62019CC0084
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽERARDA HOGANA [GERARD HOGAN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 2. aprīlī (
1
)
Apvienotās lietas C‑84/19, C‑222/19 un C‑252/19
Profi Credit Polska S.A. z siedzibą w Bielsku‑ Białej
pret
QJ (C‑84/19)
(Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Ščecinas Labā krasta un Rietumu rajona tiesa Ščecinā, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
un
BW
pret
DR (C‑222/19)
un
QL
pret
CG (C‑252/19)
(Sąd Rejonowy w Opatowie (Opatovas rajona tiesa, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Patēriņa kredītlīgumi – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – 1. panta 2. punkts – Attiecībā uz līguma noteikumiem, kuri atspoguļo obligātās tiesību normas, paredzētā izslēgšana – Valsts noteikums, ar kuru nosaka patērētāja maksājamās maksimālās ar procentiem nesaistītās kopējās kredīta izmaksas – 4. panta 2. punkts – Piemērošanas joma – Piemērošana klauzulām, kurās paredzētas maksas papildus procentiem – Pienākums izteikt līguma noteikumus vienkāršā, skaidri saprotamā valodā – 3. panta 1. punkts – Tādu valsts tiesību aktu saderība, kuros noteiktas maksimālās ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas – Direktīva 2008/48 – 3. panta g) punkts – Tādu valsts tiesību aktu saderība, ar kuriem aprēķina maksimālās ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas, ņemot vērā kredītiestādes vispārējos izdevumus
1.
Šie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu vēlreiz ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (
2
) 1. panta 2. punktu un 4. panta 2. punktu, kā arī Direktīvas 2008/48/EK (
3
) 3. panta g) punktu un 22. pantu.
2.
Direktīva 93/13 jau ir radījusi plašu judikatūru gan šajā Tiesā, gan valstu tiesās. Kaut arī šī direktīva noteikti ir papildinājusi patērētāju tiesību aizsardzības režīmu, jo tā ļauj tiesām atzīt, ka līguma noteikumi, kurus piegādātājs vai ražotājs ir izstrādājis vispārējai lietošanai, ir negodīgi (un līdz ar to arī neizpildāmi), šīs direktīvas 4. panta 2. punktā tomēr ir paredzēti divi svarīgi izņēmumi no šī režīma, proti, ja šķietami negodīgais noteikums attiecas vai nu uz līguma galvenā priekšmeta noteikšanu, vai uz cenas vai atlīdzības atbilstību precēm un pakalpojumiem. Šo izņēmumu tvērums ir šo prejudiciālo jautājumu centrā, un viens no galvenajiem jautājumiem (lietā C‑84/19) ir par to, vai ar procentiem nesaistītajām izmaksām, ko bankas klients maksā saistībā ar aizdevuma līgumu, ir piemērojams kāds no šiem izņēmumiem.
3.
Šie jautājumi rodas saistībā ar trim dažādiem patēriņa kredītlīgumiem. Būtībā patērētājs katrā lietā ir izvirzījis iebildumu par konkrētu līguma noteikumu negodīgumu kā aizsardzību pret kredītiestādes celtajām prasībām par parādu un izsniegto aizdevumu izpildi. Katra no šīm lietām rada atšķirīgus – kaut arī tie dažreiz pārklājas – jautājumus par Direktīvā 93/13 ietverto principu piemērošanu kredītlīgumu kontekstā. Tomēr, pirms apsvērt šos jautājumus, ir jāapskata attiecīgie tiesību akti.
I. Tiesiskais regulējums
A.
Savienības tiesības
1. Direktīva 93/13
4.
Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktā ir noteikts:
“Šī direktīva neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ietver obligātas tiesību normas un to starptautisko konvenciju principus vai noteikumus, kam ir pievienojušās dalībvalstis vai Kopiena, īpaši transporta jomā.”
5.
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.”
6.
Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ir formulēts šādi:
“Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī ar cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”
7.
Direktīvas 93/13 5. pantā ir noteikts:
“Līgumos, kuros visi vai atsevišķi patērētājam piedāvāti noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt sastādītiem vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Ja rodas šaubas par kāda noteikuma nozīmi, priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā patērētājam. [..]”
8.
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 8. pantu:
“Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāja aizsardzības līmeni.”
9.
Saskaņā ar minētās direktīvas 8.a panta 1. punkta noteikumiem:
“Ja dalībvalsts pieņem noteikumus saskaņā ar 8. pantu, tā informē Komisiju par to, kā arī par visiem turpmākiem grozījumiem [..].”
2. Direktīva 2008/48
10.
Direktīvas 2008/48 3. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
g)
“kredīta kopējās izmaksas patērētājam” ir visas izmaksas, tostarp procenti, komisijas nauda, nodokļi un jebkādi citi maksājumi, kas patērētājam jāmaksā saistībā ar kredītlīgumu un kas ir kreditoram zināmi, izņemot notāra izmaksas; iekļauj arī izmaksas, kas saistītas ar papildu pakalpojumiem saistībā ar kredītlīgumu, jo īpaši apdrošināšanas prēmijas, ja turklāt pakalpojumu līguma noslēgšana ir obligāts priekšnoteikums, vai nu lai vispār saņemtu kredītu, vai lai to saņemtu ar izsludinātajiem noteikumiem un nosacījumiem.”
11.
Direktīvas 2008/48 22. panta “Saskaņošana un šīs direktīvas obligāta piemērošana” 1. punktā ir precizēts:
“Ciktāl šajā direktīvā iekļauti saskaņoti noteikumi, dalībvalstis savos tiesību aktos nedrīkst saglabāt vai ieviest noteikumus, kas atšķiras no šajā direktīvā paredzētajiem.”
B.
Valsts tiesības
12.
Lai iepazīstinātu ar valsts tiesību aktiem, atsaucos uz saviem secinājumiem lietā Mikrokasa un Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (
4
). Būtībā Polijas tiesībās ir noteikta maksimālā procentu summa, ko var prasīt kā atlīdzību par tiesisku darījumu, proti, gada likumiskie procenti divkāršā apmērā. Tomēr atsevišķi kreditori ir izvairījušies no šā ierobežojuma, mākslīgi palielinot iekasētās komisijas naudas un maksu apmēru. Atbildot uz to, Polijas likumdevējs ar ustawa z dnia 12 maja 2011 r. o kredycie konsumenckim (2011. gada 12. maija Likums par patēriņa kredītu) (Dz. U., 2011. gads, Nr. 126, 715. pozīcija) (turpmāk tekstā – “Likums par patēriņa kredītu”) 5. panta 6.a punktu un 36.a pantu ieviesa mehānismu, lai ierobežotu ar procentiem nesaistīto kredīta izmaksu apmēru, ko ir iespējams pieprasīt.
II. Fakti un lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu
A.
Lieta C‑84/19
13.
2016. gada 19. septembrī starp Profi Credit Polska un patērētāju ar starpnieka piesaisti tika noslēgts patēriņa kredītlīgums. Par 9000 zlotu (PLN) (aptuveni 2090 EUR) izsniegšanu, kas aizņēmējam jāatmaksā 36 mēnešu atmaksas periodā, līgumā tika paredzēts, ka patērētājs, pirmkārt, samaksā procentu likmi 9,83 % no aizņemtā kapitāla gadā; otrkārt, patērētājs veic maksājumu ar nosaukumu“sagatavošanas maksa” 129 PLN (aptuveni 30 EUR) apmērā; treškārt, viņš maksā tā saukto “komisijas naudu”, kas vienāda ar 7771 PLN (aptuveni 1804 EUR); un, ceturtkārt, viņš sedz papildu maksu par paketi (saukta par Twój Pakiet – Pakiet Extra (“Tava pakete – Papildu pakete”)) 1100 PLN (aptuveni 255 EUR) apmērā.
14.
Atbilstoši iesniedzējtiesas norādītajam līgumā paredzētās ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas tika noteiktas maksimālajā apmērā, kas noteikts valsts tiesību aktos saskaņā ar Likuma par patēriņa kredītu 36.a pantu. Tomēr līgumā nebija precizēts, kādā statusā rīkojas persona, ar kuru atbildētājs ir noslēdzis vienošanos, turklāt arī tajā nav definēti jēdzieni “sagatavošanas maksa” un “komisijas nauda”, ne arī norādīts, kādam tieši prasītāja pakalpojumam atbilst iepriekš minētās maksas. Varēja noteikt tikai atlīdzību par pakalpojumu “Tava pakete – Papildu pakete”, kas atbilda patērētāja tiesībām uz vienreizēju divu aizdevuma ikmēneša maksājumu atlikšanu vai četru mēneša maksājumu apmēra samazināšanu, vienlaikus pagarinot līguma darbības laiku (ja maksājumi tiek atlikti) vai piemērojot pienākumu apmaksāt tos vēlākā termiņā (ja apmērs tiek samazināts).
15.
Pirms maksājuma perioda beigām Profi Credit Polska pieprasīja, lai tiktu izdots maksājuma rīkojums. Iesniedzējtiesa Profi Credit Polska izdeva aizmugurisku spriedumu, pret kuru iebilda patērētājs; viņa iebildumi attiecās uz noteiktu līguma noteikumu negodīgumu. Šīs tiesvedības gaitā kredītiestāde paskaidroja, ka “sagatavošanas maksa” atbilst faktiskajām izmaksām, kas radušās, slēdzot līgumu, un ka maksas, ko sauc par “komisijas naudu”, ir atlīdzība par kredīta piešķiršanu, bet procenti ir atlīdzība par līdzekļu pieejamību patērētājam.
16.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai klauzulas, kas nosaka šīs maksas, būtu jāuzskata par izslēgtām no Direktīvā 93/13 paredzētā līguma nosacījumu godīguma novērtējuma. Tam ir šādi iemesli. Pirmkārt, ciktāl šīs izmaksas nepārsniedz valsts tiesību aktos noteikto robežu, var uzskatīt, ka šie noteikumi vienkārši atspoguļo šos tiesību aktus, un tāpēc saskaņā ar Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktu uz tiem neattiecas šīs direktīvas noteikumi. Otrkārt, šīs cenu klauzulas attiecībā uz Profi Credit Polska varētu būt līguma galvenais priekšmets, un kā tādas tās var neietilpt direktīvas piemērošanas jomā, pamatojoties uz šīs direktīvas 4. panta 2. punktu. Treškārt, tā kā novērtējums par to, vai šīs maksas ir pamatotas, būtu līdzvērtīgs atalgojuma atbilstības novērtēšanai attiecībā pret apmaiņā sniegto pakalpojumu, arī šāds novērtējums varētu būt izslēgts atbilstoši šīs direktīvas 4. panta 2. punktam. Visbeidzot, iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai noteikumu var uzskatīt par izstrādātu vienkāršā, skaidri saprotamā valodā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē, ja tajā ir noteikti procenti, maksas un komisijas nauda, nepaskaidrojot atšķirību starp šiem maksājumiem un nenorādot to raksturu, un ja tajā nav precizēts, kādā statusā ir rīkojusies persona, ar kuru patērētājs ir noslēdzis līgumu.
17.
Šajos apstākļos Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie – III Wydział Cywilny (Ščecinas Labā krasta un Rietumu rajona tiesa Ščecinā, III civillietu nodaļa, Polija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 93/13] 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir izslēgta direktīvas noteikumu piemērošana attiecībā uz ar procentiem nesaistīto kredīta izmaksu atsevišķu noteikumu godīguma novērtēšanu situācijā, kad dalībvalsts tiesību aktos ir noteikta šādu izmaksu augstākā robeža, nosakot, ka ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas, kas izriet no patēriņa kredīta līguma, nav jāmaksā daļā, kas pārsniedz likumā noteiktās maksimālās ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas, ko aprēķina likumā noteiktajā kārtībā, vai kopējo kredīta summu?
