62002CJ0346_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑346/02
par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
ko 2002. gada 30. septembrī cēla
Eiropas Kopienu Komisija,
ko pārstāv C. Tufvesons [ C. Tufvesson ] un Ž. F. Paskjē [ J.-F. Pasquier ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Luksemburgas Lielhercogisti,
ko pārstāv P. Gramenja [ P. Gramegna ], pārstāvis, kam palīdz A. Šmits [ A. Schmitt ], avocat,
atbildētāja.
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētājs V. Skouris [ V. Skouris ], palātas priekšsēdētāji P. Janns [ P. Jann ], K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ] (referents), K. Gulmans [ C. Gulmann ] un H. N. Kunja Rodrigess [ J. N. Cunha Rodrigues ], tiesneši R. Šintgens [ R. Schintgen ], F. Makena [ F. Macken ], N. Kolnerika [ N. Colneric ], S. fon Bārs [ S. von Bahr ], R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] un K. Lēnartss [ K. Lenaerts ],
ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [ C. Stix-Hackl ],
sekretārs H. fon Holšteins [ H. von Holstein ], sekretāra palīgs,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 10. februārī,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 30. martā,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, ieviešot un paturot spēkā bonus-malus
sistēmu, kura automātiski un obligāti ietekmē prēmiju likmes un kas tiek piemērota visiem automašīnu apdrošināšanas līgumiem, ko Luksemburgas teritorijā noslēgušas fiziskas personas, neatkarīgi no tā, vai tās ir apdrošināšanas sabiedrības, kuru sēdeklis ir Luksemburgā, vai apdrošināšanas sabiedrības, kuras tur veic savu darbību caur filiālēm vai sniedzot pakalpojumus, un pārkāpjot principu par likmju brīvu noteikšanu un prēmiju likmju un līgumu iepriekšēju vai regulāru kontroļu atcelšanu, kas noteikts 6. panta 3. punktā, 29. un 39. pantā Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) (OV L 228, 1. lpp.), Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
2. Direktīvas 92/49 II sadaļas "Apdrošināšanas darījumu sākšana" 6. pants nosaka:
"Direktīvas 73/239/EEK 8. pantu aizstāj ar šādu punktu [šādi]:
" 8. pants
[..]
3. Šī direktīva nekādā veidā neliedz dalībvalstīm paturēt spēkā vai ieviest normatīvos vai administratīvos aktus, kas liek apstiprināt statūtus un dibināšanas dokumentus un iesniegt citus dokumentus, kuri vajadzīgi normālai uzraudzībai.
Dalībvalstis tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas liek iepriekš apstiprināt vai regulāri darīt zināmus vispārīgos un īpašos apdrošināšanas nosacījumus, prēmiju lielumus un veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem.
Dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumus, kas paredz iepriekšēju paziņojumu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā.
[..]""
3. Saskaņā ar Direktīvas 92/49 29. pantu, kas atrodas tās III sadaļā "Apdrošināšanas darbības nosacījumu saskaņošana",
"Dalībvalstis nedrīkst pieņemt noteikumus, kas prasa iepriekš apstiprināt vispārīgos un īpašos apdrošināšanas nosacījumus, prēmiju lielumus vai veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem, vai sistemātiski sniegt ziņas par tiem. Vienreizējus ziņojumus par apdrošināšanas nosacījumiem un citiem dokumentiem var paredzēt tikai nolūkā pārbaudīt to atbilstību valsts noteikumiem par apdrošināšanas līgumiem, un šī prasība nedrīkst būt priekšnoteikums uzņēmuma darījumu veikšanai.
Dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņojumu sniegšanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā."
4. Direktīvas 92/49 IV sadaļas "Noteikumi par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību" 39. panta 2. un 3. punkts paredz:
"2. Filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas prasa iepriekš apstiprināt vai sistemātiski sniegt ziņas par vispārīgiem un īpašiem apdrošināšanas nosacījumiem, prēmiju lielumiem vai veidlapām un citiem iespiedu dokumentiem, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem. Tā var tikai prasīt, lai uzņēmums, kas tās teritorijā plāno veikt apdrošināšanu, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, sniedz vienreizējus ziņojumus par apdrošināšanas nosacījumiem un citiem dokumentiem nolūkā pārbaudīt to atbilstību valsts tiesību aktiem par apdrošināšanas līgumiem, un šī prasība nedrīkst būt priekšnoteikums uzņēmuma darījumu veikšanai.
3. Filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņošanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā."
Valsts tiesiskais regulējums
5. Lielhercogistes 1994. gada 20. decembra noteikumi, kas pieņemti, lai izpildītu 17. panta 2. un 3. punktu 1976. gada 7. aprīļa grozītajā likumā par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu attiecībā uz transportlīdzekļiem un kas paredz nosacījumus, kurus ir jāievēro transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgumos ( Mémorial
A 1994, 2776. lpp., turpmāk tekstā - "Noteikumi"), tostarp ieviesa valsts tiesību aktos apdrošināšanas prēmiju apjoma noteikšanas sistēmu, saskaņā ar kuru apdrošinājuma ņēmēju prēmiju apjoms tiek samazināts pēc vairākiem gadiem, kuru laikā nav notikuši ceļu satiksmes negadījumi, kurpretim šī apjoma palielināšana tiek piemērota pēc apdrošināšanas gadījuma.
6. Saskaņā ar Noteikumu 3. pantu:
"Apdrošināšanas līgumā ir aizliegts iekļaut nosacījumu, kura mērķis vai sekas būtu:
[..]
5. izjaukt Bonus/Malus
skalas, kā tā ir paredzēta zemāk 7. un 8. pantā, piemērošanu līgumam."
7. Noteikumu 7. pants paredz saistošus kritērijus, kas piemērojami visiem civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgumiem, kurus noslēgusi fiziska persona saistībā ar to transportlīdzekļu izmantošanu, kas parasti atrodas Luksemburgā.
8. Saskaņā ar šo sistēmu jaunam apdrošinājuma ņēmējam tiek noteikta bonus-malus
skalas 11. pakāpe (0 % bonuss). Ja attiecīgajā laikposmā nav iestājies apdrošināšanas gadījums, tiek noteikta par vienu zemāka pakāpe skalā. Bonus-malus
skala beidzas ar pakāpi "- 3", kas ir līmenis, kurā apdrošinājuma ņēmējs maksā tikai 45 % no pamatprēmijas apjoma.
9. Savukārt, pēc katra apdrošināšanas gadījuma attiecīgajā laikposmā notiek kāpums par 3 pakāpēm. Maksimālais bonus-malus
skalas līmenis ir 22. pakāpe, kurā apdrošinājuma ņēmējs maksā summu, kas atbilst 250 % no pamatprēmijas.
10. Obligātā bonus-malus
skala tiek piemērota tikai līgumiem, ko noslēgušas fiziskas personas. Turklāt bonus-malus
sistēma ietekmē tikai civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas prēmiju apjomu. Citas transportlīdzekļu apdrošināšanas pilnas prēmijas sastāvdaļas - tādas kā stikla sasišanas, zādzības un uguns riski, kā arī tiesiskā aizsardzība - netiek pakļautas šai sistēmai.
Pirmstiesas procedūra
11. 2001. gada 25. jūlijā Komisija nosūtīja brīdinājuma vēstuli Luksemburgas Lielhercogistei, kurā tā izteica viedokli, ka apdrošināšanas prēmiju apjoma noteikšanas sistēma pārkāpj atsevišķas Direktīvas 92/49 normas, jo īpaši tās 6. panta 3. punktu, 29. un 39. pantu.
12. Tā kā uz minēto brīdinājuma vēstuli atbilde netika saņemta, Komisija 2001. gada 20. decembrī Luksemburgai nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot dalībvalsti veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā pēc tā paziņošanas.
