemt un izplatīt informāciju un idejas (64).
105. Ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu – pretēji prasītājām –, ka reproducēšanas tiesības, tāpat kā citas intelektuālā īpašuma tiesības, kas aizsargātas ar Hartas 17. panta 2. punktu, nav absolūtas un ir jālīdzsvaro tostarp ar tiesībām uz vārda brīvību, kas tiešsaistes platformu lietotājiem ir piešķirtas saskaņā ar ECPAK 10. pantu un Hartas 11. pantu.
106. Jāpiebilst, ka Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka “no Hartas 17. panta 2. punkta [kurā ir noteikts, ka “intelektuālais īpašums tiek aizsargāts”] nekādi neizriet, ka šādas tiesības būtu neaizskaramas un ka tādēļ to aizsardzība būtu jānodrošina absolūti” (65).
107. Vienkāršāk sakot, ja īpašajā atbildības ietvarā, kas noteikts Direktīvas 2019/790 17. pantā, tādu aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanai, kas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam, būtu vajadzīga papildu atļauja līdzās tai, kura tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem jau ir jāsaņem saskaņā ar šīs tiesību normas 1. punktu, tiesību īpašnieki praksē varētu liegt satura tiešsaistes komunikāciju vai pieejamību. Šajā ziņā viņi varētu atsaukties uz atļaujas neesību attiecībā uz šīm reproducēšanas darbībām, pat ja ir izpildīti visi šajā tiesību normā tieši paredzētie nosacījumi. Šāds rezultāts, manuprāt, viennozīmīgi apdraudētu taisnīgu līdzsvaru, ko, kā paskaidrots šo secinājumu 43. punktā, Eiropas Savienības likumdevējs, pieņemot Direktīvas 2019/790 17. pantu, ir vēlējies nodrošināt.
108. Ņemot vērā visus šos apstākļus, uzskatu, kā to tiesas sēdē norādīja Komisija, ka iemesls, kādēļ Savienības likumdevējs Direktīvas 2019/790 17. pantā ir koncentrējies uz Direktīvas 2001/29 3. pantā definēto izziņošanas vai publiskošanas darbību, tieši neminot aizsargāta satura tādu digitālo kopiju izgatavošanu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, kas ir tehniski nepieciešamas šim nolūkam, nav tas, ka tas būtu vēlējies izslēgt šādas kopijas no Direktīvas 2019/790 17. panta tvēruma. Gluži pretēji, no likumdevēja viedokļa to iekļaušana bija pašsaprotama.
109. Turklāt šāda interpretācija atbilst tam, ka pamatlietā aplūkotās aizsargātā satura digitālās kopijas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam. Reproducēšanas un izziņošanas vai publiskošanas darbības, kas tiek veiktas, augšupielādējot aizsargātu saturu tiešsaistes platformā, ir daļa no viena procesa, kas sākas, tiklīdz lietotājs nospiež augšupielādes pogu. Tā kā šā procesa mērķis galu galā ir tiešsaistē kopīgot aizsargāto saturu ar sabiedrību, man šķiet, kā jau paskaidrots iepriekšējā sadaļā, ka pirmās darbības (reproducēšanas darbības) ir papildu darbības attiecībā uz otrajām (izziņošanas vai publiskošanas darbības) (66).
110. No tā izriet, ka saskaņā ar īpašo atbildības režīmu, kas ieviests ar Direktīvas 2019/790 17. pantu, aizsargāta satura tādu digitālo kopiju izgatavošana tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam, manuprāt, nevar tikt pakārtota citai atļaujai kā vien tai, kas šo pakalpojumu sniedzējiem jau ir jāsaņem saskaņā ar šā panta 1. punktu.
C.      Par to, vai tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu lietotājiem ir jāsaņem atsevišķa atļauja digitālo kopiju izgatavošanai pakalpojumu sniedzēju serveros (2. un 3. jautājums)
111. Ar otro un trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu lietotājiem pašiem ir jāsaņem atļauja aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanai pakalpojumu sniedzēju serveros, ja šādas kopijas ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam. Konkrētāk, šī tiesa vēlas noskaidrot, vai šajā situācijā ir piemērojams Direktīvas 2019/790 17. panta 2. punkts. Šajā tiesību normā ir paredzēts, ka tad, “ja tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs ir saņēmis atļauju, piemēram, noslēdzot licences līgumu, minētā atļauja aptver arī to pakalpojumu lietotāju rīcību, kuri ietilpst Direktīvas [2001/29] 3. panta darbības jomā, ja lietotāji nerīkojas komercdarbības nolūkā vai ja viņu rīcība nerada būtiskus ieņēmumus” (67).
