62004CC0232_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā Tiesai no jauna jāprecizē “īpašumtiesību pārejas” jēdziena aprises 1. panta izpratnē Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvā 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (2) (OV L 82, 16. lpp.). Arbeitsgericht Düsseldorf
(Diseldorfas Darba strīdu tiesa, Vācija) divos atsevišķos 2004. gada 5. maija lēmumos vērsusies Tiesā ar jautājumiem par minētās direktīvas piemērošanu gadījumā, kad no viena pakalpojumu sniedzēja otram pāriet pakalpojumu līgums par pasažieru kontroli Diseldorfas lidostā. Konkrētāk, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādas sekas ir faktam, ka pasūtītājs (3) nodod līgumslēdzēju lietojumā atsevišķus ražošanas līdzekļus.
I – Fakti, atbilstošās tiesību normas un prejudiciālie jautājumi
2. Atbilstoši Vācijas Federatīvās Republikas un Aviation Defence International Germany Ltd
2000. gada 24. marta/5. aprīļa līguma noteikumiem Aviation Defence International Germany Ltd bija uzticēta bagāžas un pasažieru kontrole Diseldorfas lidostā. Securicor Aviation (Germany) Ltd
(turpmāk tekstā – “ Securicor ”) pārņēma minētā līguma izpildi. Ar 2003. gada 5. jūnija vēstuli Securicor tika brīdināta, ka tās kontroles funkciju termiņš nevar tikt pagarināts pēc 2003. gada 31. decembra, jo gaisa transporta drošības pārbaužu veikšanas funkcijas pārņemot uzņēmējsabiedrība Kötter Aviation Security GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “ Kötter ”). Kötter
savu darbību uzsāka 2004. gada 1. janvārī.
3. Saskaņā ar līguma noteikumiem, kas netika grozīti līdz ar līgumslēdzēja maiņu, Vācijas Federatīvā Republika līgumslēdzējam nodod gaisa transporta drošības aprīkojumu, kas nepieciešams drošības pārbaužu veikšanai, un pati uzņemas tā apkopi. Šajā aprīkojumā ietilpst arkveida metāla detektori, bagāžas konveijeri ar automātisku rentgena caurskates iekārtu (bagāžas kontroles un caurskates iekārtas), rokas metāla detektori un sprāgstvielu detektori.
4. Līgumā ir arī paredzēts, ka līgumslēdzējam jāievēro Luftverkehrsgesetz (Gaisa transporta likuma) 29. panta c) daļas 1. punkta noteikumi: “Gaisa transporta iestādēm jāgādā par gaisa transporta aizsardzību pret drošības apdraudējumu, jo īpaši pret lidmašīnu nolaupīšanu un sabotāžas aktiem. Gaisa transporta iestāžu teritoriālā kompetence šajā ziņā aptver visu lidostas teritoriju kopumā. Tā kā minēto uzdevumu izpildei jāpārmeklē personas un jāpārmeklē, jāpārbauda vai jebkādā citā veidā jākontrolē lietas, gaisa transporta iestādes var kā papildu personālu izmantot īpaši kvalificētas personas, kam sava darbība jāveic minēto iestāžu uzraudzībā.” (4)
5. Līdz ar to līgumslēdzēja darbiniekiem, kam uzticama kontroles veikšana, jāiziet īpaša četras nedēļas ilga apmācības programma un jānokārto gaisa transporta drošības asistenta pārbaudījums; tikai tad viņiem tiek piešķirts valsts pilnvarojums izpildīt minētās kontroles darbības.
6. Gineja-Gērese [ Güney-Görres ] un Demire [ Demir ] attiecīgi no 2000. gada 26. aprīļa un no 2001. gada 7. maija strādāja kā drošības aģentes un tādējādi uz tām attiecās Luftverkehrsgesetz
29. panta c) daļas noteikumi. Securicor katrai no viņām 2003. gada 26. novembrī nosūtīja vēstuli, ar ko tika uzteikti viņu darba līgumi, uzteikumam stājoties spēkā 2003. gada 31. decembrī. Darbinieces cēla prasības Arbeitsgericht Düsseldorf
(prasības tajā tika saņemtas 2003. gada 18. decembrī), lūdzot atzīt, ka viņu darba līgumiem jāpaliek spēkā attiecībā uz jauno līgumslēdzēju, jo esot notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja.
7. Uzņēmuma īpašumtiesību pārejas jēdziens definēts Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punktā, kurā noteikts:
“a) Šī direktīva attiecas uz jebkuru uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pāreju citam darba devējam īpašumtiesību nodošanas vai uzņēmumu apvienošanas dēļ;
b) saskaņā ar a) apakšpunktu un citiem šā panta noteikumiem, īpašumtiesību nodošana šīs direktīvas nozīmē notiek tad, ja pāriet īpašumtiesības uz ekonomisku vienību, kas saglabā savu identitāti, paredzot organizētu resursu sagrupēšanu ar mērķi turpināt saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata vai palīgdarbība.” (5)
8. Vācijas tiesībās minētie noteikumi transponēti ar Bürgerliches Gesetzbuch (Vācijas Civillikums) 613.a pantu, kura pirmajā punktā paredzēts: “Ja uzņēmums vai uzņēmuma daļa ar tiesisku darījumu pāriet citas personas īpašumā, šī persona pārņem tiesības un pienākumus, kas pārejas brīdī izriet no darba tiesiskajām attiecībām.”