2)
Vai [Direktīvas 93/13] 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas, kuras papildus procentiem ir jāuzņemas un jāsamaksā aizņēmējam saistībā ar pašu līguma noslēgšanu un aizdevuma izsniegšanu (proti, maksas, komisijas nauda vai citi maksājumi) kā šā līguma noteikums, ja tas ir izteikts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, nav jānovērtē attiecībā uz to godīgumu saskaņā ar šo direktīvas normu?
3)
Vai [Direktīvas 93/13] 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikumi, kuros ir noteiktas dažāda veida ar aizdevuma izsniegšanu saistītas izmaksas, nav izteikti “vienkāršā, skaidri saprotamā valodā”, ja tajos nav izskaidrots, par kādiem konkrētiem pakalpojumiem tie tiek iekasēti, un ja tie neļauj patērētājam izvērtēt atšķirību starp tiem?”
B.
Lieta C‑222/19
18.
2018. gada 8. martā BW un patērētājs noslēdza patēriņa kredītlīgumu uz diviem gadiem. Līgumā, kas netika individuāli apspriests, ir paredzēts izsniegt 4500 PLN (aptuveni 1048 EUR) lielu summu, kura jāatmaksā 24 ikmēneša maksājumos, kas nodrošināti ar neaizpildītu vekseli. Par atlīdzību par šīs naudas pieejamību patērētājam līgums paredz maksāt procentus ar likmi 10 % gadā, kas kopā veido 900 PLN (aptuveni 210 EUR), aizdevuma izsniegšanas maksu 1125 PLN (aptuveni 262 EUR) un pārvaldības maksu 2700 PLN (aptuveni 628 EUR) apmērā. Saskaņā ar valsts tiesas sniegto informāciju tika noteikts, ka gada procentu likme ir 119,42 %. Tomēr ar procentiem nesaistīto kredīta izmaksu apmērs Likuma par patēriņa kredītu 36.a panta izpratnē nepārsniedz šajā normā noteikto augšējo robežu.
19.
Patērētājs saņēma norunāto summu un sāka veikt maksājumus. Pēc maksājuma neizpildes aizdevējs iesniedzējtiesā cēla prasību pret atbildētāju, kurā tas pieprasīja apmaksāt vēl nesamaksāto atlikumu, kā arī likumā noteiktos nokavējuma procentus. Tajā pašā laikā tas, pamatojoties uz sastādīto neaizpildīto vekseli, iesniedza lūgumu par maksājuma rīkojuma izdošanu.
20.
Iesniedzējtiesai tomēr ir šaubas par to, vai Polijas tiesību akti ir saderīgi ar Direktīvu 93/13 attiecībā uz ar procentiem nesaistīto kredīta izmaksu maksimālās robežas noteikšanu, ko var iekasēt kredītiestādes, jo šo robežu aprēķina, ņemot vērā ne tikai izmaksas, kas saistītas ar kredītlīguma noslēgšanu vai apstrādi, bet arī aizdevēja vispārējos izdevumus. Tas neaizliegtu aizdevējam novirzīt uz patērētāju tādas izmaksas kā datubāzes uzturēšana, personāla atalgojums vai operacionālā riska pārvaldība. Tomēr no spriedumu lietā Constructora Principado (
5
) izriet, ka situāciju, kurā profesionāls pārdevējs vai piegādātājs, izmantojot standarta noteikumus, novirza uz patērētāju izmaksas, kas tam būtu jāsedz, var uzskatīt par tādu, kas rada “ievērojamu nelīdzsvarotību” Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē.
21.
Šajos apstākļos Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (Opatovas rajona tiesa, I civillietu nodaļa, Polija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Direktīvas 93/13] noteikumi, jo īpaši tās 3. panta 1. punkts, kā arī Savienības tiesību principi, kas attiecas uz patērētāja aizsardzību un līgumisko līdzsvaru, ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajām tiesību normām un principiem ir pretrunā tas, ka valsts tiesību sistēmā tiek ieviests [Likuma par patēriņa kredītu] 5. panta 6.a punktā, skatītā kopā ar 36.a pantu, paredzētais “maksimālo ar procentiem nesaistīto kredīta izmaksu” jēdziens un šo izmaksu aprēķināšanas matemātiskā formula, ņemot vērā, ka minētie tiesību akti ļauj pieskaitīt kredītlīguma izmaksām (proti, kopējām kredīta izmaksām), kuras ir jāmaksā patērētājam, arī izmaksas, kas ir saistītas ar pārdevēja vai piegādātāja uzņēmējdarbību?”
C.
Lieta C‑252/19
22.
2016. gada 31. augustā patērētājs noslēdza ar QL neapspriestu kredītlīgumu par 5000 PLN (aptuveni 1149 EUR) piešķiršanu, kas jāatmaksā 36 ikmēneša maksājumos. Kā atlīdzību kredītiestādei līgumā ir paredzēts, pirmkārt, samaksāt procentus 9,81 % gadā, proti, kopā 796 PLN (aptuveni 182 EUR); otrkārt, sagatavošanas maksu 129 PLN (aptuveni 29 EUR); treškārt, maksu par pakalpojumu ar nosaukumu Twój Pakiet (“Tava pakete”) 900 PLN (aptuveni 206 EUR); un, ceturtkārt, komisijas naudu 3939 PLN (aptuveni 905 EUR) apmērā. Rezultātā kopējā maksājamā gada aizdevuma likme būtu 77,77 %. Kas attiecas uz šī kredīta ar procentiem nesaistītajām kredīta izmaksām Likuma par patēriņa kredītu 36.a panta izpratnē, tās iekļaujas šajā noteikumā paredzētajās robežās.
23.
Iesniedzējtiesai tomēr ir šaubas par to, vai valsts tiesiskais regulējums, ar kuru nosaka ierobežojumu maksai, ko kredītiestādes var iekasēt, ir saderīgs ar Direktīvu 2008/48. Patiesi, nosakot šo ierobežojumu, ir jāņem vērā ne tikai izmaksas, kas saistītas ar konkrēta līguma noslēgšanu vai apkalpošanu, bet arī aizdevēja vispārējie izdevumi. Tomēr no Direktīvas 2008/48 3. panta g) punkta izriet, ka no patērētāja var iekasēt izmaksas (bet tikai robežizmaksas), proti, izmaksas, kas ir saistītas ar kredītlīgumu.
24.
Šajos apstākļos Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (Opatovas rajona tiesa, I civillietu nodaļa, Polija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Direktīvas 2008/48] noteikumi, it īpaši direktīvas 3. panta g) punkts un 22. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajām tiesību normām ir pretrunā tas, ka valsts tiesību sistēmā tiek ieviests [Likuma par patēriņa kredītu] 5. panta 6.a punktā, skatītā kopā ar 36.a pantu, paredzētais “maksimālo ar procentiem nesaistīto kredīta izmaksu” jēdziens un šo izmaksu aprēķināšanas matemātiskā formula, ņemot vērā, ka minētie tiesību akti ļauj pieskaitīt kredītlīguma izmaksām (proti, kopējām kredīta izmaksām), kuras ir jāmaksā patērētājam, arī tādas izmaksas, kas ir saistītas ar pārdevēja vai piegādātāja uzņēmējdarbību?”
III. Vērtējums
A.
Pirmais jautājums lietā C‑84/19
25.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa lietā C‑84/19 būtībā jautā, vai Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapspriesta kredītlīguma noteikumi, kas paredz, ka izmaksas, kuras jāsedz patērētājam, tiek izslēgtas no šīs direktīvas piemērošanas jomas, ja šīs izmaksas kopumā nepārsniedz konkrētu augšējo robežu, kas noteikta valsts tiesību aktos.
26.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 93/13 1. panta 1. punktu, lasot to saistībā ar 2. pantu un 3. panta 1. punktu, šī direktīva ir piemērojama jebkura tāda līguma noteikumiem, kas noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju un kas nav individuāli apspriests. Tomēr izņēmuma kārtā Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktā ir paredzēts, ka šī direktīva neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ietver obligātas tiesību normas.
27.
Lai arī iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai uz konkrētu līguma noteikumu, tādu, kāds ir pamatlietā, attiecas šis īpašais izņēmums, tomēr Tiesa var sniegt iesniedzējtiesai norādījumus, kas pēdējai minētajai ir jāņem vērā, lai novērtētu, vai attiecīgais noteikums nav negodīgs (
6
). Tāpēc iesniedzējtiesa ir tiesīga pārbaudīt, vai šajā normā paredzētais izņēmums varētu būt piemērojams pamatlietā aplūkotajā gadījumā.
28.
Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai uz klauzulām, kuras paredz maksas, kas nepārsniedz noteiktu valsts tiesību aktos noteikto augstāko finansiālo robežu, var attiekties Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta noteikumi.
29.
Šajā ziņā ir jānorāda – tas vien, ka līguma klauzulas atbilst normatīvajam noteikumam, pats par sevi nenozīmē, ka šīs klauzulas obligāti “ietver” šīs normas tekstu.
30.
Šajā lietā iesniedzējtiesas izteiktās šaubas rodas no komentāriem, kas ietverti Tiesas judikatūrā attiecībā uz to, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktā paredzētā izņēmuma pamatojums ir tas, ka ir tiesiski pieņemt, ka valsts likumdevējs ir izveidojis līdzsvaru starp visām konkrētu līgumu pušu tiesībām un pienākumiem, jo šo līdzsvaru Savienības likumdevējs īpaši tiecas saglabāt (
7
).
31.
Es tomēr neuzskatu, ka šie Tiesas komentāri būtu jāsaprot tādējādi, ka valsts likumdevēja noteiktā maksimālā robeža noteikti nozīmē arī līdzsvara pastāvēšanu starp visām pušu tiesībām un pienākumiem, ko valsts likumdevējs ir noteicis. Es tā uzskatu turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ.
32.
Pirmkārt, kā ir spriedusi Tiesa, tā kā ar 1. panta 2. punktu tiek ieviests izņēmums Direktīvā 93/13, kuras mērķis ir aizsargāt patērētājus, šis noteikums ir jāinterpretē šauri (
8
).
33.
Otrkārt, fakts, ka likumdevējs ir noteicis augstāko finansiālo robežu, nebūt nenozīmē, ka zem šīs robežas jebkurš noteikums, kas paredz segt maksu, visos apstākļos būtu jāuzskata par līdzsvarotu. Ja tas tā būtu, dalībvalsts varētu atcelt Direktīvā 93/13 paredzēto aizsardzību, nosakot ļoti augstu augšējo robežu.
34.
Treškārt, kā uzsver Polijas valdība, Direktīvai 93/13 būtu liegta jebkāda lietderīga iedarbība, ja uzskatītu, ka noteikumi, kuri atbilst valsts tiesību normām, kas reglamentē līgumus, ietver obligātas tiesību normas šīs direktīvas 1. panta 2. punkta izpratnē, jo jebkurā gadījumā ir jāpieņem, ka līguma noteikumi atbildīs valsts likumiem.
35.
Manuprāt, norādot Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktā paredzētā izņēmuma pamatojumu, kā Tiesa to darīja lietās RWE Vertrieb un Banco Santander un Escobedo Cortés, tas, ko Tiesa mēģināja uzsvērt, ir tikai tas, ka ar Direktīvu 93/13 ir paredzēts noteikt nevis valsts tiesību aktu pārskata mehānismu, bet gan tādu, kas attiecas uz jebkādu neizdevīgu ietekmi uz patērētāju, ko var radīt informācijas, kompetences un spēju virzīt sarunas asimetrija, kas pastāv starp viņu un jebkuru profesionālu pārdevēju vai piegādātāju (
9
).
36.
