62022CJ0088
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2023. gada 19. oktobrī (
*1
)
Apelācija – Civildienests – Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu VII pielikums – 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais ievilkums – Pagaidu darbinieki – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi – Galvenā profesionālā darbība – Darbs citas valsts labā
Lietā C‑88/22 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2022. gada 8. februārī iesniedzis
QB, ko sākotnēji pārstāvēja R. Wardyn, radca prawny, vēlāk – K. Staszkiewicz, advokāts,
prasītājs,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Komisija, ko pārstāv T. S. Bohr un A.‑C. Simon, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], kas pilda palātas priekšsēdētāja pienākumus, S. Rodins [S. Rodin] un L.S. Rosi [L. S. Rossi] (referente),
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2023. gada 4. maija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar šo apelācijas sūdzību QB lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesa 2021. gada 8. decembra spriedumu QB/Komisija (T‑71/21, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2021:868), ar ko tā noraidīja QB, Eiropas Komisijas pagaidu darbinieka, prasību atcelt Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību biroja (PMO) 2020. gada 6. aprīļa lēmumu, ar kuru viņam tika atteikts ekspatriācijas pabalsts (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
2
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu, redakcijā, kas piemērojama strīdā tiesvedībā (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), VII pielikuma 4. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ekspatriācijas pabalstu izmaksā 16 % apmērā no kopējās ierēdnim izmaksātās pamatalgas, apgādnieka pabalsta un apgādājamā bērna pabalsta summas:
a)
ierēdņiem:
–
kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā,
un
–
kuri piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņa dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināti šīs valsts Eiropas teritorijā. Piemērojot šo noteikumu, neņem vērā apstākļus, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā;
[...].”
Tiesvedības priekšvēsture
3
Tiesvedības priekšvēsturi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 3.–13. punktā izklāstīja šādi:
“3.
Eiropas Tiesiskās apmācības tīkls (EJTN) ir saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibināta starptautiska bezpeļņas organizācija, kurai nav juridiskas personas statusa un kuras juridiskā adrese ir Briselē (Beļģija). Tās mērķis ir izstrādāt Eiropas mēroga tālākizglītības programmas tiesu iestāžu locekļiem un darbiniekiem. EJTN locekļi var būt tādas dalībvalstu institūcijas, kuru kompetencē ir tiesnešu un prokuroru tālākizglītība vai kuras ir iesaistītas juridiskajā tālākizglītībā [Eiropas] Savienības līmenī.
4.
No 2005. gada prasītājs, kam ir Polijas pilsonība, ieņēma tiesneša amatu rajona tiesā Polijā.
5.
Ar Polijas Tieslietu ministrijas lēmumu sākot no 2009. gada marta prasītājs tika norīkots darbā uz Krajowa Szkola Sadownictwa i Prokuratury (Valsts tiesnešu un prokuroru skola; turpmāk tekstā – “ENMP”). Tā ir Polijas valsts centrālā organizācija, kura ir izveidota ar likumu un ar mērķis ir nodrošināt vispārējo tiesu un prokuratūras darbinieku apmācību Polijā.
6.
2013. gada decembrī Polijas Tieslietu ministrija un EJTN noslēdza vienošanos, ar kuru prasītājam, kas ir norīkots darbā no ENMP, tika uzticēta EJTN ģenerālsekretāra amata pienākumu pildīšana. Attiecībā uz darbības veikšanas vietu bija paredzēts, ka prasītāja klātbūtne būtu nepieciešama ne tikai ENMP mītnes vietā Polijā, bet arī EJTN telpās Briselē un jebkurā citā vietā, kur norisinātos EJTN darbības vai kur prasītāja klātbūtne būtu uzskatāma par EJTN interesēs esošu.
7.
Turklāt no 2014. gada 1. janvāra līdz 2019. gada 31. decembrim prasītājs ieņēma vadošā eksperta amatu ENMP Starptautiskā sadarbības centrā. Viņam bija uzticēts nodrošināt pienācīgu sadarbību un ieviest darbības, kas izriet no ENMP pievienošanās EJTN.
8.
Prasītājs ar ģimeni no 2014. gada 1. janvāra līdz 2019. gada 30. jūnijam dzīvoja Briselē. 2019. gada jūnijā, kad beidzās viņa amata pilnvaras EJTN, viņš ar ģimeni atgriezās Polijā.
9.
