62018CC0817
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 2. aprīlī (
1
)
Lieta C‑817/18 P
Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland,
Stichting Het Groninger Landschap,
Vereniging It Fryske Gea,
Stichting Het Drentse Landschap,
Stichting Het Overijssels Landschap,
Stichting Het Geldersch Landschap,
Stichting Flevo‑Landschap,
Stichting Het Utrechts Landschap,
Stichting Landschap Noord‑Holland,
Stichting Het Zuid‑Hollands Landschap,
Stichting Het Zeeuwse Landschap,
Stichting Het Noordbrabants Landschap,
Stichting Het Limburgs Landschap,
Eiropas Komisija
pret
Vereniging Gelijkberechtiging Grondbezitters,
Exploitatiemaatschappij De Berghaaf BV,
Stichting Het Nationale Park De Hoge Veluwe,
BV Landgoed Den Alerdinck II,
Landgoed Ampsen BV,
Pallandt van Keppel Stichting,
Landgoed Kasteel Keppel BV,
Baron van Lynden,
Stichting het Lijndensche Fonds voor Kerk en Zending,
Landgoed Welna BV,
Landgoed
“Huis te Maarn
” BV,
Vicariestichting De Vijf Capellarijen/Ambachtsheerlijkheid Kloetinge,
Maatschappij tot Exploitatie van het Landgoed Tongeren onder Epe BV,
Landgoed Anderstein NV,
Landgoed Bekspring BV,
Landgoed Nijenhuis en Westerflier BV,
Landgoed Caprera BV,
Landgoed Schapenduinen BV,
Stichting Schapenduinen,
Landgoed de Noetselenberg BV
Apelācija – Valsts atbalsts – Atbalsta shēma saistībā ar dabas teritoriju subsidētu iegādi vai nodošanu bezatlīdzības lietošanā – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu – Jēdziens “ieinteresētā persona” – Nopietnas grūtības
I. Ievads
1.
Ar apelācijas sūdzību Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland, Stichting Het Groninger Landschap, Vereniging It Fryske Gea, Stichting Het Drentse Landschap, Stichting Landschap Overijssels, Stichting Het Geldersch Landschap, Stichting Flevo‑Landschap, Stichting Het Utrechts Landschap, Stichting Landschap Noord‑Holland, Stichting Het Zuid‑Hollands Landschap, Stichting Het Zeeuwse Landschap, Stichting Het Noordbrabants Landschap un Stichting Het Limburgs Landschap lūdz Tiesu atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. oktobra spriedumu Vereniging Gelijkberechtiging Grondbezitters u.c./Komisija (
2
), ar kuru tā atcēla Komisijas 2015. gada 2. septembra Lēmumu C(2015) 5929 final par valsts atbalstu SA.27301 (2015/NN) – Nīderlande, saistībā ar dabas teritoriju subsidētu iegādi vai nodošanu bezatlīdzības lietošanā, kura kopsavilkums ticis publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (
3
) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
2.
Saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos tiks analizēta vienīgi apelācijas sūdzības pirmā pamata otrā daļa un otrā pamata pirmā daļa.
3.
Pirmā pamata otrā daļa būtībā attiecas uz jautājumu par to, vai Vereniging Gelijkberechtiging Grondbezitters (turpmāk tekstā – “VGG”), Exploitatiemaatschappij De Berghaaf BV, Stichting Het Nationale Park De Hoge Veluwe, BV Landgoed Den Alerdinck II, Landgoed Ampsen BV, Pallandt van Keppel Stichting, Landgoed Kasteel Keppel BV, Baron van Lynden, Stichting het Lijndensche Fonds voor Kerk en Zending, Landgoed Welna BV, Landgoed “Huis te Maarn” BV, Vicariestichting De Vijf Capellarijen/Ambachtsheerlijkheid Kloetinge, Maatschappij tot Exploitatie van het Landgoed Tongeren onder Epe BV, Landgoed Anderstein NV, Landgoed Bekspring BV, Landgoed Nijenhuis en Westerflier BV, Landgoed Caprera BV, Landgoed Schapenduinen BV, Stichting Schapenduinen un Landgoed de Noetselenberg BV, prasītājas pirmajā instancē (turpmāk tekstā visas kopā – “VGG u.c.”), varēja tikt kvalificētas kā “ieinteresētās personas” Regulas (EK) Nr. 659/1999 (
4
) 1. panta h) punkta izpratnē, savukārt otrā pamata pirmās daļas mērķis būtībā ir apstrīdēt Vispārējās tiesas atzinumu, ka pastāv nopietnas grūtības, kas lika Eiropas Komisijai uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru.
II. Atbilstošās tiesību normas
4.
Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punktā jēdziens “ieinteresētās personas” ir definēts šādi:
““Ieinteresētās personas” ir visas dalībvalstis un visas personas, uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, jo īpaši attiecīgā atbalsta saņēmējs, konkurējošie uzņēmumi un arodapvienības.”
5.
Atbilstoši šīs regulas 4. panta 1.–4. punktam:
“1.   Komisija izskata paziņojumu, tiklīdz tas ir saņemts. Neskarot 8. pantu, Komisija pieņem lēmumu saskaņā ar šā panta 2., 3. vai 4. punktu.
2.   Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka paziņotais pasākums nav atbalsts, tā nostiprina minēto konstatējumu ar lēmumu.
3.   Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka nav šaubu par to, ka paziņotais pasākums, ciktāl uz to attiecas Līguma 92. panta 1. punkts, ir saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj, ka pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu [..]. Minētajā lēmumā norāda, kuru no Līgumā paredzētajiem izņēmumiem piemēro.
4.   Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka ir neskaidrības par to, vai paziņotais pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj sākt procedūras saskaņā ar [LESD 108. panta 2. punktu].”
6.
No Komisijas 2012. gada 11. janvāra paziņojuma “Eiropas Savienības nostādnes par valsts atbalstu, ko piešķir kā kompensāciju par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu” (
5
) 11. punkta izriet, ka “valsts atbalsts [..] var tikt paziņots par saderīgu ar [LESD] 106. panta 2. punktu, ja tas ir vajadzīgs attiecīgā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma sniegšanai un neietekmē tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Savienības interesēm”.
III. Tiesvedības priekšvēsture
7.
No pārsūdzētā sprieduma izrietošais tiesvedības priekšvēstures apkopojums ir šāds.
8.
Zemes apsaimniekošanas organizācijas (“ZAO”) ir nevalstiskas bezpeļņas apvienības un fondi, kuru statūtos norādītais mērķis ir vides saglabāšana un aizsardzība.
9.