112. Kā jau norādīts šo secinājumu 97. punktā, aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros uzsāk šo pakalpojumu lietotāji, kad tie nospiež attiecīgā satura augšupielādes pogu. Līdz ar to ir jāuzskata, ka šie lietotāji veic ne tikai izziņošanas sabiedrībai darbību Direktīvas 2001/29 3. panta izpratnē, bet arī reproducēšanas darbību šīs direktīvas 2. panta izpratnē.
113. Ja Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punkts neattiektos uz aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, manuprāt, pēc analoģijas būtu piemērojama Tiesas argumentācija spriedumā YouTube un Cyando, kas izklāstīta šo secinājumu 88. punktā. No tā izrietētu, ka aizsargātais saturs būtu jāuzskata par tādu, ko attiecīgajā platformā augšupielādējis nevis operators, bet lietotāji, kuriem tādējādi būtu jāsaņem atļauja šādu digitālo kopiju izgatavošanai.
114. Tomēr iepriekšējā iedaļā izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka tāpat kā atļauja, kas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu, lai izziņotu vai darītu pieejamu sabiedrībai aizsargātu saturu, noteikti attiecas uz šī satura digitālo kopiju izgatavošanu savos serveros, ja šādas kopijas šim nolūkam ir tehniski nepieciešamas, tas pats attiecas uz šīs direktīvas 17. panta 2. punktu. Citiem vārdiem sakot, šī tiesību norma reglamentē jautājumu par tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu lietotāju atbildību ne tikai par darbībām, kas ietilpst Direktīvas 2001/29 3. panta piemērošanas jomā (proti, aizsargātā satura izziņošanas vai publiskošanas darbībām), bet arī par reproducēšanas darbībām, kas izpaužas kā aizsargāta satura tādu digitālo kopiju izgatavošana tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, kuras ir tehniski nepieciešamas šo darbību veikšanai.
D.      Par to, vai tiesību īpašnieki savu ekskluzīvo tiesību saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. un 3. pantu pārvaldību var uzticēt atšķirīgām kolektīvā pārvaldījuma organizācijām
115. Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai saskaņā ar Direktīvas 2014/26 4. pantu, 5. pantu un 16. panta 1. un 2. punktu tiesību īpašnieki, runājot par licenci saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. un 2. punktu, var piešķirt, pirmkārt, Direktīvas 2001/29 2. pantā paredzētās reproducēšanas tiesības un, otrkārt, šīs direktīvas 3. pantā paredzētās izziņošanas sabiedrībai tiesības individuāli un atsevišķi, kā rezultātā šīs tiesības var pārvaldīt dažādas kolektīvā pārvaldījuma organizācijas.
116. Šis jautājums atspoguļo situāciju pamatlietā, kurā, pirmkārt, Austro‑Mechana ir uzticēts tostarp pārvaldīt tiesību īpašnieku reproducēšanas tiesības saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu, bet, otrkārt, AKM ir uzticēts pārvaldīt to izziņošanas vai publiskošanas tiesības saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu. Tādējādi iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai šāda “darba dalīšana” ir saderīga ar Direktīvu 2014/26, kas reglamentē autortiesību un blakustiesību kolektīvo pārvaldījumu.
117. Iepriekšējās sadaļās izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka nav nepieciešams atbildēt uz šo jautājumu. Tomēr gadījumā, ja Tiesa atkāptos no šā viedokļa un būtībā konstatētu, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, pirmkārt, ir jāsaņem licence lietotāju tiešsaistē ievietota aizsargāta satura izziņošanai sabiedrībai saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punktu kopsakarā ar Direktīvas 2001/29 3. pantu, un, otrkārt, ir jāsaņem licence reproducēšanai (digitālajām kopijām), kas veikta to serveros, lai šo saturu padarītu pieejamu sabiedrībai saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu, pilnīguma labad īsumā pievērsīšos šim jautājumam.