9. Pēc Arbeitsgericht Düsseldorf
domām uzņēmuma īpašumtiesību pārejas fakts ir atkarīgs no tā, vai Securicor nodevis Kötter
ražošanas līdzekļus, tas ir, gaisa transporta drošības aprīkojumu. Ir apstiprināts, ka Kötter un Securicor izmanto vienus un tos pašus ražošanas līdzekļus, ko to rīcībā nodevis attiecīgo pakalpojumu pasūtītājs. Vācijas tiesa jautā, vai minētais apstāklis ir pietiekams, lai konstatētu uzņēmuma īpašumtiesību pārejas faktu tādā Direktīvas 2001/23 1. panta izpratnē, kā Tiesa to interpretējusi spriedumā lietā Abler u.c. (6) . Minētajā spriedumā Tiesa to, ka notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja starp attiecīgo pakalpojumu sniedzējiem, secinājusi, pamatojoties uz faktu, ka pasūtītājs nodevis ražošanas līdzekļus. Vācijas tiesai trūkst skaidrības arī par īpašumtiesību pārejas jēdziena interpretāciju Bundesarbeitsgericht
(Federālā Darba strīdu tiesa) praksē, kurā atzīts, ka līgumslēdzēja rīcībā nodotus ražošanas līdzekļus var uzskatīt par līgumslēdzēja daļu vienīgi to “neatkarīgas saimnieciskas lietošanas” gadījumā (7) . Līdz ar to divos atsevišķos 2004. gada 3. maija lēmumos, kas apvienoti ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 9. jūlija rīkojumu uzdoto jautājumu identiskuma dēļ, Arbeitsgericht Düsseldorf
Tiesai uzdevusi šādus jautājumus:
“1) Vai, izvērtējot uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pārejas esamību saskaņā ar Direktīvas 2001/23/EK 1. pantu – neatkarīgi no jautājuma par īpašuma tiesībām – jauna līguma noslēgšanas gadījumā un vispusīga vērtējuma ietvaros līdzekļu pāriešana no sākotnējā pakalpojuma sniedzēja jaunajam pakalpojuma sniedzējam ir pakārtota nosacījumam, ka līdzekļi tiek nodoti pakalpojuma sniedzēja neatkarīgai saimnieciskai lietošanai? Vai tiesību piešķiršana pakalpojuma sniedzējam noteikt veidu, kādā izmantot līdzekļus savās saimnieciskajās interesēs, ir nepieciešams kritērijs līdzekļu pārejas noteikšanai? Vai šajā sakarā ir jānosaka, vai pakalpojuma sniegšanā pasūtītāja līdzekļi tiek izmantoti kā “objekts” vai kā “līdzeklis”?
2) Gadījumā, ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbild apstiprinoši:
a) Vai līdzekļi netiek uzskatīti par nodotiem neatkarīgai saimnieciskai lietošanai, ja pasūtītājs tos nodod pakalpojuma sniedzēja rīcībā tikai lietošanai, pasūtītājam pašam uzņemoties to apkopi, ieskaitot ar to saistītās izmaksas?
b) Vai tas, ka pakalpojuma sniedzējs pasažieru drošības kontrolē lidostās izmanto pasūtītāja nodrošinātus arkveida metāla detektorus, rokas metāla detektorus un rentgenoskopiskās ierīces, ir neatkarīga saimnieciska lietošana?”
10. Abu uzdoto jautājumu mērķis ir definēt nosacījumus, ar kādiem var uzskatīt, ka notikusi ražošanas līdzekļu pāreja gadījumos, kad pasūtītājs minētos līdzekļus nodevis konkrētā pakalpojumu secīgo līgumu līgumslēdzēju rīcībā.
11. Vispirms jāpiezīmē, ka Direktīvas 2001/23 piemērojamība pakalpojumu līgumu izpildei nav apstrīdama. Lietā Watson Rask un Christiansen taisītajā spriedumā (8) Tiesa atzinusi šādu iespēju. Vēlāk šāda interpretācija apstiprināta spriedumos lietās Schmidt (9) un Süzen (10) . Kā piemērus gadījumiem, kad Direktīva 2001/23 piemērota līgumu izpildes pārejai, var norādīt lietas Hidalgo u.c. (11), Hernandez Vidal u.c. (12), Allen u.c. (13), Liikenne (14), Temco (15) un, visbeidzot, iepriekš minēto lietu Abler u.c.
12. Lai gan attiecībā uz šo jautājumu ir daudz judikatūras piemēru, diskusijas par uzņēmuma īpašumtiesību pārejas jēdzienu tomēr nav rimušās, jo ģenerāladvokāti joprojām Tiesai iesniedz argumentus, kuros iebilst pret šī jēdziena plašu interpretāciju (16) . Judikatūrā brīžiem ir grūti noteikt striktu robežlīniju starp darbības nodošanu un uzņēmuma īpašumtiesību nodošanu (17) . Tieši šī robežlīnija nodrošina līdzsvaru starp abiem Direktīvas 2001/23 mērķiem – pirmkārt un galvenokārt, darbinieku aizsardzību (18) un, otrkārt, vienotā tirgus izveidi (19) .
13. Lai ekonomiska vienība saglabātu savu identitāti pēc īpašumtiesību pārejas, tai pirms pārejas jāpastāv kā patstāvīgai vienībai (20) . Pretēji tiesas sēdē Kötter paustajam viedoklim es nešaubos, ka šajā lietā pastāv ekonomiska vienība kontroles darbību veikšanai Diseldorfas lidostā. Lai sniegtu atbildi uz iesniedzējtiesas jautājumiem, tomēr vispirms jānoskaidro, vai līdzekļi, ko līgumslēdzēja rīcībā nodevis pasūtītājs, ietilpst pārņemtajā ekonomiskajā vienībā, tas ir, jāizvērtē, vai šie Securicor rīcībā nodotie līdzekļi ietilpst šajā uzņēmumā. Lai to noteiktu, būtiskākais izrietēs no tā, kāds bijis šīs tālāknodošanas akts. Otrkārt, es pievērsīšos jautājumam par ekonomiskās vienības identitātes saglabāšanu.
II – Sākotnējie apsvērumi par pasūtītāja ražošanas līdzekļu nodošanu pakalpojumu sniedzēju rīcībā
14. Būtiskākā neskaidrība iesniedzējtiesas pirmā jautājuma pamatā ir tā, vai ražošanas līdzekļi, ko līgumslēdzēja rīcībā nodevis pasūtītājs, ietilpst nododamajā ekonomiskajā vienībā. Vai iespējams tāpat kā valsts tiesai uzskatīt, ka atbilde uz šo jautājumu ir sniegta iepriekš minētajā spriedumā lietā Abler u.c.?
15. No judikatūras skaidri izriet, ka nav nepieciešams nodot īpašumtiesības, lai varētu notikt kustamu vai nekustamu ražošanas līdzekļu pāreja. Piemēram, lietā Redmond Stichting (21) uzņēmējsabiedrība, kas saņēma pašvaldības subsīdijas, Redmond Stichting, velāk Sigma, no pilsētas nomāja ēku. Kā vienu no apstākļiem, kas palīdz konstatēt pārejas faktu, Tiesa norāda, ka “ Redmond nomātā ēka nodota Sigma nomā” (22) . Tādējādi fakts, ka nav notikusi īpašumtiesību pāreja no viena pakalpojumu sniedzēja otram, neizslēdz to, ka var notikt ražošanas līdzekļu pāreja, tiklīdz konstatēts, ka attiecīgie līdzekļi ir daļa no nododamās vienības (23) .