Lai izveidotu ekoloģisku struktūru un “Natura 2000” tīklu bioloģiskās daudzveidības aizsardzībai, Nīderlandes Karaliste piešķīra subsīdijas dabas teritoriju iegūšanai (turpmāk tekstā – “PNB shēma”) trīspadsmit ZAO (turpmāk tekstā – “trīspadsmit ZAO”), kuras ir personas, kas ir iestājušās lietā pirmajā instancē. Izmaksas, par kurām saskaņā ar šo shēmu varēja pretendēt uz subsīdijām, bija zemesgabalu iegādes cena, citas iegādes izmaksas un izmaksas par lauksaimniecībā izmantojamas zemes nomas pārtraukšanu minētajos zemesgabalos.
10.
Papildus to pamatdarbībai – dabas apsaimniekošanai – šīs trīspadsmit ZAO veica arī pakārtotas saimnieciska rakstura darbības, piemēram, zemesgabalu iegādi, mežkopību, kokmateriālu un gaļas tirdzniecību, medību un zvejas atļauju piešķiršanu un tūrisma aktivitātes. Šīs darbības tām rada ienākumus un ir finansējuma avots to pamatdarbībai, un tās tāpat kā subsīdijas, kas saņemtas atbilstoši PNB shēmai, ir jāizmanto apsaimniekošanas izmaksu segšanai.
11.
PNB shēma bija spēkā no 1993.–2012. gadam. 2008. gada 23. decembrī Komisija saņēma sūdzību no diviem saskaņā ar Nīderlandes tiesībām reģistrētiem privātiem bezpeļņas fondiem, proti, Stichting het Nationale Park De Hogue Veluwe un Stichting Linschoten, kas apsaimnieko zemesgabalus un veic vides saglabāšanas un kultūras mantojuma apsaimniekošanas darbības, kā arī pakārtotas darbības, piemēram, zemes nomu, lauksaimniecības, mežkopības un tūrisma darbības. 2009. gadā sūdzības iesniedzējas attiecīgajā administratīvajā procesā aizstāja VGG – iestāde, kuras darbības joma ir nodrošināt visu privāto zemes īpašnieku tiesību vienlīdzību zemesgabalu iegādes subsidēšanas ietvaros.
12.
Pēc vairākām viedokļu apmaiņām un sanāksmēm starp Komisiju, VGG un Nīderlandes iestādēm Komisija pēc iepriekšējās izskatīšanas stadijas 2015. gada 2. septembrī pieņēma strīdīgo lēmumu, ar kuru tā dabas teritoriju iegādes shēmu atzina par saderīgu ar iekšējo tirgu atbilstoši LESD 106. panta 2. punktam.
13.
Strīdīgajā lēmumā Komisija vispirms uzskatīja, ka, lai gan ZAO galvenais uzdevums nebija saimnieciska rakstura, ciktāl tas attiecas uz dabas aizsardzību, ZAO tomēr veica zināmas pakārtotas saimnieciska rakstura darbības, tādējādi ZAO attiecībā uz šīm darbībām bija jākvalificē par “uzņēmumiem” konkurences noteikumu izpratnē.
14.
Otrkārt, Komisija norādīja iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka PNB shēma ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Tā arī uzsvēra, ka subsīdijas, kuras tika piešķirtas trīspadsmit ZAO teritoriju ieguvei, tām piešķir primāras ekonomiskās priekšrocības, kas ir iegūtas, izmantojot valsts līdzekļus. Tā turklāt uzskatīja, ka šīs ZAO varēja iegūt arī otru ekonomisko priekšrocību, kas izriet no zemesgabalu, kuri iegūti ar subsīdiju palīdzību, tālākpārdošanas. Komisija turklāt norādīja, ka PNB shēma bija selektīva, jo tā tika piešķirta vienīgi šīm trīspadsmit ZAO. Visbeidzot tā uzskatīja, ka nav izpildīti nosacījumi, kurus Tiesa noteica spriedumā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (
6
), jo PNB shēmas labuma guvēju kompensācija netika noteikta saskaņā ar atbilstošo procedūru.
15.
Treškārt, Komisija pētīja aplūkotā atbalsta pasākuma saderību, ņemot vērā noteikumus par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. Konkrētāk, tā uzskatīja, ka saskaņā ar atbalsta pasākumu trīspadsmit ZAO bija uzticēts sniegt sabiedriskos pakalpojumus dabas aizsardzības jomā un ka PNB shēma atbilda VTNP pamatnostādnēm, līdz ar to šī shēma bija jāatzīst par saderīgu ar iekšējo tirgu atbilstoši LESD 106. panta 2. punktam.
IV. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
16.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 19. februārī, VGG u.c. cēla prasību, lūdzot atcelt strīdīgo lēmumu.
17.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 17. maijā, trīspadsmit ZAO lūdza atļauju iestāties šajā lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
18.
Ar Vispārējās tiesas otrās palātas priekšsēdētāja 2017. gada 6. aprīļa rīkojumu, uzklausot lietas dalībniekus, pieteikums par iestāšanos lietā tika apmierināts.
19.
VGG u.c. izvirzīja četrus pamatus savas prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam; pirmais attiecās uz to procesuālo tiesību pārkāpumu, otrais – uz atpakaļejoša spēka aizlieguma principa un tiesiskās drošības principa pārkāpumu, trešais pakārtoti – uz tiesību kļūdu un pamatojuma neesamību, piemērojot VTNP nostādnes, un ceturtais – uz LESD 106. panta 2. punkta pārkāpumu.
20.
Komisija un trīspadsmit ZAO apstrīdēja VGG u.c. kā “ieinteresēto personu” statusu un arī prasības otrā un ceturtā pamata pieņemamību.
21.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa prasību atzina par pieņemamu, apmierināja pirmo VGG u.c. pamatu un attiecīgi atcēla strīdīgo lēmumu, neizskatot pārējos pamatus.
V. Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
22.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu un
–
galvenokārt, piespriest VGG u.c. atlīdzināt tiesāšanās izdevumus vai
–
pakārtoti, nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
23.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
prasību noraidīt un
–
piespriest VGG u.c. atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
24.
Nīderlandes valdība prasa Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu.
25.
VGG u.c. prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
26.
Tiesas sēde netika sasaukta.
VI. Vērtējums
A.
Par pirmā pamata otro daļu
1. Lietas dalībnieku argumenti
27.
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas, kuras šajā ziņā atbalsta Komisija un Nīderlandes valdība, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīstot VGG u.c. prasību par pieņemamu, jo tās neesot jāuzskata par “ieinteresētajām personām” LESD 108. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punkta izpratnē.
28.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas un Komisija uzskata, ka, lai tās varētu kvalificēt kā “ieinteresētās personas”, bija jāpierāda, pirmkārt, ka VGG u.c. atrodas konkurences attiecībās ar atbalsta saņēmējiem un, otrkārt, ka atbalstam var būt konkrēta ietekme uz to situāciju, kropļojot attiecīgās konkurences attiecības.
