62004CC0147_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Francijas Republikas Conseil d’État [Valsts padome] vēršas Tiesā, lai noskaidrotu, vai dalībvalsts savas valsts teritorijā var aizliegt tirgot allium ascalonicum (2) šķirnes dārzeņus, izmantojot nosaukumu “šalote” ( échalotes ), kuri tiek audzēti nevis no sīpoliem, bet gan no sēklām.
2. Tā atsaucas uz Kopienu normām – Direktīvu 70/458/EEK (3) un Direktīvu 92/33/EEK (4) –, kas regulē tirdzniecību ar dārzeņu sēklām, kā arī šo augu pavairošanas un stādāmo materiālu (5) . Tomēr, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, analizējot direktīvu, ir svarīgi paplašināt aplūkojamo jautājumu loku, ņemot vērā EK līguma saturu.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
1) Primārās tiesības: kopējais tirgus, preču un lauksaimniecības produktu brīva aprite.
3. Kopējais tirgus, ko paredz izveidot atbilstoši EKL 2. pantam, aptver lauksaimniecību un tirdzniecību ar lauksaimniecības produktiem (6) ; tā darbību sekmē kopējā politika (EKL 3. panta 1. punkta e) apakšpunkts un EKL 32. panta 1. un 2. punkts), un tā mērķi ir celt ražīgumu, veicinot tehnikas attīstību un nodrošinot racionālu ražošanas attīstību (EKL 33. panta 1. punkta a) apakšpunkts). Atsevišķos gadījumos Kopienas darbība pieprasa obligātu dažādo valstu tirgus organizāciju koordināciju (EKL 34. panta 1. punkta b) apakšpunkts).
4. Šīs struktūras uzbūve pieprasa arī Kopienas ietvaros atcelt starp dalībvalstīm šķēršļus brīvai preču apritei (EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts), tai skaitā lauksaimniecības produktu apritei (EKL 32. panta 1. un 2. punkts), aizliegt kvantitatīvos ierobežojumus un citus pasākumus ar līdzvērtīgu iedarbību (EKL 28. un 29. pants), izņemot tos, kas pamatoti ar EKL 30. pantā minētajiem apsvērumiem (7), ja tos nepiemēro tirdzniecībā kā patvaļīgas diskriminācijas vai slēptas ierobežošanas līdzekļus.
5. Saskaņā ar EKL 37. pantu likumdošanas tiesības šajā jomā piekrīt Padomei, kura pieņem lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu.
2) Atvasinātās tiesības: dārzeņu pavairošanas materiāla tirdzniecība
6. Panākumi dārzeņu audzēšanā lielākoties ir atkarīgi gan no sēklu, stādu un citu pavairošanas materiālu kvalitātes, gan no to fitosanitārā stāvokļa. Pamatojoties uz minēto EKL 37. pantu, Padome minētās direktīvas pieņēma, lai harmonizētu pavairošanas materiālu aprites nosacījumus, novēršot šķēršļus, kas minēto augu tirdzniecībā varētu rasties dažādo dalībvalstīs piemērojamo regulējumu dēļ (abu direktīvu preambulu otrais līdz ceturtais apsvērums).
7. Tika nolemts atbilstoši vienotiem noteikumiem izveidot kopējo katalogu tā, lai garantētu jebkādu reģistrēto šķirņu tirdzniecības šķēršļu novēršanu (Sēklu direktīvas preambulas piektais, septītais, devītais un desmitais apsvērums, kā arī 16. pants; Stādāmo materiālu direktīvas preambulas desmitais un piecpadsmitais apsvērums, kā arī 14. pants).
8. Tomēr abām direktīvām ir atšķirīgas piemērošanas jomas.
a) Sēklu direktīva
9. Tā attiecas uz dārzeņu sēklām, kas minētas A daļas 2. panta 1. punktā – tajā nav ietvertas šalotes (8), kuru šķirnes brīdī, kad tās ir oficiāli atzītas vismaz vienā dalībvalstī, var tikt sertificētas (9), kontrolētas kā standartsēklas (10) un tirgotas Kopienas teritorijā (3. panta 1. punkts).
10. Katra dalībvalsts izveido vienu vai vairākus katalogus (11), ar kuru palīdzību tiek izstrādāts Kopienas katalogs, ko izsludina Komisija (3. panta 3. punkts un 17. pants).
11. Lai šķirni iekļautu šajā katalogā, tai jābūt atšķirīgai, stabilai un pietiekoši homogēnai, t.i., ja tā skaidri atšķiras no citām akceptētajām vai akceptēšanai pieteiktajām šķirnēm ar vienu vai vairākām nozīmīgām morfoloģiskām vai fizioloģiskām pazīmēm; pēc vairākkārtējas pavairošanas vai katra cikla beigās tā atbilst savas šķirnes būtiskajām pazīmēm; un, izņemot aberācijas gadījumu, ja augi, no kurām tā tiek selekcionēta, ņemot vērā augu pavairošanas sistēmas īpatnības, ir līdzīgi vai ģenētiski identiski (4. un 5. pants). Ja kāda šķirne zaudē šīs īpašības, tās akceptēšana tiek atzīta par spēkā neesošu un šķirne tiek izslēgta no kataloga (14. panta 1. punkts un 15. panta 1. punkts).
12. Dalībvalstis oficiāli publicē to teritorijā akceptēto šķirņu sarakstu un informē pārējās dalībvalstis un Komisiju par veiktajiem grozījumiem, kā arī, ņemot vērā šķirnes izmantošanu, sniedz īsu īpašību aprakstu (10. panta 1. punkts un 11. panta 1. un 2. punkts).
13. No katalogā iekļauto šķirņu tirdzniecības ierobežojumiem ir jāizvairās, lai gan dalībvalstis saskaņā ar direktīvas 40. pantu tomēr ir tiesīgas nepiekrist tirdzniecībai ar attiecīgās šķirnes sēklām, ja tās nav atšķirīgas, stabilas vai pietiekami homogēnas (16. panta 1. un 2. punkts).