Šādos apstākļos es neredzu iemeslu atkāpties no secinājuma, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts nav piemērojams klauzulām, kuras vienkārši atbilst monetārajiem ierobežojumiem, kas noteikti valsts tiesību aktos. Līdz ar to es uzskatu, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapspriesta līguma noteikumi, kuri nosaka patērētāja veicamos maksājumus, nav izslēgti no šīs direktīvas piemērošanas jomas vienkārši tāpēc, ka šie maksājumi kopumā nepārsniedz noteiktu augšējo robežu, kas noteikta valsts tiesību aktos (
10
).
B.
Otrais jautājums lietā C‑84/19
37.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa lietā C‑84/19 būtībā jautā, vai Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapspriestas kredītlīguma klauzulas, kas izteiktas vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, ir izslēgtas no jebkāda to iespējamā negodīguma novērtējuma tāpēc, ka tās attiecas uz maksājumiem, kas nav procentu maksājumi.
38.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā ir paredzēti divi izņēmumi attiecībā uz jebkādu līguma noteikumu negodīguma novērtējumu. Šo izņēmumu piemērošana tomēr ir atkarīga no tā, vai attiecīgās klauzulas ir izteiktas vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.
39.
Lai arī principā valstu tiesām ir precīzi jākonstatē noteikumi, kuri, ņemot vērā līguma būtiskos pienākumus, ir uzskatāmi par saistītiem ar tā galveno priekšmetu (
11
) vai kuru vērtējums būtu saistīts ar cenas atbilstību sniegtajiem pakalpojumiem vai piegādātajām precēm, šim izņēmumam tomēr ir jāpiešķir autonoma un vienveidīga interpretācija visā Eiropas Savienībā. No tā izriet, ka Tiesa var precizēt, vai 4. panta 2. punktu var piemērot konkrētai noteikumu kategorijai (
12
).
40.
Saskaņā ar pirmo izņēmumu noteikumi, kas attiecas uz “līguma galvenā priekšmeta definīciju”, ir izslēgti no iespējamā negodīguma novērtējuma. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šādi noteikumi ir tie, kas nosaka būtiskās līguma saistības un kā tādi raksturo līgumu. Lai noteiktu, vai tas tā ir, ir jāņem vērā līguma raksturs, vispārējā struktūra un galvenās saistības, kā arī tā tiesiskais un faktiskais konteksts (
13
).
41.
Šajā ziņā jebkura līguma galvenais priekšmets ir tas, kas raksturo tā juridisko būtību, proti, tie līguma noteikumi, kas ir svarīgi tā veidošanai. Runājot par kredītlīgumiem, šīs saistības ir tās, ar kurām aizdevējs piekrīt aizdot aizņēmējam naudas summu, uz kuru attiecas aizņēmēja pienākums atmaksāt šo summu vai nu līdz noteiktam datumam, vai pa daļām.
42.
Atbilstoši standarta aizdevuma līgumam izsniegtais kredīts, protams, tiek piešķirts ar komerciāliem noteikumiem. Aizņēmēja galvenās saistības tātad ir tās, kas saistītas ne tikai ar pieejamās naudas atmaksu, bet arī attiecībā uz atlīdzību par šo pakalpojumu. Patiesi un samērā pašsaprotami – preču pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas galvenā priekšmeta sastāvdaļa noteikti ietvers pircēja pienākumu samaksāt noteikto cenu vai atlīdzību (
14
).
43.
Saskaņā ar 4. panta 2. punkta otro izņēmumu noteikumu negodīgā rakstura novērtējums nevar būt saistīts ar cenas un atlīdzības atbilstīgumu piegādātajām precēm vai sniegtajiem pakalpojumiem, bet ar nosacījumu, protams, ka šie noteikumi ir izklāstīti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā (
15
).
44.
Tā kā līguma noteikums var būt izstrādāts vairāku klauzulu, punktu vai numuru veidā un otrādi, līgumā var paredzēt arī vairākas klauzulas, kas paredz vairākus maksājumus par vienu pakalpojumu (
16
). Attiecīgi šie divi izņēmumi pārklājas, ja klauzulā ir noteikti maksājumi, kuri ir daļa no to preču vai pakalpojumu kopējās cenas, kas ir attiecīgā līguma galvenais priekšmets.
45.
Šajā gadījumā šķiet, ka iesniedzējtiesas izteiktās šaubas izriet no cenas vai atlīdzības jēdziena. Pēc iesniedzējtiesas domām, saskaņā ar Polijas tiesībām cenu klauzula nevar attiekties uz kredītlīguma galveno priekšmetu, ja šī cena ir izteikta citā veidā nekā procentu maksājums.
46.
Tomēr, ciktāl tas attiecas uz Eiropas Savienības tiesībām, cenas vai atlīdzības jēdziens nav gluži tik ierobežojošs, pat kredītlīguma gadījumā. Patiesi, šķiet, ka Savienības tiesību aktos nav noteikumu, kas paredzētu, ka maksājums, kas jāveic attiecībā uz kredītlīgumu, var būt tikai procentu veidā (
17
). Tādējādi kredītiestādes var lūgt veikt maksājumus procentu un/vai fiksētas maksas veidā (
18
).
47.
Papildu atbalstu šim secinājumam var atrast Direktīvas 2008/48 tekstā, kurā attiecībā uz kredītlīgumiem, uz kuriem attiecas šī direktīva, kredītiestādēm ir noteikts pienākums informēt patērētājus par šāda kredīta kopējām izmaksām, kuras ir jāaprēķina, ņemot vērā visu veidu maksas, kas patērētājam jāsedz saistībā ar kredītlīgumu. Patiesi, ja ar Savienības tiesību aktiem aizliegtu aizdevējiem nodrošināt sev atlīdzību veidā, kas nav procentu maksājumi, tad šī atsauce uz visiem maksu veidiem nebūtu nepieciešama.
48.
Konkrētāk, attiecībā uz Direktīvu 93/13, tā kā tajā nav definēts “cenas” vai “atlīdzības” jēdziens, šie termini tādējādi ir jānosaka, ņemot vērā to parasto nozīmi ikdienas valodā, vienlaikus ievērojot arī kontekstu, kurā šie jēdzieni tiek izmantoti, un to noteikumu mērķus, kuru sastāvdaļa tie ir (
19
).
49.
Parastajā valodā vārds “cena” atbilst kopējai naudas summai, kas nepieciešama, lai samaksātu par konkrētu līgumisko darījumu, turpretī vārds “atlīdzība” plašāk nozīmē naudu, kas samaksāta par noteiktu darbu vai pakalpojuma sniegšanu. Tādēļ šie divi jēdzieni ir vairāk vai mazāk sinonīmi, izņemot to, ka “cenas” jēdzienu varbūt biežāk izmanto saistībā ar samaksu par precēm, savukārt vārdu “atlīdzība” parasti lieto attiecībā uz pakalpojumu, it īpaši saistībā ar nodarbinātību (
20
).
50.
Tādējādi uz jebkurām klauzulām, kuras izteiktas vienkāršā, skaidri saprotamā valodā un kurās ir noteikta attiecīgā pakalpojuma vai preces, kas veido līguma galveno priekšmetu, kopējā cena, neatkarīgi no tā, vai šie noteikumi paredz procentus vai maksu, un neatkarīgi no uzdevumiem, kas kredītiestādei būs jāveic, lai piešķirtu kredītu, varētu attiekties 4. panta 2. punktā paredzētais pirmais izņēmums.
51.
Pamatlietā izskatāmajā gadījumā, izņemot cenu klauzulu, kas attiecas uz pakalpojumu “Tava pakete – Papildu pakete”, visi līguma noteikumi, kas reglamentē kredīta cenu – neatkarīgi no tā, vai tā tiek izteikta kā maksa vai procenti –, būtu jāuzskata vienkārši par daļu no atlīdzības par aizdevuma piešķiršanu, un tāpēc uz tiem attiecas pirmais izņēmums, kas noteikts 4. panta 2. punktā.
52.
Uz klauzulām, kas reglamentē kredīta cenu, protams, arī attiecas otrais izņēmums, kas ietverts Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā, bet tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasīto cenu (
21
). Tā kā strīdīgās klauzulas lietā C‑84/19 nav vienkārši saistītas ar līguma galveno priekšmetu, jo tie faktiski nosaka īpašas maksas un tādējādi daļēji nosaka cenu, kas jāmaksā par kredīta piešķiršanu, uz šīm klauzulām arī attiecas otrais izņēmums.
53.
Šo secinājumu neliek apšaubīt nedz 4. panta 2. punkta mērķi, nedz arī šī noteikuma kontekstuālais lasījums.
54.
Runājot par to mērķi, šķiet, ka 4. panta 2. punktā paredzētie izņēmumi atspoguļo likumdošanas politikas izvēli uzskatīt, ka puses var brīvi noteikt galvenās līgumu saistības pēc saviem ieskatiem (
22
). Brīvā tirgus ekonomikā vispārējs izejas punkts ir tas, ka tiek uzskatīts, ka indivīdi ir racionāli un spēj aizsargāt savas personiskās intereses. No tā izriet, ka no patērētājiem tiek sagaidīts, ka viņi noskaidros, ko viņi pērk, proti, līguma galveno priekšmetu, kā arī cenu, kas par to jāmaksā (
23
). Tāpēc šeit likumdošanas loģika, šķiet, ir tāda, ka atšķirībā no citiem tipveida līguma noteikumiem, kurus patērētāji ne vienmēr izlasa (
24
), attiecībā uz noteikumiem, kas saistīti ar līguma galveno priekšmetu un cenu vai atlīdzību, pastāv mazāka iespēja, ka patērētājs ar tiem neiepazīsies. Tomēr tas viss nozīmē, ka līguma galvenais priekšmets un cena vai atlīdzība ir norādīta vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.
55.
Runājot par kontekstu, tā kā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā ir paredzēti izņēmumi tādu negodīgu nosacījumu novērtēšanai, kādi ir paredzēti šajā direktīvā izveidotajā patērētāju aizsardzības sistēmā, šai normai ir jābūt interpretētai šauri (
25
). Tā kā 4. panta 2. punkta formulējumā nav nošķirams, vai cena vai atlīdzība par attiecīgo pakalpojumu ir izteikta kā fiksēta maksa vai procenti, šāda interpretācija neattaisnotu līguma noteikumu, kas paredz tādu maksājumu samaksu, kuri nav procenti, izslēgšanu no šīs tiesību normas piemērošanas jomas.
56.
Pat ja tiktu pieņemta ierobežojošāka 4. panta 2. punkta interpretācija (
26
), tas neradītu atšķirīgu secinājumu, jo gandrīz pēc definīcijas cena ir būtisks jebkura līguma elements. Pārdevēji un piegādātāji, protams, var brīvi norādīt maksājumu noteiktas maksas vai procentu veidā. Tomēr, tiklīdz šie maksājumi ir daļa no atlīdzības par kredīta piešķiršanu ‐ nevis attiecas uz papildpakalpojumiem ‐, klauzulas, kas paredz šādus maksājumus, ir jāuzskata par tādām, kas ietilpst gan pirmā, gan otrā 4. panta 2. punktā paredzētā izņēmuma piemērošanas jomā.
57.
Tāpēc šajā gadījumā nav nozīmes tam, vai cena vai atlīdzība par pakalpojumu tiek izteikta procentu vai maksas veidā, nedz arī tam, vai līgumā ir norādīti uzdevumi, kas pārdevējam vai piegādātājam jāveic, lai sniegtu šo pakalpojumu. Svarīgi, kā es vēlāk paskaidrošu, ir tas, ka patērētājs ir spējis saprast kopējo cenu, kas viņam būs jāmaksā, un to, ko viņš pērk. Tādā veidā patērētājs var noteikt, vai līgums atbilst viņa vajadzībām, un salīdzināt to ar citiem esošajiem piedāvājumiem.