118. Kā norāda prasītājas, Direktīva 2014/26 ir balstīta uz izvēles brīvības principu. Šīs direktīvas 19. apsvērumā ir noteikts, ka “autortiesību un blakustiesību kolektīvā pārvaldījuma pakalpojumu sniegšanai un saņemšanai būtu nepieciešams, lai tiesību subjekts [īpašnieks] varētu brīvi izvēlēties mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizāciju, kas pārvaldītu tā tiesības, vai minētās tiesības būtu publiskošanas vai reproducēšanas tiesības [..]”. Tāpat Direktīvas 2014/26 5. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “tiesību subjektiem [īpašniekiem] ir tiesības atļaut pēc savas izvēles izraudzītajai mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijai pārvaldīt [savas] tiesības” (68).
119. Turklāt Direktīvas 2014/26 5. panta 7. punktā ir noteikts, ka “gadījumos, kad tiesību subjekts [īpašnieks] mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijai atļauj pārvaldīt savas tiesības, tas dod piekrišanu īpaši attiecībā uz visām tiesībām [..], kurus tas atļauj pārvaldīt mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijai”. Ņemot vērā šo tiesību normu, mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija tiesību īpašnieka vārdā principā nevar risināt sarunas par licences līgumu, kas aptver ne tikai tiesības uz izziņošanu sabiedrībai, bet arī reproducēšanas tiesības, ja vien šis tiesību īpašnieks nav devis tiešu un konkrētu piekrišanu šīm pēdējām minētajām tiesībām.
120. No tā, manuprāt, izriet, ka tiesību īpašnieki var uzticēt savu reproducēšanas tiesību pārvaldību saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu vienai kolektīvā pārvaldījuma organizācijai un to izziņošanas vai publiskošanas tiesību pārvaldību saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu citai kolektīvā pārvaldījuma organizācijai.
121. Tomēr, ja Tiesa piekristu manis piedāvātajam risinājumam attiecībā uz pirmajiem trim jautājumiem, no tā izrietētu, ka konkrētajā kontekstā, kad aizsargāts saturs tiešsaistē tiek ievietots tiešsaistes satura kopīgošanas platformās, tikai kolektīvā pārvaldījuma organizācija, kurai ir uzticēts pārvaldīt attiecīgā tiesību īpašnieka izziņošanas vai publiskošanas tiesības, varētu vienoties par licenci vai atļauju attiecībā uz šīm tiesībām. Šāda licence vai atļauja noteikti attiektos arī uz reproducēšanas tiesībām, kas aizsargātas ar Direktīvas 2001/29 2. pantu, ciktāl šīs tiesības tiek īstenotas attiecībā uz aizsargāta satura digitālajām kopijām, kas izgatavotas tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros un ir tehniski nepieciešamas, lai sabiedrībai nodrošinātu piekļuvi šim saturam.
E.      Pēcvārds
122. Vēlos pabeigt savu vērtējumu, atgādinot, ka saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punktu, ja atļauja nav piešķirta saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 1. punktu, tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji tomēr var tikt atbrīvoti no atbildības par neatļautām aizsargātā satura izziņošanas un publiskošanas darbībām, ja vien ir izpildīti noteikti kumulatīvi nosacījumi. Šie nosacījumi saskaņā ar
Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) un c) punktu ietvert pienākumu tostarp pierādīt, ka šie pakalpojumu sniedzēji ir darījuši visu iespējamo, lai nodrošinātu šā satura nepieejamību un novērstu turpmāku augšupielādi
savās platformās, kas praksē nozīmē automatizētu filtrēšanas rīku izmantošanu (69).
123. To iemeslu dēļ, kas būtībā izklāstīti šo secinājumu 94. punktā, uzskatu, ka šis atbrīvojums attiecas arī uz aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošanu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, ja šādas kopijas ir tehniski nepieciešamas, lai nodrošinātu sabiedrības piekļuvi šim saturam. Tomēr šādos apstākļos pienākums darīt visu iespējamo, manuprāt, uzliktu pakalpojumu sniedzējiem pienākumu izņemt visas attiecīgās datnes digitālās kopijas no saviem serveriem, tiklīdz automatizētie filtrēšanas rīki identificētu šo datni kā tādu, ar kuru tiek pārkāptas autortiesības vai blakustiesības.