14. Kā jau es minēju, Komisija nodrošina, lai Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
ar virsrakstu “Kopējais dārzeņu šķirņu katalogs” tiktu publicētas visas šķirnes, kuru sēklas, piemērojot 16. pantu, nav pakļautas nekādiem tirdzniecības aizliegumiem (17. pants).
15. Saskaņā ar 40. pantā noteikto kārtību dalībvalstīm ir atļauts aizliegt tirdzniecību ar apstiprinātu šķirni, kas iekļauta minētajā katalogā, ja šīs šķirnes audzēšana, ņemot vērā citu augu aizsardzību, var negatīvi ietekmēt citu šķirņu audzēšanu (18. pants).
16. Sēklu direktīva ir kodificēta Padomes 2002. gada 13. jūnija (12) direktīvā, kura, saglabājot tādu pašu nosaukumu, aizstāja iepriekš minēto direktīvu. Šī jaunā redakcija stājās spēkā 2002. gada augustā, bet nav piemērojama šim gadījumam, jo strīds, kā vēlāk tiks konstatēts, attiecas uz divām sēklu šķirnēm, kuras 1997. gadā tika iekļautas kopējā šķirņu katalogā.
b) Stādāmo materiālu direktīva
17. Šī direktīva attiecas uz tādu dārzeņu pavairošanas un stādāmo materiālu (13) tirdzniecību Kopienā, kas nav sēklas un kas pieder ģintīm, sugām un to hibrīdiem, kuri uzskaitīti II pielikumā (1. pants); kurā iekļautas arī šalotes.
18. Šie pielikumā minētie augu pavairošanas materiāli, kuri ir minēti arī Sēklu direktīvā, var būt brīvā apritē Kopienā, ja tie pieder kādai ar šo direktīvu akceptētai šķirnei (Stādāmo materiālu direktīvas 9. panta 1. punkts). Pretējā gadījumā – kā tas ir šalotes gadījumā – tirdzniecība ir atkarīga no tā, vai tie ir oficiāli atzīti kādā no dalībvalstīm atbilstoši minētajā Sēklu direktīvā noteiktajiem nosacījumiem un formalitātēm (9. panta 2. punkts). Abos gadījumos, lai šķirni iekļautu kopējā katalogā, ir jāievēro nosacījumi un mērķis, kas izriet no Sēklu direktīvas 16.–19. panta (9. panta 4. punkts). It īpaši uz tiem nedrīkst attiecināt citus tirdzniecības ierobežojumus kā tikai tos, kas noteikti Stādāmo materiālu direktīvā (14. pants).
B – Francijas tiesiskais regulējums: 1990. gada 17. maija Lēmums (14)
19. Šis lēmums attiecas uz šalotēm patērētājam paredzētā stāvoklī (2. pants); tas atļauj lietot vārdu “šalote” tikai attiecībā uz Allium cepa L. var ascalonicum
augiem, kuri pavairoti veģetatīvā ceļā ar sīpoliem, kuriem piemīt noteiktas īpašības, un tādēļ aizliedz tādu sīpolu tirdzniecību ar šo nosaukumu, kas tiek pavairoti citādā veidā.
20. Saskaņā ar Patēriņa kodeksa [ Code de la consommation ] 214. pantu un 1955. gada 19. augusta Dekrētu Nr. 55–126, kas pieņemts, lai piemērotu 1905. gada 1. augusta Likumu par krāpniecisku darbību novēršanu augļu un dārzeņu tirdzniecībā (15), par 1990. gada 17. maija lēmuma noteikumu pārkāpumu tiek piemērots kriminālsods.
II – Fakti, pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
21. Šalote ir liliju dzimtas ( Liliaceae ) dārzenis, kas parasti tiek kultivēts veģetatīvā ceļā, izmantojot sīpolus (16) . Ar šāda veida audzēšanu it īpaši nodarbojas tādos Francijas reģionos kā Bretaņa un Luāras ieleja.
22. Nīderlandes sabiedrības De Groot en Slot Allium BV
un Bejo Zaden BV
(turpmāk tekstā – “ De Groot
un Bejo ”) radīja šī sīpola divu šķirņu sēklas ar nosaukumu “ambition” un “matador”, lai tās pavairotu dzimumvairošanās ceļā (sējot). 1995. gada 29. jūnijā, pamatojoties uz Sēklu direktīvu, abas šķirnes pēc attiecīgiem pārbaudījumiem tika iekļautas Nīderlandes katalogā kā Allium ascalonicum L. – Echalote
sugas atvasinājumi; akceptēšanas paziņojums kopā ar šķirnes pazīmju aprakstu tika nosūtīts pārējām dalībvalstīm un Komisijai.
23. 1997. gada 18. martā Komisija publicēja papildinājumu Kopējā kataloga deviņpadsmitajam pilnajam izdevumam, ietverot norādītās šķirnes sadaļā ar nosaukumu allium ascalonicum L . (17) ; vēlākās publikācijās informācija par tām nav mainīta (18) . Kopš tā brīža “ambition” un “matador” šķirnes dalībvalstīs tika pārdotas kā šalotes, izņemot Franciju, jo tur tika piemērots 1990. gada 17. maija lēmums.
24. Kopš 1999. gada De Groot
un Bejo, kuru pamatnodarbošanās bija šalošu tirdzniecība patērētājiem, specializējās sēklu, it īpaši abu šķirņu, par ko ir strīds, tirdzniecībā.
25. 2000. un 2001. gadā Komisijai tika iesniegtas divas sūdzības saistībā ar šo dārzeņu brīvu apriti, uz kurām netika sniegta atbilde. Pirmā sūdzība pēc franču un nīderlandiešu audzētāju iniciatīvas tika iesniegta par minēto šķirņu iekļaušanu kopējā katalogā, bet otro iesniedza nīderlandiešu audzētāji, kuri izvirzīja apgalvojumu par minētā Francijas lēmuma un Kopienu tiesību nesaderību.