58.
Tas viss nozīmē, ka lietas C‑84/19 mērķiem, lai uz to attiektos viens no 4. panta 2. punktā paredzētajiem izņēmumiem, klauzulai, kas paredz maksas par kredītlīgumu, ir tikai skaidri un saprotami jānorāda šīs maksas summa. Šīs maksas veidam nav nozīmes.
59.
Turklāt es neuzskatu, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta piemērošana būtu jāizslēdz, ja strīds attiecas uz aizdevēja atlīdzības esamību saistībā ar īpašu cenu klauzulu. Patiesi, apšaubīt aizdevēja faktiskās darbības esamību apmaiņā pret konkrētu maksu vai novērtēt atbilstību starp pakalpojumu cenas daļu un uzdevumiem, kas jāveic šī pakalpojuma sniegšanai, būtu līdzvērtīgi atbilstības apšaubīšanai starp piedāvātā pakalpojuma kvalitāti un piemēroto cenu, proti, tieši to, kas ar 4. panta 2. punktu parasti ir izslēgts.
60.
Lai gan es piekrītu tam, ka lietās Matei un Kiss un CIB Bank Tiesa ir izteikusi noteiktus atzinumus, kas, no vienas puses, varētu likt domāt citādi (
27
), es uzskatu, ka, ņemot vērā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu, saskaņā ar šo direktīvu katras cenu klauzulas godīgums nav atkarīgs no konkrētās darbības, ko aizdevējs veic attiecībā uz katru no šīm klauzulām. Tas patiesi nozīmētu 4. panta 2. punkta skaidrā formulējuma un līdz ar to Savienības likumdevēja izdarītās izvēles apiešanu ‐ Direktīva 93/13 neaptver jautājumu par to, vai noteiktā cena ir pārmērīga. Tādējādi, tā kā cenas pamatojumam principā nav nozīmes, novērtējot noteikumu negodīgumu atbilstoši Direktīvai 93/13, šajā direktīvā paredzēto pārskatāmības prasību nevajadzētu interpretēt tādējādi, ka kredītiestādēm tiek prasīts informēt patērētājus par saviem veicamajiem uzdevumiem, kas saistīti ar kredīta piešķiršanu.
61.
Protams, dalībvalstis principā var brīvi ieviest pretēju noteikumu savos tiesību aktos. Direktīvas 93/13 8. pantā ir paredzēts, ka valstis jomā, uz kuru attiecas šī direktīva, var pieņemt vai saglabāt stingrākus noteikumus, lai nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, ar nosacījumu, ka šādi noteikumi ir saderīgi ar visām piemērojamām Savienības tiesību aktu normām un ka attiecīgā dalībvalsts ir izpildījusi informēšanas prasību, kas noteikta Direktīvas 93/13 8.a pantā.
62.
Līdz ar to, kā norāda iesniedzējtiesa, tas, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem cenas un sniegtā pakalpojuma vai preces atbilstība ir izslēgta no noteikuma negodīguma novērtējuma tikai tad, ja šī cena attiecas uz galveno pakalpojumu, kas paredzēts līgumā, pats par sevi nav pretrunā Direktīvai 93/13. Tāpat šo tiesisko regulējumu nevar uzskatīt par tādu, kas ir pretrunā Direktīvai 93/13 tikai tāpēc, ka tajā ir noteikts, ka cenu klauzula nevar attiekties uz galveno pakalpojumu, ja piemērotā cena nav noteikta procentu veidā.
63.
Tomēr vēlos uzsvērt – kaut arī iesniedzējtiesa acīmredzami uzskata, ka cenu kontrole, kas ieviesta ar šiem valsts tiesību aktiem, nav pietiekami stingra, tas ir jautājums, kas neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, un tādējādi acīmredzami tas ir Polijas likumdevēja, nevis Tiesas kompetencē.
64.
Tāpēc es uzskatu, ka, atbildot uz otro jautājumu lietā C‑84/19, Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka ar to tādas neapspriesta kredītlīguma klauzulas, kurās noteikta cena vai atlīdzība par šo kredītu, ir izslēgtas no šajā direktīvā paredzētā negodīguma novērtējuma, ja tās ir formulētas vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, pat ja tajās ir noteikti ar procentiem nesaistīti maksājumi. Dalībvalstis tomēr var brīvi paredzēt savos valsts tiesību aktos šādu cenu godīguma novērtēšanas mehānismu ar nosacījumu, ka tā noteikumi ir saderīgi ar piemērojamiem Savienības tiesību aktiem un ka dalībvalstis ir ievērojušas arī Direktīvas 93/13 8.a panta prasības.
C.
Trešais jautājums lietā C‑84/19
65.
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa lietā C‑84/19 būtībā jautā, vai Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka klauzula neapspriestā kredītlīgumā, atbilstoši kurai patērētājam jāveic noteikta samaksa, ir jāuzskata par tādu, kas nav izteikta vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, ja tajā nav precizēti pakalpojumi, par kuriem jāmaksā šāda samaksa, un ja patērētājam nav iespējams to noskaidrot no līgumā ietvertās informācijas.
66.
Kā jau esmu norādījis, Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā ir noteikti divi izņēmumi no jebkāda godīguma novērtējuma noteikumiem, kas ietverti neapspriestos kredītlīgumos. Uz abiem šiem izņēmumiem savukārt attiecas nosacījums, ka attiecīgajiem līguma noteikumiem ir jābūt izteiktiem vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.
67.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru šī saprotamības prasība nozīmē, ka līgumā ir skaidri jānorāda arī mehānisma, uz kuru attiecas konkrētais noteikums, konkrētā darbība un attiecības starp šo mehānismu un citiem attiecīgajiem līguma noteikumiem, lai patērētājs, pamatojoties uz skaidriem un saprotamiem kritērijiem, varētu novērtēt ekonomiskās sekas, kuras viņam izriet no šī noteikuma (
28
).
68.
Nosakot, vai klauzula ir izteikta vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, protams, ir jāņem vērā līguma būtība, vispārējā sistēma un līgumiskais kopums, uz kuru attiecas šis noteikums, kā arī tās juridiskais un faktiskais konteksts (
29
). Papildus šiem elementiem citi faktori, piemēram, atsevišķu terminu saprotamība, to formulējumu skaidrība, izmantotā konkrētā terminoloģija vai vizualizācijas metožu (
30
) iespējamā izmantošana, ir svarīgi apsvērumi. Attiecīgie faktori varētu būt arī klauzulas konkrētā atrašanās vieta līgumā vai tas, ka attiecīgās normas ir ietvertas vairākās dažādās klauzulās, punktos vai numuros.
69.
Kā jau skaidroju savos secinājumos lietā Kiss un CIB Bank, Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā paredzētā saprotamības prasība nozīmē, piemēram, to, ka tad, ja līgums ir relatīvi ilgs un cena, kas jāmaksā par dažādiem sniegtajiem pakalpojumiem, pati ir sadalīta vairākās klauzulās, tad visas šīs klauzulas ir jāsagrupē vai jāapkopo vienuviet līgumā un patērētājam jādara zināma to kopējā ietekme (
31
).
70.
Spriedumā lietā Kásler un Káslerné Rábai Tiesa gan no šīs direktīvas 4. panta 2. punkta, gan no tās 5. panta secināja, ka pastāv vispārīgāks pārskatāmības pienākums (
32
). Attiecīgi tiek gaidīts, ka pārdevēji vai piegādātāji patērētājiem sniegs pietiekamu informāciju, lai viņi varētu pieņemt apdomātus un labi informētus lēmumus (
33
).
71.
No tā izriet, ka tad, ja klauzulā ir noteikts, ka patērētājam ir jāmaksā noteikta maksa atlīdzībā pret neapspriestu kredītlīgumu, šīs maksas summas godīgumu nevar juridiski novērtēt atbilstoši 4. panta 2. punktam, ja līguma noteikumi nav saprotami. Būtībā tas nozīmē, ka, ņemot vērā visus līguma elementus un kredītiestādes sniegto informāciju, vidusmēra patērētājam, kas ir vidēji informēts, pietiekami uzmanīgs un apdomīgs, vajadzētu būt spējīgam pirms līguma noslēgšanas saprast, ka viņam būs jāveic arī šie maksājumi, un tādējādi patērētājs būtu varējis pareizi novērtēt līguma parakstīšanas ekonomiskās sekas.
72.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa lietā C‑84/19 būtībā vēlas noskaidrot, vai šī pārskatāmības prasība pārdevējiem un piegādātājiem uzliek pienākumu norādīt pakalpojumus, par kuriem jāmaksā jebkādas līgumā noteiktās maksas, vai vismaz to, ka patērētājs šo informāciju varētu secināt no līguma.
73.
Iesākumā var secināt, ka iesniedzējtiesa, šķiet, lieto terminu “pakalpojums” īpašajā nozīmē, atsaucoties uz uzdevumiem, kas pārdevējam vai piegādātājam jāveic, lai pildītu savus pienākumus sniegt pakalpojumu, kas ir līguma priekšmets.
74.
Šajā ziņā es uzskatu – Direktīvas 93/13 prasību, ka līguma noteikums ir jāizsaka vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, nevar interpretēt kā tādu, kas ietver prasību informēt patērētāju par uzdevumiem, kas saskaņā ar līgumu jāveic pārdevējam vai piegādātājam. Šim nolūkam nav nozīmes tam, ka patērētājs šo konkrēto informāciju nevar secināt no informācijas, kas viņam sniegta, protams, ar nosacījumu, ka arī līguma vispārīgais raksturs ir skaidri izteikts. Es izdaru šādu secinājumu turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ.
75.
Pirmkārt, saskaņā ar Tiesas judikatūru nosacījums, kas paredzēts Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā, paredz tikai to, ka patērētāji ir jāinformē par līguma noteikumu sekām, nevis par to raison d’être (
34
). Citiem vārdiem sakot, svarīgi ir tas, ka pirms līguma noslēgšanas no patērētāja nav slēptas nekādas izmaksas. Uz jautājumu par to, vai patērētājs ir devis juridiski derīgu piekrišanu, Direktīva 93/13 neattiecas, jo šis jautājums paliek dalībvalstu kompetencē (
35
). Tas pats attiecas uz ļaunprātīgu komercpraksi, uz kuru attiecas Direktīva 2005/29 (
36
). Šī direktīva drīzāk pievēršas tādu nosacījumu ietekmei vai sekām, kuri galvenokārt ir izklāstīti “maziem burtiņiem”, kas nav tie, kuri parasti piesaista patērētāja uzmanību.
76.
Otrkārt, kā ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe] ir norādījis secinājumos lietā Ibercaja Banco (
37
), Tiesas judikatūrā vispārējā tendence ir, pārbaudot Direktīvā 93/13 noteikto pārskatāmības prasību, pārliecināties, ka šī prasība nepārsniedz to, ko var pamatoti sagaidīt no profesionāļa. Ir grūti izvairīties no iespaida, ka pārdevējam vai piegādātājam uzliktu pārmērīgu un nepamatotu apgrūtinājumu prasība norādīt uz konkrētiem, individualizētiem uzdevumiem, par kuriem tiek iekasēta noteikta maksa.
77.
Treškārt, prasība pārdevējam vai piegādātājam to darīt būtībā nozīmētu pieprasīt viņiem pamatot katru cenu klauzulu. Tas būtu pretrunā visam 4. panta 2. punkta otrā izņēmuma pamatojumam, kas ir tieši paredzēts tam, lai izvairītos no nepieciešamības pārdevējiem vai piegādātājiem pamatot savas maksas un tādējādi liegtu tiesām iejaukties uzņēmuma cenu noteikšanas stratēģijās.
78.