13. Luksemburgas valdība atbildēja uz minēto argumentēto atzinumu ar 2002. gada 6. marta vēstuli. Tā uzsvēra, ka, atzīstot to, ka likmju noteikšanas brīvība ir Direktīvā 92/49 nodibināts princips, prēmiju pamatlikmes noteikšana bija atstāta apdrošināšanas sabiedrību kompetencē. Šajā atbildē tā uzsvēra arī to, ka bonus-malus
sistēma veicināja patērētāju aizsardzību un ceļu satiksmes negadījumu novēršanu.
14. Ievērojot to, ka Luksemburgas valsts iestādes neveica pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu no Direktīvas 92/49 izrietošos pienākumus, Komisija nolēma celt šo prasību.
Par lietas būtību
Lietas dalībnieku argumenti
15. Komisija uzskata, ka Luksemburgas bonus-malus
sistēma, no vienas puses, ir pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu, kas izriet no Direktīvas 92/49 normām, kas aizliedz dalībvalstīm pieprasīt paziņojumus, iepriekšējus apstiprinājumus vai regulāru ziņošanu par prēmiju likmēm vai to paaugstināšanu, ko apdrošināšanas sabiedrība plāno piemērot šo valstu teritorijā, un, no otras puses, ar šīs pašas Direktīvas mērķi, kura paredz īstenot brīvu apdrošināšanas pakalpojumu tirdzniecību Kopienā. Komisija uzskata, ka tās interpretācija ir nostiprināta Tiesas 2000. gada 11. maija spriedumā lietā C‑296/98 Komisija/Francija, Recueil 2000, I‑3025. lpp., un 2003. gada 25. februāra spriedumā lietā C‑59/01 Komisija/Itālija, Recueil 2003, I‑1759. lpp.
16. Komisija neapstrīd dalībvalstu iespējas ieviest skalu, kurā tiktu ņemts vērā apdrošinājuma ņēmēju apdrošināšanas gadījumu skaits, vai pat vienveidīgu bonus-malus
sistēmu. Tomēr, kā to norāda Komisija, tās sistēmas, kas automātiski ietekmē prēmiju likmes, ir pretrunā ar Direktīvu 92/49, kā tas ir Luksemburgas bonus-malus
sistēmas gadījumā.
17. Komisija atzīst, ka Luksemburgā apdrošinātāji būtībā var brīvi noteikt pamatprēmiju apjomu. Tomēr tā uzskata, ka, lai ievērotu likmju noteikšanas brīvības principu, apdrošināšanas sabiedrībām brīvi jānosaka ne tikai pamatprēmija, bet arī visas apdrošināšanas prēmijas sastāvdaļas.
18. Likmju noteikšanas brīvība paliktu lielākoties fiktīva, ja apdrošināšanas sabiedrības, vadoties pēc tik svarīga kritērija kā apdrošināšanas gadījumu skaits, prēmiju varētu pielāgot tikai saskaņā ar iepriekšnoteiktām prasībām. Vēl jo vairāk patiess ir fakts, ka valsts noteiktai pielāgošanai nebūtu margināla ietekme uz prēmijas apjomu, bet tā varētu to pat divkāršot.
19. Atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu Komisija/Itālija, 29. punkts, Luksemburgas valdība uzskata, ka Noteikumi atbilst likmju noteikšanas brīvības principam, jo tie nepieprasa ne to, lai apdrošināšanas sabiedrības pirms to noteikto prēmiju likmju piemērošanas darītu tās zināmas uzraudzības vai kontroles iestādei, ne arī to, ka šai iestādei jāapstiprina minētās likmes pirms to piemērošanas.
20. Luksemburgas valdība uzsver, ka bonus-malus
sistēma ļauj pielāgot apdrošināšanas prēmiju atkarībā no apdrošinājuma ņēmēja apdrošināšanas vēstures un to apdrošināšanas gadījumu skaita, par kuriem atbildīgs apdrošinājuma ņēmējs. Tā ir prēmijas vēlākas personalizācijas sistēma, kas attiecas tikai uz apdrošināšanas prēmijas izmaiņām. No otras puses, šī sistēma ļauj apdrošinātājiem pilnīgi brīvi noteikt visas transportlīdzekļa apdrošināšanas prēmijas likmes sastāvdaļas.