26. 2001. gadā, precīzi nenoteiktā datumā (19), De Groot
un Bejo
nosūtīja kompetentajiem ministriem iesniegumu ar lūgumu atcelt lēmumu, uz kuru atbilde netika sniegta. Tādēļ tie iesniedza Conseil d’État
iesniegumu par attiecīgo aktu; procesā iestājās arī Comité économique régional agricole fruits et légumes de la région Bretagne
[Bretaņas reģiona Reģionālās lauksaimniecības ekonomikas augļu un dārzeņu komiteja] (turpmāk tekstā – “ CERAFEL ”).
27. Ar 2004. gada 4. februāra rīkojumu Conseil d’État
vērsās Tiesā, lai noskaidrotu, vai Direktīva 70/458 un Direktīva 92/33 pieļauj vienīgi šādu šalotes šķirņu, kuras tiek pavairotas bez sēklām veģetatīvās pavairošanas ceļā, ietveršanu kopējā katalogā, un lai pārbaudītu, vai “matador” un “ambition” šķirnes var iekļaut šiem dārzeņiem paredzētajā grupā.
III – Tiesvedība Tiesā
28. EK Tiesas Reglamenta 20. pantā paredzētajā termiņā rakstveida apsvērumus iesniedza Komisija, Francijas un Nīderlandes valdības, prasītājas – sabiedrības pamata prasībā un CERAFEL, kuru pārstāvji mutvārdu paskaidrojumus sniedza 2005. gada 21. aprīļa tiesas sēdē.
IV – Prejudiciālo jautājumu novērtējums
29. Tiesvedība, kurā radies uzdotais prejudiciālais jautājums, ir par tiesiskā regulējuma, kas regulē šalošu, kuras nav iepriekš apstrādātas, pārdošanu patērētājiem Francijā, atcelšanu, jo tas ir pretrunā Kopienu tiesībām. Šādā gadījumā jāizpēta divi aspekti, kas ir cieši saistīti un ir plaši aprakstīti dažos rakstveida apsvērumos: interpretētās direktīvas materiālā piemērošanas joma, no vienas puses, un iespējamība, ka viss attiecīgais normatīvais regulējums varētu tikt grozīts, atceļot minētās direktīvas un piemērojot tādus primāro Kopienu tiesību pamatprincipus kā EKL 28. pantā noteiktais aizliegums importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem un citiem pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību, no otras puses.
A – Sēklu direktīvas un Stādāmo materiālu direktīvas priekšmets
30. Šis Kopienu tiesiskais regulējums attiecas uz dārzeņu pavairošanu (pirmais attiecas uz sēklām, otrais – uz citu pavairošanas materiālu); Conseil d’État
apstrīdētais lēmums attiecas uz pavairošanas ceļā iegūtām šalotēm, kas ir sagatavotas pārdošanai. Citiem vārdiem sakot, salīdzināmo direktīvu mērķis nesakrīt ar Francijas regulējumu, jo Eiropas tiesību normu mērķis ir tirdzniecība Kopienā ar iepriekš minēto pavairošanas materiālu bez ierobežojumiem, kurpretim lēmums attiecas uz sabiedrības nodrošināšanu ar dārzeņiem Francijas teritorijā.
31. Šis secinājums ļauj sniegt ātru un loģisku atbildi uz iesniedzējtiesas jautājumu, apstiprinot, ka attiecīgās direktīvas nevar piemērot pamata lietā, jo tās neregulē ne tirdzniecību, ne galaproduktu apzīmējumu, tādējādi 1990. gada 17. maija lēmums nepārkāpj Kopienu tiesības. Šis gan Komisijas, gan De Groot
un Bejo
ierosinātais risinājums ir pamatots ne tikai ar tiesību normas burtu, bet arī garu.
32. Sēklu direktīvā un Stādāmo materiālu direktīvā saskaņā ar EKL 33. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajiem mērķiem paredzēts palielināt dārzeņu audzēšanas produktivitāti īpašā veidā: ar to pavairošanā izmantoto materiālu kvalitātes un augu veselības kontroli, lai Kopienas ietvaros brīvi tirgotu tikai nepieciešamajām prasībām atbilstošos, tādēļ šķirņu kopējais katalogs ir līdzeklis, lai šajā gadījumā panāktu publicitāti un tiesisko drošību.
33. Protams, Kopienā šalotes ir lauksaimniecības produkti, kam nebūtu jābūt iekšējo aizliegumu subjektam, taču šī prasība nav atvasināma no iepriekš minētajām direktīvām – tā ir kopējā tirgus imperatīva prasība, kas izriet no EKL, it sevišķi 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 32. panta 1. un 2. punkta (20) .
34. Tādējādi, lai atrisinātu strīdu, Conseil d’État
nav jānoskaidro, vai Sēklu direktīva, kura neattiecas uz šalotēm, un Stādāmo materiālu direktīva, kura attiecas uz tām, abas kopā rada aizliegumu iekļaut tās šī veida liliju augu šķirņu kopējā katalogā, negarantējot to brīvu tirdzniecību; faktiski lēmums, par kuru tai jālemj, neregulē pavairošanas materiāla jautājumu, bet gan produktu paraugus, lai tos pārdotu patērētājiem.
35. Aizliedzot no sēklām izaudzētu augu ar nosaukumu “šalotes” apriti, tiek netieši skarta sēklu pārdošana un ietekmēta tirdzniecība ar šiem dārzeņiem, tomēr šis aspekts ir pamata prāvā apspriežams jautājums. Tiesai būtu jāapmierinās ar tādu kritēriju sniegšanu iesniedzējtiesai, kas tai ļautu novērtēt, vai valsts tiesiskais regulējums ir atbilstīgs Kopienu tiesībām, zinot, ka Stādāmā materiāla direktīva un Sēklu direktīva šajā gadījumā nav nozīmīga.