16. Daudz sarežģītāk ir noteikt, kādos apstākļos, pasūtītājam nododot ražošanas līdzekļus, uzskatāms, ka tādējādi tie iekļauti nododamajā ekonomiskajā vienībā. Judikatūrā šajā sakarā nav skaidru norāžu. Viedokļi pat dalās.
17. Attiecībā uz gadījumu, kad viens uzņēmums no otra pārņēma tīrīšanas pakalpojumu sniegšanu, Tiesa spriedumā lietā Süzen, gan neizsakoties tieši, vienīgi norādīja, ka ekonomiskas vienības identitāti veido tādi elementi kā, attiecīgos gadījumos, “ražošanas līdzekļi”, ko ekonomiskās vienības rīcībā nodevis pasūtītājs (24) .
18. Pēc minētā sprieduma taisīšanas Tiesa, šķiet, atkal šaubījusies par noteiktu viedokli, izsakoties apvienotajās lietās Watson Rask un Christensen (25) . Sabiedrība Philips pirmo reizi darbinieku ēdināšanas pakalpojumus uzticēja ārējam pakalpojumu sniedzējam. Uzņēmums sabiedrības ISS Kantineservice
rīcībā bez atlīdzības nodeva šo sabiedrību apmierinošas ražošanas un tirdzniecības telpas, ēdnīcas vadīšanai nepieciešamo aprīkojumu, nodrošināja elektrības un karstā ūdens piegādi un tālruņa pakalpojumus, kā arī apņēmās nodrošināt telpu un aprīkojuma vispārējo apkopi un atkritumu izvešanu (26) . Ģenerāladvokāts van Gervens [ van Gerven ] secinājumu 6. punktā norādīja, ka aprakstītajā situācijā nav uzskatāms, ka “ Philips nodevis savu kustamo mantu”. Tiesa vienīgi konstatē, ka Direktīva 77/187 ir piemērojama pakalpojumu līgumiem ar trešiem uzņēmumiem, gan ņemot vērā, ka pasūtītāja veikta ražošanas līdzekļu nodošana līgumslēdzēja rīcībā ir viena no “daudzajām priekšrocībām, kuras raksturojošie noteikumi paredzami [starp uzņēmumiem] noslēgtajā līgumā” (27) .
19. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Temco
savukārt, šķiet, jāmeklē atbilde uz to, kādas sekas piedēvējamas pasūtītāja veiktai ražošanas līdzekļu nodošanai līgumslēdzēja rīcībā. Minētajā lietā Volkswagen to tīrīšanas pakalpojumu uzņēmumu rīcībā, ar kuriem tas slēdza līgumus, nodeva tā iekārtu industriālās tīrīšanas darbiem nepieciešamos līdzekļus. Tiesa atzina par pieņemamu valsts tiesas analīzi, ka no minētā apstākļa secināms, ka nav notikusi ražošanas līdzekļu pāreja no viena pakalpojuma sniedzēja citam (28) . Nepastāv nekādi šķēršļi, lai rīcībā nodotus ražošanas līdzekļus varētu izmantot līgumslēdzējs un pēc tam arī tā tiesību pārņēmējs, taču nebūtu uzskatāms, ka minētie līdzekļi ir nododamās ekonomiskās vienības sastāvdaļa.
20. Pretēji nostājai, kādu Tiesa šķita ieņēmusi norādītajā spriedumā, iepriekš minētajā spriedumā lietā Abler
u.c. Tiesa tomēr pauda citādu viedokli, atzīstot, ka atsevišķos gadījumos tas, ka pasūtītājs līgumslēdzēja rīcība nodevis ražošanas līdzekļus, var būt pamatā ražošanas līdzekļu pārejai no viena pakalpojumu sniedzēja citam. Minētajā lietā, kurā viena pakalpojumu sniedzēja saistības ēdināšanas pakalpojumu nodrošināšanai slimnīcā pārņēma divi citi pakalpojumu sniedzēji, vadības iestāde to rīcībā šim mērķim nodeva savas telpas, kā arī nodrošināja ūdens un elektroenerģijas piegādi un nepieciešamo mazo un lielo aprīkojumu. Tiesa konstatēja, ka “attiecīgajai darbībai būtiski nepieciešamos ķermeniskos līdzekļus [..] pārņēmis Sodexho ” (29) . Kā tiesas sēdē norādījusi Vācijas valdība, no tā izriet, ka attiecīgie ķermeniskie līdzekļi ietilpuši nododamajā ekonomiskajā vienībā, lai gan tie palikuši slimnīcas īpašumā (30) .
21. Tādējādi, neskatoties uz to, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Temco pausta nostāja, ka tas, ka pasūtītājs nodevis ražošanas līdzekļus, nenozīmējot, ka minētie līdzekļi ietilpst nododamajā ekonomiskajā vienībā, spriedumā lietā Abler  u.c. Tiesa nonākusi pie pretēja secinājuma (31) . Nepatīkami, ka šāda pretruna nav pamatota ar kāda kritērija piemērošanu, kas ļautu nošķirt abus gadījumus. Gluži pretēji, kā mutvārdu apsvērumos apgalvojusi Vācijas valdība, man šķiet, ka šāda pretruna judikatūrā skaidrojama ar iedarbīga kritērija trūkumu.
22. Pretēji Securicor apgalvotajam attiecībā uz šādu judikatūras nenoteiktību būtu jāizvairās no vispārinājumiem, ka jebkāda pasūtītāja ražošanas līdzekļu nodošana līgumslēdzēja lietojumā pielīdzināma attiecīgo līdzekļu iekļaušanai nododamajā ekonomiskajā vienībā. Kā tiesas sēdē norādījusi Vācijas valdība, atbilstoši šādai pieejai ikviens gadījums, kad viens pakalpojuma sniedzējs no cita pārņem noteiktu pakalpojumu līguma izpildi, būtu uzskatāms par uzņēmuma īpašumtiesību pāreju ar vienīgo nosacījumu, ka pasūtītājs pakalpojumu sniedzēju rīcībā nodevis ražošanas līdzekļus. Tādējādi pretēji pastāvīgajai Tiesas judikatūrai pat noteikta līguma izpildes tiesību zaudēšana par labu konkurentam varētu tikt uzskatīta par uzņēmuma īpašumtiesību pāreju (32) . Robežlīnija starp uzņēmuma īpašumtiesību pāreju un darbības pāreju tādējādi tiktu no jauna izpludināta (33) .