Prasītājs 2020. gada 1. janvārī stājās dienestā [..] Komisijā kā pagaidu darbinieks.
10.
Ar [strīdīgo lēmumu] Atalgojuma un individuālo tiesību birojs (PMO) pēc tam, kad prasītājs sāka strādāt Komisijā, piešķīra viņam ārvalstnieka pabalstu, bet atteica ekspatriācijas pabalstu.
[...]
13.
Ar 2020. gada 3. novembra lēmumu (turpmāk tekstā – “sūdzību noraidošais lēmums”) Komisijas institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus [..], noraidīja sūdzību [, ko prasītājs iesniedzis pret strīdīgo lēmumu]. Tā precizēja, ka atsauces periods pieci gadi pirms prasītāja stāšanās dienestā Komisijā (turpmāk tekstā – “atsauces periods”) bija no 2014. gada 1. jūlija līdz 2019. gada 30. jūnijam. Tā uzskatīja, ka visā šajā laikposmā prasītājs ir veicis ģenerālsekretāra amata pienākumus EJTN Briselē. Tā norādīja, ka prasītājs neapstrīd PMO secinājumu, ka EJTN nevar uzskatīt par starptautisku organizāciju Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma nozīmē. Tā uzskatīja, ka, lai gan prasītājs atsauces periodā pakļāvās savu ENMP priekšnieku rīkojumiem, viņš un EJTN tomēr bija saistīti ar neatkarīgām juridiskām attiecībām. Tā uzsvēra, ka, tā kā prasītājs nebija integrēts Polijas valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā Briselē, tad ģenerālsekretāra amata pildīšana EJTN var tikt uzskatīta par Polijas valsts labā veikto darbu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē tādā veidā, ka viņa galvenā profesionālā darbība atsauces periodā ir tikusi veikta Beļģijā. Tā uzskatīja, ka, tā kā ekspatriācijas pabalstu var atteikt atbilstoši vienam kritērijam par galvenās profesionālās darbības veikšanas vietu, nebija nepieciešamības izskatīt kritēriju saistībā ar pastāvīgās dzīves vietas vietu.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
4
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2021. gada 2. februārī, QB cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu.
5
Savas prasības pamatojumam QB izvirzīja trīs pamatus. Pirmais pamats ir par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Otrajā pamatā Komisijai tika pārmests Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpums attiecībā uz, pirmkārt, QB pastāvīgās dzīves vietas noteikšanu atsauces periodā, otrkārt, viņa galvenās profesionālās darbības un tās veikšanas vietas noteikšanu šajā periodā un, treškārt, šajā normā paredzētā izņēmuma piemērošanu “darbam citas valsts labā”. Trešais pamats ir par acīmredzamu kļūdu novērtējumā, piemērojot ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas nosacījumus.
6
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa minēto prasību noraidīja kopumā.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
7
Savā apelācijas sūdzībā QB lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt strīdīgo lēmumu un sūdzību noraidošo lēmumu;
–
pakārtoti – nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
8
Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest QB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
9
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam tās iesniedzējs izvirza divus pamatus, kas ir par Vispārējās tiesas it kā pieļautajām tiesību kļūdām Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto tiesību uz ekspatriācijas pabalstu interpretāciju un piemērošanu.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
10
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot un piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro ievilkumu, jo pārsūdzētā sprieduma 63.–74. punktā tā esot nospriedusi, ka prasītāja galvenā profesionālā darbība atsauces periodā bija EJTN ģenerālsekretāra amats un ka šīs darbības veikšanas vieta bija Brisele.
11
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs neapstrīd, ka atsauces periodā viņš ir pildījis EJTN ģenerālsekretāra amatu, ka šajā amatā viņš ir veicis daudzus administratīvus un pārstāvības uzdevumus, kas ietver svarīgu atbildību, un ka viņa klātesamība bija prasīta ne tikai ENMP, bet arī EJTN telpās Briselē.
12
Tomēr viņš uzskata, ka visā šajā periodā viņa galvenā profesionālā darbība visu laiku ir bijusi tiesneša, kas norīkots uz ENMP, darbs Polijā.
13
Konkrētāk, jānorāda, pirmkārt, ka viņa veiktie uzdevumi un pienākumi EJTN tika darīti ENMP labā, jo pēdējai minētajai uzdevums bija apmācīt Polijas tiesu varas pārstāvjus un tā bija viena no galvenajiem EJTN apmācības piedāvājuma saņēmējiem.