36. Tomēr būtu lietderīgi argumentāciju turpināt (21) . Ir jānodrošina visu lauksaimniecības produktu brīva aprite bez ierobežojumiem (22), kā tas noteikts EKL 28. pantā, izņemot gadījumus, kad šie ierobežojumi ir atbilstoši EKL 30. pantā paredzētajam; šajā sakarā nav būtiski, vai tas attiecas uz vairāk vai mazāk apstrādātiem un patēriņam sagatavotiem produktiem vai uz augu materiālu, no kā šie produkti tiek iegūti (23) .
B – EKL 28. panta piemērošana
3) Pasākums ar kvantitatīvajam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību
37. Francijas valdība atsaucas uz spriedumu DaimlerChrysler (24), lai norādītu, ka, ja jautājums ir harmonizēts, tas ir jāpārbauda saistībā ar atvasinātajām tiesībām, nevis ar Līguma nosacījumiem. Šim argumentam tomēr ir nopietni trūkumi, jo minētās direktīvas attiecas uz pavairošanas materiālu, neietverot šalotes, ko uzskata par galaproduktu. Tādēļ nav iemesla, kādēļ Tiesa nevarētu izteikt savu viedokli saistībā ar EK līgumu.
38. Ar 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā Dassonville (25), kurā izmantots izteiciens, kas citos apstākļos ticis atzīts kā “plaši pazīstams” (26), ir konstatēts, ka EKL 28. pants aizliedz jebkurus tirdzniecības noteikumus, kas tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli var ierobežot tirdzniecību starp dalībvalstīm, un ka šādus noteikumus var uzskatīt par pasākumu ar kvantitatīvajam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību (5. punkts).
39. Tiesiskais regulējums, kas paredz atšķirīgu pieeju valsts izcelsmes un ārvalstu precēm, ir jāuzskata par šādu pasākumu un var tikt atzīts, vienīgi pamatojoties uz vispārējām interesēm, kuras uzskaitītas EKL 30. pantā (27) .
40. Pie tās pašas kategorijas pieder pasākumi, kuri vienādi attiecas gan uz importētām, gan valstī saražotām precēm, tomēr kaut kādā veidā apgrūtina importēto preču iekļūšanu tirgū (28) . Šādas situācijas ir bieži sastopamas nekoordinētos sektoros, kur pastāvošās atšķirības Kopienā veido šķēršļus brīvai preču apritei (29) . Tomēr šādi šķēršļi ir likumīgi, ja tie atbilst EKL 30. pantā minētajiem mērķiem vai ir nepieciešami efektīvai nodokļu uzraudzībai, sabiedrības veselības aizsardzībai, godīgiem komercdarījumiem un patērētāju aizsardzībai (30) .
41. Sprieduma Dassonville
doktrīna, kas bieži tikusi formulēta vairākās lietās, dažkārt saistībā ar pārtikas produktiem (31), atkārtojas lietās, kurās ir pamata prāvai līdzīgi fakti, un sniedz tās izšķiršanai noderīgus kritērijus.
42. Spriedumā lietā Miro (32) noteikts, ka EK līguma 30. pants (šobrīd pēc grozījumiem – EKL 28. pants) nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru alkoholiskajiem dzērieniem, lai tos pārdotu kā džinu, jāsatur iepriekš noteikts alkohola daudzums, un tiek aizliegta tādu dzērienu ar šādu nosaukumu tirdzniecība, kas importēti no citām dalībvalstīm, ja tie nesatur noteikto minimālo alkohola daudzumu, pat ja izcelsmes valstī tas ir tradicionāls dzēriens un pircējam ir nodrošināta pienācīga informācija. Spriedumā lietā Deserbais (33) par Edam
sieru tika nospriests līdzīgi.
43. Savukārt iepriekš minētajā lietā Smanor
tika nospriests, ka iepriekš minētais noteikums atļauj ierobežot nosaukuma “jogurts” izmantošanu dziļsaldētam jogurtam, kuru likumīgi tirgo citās dalībvalstīs, ja tā īpašības būtiski neatšķiras no svaigā produkta īpašībām. 1998. gada 22. oktobra spriedumā lietā Komisija/Francija (34) tika noteikts, ka šī dalībvalsts ir pārkāpusi EKL 28. pantu, jo tā kavēja tādu saskaņā ar noteikumiem un procedūru ārvalstīs kā taukās aknas ( foie gras ) ražotu izstrādājumu tirdzniecību, kuri neatbilda Francijas regulējumā noteiktajām prasībām. Spriedumā lietā Guimont (35) šie noteikumi tika tulkoti tādējādi, lai novērstu, ka dalībvalsts (vēlreiz Francija) tās teritorijā liedz Kopienā likumīgi saražotam sieram bez mizas izmantot nosaukumu “Ementāla siers”. Saskaņā ar 2003. gada 16. janvāra (36) spriedumiem lietās Spānija un Itālija tāpat bija pārkāpušas šo pantu, jo tās radīja šķēršļus aizstājējproduktu ar nosaukumu “šokolāde”, kas citās Kopienas dalībvalstīs bija pazīstami ar šādu nosaukumu, tirdzniecībā.
44. Šajā lietā rodas līdzīga situācija (37), jo aizliegums tirgot no sēklām izaudzētas šķirnes kā šalotes attiecas ne tikai uz Francijā, bet arī uz ārpus tās robežām izaudzētiem augiem. Līdzīgi apskatītajām (38) un citās līdzīgās lietās (39) šis aizliegums acīmredzami rada šķērsli to importam tādēļ, ka tas ietekmē citās dalībvalstīs izaudzētas šalotes, jo uzliek pienākumu, tās pārdodot, izmantot citu nosaukumu, kas patērētājiem nav zināms vai ir mazāk iecienīts, rada grūtības šī produkta realizācijā un netieši ietekmē tirdzniecību Kopienas robežās (40) .