V.      Secinājumi
124. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 2. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka darbu vai citu tiesību objektu tādu digitālu kopiju izgatavošana tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju datoru serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai nodrošinātu sabiedrībai piekļuvi šiem darbiem vai citiem tiesību objektiem šo pakalpojumu sniedzēju pārvaldītajās tiešsaistes platformās, ir “reproducēšana”, kas ietilpst ar šo tiesību normu aizsargāto ekskluzīvo reproducēšanas tiesību piemērošanas jomā. Šīs direktīvas 5. panta 1. punktā paredzētais izņēmums attiecībā uz “pagaidu [reproducēšanu], kas ir īslaicīga vai papildu reproducēšana un kas ir tehnoloģiska procesa neatņemama un būtiska daļa”, nav piemērojams.
2)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/790 (2019. gada 17. aprīlis) par autortiesībām un blakustiesībām digitālajā vienotajā tirgū un ar ko groza Direktīvas 96/9/EK un 2001/29/EK 17. panta 1. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz darbu vai citu tiesību objektu tādu digitālo kopiju izgatavošanu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros, kas ir tehniski nepieciešamas, lai nodrošinātu sabiedrībai piekļuvi šiem darbiem vai citiem tiesību objektiem. Atļauja, kas šiem pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem no tiesību īpašniekiem saskaņā ar šo tiesību normu, lai publiskotu vai padarītu pieejamus sabiedrībai aizsargātus darbus vai citus tiesību objektus, noteikti attiecas uz šādu kopiju izgatavošanu, kurai nevar būt vajadzīga atsevišķa atļauja.
3)      Direktīvas 2019/790 17. panta 2. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka atļauja, ko tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji saņēmuši saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 1. punktu, attiecas arī uz tādu pakalpojumu lietotāju veiktajām darbībām, kas ietilpst Direktīvas 2001/29 2. panta piemērošanas jomā un kas ir tehniski nepieciešamas, lai nodrošinātu sabiedrībai piekļuvi darbiem vai citiem tiesību objektiem, ja šie lietotāji nerīkojas komercdarbības nolūkā vai ja to darbība nerada ievērojamus ieņēmumus.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Skat. spriedumu, 2022. gada 26. aprīlis, Polija/Parlaments un Padome (C‑401/19, EU:C:2022:297; turpmāk tekstā –“spriedums Polija/Parlaments un Padome”).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2019. gada 17. aprīlis), ar ko groza Direktīvas 96/9/EK un 2001/29/EK (OV 2019, L 130, 92. lpp.).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2001. gada 22. maijs) (OV 2001, L 167, 10. lpp.).
5      Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (2014. gada 26. februāris) par autortiesību un blakustiesību kolektīvo pārvaldījumu un muzikālo darbu tiesību lietošanai tiešsaistē daudzteritoriālo licencēšanu iekšējā tirgū (OV 2014, L 84, 72. lpp.).
6      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV 2000, L 178, 1. lpp.).
7      Mans izcēlums.
8      Turpat.
9      Skat. Komisijas paziņojumu “Norādes par 17. pantu Direktīvā 2019/790 par autortiesībām digitālajā vienotajā tirgū”, COM(2021) 288 final.
10      Skat. Direktīvas 2001/29 4. un 10. apsvērumu. Šīs direktīvas 9. apsvērumā ir arī paredzēts, ka “autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme intelektuālajā jaunradē”, savukārt tās 12. un 22. apsvērumā ir norādīts, ka “autortiesību darbu un blakustiesību objekta pienācīga aizsardzība ir ļoti svarīga arī no kultūras viedokļa” un ka “mērķi, uz kura sasniegšanu vērsts pienācīgs atbalsts kultūras pasākumu izplatīšanai, nedrīkst sasniegt, atsakoties no striktas tiesību aizsardzības”.
11      Tas ir, ja vien nav piemērojams autortiesību izņēmums vai ierobežojums. Lielākā daļa šo izņēmumu un ierobežojumu ir uzskaitīti Direktīvas 2001/29 5. pantā.
12      Skat. “Commission Staff Working Document, Impact Assessment on the modernisation of EU copyright rules” (SWD(2016) 301 final), 1/3. daļa, 137.–142. lpp., un ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumus apvienotajās lietās YouTube un Cyando (C‑682/18 un C‑683/18, EU:C:2020:586, 67.–70. punkts).
13      Skat. Komisijas priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par autortiesībām digitālajā vienotajā tirgū (COM(2016) 593 final), kas pieņemts 2016. gada 14. septembrī (turpmāk tekstā – “direktīvas priekšlikums”), 3. lpp. Skat. arī Grisse, K., “After the Storm – Examenation the Final Version of Article 17 of the New Directive (ES) 2019/790”, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 14. sēj. Nr. 11, 2019, 887.–899. lpp.