14
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka visas EJTN darbības tiekot veiktas dalībvalstu tiesu iestāžu labā un ka EJTN esot jāuzskata par šo valsts iestāžu pārgrupējumu, kas tiekot apstiprināts ar EJTN juridiskās personas statusa neesamību.
15
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka EJTN statūti un iekšējais reglaments neparedz darba attiecības vai cita veida juridiskas attiecības starp EJTN un valsts tiesnesi, kurš pilda ģenerālsekretāra pienākumus. Tas izrietot arī no vienošanās, kas noslēgta starp EJTN un Polijas Tieslietu ministriju, protokola, un tas norādot, ka nepastāv nekādas juridiskās saiknes starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un EJTN.
16
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka no judikatūras, kas radusies pēc 2007. gada 21. jūnija sprieduma Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 42. punkts), izriet, ka “hierarhiski augstākstāvošs” ir elements, kas ir svarīgs, lai noteiktu, kā labā persona veic darbu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē. Šajā ziņā tas uzskata, ka visā atsauces periodā viņš ir saglabājis savu statusu kā tiesnesis un tātad viņš ir bijis Polijas valsts nodarbināts un ENMP hierarhiskā pakļautībā. Līdz ar to viņš esot pildījis EJTN ģenerālsekretāra uzdevumus un pienākumus kā uz ENMP norīkots tiesnesis atbilstoši neatkarības un objektivitātes principiem, kuri aizliedza tiesnešiem ieņemt paralēlu amatu vai veidot līdzīga rakstura juridisko saikni.
17
Savā atbildes rakstā apelācijas sūdzības iesniedzējs turklāt apstrīd to, ka viņš esot saņēmis atalgojumu no EJTN kā ģenerālsekretārs, norādot, ka visā atsauces periodā viņš saņēma atalgojumu tikai no Polijas valsts, kas ir viņa vienīgais juridiskais darba devējs.
18
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs it īpaši apgalvo, ka, no vienas puses, EJTN ģenerālsekretāri turpina saņemt atalgojumu no attiecīgās valsts – šo atalgojumu atmaksā EJTN attiecīgajām valsts iestādēm līdz konkrētai ikgadējai maksimālajai summu, kura ne vienmēr ir vienāda ar visa minētā atalgojuma kopējo summu. No otras puses, viņš uzsver, ka EJTN apmaksā tikai ģenerālsekretāru mītnes izmaksas Briselē, bet nedod citas priekšrocības, kādas piešķir EJTN darbiniekiem, un tas pierādot, ka ģenerālsekretāri nav EJTN darbinieki.
19
Komisija apstrīd šos argumentus.
Tiesas vērtējums
20
Pirmais pamats ir par Vispārējās tiesas apgalvoti pieļauto tiesību kļūdu, interpretējot un piemērojot kritērijus, kas ļauj noteikt attiecīgās personas galveno profesionālo darbību un tās veikšanas vietu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē, jo pārsūdzēta sprieduma 63.–74. punktā tā esot nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja galvenā profesionālā darbība atsauces periodā bija EJTN ģenerālsekretāra amats un ka šīs darbības veikšanas vieta bija Brisele.
21
Saskaņā ar šo normu ekspatriācijas pabalstu piešķir ierēdnim, kurš atbilst diviem šajā normā paredzētajiem kumulatīviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, kas nav un nekad nav bijis tās valsts pilsonis, kuras teritorijā atrodas viņa darbavieta (turpmāk tekstā – “darbavietas valsts”), un, otrkārt, kurš piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņa dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nav dzīvojis vai pamatā nav bijis nodarbināts šīs valsts Eiropas teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 15. septembris, Brown/Komisija un Padome, C‑675/20 P, EU:C:2022:686, 37. un 38. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tomēr šajā normā ir precizēts, ka, lai piemērotu otro nosacījumu, neņem vērā situāciju, kas rodas tāda darba dēļ, kurš veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā.
22
Tā kā Civildienesta noteikumos nav definēts jēdziens “galvenā profesionālā darbība”, tā nozīmes un tvēruma noteikšana ir jāveic saskaņā ar to ierasto nozīmi ikdienas valodā, ņemot vērā kontekstu, kādā tie tiek lietoti, un tiesiskā regulējuma, kura daļu tie veido, mērķus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2023. gada 8. jūnijs, Komisija/Slovākija (Uzteikuma tiesības, nemaksājot līgumsodu), C‑540/21, EU:C:2023:450, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
23
Šajā ziņā jānorāda, ka jēdziens “galvenā profesionālā darbība” pēc ierastās nozīmes ikdienas valodā nozīmē jebkuru regulāru darbu par atlīdzību, neņemot vērā tā privāto vai publisko, algoto vai pašnodarbināto raksturu, kurš tiek veikts galvenokārt salīdzinājumā ar jebkuru citu darbību, ko eventuāli veic konkrētā persona.
