62005CC0019
ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 10. jūlijā (
1
)
Lieta C-19/05
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Dānijas Karalisti
“Valsts pienākumu neizpilde — Kopienu pašu resursi — Pēc likuma maksājamie nodokļi, kas nav iekasēti muitas iestāžu pieļautas kļūdas rezultātā — Dalībvalstu finansiālā atbildība”
I – Ievads
1.
Izskatāmajā lietā Tiesai, pamatojoties uz Eiropas Kopienu Komisijas (turpmāk tekstā – “Komisija”) prasību pret Dānijas Karalisti (turpmāk tekstā – “Dānija”), ir jālemj sakarā ar valsts pienākumu neizpildi. Komisija savā prasībā lūdz Tiesu atzīt, ka, nesamaksājot Komisijai DKK 18687475 (apmēram EUR 2507210) kā pašu resursus kopā ar nokavējuma procentiem no 2000. gada 27. jūlija, Dānija nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības, proti, EKL 10. pants un Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmuma 94/728/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu 2. un 8. pants, un piespriest Dānijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
2.
Šī lieta ir turpinājums lietai C-392/02 (
2
), kurā Tiesa iedibināja principu, ka dalībvalstis ir finansiāli atbildīgas par savu muitas iestāžu kļūdām, ja to rezultātā samazinās Kopienu pašu resursi.
II – Atbilstošās tiesību normas
3.
EKL 10. panta redakcija ir šāda: “Dalībvalstis veic gan vispārējus, gan īpašus attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no šā Līguma vai ko rada Kopienas iestāžu darbība. Tās atvieglina Kopienas uzdevumu veikšanu.”
A – Noteikumi par pašu resursiem
4.
EKL 269. panta otrā daļa nosaka: “Padome, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, pēc Komisijas priekšlikuma ar vienprātīgu lēmumu pieņem noteikumus par Kopienas pašas resursu sistēmu, kurus tā iesaka dalībvalstīm pieņemt saskaņā ar to attiecīgajām konstitucionālajām prasībām.”
5.
Kaut gan Komisijas prasība galvenokārt ir balstīta uz Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (
3
) (turpmāk tekstā – “Lēmums 94/728”), ņemot vērā lietas apstākļus, kas daļēji norisinājušies laikā līdz 1995. gada 1. decembrim, ir jāizvērtē arī Padomes 1988. gada 24. jūnija Lēmums 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (
4
) (turpmāk tekstā – “Lēmums 88/376”).
6.
Sākotnēji pašu resursu sistēmu noteica Lēmums 88/376. Šis lēmums tika atcelts un aizstāts ar Lēmumu 94/728, kas, pamatojoties uz tā 11. panta 1. punktu, stājās spēkā 1995. gada 1. decembrī.
1) Lēmums 88/376
7.
Atbilstoši Lēmuma 88/376 2. panta 1. punktam budžetā iekļautos pašu resursus veido šādi ieņēmumi:
“a)
nodokļi, prēmijas, papildu vai kompensācijas summas, papildu summas vai koeficienti un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai noteiks tirdzniecībai ar trešām valstīm, īstenojot kopējo lauksaimniecības politiku, kā arī iemaksas un citas nodevas, kas paredzētas cukura tirgus kopējā organizācijā;
b)
Kopīgā muitas tarifa nodevas un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai paredz noteikt attiecībā uz tirdzniecību ar trešām valstīm, un muitas nodokļi par precēm, uz kurām attiecas Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgums;
c)
visās dalībvalstīs spēkā esošās vienotās likmes piemērojums PVN aprēķina bāzei, ko dalībvalstīm nosaka vienveidīgi saskaņā ar Kopienas noteikumiem; tomēr katras dalībvalsts aprēķinu bāze, kas jāņem vērā šā lēmuma mērķiem, nepārsniedz 55 % no tās NKP;
d)
likmes – kuru paredzēts noteikt saskaņā ar budžeta kārtību, ņemot vērā visu citu ieņēmumu kopsummu – piemērojums visu dalībvalstu NKP summai, kas noteikta saskaņā ar Kopienas noteikumiem, ko paredzēts pieņemt saskaņā ar šā lēmuma 8. panta 2. punktu.”
8.
Lēmuma 88/376 8. pants nosaka šādi:
“1.   Lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētos Kopienu pašu resursus dalībvalstis iekasē saskaņā ar savu normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem, ko vajadzības gadījumā labo, lai izpildītu Kopienas prasības. Komisija regulāri izskata valstu noteikumus, par kuriem to informē dalībvalstis, iesniedz dalībvalstīm labojumus, ko uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu atbilstību Kopienas noteikumiem, un ziņo budžeta pārvaldes iestādei. Dalībvalstis nodod Komisijas rīcībā resursus saskaņā ar 2. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktu.
2.   Neskarot grāmatvedības revīziju un likumības un pareizības kontroli, ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma 206.a pants, kurā paredzētā revīzija un kontrole galvenokārt attiecas uz PVN un NKP veidoto pašu resursu bāzes aprēķināšanas sistēmas un kārtības drošumu un efektivitāti dalībvalstīs, un neskarot pārbaudes saskaņā ar Līguma 209. panta c) punktu, Padome ar vienprātīgu lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma un pēc apspriešanās ar Eiropas Parlamentu pieņem noteikumus, kas vajadzīgi šā lēmuma piemērošanai un ļauj pārbaudīt 2.–5. pantā minēto ieņēmumu iekasēšanu, nodošanu Komisijas rīcībā un izmaksāšanu.”
2) Lēmums 94/728
9.
Saskaņā ar Lēmuma 94/728 2. panta 1. punktu Kopienu budžetā iekļautos pašu resursus veido “tradicionālie resursi”, ko veido:
—
“nodokļi, prēmijas, papildu vai kompensācijas summas, papildu summas vai koeficienti un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai var noteikt tirdzniecībai ar valstīm, kuras nav dalībvalstis, īstenojot kopējo lauksaimniecības politiku [..];
—
kopīgā muitas tarifa nodevas un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai var noteikt attiecībā uz tirdzniecību ar valstīm, kuras nav dalībvalstis [..];
—
visās dalībvalstīs spēkā esošās vienotās likmes piemērošana PVN aprēķina bāzei [..];
—
tādas likmes piemērošana visu dalībvalstu NKP summai, kuru paredzēts noteikt saskaņā ar budžeta kārtību, ņemot vērā visu citu ieņēmumu kopsummu [..]”.
10.
Saskaņā ar Lēmuma 94/728 2. panta 3. punktu, iekasējot maksājumus, dalībvalstis patur 10 % no saskaņā ar 1. punkta a) un b) apakšpunktu samaksātajām summām. Saskaņā ar 2. panta 3. punktu Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmumā 2000/597/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (
5
) šī procentuālā daļa tika palielināta līdz 25 % attiecībā uz summām, kas noteiktas pēc 2000. gada 31. decembra.
11.
Lēmuma 94/728 8. pantā ir noteikts:
“1.   Šī lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētos Kopienu pašu resursus dalībvalstis iekasē saskaņā ar savu normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem, ko vajadzības gadījumā pielāgo, lai tie atbilstu Kopienu noteikumos ietvertajām prasībām. Komisija regulāri izskata valstu noteikumus, kurus dalībvalstis tai dara zināmus, iesniedz dalībvalstīm pielāgojumus, kurus tā uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu minēto valstu noteikumu atbilstību Kopienu noteikumiem, un iesniedz ziņojumus budžeta lēmējiestādēm. Dalībvalstis nodod Komisijas rīcībā 2. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktā paredzētos resursus.
2.   [..] Padome ar vienprātīgu lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, pieņem noteikumus, kas vajadzīgi šī lēmuma piemērošanai, kā arī noteikumus, kas attiecas uz 2. un 5. pantā minēto ieņēmumu iekasēšanas kontroli, to nodošanu Komisijas rīcībā un izmaksāšanu. [Neoficiāls tulkojums]”
3) Noteikumi iekasēšanas kontroles nodrošināšanai
12.
Attiecīgajā laika posmā noteikumi iekasēšanas kontroles nodrošināšanai bija iekļauti Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK (
6
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1552/89”). Šī regula tika grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96 (
7
), kas stājās spēkā 1996. gada 14. jūlijā. Grozītā Regula Nr. 1552/89 tika saskaņota un aizstāta ar Padomes 2000. gada 22. maija Regulu (EK, Euratom) Nr. 1550/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (
8
).