45. Tāpēc ir jānosaka, vai Francijas lēmuma noteikumi ir pamatoti, ņemot vērā vienu no spriedumā lietā Cassis de Dijon
noteiktajiem izņēmumiem. Rīkojums par prejudiciāla jautājuma uzdošanu un prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā sniegtie apsvērumi nesniedz nekādu atbildi uz šo jautājumu; Francijas valdība un CERAFEL
par šo jautājumu neizsakās; 1990. gada 17. maija lēmuma preambula tomēr sniedz atrisinājuma pavedienu, norādot uz Noteikumiem par krāpniecību un viltojumiem produktu un pakalpojumu jomā. Šī atsauce norāda uz divām iespējamām jomām: komerciālā īpašuma aizsardzību un patērētāju aizsardzību (41) . Šajā lietā pirmā joma ir jāatmet, jo, kā jau es uzsvēru lietas “Feta II” (42) 2005. gada 10. maijā sniegto secinājumu 65. punktā, EKL 30. pantā minētie izņēmumi interpretējami ierobežojoši, neattiecinot tos uz citiem apstākļiem, kā vien minētajiem, un nepastāv strīds par to, ka vārds “šalote” nekādā gadījumā neietilpst šajā īpašajā jomā (43) .
4) Patērētāju aizsardzība
46. Šis preču aprites ierobežojuma pamatojums rada situāciju, ka klients ir pilnīgi informēts par šīm precēm, tādējādi to izvēle nav pamatota ar kļūdainu priekšstatu (44) .
47. Attiecībā uz pircēju atbilstošs apzīmējums bieži ir pietiekams (45), lai parādītu, ka, neskatoties uz piedāvāto pārtikas produktu vienādo nosaukumu, tie nav identiski. Tas atbilst samērīguma principam (46) .
48. Ja atšķirība starp precēm ir ievērojama, atbilstoši spriedumam lietā Smanor
(21. punkts) un Deserbais
( obiter dictum
13. punktā) (47) dalībvalstīm ir ļauts pieprasīt importētā pārtikas produkta nosaukumu gadījumā, ja audzēšanas vai ražošanas nozīmē tam piemīt tādas īpašības, kas ievērojami atšķiras no tām īpasībām, kuras Kopienā saistās ar šo nosaukumu, tā ka var pieņemt, ka tas pieder atšķirīgai kategorijai.
49. Šajā jautājumā nav viegli sniegt atbildi. Pirmkārt, neviens neapstrīd, ka tradicionālās šalotes un no sēklām audzētās šalotes ir ārēji līdzīgas, lai arī sagrieztā veidā tās ievērojami atšķiras, jo pēdējās atgādina sīpolus. Turklāt audzēšanas process ir atšķirīgs: ja vienas tiek pavairotas veģetatīvā ceļā ar sīpolu palīdzību, kas tiek stādīti no jauna un rada tālāk pašas savu pavairošanas materiālu, tad otras tiek pavairotas dzimumceļā ar sēklu palīdzību, kur nogatavojies augs nerada jaunu augu. Līdzās šim atšķirīgajam pavairošanas procesam nedrīkt aizmirst, ka, ņemot vērā augu sistemātiku ( taxinomie ), abi veidi pieder tai pašai šķirnei ( allium ascalonicum L. ).
50. No sēklām iegūtās šalotes tirgū parādījās pirms neilga laika, un to īpatsvars Kopienas kultūrās ir ļoti mazs. Tas ir saprotams, jo Francijā, Eiropas Savienības vadošajā ražotājvalstī (90 % no kopējā īpatsvara), veģetatīvā pavairošana tiek izmantota vispārējā veidā; šajā valstī tieši 1990. gada 17. maija lēmuma dēļ no sēklām iegūtiem augiem nav tāds pats nosaukums, ar kādu tie tiek audzēti citās dalībvalstīs, piemēram, Nīderlandē (48) .
51. Vispiemērotākais risinājums ir sniegts Komisijas rakstveida apsvērumos, kur tā, nesniedzot priekšlikumu par iespējamo atbildi uz prejudiciālo jautājumu, izsakās par likumdošanas iniciatīvu, lai saskaņotu produktu nosaukumus un saglabātu šalošu, ko izaudzē no sēklām, nosaukumu “sēklu šalotes”; tomēr, pirms tiek pieņemts šis konkrētais piedāvājums, Tiesai jāsniedz Conseil d’État
atbilstoši kritēriji, lai pabeigtu tiesvedību pamata prāvā.
52. Pie šādiem apstākļiem un, ņemot vērā faktu, ka Francijas iestāžu mērķi var panākt tādējādi, ka pircējs tiek atbilstoši informēts ar piemērotu marķējumu, ka dārzenis, ko viņš pērk, ir iegūts no sēklām, piedāvāju Tiesai sniegt iesniedzējtiesai tādu atbildi, ka EKL 28. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir apskatāmais regulējums, kurš rada nevajadzīgu šķēršli, un, kā to parāda fakts, ka tas tiek aizsargāts ar krimināltiesisku sankciju, nav samērīgs.
V – Secinājumi
53. Ņemot vērā iepriekš minēto, es piedāvāju Tiesai uz Francijas Conseil d’État
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1. Padomes 1970. gada 29. septembra Direktīvu 70/458/EEK par dārzeņu sēklu tirdzniecību un Padomes 1992. gada 28. aprīļa Direktīvu 92/33/EEK par tirdzniecību ar dārzeņu pavairošanas un stādāmo materiālu, kas nav sēklas, nevar piemērot tādiem apstākļiem, kādi ir pamata lietā.