Ceturtkārt, kā jau esmu minējis, tirgus ekonomikā preces vai pakalpojuma cena pati par sevi nav tieši saistīta ar veicamajiem uzdevumiem vai ar ražošanas izmaksām, bet drīzāk ar piedāvājumu un pieprasījumu. Līdz ar to, ja līgums paredz vispārēju cenu par vienu un to pašu pakalpojumu, būtu samērā mākslīgi gaidīt, ka katra no šīm klauzulām atspoguļos konkrētu uzdevumu.
79.
Būtu vēl nereālāk gaidīt, ka pārdevēji un piegādātāji sniegs uzticamu informāciju patērētājiem par konkrētajām izmaksām, kas attiecināmas uz katru piegādāto preču vai pakalpojumu sastāvdaļu. Patiesi, ja profesionālis veic vairāk nekā vienu darbību, vispārējo izdevumu sadalīšana starp dažādām darbībām bieži ietvertu sarežģītu (un, protams, dārgu) grāmatvedības uzdevumu (
38
). Tas prasītu vismaz to, lai profesionāļi iesaistītos izmaksu uzskaitē, kuras mērķis ir noteikt un novērtēt elementus, kas veido viņu neto darbības ienākumus, kaut arī nav tādu Savienības tiesību normu, kas uzliktu šādus vispārīgus grāmatvedības pienākumus (
39
).
80.
Katrā ziņā šķiet skaidrs, ka strīdīgais kredītlīgums ietilpst Direktīvas 2008/48 piemērošanas jomā. Tomēr ir jāņem vērā arī attiecīgie šīs direktīvas noteikumi, jo ar to saskaņā ar Tiesas judikatūru ir pilnībā saskaņoti kredītiestāžu pienākumi sniegt informāciju (
40
).
81.
Pirmkārt, tā kā dalībvalstīm ir bijusi jātransponē Direktīva 2008/48 savos tiesību aktos, klauzulas, kas atspoguļo šīs direktīvas noteikumus tādā nozīmē, ka tās sniedz informāciju, kas ar šo direktīvu padarīta obligāta, var uzskatīt par noteikti izslēgtām no Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas, pamatojoties uz tās 1. panta 2. punktu (
41
).
82.
Otrkārt, ir skaidri formulēts skaidrojošs noteikums, ka gadījumos, kad vienā un tajā pašā situācijā piemēro vairāku Savienības tiesību aktu noteikumus, tie ir jāinterpretē pēc iespējas saskaņoti (
42
).
83.
Direktīvas 93/13 prasības attiecībā uz pārskatāmību un saprotamību vienkārši ir noteikumi, kas pastāv augstākā vispārīguma līmenī salīdzinājumā ar precīzākām Direktīvas 2008/48 prasībām. No tā tātad izriet, ka šo Direktīvas 93/13 vispārīgo formulējumu nedrīkst interpretēt saistībā ar precīzas informācijas izpaušanu patērētājam tā, lai pieļautu atkāpi no konkrētākām Direktīvas 2008/48 prasībām (
43
).
84.
Manuprāt, ir jāuzskata, ka Direktīvā 2008/48 ir noteikta precīza pārskatāmības prasības piemērošanas joma attiecībā uz kredītlīgumiem, uz kuriem attiecas šī direktīva. Ja vien nav norādīts citādi, šādi ir jāsaprot saistība starp Direktīvu 93/13 un citiem Savienības tiesību aktiem, kuros ir noteikts pienākums sniegt sīkāku informāciju, – lai novērstu atšķirīgu Direktīvas 93/13 piemērošanu valstu tiesās, sadalot iekšējo tirgu un tādējādi apdraudot saskaņošanu, uz ko ir mērķēti šie citi tiesību akti, vienlaikus ņemot vērā patērētāju tiesību aizsardzību.
85.
Ņemot vērā, ka Direktīvas 2008/48 10. pantā, ar ko nosaka kredītlīgumos iekļaujamo informāciju, netiek prasīts, lai kredītiestādes sniegtu detalizētu informāciju par to izmaksām, kredītlīguma noteikumi nav jāuzskata par tādiem, kas ir izstrādāti nesaprotamā valodā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta un 5. panta izpratnē, tikai tāpēc, ka tajos nav noteikti konkrētie pakalpojumi, par kuriem ir jāveic šādi maksājumi.
86.
Ja uzdotais jautājums ir jāsaprot kā tāds, kas saistīts ar nepieciešamību minēt pakalpojumus – šī jēdziena parastajā nozīmē –, kuri tiek sniegti saistībā ar katru cenu klauzulu, un ar uzdevumiem, kas piegādātājam jāveic, lai sniegtu attiecīgo pakalpojumu, tad, vēlreiz atkārtojot, var teikt, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā noteiktā pārskatāmības prasība saskaņā ar Tiesas judikatūru attiecas uz līguma un tā galvenā priekšmeta ekonomiskajām sekām, nevis katru līguma nosacījumu naudas izteiksmē. Tādējādi, patērētājam iegādājoties preču vai pakalpojumu paketi, kas ir cieši saistīti viens ar otru, svarīga ir kopējā cena, kura viņam būs jāmaksā (
44
), kā arī sniegto pakalpojumu apmērs, lai viņš varētu, ja nepieciešams, salīdzināt dažādus pieejamos piedāvājumus tai pašai preču vai pakalpojumu paketei. Tomēr nav nepieciešams, lai šī paketes kopējā cena tiktu sadalīta atsevišķās izmaksu kopās.
87.
Patiesi, tā kā pakalpojuma jēdziens ir diezgan neskaidrs (
45
) un attiecīgi ņemot vērā, ka pakalpojumu var potenciāli sadalīt daudzos atsevišķos pakalpojumos, prasība kredītiestādēm norādīt cenu par katru “pakalpojumu” praksē var izrādīties nederīga.
88.
Tāpēc es uzskatu, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā minētais pārskatāmības princips ir jāinterpretē tādējādi, ka principā netiek prasīts, lai konkrētās izmaksas, kas saistītas ar konkrētiem pakalpojumiem, tiktu sadalītas tādā veidā, kā tas ir ierosināts iesniedzējtiesu jautājumā. Tikai noteiktos īpašos apstākļos šāda informācija varētu būt nepieciešama, lai izpildītu pārskatāmības prasību.
89.
Manuprāt, tas acīmredzami attiecas uz gadījumiem, kad līgums ir par vairākiem pakalpojumiem, kurus var viegli nodalīt (
46
) tādā nozīmē, ka katru uzskaitīto pakalpojumu patērētājiem varētu sniegt neatkarīgi no pārējiem pakalpojumiem.
90.
Tas pats attiecas arī uz gadījumiem, kad patērētājam ir tiesības pārtraukt kādu no šiem pakalpojumiem pirms citiem pakalpojumiem, tādā gadījumā viņam ir jāspēj novērtēt šīs iespējas izmantošanas komerciālā ietekme. Tas pats attiecas uz gadījumiem, kad līgumā ir minēti izvēles pakalpojumi, kuriem ir iepriekš noteikta cena. Pēdējā gadījumā, lai patērētājs varētu novērtēt līguma ekonomiskās sekas, ir svarīgi precīzi noteikt šo pakalpojumu cenu, tas nozīmē, ka patērētājam ir jāvar noteikt maksu, ja viņš izvēlas izmantot katru konkrēto pakalpojumu.
91.
Šāda veida informācija var būt nepieciešama arī tad, ja pašā līgumā ir minēts, ka pastāv vairāki pakalpojumi, daži primāri, citi – papildpakalpojumi, un ja attiecīgā klauzula vai klauzulas neparedz pašu kāda no šiem pakalpojumiem cenu, bet varētu ietekmēt šo cenu. Tā kā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā paredzētais otrais izņēmums nebūtu piemērojams, var būt nepieciešams noteikt, uz kuru pakalpojumu klauzula attiecas, lai pārliecinātos, vai tas tomēr neietilpst līguma galvenajā priekšmetā, jo uz šo noteikumu joprojām varētu attiekties pirmais izņēmums, kas paredzēts 4. panta 2. punktā (
47
).
92.
Pamatlietā C‑84/19 ir taisnība, ka kredītlīgumā ir minēts pakalpojums, kas tiek raksturots kā papildpakalpojums, proti, pakalpojums “Tava pakete ‐ Papildu pakete”. Lai gan es neuzskatu, ka Profi Credit Polska bija pienākums to uzskatīt par atsevišķu pakalpojumu, par to nav jāpauž pārliecinošs viedoklis, jo no iesniedzējtiesas sniegtā faktu apraksta izriet, ka attiecīgajā kredītlīgumā katrā ziņā par šo pakalpojumu bija iekļauta atsevišķa cena (
48
).
93.
Vienīgais atlikušais jautājums ir par to, vai līgumā vajadzēja skaidrāk norādīt to, vai kopējā prasītā cena sedz starpnieka atalgojumu. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai līgums šajā ziņā bija neviennozīmīgs vai arī, ja šajā klauzulā nebija atsauces uz starpnieku, nebija skaidrs, ka šī komisijas nauda bija daļa no kredīta cenas. Tomēr, pat ja konstatētu šādu neskaidrību par starpnieka atalgojumu, neesmu pārliecināts, ka šis apstāklis obligāti padarītu līgumu, kas noslēgts starp kredītiestādi un patērētāju, nesaprotamu Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē. Proti, šajā pantā ir noteikta šīs direktīvas 3. panta 1. punkta piemērošanas joma, kas savukārt paredz, ka negodīgs noteikums neapspriestā līgumā patērētājam nav saistošs. Attiecīgi 4. panta 2. punktā minētajai saprotamībai jābūt attiecināmai uz konkrētu līguma klauzulu. Šajā situācijā man nav skaidrs, kurus noteikumus varētu uzskatīt par negodīgiem. Starpnieka komisijas nauda vai nu ir iekļauta kopējā cenā, vai arī nav. Ja tā nav iekļauta, tad tas, ko galu galā var uzskatīt par negodīgu, nav vis līgumā minētā cena, bet drīzāk jebkura papildu komisijas nauda, kuru patērētājam var pieprasīt maksāt papildus līgumā minētajai cenai.
94.
Manuprāt, šo jautājumu var atrisināt, vienkārši piemērojot Polijas līgumtiesību vispārīgos principus. Patiesi, ja starpnieka atalgojums nav iekļauts kopējā cenā, šim starpniekam būs tiesības pieprasīt samaksu tikai tad, ja ar šo patērētāju ir noslēgts līgums, kas paredz šādu atlīdzību (šādi nosakot vinculum juris). Ja tas tā ir, patērētājs tomēr noteikti zina, ka viņam būs jāmaksā papildu maksa.
95.
Katrā ziņā vēlos norādīt, ka Direktīvas 2008/48 21. pantā ir paredzēti īpaši pienākumi sniegt informāciju, ja kredītlīgumu slēdz ar starpnieka palīdzību. Tādējādi, ņemot vērā pilnīgo saskaņošanu, kas panākta ar šo direktīvu, ja šie pienākumi tiek izpildīti, nevar konstatēt pārskatāmības trūkumu attiecībās starp kredītiestādi un patērētāju.
96.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es ierosinu atbildēt uz trešo jautājumu lietā C‑84/19 šādi: Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapspriesti kredītlīgumi, kuros paredzēts veikt maksājumus, principā nav uzskatāmi par tādiem, kas nav sagatavoti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, tikai tāpēc, ka tajos nav precizēti uzdevumi, kas tirgotājam jāveic, vai izmaksas, kas viņam jāsedz, lai sniegtu konkrēto pakalpojumu. Tikai tad, ja līguma finansiālās sekas kopumā vai attiecībā uz līguma priekšmetu skaidri neizriet no līguma, jo īpaši tāpēc, ka ir pārāk daudz cenu klauzulu, šādas klauzulas var uzskatīt par neatbilstīgām šim nosacījumam.