13.
Regulas Nr. 1552/89 preambulas otrais apsvērums ir formulēts šādi: “Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. pantā minētajiem pašu resursiem jābūt pieejamiem Kopienai, ievērojot visizdevīgākos nosacījumus, un tāpēc ir jānosaka kārtība, kādā Kopienām atvēlētos pašu resursus dalībvalstis nodod Komisijai.” [Neoficiāls tulkojums]
14.
Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. un 1.a punkts paredz nosacījumus attiecībā uz Kopienu pašu resursu prasījumu rašanos, kas izriet no muitas nodokļiem:
“1.   Šīs regulas piemērošanai Kopienu pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos [iegrāmatošanu] un to paziņošanu debitoram [parādniekam].
1.a    Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās norēķinu grāmatās.”.
15.
Regulas Nr. 1552/89 9. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts kasē vai iestādē, ko tā izraudzījusies” [neoficiāls tulkojums].
16.
Regulas Nr. 1552/89 11. pants nosaka:
“Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij ir jāmaksā procenti, kuru likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts īstermiņa kredīta operācijām dienā, kad ir beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem. Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam”. [Neoficiāls tulkojums]
17.
Minētās regulas 17. panta 1. un 2. punkts paredz:
“1.   Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošā summa tiek nodota Komisijai, kā noteikts šajā regulā.
2.   Dalībvalstīm nav pienākuma nodot Komisijas rīcībā noteiktajiem prasījumiem atbilstošās summas vienīgi tad, ja šīs summas nav iekasētas nepārvaramas varas (force majeure) dēļ. Turklāt dalībvalstis var neievērot šo pienākumu nodot Komisijai šādas summas īpašos gadījumos, kad, pilnīgi izvērtējot konkrētā gadījumā attiecīgos apstākļus, ir acīmredzami, ka naudas piedziņa no tām neatkarīgu apstākļu dēļ nav iespējama ilgstošā laika posmā. [..]” [Neoficiāls tulkojums]
B – Muitas noteikumi
1) Muitas kodekss
18.
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
9
) 9. panta 1. punkts ir formulēts šādi:“Attiecīgajai personai labvēlīgu lēmumu atceļ vai groza gadījumos, izņemot 8. pantā minētos, kad netika izpildīti vai vairs netiek izpildīti viens vai vairāki lēmuma pieņemšanas nosacījumi.”
19.
Muitas kodeksa 20. pants nosaka:
“1.    Muitas parāda rašanās gadījumā likumā noteikto muitas nodokļu pamats ir Eiropas Kopienu muitas tarifs.
[..]
3.   Eiropas Kopienu muitas tarifā ietilpst:
a)
kombinētā preču nomenklatūra;
[..]
f)
autonomi neuzlikšanas pasākumi atsevišķām precēm uzliekamo ievedmuitas nodokļu samazināšanai vai atbrīvošana no tiem;
[..]
4.   Neskarot noteikumus par vienotas likmes maksājumiem, pēc deklarētāja pieprasījuma c) apakšpunktā minēto pasākumu vietā piemēro 3. punkta d), e) un f) apakšpunktā minētos pasākumus, ja attiecīgās preces atbilst pēdējiem minētajiem nosacījumiem. Pieprasījumu var iesniegt pēc notikuma, ja ir izpildīti attiecīgie nosacījumi.
[..].”
20.
Muitas kodeksa 82. panta 1. punkts paredz:
“Ja preces laiž brīvā apgrozībā ar pazeminātu nodokļa likmi vai nulles likmi sakarā ar to galapatēriņu, tās paliek muitas uzraudzībā. Muitas uzraudzība izbeidzas, kad nosacījumi šādas pazeminātas likmes vai nulles likmes piešķiršanai zaudē spēku, ja preces izved, iznīcina vai atļauj, samaksājot noteiktos nodokļus, izmantot citiem mērķiem nekā tie, kuriem atbilst pazeminātas likmes vai atbrīvojuma piešķiršana.”
21.
Saskaņā ar Muitas kodeksa 204. panta 1. un 2. punktu:
1.    “Ievedmuitas parāds rodas:
a)
neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana, vai tās muitas procedūras izmantošanu, kurā tās nodotas,
vai
b)
neievērojot kādu nosacījumu preču nodošanai šajā muitas procedūrā vai pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes piemērošanai precēm sakarā ar to galapatēriņu, gadījumos, kas nav minēti 203. pantā, ja vien netiek konstatēts, ka neizpildīšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi.
2.    Muitas parāds rodas vai nu brīdī, kad pienākums, kura neizpildīšana rada muitas parādu, netiek vairs pildīts, vai brīdī, kad preces tiek nodotas attiecīgajā muitas procedūrā, ja vēlāk tiek konstatēts, ka faktiski nav bijis izpildīts kāds nosacījums, kas regulē preču nodošanu attiecīgajā procedūrā ar pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes piemērošanu sakarā ar preču galapatēriņu.”
22.
Muitas kodeksa 220. pants nosaka:“1.    Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.
2.   Izņemot gadījumus, kas minēti 217. panta 1. punkta otrajā un trešajā ievilkumā, vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt, ja:
[..]
b)
pēc likuma apliekamā muitas nodokļa summa kļūdaini iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus par muitas deklarāciju;
[..].”
23.
Muitas kodeksa 239. pants definē: Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus var atmaksāt vai atlaist 236., 237. un 238. pantā neminētos gadījumos:
—
kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru;
—
kurus radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai klaju nolaidību. Gadījumus, kādos šo noteikumu piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru. Atmaksāšana vai atlaišana var būt atkarīga no īpašu nosacījumu izpildes.
2.   Nodokļus atmaksā vai atlaiž 1. punktā minēto iemeslu dēļ, ja attiecīgajā muitas iestādē saņemts iesniegums divpadsmit mēnešu laikā no dienas, kurā muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.
Tomēr attiecīgi pamatotos izņēmuma gadījumos muitas dienesti šo termiņu var pagarināt.”
2) Muitas kodeksa īstenošanas noteikumi
24.
291. pants Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
10
), kas tika atcelta ar Komisijas 2000. gada 24. jūlija Regulu (EK) Nr. 1602/2000, ar kuru groza Regulu (EEK) Nr. 2454/93 (
11
), noteica:
“1.   Preces, ko brīvā apgrozībā laiž labvēlīgā tarifa režīmā, pamatojoties uz īpašo izmantošanu, ielaiž vienīgi tad, ja persona, kas preces ieved vai liek tās ievest brīvai apgrozībai, ir saņēmusi rakstītu atļauju.
2.   Minēto atļauju pēc attiecīgās personas rakstveida lūguma izdod tās dalībvalsts muitas dienesti, kurā preces deklarē brīvai apgrozībai.
[..]”
25.
Regulas Nr. 2454/93869. pants paredz:“Muitas dienesti paši nolemj neiegrāmatot neievāktus nodokļus šādos gadījumos:
[..]
b)
kad šie dienesti uzskata par izpildītiem Kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā izklāstītos nosacījumus, ar noteikumu, ka summa, ko no attiecīgā pārstrādātāja neiekasē par vienu vai vairākām izvešanas darbībām, bet vienas kļūdas iznākumā, ir mazāka par EUR 2000;
[..].”
26.
Regulas 871. pants nosaka:“Gadījumos, kas nav 869. pantā minēti gadījumi un kuros muitas dienesti vai nu uzskata, ka Kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētie nosacījumi ir izpildīti, vai arī nešaubās par minētajos noteikumos iekļauto kritēriju precīzu piemērošanas jomu attiecībā uz konkrētu gadījumu, minētie dienesti attiecīgo gadījumu iesniedz Komisijai, lai varētu tikt pieņemts lēmums saskaņā ar 872.–876. pantā izklāstīto procedūru. Komisijai iesniegtā lietā jāiekļauj visa informācija, kas vajadzīga lietas pilnīgai izskatīšanai.
Komisija par lietas saņemšanu tūlīt informē pārējās dalībvalstis.
Ja tiek konstatēts, ka dalībvalsts iesniegta informācija nav pietiekama, lai lēmumu par attiecīgo lietu varētu pieņemt, pārzinot visus faktus, tad Komisija var likt iesniegt papildu informāciju.”