29.
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas un Komisija apgalvo, ka, izvērtējot atbalsta konkrēto ietekmi uz VGG u.c. konkurences situāciju, Vispārējās tiesas argumentācijā ir pieļautas tiesību kļūdas.
30.
Es uzskatu, ka ir nepieciešams paust zināmus vispārējus apsvērumus par “ieinteresētās personas” jēdzienu LESD 108. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 izpratnē un tad šo apsvērumu gaismā pētīt Vispārējās tiesas argumentāciju pārsūdzētajā spriedumā.
2. Vērtējums
a) Par jēdzienu “ieinteresētā persona”
31.
Atgādinu, ka LESD 108. pantā norādītajā pārbaudes procedūrā ir jāizšķir divas stadijas. LESD 108. panta 3. punktā ieviestā iepriekšējās izskatīšanas stadija, kas ļauj Komisijai formulēt pirmo viedokli par aplūkotā atbalsta saderību, no vienas puses. LESD 108. panta 2. punktā paredzētā formālā izmeklēšanas procedūra, kas ļauj Komisijai saņemt pilnīgu informāciju par lietas apstākļiem, no otras puses. Tikai šīs pēdējās minētās procedūras kontekstā LESD paredz Komisijas pienākumu aicināt ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus (
7
).
32.
Ja nav uzsākta formāla izmeklēšanas procedūra, ieinteresētajām personām, kuras būtu varējušas iesniegt apsvērumus šajā otrajā stadijā, šāda iespēja ir liegta. Lai to novērstu, tām tiek atzītas tiesības Savienības tiesā apstrīdēt Komisijas pieņemto lēmumu neuzsākt formālu izmeklēšanas procedūru (
8
). Tādējādi prasība atcelt lēmumu, kura pamatā ir LESD 108. panta 3. punkts, kuru ir cēlusi ieinteresētā persona LESD 108. panta 2. punkta izpratnē, ir pieņemama, ja šīs prasības autors vēlas aizsargāt procesuālās tiesības, kas tam izriet no šīs pēdējās minētās tiesību normas (
9
).
33.
Šajā gadījumā nav šaubu par to, ka Komisija neuzsāka formālu izmeklēšanas procedūru un ka VGG u.c. Vispārējā tiesā atsaucās uz savu procesuālo tiesību pārkāpumu. Līdz ar to, kā to pamatoti norādīja Vispārējā tiesa (
10
), prasības pieņemamība galvenokārt ir atkarīga no jautājuma, vai VGG u.c. ir pierādījušas, ka tās ir ieinteresētās personas LESD 108. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punkta izpratnē.
34.
Šajā otrajā tiesību normā ieinteresētā persona ir definēta kā “visas dalībvalstis un visas personas, uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, jo īpaši attiecīgā atbalsta saņēmējs, konkurējošie uzņēmumi un arodapvienības”. Šajā tiesību normā būtībā ir pārņemta nemainīga “ieinteresētās personas” jēdziena definīcija, kādu to Tiesa ir noteikusi savā judikatūrā (
11
).
35.
Citiem vārdiem, runa ir par “nenoteiktu adresātu kopumu” (
12
), līdz ar to no pastāvīgās judikatūras izriet, ka minētā tiesību norma “neizslēdz, ka uzņēmums, kas nav atbalsta saņēmēja tiešs konkurents, [..] ir kvalificējams kā ieinteresētā persona, ja tas apgalvo, ka tā intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums” (
13
).
36.
Ir skaidrs, ka “ieinteresētās personas” statuss galvenokārt ir atkarīgs no tā, vai vienības, kura atsaucas uz šo statusu, intereses var ietekmēt atbalsta pasākuma piešķiršana. Tādējādi ir jānosaka, kādā veidā var noteikt, vai uzņēmuma intereses var ietekmēt atbalsta piešķiršana, lai tam varētu piešķirt “ieinteresētās personas” statusu.
37.
Manuprāt, gan no Regulas Nr. 659/1999 teksta, gan Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūras izriet, ka ir jānodala divas situācijas, proti, tādu uzņēmumu situācija, kuri ir atbalsta saņēmēja konkurenti, no vienas puses, un to vienību situācija, kuras nav saņēmēja konkurentes, no otras puses.
38.
Pirmkārt, attiecībā uz uzņēmumiem, kuri ir pasākuma saņēmēja konkurenti, no Tiesas judikatūras izriet, ka tie “nenoliedzami ir vienas no ieinteresētajām personām” (
14
).
39.
Arī Vispārējā tiesa pastāvīgajā judikatūrā šī vienīgā iemesla dēļ atzīst “ieinteresētās personas” statusu uzņēmumam, kurš atrodas konkurences attiecībās ar atbalsta saņēmēju (
15
).
40.
Citiem vārdiem, uzņēmuma gadījumā, lai pierādītu, ka tā intereses ietekmēs atbalsta piešķiršana, un lai tādējādi to varētu kvalificēt kā “ieinteresēto personu”, pietiek vienīgi ar to, ka tam ir atbalsta saņēmēja konkurenta statuss. Šādā situācijā uzņēmumam, kurš atsaucas uz “ieinteresētās personas” statusu, jo tam ir atbalsta saņēmēja konkurenta statuss, ir vienīgi jāspēj pierādīt, ka tas atrodas konkurences attiecībās ar šo saņēmēju. Kā Vispārējā tiesa norāda savā judikatūrā: “ikvienam uzņēmumam, kas atsaucas uz konkurences attiecībām – esošām vai potenciālām – [ar pasākuma saņēmēju], var tikt piešķirts “ieinteresētās personas” statuss” (
16
).
41.
Otrkārt, vienībai, kura nav atbalsta saņēmēja konkurents, var atzīt “ieinteresētās personas” statusu, ja vien tā var pierādīt, ka ar atbalsta piešķiršanu varētu tikt ietekmētas tās intereses. Šim nolūkam tai atbilstoši judikatūrai ir jāpierāda, ka pasākumam var būt konkrēta ietekme uz tās situāciju (
17
).
42.
Tiesa tostarp atzina, ka darbinieku arodbiedrība var tikt uzskatīta par ieinteresēto personu, ar nosacījumu, ka tās pašas vai tās dalībnieku intereses eventuāli ietekmēs atbalsta piešķiršana, pierādot, ka atbalstam var būt konkrēta ietekme uz tās vai darbinieku, kurus tā pārstāv, interesēm (
18
).
43.
Proti, lai vienības varētu kvalificēt par “ieinteresētajām personām”, tām ir jāpierāda, ka, piešķirot atbalstu, tiks ietekmētas to intereses. Šim nolūkam uzņēmumiem, kuri ir atbalsta saņēmēja konkurenti, ir vienkārši jāpierāda konkurences attiecību esamība ar saņēmēju. Turpretī uzņēmumiem, kuri neatrodas šādās konkurences attiecībās, savukārt ir jāpierāda, ka atbalsts var radīt konkrētu ietekmi uz to situāciju.