24
Tādējādi, kā ģenerāladvokāte būtībā uzskatījusi secinājumu 46. punktā, lai darbība tiktu ietverta šajā jēdzienā, šai personai šai darbībai jāvelta vislielākā sava darba laika daļa un jāgūst no tās lielākā daļa savu profesionālo ienākumu. Savukārt nav nepieciešams, lai tā tiktu veikta darba attiecību ietvaros, balstoties uz civildienesta noteikumiem vai līgumu, kas konkrēti sasaista attiecīgo personu un vienību, kuras labā šī darbība tiek veikta.
25
Runājot par kontekstu, kādā iekļaujas jēdziens “galvenā profesionālā darbība”, un konkrētāk – Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro ievilkumu, kurā šis jēdziens ietverts, ir jānorāda, ka, no vienas puses, galvenā profesionālā darbība atbilst šai normai tikai, ciktāl tā tiek veikta “pamatā” un dalībvalsts “Eiropas teritorijā”. No tā izriet, ka faktiskie apstākļi, kas ļauj noteikt šādas darbības stabilo un nepārtraukto raksturu un noteikt tās veikšanas vietu, tādi kā tie, kas ir saistīti ar attiecīgās personas darba laika sadali atsauces periodā, kā arī vietu, kur šai personai faktiski jāpavada šis darba laiks, ir īpaši svarīgi, lai kvalificētu konkrēto darbu par “galveno profesionālo darbību” šīs normas izpratnē.
26
No otras puses, tikai pēc tam, kad ir noteikta galvenā profesionālā darbība, ko veic konkrēta persona, rodas jautājums, vai šo darbību var atzīt par “darbu citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā” šīs pašas normas izpratnē, un kļūst nozīmīga eventuālā tās vienības identificēšana, kuras labā tā tiek strādāts. No tā izriet, ka nav nozīmes galīgiem labuma guvējiem no minētās darbības un vienībai, kuru labā eventuāli tiek veikta darbība, lai identificētu attiecīgās personas galveno profesionālo darbību vai tās veikšanas vietu.
27
Šādu gramatisko un sistemātisko jēdziena “galvenā profesionālā darbība” interpretāciju atbalsta Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma mērķi. Proti, Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka ekspatriācijas pabalsta mērķis ir kompensēt konkrētus izdevumus un neizdevīgas situācijas, kas dienesta uzsākšanas dēļ Savienības iestādēs rodas ierēdņiem, kuri šī fakta dēļ ir spiesti no savas dzīvesvietas valsts pārcelties dzīvot uz dienesta valsti un integrēties jaunā vidē. Ekspatriācijas jēdziens ir atkarīgs arī no ierēdņa subjektīvās situācijas, proti, no viņa integrācijas līmeņa jaunajā vidē, kas izriet no viņa pastāvīgās dzīvesvietas vai galvenās veicamās profesionālās darbības īpašībām. Tātad ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas mērķis ir kompensēt faktiski radušos nevienlīdzību starp ierēdņiem, kas pilnīgi ir integrējušies sabiedrībā darba vietas valstī, un tiem, kas nav integrējušies (spriedums, 2021. gada 25. marts, Alvarez y Bejarano u.c./Komisija, C‑517/19 P un C‑518/19 P, EU:C:2021:240, 69. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
28
No tā izriet, kā arī ģenerāladvokāte būtībā norādījusi secinājumu 49. un 50. punktā, ka, lai noteiktu, vai atsauces periodā attiecīgā persona ir veikusi savu galveno profesionālo darbību savā nodarbinātības valstī tādā veidā, ka tā principā ir jāuzskata par integrējušos šīs valsts sabiedrībā un tātad par tādu, kura nav tiesīga saņemt ekspatriācijas pabalstu, ir jāņem vērā faktiskie elementi, kas var ietekmēt tās integrāciju šajā sabiedrībā, un nevis formālie elementi saistībā ar attiecīgās personas juridisko vai līgumisko statusu. Starp šiem faktiskajiem elementiem it īpaši ir šādas profesionālas darbības prasīto uzdevumu faktiskās izpildes galvenā vieta, veltītais darba laiks šai darbībai un par to saņemtais atalgojums, kas ietver iespējamas priekšrocības natūrā, un šie elementi ir saistīti ar prasību par klātbūtni darba vietā.