3) Noteikumi par kombinēto nomenklatūru
27.
Kombinētā nomenklatūra (turpmāk tekstā – “KN”) tika publicēta Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (
12
) I pielikumā. Regula Nr. 2658/87 ir balstīta uz preču aprakstīšanas un kodēšanas harmonizēto sistēmu, ko izstrādājusi Muitas sadarbības padome, kura vēlāk kļuva par Pasaules Muitas organizāciju, un kas ieviesta ar starptautisko konvenciju, kura noslēgta 1983. gada 14. jūnijā Briselē un apstiprināta Kopienas vārdā ar Padomes 1987. gada 7. aprīļa Lēmumu 87/369/EEK par noslēgto Starptautisko konvenciju par preču aprakstīšanas un kodēšanas harmonizēto sistēmu un tās grozījumu protokolu (
13
). Regulā jaunākie grozījumi izdarīti ar Komisijas 2003. gada 11. septembra Regulu (EK) Nr. 1789/2003 par grozījumiem Regulas Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu I pielikumā (
14
).
28.
Regulas Nr. 2658/87 I pielikuma II sadaļa cita starpā paredz, ka muitas nodokļus atceļ precēm, ar ko paredzēts apgādāt kuģus vai citus kuģošanas līdzekļus, kuri uzskaitīti attiecīgajā sarakstā, šādu transporta līdzekļu izbūvei, remontam, apkopei vai pārbūvei, kā arī precēm, kas paredzētas šādu kuģu vai citu kuģošanas līdzekļu iekārtai vai aprīkojumam.
29.
Sarakstā, uz ko norāda šis pielikums, bija iekļauta arī KN apakšpozīcija 89019010, kas attiecās uz citiem kuģošanas līdzekļiem preču pārvadāšanai un kuģiem pasažieru un preču vienlaicīgai pārvadāšanai.
30.
Regulas Nr. 2658/87 I pielikuma KN apakšpozīcijā 86090090 bija definēti konteineri (ieskaitot konteinerus šķidrumu pārvadāšanai), kas īpaši paredzēti un iekārtoti pārvadāšanai vienā vai vairākos transporta veidos.
III – Fakti
31.
Kādai uzņēmumu grupai piederošs Dānijas uzņēmums (turpmāk tekstā – “importētājuzņēmums”) 1990. gadā lūdza to atbrīvot no ievedmuitas nodokļa sakarā ar produktu ievešanu pārstrādei. Importētājuzņēmums savu lūgumu pamatoja ar to, ka importētās preces (koksne un plastmasa) ir paredzētas jūras konteineru būvei, ko pēc tam paredzēts iebūvēt grupai piederošajos konteinerkuģos.
32.
Dānijas muitas iestādes atļāva ievest preces (koksni un plastmasu), kuras tās klasificēja Regulas Nr. 2658/87 I pielikuma KN apakšpozīcijā 89019010, nepiemērojot tām ievedmuitas nodokli. Tās precēm piemēroja “īpašās izmantošanas” režīmu (end-use) (
15
), ko piemēro precēm, kuras tiek iebūvētas kuģos vai ir paredzētas kuģu iekārtai vai aprīkojumam. Turklāt tās norādīja importētājuzņēmumam, ka konkrētajā gadījumā režīms “ievešana pārstrādei” nav piemērojams.
33.
Komisijas pārstāvji laikā no 1996. gada 25. līdz 29. martam pārbaudīja Kopienu pašu resursu iekasēšanu un šajā sakarā sagatavoja ziņojumu Nr. 96-1-1. Tajā viņi konstatē, ka Dānijas iestādes, pārkāpjot Kopienu tiesību normas, ir atļāvušas importētājuzņēmumam, piemērojot nulles ievedmuitas nodokļa likmi, ievest preces, kas izmantotas parastu kravas konteineru būvei, kas neietilpst kuģu aprīkojumā. “Īpašās izmantošanas” muitas režīma piemērošana būtu pareiza tikai tādā gadījumā, ja šos konteinerus tieši iebūvētu kuģos vai arī tie ietilptu kuģu aprīkojumā. Šīs kļūdas dēļ ir nelikumīgi samazināti Kopienu pašu resursi. Dānijas iestādes no 1994. gada 1. janvāra ir finansiāli atbildīgas par kļūdām, kas pieļautas, piemērojot “īpašās izmantošanas” režīmu. Izmeklēšanas rezultātā tika sagatavots ziņojums, kas 1996. gada 12. jūnijā tika nosūtīts Dānijas iestādēm.
34.
Dānija 1997. gada 12. februāra vēstulē apstrīdēja Komisijas ziņojumu un Padomdevējas komitejas par pašu resursiem 1997. gada 6. jūnija sanāksmē apstiprināja savu nostāju. Šajā sanāksmē Dānija apstrīdēja šīs komitejas kompetenci un pieprasīja, lai lietu izlemj Komisijas ģenerāldirektorāts, kas atbild par nodokļu un muitas jautājumiem. Komisija sanāksmē paziņoja, ka tā nepiekrīt Dānijas viedoklim par muitas tiesību normu interpretāciju.
35.
1997. gada 25. novembrī Dānija pieprasīja, lai lietu izskata Muitas kodeksa komitejas nodaļa, kas atbild par labvēlīgiem tarifa režīmiem, jo nekāds muitas parāds nav radies un Kopiena nav zaudējusi pašu resursus.
36.
1997. gada 30. decembrī Dānijas muitas iestādes (Dienvidjitlandes muitas centrs), nepiekrītot Komisijai, informēja importētājuzņēmumu par savu viedokli attiecībā uz atļauju ievest preces, piemērojot nulles ievedmuitas nodokļa likmi, kā arī par ievedmuitas nodokļa piemērošanu no 1998. gada 1. janvāra. Importētājuzņēmumam izsniegtā atļauja ievest preces, piemērojot “īpašas izmantošanas” režīmu, beidzās 1997. gada 31. decembrī. 1998. gada 3. februārī importētājuzņēmums iesniedza pieteikumu par režīma “ieviešana pārstrādei” piemērošanu. 1998. gada 21. aprīlī ar atpakaļejošu datumu, 1998. gada 3. februāri, tika izsniegta attiecīga atļauja preču ievešanai pārstrādei. Komisija nepieprasīja, lai Dānijas valdība samaksātu ievedmuitas nodokļus par laiku no 1998. gada 1. janvāra līdz 3. februārim.
37.
Ar 1998. gada 9. novembra vēstuli Komisija pieprasīja, lai Dānija tai samaksā ievedmuitas nodokli bez procentiem DKK 18687475 apmērā, kas bija jāuzliek precēm laikā no 1994. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. decembrim. Dānija no 1994. gada 1. janvāra ir finansiāli atbildīga par visu importētājuzņēmuma preču importu, jo tā ir nepareizi piemērojusi “īpašas izmantošanas” režīmu. Savā 1999. gada 10. marta atbildē Dānijas iestādes Komisijai nosūtīja sarakstu ar ievedmuitas nodokļiem, kas netika uzlikti laikā no 1994. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. decembrim, un apstrīdēja to, ka Kopienai to darbības rezultātā būtu radušies finansiāli zaudējumi.
38.
2002. gada 31. janvārī Komisija nosūtīja Dānijai brīdinājuma vēstuli, kurā tā atkārtoti norādīja uz kļūdām saistībā ar importētājuzņēmuma preču tarifa klasifikāciju un pieprasīja Dānijai samaksāt summu DKK 18687475 apmērā.
39.
Savā 2002. gada 2. aprīļa atbildē uz brīdinājuma vēstuli Dānijas valdība atzina, ka Regulas Nr. 2658/87 I pielikuma II sadaļu, kurā ir iekļauta Kombinētā nomenklatūra, nevar interpretēt tik šauri, ka preces kuģu aprīkojumam paredzētu izstrādājumu izgatavošanai ir atbrīvotas no ievedmuitas nodokļa.
40.
Ar 2002. gada 6. maija Komisijai adresēto vēstuli Dānijas valdība ārpus procedūras sakarā ar valsts pienākumu neizpildi lūdza atbilstoši Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktam atļaut tai neveikt vēlāku nodokļu iegrāmatošanu, jo atļaujas izsniegšana atbilstoši “īpašas izmantošanas” režīmam ir bijusi muitas iestāžu kļūda, ko persona, kas atbild par samaksu, nav varējusi atklāt.