44.
Šajā ziņā man ir jānorāda, ka šāda nošķiršana ir pretrunā Vispārējās tiesas judikatūras (mazākumā esošajam) virzienam, kurā ietilpst pārsūdzētais spriedums.
b) Vispārējās tiesas argumentācija pārstrīdētajā spriedumā un judikatūras virziens, kurā tas ietilpst
45.
Saskaņā ar Vispārējās tiesas judikatūru vienībai, “lai to varētu kvalificēt par ieinteresēto personu, pirmkārt, ir jāpierāda, ka tā atrodas konkurences attiecībās ar atbalsta saņēmējiem, un, otrkārt, jāpierāda, ka atbalstam var būt konkrēta ietekme uz tās situāciju, kropļojot aplūkotās konkurences attiecības” (
19
). Citiem vārdiem sakot, uzņēmumiem, kuri ir atbalsta saņēmēja konkurenti, tiks pieprasīts pierādīt gan konkurences attiecību esamību, gan to, ka atbalsts konkrēti ietekmē to situāciju.
46.
Es tomēr uzskatu, ka šādu risinājumu nevar saglabāt. Tā kā ar to, atzīstot “ieinteresētās personas” statusu, saņēmēja konkurenta statusam tiek noteikti papildu nosacījumi, tas, vispirms, ir pretrunā Regulas Nr. 659/1999 tekstam, kurā saņēmēja konkurents ir tieši norādīts kā ieinteresētā persona, kā arī Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru saņēmēja konkurents neapšaubāmi ietilpst ieinteresēto personu lokā.
47.
Šāds risinājums turklāt ir pretrunā Vispārējās tiesas bagātīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru konkurenta statusa pierādīšana pati par sevi ir pietiekama, lai uzņēmumu, kurš atsaucas uz šo statusu, kvalificētu par “ieinteresēto personu” (
20
), un nav nepieciešams papildus pierādīt atbalsta konkrētas ietekmes risku uz konkurējoša uzņēmuma situāciju, ar kuru tiktu kropļotas iedibinātās konkurences attiecības.
48.
Visbeidzot es uzskatu, ka šāds risinājums varētu izraisīt zināmas neskaidrības saistībā ar judikatūru par konkurenta prasības pieņemamību, ja pēdējais minētais vēlētos apstrīdēt ne tikai tā procesuālo tiesību pārkāpumu, kā tas ir šajā gadījumā, bet arī lēmuma, ar kuru tiek novērtēta atbalsta saderība ar iekšējo tirgu, pamatotību (
21
).
49.
Saskaņā ar šo judikatūru uzņēmums, kurš apstrīd Komisijas lēmuma pamatotību neuzsākt formālu izmeklēšanas procedūru, nevar pamatoties vienīgi uz tā “konkurenta” statusu, salīdzinot ar uzņēmumu‑atbalsta saņēmēju, bet tam turklāt ir jāpierāda, ka aplūkotais atbalsts būtiski ietekmēs tā situāciju tirgū (
22
). Vispārējās tiesas judikatūrā piedāvātais risinājums, pretēji pastāvīgai Tiesas judikatūrai, zināmā mērā pielīdzina pieņemamības nosacījumus neatkarīgi no tā, vai uzņēmums apstrīd tā procesuālo tiesību pārkāpumus, Komisijai atsakoties uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru, vai arī lēmuma, ar kuru tiek novērtēta atbalsta saderība, pamatotību.
50.
Abos gadījumos konkurējošais uzņēmums nevarētu vienīgi pierādīt konkurences attiecību esamību, bet tam turklāt būtu jāpierāda, ka tā situāciju ir konkrēti ietekmējis atbalsta pasākums, ciktāl ar to ir tikušas kropļotas konkurences attiecības (
23
). Tādējādi tiktu lielā mērā novērstas atšķirības starp pieņemamības nosacījumiem atkarībā no prasības priekšmeta.
51.
Līdz ar to, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa nosprieda pārsūdzētā sprieduma 54. punktā, un pretēji prasītāju apgalvotajam, manuprāt, VGG u.c., lai tās pierādītu savu kā “ieinteresēto personu” statusu, nevar likt pierādīt gan konkurences attiecību esamību ar trīspadsmit ZAO, kas ir aplūkotā atbalsta saņēmējas, gan pasākuma konkrēto ietekmi uz to situāciju, ar kuru tiekot kropļotas šīs konkurences attiecības. Tādējādi es uzskatu, ka Vispārējās tiesas veiktais atbalsta konkrētās ietekmes uz VGG u.c. situāciju izvērtējums ir uzskatāms par ad abundantiam pamatu.
52.
Tā kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 61.–64. punktā konstatēja, ka VGG u.c. atrodas konkurences attiecībās ar trīspadsmit ZAO, tā pamatoti kvalificēja VGG u.c. kā “ieinteresētās personas” atbilstoši Tiesas judikatūrai, kas tika atgādināta šo secinājumu 37.–39. punktā, un Regulas Nr. 659/1999 noteikumiem.
53.
Nospriežot, ka VGG u.c. ir jāuzskata par uzņēmumiem, kas konkurē ar minētajām ZAO, Vispārējā tiesa varēja pamatoti kvalificēt VGG u.c. kā “ieinteresētās personas”.
54.
Tādējādi, pat ja, kā to norāda prasītājas un Komisija, būtu izrādījies, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, izvērtējot pasākuma konkrēto ietekmi uz VGG u.c. situāciju, šāda kļūda katrā ziņā nevarētu izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu, jo, šķiet, ka tā vērtējums ir pamatots ar citiem juridiskiem apsvērumiem (
24
).
55.
Šādos apstākļos es uzskatu, ka pirmā pamata daļa nav efektīva un tāpēc to nevar apmierināt.
c) Pakārtoti apsvērumi par Vispārējās tiesas vērtējumu par pasākuma konkrētās ietekmes risku uz VGG u.c. situāciju
56.
Ņemot vērā iepriekš minēto, norādīšu, ka prasītājas, Komisija un Nīderlandes valdība pirmā pamata pirmajā daļā apstrīd konstatējumu par konkurences attiecību esamību starp VGG u.c. un trīspadsmit ZAO, kuras ir aplūkotās shēmas labuma guvējas. Pilnības labad man ir jāizvērtē jautājums, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka atbalsta pasākumam var būt konkrēta ietekme uz VGG u.c. situāciju.
57.