23. Turklāt, kā tiesas sēdē norādīja Kötter
un Vācijas valdība, šādam vispārinājumam, kura pamatā nebūtu loģisks kritērijs, varētu būt it īpaši nozīmīgas ekonomiskās sekas, jo tiktu ievērojami ierobežots to apstākļu loks, attiecībā uz kuriem starp pakalpojumu sniedzējiem norisinātos konkurence: automātiski atzīstot uzņēmuma īpašumtiesību pārejas faktu starp darbību pārņemošiem pakalpojumu sniedzējiem, personāla izmaksas tiktu pārveidotas par fiksētajām izmaksām. Līdz minimumam tiktu samazināta arī potenciālo konkurentu rīcības brīvība sava darbības profila nošķiršanai, piedaloties konkursā uz noteikta pakalpojumu līguma izpildes tiesībām; šāda rīcības brīvība attiektos vairs tikai uz personāla organizāciju (34) .
24. Tā kā judikatūrā trūkst skaidra nošķiršanas kritērija, iesniedzējtiesa, kuru atbalsta arī Vācijas valdība, ierosina, ka tas, vai ražošanas līdzekļi, ko līgumslēdzēja rīcībā nodevis pasūtītājs, ir piedēvējami līgumslēdzējam, kurš tos lieto, ir jānosaka, piemērojot jēdzienu “neatkarīga saimnieciska lietošana”.
III – Neatkarīgas saimnieciskas lietošanas kritērijs
25. Saskaņā ar Bundesarbeitsgericht
praksi, piemērojot neatkarīgas saimnieciskas lietošanas kritēriju, ražošanas līdzekļi, ko jaunā pakalpojumu sniedzēja rīcībā nodevis pasūtītājs, būtu uzskatāmi par nododamās ekonomiskās vienības neatņemamu sastāvdaļu ar nosacījumu, ka pakalpojumu sniedzējam būtu iespēja šos līdzekļus brīvi pārvaldīt savās interesēs.
26. Iesniedzējtiesa un Vācijas valdība uzskata, ka minētais kritērijs ļauj izskaidrot Tiesas nostāju lietā Abler
u.c. (35) . Sodexho varēja brīvi saimnieciski pārvaldīt tā rīcībā nodoto virtuvi. Sodexho rīkojās, sekojot savām saimnieciskajām interesēm, gan izstrādājot ēdienkarti, gan veicot piegādes citiem klientiem, ne tikai slimnīcai. Bez tam uzturēšanas izmaksas bija ražošanas līdzekļu lietotāja ziņā. Turpretī Vācijas valdība norāda, ka šajā lietā Securicor rīcībā nodoto pasažieru kontroles aprīkojumu nevar uzskatīt par daļu no nododamās ekonomiskās vienības, jo Securicor nebija nekādas rīcības brīvības tā lietošanā.
27. Pirms noteikt, cik piemērots ir Vācijas tiesas ierosinātais kritērijs, būtu jānorāda uz Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta tekstu, kurā ekonomiska vienība definēta kā “organizēta resursu sagrupēšana ar mērķi turpināt saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata vai palīgdarbība”. Šī panta tekstā nav ne paredzēta, ne liegta tāda kritērija izvēle, kas ļautu noteikt, kādos gadījumos ražošanas līdzekļu piešķiršana līgumslēdzēja lietojumā praktiski uzskatāma par šo līdzekļu “pāreju” no pasūtītāja līgumslēdzējam.
28. Jebkurā gadījumā turpmāk izklāstīto apsvērumu dēļ man šķiet, ka neatkarīgas saimnieciskas lietošanas kritērijs, ko ierosinājusi Vācijas tiesa, nedarbojas.
29. Pirmkārt, Vācijas tiesas ierosinātajam kritērijam nav nekāda normatīva pamatojuma. Proti, situācijas, kurā tiek īstenota neatkarīga saimnieciska lietošana, nošķiršana no situācijas, kurā tā netiek īstenota, nav paredzētas tāpēc, lai nodrošinātu darbinieku aizsardzību, ne arī tāpēc, lai panāktu iekšējā tirgus ieviešanu. Šādai atšķirīgai attieksmei nav attaisnojuma. Tas, ka ierosinātajam kritērijam nav saistības ar kādu no Direktīvas 2001/23 mērķiem, mazina tā ticamību.
30. Otrkārt, neatkarīgas saimnieciskas lietošanas kritēriju tomēr nevar atmest tikai tādēļ, ka tā piemērošana atsevišķos gadījumos var ierobežot Direktīvas 2001/23 piemērošanas jomu. Lai gan nav apstrīdams, ka minētās direktīvas galvenais mērķis ir aizsargāt darba ņēmējus, tā tomēr ir vērsta arī uz iekšējā tirgus izveidi; to apliecina direktīvas pieņemšana, pamatojoties uz EKL 94. pantu. Tātad, pretēji Komisijas un Securicor nostājai, nevar piekrist, ka direktīvas būtība vai lietderīgā iedarbība varētu tikt apdraudēta tā vienkāršā fakta dēļ, ka direktīva nav piemērojama visiem gadījumiem, kad pakalpojumu sniedzējs no cita pārņem pakalpojumu līguma izpildes tiesības, bet gan tikai tiem gadījumiem, kas uzskatāmi par uzņēmuma īpašumtiesību pāreju (36) .
31. Treškārt, pat ja nevar noliegt, ka, lietojot kontroles aprīkojumu, Securicor
ir mazāka rīcības brīvība nekā kādam ēdināšanas uzņēmumam būtu pār ēdnīcu, no tā gan neizriet, ka ražošanas līdzekļu pāreja notikusi vienīgi otrajā gadījumā. Kā tiesas sēdē norādījusi Komisija, atšķirība starp abiem minētajiem gadījumiem ir tikai pakāpes jautājums: abi uzņēmumi saglabā zināmu rīcības brīvību attiecībā uz veidu, kā organizēt savu darbību, izmantojot ražošanas līdzekļus, kas ir to rīcībā (37) .