41.
Komisija Dānijas atbildi uz brīdinājuma vēstuli uzskatīja par nepārliecinošu un tādēļ tā ar 2002. gada 31. oktobra argumentētu atzinumu aicināja Dāniju veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai minēto lūgumu izpildītu divu mēnešu termiņā, skaitot no tā paziņošanas. Dānija uz to atbildi sniedza 2003. gada 28. februārī.
42.
2004. gada 19. aprīlī Muitas kodeksa komitejas darba grupa sanāksmē saistībā ar Lēmuma REC 12/03 pieņemšanas procedūru konstatēja, ka importētājuzņēmums jau 1990. gadā atbilda nosacījumiem, lai to sakarā ar preču ievešanu pārstrādei atbrīvotu no ievedmuitas nodokļa. Ja importētājuzņēmums 1990. gadā būtu lūdzis piešķirt šādu atļauju, tā tam būtu jāizsniedz. Sanāksmē vēl tika konstatēts, ka Dānijas muitas iestāžu pieļautās kļūdas nav ietekmējušas Kopienu budžetu. Pamatojoties uz šo darba grupas sanāksmi, Komisija 2004. gada 19. maijā pieņēma Lēmumu REC 12/03 (
16
). Tajā Komisija konstatēja, ka ir jāveic importētājuzņēmuma nesamaksātā ievedmuitas nodokļa vēlāka iegrāmatošana un ka iesniegums par atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa importētājuzņēmuma gadījumā ir pamatots. Komisija ar 2005. gada 21. februāra vēstuli paziņoja Dānijai, ka tā vairs netiek uzskatīta par finansiāli atbildīgu par Kopienu pašu resursu nemaksāšanu laikā no 1998. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 3. februārim.
43.
Ņemot vērā, ka Dānija neizpildīja argumentētā atzinuma prasības, Komisija 2005. gada 20. janvārī cēla prasību saskaņā ar EKL 226. pantu.
44.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atzīt, ka, nesamaksājot Komisijai DKK 18687475 kā pašu resursus kopā ar nokavējuma procentiem, skaitot no 2000. gada 27. jūlija, Dānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības, proti, EKL 10. pants un Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmuma 94/728/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursiem 2. un 8. pants;
—
piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
45.
Dānijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV – Lietas dalībnieku argumenti
46.
Komisija uzskata, ka Dānija ir nepamatoti atļāvusi ievest konteineru izgatavošanai paredzētas preces, piemērojot nulles ievedmuitas nodokļa likmi, kaut gan Dānijas iestādēm tika norādīts, ka šāda rīcība nav pareiza. KN apakšpozīcija 86090090 ir piemērota nepareizi, jo preces ir izmantotas parastu konteineru izgatavošanai, kam nav nekādu īpašu atšķirību. Šos konteinerus, saistībā ar kuriem Dānija atļāva ievest attiecīgās preces, nevar iebūvēt kuģī, jo tiem nav vajadzīgo īpašību, un tie nav daļa no kuģa aprīkojuma. Tie neaizstāj daļu no kuģa, kurā tiek iekrautas preces, un tie neietilpst kuģa aprīkojumā, jo tos neizmanto kuģa ekspluatācijai. Tādējādi tie netiek īpaši izmantoti.
47.
Komisija uzskata, ka Dānijas iestādes nedrīkstēja atļaut ievest preci atbilstoši “īpašas izmantošanas” režīmam. Pēc Komisijas paziņojuma saņemšanas, t.i., atbilstoši Muitas kodeksa 220. panta 1. punktam divu dienu laikā, Dānijas iestādēm bija uzreiz jāatsauc [izsniegtā] atļauja. Dānija nav izpildījusi savus pienākumus, kas izriet no Muitas kodeksa 9. un 20. panta un Regulas Nr. 2658/87. Tādējādi ir samazinājušies Kopienu pašu resursi. Komisija vēl arī norāda, ka Kopienu pašu resursi no muitas nodokļiem veidojas muitas parāda rašanās brīdī.
48.
Importētajai precei nevarēja piemērot režīmu “ievešana pārstrādei”. Turklāt vēlākā laika posmā nevar konstatēt, vai ir izpildīti Muitas kodeksa 117. panta b) apakšpunktā minētie nosacījumi attiecībā uz režīmu “ievešana pārstrādei”.
49.
Neraugoties uz to, ka Dānijas iestādes no Komisijas bija saņēmušas attiecīgo noteikumu interpretāciju, tās muitas parādu nav vēlāk iegrāmatojušas, jo Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta nosacījumus uzskatīja par izpildītiem. Tādējāditās nav izpildījušas pienākumus, kas izriet no Regulas Nr. 2454/93871. panta. Komisija uzskata, ka Dānijas iestādes ir rīkojušās uz savu atbildību, paliekot pie savas interpretācijas arī pēc tam, kad Komisija 1996. gadā Dānijai bija norādījusi uz kļūdām, piemērojot “īpašas izmantošanas” režīmu, kas ļauj ievest preces, nemaksājot nodokļus. Ņemot vērā, ka Dānijas iestādes nav informējušas Komisiju par šīm konstatētajām grūtībām un kļūdām, piemērojot attiecīgo režīmu, tās Komisijai nav ļāvušas izteikt savu viedokli par iespēju piemērot Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
50.
Komisija uzskata, ka Dānijas iestādes, piešķirot atļauju ievest preces, piemērojot ievedmuitas nodokļa nulles likmi, nav rīkojušās ar pienācīgu rūpību. Tās nav rīkojušās ar pienācīgu rūpību arī tiktāl, ciktāl tās nav vēlāk iegrāmatojušas muitas parādu atbilstoši Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktam un Regulas Nr. 2454/93871. pantam. Tādējādi Dānija nav konstatējusi Kopienu pašu resursus un tādēļ ir finansiāli atbildīga par pašu resursu zaudējumu; ir pārkāpts Lēmuma 94/728 8. pants. No iepriekš minētā izriet, ka Dānijai Kopienu budžetā ir jāiemaksā summa DKK 18687475 apmērā, kas nav samaksāta pieļauto kļūdu un rūpības trūkuma dēļ. Kopienai ir radušies zaudējumi, jo nav samaksāta attiecīgā summa. Ņemot vērā, ka Dānija izvairās maksāt attiecīgo summu, tā nepilda savus pienākumus, kas izriet no Lēmuma 94/728 2. un 8. panta, kā arī no EKL 10. panta.
51.
Attiecībā uz laiku no 1994. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. decembrim izskatāmās lietas fakti būtiski neatšķiras no tiem, kas raksturo lietu C-392/02 Komisija/Dānija (
17
).
52.
Visbeidzot Komisija uzskata, ka Dānijai saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 11. pantu ir jāmaksā arī [nokavējuma] procenti.
53.
Dānijas valdība apstrīd to, ka pašu resursu nemaksāšanas dēļ Kopienai ir radušies finansiāli zaudējumi. Dānijas iestāžu pieļautās kļūdas nav negatīvi ietekmējušas Kopienu budžetu, jo, kā izriet no Lēmuma REC 12/03, jau 1990. gadā iesniedzot pieteikumu, importētājuzņēmums bija izpildījis nosacījumus, lai tiktu piemērots muitas režīms “ievešana pārstrādei”. Tādējādi nav radies nekāds muitas parāds. Turklāt komiteja 2004. gada 19. aprīļa sanāksmē atzina, ka Kopienai sakarā ar atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa laikā no 1998. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 3. februārim nav radušies finansiāli zaudējumi.
54.
Nav skaidrs, vai importēto preci drīkstēja vai nedrīkstēja ievest, piemērojot “īpašas izmantošanas” režīmu. Tādēļ izskatāmajā lietā būtiska nozīme ir tam, vai konteineri ir preces, kas ir paredzētas kuģu aprīkojumam. Tiesa lietā 148/87 (
18
) lēma jautājumu par zvejas tīkliem, kas ir paliekoši piestiprināti pie kuģiem. Kuģī iebūvētas preces statuss nav viennozīmīgs. Tādēļ Dānijas valdība izteica priekšlikumu, lai atbildīgā Komisijas komiteja nosaka preces statusu, kas līdz šim tomēr vēl nav noteikts.
55.