29
Kad tas ir norādīts, vēl jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Tādēļ vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt atbilstošos faktus, kā arī vērtēt pierādījumu elementus. Tātad šo faktu un šo pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, Lietuvos geležinkeliai/Komisija, C‑42/21 P, EU:C:2023:12, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējs nav norādījis nekādu faktu sagrozīšanu, kas pārsūdzētā sprieduma 63.–66. punktā minētos pamatus padarītu par nederīgiem; šajos punktos Vispārējā tiesa būtībā konstatēja, ka no noslēgtās vienošanās starp Polijas Tieslietu ministriju un EJTN izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam bija jāveic administratīvi pienākumi un EJTN sekretariāta ārēja pārstāvība Briselē, un norādīja, ka atbilstoši viņa ģenerālsekretāra amatam apelācijas sūdzības iesniedzējs, no vienas puses, saņēma nozīmīgu atlīdzības summu, kuras līmenis izslēdza to, ka šo amatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtu varējis pildīt kā papildu darbību viņa tiesneša amatam Polijā, un, no otras puses, viņam tika piešķirtas priekšrocības natūrā atbilstoši prasībai par klātesamību Briselē, tostarp it īpaši dienesta dzīvokļa izmantošanas iespēja, kurā apelācijas sūdzības iesniedzējs ar ģimeni dzīvoja visā atsauces periodā. Turklāt starp pusēm nav strīda par to, ka EJTN ģenerālsekretāra amats ir nozīmīgs uzdevumu un atbildības ziņā.
31
Pirmā pamata pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs, pirmām kārtām, izvirza argumentu par to, ka viņa veicamie uzdevumi un pienākumi EJTN ģenerālsekretāra amatā tika veikti par labu ENMP, jo tā bija EJTN apmācības piedāvājuma saņēmēja un visas citas EJTN darbības esot tikušas veiktas par labu dalībvalstu tiesiskās apmācības organizācijām.
32
Šis arguments nav atbalstāms, jo, kā jau norādīts šī sprieduma 26. punktā, attiecīgās personas profesionālās darbības galīgā labuma guvēja noteikšanai nav nozīmes, lai noskaidrotu, vai šī darbība ir viņa galvenā profesionālā darbība, kā arī vietu, kur tā tiek veikta.
33
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucas uz to, ka starp viņu un EJTN nav darba vai jebkādu citu tiesisko attiecību. Tomēr, kā jau tika norādīts šī sprieduma 23., 24. un 28. punktā, lai darbību varētu uzskatīt par “galveno profesionālo darbību” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē, darbībai nav jābūt tādu darba tiesisko attiecību starp konkrēto personu un vienību priekšmetam, kuru labā šī darbība tiek veikta, ciktāl, no vienas puses, šī persona to veic regulāri un par atlīdzību, un, no otras puses, minētā persona tai velta lielāko daļu sava darba laika un no šīs darbības gūst lielāko daļu savu profesionālo ienākumu.
34
Šajā lietā no Vispārējās tiesas konstatējumiem pārsūdzētajā spriedumā, kas atgādināti šī sprieduma 30. punktā, izriet, ka EJTN ģenerālsekretāra darbība, no vienas puses, bija apelācijas sūdzības iesniedzēja regulāri un par atlīdzību veikta profesionāla darbība, izpildot vienošanos starp viņa darba devēju, proti, Polijas Tieslietu ministriju, un EJTN, un, no otras puses, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs šai darbībai veltīja lielāko daļu sava darba laika par atlīdzību, kuras līmenis izslēdza šīs darbības veikšanu palīgdarbības veidā.
35
Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka, lai noteiktu viņa galveno profesionālo darbību, tā nav ņēmusi vērā kritēriju par hierarhisko pakļautību, kurš izrietēja no Tiesas judikatūras pēc 2007. gada 21. jūnija sprieduma Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 42. punkts), kā arī viņa statusu – valsts tiesnesis.