14      Skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando (C‑682/18 un C‑683/18, EU:C:2021:503, 106. punkts un tajā minētā judikatūra; turpmāk tekstā – “spriedums YouTube un Cyando”).
15      Skat. direktīvas priekšlikuma paskaidrojuma rakstu, kurā Komisija norāda, ka šā priekšlikuma mērķis ir pielāgot Direktīvā 2001/29 paredzētos noteikumus digitālo tehnoloģiju attīstībai (2. un 3. lpp.).
16      Pirms Direktīvas 2019/790 pieņemšanas video kopīgošanas platformas vai datņu mitināšanas un kopīgošanas platformas, kurā lietotāji varēja nelikumīgi sniegt sabiedrībai piekļuvi aizsargātam saturam, pakalpojumu sniedzējs neveica šāda satura “izziņošanu sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, ja vien tas, papildus vienkāršai platformas pieejamības nodrošināšanai, neveicināja sabiedrības piekļuvi šādam saturam, tādējādi pārkāpjot autortiesības (skat. spriedumu YouTube un Cyando, 102. punkts).
17      Attiecībā uz pārējo skat. Direktīvas 2019/790 1. panta 2. punktu, kurā ir paredzēts, ka, izņemot atsevišķus gadījumus, minētā direktīva neskar un nekādi neietekmē spēkā esošos noteikumus, kas paredzēti citās pašlaik spēkā esošajās direktīvās autortiesību vai blakustiesību jomā.
18      Skat. Direktīvas 2019/790 2. un 3. apsvērumu.
19      Skat. šīs direktīvas 6., 61. un 66. apsvērumu. Skat. arī Dusollier, S., “The 2019 Directive on Copyright in the Digital Single Market: Some Progress, a Few Bad Choices, and an Overall Failed Ambition”, Common Market Law Review, 57. sēj., 2020, 1008. un nākamās lpp., un Rosati, E., “Article 17 – Use of Protected Content by Online Content‑sharing Service Providers”, no “Copyright in the Digital Single Market: Article‑by‑Article Commentary to the Provisions of Directive 2019/790”, Oxford University Press, 2021, 334. un nākamās lpp.
20      Skat. Direktīvas 2019/790 2. panta 6. punkta otro daļu, kurā ir ietverts neizsmeļošs to pakalpojumu sniedzēju saraksts, kuriem šīs direktīvas 17. pants nav piemērojams.
21      It īpaši, tā kā Direktīvas 2019/790 17. pants neskar digitālo kopiju izgatavošanu saistībā ar citām tiešsaistes darbībām, piemēram, aizsargāta satura pieejamības nodrošināšanu meklētājprogrammās un ar ģeneratīvā MI palīdzību, šīs kopijas neietilpst šo secinājumu jomā. Šajā sakarā jānorāda, ka Tiesā izskatīšanā ir lieta (C‑250/25, Like Company), kas tostarp attiecas uz jautājumu par to, vai uz liela valodas modeļa (LLM) balstīta tērzēšanas robota apmācības process ir “reproducēšanas darbība” Direktīvas 2001/29 2. panta izpratnē, ja šis LLM tiek veidots, balstoties uz modeļu novērošanu un saskaņošanu un tādējādi ļaujot modelim iemācīties atpazīt valodas modeļus.
22      Attiecībā uz reproducēšanas darbībām, ko interneta pakalpojumu lietotāji veic vispārīgāk, skat., piemēram, ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Stichting
de Thuiskopie (C‑496/24, EU:C:2025:749) par darbiem, kas tiek darīti pieejami lietošanai bezsaistē interneta straumēšanas pakalpojuma pēc pieprasījuma abonentiem un saglabāti abonentu ierīču atmiņā.
23      Kā paskaidroja Austrijas valdība, tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji parasti pēc tam izveido papildu faila kopijas serveros, kas atrodas dažādās ģeogrāfiskās vietās, lai nodrošinātu pietiekami ātru piekļuvi visiem lietotājiem.
24      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 16. jūlijs, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, 51. punkts); 2022. gada 24, marts, Austro‑Mechana
(C‑433/20, EU:C:2022:217, turpmāk tekstā – “spriedums Austro‑Mechana”, 16.–18. punkts un tajos minētā judikatūra), un 2014. gada 11. septembris, Eugen Ulmer
(C‑117/13, EU:C:2014:2196, 52. un 53. punkts).