Atsaucoties uz Lēmumu REC 12/03 un atbildīgās komitejas 2004. gada 19. aprīļa sanāksmes protokolu, Dānijas valdība apgalvo, ka atbilstoši šiem dokumentiem jau 1990. gadā ir bijuši izpildīti nosacījumi, lai ļautu piemērot režīmu “ievešana pārstrādei”, un atbilstoši tiem Kopienu budžetam nav radušies zaudējumi. Pēc tam, kad Komisija savā replikā jau paskaidroja, ka šis atzinums attiecas uz laiku no 1998. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 3. februārim, lēmumu varot saprast tādējādi, ka arī līdz 1998. gada 1. janvārim nav radušies nekādi zaudējumi. Turklāt no lēmuma arī izriet, ka zaudējumi nav radušies, jo bija jāpiemēro režīmam “ievešana pārstrādei” paredzētais juridiskais pamats, kas arī paredz atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa. Tādējādi ir jāpiemēro Muitas kodeksa 239. pants. Ņemot vērā, ka no 1998. gada 1. janvāra režīms “ievešana pārstrādei” ir piemērojama tiem pašiem faktiem, nav skaidrs iemesls, kādēļ to nevarētu attiecināt uz laiku līdz 1998. gada 1. janvārim.
56.
Dānijas iestādes savu nostāju jautājumā par “īpašas izmantošanas” režīma piemērošanu ir mainījušas novēloti Komisijas rīcības dēļ, jo tā šo jautājumu neiesniedza izskatīšanai Muitas kodeksa komitejā, kas atbild par nodokļu atvieglojumu piemērošanu. Tās savu nostāju mainīja laikā, kad tika gatavota atbilde uz brīdinājuma vēstuli, pamatojoties uz telefona sarunu ar kādu vārdā nenosauktu Nodokļu un Muitas Savienības ģenerāldirektorāta ierēdni, kurš paziņoja, ka Dānijai “īpašas izmantošanas” režīma vietā ir jāpiemēro režīms “ievešana pārstrādei”.
57.
Turklāt Dānijas valdība arī skaidri iebilst pret Komisijas apgalvojumu, ka tā nav informējusi Komisiju par savu nodomu neveikt muitas parāda vēlāku iegrāmatošanu, jo Dānija to Komisijai skaidri paziņoja savā 2002. gada 6. maija vēstulē.
V – Ģenerāladvokātes vērtējums
A – Dalībvalstu atbildība Kopienas priekšā pašu resursu jomā
58.
Saskaņā ar Lēmuma 94/728 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu kopējā muitas tarifa nodokļi un citi nodokļi, ko Kopiena ir noteikusi saistībā ar tirdzniecību ar trešām valstīm, ir Kopienu pašu resursi (
19
). Muitas nodokļu kā Kopienu pašu resursu izmantošana Kopienu budžetā izriet no tā, ka muitas savienībā (
20
) valsts, kas aprēķina muitas maksājumus, ne vienmēr ir valsts, kurā prece tiek izmantota (
21
).
59.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2. pantu Kopienu pašu resursu prasījums ir atzīts, tiklīdz ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iegrāmatošanu un to paziņošanu parādniekam. No šī noteikuma teksta izriet, ka dalībvalstu pienākums konstatēt Kopienu tiesības uz pašu resursiem rodas, tiklīdz ir izpildīti minētie muitas tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi, un ka tādējādi nav nepieciešams, lai iegrāmatošana būtu faktiski notikusi (
22
). Dalībvalstīm ir “jākonstatē Kopienu tiesības uz pašu resursiem, tiklīdz to muitas iestādes var aprēķināt muitas parāda apmēru un noteikt parādnieku” (
23
).
60.
Tiesas judikatūra saistībā ar muitas maksājumiem kā Kopienu pašu resursiem principā pamatojas uz to, ka “dalībvalstīm ir jākonstatē Kopienu tiesības uz pašu resursiem, tiklīdz to muitas iestāžu rīcībā ir vajadzīgie dati un tās var aprēķināt muitas nodokļu parāda summu un noteikt parādnieku neatkarīgi no tā, vai ir izpildīti kritēriji Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanai un vai tātad attiecīgo muitas nodokļu iegrāmatošanu un iekasēšanu var veikt vēlāk. Šajos apstākļos, ja nav izpildīts neviens no Regulas Nr. 1552/89 17. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, dalībvalsts, kas nekonstatē Kopienu tiesības uz pašu resursiem un atbilstošo summu nenodod Komisijas rīcībā, nepilda pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar Kopienu tiesībām un jo īpaši Lēmuma 94/728 2. un 8. pantu” (
24
).
B – Vai skaidru Kopienu tiesību normu neesamība atbrīvo dalībvalstis no pienākuma konstatēt Kopienu pašu resursus?
61.
Dānijas valdība nevar atsaukties uz neprecizitātēm Regulas Nr. 3658/87 I pielikuma tekstā. Šīs neprecizitātes neatbrīvo dalībvalstis no pienākuma maksāt Kopienu pašu resursus, kā to nosaka Lēmums 94/728. Proti, iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija (C-392/02) nosaka, ka, “ja kādas dalībvalsts muitas iestāžu pieļautas kļūdas rezultātā parādniekam nav jāmaksā attiecīgo nodokļu summa, nevajadzētu apšaubīt attiecīgās dalībvalsts pienākumu maksāt nokavējuma procentus, kā arī prasījumus, kas bija jānosaka saistībā ar pašu resursu nodošanu” (
25
). Atbilstoši netiešas pārvaldes principam (
26
) dalībvalstu kompetencē ietilpst Kopienu muitas tiesību normu īstenošana.
62.
Ja Kopienu muitas noteikumi ir neskaidri, šāda neskaidrība neatbrīvo dalībvalstis no to pienākuma maksāt Kopienu pašu resursus. Turklāt saskaņā ar Kopienu tiesību principu dalībvalstis nedrīkst vienas pašas interpretēt Kopienu tiesību normu neprecizitātes. Veicot šādas darbības, tās pārkāpj EKL 220. pantu (
27
). Tādēļ nav jāņem vērā Dānijas valdības izteiktais arguments, ka sakarā ar neprecizitātēm Regulas Nr. 3658/87 I pielikumā nav skaidrs, vai ir radies muitas parāds. Pat dalībvalstij apstrīdot muitas parāda esamību, tai ir jānosaka Kopienu pašu resursi (
28
). Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis nevar izvairīties no parādu noteikšanas, pat ja tās šos parādus apstrīd, lai nepieļautu, ka dalībvalsts rīcība izjauc Kopienu finansiālo līdzsvaru (
29
).
C – Dānijas pienākums nodot Kopienas rīcībā pašu resursus
63.
Vispirms ir jānorāda, ka Dānijas valdība savā 2002. gada 2. aprīļa vēstulē ir piekritusi, ka tā ir nepareizi piemērojusi Kopienu muitas noteikumus. Turklāt iebildumu rakstā tā ir atzinusi, ka tā ir nepareizi piemērojusi “īpašas izmantošanas” režīmu un paziņojusi importētājuzņēmumam, ka konkrētajā gadījumā nav piemērojams režīms “ievešana pārstrādei”. Tomēr Dānijas valdība apstrīd, ka Kopienu pašu resursu sistēmai ir radušies zaudējumi, jo bija piemērojams cita muitas režīms – režīms “ievešana pārstrādei”, uz ko attiecas beznodokļu režīms.
64.
Kopienai ir tiesības uz pašu resursiem, ja ir izpildīti muitas parāda rašanās materiālie nosacījumi (
30
). Atbilstoši spriedumam lietā Komisija/Dānija (C-392/02) dalībvalstu pienākums noteikt Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības rodas brīdī, kad ir izpildīti muitas regulējuma, t.i., muitas noteikumu, nosacījumi.
65.
Tas, vai pastāv nosacījumi Kopienu pašu resursu noteikšanai, nav atkarīgs no muitas tiesību normu piemērošanas parādniekam, jo tās ir dažādas tiesiskās attiecības. “[Noteikumi par pašu resursiem] nosaka attiecības starp Kopienu un dalībvalstīm attiecībā uz pašu resursu noteikšanu un pārskaitīšanu. [Muitas noteikumi] reglamentē atbilstošās attiecības starp dalībvalstīm un uzņēmumiem, deklarējot, uzliekot un iekasējot ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus” (
31
). Tādējādi attiecībās starp Kopienu un Dāniju saistībā ar Kopienu pašu resursiem nav būtiski, vai Dānijas iestādēm vajadzēja ne vien atcelt atļauju par beznodokļu režīma piemērošanu [preču] importam, bet arī noskaidrot, vai būtu pareizi piemērot citu muitas režīmu – režīmu “ievešana pārstrādei”.