Gadījumā, ja būtu jāapmierina pirmā pamata pirmā daļa, VGG u.c. varētu tikt kvalificētas kā “ieinteresētās personas” vienīgi tad, ja būtu ticis pareizi nospriests, ka aplūkotais pasākums varēja radīt konkrētu ietekmi uz to situāciju. Precīzāk, tā kā VGG u.c. tika kļūdaini kvalificētas kā konkurentes trīspadsmit ZAO, ir jāpārbauda, ka to intereses katrā ziņā neietekmē atbalsta piešķiršana, ciktāl ar atbalstu varēja tikt radīta konkrēta ietekme uz to situāciju.
58.
Prasītājas, kuras atbalsta Nīderlandes valdība, un Komisija apgalvo, pirmkārt, ka kritērijs, kuru Vispārējā tiesa ir identificējusi, nosakot atbalsta konkrētu ietekmi uz VGG u.c. situāciju, ir tiesiski kļūdains. Otrkārt, šie paši lietas dalībnieki norāda, ka Vispārējā tiesa nevar vienīgi konstatēt atbalsta ietekmi uz VGG u.c. situāciju, ja pēdējām minētajām tiek pieprasīts pierādīt konkrētas atbalsta sekas uz to situāciju. Vispārējās tiesas argumentācijā līdz ar to esot pieļauta tiesību kļūda.
59.
Attiecībā uz kritēriju, kuru Vispārējā tiesa izstrādāja, lai pierādītu atbalsta konkrētas ietekmes risku uz VGG u.c. situāciju, tā pārsūdzētā sprieduma 68. punktā norādīja – “ja ar valsts piešķirtu atbalstu tiek nostiprināta kāda uzņēmuma situācija, salīdzinot ar citiem uzņēmumiem, kuri ir konkurenti Kopienas tirdzniecībā, šie pēdējie minētie ir jāuzskata par tādiem, kurus atbalsts ir ietekmējis”. Kā pamatoti norāda prasītājas un Komisija, judikatūra, uz kuru pamatojas Vispārējā tiesa, ir saistīta ar ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (
25
). Šāds kritērijs, kas ļauj pierādīt, vai atbalsta pasākums ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, manuprāt, ir acīmredzami nenozīmīgs, nosakot, vai šim pasākumam var būt ietekme uz VGG u.c. situāciju. Līdz ar to man šķiet, ka šajā argumentācijā, kuru raksturo neskaidrības judikatūras interpretācijā, ir pieļauta tiesību kļūda.
60.
Es tomēr neuzskatu, ka šāda tiesību kļūda, nosakot atbilstošo kritēriju, lai noteiktu, ka pastāv risks, ka var būt konkrēta ietekme uz VGG u.c. situāciju, būtu ietekmējusi Vispārējās tiesas veiktā šī nosacījuma vērtējuma rezultātu. No Tiesas judikatūras izriet, ka Vispārējās tiesas pieļauta tiesību kļūda pārsūdzēto spriedumu nepadara par spēkā neesošu, ja tā rezolutīvā daļa šķiet pamatota citu juridisku apsvērumu dēļ (
26
), kā tas, manuprāt, ir pārsūdzētā sprieduma gadījumā.
61.
Pirmām kārtām un pretēji tam, ko norāda prasītājas un Komisija, no judikatūras izriet, ka, lai pierādītu, ka atbalsts varētu ietekmēt prasītāja intereses, nav jāpierāda faktiskas izmaiņas tā situācijā, bet gan vienīgi konkrētas ietekmes risks (
27
). Līdz ar to es nedomāju, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 73. punktā nospriežot, ka “prasītājiem nav jāiesniedz [..] pierādījumi tam, ka to konkurences stāvoklis būtu būtiski ietekmēts, bet vienīgi pierādījumi vienkāršai ietekmei”, ko atbalsts rada to situācijai.
62.
Otrām kārtām nav strīda par to, ka valsts atbalsts var ietekmēt tirgus dalībnieka situāciju “citādos veidos, tostarp radot peļņas zudumu vai nelabvēlīgāku attīstību par to, kas būtu pastāvējusi šāda atbalsta neesamības gadījumā” (
28
).
63.
Tomēr pārsūdzētā sprieduma 71. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka VGG u.c. bija “jāinvestē dabas teritorijās, lai īstenotu [pakārtotu un] līdzīgu saimniecisko darbību” tai, kuru veic trīspadsmit ZAO, izraisot neizdevīgus apstākļus, salīdzinot ar pēdējām minētajām, kuras varēja iegādāties zemesgabalus labvēlīgākos apstākļos, pateicoties aplūkotajam pasākumam. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Vispārējā tiesa norādīja uz neapstrīdētu VGG u.c. argumentāciju, saskaņā ar kuru “to neiespējamība paplašināt savus zemes īpašumus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi ir saņēmējiem, izraisīja tādu to darbības attīstību, kas bija mazāk labvēlīga par to, kas būtu tikusi reģistrēta šāda atbalsta pasākuma neesamības gadījumā”.
64.
Šādos apstākļos nevar pārmest Vispārējai tiesai, ka tā būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, būtībā uzskatot, ka aplūkotajam pasākumam varētu būt tieša ietekme uz VGG u.c. situāciju, un nospriežot, ka šīs pēdējās minētās līdz ar to ir jākvalificē par “ieinteresētajām personām”.
65.
Tādējādi es uzskatu, ka pirmā pamata otrā daļa nav efektīva vai katrā ziņā – tā nav pamatota un nav jāapmierina.
B.
Par otrā pamata pirmo daļu
66.
Ar otro pamatu prasītājas, kuras šajā ziņā atbalsta Komisija un Nīderlandes valdība, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir nepamatoti atzinusi nopietnu grūtību esamību, izvērtējot aplūkotā pasākuma saderību ar tirgu, kas liek uzsākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru.
67.
Ar otrā pamata pirmo daļu prasītājas, pirmkārt, norāda, ka Vispārējā tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdas, nevarēja nospriest, ka ZAO piešķirtā “vispārējā” un “netipiskā” VTNP esamības konstatēšana atklātu nopietnas grūtības, otrkārt, ka tās argumentācijai turklāt trūkst pamatojuma un, treškārt, katrā gadījumā nospriežot, ka VTNP kvalificēšana par “vispārēju” un “netipisku” norādot uz nopietnu grūtību esamību, Vispārējā tiesa esot balstījusies uz pretrunu esamību strīdīgajā lēmumā, uz kuru prasītājas nebija norādījušas.
1. Par apgalvoto Vispārējās tiesas konstatēto pretrunu strīdīgajā lēmumā
68.
Iesākumam es uzskatu, ka nevar apmierināt argumentu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot lēmusi ultra petita, pamatojoties uz pretrunu esamību Komisijas argumentācijā strīdīgajā lēmumā, uz kuru VGG u.c. neesot norādījusi.
69.