Tiesas vērtējums
21. Kā to Tiesa norādījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija, 29. punkts, Kopienas likumdevēja mērķis bija nodrošināt likmju noteikšanas brīvības principa ievērošanu nedzīvības apdrošināšanas jomā, ieskaitot obligāto apdrošināšanu, tādu kā no transportlīdzekļa vadīšanas izrietošās transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšana. Kā to Tiesa norādījusi iepriekš minētajā spriedumā, 29. punkts, šis princips aizliedz jebkuru sistēmu, kas liek iepriekš vai regulāri paziņot un apstiprināt prēmiju likmes, ko apdrošināšanas sabiedrība plāno izmantot savos darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem. Vienīgā atkāpe no šī principa, ko pieļauj Direktīva 92/49, attiecas uz "prēmiju likmju paaugstināšanas" iepriekšēju paziņošanu un apstiprināšanu "vispārējas cenu kontroles sistēmas" ietvaros.
22. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija Tiesa atzina, ka sistēma, kas paredz cenu iesaldēšanu, kura ietekmē kā likmju noteikšanu, tā arī mainīšanu attiecībā uz līgumiem no transportlīdzekļa vadīšanas izrietošās transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā, saistībā ar Itālijā pastāvošo risku (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 32. un 48. punkts) bija pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu.
23. Luksemburgas bonus-malus
sistēmai, kas ir šīs prasības priekšmets, runājot par tās ietekmi uz apdrošināšanas sabiedrību likmēm, ir citāds raksturs nekā Itālijas tiesību aktiem, kas tika apskatīti iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija. Šī sistēma tik tiešām ietekmē prēmiju izmaiņas. Tomēr tā nenoved pie tā, ka valsts tieši nosaka prēmiju likmes, jo apdrošināšanas sabiedrības var brīvi noteikt pamatprēmiju apjomu. Pie šādiem apstākļiem Luksemburgas bonus-malus
sistēma nav pielīdzināma sistēmai, kas paredz likmju apstiprināšanu, kura ir pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu, kā to ir noteikusi Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija, 29. punkts.
24. Nevar uzskatīt, ka ir veikta pilnīga nedzīvības apdrošināšanas likmju saskaņošana, kas izslēdz jebkādus valsts pasākumus, kuri ietekmētu likmes, ja Kopienas likumdevējs šajā sakarā nav skaidri izteicis savu gribu.
25. Tādējādi nav iespējams atbalstīt argumentu, uz kuru ir balstīta Komisijas prasība un saskaņā ar kuru Luksemburgas bonus-malus
sistēma, neskatoties uz faktu, ka pamatprēmija var tikt noteikta pilnīgi brīvi, ir pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu tikai tāpēc, ka tā ietekmē šīs prēmijas izmaiņas.
26. Turklāt Komisija neapgalvo, ka minētā sistēma pieprasītu iepriekš vai regulāri paziņot par likmēm, ko apdrošināšanas sabiedrība plāno izmantot savos darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem, vai ka tā noteiktu šo tarifu apstiprināšanas sistēmu.
27. No tā izriet, ka Komisija nav pierādījusi, ka Luksemburgas Lielhercogiste, ieviešot un paturot spēkā savu bonus-malus
sistēmu, būtu rīkojusies pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības un iepriekšēju vai regulāru kontroļu pār prēmiju likmēm un apdrošināšanas līgumiem atcelšanas principu, kas note ikts Direktīvas 92/49 6., 29. un 39. pantā.
28. Tā kā Komisija ierobežoja argumentētā atzinuma un šīs prasības priekšmetu tikai ar principa par likmju brīvas noteikšanas un prēmiju likmju un apdrošināšanas līgumu iepriekšēju vai regulāru kontroļu atcelšanu, kas izriet no iepriekšējā punktā minētajām normām, pārkāpumu, minētā prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
29. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Luksemburgas Lielhercogiste ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1) prasību noraidīt;
2) Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.