D.
Lietā C‑222/19 izvirzītais jautājums
97.
Iesniedzējtiesa lietā C‑222/19 būtībā jautā, vai Direktīvas 93/13 noteikumi kopumā un jo īpaši tās 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī direktīva liedz dalībvalstij ieviest cenu kontroles mehānismu, kura pamatā ir “maksimālo ar procentiem nesaistīto kredīta izmaksu” jēdziens, ja, aprēķinot šīs izmaksas, ir jāņem vērā aizdevēja vispārējie izdevumi.
98.
Kā izriet no Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta, šīs direktīvas noteikumu mērķis nav reglamentēt valstu noteikumus, bet gan novērst iespējamo nelīdzsvarotību un negodīgumu līgumos, kas noslēgti starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, ja šie līgumi nav individuāli apspriesti.
99.
Šajos apstākļos, lai sniegtu noderīgu atbildi iesniedzējtiesai, uzskatu, ka šis jautājums ir jāpārformulē tā, lai mēģinātu noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapspriestā kredītlīgumā klauzula rada “ievērojamu nelīdzsvarotību”, jo tajā papildus procentiem paredzētas arī maksas un šīs maksas var kalpot kā veids, kā pārdevējs vai piegādātājs savus vispārējos izdevumus novirza uz patērētāju.
100.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu jebkurš neapspriesta līguma noteikums, kas pretēji prasībai pēc godprātības rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kuri izriet no līguma, kaitējot patērētājam, ir uzskatāms par negodīgu (
49
).
101.
Lai arī es uzskatu, ka jēdziens “pretēji prasībai pēc godprātības” vienkārši apraksta situāciju, kas rastos, ja nebūtu ievērojamas nelīdzsvarotības, un tāpēc pats par sevi nav patstāvīgs nosacījums, ir jāatzīst, ka Tiesa ir lēmusi, ka Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā ir noteikti divi kritēriji, lai definētu negodīgu noteikumu jēdzienu, proti, pirmkārt, ka šie noteikumi ir “pretēji prasībai pēc godprātības” un, otrkārt, “tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam” (
50
).
102.
Pat ja – ar visu cieņu – šī atšķirība ne vienmēr pārliecina (
51
), praksē tai, iespējams, nav lielas nozīmes. Ņemot vērā šo divu kritēriju interpretāciju, ko Tiesa sniegusi praksē, ja ir izpildīts otrais kritērijs, noteikti ir izpildīts arī pirmais (
52
).
103.
Patiesi, saskaņā ar Tiesas judikatūru pirmais kritērijs ietver novērtējumu par to, vai pārdevējs vai piegādātājs, godīgi un taisnīgi sadarbojoties ar patērētāju, varētu pamatoti pieņemt, ka patērētājs būtu piekritis šādam noteikumam. Saskaņā ar otro kritēriju būtu jāapsver, vai ar noteikumu ieviestie pienākumi nostāda patērētāju ievērojami nelabvēlīgākā situācijā nekā tā, kāda būtu pastāvējusi atbilstoši valsts tiesību aktiem, ja šā noteikuma nebūtu, neparedzot kompensāciju par šo neizdevīgo stāvokli (
53
).
104.
Pārdevējam vai piegādātājam loģiski ir jārēķinās, ka godīgas un vienlīdzīgas attieksmes gadījumā patērētāji atteiksies pieņemt jebkuru nosacījumu, kas viņus nostāda situācijā, kas ievērojami atšķiras no situācijas, kāda būtu pastāvējusi atbilstoši valstu tiesību aktiem, ja šā noteikuma nebūtu, izņemot, ja šo atšķirību galvenokārt kompensē ar attiecīgām cenu atšķirībām (
54
). Attiecīgi, ja noteikums paredz pienākumus vai saistības, kas acīmredzami atšķiras no vidusmēra patērētāja, kas ir vidēji informēts, pietiekami uzmanīgs un apdomīgs, tiesiskās paļāvības attiecībā uz līguma saturu, šo noteikumu var atzīt par negodīgu (
55
).
105.
Tomēr šajā kontekstā es neuzskatu, ka kredītlīguma klauzulu var uzskatīt par negodīgu tikai tāpēc, ka tā papildus procentiem paredz arī maksas vai ka šīs maksas var pārdevējam vai piegādātājam kalpot kā veids, kā novirzīt savus vispārējos izdevumus uz patērētāju.
106.
Vispirms ir jānorāda, ka, tā kā šāda klauzula tomēr ir saistīta ar kredīta cenu, saskaņā ar 4. panta 2. punktu tikai gadījumā, ja noteikums nav izstrādāts vienkāršā un skaidri saprotamā valodā vai arī nav pietiekami precīzi formulēts attiecībā uz tā ekonomiskajām sekām, patērētājam piemēroto maksu apmēru var pakļaut Direktīvā 93/13 paredzētajam novērtējumam.
107.
Ievērojot šo izņēmumu, ir grūti uzskatīt, ka klauzula rada “ievērojamu nelīdzsvarotību”tikai tāpēc, ka tajā papildus procentiem ir paredzētas citas maksas. Proti, kā es jau iepriekš paskaidroju, kredītiestādes var brīvi noteikt sava atalgojuma nosacījumus, ja vien patērētājam ir skaidra kopējā cena. Tāda kredītlīguma gadījumā, uz kuru attiecas Direktīva 2008/48, tas tā noteikti ir, ja ir izpildīti šajā direktīvā, kas transponēta valsts tiesībās, noteiktie pienākumi.
108.
Līdzīgi, manuprāt, ievērojama nelīdzsvarotība nevar izrietēt tikai no tā, ka cena, kas tiek piemērota pakalpojumam, tā piegādātājam varētu kalpot par ērtu metodi vispārējo izdevumu segšanai. Proti, kā jau paskaidroju secinājumos lietā Kiss un CIB Bank (
56
), tas, ka uzņēmumi novirza uz patērētājiem visas savas izmaksas, ieskaitot vispārējos izdevumus, ir vienkārši ekonomiskā realitāte. Tāpēc jebkura pakalpojuma vai preces cena daļēji ir paredzēta, lai kompensētu izdevumus, kas saistīti ar aizdevēja vispārējo uzņēmējdarbību.
109.
Jāatzīst, ka spriedumā lietā Constructora Principado (
57
) Tiesa neizslēdza iespēju, ka klauzula, kuras rezultātā dzīvokļa pircējam tika uzlikts pienākums segt pašvaldības nekustamā īpašuma nodokli un noteiktus maksājumus par individuālu pieslēgumu dažādiem pakalpojumiem, piemēram, ūdenim, gāzei, elektrībai un kanalizācijai, var tikt atzīta par negodīgu.
110.
Tomēr neuzskatu, ka šis princips ir piemērojams pamatlietā aplūkotajam kredītlīgumam lietā C‑222/19, jo lietā Constructora Principado apskatītais jautājums neattiecās uz noteiktu izmaksu novirzīšanu uz klientiem, bet gan drīzāk bija saistīts ar apstrīdētās klauzulas pārskatāmību. Proti, maksājumu summa, uz kuru attiecas šī klauzula, nebija kvantitatīvi noteikta, un, ņemot vērā pašvaldības nekustamā īpašuma nodokli, līguma noslēgšanas brīdī tā nebija pat nosakāma. Nodokļu iestādes to aprēķināja vēlāk. Līdz ar to šī klauzula ne tikai novirzīja uz patērētāju noteiktas izmaksas, kuras sedzis pārdevējs, bet arī radīja patērētājam tādu nenoteiktību par šo izmaksu kopsummu, kas principā radīja risku, kurš pārdevējam bija jāuzņemas kā uzņēmējam (
58
).
111.
Attiecībā uz klauzulām, kas paredz maksājumu veikšanu, uzskatu, ka, ņemot vērā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu un 3. panta 1. punktu, šādas klauzulas neatkarīgi no to formas tikai tad var atzīt par negodīgām, ja tās atbilst diviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, šī maksa faktiski ir tikusi slēpta no patērētāja, tādējādi paverot iespēju novērtēt tās piemērotību, un, otrkārt, ja attiecīgā pakalpojuma vai preces kopējā cena acīmredzami ir pārmērīga.
112.
Patiesi, Direktīvā 93/13 ir paredzēts tikai viens nosacījumu negodīguma novērtējums, proti, tās 3. panta 1. punktā paredzētais, kurā ir prasīta ievērojama nelīdzsvarotība starp pušu tiesībām un pienākumiem (
59
). Tātad, ja, lai novērtētu, vai konkrēts līguma noteikums ir negodīgs, ir jāņem vērā vienkāršas, skaidri saprotamas valodas un pārskatāmības prasība, kas izriet no Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta un 5. panta (
60
), skaidrības vai pārskatāmības neesamība pati par sevi nav pietiekams apstāklis, lai atzītu noteikumu par negodīgu (
61
). Šim noteikumam, neraugoties uz prasību pēc godprātības, ir jārada ievērojama nelīdzsvarotība starp pušu tiesībām un pienākumiem (
62
). Jebkura cita interpretācija atņemtu 3. panta 1. punktā noteiktajam novērtējumam lietderīgo iedarbību.
113.
Nesaprotamas cenu klauzulas gadījumā tomēr šo nosacījumu var viegli noteikt, jo šādu ievērojamu nelīdzsvarotību var secināt no pārmērīgas veikto maksājumu summas (
63
). Proti, pārdevējam vai piegādātājam ir loģiski jārēķinās, ka tad, ja pret patērētāju izturētos godīgi un vienlīdzīgi, viņš būtu varējis atteikties maksāt šādu cenu.
114.
Tādēļ es ierosinu Tiesai uz lietā C‑222/19 uzdoto jautājumu atbildēt šādi: Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapspriestā kredītlīgumā klauzula nerada “ievērojamu nelīdzsvarotību” tikai tāpēc, ka tajā papildus procentiem paredzētas arī maksas un šīs maksas var kalpot kā veids, kā pārdevējs vai piegādātājs savus vispārējos izdevumus novirza uz patērētāju. Šāds negodīgums Direktīvas 93/13 izpratnē tiek radīts tikai tad, ja, pirmkārt, kopējā maksājamā cena nav pārskatāma, it īpaši pārāk daudzu cenu klauzulu dēļ, tādējādi paverot iespēju novērtēt tās godīgumu tādā veidā, kā izņēmuma kārtā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts faktiski pieļauj, un, otrkārt, ja kopējā cena ir acīmredzami pārmērīga.
E.
Lietā C‑252/19 izvirzītais jautājums
115.
Iesniedzējtiesa lietā C‑252/19 būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/48 noteikumi un it īpaši tās 3. panta g) punkts un 22. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz valsts tiesību aktos ieviest tādu “maksimālo ar procentiem nesaistīto kredīta izmaksu” jēdzienu, kāds minēts Likuma par patēriņa kredītu 36.a pantā, ciktāl šis jēdziens šo izmaksu aprēķināšanai ietver izmaksas, kas saistītas ar kreditora kopējo saimniecisko darbību.
116.
Šajā ziņā jānorāda, ka ar Direktīvas 2008/48 10. pantu ir saskaņoti valstu noteikumi par kredītlīgumos iekļaujamo informāciju. Tā kā saskaņā ar Direktīvas 2008/48 22. pantu dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest savos tiesību aktos noteikumus, kas atšķiras no šajā direktīvā paredzētajiem, šī saskaņošana ir jāuzskata par pilnīgu un obligātu (
64
).
117.