Neapšaubāmi pārsūdzētā lēmuma 117.–120. punktā Vispārējā tiesa norādīja uz pretrunas esamību strīdīgajā lēmumā starp Komisijas secinājumiem saistībā ar ZAO kvalificēšanu par “uzņēmumiem” un secinājumiem saistībā ar aplūkoto VTNP definīciju, kas nosedzot gan dabas aizsardzības pamatdarbību, gan ZAO pakārtotās darbības. Lietas dalībnieki pirmajā instancē uz šādu pretrunu nenorādīja.
70.
Tomēr, pirmkārt, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa vienīgi norādīja dažādu lietas dalībnieku argumentus saistībā ar šo pretrunu, par kuru šie pēdējie minētie tika iztaujāti saistībā ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem.
71.
Otrkārt, lai gan pārsūdzētā sprieduma 126. punktā Vispārējā tiesa norādīja uz Komisijas argumentāciju saistībā ar ZAO pakārtoto darbību saimniecisko raksturu, tā turpretī neuzsvēra iespējamas pretrunas esamību starp šo argumentāciju un iemesliem, kuru dēļ tika noteikta VTNP definīcija strīdīgajā lēmumā, uz kuru lietas dalībnieki neesot norādījuši.
72.
Līdz ar to risinājuma, kādu ir radusi Vispārējā tiesa, saskaņā ar kuru ZAO darbību definēšana par “vispārējiem” vai “netipiskiem” VTNP varot norādīt uz nopietnu grūtību esamību, pamatā nav pretruna Komisijas lēmumā (
29
).
73.
Tādējādi, pat ja Vispārējā tiesa lietas dalībnieku argumentu izklāstīšanas stadijā būtu norādījusi uz argumentu, kuru VGG u.c. nav minējušas, tas neietekmētu rasto risinājumu.
2. Par Vispārējās tiesas argumentāciju attiecībā uz nopietnu grūtību esamību saistībā ar VTNP definēšanu
74.
Prasītājas, kuras šajā ziņā atbalsta Komisija, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, nospriežot, ka tas, ka Komisija VTNP definēja kā “netipisku” VTNP, liecina par nopietnām grūtībām.
75.
Vispirms Vispārējā tiesa esot sajaukusi jautājumu par to, vai ZAO darbība ir saimnieciska darbība, ar jautājumu, vai šī darbība ir daļa no ZAO uzticētajiem VTNP. Tad Vispārējā tiesa esot piemērojusi acīmredzami kļūdainu kritēriju, lai noteiktu, vai pakārtotās darbības ietilpst VTNP. Turpinājumā Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka Komisijas rīcībā nebija pietiekamas informācijas, lai tā varētu izlemt, ka pakārtotās ZAO darbības ietilpst vispārējos vai netipiskos VTNP. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi dalībvalstu rīcības brīvību, definējot VTNP. Visbeidzot prasītājas un Komisija norāda, ka Vispārējās tiesas argumentācija nav saprotama, un līdz ar to būtībā izvirza nepietiekamu pamatojumu.
76.
No pārsūdzētā sprieduma 127. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa konstatēja nopietnu grūtību esamību saistībā ar VTNP definēšanu strīdīgajā lēmumā “izvērtējuma, kuru Komisija veica iepriekšējās izskatīšanas procedūras laikā, nepietiekamā vai nepilnīgā rakstura dēļ”, kas atbilstoši judikatūrai ir uzskatāma par norādi uz nopietnām grūtībām (
30
).
77.
Vispārējā tiesa atgādināja, ka, lai gan dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība saistībā ar VTNP uzdevumu definēšanu, šī brīvība tomēr nav neierobežota. Saskaņā ar judikatūru, “lai attiecīgo pakalpojumu varētu kvalificēt [par VTNP], tam ir jābūt ar tādu vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kurai ir īpašas iezīmes, salīdzinot ar to, kāda piemīt citām saimnieciskām darbībām” (
31
).
78.
Pārsūdzētā sprieduma 126. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, pirmkārt, ka Komisija uzskatīja, ka, lai gan ZAO pakārtotās darbības izrietēja no dabas aizsardzības pamatdarbības, šī pamatdarbība nenoteica, ka pakārtotās darbības būtu obligātas, un, otrkārt, ka Komisija nav izvērtējusi, vai ZAO pakārtotajām darbībām būtu vispārēja nozīme.
79.
Pārsūdzētā sprieduma 128. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka, “lai gan ienākumi, kas gūti no pakārtotajām darbībām, tika paredzēti, lai segtu daļu no vides saglabāšanas pamatdarbības izdevumiem, un, lai gan tās ir cieši saistītas ar minētās pamatdarbības vispārīgas nozīmes uzdevumu, Komisijas rīcībā esošie apstākļi tai, pamatojoties vienīgi uz šo pamatu, neļāva konstatēt [..], ka tām būtu vispārēja tautsaimnieciska nozīme”.
80.
129. punktā Vispārējā tiesa piebilda, ka, lai arī uzņēmums, kuram ir uzticēti VTNP, var veikt citas ar tam uzticēto vispārējas nozīmes uzdevumu saistītas saimnieciskas darbības, tas automātiski nenozīmējot, ka pēdējās minētās ietilpst VTNP.
81.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas izvērtējums ir nepilnīgs un ir uzskatāms par norādi uz nopietnu grūtību esamību.
82.
Pārsūdzētā sprieduma 128. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja – šo secinājumu apstiprina fakts, ka apstākļi, kas bija Komisijas rīcībā, tai turklāt neļāva “secināt, ka VTNP darbībai būtu nepieciešamas pakārtotas darbības [VTNP] nostādņu 11. punkta izpratnē, kuru tā piemēroja apstrīdētajā lēmumā”.
83.
Šajā ziņā norādīšu, ka Vispārējā tiesa, neapšaubāmi, pamatoti atgādināja, ka izvērtējuma saistībā ar VTNP definīciju nepilnīgais vai nepietiekamais raksturs varēja būt par norādi nopietnu grūtību esamībai. Es tomēr uzskatu, ka Vispārējās tiesas argumentācijā, kas tai lika šādi secināt, ir pieļautas vairākas neatbilstības.
84.
Pirmkārt, saistībā ar Vispārējās tiesas konstatējumu, saskaņā ar kuru Komisija, pamatojoties uz tās rīcībā esošajiem apstākļiem, nevarēja secināt, ka ZAO pakārtotās darbības bija nepieciešamas VTNP sniegšanai VTNP nostādņu 11. punkta izpratnē, līdz ar to nebija noteikts par pienākumu pakārtotās darbības iekļaut VTNP un tas radīja nopietnas grūtības, es, tāpat kā prasītājas un Komisija, uzskatu, ka Vispārējā tiesa veica kļūdainu šo VTNP nostādņu interpretāciju.
85.