32. Bez tam pastāv risks, ka neatkarīgas saimnieciskas lietošanas kritērijs varētu izraisīt kazuistiskas diskusijas, kuru rezultātu attiecībā uz uzņēmumiem būtu grūti paredzēt, tādējādi kaitējot to tiesiskajai noteiktībai. Šajā sakarā pietiekami atsaukties uz Bundesarbaitsgericht 2000. gada 25. maija spriedumu, kas pievienots Vācijas valdības iesniegto apsvērumu pielikumā, lai konstatētu, ka minētā kritērija piemērošanai praktiski nepieciešams sīki analizēt patstāvību, kas uzņēmumam, kam uzticēta attiecīgā pakalpojuma veikšana, piešķirta ar pakalpojumu sniegšanas līgumu. Tomēr, tā kā visiem pakalpojumu sniedzējiem pavisam noteikti piemīt noteikta saimnieciskā patstāvība attiecībā pret pasūtītāju, šis kritērijs neļauj noteikt, kuros gadījumos notikusi ražošanas līdzekļu pāreja.
33. Visbeidzot, es piekrītu Komisijas viedoklim, ka neatkarīgas saimnieciskas lietošanas kritērijs piešķirtu pārāk lielu nozīmi pasūtītāja un pakalpojumu sniedzēja savstarpējiem līgumiskajiem noteikumiem. Ja noslēgtā līguma saturs kļūtu par izšķirošo faktoru, lai konstatētu uzņēmuma īpašumtiesību pārejas faktu, līdz ar to līgumslēdzējiem tiktu dota iespēja izvairīties no Direktīvas 2001/23 piemērošanas. Gluži citādi, pasūtītāja un noteikta pakalpojumu līguma izpildei izvēlēta pakalpojumu sniedzēja savstarpējo līgumisko noteikumu izvērtēšana būtu jāiekļauj kā viens no elementiem objektīvā lietas apstākļu vērtējumā (38) .
34. Galu galā no līgumiska noteikuma, kurā paredzēts, ka pasūtītājs nodod lietojumā ražošanas līdzekļus, nevar automātiski izrietēt, ka starp diviem pakalpojumu sniedzējiem notikusi ražošanas līdzekļu pāreja. Tas izraisītu neskaidrības starp darbības saglabāšanu un uzņēmuma saglabāšanu (39) . Ja tā būtu, uzņēmuma īpašumtiesību pāreja no viena pakalpojuma sniedzēja citam notiktu, pasūtītājam vienkārši nododot lietojumā ražošanas līdzekļus.
35. Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, man liekas, ka neatkarīgas saimnieciskas lietošanas kritērijs nedarbojas, jo, pirmkārt, tas neļauj nošķirt gadījumus, kuros ražošanas līdzekļi, lai arī pasūtītājs tos nodevis lietojumā, būtībā ietilpst atsevišķā ekonomiskā vienībā, un, otrkārt, tam trūkst normatīva pamatojuma.
36. Atsaucoties uz iepriekš minētajā lietā Abler u.c. sniegto interpretāciju, Komisija un Securicor ierosina, ka izšķirošais jautājums ir tas, vai lietojumā nodotie ražošanas līdzekļi ir būtiski nepieciešami attiecīgo pakalpojumu sniegšanai. Ierosinot šo alternatīvo kritēriju, tomēr nav ņemts vērā tas, ka tādējādi līgumslēdzējam netiek atstāta nekāda izvēle, jo, tiklīdz tas ir ieguvis līguma izpildes tiesības, tam ir saistoši ar pasūtītāju noslēgtā līguma noteikumi. Bez tam šķiet loģiski pieņemt, ka pasūtītājs pakalpojumu sniedzēja rīcībā nodotu vienīgi tos ražošanas līdzekļus, kas nepieciešami tam uzticētā pakalpojumu līguma izpildei.
37. Turklāt, pat ja Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Abler
u.c. tiešām pieminējusi, ka pakalpojumu sniedzēja rīcībā nodotie ražošanas līdzekļi, tas ir, dažādi virtuves instrumenti, bijuši būtiski nepieciešami attiecīgā pakalpojumu līguma izpildei, tas ir, ēdiena pagatavošanai, minētajā spriedumā nav norāžu uz to, ka tieši šī pazīme bijusi izšķirošā. Visbeidzot, šāds kritērijs nekādi nevarētu atrisināt jau norādīto pretrunu starp iepriekš minētajiem spriedumiem lietās Abler
u.c. un Temco, jo arī tie ražošanas līdzekļi, ko pasūtītājs nodevis līgumslēdzēja lietojumā otrajā no minētajām lietām, bijuši būtiski nepieciešami pakalpojumu līguma izpildei.
38. Tā kā ne iesniedzējtiesas ierosinātais kritērijs, ne arī Komisijas un Securicor aizstāvētais kritērijs iepriekš izklāstīto apsvērumu dēļ man nešķiet pārliecinoši, atliek izvērtēt, vai tam, ka pasūtītājs nodevis lietojumā ražošanas līdzekļus, vispār ir jābūt nozīmei, nosakot, vai notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja starp pakalpojumu sniedzējiem.
39. Iespējamos gadījumos, kad starp pasūtītāju un līguma izpildi pārņemošiem pakalpojumu sniedzējiem tiek noslēgti identiski līgumi, ir īpaši grūti noteikt nododamās ekonomiskās vienības aprises, jo vairāki šīs vienības elementi tiek noteikti līgumā. Tādam noteikta pakalpojuma izpildei noslēgtam līgumam pēc būtības ir raksturīgi, ka pakalpojumu sniedzēja klientu loks nemainās. Tāpat, raugoties no līguma izpildi pārņemošā pakalpojumu sniedzēja skatupunkta, viņu rīcībā nodotie ražošanas līdzekļi tāpat kā pakalpojumu sniegšanas vieta vai, piemēram, Securicor un Kötter gadījumā – Diseldorfas lidostas plānojums – ir nemainīgs lielums vienādojumā, kas tam jāatrisina, lai iesniegtu piedāvājumu. Ražošanas līdzekļus, ko lietojumā nodevis pasūtītājs, būtībā izmantos visi darbību pārņemošie pakalpojumu sniedzēji, un viņiem šajā ziņā nav rīcības brīvības. Citiem vārdiem runājot, līgumslēdzēja rīcībā nodotie ražošanas līdzekļi neietilpst darbību pārņemošo pakalpojumu sniedzēju kontroles sfērā, un līdz ar to nevar uzskatīt, ka tie ietilptu nododamā organizatoriskā vienībā.