Kā paskaidroju secinājumos lietā Mikrokasa un Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (
65
) un kā būtībā Tiesa nosprieda šajā lietā (
66
), tas tomēr nenozīmē, ka dalībvalstis attiecībā uz kredītu, uz kuru attiecas Direktīva 2008/48, nedrīkst izmantot jēdzienus, kas nav paredzēti šajā direktīvā, piemēram, jēdzienu “maksimālās ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas”, kas minēts Likuma par patēriņa kredītu 36.a pantā. Proti, lai arī ar Direktīvu 2008/48 ir panākta pilnīga saskaņošana, šī saskaņošana tomēr ir ierobežota ar kredītlīgumu aspektu, kas ir minēts direktīvā, proti, ar informēšanas pienākumiem, kredītspējas novērtēšanu, piekļuvi datubāzēm, atteikuma tiesībām un tiesībām veikt kredīta pirmstermiņa atmaksu.
118.
Tā kā tādējādi ar Direktīvu 2008/48 panāktā saskaņošana neattiecas uz valsts noteikumiem, kas paredz cenu vai atlīdzības par kredīta piešķiršanu kontroli, šis aspekts paliek dalībvalstu kompetencē. Tādēļ dalībvalstis attiecībā uz šādu reglamentējošo kontroli var izmantot jēdzienus, kas nav minēti Direktīvas 2008/48 3. pantā, ar nosacījumu, ka šo jēdzienu izmatošana nav pretrunā Savienības tiesībām.
119.
Iesniedzējtiesai pamatlietā C‑252/19 ir jāpārbauda, vai Likuma par patēriņa kredītu 36.a pantā izmantotā “maksimālo ar procentiem nesaistīto kredīta izmaksu” jēdziena rezultātā pārdevējam vai piegādātājam tiek uzliktas jebkādas saistības, kurām ir piemērojama Direktīva 2008/48.
120.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka uz lietā C‑252/19 uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi: Direktīvas 2008/48 noteikumi un it īpaši tās 3. panta g) punkts un 22. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz valsts tiesību aktos ieviest jēdzienu “maksimālās ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas”, pat ja šādās izmaksās ietilpst aizdevēja vispārējie izdevumi, ja šo jēdzienu neizmanto, lai piemērotu valsts tiesību normu, kas ietilptu Direktīvas 2008/48 piemērošanas jomā.
IV. Secinājumi
121.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Ščecinas Labā krasta un Rietumu rajona tiesa Ščecinā, Polija) un Sąd Rejonowy w Opatowie (Opatovas rajona tiesa, Polija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1.
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapspriesta līguma noteikumi, kuri nosaka patērētāja veicamos maksājumus, nav izslēgti no šīs direktīvas piemērošanas jomas vienkārši tāpēc, ka šie maksājumi kopumā nepārsniedz noteiktu augšējo robežu, kas noteikta valsts tiesību aktos.
2.
Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tādas neapspriesta kredītlīguma klauzulas, kurās noteikta cena vai atlīdzība par šo kredītu, tiek izslēgtas no to negodīguma novērtējuma, kas paredzēts šajā direktīvā, ja tās ir izteiktas vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, pat ja tajās ir noteikti ar procentiem nesaistīti maksājumi. Dalībvalstis tomēr var brīvi paredzēt savos valsts tiesību aktos šādu cenu godīguma novērtēšanas mehānismu ar nosacījumu, ka tā noteikumi ir saderīgi ar piemērojamiem Savienības tiesību aktiem un ka dalībvalstis ir ievērojušas arī Direktīvas 93/13 8.a panta prasības.
3.
Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka klauzula neapspriestā kredītlīgumā, ar ko patērētājam pieprasa veikt noteiktus maksājumus, principā nav jāuzskata par tādu, kas nav izteikta vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, tikai tāpēc, ka tajā nav precizēti uzdevumi, kas tirgotājam jāveic, vai izmaksas, kas viņam jāsedz, lai sniegtu konkrēto pakalpojumu. Tikai tad, ja līguma finansiālās sekas kopumā vai attiecībā uz līguma priekšmetu skaidri neizriet no līguma, jo īpaši tāpēc, ka ir pārāk daudz cenu klauzulu, šādas klauzulas var uzskatīt par neatbilstīgām šim nosacījumam.
4.
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapspriestā kredītlīgumā klauzula nerada “ievērojamu nelīdzsvarotību” tikai tāpēc, ka tajā papildus procentiem ir paredzētas maksas un šīs maksas var kalpot kā veids, kā pārdevējs vai piegādātājs savus vispārējos izdevumus novirza uz patērētāju. Šāds negodīgums Direktīvas 93/13 izpratnē tiek radīts tikai tad, ja, pirmkārt, kopējā maksājamā cena nav pārskatāma, it īpaši pārāk daudzu cenu klauzulu dēļ, tādējādi paverot iespēju novērtēt tās godīgumu tādā veidā, kā izņēmuma kārtā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts faktiski pieļauj, un, otrkārt, gadījumā, ja kopējā cena ir acīmredzami pārmērīga.
5.
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK un it īpaši tās 3. panta g) punkts un 22. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz valsts tiesību aktos ieviest jēdzienu “maksimālās ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas”, pat ja šādās izmaksās ietilpst aizdevēja vispārējie izdevumi, ja šo jēdzienu neizmanto, lai piemērotu valsts tiesību normu, kas ietilptu Direktīvas 2008/48 piemērošanas jomā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Padomes Direktīva 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) (OV 2011, L 304, 64. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 87/102/EEK (OV 2008, L 133, 66. lpp.).
(
4
)	C‑779/18, EU:C:2019:1146, 10.–17. punkts.
(
5
)	Spriedums, 2014. gada 16. janvāris, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).
(
6
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 16. janvāris, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, 20. punkts).
(
7
)	Skat. spriedumus, 2013. gada 21. marts, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, 28. punkts), un 2018. gada 7. augusts, Banco Santander un Escobedo Cortés (C‑96/16 un C‑94/17, EU:C:2018:643, 43. punkts).
(
8
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 31. punkts).
(
9
)	Skat. spriedumus, 2015. gada 3. septembris, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 27. punkts), un 2018. gada 17. maijs, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 59. punkts). Vispārīgāk runājot, es uzskatu, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts ir jālasa kopsakarā ar tās 3. panta 1. punktu. Līdz ar to es saprotu 1. panta 2. punktu kā tādu, ar ko ir paredzēts izslēgt no Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas noteikumus, kuri, ciktāl tie tikai atkārto obligātās tiesību normas, praksē nemaina pušu tiesisko stāvokli, kas joprojām pilnībā ir noteikts valsts tiesiskajā regulējumā. Turpretī tas, ka noteikumā paredzētā summa ir mazāka par noteiktu robežu vai – vispārīgāk – atbilst noteiktam likumdošanas standartam, neizslēdz iespēju, ka ar šādu noteikumu var tikt mainīts līgumslēdzēju pušu tiesiskais stāvoklis un ka tādējādi tas var ietilpt Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā.
(
10
)	Šajā ziņā skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695, 83. punkts), kurā viņš uzskata, ka uz līguma klauzulu, saskaņā ar kuru piegādātājs no vairākiem normatīvi atzītiem atsauces indeksiem izvēlas vienu, kuru piemērot līgumam, neattiecas Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta izņēmums.
(
11
)	Spriedums, 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 33. punkts).
(
12
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 26. februāris, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 50. punkts).
(
13
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 49. un 51. punkts).
(
14
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 5. jūnijs, GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, 30. punkts).
(
15
)	Kā norādīts Direktīvas 93/13 19. apsvērumā, tiek izslēgtas klauzulas, kurās aprakstīta cenas un kvalitātes attiecība.
(
16
)	Skat. manus secinājumus lietā Kiss un CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, 17. zemsvītras piezīme) un Komisijas paziņojumu – Pamatnostādnes par Padomes Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos interpretēšanu un piemērošanu (OV 2019, C 323, 4. lpp.), 4.3.1. punkts.
(
17
)	Jāatzīst, ka jēdziens “cena” Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē nevar tikt noteikts, izmantojot jēdzienu “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” Direktīvas 2008/48 3. panta g) punkta izpratnē, jo šīs kopējās izmaksas sedz arī maksājumus trešajām personām. Skat. spriedumu, 2015. gada 26. februāris, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 47. punkts). Tomēr Savienības likumdevējam nebūtu bijis nepieciešams precizēt, ka jēdziens “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” šīs direktīvas izpratnē ietver visas izmaksas, kas patērētājam var būt jāmaksā par līguma piešķiršanu, ja pārdevējiem vai piegādātājiem būtu aizliegts nodrošināt sev atlīdzību citā veidā, nevis piemērojot procentus.
(
18
)	Skat. manus secinājumus lietā Kiss un CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, 37. punkts).
(
19
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Pelham u.c. (C‑476/17, EU:C:2019:624, 28. punkts).
(
20
)	Lai arī darba līgumi neietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā. “Pakalpojuma” un “preces” jēdzieni attiecas uz to, kas ir līguma priekšmets, proti, uz to, ko pērk patērētājs, un nevis, kā es vēlāk paskaidrošu, uz uzdevumiem, kas jāveic profesionālam pārdevējam vai piegādātājam, lai pārdotu preci vai sniegtu attiecīgo pakalpojumu.
(
21
)	Saskaņā ar judikatūru noteikumi, kas nenosaka attiecīgā pakalpojuma vai preču cenu, bet vispārīgi attiecas uz “patērētāja pretizpildījumu aizdevējam vai [..] ietekmē aizņēmēja faktiski maksājamo cenu šim aizdevējam”, principā ietilpst nevis šā otrā līguma izņēmuma tvērumā, bet gan pirmā izņēmuma tvērumā, izņemot jautājumu par to, vai šī pretizpildījuma apmērs vai cena, kā tā ir noteikta līgumā, ir atbilstoša aizdevēja pretizpildījuma veidā sniegtajam pakalpojumam. Šajā ziņā skat. spriedumus, 2015. gada 26. februāris, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 56. punkts), un 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 35. punkts).
(
22
)	Tiesa nekad nav skaidri pieņēmusi lēmumu par 4. panta 2. punktā paredzētā pirmā izņēmuma (“[..] līguma galvenā priekšmeta definīcij[a] [..]”) mērķi. Runājot par 4. panta 2. punktā paredzēto otro izņēmumu (“[..] cenas un atlīdzības atbilstīgum[s] [..]”), būtībā tā ir atzinusi, ka šis izņēmums ir izskaidrojams ar to, ka nav izzināmu vai objektīvu tiesību normu, ar kurām cenas un atlīdzības atbilstīgums varētu tikt pienācīgi novērtēts tiesā. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 55. punkts).
(
23
)	Atbilstoši Maikla Šilliga [Michael Schillig] norādītajam Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts atspoguļo kompromisu starp divām (dažkārt pretrunīgām) pieejām, proti, patērētāju tiesību pieeju un brīvā tirgus pieeju. Schillig, M., “Directive 93/13 and the “price term exemption”: A comparative analysis in the light of the “market for lemons” rationale”, International and Comparative Law Quarterly, 60. sēj., Cambridge University Press, 2011, 933.–963. lpp.
(
24
)	Kā es esmu uzsvēris savos secinājumos lietā Mikrokasa un Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2019:1146, 69. punkts), uzvedības pētījumi liecina, ka cilvēki līgumus nelasa pilnībā, bet drīzāk koncentrējas uz virsraksta elementiem, piemēram, cenu vai uz daļu, kuru viņi uzskata par vissvarīgāko. Kā norāda M. Šilligs, minēts iepriekš (936. lpp.), “patērētāji bieži piekrīt standarta līguma noteikumiem, tos pat nelasot, jo nav nemaz vērts meklēt un apspriest labākus līguma nosacījumus”.
(
25
)	Skat. spriedumus, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 42. punkts), un 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 34. punkts).