25      Skat. https://www.wipo.int/wipolex/en/text/295456. WIPO 1996. gada 20. decembrī pieņēma WIPO līgumu par autortiesībām un WIPO līgumu par izpildījumu un fonogrammām (turpmāk tekstā – “WPPT”). Šie līgumi Eiropas Kopienas vārdā tika apstiprināti ar Padomes Lēmumu 2000/278/EK (2000. gada 16. marts) par WIPO Līguma par autortiesībām un WIPO Līguma par izpildījumu un fonogrammām apstiprināšanu Eiropas Kopienas vārdā (OV 2000, L 89, 6. lpp.), un attiecībā uz Eiropas Savienību tie stājās spēkā 2010. gada 14. martā.
26      Šis līgums ir ietverts 1.C pielikumā Līgumā par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kas 1994. gada 15. aprīlī ir parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV 1994, L 336, 1. lpp.).
27      Skat. spriedumus, 2018. gada 13. novembris, Levola Hengelo (C‑310/17, EU:C:2018:899, 38. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2019. gada 12. septembris, Cofemel
(C‑683/17, EU:C:2019:721, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
28      Mans izcēlums.
29      Turklāt attiecīgajam aktam jāatbilst arī minētās direktīvas 5. panta 5. punktā noteiktajiem nosacījumiem (skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, C‑360/13, Public Relations Consultants Association, EU:C:2014:1195, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
30      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 4. oktobris, Football Association Premier League u.c. (C‑403/08 un C‑429/08, EU:C:2011:631, 162. un 163. punkts un tajos minētā judikatūra).
31      Skat. spriedumu, 2011. gada 4. oktobris, Football Association Premier League u.c. (C‑403/08 un C‑429/08, EU:C:2011:631, 180. punkts).
32      Skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, 63. punkts).
33      Spriedums, 2018. gada 7. augusts (C‑161/17, EU:C:2018:634).
34      Skat. spriedumu Austro‑Mechana, 32. punkts.
35      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 7. augusts, Renckhoff (C‑161/17, EU:C:2018:634, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
36      Skat. šo secinājumu 27. punktu.
37      Skat. 6. lpp. Komisijas norādēs par Direktīvas 2019/790 17. pantu. Mans izcēlums.
38      Turpat.
39      Skat. šā dokumenta 1. lpp., kurā ir norādīts, ka tas “nav juridiski saistošs [..] un atspoguļo pilnvaras, ko Savienības likumdevējs ir piešķīris Komisijai saskaņā ar [Direktīvas 2019/790] 17. panta 10. punktu”.
40      2016/0280 (COD).
41      Mans izcēlums. Neoficiāls tulkojums.
42      Ieinteresētās personas tiesas sēdē nespēja sniegt nekādu paskaidrojumu.
43      Mans izcēlums.
44      Jāpiebilst, ka Direktīvas 2019/790 17. panta 3. punktā ir atsauce uz Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā paredzēto atbildības ierobežojumu. Kā jau paskaidrots 47. punktā, pēdējā minētā tiesību norma attiecas uz “glabāšanu”, proti, uz “informācijas sabiedrības pakalpojumu, kas sastāv no saņēmēja piedāvātās informācijas glabāšanas” (Mans izcēlums). Arī šajā ziņā, manuprāt, Savienības likumdevējs Direktīvas 2019/790 17. pantā nebūtu atsaucies uz tiesību normu (Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts), kas attiecas uz “uzglabāšanas” darbību, ja tas nebūtu paredzējis, ka aizsargāta satura digitālo kopiju izgatavošana un uzglabāšana tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju serveros ir nozīmīga šajā tiesību normā paredzētā īpašā atbildības režīma piemērošanai.
45      Mans izcēlums.
46      Skat. Direktīvas 2019/790 61. apsvērumu. Šajā apsvērumā arī norādīts, ka, “tā kā [..] nevajadzētu skart līgumslēgšanas brīvību, tiesību subjektiem [īpašniekiem] nebūtu jāuzliek pienākums dot atļauju vai slēgt licences līgumus”.