2. EKL 28. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kurš ierobežo tiesības izmantot nosaukumu “šalote” ( échalote ) veģetatīvās pavairošanas ceļā iegūtiem augiem un nepieļauj tā izmantošanu no sēklām izaudzētām šalotēm, ja iepriekš minētie augi tiek likumīgi audzēti un tirgoti citās dalībvalstīs ar šo pašu nosaukumu; piemērots marķējums ir pietiekošs, lai patērētājam nodrošinātu atbilstošu informāciju par pavairošanas procesu.
(1) .
(2)  –	Šalote ir sīpolaugs, kas pieder tai pašai dzimtai, kurai sīpols ( allium cepa L. ) un ķiploks ( allium sativum ), un tiek izmantots kā garšaugs. Tās izcelsmes reģions ir Centrālāzija, un savu nosaukumu tā aizguvusi no senas palestīniešu pilsētas Askalonas, kur tā tika audzēta.
(3)  –	Padomes 1970. gada 29. septembra Direktīva 70/458/EEK par dārzeņu sēklu tirdzniecību (OV L 225, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “Sēklu direktīva”).
(4)  –	Padomes 1992. gada 28. aprīļa Direktīva 92/33/EEK par tirdzniecību ar dārzeņu pavairošanas un stādāmo materiālu, kas nav sēklas (OV L 157, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Stādāmo materiālu direktīva”).
(5)  –	Līdz attiecīgajam brīdim Tiesa nebija interpretējusi nevienu no šīm direktīvām; tā gan divas reizes ir konstatējusi, ka Itālijas Republika nepilda ar Kopienu tiesībām tai uzliktos pienākumus, savlaicīgi netransponējot Sēklu direktīvu (1976. gada 26. februāra spriedums lietā 52/75 Komisija/Itālija, Recueil, 277. lpp.) un Stādāmo materiālu direktīvu (1995. gada 30. novembra spriedums lietā C‑118/95 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4281. lpp.).
(6)  –	Savu 2005. gada 28. aprīļa secinājumu apvienotajās lietās C‑346/03 Atzeni u.c. un C‑529/03 Scalas
un Lilliu
(2006. gada 23. februāra spriedums, Krājums, I‑1875. lpp.) 104. un turpmākajos									punktos esmu pētījis lauksaimnieciskās ražošanas, kopējā tirgus un konkurences saistību.
(7)  –	Šajā pantā minēta sabiedriskā kārtība, sabiedrības morāle un valsts drošības apsvērumi, cilvēku veselības un dzīvības aizsardzība, dzīvnieku un augu aizsardzība; nacionālo mākslas, vēstures vai arheoloģijas bagātību aizsardzība, kā arī rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzība.
(8)  –	Saraksts nav negrozāms, jo 2. panta 1.a punktā										[iekļauts ar Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīvu 78/55/EK (OV 1978, L 16, 23. lpp.)] paredzēti grozījumi.
(9)  –	2. panta 1. punkts sniedz “pamatsēklu” (B daļa) un “sertificētu sēklu” (C daļa) definīciju.
(10)  –	Kā var secināt no citu valodu versijām, proti, piemēram, franču (“semences standard”),										spāņu (“semillas estándar”), angļu (“standard seed”), vācu (“Standardsaatgut”), itāļu (“sementi standard”) vai portugāļu (“sementes-tipo”),										tas attiecas uz D daļas 2. panta 1. punktā apzīmētajām “standartsēklām”. Tās ir sēklas, kurām piemīt pietiekoša šķirnes identitāte un tīrība un kuras galvenokārt paredzētas dārzeņu audzēšanai, atbilst II pielikuma prasībām attiecībā uz šķirnes tīrību, tauku saturu un dīgtspēju un ir pakļautas oficiālai pēckontrolei izlases veidā.
(11)  –	Pastāv šķirņu katalogi, kuri valsts līmenī oficiāli pieņemti										sertifikācijai, standartsēklu kontrolei un tirdzniecībai (3. panta 2. punkts).
(12)  –	OV										L 193, 33. lpp.
(13)  –	Ar “pavairošanas materiālu” tiek saprastas augu daļas un visa veida stādāmais materiāls, kas paredzēts dārzeņu pavairošanai un ražošanai; kurpretim ar “stādāmo materiālu” tiek saprasti veseli augi un augu daļas, to skaitā potētajiem augiem, kas paredzēti stādīšanai, lai ražotu dārzeņus (3. panta a) un b) apakšpunkts).
(14)  –	Lēmums publicēts 1990. gada 2. jūnijā Journal officiel de la République Française, Nr. 127.
(15)  –	1955. gada 23. augusta Journal officiel de la République Française .
(16)  –	Pavairojot daudzšūnu augus, tiek izmantota bezdzimuma metode, kas pamatota ar auga daļu dabisku vai mākslīgu atdalīšanu (ar nolieksni, gumiem, tuberkulu, sakneni), kas ir augtspējīgas un labvēlīgos apstākļos rada jaunu augu.
(17)  –	OV 1997, C 87 A, 1. un turpmākajās lappusēs, it īpaši 4. lpp. Francijas valdība kritizēja šo akceptēšanu un iebilda pret to sakarā ar tās nelikumību; tomēr tās sūdzība izrādījās nepamatota, jo tā nereaģēja noteiktajā laikā							atbilstoši Sēklu direktīvā paredzētajam.
(18)  –	20. izdevums (OV 1998, C 130 A, 5. lpp.), 21. izdevums (OV 1999, C 167 A, 5. lpp.), 22. izdevums (OV 2003, C 308 A, 5. lpp.) un 23. izdevums (OV 2004, C 260 A, 8. lpp.).
(19)  –	Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Conseil d’État ir minējusi 2001. gada 28. novembri (otrais apsvērums); prasītājas pamata prasībā nav minējušas prasības celšanas datumu; Francijas valdība ir atsaukusies uz 2001. gada 21. novembri kā dienu, kad sabiedrības De Groot
un Bejo
lūdza atcelt lēmumu; CERAFEL
savā pieteikumā par iestāšanos lietā nav sniedzis informāciju par šo faktu; Komisija kā prasības celšanas datumu ir minējusi 2001. gada 26. novembri (tās rakstveida apsvērumu 17. punkts), kas minēts arī tiesas sēdes ziņojumā (23. punkts).