36
Šāds arguments tomēr izriet no kļūdainas šīs judikatūras interpretācijas. Proti, tikai izvērtējot jautājumu, vai konkrētā lietā aplūkotā profesionālā darbība var tikt kvalificēta par “darbu citas valsts labā”, Tiesa ir ņēmusi vērā hierarhisku attiecību esamību starp konkrēto personu un vienību, kuras labā šī darbība tika veikta. Taču, kā uzsvērts šī sprieduma 26. punktā, šis novērtējums tiek veikts tikai pēc tam, kad ir noteikts šādas profesionālās darbības galvenais raksturs.
37
Tāpat attiecībā uz apstākli, ka prasītājs ir saglabājis savu statusu kā valsts tiesnesis un tāpēc ir pildījis savus EJTN ģenerālsekretāra pienākumus kā uz ENMP norīkots tiesnesis, ir jānorāda, kā ģenerāladvokāte būtībā norādījusi savu secinājumu 59. punktā, ka šis apstāklis varētu būt nozīmīgs, lai noteiktu, vai šāda profesionālā darbība ir veikta Polijas valsts labā. To pašu iemeslu dēl, kas izklāstīti šī sprieduma iepriekšējā punktā, minētais apstāklis tātad nekādā veidā neietekmē nedz šādas profesionālās darbības galvenā rakstura, nedz arī tās veikšanas vietas noteikšanu.
38
Visbeidzot ceturtām kārtām, arguments, ar kuru cenšas apstrīdēt novērtējumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir saņēmis atlīdzību no EJTN par darbu ģenerālsekretāra amatā, katrā ziņā arī ir radies no pārsūdzētā sprieduma kļūdainas izpratnes. Proti, šī sprieduma 66. punktā Vispārējā tiesa nevis uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir saņēmis atlīdzību no EJTN, bet ka viņa atlīdzības izmaksu in fine uzņēmās EJTN līdz ievērojamai maksimālai summai.
39
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
40
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 79.–82. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot jēdzienu “darbs citas valsts labā” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē.
41
No vienas puses, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka šis jēdziens ietver tikai to darbu, kas veikts valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā. Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka šāda šī jēdziena ierobežojoša interpretācija ir atkāpe no Vispārējās tiesas judikatūras, kurā, lai gan ieinteresētajai persona ir bijusi tieša tiesiska saikne ar konkrēto starptautisko organizāciju, šajā normā paredzētais izņēmums tomēr attiecas uz situācijām, kas rodas no šīs valsts vai šīs starptautiskajās organizācijas labā veiktā darba.
42
Tālāk apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējās tiesas pārsūdzētajā spriedumā atgādinātā judikatūra šīs interpretācijas pamatojumam nav piemērojama šajā lietā. Proti, šī judikatūra attiecoties vai nu tikai uz personām ar diplomātisko statusu to laulāto – dalībvalstu diplomātu – dēļ, kurām, tā kā tām ir juridiskas attiecības ar Beļģijas vienībām, nav tiešas saistības ar izcelsmes valsti, vai arī uz personām, kas strādā valsts politikas apakšvienībā un nevis centrālajā administrācijā.
43
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka, ievērojot varas dalīšanas principu, kurš tostarp izriet no dalībvalstīm kopējām konstitucionālajām tradīcijām, neviens tiesu varas loceklis nevar tikt integrēts dalībvalsts pastāvīgajā pārstāvniecībā, jo tā ir daļa no izpildvaras. Interpretējot jēdzienu “darbs citas valsts labā” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē tādā veidā, ka tas ietver tikai paveikto darbu valsts pastāvīgajā pārstāvniecība, Vispārējā tiesa līdz ar to no šī izņēmuma izmantošanas esot nepamatoti izslēgusi visus tiesu varas locekļus.
44
No otras puses, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka, neņemot vērā viņa kā valsts tieneša statusu un viņa darbu ENMP labā, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi šo normu. Šajā ziņā tas norāda uz argumentiem, kuri izklāstīti pirmajā apelācijas pamatā, lai apstiprinātu, ka, pildot EJTN ģenerālsekretāra uzdevumus un pienākumus, viņš ir pildījis viņam ENMP uzticētos uzdevumus.
45
Komisija apstrīd šos argumentus.
Tiesas vērtējums
46
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd jēdziena “darbs citas valsts labā” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē interpretāciju, norādot, ka Vispārējā tiesa esot, no vienas puses, kļūdaini nospriedusi, ka šis jēdziens ietver tikai darbu, kas paveikts valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā, un, no otras puses, neesot ņēmusi vērā viņa kā valsts tiesneša statusu un viņa darbu ENMP labā.