66.
Kopienu muitas tiesības virknei preču paredz pazeminātu nodokļa likmi vai nulles likmi, ja preces tiek izmantotas īpašam nolūkam (“īpašas izmantošanas” režīms). Pazeminātas nodokļa likmes piemērošana parasti balstās uz Kombinēto nomenklatūru, kas bija iekļauta Regulas Nr. 2658/87 I pielikuma II sadaļā – uz ratione temporis piemērojamām tiesībām. Tajā bija noteikts, ka muitas nodokļus atceļ precēm, ar ko paredzēts apgādāt kuģus vai citus kuģošanas līdzekļus, kuri uzskaitīti attiecīgajā regulas sarakstā, šādu transporta līdzekļu izbūvei, remontam, apkopei vai pārbūvei, kā arī precēm, kas paredzētas šādu kuģu vai citu kuģošanas līdzekļu iekārtai vai aprīkojumam.
67.
Dānijas muitas iestādes iebūvēto preci klasificēja tādējādi, it kā tā ietilptu KN apakšpozīcijā 89019010. Tā attiecās uz citiem kuģošanas līdzekļiem preču pārvadāšanai un kuģiem pasažieru un preču vienlaicīgai pārvadāšanai. Attiecīgās apakšpozīcijas piemērošanu iestādes pamatoja ar to, ka Tiesa lietā 148/87, kurā tā lēma par zvejas tīkliem, atzina, ka kuģošanas līdzeklī iebūvētai precei nav jābūt iebūvētai pastāvīgi. Tomēr Dānija nevar atsaukties uz spriedumu lietā 148/87, jo Tiesa minētajā lietā nelēma par kuģošanas līdzeklī iebūvētu preci. Spriedumā lietā 148/87 nav neviena pieturas punkta, kas ļautu konteinerus iekļaut KN apakšpozīcijā 89019010.
68.
Parastie konteineri viennozīmīgi nav prece, kas tiek iebūvēta kuģos vai citos kuģošanas līdzekļos. Šāda prece var būt tikai priekšmeti, kas kuģī vai citā kuģošanas līdzeklī tiek iebūvēti, lai tur atrastos pastāvīgi vai vismaz ilgstošai izmantošanai. Kā Komisija pamatoti norāda, parastajiem konteineriem bija jāpiemēro KN apakšpozīcija 86090090.
69.
Saistībā ar Dānijas valdības argumentu, ka muitas iestāžu pieļauto kļūdu dēļ Kopienu pašu resursiem nav radušies zaudējumi, ir jāsecina, ka 1990. gadā importētājuzņēmums lūdza atbrīvot to no ievedmuitas nodokļa sakarā ar preču ievešanu pārstrādei. Dānijas muitas iestāžu kļūda ir tā, ka režīma “ievešana pārstrādei” vietā tās piemēroja “īpašas izmantošanas” režīmu. Iesniegums par atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa sakarā ar preču ievešanu pārstrādei gan tika iesniegts, tomēr šis apstāklis pats par sevi nenozīmē, ka uz attiecīgā iesnieguma pamata tiktu izsniegta atļauja ievest preces pārstrādei, nepiemērojot tām ievedmuitas nodokli.
70.
Ievešanas pārstrādei ietvaros preces tiek importētas ar mērķi tās eksportēt. Piemēram, Muitas kodeksa 114. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir minēts ievešanas pārstrādei veids, kurā importētās ārpuskopienas preces ir paredzētas atkārtotai izvešanai no Kopienas muitas teritorijas kompensācijas produktu veidā. Dānijas valdība savos rakstveida apsvērumos norāda, ka attiecīgos konteinerus bija paredzēts izvietot uz konteinerkuģiem, lai kopā ar tiem eksportētu. Ar to Dānija gribēja likt saprast, ka attiecīgie konteineri pieder pie kuģu aprīkojuma un tādējādi tiek eksportēti kopā ar tiem. Kā jau iepriekš tika konstatēts, attiecīgie konteineri ir parastie konteineri. Ja Dānijas valdības argumentācija ir pareiza, rodas jautājums, kas vispār ir eksporta priekšmets.
71.
Sarežģīti ir runāt par eksportu gadījumā, ja konteineri paliek jūras pārvadājumu uzņēmuma īpašums. Tomēr lietas dalībnieki savos rakstveida apsvērumos neievieš skaidrību šajā jautājumā. Dānijas arguments, ka ir notikusi telefonsaruna ar vārdā nenosauktu Komisijas ierēdni, ko Komisija neapstrīd, kuras laikā Dānijas valdībai esot apliecināts, ka tā var piemērot noteikumus par ievešanu pārstrādei, vēl nenozīmē, ka šos noteikumus var faktiski piemērot importētājuzņēmumam. Nozīmes nav arī Dānijas valdības argumentam, ka šīs sarunas laikā ir paskaidrots, ka noteikumi par ievešanu pārstrādei ir jāpiemēro kopā ar pagaidu ievešanu atbilstoši Muitas kodeksa 4. panta 16. punkta f) apakšpunktam. Saskaņā ar Muitas kodeksa 137. pantu pagaidu ievešanas režīms ļauj Kopienas muitas teritorijā ar pilnīgu vai daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem un bez tirdzniecības politikas pasākumu piemērošanas izmantot ārpuskopienas preces, kas paredzētas atkārtotai izvešanai nemainītā veidā, izņemot parastas pārmaiņas, kas radušās to lietošanas rezultātā (
32
). Tomēr izskatāmajā lietā ievestās preces tika pārveidotas parastos konteineros. Tādēļ šeit nevar runāt par pagaidu ievešanu.
72.
Nepamatots ir arī Dānijas valdības arguments, ka izskatāmajā lietā ir piemērojams Lēmumā REC 12/03 paustais Komisijas viedoklis. Lēmumā REC 12/03 ir skaidri norādīts, ka muitas režīms “ievešana pārstrādei” attiecas tikai uz laiku no 1998. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 3. februārim. Tādējādi nepamatots ir arguments par attiecīgā lēmuma piemērošanu laikposmam līdz 1998. gada 1. janvārim.
73.
Pamatojoties uz visu iepriekš minēto Komisija pareizi secināja, ka izskatāmajā lietā nebija pareizi konteineriem piemērot “īpašas izmantošanas” režīmu. Dānija ir piemērojusi nepareizo muitas režīmu.
74.
Dalībvalstīm “saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 17. panta 1. un 2. punktu [..] ir jāveic visi pasākumi, kas vajadzīgi, lai Komisijas rīcībā tiktu nodotas summas, kuras atbilst nodokļiem, kas noteikti atbilstoši šīs pašas regulas 2. pantam. Dalībvalstis no šī pienākuma ir atbrīvotas tikai tad, ja iekasēšanu nav iespējams veikt nepārvaramas varas dēļ vai ja izrādās, ka no tām neatkarīgu apstākļu dēļ naudas piedziņa noteikti nav iespējama” (
33
).
75.
Tiesa jau ir izteikusi savu viedokli, ka “nav jānošķir gadījumi, kad dalībvalsts ir noteikusi pašu resursus, tos nesamaksājot, un gadījumi, kad tā prettiesiski šos resursus nav noteikusi, pat ja nav noteikts konkrēts termiņš” (
34
). Izskatāmajā lietā Dānija sakarā ar nepareizu “īpašas izmantošanas” režīma piemērošanu nav noteikusi Kopienu pašu resursus.
76.