VTNP nostādņu 11. punktā ir vienkārši paredzēts, ka “valsts atbalsts [..] var tikt paziņots par saderīgu ar [LESD] 106. panta 2. punktu, ja tas ir vajadzīgs [VTNP] sniegšanai” (
32
). Līdz ar to tās pat nav pakārtotās darbības, kam ir jābūt nepieciešamām VTNP sniegšanai, bet tādam ir jābūt atbalsta pasākumam, kura saderība tiek izvērtēta.
86.
Tādējādi Vispārējā tiesa noteica acīmredzami kļūdainu kritēriju, pārmetot Komisijai, ka tā nav pierādījusi pakārtotu darbību nepieciešamību VTNP sniegšanai, lai gan VTNP nostādņu 11. punktā Komisijai šāds pienākums nav noteikts. Līdz ar to vienīgi šī iemesla dēļ Komisijai nevar pārmest to, ka tā nav pareizi piemērojusi minēto punktu.
87.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdu, nevarēja pamatoties uz šo apstākli, lai secinātu, ka Komisijas izvērtējums nav bijis pilnīgs un ka tādējādi VTNP definēšanā pastāv nopietnas grūtības.
88.
Tomēr, tā kā Komisijas izvērtēšanas nepilnības, definējot VTNP, nav pamatotas vienīgi ar apgalvoto kļūdu VTNP nostādņu piemērošanā, ar šādu tiesību kļūdu pašu par sevi nepietiek, lai apmierinātu šo otrā pamata daļu. Faktiski Vispārējās tiesas tiesību kļūda pārsūdzēto spriedumu nepadara par spēkā neesošu, ja tā rezolutīvā daļa ir pamatota citu juridisko apsvērumu dēļ (
33
). Ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa arī pamatojās uz faktu, ka Komisija neesot pierādījusi, ka ZAO pakārtotajām darbībām būtu vispārēja nozīme, lai secinātu, ka Komisijas veiktais izvērtējums nav bijis pilnīgs, man līdz ar to ir jāpārbauda arī Vispārējās tiesas argumentācija saistībā ar šo apstākli.
89.
Tādējādi, otrkārt, attiecībā uz konstatējumu, saskaņā ar kuru Komisija neesot pierādījusi, ka pakārtotajām darbībām būtu vispārēja nozīme, un tādēļ Komisijas izvērtējums arī šajā jautājumā esot nepilnīgs, es uzskatu, ka šāds konstatējums nav pietiekami pamatots.
90.
Vispārējā tiesa vienīgi norāda, ka Komisijas rīcībā esošie apstākļi nebija pietiekami, lai izdarītu secinājumu, saskaņā ar kuru šīm pakārtotajām darbībām būtu vispārēja nozīme, lai gan Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 128. un 129. punktā piekrita, ka Komisija bija norādījusi apstākļus, kas pierāda zināmu saikni starp dabas aizsardzības darbībām un ZAO pakārtotajām darbībām, kuras tādējādi piedalās arī noteikta vispārējas nozīmes uzdevuma īstenošanā. Šādā veidā Vispārējā tiesa nekādi nav norādījusi iemeslus, kuru dēļ šie apstākļi, lai arī acīmredzami būtiski, tomēr nebija pietiekami.
91.
Turklāt Vispārējās tiesas argumentācija neļauj arī saprast, kādi apstākļi būtu ļāvuši juridiski pietiekami pierādīt, ka ZAO pakārtotajām darbībām ir vispārēja nozīme, vēl jo vairāk tādēļ, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, ka to neļauj pierādīt ciešas saiknes esamība starp šīm darbībām un vēlamo vispārējo nozīmi.
92.
Šajā ziņā atgādināšu, ka pienākums norādīt sprieduma pamatā esošo pamatojumu rodas saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantu, kas piemērojams Vispārējai tiesai saskaņā ar šo statūtu 53. panta pirmo daļu un Vispārējās tiesas Reglamenta 81. pantu. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Vispārējās tiesas sprieduma pamatojumam ir skaidri un nepārprotami jāparāda tās argumentācija, lai ieinteresētajām personām ļautu saprast pieņemtā lēmuma pamatojumu un Tiesai veikt tiesas kontroli (
34
).
93.
Tomēr Vispārējā tiesa vienīgi apstiprināja, ka Komisijas rīcībā esošie apstākļi nebija pietiekami, lai secinātu, ka tā nav pierādījusi, ka pakārtotajām darbībām ir vispārēja nozīme, tomēr nepierādot, kāpēc šie apstākļi nav pietiekami, un neprecizējot, kādi apstākļi būtu bijuši pietiekami. Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Vispārējās tiesas argumentācijai trūkst skaidrības un, manuprāt, tā ieinteresētajām personām neļauj uzzināt panāktā risinājuma pamatojumu, tādēļ tajā, manuprāt, nav pietiekama pamatojuma.
94.
Līdz ar to Vispārējās tiesas argumentācijā saistībā ar to, ka Komisijas veiktais izvērtējums attiecībā uz VTNP definīciju nebija pilnīgs, pirmkārt, ir pieļauta tiesību kļūda un, otrkārt, nav pietiekama pamatojuma.
95.
Tādējādi es uzskatu, ka ir jāapmierina otrā pamata pirmā daļa.
VII. Secinājumi
96.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā neefektīva un otrā pamata pirmā daļa ir jāapmierina, bet tas neietekmē citu apelācijas sūdzības pamatu daļu pamatotību.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Spriedums, 2018. gada 15. oktobris (T‑79/16, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2018:680).
(
3
)	OV 2016, C 9, 1. lpp.
(
4
)	Padomes Regula (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108. panta] piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.).
(
5
)	OV 2012, C 8, 15. lpp., turpmāk tekstā – “VTNP nostādnes” (pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi).
(
6
)	Spriedums, 2003. gada 24. jūlijs (C‑280/00, EU:C:2003:415).
(
7
)	Tostarp skat. spriedumus, 1993. gada 19. maijs, Cook/Komisija, (C‑198/91, EU:C:1993:197, 22. punkts); 1993. gada 15. jūnijs, Matra/Komisija (C‑225/91, EU:C:1993:239, 16. punkts), kā arī 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 94. punkts).
(
8
)	Spriedums, 2008. gada 17. jūlijs, Athinaïki Techniki/Komisija (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, 53. punkts).
(
9
)	Spriedumi, 2008. gada 17. jūlijs, Athinaïki Techniki/Komisija (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, 36. punkts), un 2010. gada 18. novembris, NDSHT/Komisija (C‑322/09 P, EU:C:2010:701, 56. punkts).
(
10
)	Pārsūdzētā sprieduma 59. punkts.
(
11
)	Tostarp skat. spriedumus, 1984. gada 14. novembris, Intermills/Komisija (323/82, EU:C:1984:345, 16. punkts); 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 41. punkts), kā arī 2011. gada 27. oktobris, Austrija/Scheucher‑Fleisch u.c. (C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 132. punkts).