(20)  –	Savos secinājumos iepriekš minētajās lietās Atzeni u.c., kā arī Scalas
un Lilliu
esmu uzsvēris, ka lauksaimniecības politika ir viena no integrācijas formām, lai sasniegtu Kopienas ekonomiskos mērķus (104. punkts).
(21)  –	2003. gada 20. maija spriedumā lietā C‑469/00 Ravil ( Recueil, I‑5053. lpp., 27. punkts) atgādināts, ka saskaņā ar sadarbības procedūru starp valstu tiesām un Tiesu, kas noteikta EKL 234. pantā, Tiesai ir jāsniedz valstu tiesām atbilde, kas ir noderīga attiecīgās lietas izspriešanai, vajadzības gadījumā iesniegto prejudiciālo jautājumu pārformulējot (2000. gada 28. novembra spriedums lietā C‑88/99 Roquette Frères
( Recueil, I‑10465. lpp., 18. punkts) un ņemot vērā arī Kopienu tiesību normas, kuras nav norādītas lūgumā par prejudiciālo nolēmumu (2000. gada 18. maija spriedums lietā C‑230/98 Schiavon
( Recueil, I‑3547. lpp., 37. punkts).
(22)  –	Lauksaimniecības produktu brīvu apriti veido netraucēts tranzīts no ražotāja uz apstrādes vietu un patērētāju.								To ir apstiprinājis Lorvellec, L.								“La liberté de circulation des marchandises agricoles”. No: Derecho agrario ante el tercer milenio ( VI Congreso Mundial de Derecho Agrario ), Almeria
Universitātes un Dykinson SL 								izdevums, Madride, 2002. gads, 709. lpp.
(23)  –	Saskaņā ar Sēklu direktīvas divdesmit trešo apsvērumu sēklas, kuras atbilst šīm prasībām, “neskarot EK līguma 36. panta piemērošanu” (šobrīd pēc grozījumiem – EKL 30. pants), nedrīkst pakļaut Kopienu tiesiskajā regulējumā neparedzētiem ierobežojumiem.
(24)  –	2001. gada 13. decembra spriedums lietā C‑324/99 DaimlerChrysler
( Recueil, I‑9897. lpp.).
(25)  –	1974. gada 11. jūlija spriedums lietā 8/74 Dassonville
( Recueil, 837. lpp., 5. punkts).
(26)  –	Secinājumu lietā C‑317/95 Canadane Cheese Trading
un Kouri
( Recueil, I‑4681. lpp.), kas ar 1997. gada 8. augusta rīkojumu tika izbeigta, jo iesniedzējtiesa atsauca iesniegto prejudiciālo jautājumu, 48. punkts.
(27)  –	Skat. šajā sakarā 1985. gada 10. janvāra spriedumu lietā 229/83 Leclerc
( Recueil, 1. lpp., 29. punkts).
(28)  –	Skat. 33. punktu manos secinājumos lietā C‑398/98 Komisija/Grieķija, kurā spriedums tika pasludināts 2001. gada 25. oktobrī ( Recueil, I‑7915. lpp.).
(29)  –	Jānorāda, ka saskaņā ar 1993. gada 24. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑267/91 un C‑268/91 Keck
un Mithouard
( Recueil, I‑6097. lpp.) EKL 28. pants neattiecas uz atšķirībām, ko radījuši dažādi tirdzniecības kārtību regulējoši noteikumi tiktāl, ciktāl šie noteikumi skar visus attiecīgos uzņēmējus, kuri veic uzņēmējdarbību valstī un līdzīgā veidā ietekmē valstī ražotas un ārvalstu produkcijas realizāciju (16. un 17. punkts).
(30)  –	Šis vērtējums pirmo reizi tika formulēts 1979. gada 20. februāra spriedumā lietā 120/78 Rewe‑Zentral
[“Cassis de Dijon”] ( Recueil, 649. lpp., 8. punkts) un vairākkārt apstiprināts citās lietās, piemēram, 1988. gada 14. jūlija spriedumā lietā 298/87 Smanor
( Recueil, 4489. lpp., 15. punkts).