Dānijas aizstāvības arguments, ka nav radušies zaudējumi, nemazina Komisijas prasības pamatotību. Doktrīna šāda veida dalībvalstu aizstāvības argumentus par to, ka nav radušies zaudējumi, iedala de minimis iebilžu (
35
) grupā un uzsver, ka tas, vai dalībvalsts neizpilda savus pienākumus, nav atkarīgs no pārkāpuma apmēra (
36
). Šī iemesla dēļ noteikumu, kas regulē vienotā tirgus darbību, gadījumā nav nozīmes dalībvalsts aizstāvības argumentam, ka pienākumu neizpilde nav ietekmējusi vienotā tirgus darbību (
37
). Pienākumu neizpilde nav atkarīga no zaudējumu rašanās (
38
). Tiem pašiem apsvērumiem ir jābūt spēkā arī Kopienu pašu resursu gadījumā. Proti, EKL 226. pantā noteiktajā procedūrā nav jākonstatē, vai Kopienai ir radušies zaudējumi, bet gan tikai – vai dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, kas izriet no Kopienu tiesībām (
39
). Tādēļ nevar piekrist Dānijas aizstāvības argumentam, ka Dānijas iestāžu pieļauto kļūdu dēļ Kopienai nav radušies zaudējumi. Izskatāmajā lietā nav nozīmes arī tam, vai Dānijas iestāžu rīcība bija nepareiza (
40
).
77.
Proti, Kopienu tiesības prasa, lai dalībvalstis atbilstīgi piemērotu muitas noteikumus. “Dalībvalstīm ir jānosaka Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības, tiklīdz to muitas iestāžu rīcībā ir vajadzīgie dati un tās var aprēķināt muitas nodokļu parāda summu un noteikt parādnieku neatkarīgi no tā, vai ir izpildīti kritēriji Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanai un vai līdz ar to attiecīgo muitas nodokļu iegrāmatošanu un iekasēšanu var veikt vēlāk.” (
41
)
78.
Ja nav izpildīts neviens no Regulas Nr. 1552/89 17. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, dalībvalsts, kas nenosaka Kopienu pašu resursu prasījumus un atbilstošo summu nenodod Komisijas rīcībā, nepilda pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar Kopienu tiesībām un it īpaši Lēmuma 94/728 2. un 8. pantu (
42
). Tādējādi Dānijai ir pienākums [Komisijas rīcībā] nodot pašu resursus.
D – Regulas Nr. 2454/93871. panta pārkāpums
79.
Komisija apgalvo, ka Dānijas iestādes ir saņēmušas tās sagatavoto muitas noteikumu interpretāciju, tomēr nav veikušas muitas parāda vēlāku iegrāmatošanu, jo uzskatīja par izpildītiem Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta nosacījumus. Tādējādi tās nav izpildījušas savus pienākumus, kas izriet no Regulas Nr. 2454/93, un nav ļāvušas Komisijai izteikt savu viedokli par iespēju piemērot Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
80.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93871. pantu muitas iestādes gadījumos, kas nav 869. pantā minētie gadījumi un kuros tās vai nu uzskata, ka Kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētie nosacījumi ir izpildīti, vai arī nešaubās par minētajos noteikumos iekļauto kritēriju precīzu piemērošanas jomu attiecībā uz konkrētu gadījumu, tās attiecīgo lietu nodod Komisijai, lai varētu tikt pieņemts lēmums saskaņā ar 872.–876. pantā izklāstīto procedūru.
81.
Tiesa jau ir atzinusi, ka Regulas Nr. 2454/93871. un 873. pantā paredzētā procedūra “neattiecas uz dalībvalstu pienākumu noteikt Kopienu pašu resursu prasījumus. Regulas Nr. 2454/93871. un 873. panta mērķis ir nodrošināt Kopienu tiesību vienveidīgu piemērošanu” (
43
).
82.
Nav strīda par to, ka Dānijas valdība savā 2002. gada 6. maija vēstulē Komisijai pieprasīja saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu atļaut neveikt vēlāku iegrāmatošanu, jo atļaujas izsniegšana īpašai izmantošanai ir muitas iestāžu kļūda, ko nevarēja atklāt persona, kas atbild par samaksu.
83.
Lietas dalībnieki vispār nav pieminējuši, ka Komisija jau ir lēmusi par Dānijas lūgumu.
84.
Tādējādi iebildums par Regulas Nr. 2454/93871. panta neievērošanu ir nepamatots.
E – EKL 10. panta pārkāpums
85.
Tiesa savā judikatūrā saistībā ar vienlaicīgu EKL 10. panta un Lēmuma 94/728 pārkāpumu jau ir atzinusi, ka, ņemot vērā konstatētos attiecīgā lēmuma pārkāpumus, “[attiecībā uz] EKL 10. pantu [..] nevar konstatēt [..] šajā pantā paredzēto vispārējo pienākumu neizpildi [no Dānijas Karalistes puses]” (
44
).
86.
Šādas Tiesas nostājas pamatā ir doma, ka EKL 10. pants attiecībā pret Lēmumu 94/728 ir vispārēja tiesību norma. Ja tiek konstatēts īpašas tiesību normas pārkāpums, nav jākonstatē vēl arī vispārējas tiesību normas pārkāpums. Proti, saskaņā ar principu specialia generalibus derogant īpašas tiesību normas pārkāpums ietver sevī arī vispārējas tiesību normas pārkāpumu.
F – Nokavējuma procenti
87.
No Tiesas judikatūras izriet, ka “starp pienākumu noteikt Kopienu pašu resursus, pienākumu tos noteiktajā termiņā ierakstīt Komisijas kontā un pienākumu samaksāt nokavējuma procentus pastāv nedalāma saikne” (
45
).
88.
Tādējādi Komisijas prasība daļā, kas attiecas uz atbilstošu nokavējuma procentu samaksu no 2000. gada 27. jūlija, ir pamatota.
89.
Visbeidzot ir jānorāda, ka Kopienas finansiālais līdzsvars mainās par sliktu dalībvalstīm, ja Kopiena saņem ieņēmumus kā pašu resursus, uz ko tai nav tiesību. Šādā gadījumā Kopienai bez juridiskā pamata varētu tikt pārskaitīti līdzekļi. Tomēr jautājums par Kopienas iespējamu netaisnu iedzīvošanos neietilpst EKL 226. pantā paredzētajā pārkāpuma procedūrā.
90.
Tādējādi ir jāsecina, ka, tā kā Dānijas iestādes nav samaksājušas Komisijai pašu resursus DKK 18687475,00 apmērā un atbilstošus nokavējuma procentus, kuri aprēķināti, sākot no 2000. gada 27. jūlija, Dānija nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības, un it īpaši nav ievērojusi 2. un 8. pantu Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmumā 94/728/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu.
VI – Par tiesāšanās izdevumiem
91.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VII – Secinājumi
92.
Pamatojoties uz iepriekš minēto, iesaku Tiesai lemt šādi:
1)
tā kā Dānijas iestādes nav samaksājušas Komisijai pašu resursus DKK 18687475,00 apmērā un atbilstošus nokavējuma procentus, kuri aprēķināti, sākot no 2000. gada 27. jūlija, Dānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības, un it īpaši nav ievērojusi 2. un 8. pantu Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmumā 94/728/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu;
2)
Dānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – slovēņu.
(
2
)	 –Tiesas 2005. gada 15. novembra spriedums lietā C-392/02 Komisija/Dānija (Krājums, I-9811. lpp.).
(
3
)	 –OV L 293, 12.11.1994., 9. lpp.
(
4
)	 –OV L 185, 15.07.1988., 24. lpp.
(
5
)	 –OV L 253, 07.10.2000., 42. lpp.
(
6
)	 –OV L 155, 07.06.1989., 1. lpp.
(
7
)	 –OV L 175, 13.07.1996., 3. lpp.
(
8
)	 –OV L 130, 31.05.2000., 1. lpp.
(
9
)	 –OV L 302, 19.10.1992., 1. lpp.
(
10
)	 –OV L 253, 11.10.1993., 1. lpp.
(
11
)	 –OV L 188, 26.07.2000., 1. lpp.
(
12
)	 –OV L 256, 07.09.1987., 1. lpp.
(
13
)	 –OV L 198, 20.07.1987., 1. lpp.
(
14
)	 –OV L 281, 30.10.2003., 1. lpp.
(
15
)	 –Attiecas tikai uz slovēņu valodas versiju.
(
16
)	 –Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav publicēts.
(
17
)	 –Skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija.
(
18
)	 –1988. gada 22. septembra spriedums lietā 148/87 Pedersen/Komisija (Recueil, 4993. lpp.).