47
Atbilstoši pastāvīgajai Tiesas judikatūrai jēdziena “darbs citas valsts labā” ir jāaplūko kā viens veselums un jāinterpretē atkarībā no tiesiskā regulējuma, kurā tas iekļauts, sistēmas un mērķiem (spriedums, 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
48
Šajā ziņā Tiesa uzskata – kā atgādināts šī sprieduma 27. punktā –, ka ekspatriācijas pabalsta mērķis ir kompensēt faktisko nevienlīdzību, kas rodas starp šajā sabiedrībā integrētiem ierēdņiem un tiem, kuri nav integrēti. Taču tam, ka darbs tiek veikts kādas citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā, ir tādas sekas, ka ieinteresētā persona saglabā īpašu saikni ar šo citu valsti vai šo starptautisko organizāciju, kas tādējādi kavē ilgstošas piesaistes izveidošanos ar darbavietas valsti un attiecīgi šīs ieinteresētās personas pietiekamu integrāciju pēdējās minētās valsts sabiedrībā. Šajā kontekstā ekspatriācijas situācijā atrodas arī ierēdnis, kas dzīvo vai veic profesionālo darbību darbavietas valsts Eiropas teritorijā atsauces periodā, strādājot kādas citas valsts labā vai kādā starptautiskā organizācijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 43.–46. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
49
Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka jebkura persona, kas atsauces periodā savas piederības dēļ citas valsts administrācijai darbavietas valstī vai starptautiskajā organizācijā ir jāuzskata par tādu, kura strādā šajā citā valstī vai šajā starptautiskajā organizācijā un atrodas “ekspatriācijas” situācijā atbilstoši Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajam ievilkumam, un tas nav atkarīgs no veiktajiem pienākumiem un no tā, vai pastāv tieša juridiska saikne ar minēto citu valsti vai minēto starptautisko organizāciju (šajā ziņā skat. spriedumus, 1981. gada 15. janvāris, Vutera/Komisija, 1322/79, EU:C:1981:6, 8. punkts, kā arī 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 41., 44. un 45. punkts).
50
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka, tā kā jēdziens “darbs citas valsts labā” šīs normas izpratnē ietver arī darbu, kas veikts trešās valsts labā, tā interpretācijai ir jāatsaucas uz starptautiskajām publiskajām tiesībām, kuras regulē attiecības starp dalībvalstīm un trešām valstīm. Pat ja kompetenču sadalījums valstīs atšķiras atkarībā no katras valsts institucionālās uzbūves, valsts starptautisko publisko tiesību izpratnē ir jāuzskata par vienotu subjektu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 47.–49. punkts).
51
Atbilstoši šai koncepcijai tiek prasīts, lai attiecīgās personas darba vietas valstī citas valstis pārstāvētu vienota diplomātiskās pārstāvniecības sistēma, kas atspoguļojas konkrētās šo citu valstu valsts vienotību starptautiskā līmenī un ietver vēstniecības, diplomātiskās misijas, kā arī pastāvīgās pārstāvniecības starptautiskajās organizācijās (šajā ziņā skat. spriedumus, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 39. punkts, kā arī 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 49. punkts).
52
Šajā kontekstā Tiesa ir nospriedusi – lai gan nav būtiski, ka attiecīgā persona, kas atsauces periodā ir veikusi galveno profesionālo darbību dalībvalsts politikas zemākā līmenī Savienības iestādēs Briselē, lai to varētu uzskatīt par strādājošu “citas valsts” labā, būtu nodarbināta šīs citas valsts centrālās pārvaldes iestādēs, tās funkcionāla integrācija šīs valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā Savienībā šajā periodā ir noteicošs elements (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
53
Tiesa faktiski uzskata, ka pastāvīgās pārstāvniecības personāla locekļa īpašais statuss, kas tostarp ļauj saņemt dažādas privilēģijas un imunitātes saskaņā ar 1961. gada 18. aprīļa Vīnes konvenciju par diplomātiskajiem sakariem, ir pamatā īpašām saitēm ar konkrēto dalībvalsti un ar to pats rada šķērsli tam, lai ieinteresētajai personai varētu izveidoties ilgstoša sasaiste ar darbavietas valsti un lai tā pietiekami integrētos šīs valsts sabiedrībā (spriedums, 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
54
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa vispirms 78.–80. punktā atgādināja šī sprieduma 50.–52. punktā minētās judikatūras būtību un tad 82. punktā nosprieda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja veiktais darbs EJTN ģenerālsekretāra amatā nav ietverams jēdzienā “darbs citas valsts labā”, jo tostarp EJTN bija Beļģijā reģistrēta starptautiska bezpeļņas asociācija, kura “nebija integrēta dalībvalsts pastāvīgajā pārstāvniecībā”.