40. Tādēļ, lai noteiktu, vai šajā lietā izskatāmajos apstākļos notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja, piemērojot lietā Spijkers taisītajā spriedumā (40) noteiktos kritērijus, būtu galvenokārt jāanalizē pakalpojumu sniedzējam piederošie ekonomiskās vienības elementi. Vienīgi tā iespējams pārliecināties, ka pāreja attiecas uz patstāvīgu ekonomisku vienību atbilstoši Direktīvas 2001/23 1. panta formulējumam un mērķim. Tiktāl, ciktāl valsts tiesas uzdotais pirmais jautājums attiecas uz neatkarīgas saimnieciskas lietošanas aspektu, uz to jāatbild noraidoši. Līdz ar to arī uz otro jautājumu atbilde būtu noraidoša.
41. Tā kā Securicor, pēc tam Kötter, uzticēto kontroles darbību veikšanai nepieciešamos ražošanas līdzekļus nodrošina Vācijas Federatīvā Republika, Arbeitsgericht Düsseldorf
izskatāmajās lietās tas, vai notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja starp abiem minētajiem pakalpojumu sniedzējiem, jānosaka pēc apstākļiem, kas raksturo līdzekļu nodošanu pakalpojumu sniedzēju rīcībā.
42. Kā rakstveida apsvērumos norādījusi Vācijas valdība, valsts tiesas jautājumi attiecas vienīgi uz vienu no pārejas fakta esamības vērtējumā noderīgajiem apstākļiem. No ierosinātās atbildes gan izriet, ka šim apstāklim, proti, rīcībā nodoto ražošanas līdzekļu pārejai, nevajadzētu būt galvenajam. Ņemot vērā lietas apstākļus un lai būtu iespējams iesniedzējtiesai sniegt šīs lietas izspriešanai noderīgu atbildi, būtu jāizvērtē ierosinātās analīzes sekas attiecībā uz izskatāmās lietas faktiskajiem apstākļiem.
IV – Ierosinātās analīzes sekas attiecībā uz izskatāmo lietu
43. Pirms lietas apstākļu vērtējuma, vispirms jāatsauc atmiņā nosacījumi, kādos var notikt uzņēmuma īpašumtiesību pāreja, ja nenotiek ražošanas līdzekļu pāreja.
44. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Redmond Stichting viens no prejudiciālajiem jautājumiem attiecās uz sekām faktam, ka nav notikusi kustamas mantas pāreja. Tiesa norādījusi, ka šāds fakts “nešķiet tāds, lai pats par sevi būtu šķērslis direktīvas piemērošanai”, un noteikusi, ka iekļaut šo apstākli vērtējumā ir valsts tiesas ziņā.
45. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Liikenne Tiesa, konstatējusi, ka starp diviem autotransporta uzņēmumiem nav notikusi ražošanas līdzekļu pāreja, tomēr noteica, ka Direktīva 2001/23 nav piemērojama, lai gan viens uzņēmums no otra pārņēma daļu darbinieku.
46. Šie šķietami pretrunīgie lēmumi apliecina to, cik nozīmīgi ir iepriekš noteikt tās darbības raksturu, uz ko attiecas iespējamā pāreja. Uzņēmuma īpašumtiesību pārejas fakta konstatēšanai būtiskie apstākļi ir atkarīgi no ekonomiskās vienības veiktās darbības veida (41) .
47. Tiesa šo kritēriju ieviesa attiecībā uz darbības veidiem, kas balstās galvenokārt uz darbinieku roku darbu un kompetenci, tāpēc Tiesa secinājusi, ka “darbinieku kopums, kas pastāvīgi apvienojies vienotas darbības veikšanai, var veidot ekonomisku vienību” (42) . No tā izriet, ka attiecībā uz šāda veida darbību “jāatzīst, ka šāda vienība var saglabāt savu identitāti arī pēc pārejas, kad uzņēmuma jaunā vadība nepiekrīt turpināt attiecīgo darbību, taču pārņēmusi skaitliski un kompetences ziņā būtisku daļu darbinieku, ko tās priekšgājējs nodarbinājis tieši šī uzdevuma veikšanai” (43) .
48. Savukārt, ja attiecīgā darbība nav galvenokārt balstīta uz darbinieku roku darbu un kompetenci, principā uzņēmuma īpašumtiesību pārejas fakts konstatējams gadījumos, kad starp uzņēmumiem notikusi ražošanas līdzekļu pāreja (44) .
49. No norādītās judikatūras izriet, ka, lai konstatētu, vai notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja, vispirms jānosaka attiecīgās darbības veids. Vācijas federālās armijas ( Bundeswehr ) medikamentu krātuves uzraudzība tika kvalificēta kā darbība, kas balstīta galvenokārt uz darbinieku roku darbu un kompetenci (45) . Kā savos rakstiskajos apsvērumos norāda Securicor, atšķirībā no vienkāršiem uzraudzības darbiem šajā lietā vērtējamās kontroles veikšanai lidostā nepieciešams specializēts un sarežģīts kontroles aprīkojums. Tomēr pretēji tam, uz ko, šķiet, norāda Securicor, par lidostas drošības kontroli atbildīga uzņēmuma pienākums sasniegt noteiktu rezultātu nešķiet būtiska pazīme, lai attiecīgo darbību nošķirtu no vienkāršiem uzraudzības darbiem, jo tas neietekmē attiecīgās ekonomiskās vienības organizāciju.
50. Lai gan analīze par to, cik svarīgs ir katrs no kritērijiem, pēc kuriem nosaka, vai notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja Direktīvas 2001/23 izpratnē, ir valsts tiesas ziņā, no lietas materiāliem, šķiet, izriet, ka ekonomisko vienību, kuras īstenotā darbība ir bagāžas un pasažieru kontrole lidostā, veido konkrētie ražošanas līdzekļi, ko lietojumā nodevis pasūtītājs, un kvalificēts personāls.