(
19
)	 –Pašu resursu sistēma ir galvenā Eiropas Kopienu iezīme salīdzinājumā ar citām starptautiskām un starpvalstu organizācijām. Doktrīnā Kopienu pašu resursi tiek dēvēti par Eiropas integrācijas izpausmi budžeta jomā un tiek definēti kā nodokļu ieņēmumi, kas saskaņā ar tiesību aktiem pienākas Kopienai sava budžeta finansēšanai, kam nav vajadzīgs dalībvalstu iestāžu lēmums par to rašanos un pārskaitīšanu (Van Raepenbusch, S. Droit institutionnel de l’Union européenne, 4. izdevums, Brisele, 2005, 293. lpp.).
(
20
)	 –Muitas kodeksa pirmais apsvērums.
(
21
)	 –Bieber, R. izdevumā von den Groeben/Schwarze, 269. panta 29. punkts. Autors uzskata, ka valsts līmenī nevar precīzi noteikt muitas nodokļus un maksājumus.
(
22
)	 –Skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 58. punkts.
(
23
)	 –Skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 61. punkts.
(
24
)	 –Skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 68. punkts.
(
25
)	 –Skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 63. punkts. Šajā lietā Dānijas valdība iebilda, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts aizliedz iekasēt muitas nodokļus un ka tādēļ Dānija nav atbildīga par pašu resursu samazinājumu, kas radies kļūdu dēļ, ko, piemērojot muitas kodeksu, ir pieļāvušas Dānijas iestādes. Ģenerāladvokāts Hēlhuds [Geelhoed] savos secinājumos minētajā lietā C-392/02 (Krājums, I-2613. lpp., 62. un 63. punkts) uz attiecīgo aizstāvības argumentu atbildēja, ka noteikumi par pašu resursiem nosaka attiecības starp Kopienu un dalībvalstīm attiecībā uz pašu resursu noteikšanu un pārskaitīšanu. Turpretī muitas noteikumi nosaka attiecības starp dalībvalstīm un uzņēmumiem, deklarējot, uzliekot un iekasējot ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus. Principā starpgadījumi, kas var rasties starp muitas iestādēm un uzņēmumiem, neietekmē pašu resursu plūsmu starp Kopienu un dalībvalstīm, kurā ietilpst arī muitas parādi. Ja tas būtu citādi, tad attiecīgo pašu resursu plūsma starp dalībvalstīm un Kopienu būtu atkarīga no riskiem, kas ir raksturīgi muitas kustības administratīvajai kārtībai.
(
26
)	 –Attiecībā uz Kopienu tiesību normu īstenošanu doktrīna principiāli nošķir tiešo pārvaldi, kas ir Kopienas iestāžu un pārējo Kopienu institūciju kompetencē, no netiešās pārvaldes, kas ietilpst dalībvalstu kompetencē. Netiešajā pārvaldē dalībvalstu publiskā pārvalde īsteno Kopienu tiesību normas. Kā netiešo pārvaldi mēs pazīstam Kopienu tiesību normu tiešu īstenošanu, publiskajai pārvaldei piemērojot lēmumus, regulas un tieši piemērojamus primāro tiesību noteikumus, kā arī Kopienu tiesību normu netiešu īstenošanu, valsts iestādēm piemērojot noteikumus, kas ir jātransponē valsts tiesībās (piem., direktīvas) (Jacqué, J. P. Droit institutionnel de l’Union européenne, 3. izdevums, Parīze, 2004, 446. lpp.; Ziller, J. L’autorité administrative dans l’Union européenne, EUI Working Paper Law No. 2004/14, Florence, European University Institute, 2004, 11. lpp.; Fischer, H. G. Europarecht, Minhene, 2001, 131. un 132. lpp.; Öhlinger, T., Potacs, M. Gemeinschaftsrecht und staatliches Recht, 3. papildinātais izdevums, Vīne, 2006, 108., 137. un 138. lpp.).
(
27
)	 –Tiesa ir iestāde, kurai ir ekskluzīvas pilnvaras lemt par Kopienu sekundāro tiesību aktu spēkā esamību (1987. gada 22. oktobra spriedums lietā 314/85 Foto-Frost, Recueil, 4199. lpp., 13.–17. punkts). Saskaņā ar EKL 220. pantu tas pats attiecas uz Kopienu primāro un sekundāro tiesību interpretāciju. Ekskluzīvo pilnvaru mērķis ir tiesību interpretācijas vienveidība, kas ir vienlīdzīgas attieksmes principa īpaša izpausme.
(
28
)	 –1991. gada 16. maija spriedums lietā C-96/89 Komisija/Nīderlande (Recueil, I-2461. lpp., 38. punkts).
(
29
)	 –Šajā sakarā skat. 28. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 37. punkts, un 2000. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-348/97 Komisija/Vācija (Recueil, I-4429. lpp., 64. punkts).
(
30
)	 –Šajā sakarā skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 61. punkts.
(
31
)	 –25. zemsvītras piezīmē minēto ģenerāladvokāta Hēlhuda secinājumu lietā Komisija/Dānija 62. punkts.
(
32
)	 –Witte, P., Wolfgang, H. M., Bleihauer, H. J. Lehrbuch des Europäischen Zollrechts, 5. izdevums, Herne, 2006, 272. lpp. Autori uzskata, ka raksturīgs pagaidu ievešanas režīma piemērs ir to preču ievešana, kas tiek izstādītas gadatirgos.
(
33
)	 –Skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 66. punkts.
(
34
)	 –Skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 67. punkts.
(
35
)	 –Van Raepenbusch, S. Droit institutionnel de l’Union européenne, 603. un 606. lpp. Autors norāda, ka de minimis iebilde ir no tām iebildēm, kuras Tiesa sistemātiski noraida. Latīņu valodas izteiciens de minimis ir vispārējā tiesību principa de minimis non curat praetor saīsinājums.
(
36
)	 –Rideau, J., Picod, F. Code des procédures juridictionnelles de l’Union européenne, 2. izdevums, Parīze, 2002, 167. lpp.
(
37
)	 –1978. gada 11. aprīļa spriedums lietā 95/77 Komisija/Nīderlande (Recueil, 863. lpp., 13. punkts). Tiesa šajā spriedumā noraidīja Nīderlandes aizstāvības argumentu, ka Padomes 1971. gada 12. oktobra Direktīvas 71/347/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz uzglabājamo graudu standartmasas mērīšanu tilpuma vienībā (OV L 239, 1. lpp.) nepiemērošana nav negatīvi ietekmējusi vienotā tirgus darbību. Tiesa uzskata, ka šāda iebilde nav saderīga ar Direktīvas 71/347 izvirzīto mērķi.
(
38
)	 –Van Raepenbusch, Droit institutionnel de l’Union européenne, 606. lpp.
(
39
)	 –Lenaerts, K., Arts, D., Maselis, I. Procedural Law of the European Union, 2. izdevums, Londona, 2006, 128. lpp. Autori norāda uz 2001. gada 29. marta spriedumu lietā C-404/99 Komisija/Francija (Recueil, I-2667. lpp., 51. punkts). Šajā spriedumā Tiesa konstatēja, ka “pārkāpuma procedūra ir objektīva procedūra. Tādējādi dalībvalstu no EK līguma vai sekundārajām tiesībām izrietošo pienākumu neizpilde nav atkarīga no apstrīdēto situāciju apjoma vai biežuma”.
(
40
)	Atsaucoties uz 1970. gada 18. novembra spriedumu lietā 8/70 Komisija/Itālija (Recueil, 961. lpp.) un 1976. gada 26. februāra spriedumu lietā 52/75 Komisija/Itālija (Recueil, 277. lpp.), doktrīnā tiek uzsvērts, ka pārkāpuma procedūrā kā pamats atbrīvojumam no atbildības nav pieļaujama iebilde par nevainojamu rīcību. Pārkāpuma procedūrā vērība tiek pievērsta tam, lai konstatētu tiesisku situāciju, kas nav saderīga ar Kopienu tiesībām. Tādēļ jautājumam par dalībvalsts vainu principā nav nozīmes (Burgi, M. “Vertragsverletzungsverfahren”, izdevumā: Rengeling, H. W., Middeke, A., Gellermann, M. (redaktori) Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, 2. pilnībā pārstrādātais izdevums, Minhene, 2003, 80. lpp.).
(
41
)	2. zemsvītras piezīmē minētais spriedums Komisija/Dānija, 68. punkts.
(
42
)	Turpat.
(
43
)	Skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 64. punkts.
(
44
)	Skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 69. punkts.
(
45
)	Skat. 2. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 67. punkts.