55
Šādi nospriežot un nenoskaidrojot, vai pats apelācijas sūdzības iesniedzējs EJTN ģenerālsekretāra galveno profesionālo darbību ir veicis citas valsts diplomātiskajā pārstāvniecībā darba vietas valstī un tātad šīs citas valsts labā šī sprieduma 48.–51. punktā atgādinātās judikatūras nozīmē, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
56
Tomēr, ja Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļā atklājas Savienības tiesību pārkāpums, bet tā rezolutīvā daļa, šķiet, ir balstīta uz citu tiesisko pamatojumu, šāds pārkāpums nevar izraisīt šā nolēmuma atcelšanu un ir jāveic pamatu aizstāšana (spriedums, 2023. gada 17. janvāris, Spānija/Komisija, C‑632/20 P, EU:C:2023:28, 48. punkts).
57
Tāpēc ir jāpārbauda, vai Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 83. punktā varēja pamatoti secināt, ka izņēmums saistībā ar “darbu citas valsts labā”, ko paredz Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais ievilkums, nav piemērojams apelācijas sūdzības iesniedzēja veiktajam darbam EJTN.
58
Šajā ziņā no pārsūdzētā sprieduma 3., 64.–66. un 73. punktā norādītā, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs pamatoti nav apstrīdējis, izriet, ka EJTN ir Beļģijā reģistrēta starptautiska bezpeļņas organizācija, kuras biedri ir Savienības dalībvalstu iestādes, kas ir atbildīgas par juridisko apmācību, un kuras mērķis ir attīstīt valsts tiesām paredzētas apmācību programmas; ka apelācijas sūdzības iesniedzēja veicamo EJTN ģenerālsekretāra darbu veidoja administratīvu uzdevumu izpilde un šīs asociācijas ārēja pārstāvība; ka apelācijas sūdzības iesniedzēja kā EJTN ģenerālsekretāra rīcībā tika nodots dienesta dzīvoklis Briselē, bet – kam viņš pats piekrīt – viņš nesaņēma nekādas citas priekšrocības vai privilēģijas vai imunitāti; ka, visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējs kā ģenerālsekretārs bija pakļauts EJTN koordinācijas komitejas kontroles pilnvarām, kas varēja viņu atstādināt no amata un šīs asociācijas kopsapulcē ieteikt izbeigt viņa pilnvarojumu.
59
No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav nedz pildījis savu galveno profesionālo darbību kā EJTN ģenerālsekretārs citas valsts diplomātiskajā pārstāvniecībā savas daba vietas valstī un tādējādi šīs citas valsts labā šī sprieduma 48.–51. punktā atgādinātās judikatūras nozīmē, nedz arī citā šīs citas valsts intereses pārstāvošā organizācijā darba vietas valstī.
60
Apstāklis, ka atsauces periodā apelācijas sūdzības iesniedzējs pildīja valsts EJTN norīkota tiesneša pienākumus, nav tāds, ar ko var atspēkot šo secinājumu. Proti, kā norādīts šī sprieduma 49. punktā, tiešas juridiskas saiknes esamība ar citu valsti, kas nav dzīvesvietas valsts, ārpus iepriekšējā punktā minētajiem gadījumiem pati par sevi nepierāda, ka attiecīgās personas galvenā profesionālā darbība atsauces periodā tika veikta šīs citas valsts labā.
61
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 83. punktā ir pareizi secinājusi, ka izņēmums saistībā ar “darbu citas valsts labā”, ko paredz Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais ievilkums, nav piemērojams apelācijas sūdzības iesniedzēja veiktajam darbam atsauces periodā.
62
Tādēļ otrais pamats ir jānoraida.
63
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, apelācijas sūdzība ir noraidāma kā nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
64
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
65
Atbilstoši šī Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas apelācijas tiesvedībā piemērojams, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
66
Šajā lietā, tā kā QB nolēmums ir nelabvēlīgs, tam ir jāpiespriež papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus atbilstoši tās prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
QB sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.