51. Tā kā pasūtītājs jebkurā gadījumā turpmāko pakalpojumu sniedzēju rīcībā nodod specializēto kontroles aprīkojumu, jāpārbauda, vai apjoms, kādā Kötter no Securicor pārņēmis darbiniekus, kas nodarbināti pakalpojumu līguma izpildē, uzskatāms par būtisku (46) .
52. No pirmā acu skatiena secinājumu, ka notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja, šķiet paradoksāli balstīt uz faktu, ka notikusi darbinieku un to kompetences pāreja no viena darba devēja citam, jo šis fakts principā ir sekas konstatējumam, ka notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja (47) . Šis kritērijs tomēr ņemams vērā apstākļu vispārīgā analīzē. Tas kļūst īpaši svarīgs, kad nav notikusi ražošanas līdzekļu pāreja un kad nepieciešams noteikt citus elementus, kas varētu veidot nododamo ekonomisko vienību. Turklāt kritērijs neattiecas uz darbinieku pāreju pašu par sevi, bet gan drīzāk uz darbinieku specifiskās kompetences pāreju, kam vajadzētu veidot organizētu vienību. Šādas pieejas mērķis ir novērst to, ka puses varētu brīvi izvairīties no Direktīvas 2001/23 piemērošanas.
53. Turklāt, lai gan no uzņēmuma īpašumtiesību pārejas kvalifikācijas Direktīvas 2001/23 1. panta izpratnē izriet pārņemtās ekonomiskās vienības darba devēja pienākums atstāt spēkā darba līgumus (48), nekas tomēr viņam nevar liegt veikt reorganizāciju, kuras īstenošanai varētu būt nepieciešams atlaist darbiniekus ar nosacījumu, ka tie nav tieši saistīti ar uzņēmuma īpašumtiesību pāreju (49) .
54. Visbeidzot, nav pamatots Vācijas Federatīvās Republikas arguments, ka līgumu atstāšanai spēkā būtu īpašas sekas Vācijā, ņemot vērā spēkā esošo darba tiesību normu neelastīgumu. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalsts nevar atsaukties uz savām iekšējām tiesībām, lai izvairītos no Kopienas direktīvas piemērošanas.
55. Noskaidrots, ka Kötter ir pārņēmis 167 no 295 darbiniekiem, kas pirms tam bijuši nodarbināti Securicor un kuru pienākumos bijusi pasažieru un bagāžas kontroles veikšana Diseldorfas lidostā Vācijas Federatīvās Republikas vārdā. Šie darbinieki bijuši īpaši apmācīti, lai spētu veikt viņiem uzticētās kontroles funkcijas.
56. Tādējādi nevar izslēgt, ka Kötter varētu būt pārņēmis tā priekšteča darbinieku kompetences būtisku apjomu. Ja tas tā ir un to apliecinātu visu attiecināmo apstākļu vērtējums, ko jāveic valsts tiesai, vairāki apstākļi šķiet apstiprinām faktu, ka starp Securicor un Kötter
notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja Direktīvas 2001/23 izpratnē.
V – Secinājumi
57. Līdz ar to es iesaku Tiesai uz Arbeitsgericht Düsseldorf
uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Ja jauna līguma piešķiršanas gadījumā, pasūtītājam jaunā pakalpojumu sniedzēja rīcībā nododot līguma izpildei nepieciešamos ražošanas līdzekļus, nav notikusi ražošanas līdzekļu pāreja no viena pakalpojumu sniedzēja citam, tas, vai starp pakalpojumu sniedzējiem notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja 1. panta izpratnē Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvā 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā, nav pakļauts nosacījumam, ka minētie līdzekļi nodoti pakalpojumu sniedzēja neatkarīgai saimnieciskai lietošanai, bet gan jāizvērtē, pamatojoties nevis uz ražošanas līdzekļu nodošanu, bet gan uz citiem uz pakalpojumu sniedzēju attiecināmiem apstākļiem, kā, piemēram, uz darbinieku kompetences būtiska apjoma pāreju.
(1) .
(2)  –	Minētajā direktīvā kodificēti grozījumi Padomes 1977. gada 14. februāra Direktīvai 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 61, 26. lpp.), kas veikti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Direktīvu 98/50/EK (OV L 201, 88. lpp.).
(3)  –	[Šī zemsvītras piezīme neattiecas uz šo secinājumu tekstu latviešu valodā.]
(4)  –	Šis likums citēts tādā redakcijā, kādā tas izsludināts 1999. gada 27. martā ( BGBl. 1999 I, 550. lpp.) un ar jaunākajiem grozījumiem, kas izdarīti ar 2004. gada 6. aprīļa likumu ( BGBl. 2004 I, 550. lpp.).
(5)  – Šī definīcija nav mainījusies salīdzinājumā ar Direktīvā 98/50 noteikto definīcijas redakciju.
(6)  –	2003. gada 20. novembra spriedums lietā C‑340/01 ( Recueil, I‑14023. lpp.).
(7)  –	Bundesarbeitsgericht astotās palātas 1997. gada 11. decembra spriedums (8 AZR 426/94, BAGE 87, 296), 1998. gada 22. janvāra rīkojums (8 ABR 83/96), vēl nav publicēts, un 2000. gada 25. maija spriedums (8 AZR 337/99), vēl nav publicēts; to teksts pievienots Vācijas valdības apsvērumu pielikumā.
(8)  –	1992. gada 12. novembra spriedums lietā C‑209/91 ( Recueil, I‑5755. lpp., 17. punkts).
(9)  –	1994. gada 14. aprīļa spriedums lietā C‑392/92 ( Recueil, I‑1311. lpp., 12.–14. punkts). Pēc šī tiesību zinātnē nesaudzīgi kritizētā sprieduma taisīšanas Komisija tomēr priekšlikumā pārskatīt Direktīvu 77/187 ierosinājusi nošķirt, no vienas puses, ekonomiskas vienības nodošanu un, no otras puses, ekonomiskas vienības atsevišķas darbības nodošanu, kas neietilptu direktīvas piemērošanas jomā. Tā kā Eiropas Parlaments tam izrādīja pretestību, Eiropas Kopienu Komisija grozīja sākotnējo priekšlikumu un minēto ierosinājumu no tā teksta svītroja. Neskatoties uz to, 1997. gada 11. marta spriedumā lietā C‑13/95 Süzen
( Recueil, I‑1259. lpp.) norādīts uz atšķirību starp ekonomisku vienību un “vienkārši darbību”.