(
26
)	Šauru interpretāciju nedrīkst jaukt ar ierobežojošu interpretāciju, kura nozīmē, ka ar teksta ārējiem elementiem, piemēram, mērķi un tā kontekstu, tiek noteikta šaurāka šīs tiesību normas nozīme, nekā to ļautu vienkārši šaura interpretācija, proti, tāda, kas balstīta tikai uz tekstu.
(
27
)	Spriedumi, 2015. gada 26. februāris, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 70. punkts), un 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 40. punkts).
(
28
)	Skat., piemēram, spriedumus, 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 45. punkts), un 2019. gada 19. septembris, Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:764, 62. punkts).
(
29
)	Spriedums, 2015. gada 23. aprīlis, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, 50. punkts).
(
30
)	Skat. Barton, T., Berger‑Walliser, G., un Haapio, H., “Visualization: Seeing Contracts for What They Are, and What They Could Become”, Journal of Law, Business & Ethics, 19. sēj., 2013, 47.–64. lpp.
(
31
)	Ģenerāladvokāta Dž. Hogana secinājumi lietā Kiss un CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, 41. punkts).
(
32
)	Spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 40. punkts). Pirmais spriedums, kurā bija atsauce uz šo prasību, bija 2013. gada 21. marta spriedums lietā RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, 45. punkts). Tomēr minētajā spriedumā Tiesai tika uzdots jautājums par Direktīvu 93/13, lasot to saistībā ar Direktīvu 2003/55, un pēdējās no minētajām direktīvām 3. panta 3. punktā ir skaidri noteikta pārskatāmības prasība. Tikai lietā Kásler un Káslerné Rábai Tiesa atsaucās uz šo prasību vienīgi attiecībā uz Direktīvu 93/13.
(
33
)	Šajā ziņā skat. spriedumus, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 73. un 74. punkts), un 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 51. punkts). Šī iemesla dēļ, lai novērtētu, vai klauzula atbilst pārskatāmības prasībai, ir jāņem vērā tikai informācija, kas sniegta ne vēlāk kā līguma parakstīšanas brīdī.
(
34
)	Spriedumi, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 75. punkts); 2015. gada 23. aprīlis, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, 50. punkts), un 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 45. punkts). Attiecīgi 4. panta 2. punktā noteiktā prasība nozīmē, ka patērētājs ir jāinformē nevis par to, vai, lai izpildītu savas saistības, pārdevējam vai piegādātājam būs jāsniedz 5, 10 vai 15 fotokopijas, bet gan par līguma sekām. Pārdevēja vai piegādātāja ekonomiskie rādītāji, proti, to spēja līdz minimumam samazināt izmaksas, nav patērētāju galvenās rūpes. Pamata ekonomiskais pieņēmums, kas motivē patērētājus, ir vislabākās cenas iegūšana konkrētai precei vai pakalpojumam. Tas nozīmē, ka patērētāji ir informēti par kopējo cenu, kas viņiem būs jāmaksā par preci vai pakalpojumu, ko viņi plāno iegādāties, vai – augstākais – par to, kā šī cena tiks aprēķināta, lai gūtu priekšstatu par cenu, kā arī par to, no kā sastāv šī prece vai pakalpojums.
(
35
)	Šajā ziņā skat. Direktīvas 2011/83 3. panta 1. punktu un 13. apsvērumu.
(
36
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (turpmāk tekstā – “Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV 2005, L 149, 22. lpp.).
(
37
)	Skat. ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumus lietā Ibercaja Banco (C‑452/18, EU:C:2020:61, 77. zemsvītras piezīme).
(
38
)	Piemēram, PVN jomā skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft GbR (C‑332/14, EU:C:2016:417, 32.–34. punkts).
(
39
)	Skat. manus secinājumus lietā Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:451, 55. punkts).
(
40
)	Skat. spriedumus, 2016. gada 21. aprīlis, Radlinger un Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, 61. punkts), un 2016. gada 9. novembris, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, 41. punkts).
(
41
)	Tā kā Direktīvā 2008/48 pilnībā ir saskaņotas kredītiestāžu informācijas sniegšanas saistības, risinājums, ko Tiesa panāca 2017. gada 6. jūlija spriedumā lietā Air Berlin (C‑290/16, EU:C:2017:523, 44.–46. punkts), man nešķiet piemērojams šajā lietā, jo minētajā lietā ar attiecīgajiem tiesību aktiem, proti, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1008/2008 (2008. gada 24. septembris) par kopīgiem noteikumiem gaisa pārvadājumu sniegšanai Kopienā (pārstrādāta redakcija) (OV 2008, L 293, 3. lpp.), ir mēģināts panākt tikai minimālu saskaņošanu.
(
42
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 19. novembris, Sturgeon u.c. (C‑402/07 un C‑432/07, EU:C:2009:716, 47. punkts).
(
43
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Profi Credit Polska (C‑419/18 un C‑483/18, EU:C:2019:930, 58.–60. punkts).
(
44
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 47. punkts), un Direktīvas 2008/48 10. panta g) punktu. Šajā nozīmē skat. arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV 2006, L 376, 36. lpp.) 4. panta 1. punktu.
(
45
)	To labi ilustrē fakts, ka Direktīvas 2011/83 2. panta 6. punktā “pakalpojumu līguma” jēdziens ir definēts kā “jebkurš līgums, izņemot pārdošanas līgumu, saskaņā ar kuru tirgotājs sniedz vai apņemas sniegt pakalpojumu patērētājam un patērētājs maksā vai apņemas maksāt tā cenu”. Tāpēc var secināt, ka pakalpojums ir vienkārši tas, kas ir pakalpojumu līguma priekšmets.
(
46
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, 53. punkts).
(
47
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 37. un 38. punkts).
(
48
)	Patiesi, tā sauktais pakalpojums “Tava pakete” nav “pakalpojums”, jo to nevar atdalīt no kredīta piešķiršanas, bet tas drīzāk ir uzskatāms par kredīta izpildes nosacījumu pielāgošanu, kas komerciālos nolūkos tiek pasniegts kā pakalpojums.
(
49
)	Direktīvas 93/13 3. panta 3. punktā ir ietverta atsauce uz tās pielikumu, kas satur indikatīvu un nepilnīgu to noteikumu sarakstu, kurus var uzskatīt par negodīgiem.
(
50
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 26. janvāris, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, 59. un 60. punkts), un 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 50. un 51. punkts).
(
51
)	Kritiku par šo abu kritēriju nodalīšanu skat. manos secinājumos lietā Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, 56.–67. punkts). Vēlos arī norādīt, ka dažos spriedumos Tiesa šos divus elementus nav vērtējusi atsevišķi. Skat., piemēram, spriedumu, 2014. gada 16. janvāris, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, 23. punkts).
(
52
)	Šajā nozīmē skat. Komisijas pausto nostāju, kas sniegta tās Paziņojumā par vadlīnijām Padomes Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos interpretācijai un piemērošanai, 3.4.1. punkts.
(
53
)	Skat. spriedumus, 2013. gada 14. marts, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, 68. un 69. punkts); 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 50. un 51. punkts), un 2019. gada 7. novembris, Profi Credit Polska (C‑419/18 un C‑483/18, EU:C:2019:930, 55. punkts).
(
54
)	Tomēr ne tikai. Piemēram, ja pastāv klauzula, kas piegādātājam piešķir iespēju mainīt cenu, patērētājam ir jābūt iespējai izbeigt līgumu. Skat., piemēram, spriedumu, 2012. gada 26. aprīlis, Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242, 24. punkts).
(
55
)	Saskaņā ar iepriekš minēto pārskatāmības prasību, ja noteikums pieder pie līguma galvenā priekšmeta, jo tas ir būtisks pārdevējam vai piegādātājam, šis noteikums var palikt ārpus šī novērtējuma tikai tad, ja patērētāja uzmanība ir īpaši pievērsta šī noteikuma esamībai saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu. Manuprāt, tieši šajā ziņā šai prasībai ir nozīme, piemērojot šīs direktīvas 3. panta 1. punktu. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. jūnijs, GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, 37. punkts).
(
56
)	C‑621/17, EU:C:2019:411, 36. punkts.
(
57
)	Spriedums, 2014. gada 16. janvāris, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).
(
58
)	2014. gada 16. janvāra spriedumā Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, 27. un 28. punkts) Tiesa nesecināja, ka šāda veida klauzula ir negodīga, bet atstāja valsts tiesas ziņā izvērtēt, vai šāda klauzula ir “pietiekami būtisks juridiskās situācijas, kura valsts tiesībās noteikta šim patērētājam kā līgumslēdzējai pusei, aizskārums” un attiecīgi varētu tikt atzīta par negodīgu.
(
59
)	Tas izskaidro, kāpēc pārskatāmības prasība attiecas tikai uz noteikuma sekām vai ietekmi.
(
60
)	Ja līguma pārskatāmībai būs būtiska nozīme, tas pats par sevi neatrisinās asimetrisko spēju panākt izdevīgumu, jo patērētāji reti lasa līgumus, jo īpaši internetā. Piemēram, uzņēmums PC Pitstop savā lietotāja licences līgumā iekļāva noteikumu, kas piešķīra “īpašu atlīdzību, kura var ietvert finansiālu kompensāciju ierobežotam skaitam pilnvarotu licenciātu, kas izlasītu šo licences līguma sadaļu un sazinātos ar PC Pitstop”. Pagāja četri mēneši, līdz lietotājs pamanīja klauzulu un pieprasīja balvu 1000 ASV dolāru apmērā. Skat., Ayres, I. un Schwartz, A., “The No Reading Problem in Consumer Contract Law”, Stanford Law Review, 66. sēj., 2014, 545.–610. lpp. Šajā kontekstā uzskatu, ka viens no galvenajiem Direktīvas 93/13 sasniegumiem, kas, manuprāt, nav ticis atzīts daļēji tāpēc, ka līdz šim pārskatāmība tika pārmērīgi uzsvērta, ir tas, ka patērētājiem tiek nodrošināta minimāla aizsardzība pret tādu noteikumu neparedzētām sekām, kuri nenosaka cenu vai līguma priekšmetu un attiecībā uz kuriem patērētāji var likumīgi sagaidīt, ka tie būs standarta noteikumi.
(
61
)	Piemēram, manuprāt, klauzulu nevar atzīt par negodīgu tikai tāpēc, ka tā nozīmē vēstules nosūtīšanu pa pastu un līdz ar to – pastmarkas iegādi, pat ja tā ir slēpta maksa.
(
62
)	Skat. Komisijas Paziņojuma par vadlīnijām Padomes Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos interpretācijai un piemērošanai 3.4.6. punktu un šajā nozīmē spriedumus, 2017. gada 26. janvāris, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, 62. punkts), un 2019. gada 14. marts, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, 49. punkts). Vienīgais man zināmais izņēmums ir 2016. gada 28. jūlija spriedums lietā Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, 69. punkts), kurā Tiesa, šķiet, ir atzinusi, ka nosacījumu var atzīt par negodīgu pārskatāmības trūkuma dēļ. Kā paskaidroju secinājumos lietā Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, 87.–89. punkts), ja līguma pārskatāmība patiesi ir būtiska, uzskatu, ka spriedumā Verein für Konsumenteninformation Tiesa ir nedaudz pārspīlējusi Direktīvā 93/13 paredzētās pārskatāmības prasības apjomu. Turklāt citi Savienības tiesību akti, kas arī attiecas ar šo jautājumu, paredz niansētāku pieeju. Skat., piemēram, Direktīvas 2005/29 7. pantu.
(
63
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 51. punkts).
(
64
)	Skat. spriedumus, 2016. gada 21. aprīlis, Radlinger un Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, 61. punkts), un 2016. gada 9. novembris, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, 41. punkts).
(
65
)	C‑779/18, EU:C:2019:1146.
(
66
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Mikrokasa un Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2020:236, 45.–48. punkts).