(31)  –	Piemēram, 1987. gada 12. marta spriedumos lietā 176/84 Komisija/Grieķija ( Recueil, 1193. lpp.) un lietā 178/84 Komisija/Vācija ( Recueil, 1227. lpp.) tika konstatēts atbildētāju dalībvalstu Kopienas uzlikto pienākumu pārkāpums, jo tās aizliedza savā valstī pārdot alu, kas ievests no citām Kopienas valstīm, jo tas bija ražots pēc citām metodēm nekā tobrīd valstu likumdošanā noteiktās. 1988. gada 14. jūlija spriedumi lietā 407/85 3 Glocken u.c. ( Recueil, 4233. lpp.) un lietā 90/86 Zoni
( Recueil, 4285. lpp.) tika izvērtēta Itālijas sistēma, kas aizliedza tādu makaronu pārdošanu, kuri bija ražoti no parastiem kviešiem un cietiem kviešiem. Līdzīgs formulējums tika izmantots 1994. gada 14. jūlija spriedumā lietā C‑17/93 van der Veldt
( Recueil, I‑3537. lpp.), kur valsts tiesiskais regulējums līdzās kvantitatīvajam ierobežojumam ir līdzvērtīgas iedarbības pasākums, ja tas aizliedz maizes un līdzīgu mīklas izstrādājumu ar noteiktu sāls saturu pārdošanu. 1999. gada 9. februāra spriedumā lietā C‑383/97 Van der Laan
( Recueil, I‑731. lpp.) tika pētīti no cūkas plecu daļas Nīderlandē ražots šķiņķis un tā tirdzniecības aizliegums Vācijā. Ar 2003. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑420/01 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑6445. lpp.) tika apmierināta pret Itālijas Republiku celtā prasība par tās pienākumu neievērošanu, jo tā neatļāva enerģijas dzērienu, kas saturēja noteiktu daudzumu kofeīna, tirdzniecību. Tādi paši pārmetumi tika izteikti Dānijas Karalistei 2003. gada 23. septembra spriedumā lietā C‑192/01 Komisija/Dānija ( Recueil, I‑9693. lpp.) un Nīderlandes Karalistei 2004. gada 2. decembra spriedumā lietā C‑41/02 Komisija/Nīderlande (Krājums, I‑11375. lpp.), jo tās noteica atļaujas nepieciešamību pārtikas produktu, kas bagātināti ar barojošām piedevām, kuri likumīgi tika pārdoti citās dalībvalstīs, tirdzniecībai, lai šis uzlabojums atbilstu dabiskam tās iedzīvotāju uztura prasībām. Tādi paši spriedumi ir 2004. gada 29. aprīļa spriedumi lietā C‑387/99 Komisija/Vācija ( Recueil, I‑3751. lpp.) un lietā C‑150/00 Komisija/Austrija ( Recueil, I‑3887. lpp.), kuros tika konstatēts, ka šīs valstis neievēroja savus pienākumus, jo tās vitamīnu preparātus, kuri likumīgi tika pārdoti citās dalībvalstīs, regulāri klasificēja kā ārstniecības līdzekļus.
(32)  –	1985. gada 26. novembra spriedums lietā 182/84 ( Recueil, 3731. lpp.).
(33)  –	1988. gada 22. septembra spriedums lietā 286/86 ( Recueil, 4907. lpp.).
(34)  –	Šis spriedums tika pasludināts lietā C‑184/96 ( Recueil, I‑6197. lpp.).
(35)  –	2000. gada 5. decembra spriedums lietā C‑448/98 ( Recueil, I‑10663. lpp.).
(36)  –	Spriedums lietā C‑1 2/00 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑459. lpp.) un spriedums lietā C‑14/00 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑513. lpp.).
(37)  –	Francijas valdība uzskata, ka minētā judikatūra attiecas tikai uz pārstrādātiem pārtikas produktiem un neattiecas uz šalotēm, attiecībā uz kurām var apšaubīt, ka EK līgums garantē lauksaimniecības produktu, neskatoties uz to apstrādes pakāpi, brīvu apriti.
(38)  –	Iepriekš minētajā spriedumā Komisija/Francija tiek norādīts, ka tiesiskais regulējums, kas aizliedz tirgot tauko aknu izstrādājumu, kas saražots saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts noteikumiem, bet kas neatbilst regulējumā noteiktajām prasībām pilnībā, vismaz potenciāli var radīt traucējumus starpvalstu tirdzniecībai (18. punkts).
(39)  –	Iepriekš minētie 1987. gada 12. marta spriedumi lietā Komisija/Grieķija (26. punkts) un lietā Komisija/Vācija (29. punkts), kā arī lietā 3 Glocken u.c. (11. punkts) un lietā Zoni
(11. punkts).
(40)  –	Iepriekš minētie spriedumi lietā Miro
(22. punkts), lietā Smanor
(12. un 13. punkts), lietā Guimont
(26. punkts), lietā Komisija/Spānija (79. un 82. punkts) un 2003. gada 16. janvāra spriedums lietā Komisija/Itālija (75. punkts).
(41)  –	Francijas valdības pārstāvis tiesas sēdē minēja pēdējo no iepriekš minētajām jomām.
(42)  –	Apvienotās lietas C‑465/02 un C‑466/02 Vācija/Komisija un Dānija/Komisija, kurās spriedums vēl nebija pieņemts.
(43)  –	1992. gada 10. novembra spriedumā lietā C‑3/91 Exportur
( Recueil, I‑5529. lpp.), kas pamatojas uz 1974. gada 31. oktobra spriedumu lietā 16/74 Winthrop
( Recueil, 1183. lpp.), ir noteikts, ka EKL 36. pants pieļauj izņēmumus no brīvas preču aprites tikai tiktāl, ciktāl šie izņēmumi ir pamatoti ar tādu tiesību nodrošināšanu, kas ir rūpnieciskā un komerciālā īpašuma specifisks priekšmets (24. punkts).
(44)  –	Iepriekš minētie spriedumi lietā Smanor
(18. punkts) un lietā Komisija/Spānija (84. punkts).
(45)  –	Spriedumi lietā Guimont
(31. punkts) un lietā Komisija/Spānija (86. punkts), kurus minēju iepriekš, attiecas uz šo piezīmi.
(46)  –	Iepriekš minētajā spriedumā lietā Van der Laan
ir uzsvērts, ka patērētāju intereses jāaizsargā, nekavējot importu precēm, kuras likumīgi tiek ražotas un tirgotas citās dalībvalstīs, it sevišķi ar attiecīga marķējuma palīdzību attiecībā uz pārdodamo izstrādājumu veidu. Spriedumā Smanor
šis princips skaidri aprakstīts 15. un 23. punktā.
(47)  –	Pēc tam šī ideja atkārtota 2000. gada 12. septembra spriedumā lietā C‑366/98 Geffroy
( Recueil, I‑6579. lpp., 22. punkts), kā arī iepriekš minētajos spriedumos lietā Komisija/Francija (23. punkts), lietā Guimont
(30. punkts), lietā Komisija/Spānija (85. punkts) un 2003. gada 16. janvāra spriedumā lietā Komisija/Itālija (80. punkts).
(48)  –	Pirms pēdējās ES paplašināšanās un, izņemot Francijā audzētās šalotes, no sēklām izaudzētās šalotes veidoja 50 % no kopējā Kopienā izaudzētā apjoma.