47      Skat. Direktīvas 2019/790 3. apsvērumu.
48      Skat. arī Direktīvas 2019/790 6. apsvērumu.
49      Mans izcēlums. Šajā apsvērumā arī atzīmēts, ka “būtu jāatļauj lietotājiem augšupielādēt un darīt pieejamu saturu, ko lietotāji radījuši tādiem konkrētiem nolūkiem kā citēšana, kritika, apskats, karikatūra, parodija vai stilizācija”.
50      Skat. šo secinājumu 39. punktu.
51      71., 80. un 85. punkts.
52      107.–109. punkts.
53      Direktīvas 2000/31 15. pants ir formulēts šādi: “Dalībvalstis neuzliek vispārējas saistības pakalpojuma sniedzējiem, piedāvājot [..] 14. pantā minētos pakalpojumus, pārraudzīt informāciju, ko tie pārraida vai uzglabā, kā arī neuzliek pienākumu aktīvi meklēt faktus un apstākļus, kas norāda uz nelegālu darbību.”
54      Skat. ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumus lietā Polija/Parlaments un Padome (C‑401/19, EU:C:2021:613, 48. punkts).
55      Turpat, 53. punkts, kurā ģenerāladvokāts paskaidro, ka Savienības likumdevējs, pieņemot Direktīvas 2019/790 17. pantu, uzskatīja, ka ar Direktīvas 2000/31 14. un 15. pantu izveidotā uzraudzības sistēma uzliek pārāk lielu slogu tiesību īpašniekiem, jo tā tiem neļauj efektīvi kontrolēt savu darbu un citu tiesību aizsargāto tiesību objektu izmantošanu. Tas jo īpaši bija tāpēc, ka saturs bieži tika atkārtoti augšupielādēts drīz pēc tā izņemšanas, un tas lika tiesību īpašniekiem palielināt paziņojumu skaitu.
56      Skat. spriedumu Polija/Parlaments un Padome, 53. un 54. punkts.
57      Mans izcēlums.
58      Skat. Direktīvas 2001/29 9., 13. un 22. apsvērumu, kā arī šīs direktīvas 4. un 10. apsvērumu. Šis mērķis ir norādīts arī Direktīvas 2019/790 2. un 3. apsvērumā.
59      Skat. tostarp spriedumus, 2014. gada 3. septembris, Deckmyn un Vrijheidsfond (C‑201/13, EU:C:2014:2132, 26. punkts), un 2019. gada 29. jūlijs, Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, 38., 42., 43. un 54. punkts).
60      Skat. spriedumu Polija/Parlaments un Padome, 45. punkts. Ja augšupielādētais saturs ir lietotāja mākslinieciskā izpausme, tā ievietošana tiešsaistē ietilpst Hartas 13. pantā garantētajā mākslas brīvības darbības jomā.
61      Skat. ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumus lietā Polija/Parlaments un Padome (C‑401/19, EU:C:2021:613, 74. punkts un tajā minētā judikatūra).
62      Skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, 73. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu šīs divas tiesību normas ir jāsaprot kā tādas, kurām ir vienāda nozīme un vismaz viena un tā pati piemērošanas joma, ja vien Savienības tiesībās nav paredzēta plašāka aizsardzība. No tā izriet, ka Hartas 11. pants ir jāinterpretē, ņemot vērā ECPAK 10. pantu un Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūru.
63      Šajā nozīmē skat. ECT spriedumus, 2015. gada 1. decembris, Cengiz u.c.  pret  Turciju, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, 52. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2020. gada 23. jūnijs, Vladimir Kharitonov pret Krieviju, CE:ECHR:2020:0623JUD001079514, 33. punkts un tajā minētā judikatūra. Abi šie spriedumi ir minēti spriedumā Polija/Parlaments un Padome, 46. punkts.
64      Skat. tostarp ECT spriedumu, 2015. gada 1. decembris, Cengiz u.c. pret Turciju, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, 51. un 52. punkts.
65      Skat. tostarp spriedumu, 2014. gada 27. marts, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
66      Protams, tas nenozīmē, ka reproducēšanas tiesības ir mazāk svarīgas nekā tiesības uz izziņošanu vai publiskošanu. Kā paskaidrots iepriekš A iedaļā, aizsargāta satura kopīgošana tiešsaistē ar sabiedrību bez attiecīgā tiesību īpašnieka(‑u) atļaujas izraisa atsevišķus šo atšķirīgo tiesību pārkāpumus.
67      Skat. arī šo secinājumu 42. punktu.
68      Mans izcēlums.
69      Skat. šo secinājumu 91. punktu.