(
12
)	Tostarp skat. spriedumus, 1984. gada 14. novembris, Intermills/Komisija (323/82, EU:C:1984:345, 16. punkts); 2011. gada 24. maijs, Komisija/Kronoply un Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, 63. punkts), kā arī 2011. gada 27. oktobris, Austrija/Scheucher‑Fleisch u.c. (C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 132. punkts).
(
13
)	Spriedumi, 2011. gada 24. maijs, Komisija/Kronoply un Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, 64. punkts), kā arī 2011. gada 27. oktobris, Austrija/Scheucher‑Fleisch u.c. (C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 132. punkts).
(
14
)	Spriedums, 2010. gada 18. novembris, NDSHT/Komisija (C‑322/09 P, EU:C:2010:701, 59. punkts un tajā minētā judikatūra). Mans izcēlums.
(
15
)	Tostarp skat. spriedumus, 2004. gada 1. decembris, Kronofrance/Komisija (T‑27/02, EU:T:2004:348, 44. punkts); 2012. gada 28. marts, Ryanair/Komisija (T‑123/09, EU:T:2012:164, 73. punkts); 2014. gada 12. jūnijs, Sarc/Komisija (T‑488/11, nav publicēts, EU:T:2014:497, 41. punkts); 2014. gada 5. novembris, Vtesse Networks/Komisija (T‑362/10, EU:T:2014:928, 47. punkts); 2019. gada 19. jūnijs, NeXovation/Komisija (T‑353/15, EU:T:2019:434, 69. punkts), kā arī rīkojums, 2014. gada 26. marts, Adorisio u.c./Komisija (T‑321/13, nav publicēts, EU:T:2014:175, 41. punkts).
(
16
)	Spriedums, 2019. gada 19. jūnijs, NeXovation/Komisija (T‑353/15, EU:T:2019:434, 69. punkts).
(
17
)	Tostarp skat. spriedumus, 2011. gada 24. maijs, Komisija/Kronoply un Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, 65. punkt), kā arī 2011. gada 27. oktobris, Austrija/Scheucher‑Fleisch u.c. (C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 132. punkts).
(
18
)	Spriedums, 2009. gada 9. jūlijs, 3F/Komisija (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, 33. punkts).
(
19
)	Spriedums, 2016. gada 12. maijs, Hamr – Sport/Komisija (T‑693/14, nav publicēts, EU:T:2016:292, 42. punkts); pārsūdzētais spriedums (54. punkts), kā arī rīkojums, 2018. gada 28. septembris, Motex/Komisija (T‑713/17, nav publicēts, EU:T:2018:631, 26. punkts). Mans izcēlums.
(
20
)	Tostarp skat. spriedumus, 2004. gada 1. decembris, Kronofrance/Komisija (T‑27/02, EU:T:2004:348, 44. punkts); 2012. gada 28. marts, Ryanair/Komisija (T‑123/09, EU:T:2012:164, 73. punkts); 2014. gada 12. jūnijs, Sarc/Komisija (T‑488/11, nav publicēts, EU:T:2014:497, 41. punkts); 2014. gada 5. novembris, Vtesse Networks/Komisija (T‑362/10, EU:T:2014:928, 47. punkts); 2019. gada 19. jūnijs, NeXovation/Komisija (T‑353/15, EU:T:2019:434, 69. punkts), kā arī rīkojums, 2014. gada 26. marts, Adorisio u.c./Komisija (T‑321/13, nav publicēts, EU:T:2014:175, 41. punkts).
(
21
)	Saistībā ar lietderīgu dažādu pieņemamības nosacījumu kopsavilkumu atkarībā no prasības priekšmeta skat. 2005. gada 13. decembra spriedumu Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C‑78/03 P, EU:C:2005:761, 31.–37. punkts) vai jaunāku 2019. gada 6. maija spriedumu Scor/Komisija (T‑135/17, nav publicēts, EU:T:2019:287, 37.–45. punkts).
(
22
)	Skat. spriedumu, 2007. gada 22. novembris, Spānija/Lenzing (C‑525/04 P, EU:C:2007:698, 33. punkts).
(
23
)	Šādu risku tostarp atklāj prasītāju un Komisijas procesuālo dokumentu interpretācija. Tajos ir norādīts, ka, apstiprinot, ka VGG u.c. nav jāiesniedz pierādījumi tam, ka to konkurences stāvoklis ir būtiski ietekmēts, bet vienīgi tam, ka atbalsts to ir ietekmējis, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu. Prasītājas konkrētāk apgalvo, ka VGG u.c. esot vajadzējis iesniegt ekonomisko analīzi, kas pierādītu konkrētu ietekmi uz to konkurences stāvokli.
(
24
)	Skat. spriedumus, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 47. punkts), kā arī 2011. gada 29. marts, ThyssenKrupp Nirosta/Komisija (C‑352/09 P, EU:C:2011:191, 136. punkts).
(
25
)	Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 68. punktā min 1980. gada 17. septembra spriedumu Philip Morris Holland/Komisija (730/79, EU:C:1980:209, 11. punkts).
(
26
)	Skat. spriedumus, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 47. punkts), kā arī 2011. gada 29. marts, ThyssenKrupp Nirosta/Komisija (C‑352/09 P, EU:C:2011:191, 136. punkts).
(
27
)	Tostarp skat. spriedumus, 2011. gada 24. maijs, Komisija/Kronoply un Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, 65. punkts), kā arī 2011. gada 27. oktobris, Austrija/Scheucher‑Fleisch u.c. (C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 132. punkts). Mans izcēlums.
(
28
)	Spriedums, 2008. gada 22. decembris, British Aggregates/Komisija (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, 53. punkts).
(
29
)	Pati Komisija savos procesuālajos rakstos piekrīt, ka Vispārējā tiesa nav apstrīdējusi pretrunas esamību strīdīgajā lēmumā.
(
30
)	Tostarp skat. spriedumu, 2015. gada 17. marts, Pollmeier Massivholz/Komisija (T‑89/09, EU:T:2015:153, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Spriedumi, 1991. gada 10. decembris, Merci convenzionali porto di Genova (C‑179/90, EU:C:1991:464, 27. punkts), un 1997. gada 17. jūlijs, GT‑Link (C‑242/95, EU:C:1997:376, 53. punkts).
(
32
)	Mans izcēlums.
(
33
)	Skat. spriedumus, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 47. punkts), kā arī 2011. gada 29. marts, ThyssenKrupp Nirosta/Komisija (C‑352/09 P, EU:C:2011:191, 136. punkts).
(
34
)	Spriedums, 2012. gada 19. decembris, Mitteldeutsche Flughafen un Flughafen Leipzig‑Halle/Komisija (C‑288/11 P, EU:C:2012:821, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).