(10)  –	Iepriekš minētais spriedums.
(11)  –	1998. gada 10. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑173/96 un C‑247/96 ( Recueil, I‑8237. lpp.).
(12)  –	1998. gada 10. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑127/96, C‑229/96 un C‑74/97 ( Recueil, I‑8179. lpp.).
(13)  –	1999. gada 2. decembra spriedums lietā C‑234/98 ( Recueil, I‑8643. lpp.).
(14)  –	2001. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑172/99 ( Recueil, I‑745. lpp.).
(15)  –	2002. gada 24. janvāra spriedums lietā C‑51/00 ( Recueil, I‑969. lpp.).
(16)  –	Piemēram, pēc ģenerāladvokāta Hēlhuda [ Geelhoed ] domām, faktiskie apstākļi iepriekš minētajā lietā Abler
u.c. būtu jāvērtē kā “iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja līguma izpildes tiesību zaudēšana un šo tiesību piešķiršana jaunajam pakalpojumu sniedzējam” (54. punkts), nevis kā uzņēmuma īpašumtiesību pāreja. Ģenerāladvokāts Hēlhuds iepriekš minētajā lietā Temco sniegto secinājumu 38. punktā uzsver ekonomisko apstākļu nozīmi un turpina, ka “varētu tikt izjaukta tirgus dinamika, ja pārāk viegli atzītu pārejas faktu direktīvas izpratnē”.
(17)  –	Direktīvas 2001/23 piemērošanas jomā ietilpst tikai otrais jēdziens. Darbības nodošana ir tikai viens no elementiem, kas veido uzņēmuma īpašumtiesību pāreju. Lai atzītu uzņēmuma īpašumtiesību pārejas faktu, bez tam nepieciešams, lai tāpat tiktu nodota arī stabila ekonomiska vienība kā darbības pamats. Attiecībā uz ekonomiskas vienības jēdzienu skat. it īpaši ģenerāladvokāta van Gervena [ van Gerven ] secinājumus iepriekš minētajā lietā Schmidt, 13. un 14. punkts, un darbus: Pochet, P. L’apport de l’arrêt Schmidt à la définition du transfert d’une entité économique . Droit social, 1994, 931. lpp., un O’Leary, S. Employment Law at the European Court of Justice, Oxford, 2002, 259. lpp.
(18)  –	Kā visjaunāko skat. 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑478/03 Celtec
( Recueil, I‑4389. lpp., 26. un 27. punkts). Skat. arī darbu: Mertens de Wilmars, J. un Nyssens, H. Intégration européenne et correction des mécanismes du marché: un modèle économique et social européen. Philosophie du droit et droit économique: Mélanges en l’honneur de Gérard Farjat, 1999, 557. lpp.
(19)  –	Direktīvā 2001/23 ekonomiskās prasības ņemtas vērā vispārīgāk, jo direktīvas 5. panta 1. punktā paredzēts, ka direktīvu principā nepiemēro, kad pret īpašumtiesību nododošo personu notiek bankrota vai maksātnespējas process. Attiecībā uz abu direktīvas mērķu līdzsvaru skat. darbu: Kenner, J. EU Employment Law, From Rome to Amsterdam and beyond, Oxford, 2003, 352. lpp.
(20)  –	Judikatūra ir pastāvīga: iepriekš minētais spriedums lietā Süzen, 13. punkts, 1995. gada 19. septembra spriedums lietā C‑48/94 Rygaard ( Recueil, I‑2745. lpp., 20. punkts), iepriekš minētais spriedums lietā Liikenne, 31. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Abler, u.c. 30. punkts.
(21)  –	1992. gada 19. maija spriedums lietā C‑29/91 ( Recueil, I‑3189. lpp.).
(22)  –	Sprieduma 26. punkts. Secinājumu 13. punktā ģenerāladvokāts van Gervens norāda, ka “ de facto notikusi arī materiālo uzņēmējdarbības līdzekļu nodošana, jo ēka, ko Greningenas [ Groningen ] pilsēta iznomā Sofijai Redmondai [ Sophie Redmond ], līdz ar 1991. gada 1. janvāri nodota Sigma nomā”.
(23)  –	Skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Abler
u.c., 42. punkts, un EBTA Tiesas 2004. gada 10. decembra spriedumu lietā E‑2/04 Rasmussen (vēl nav publicēts).
(24)  –	Iepriekš minētais spriedums, 15. punkts.
(25)  –	Iepriekš minētais spriedums.
(26)  –	Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Watson Rask un Christensen, 6. punkts.
(27)  –	Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Watson Rask un Christensen, rezolutīvās daļas pirmais punkts.
(28)  –	Iepriekš minētie secinājumi lietā Temco, 25. punkts. Jāpievērš uzmanība tam, ka minētajā lietā Tiesa secinājusi, ka uzņēmuma īpašumtiesību pāreja no viena pakalpojuma sniedzēja otram notikusi tāpēc, ka jaunais pakalpojumu sniedzējs no iepriekšējā pārņēmis galvenās personāla vadības funkcijas.
(29)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Abler u.c., 36. punkts.
(30)  –	Jāpiezīmē, ka ģenerāladvokāts Hēlhuds [ Geelhoed ] savu secinājumu 77. punktā ierosinājis pretēju risinājumu: “Ņemot vērā, ka pasūtītājs ir šo uzņēmējdarbības līdzekļu īpašnieks, līdz ar līguma darbības izbeigšanos tas atgūs varu pār šiem līdzekļiem. Tāpēc šajā lietā nevar runāt par šo līdzekļu pāreju.”
(31)  –	Tiesas izdarīto secinājumu iepriekš minētajā spriedumā lietā Abler u.c. varētu izskaidrot ar Tiesas vēlēšanos novērst pušu iespēju līgumiski novērst Direktīvas 77/187 piemērojamību.
(32)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Süzen, 16. punkts: “Vienkārša pakalpojumu līguma zaudēšana par labu konkurentam tātad pati par sevi nevar būt par pamatu pārejas fakta atzīšanai direktīvas izpratnē. Šādā situācijā pakalpojumu sniedzējs, kurš iepriekš izpildījis attiecīgo pakalpojumu līgumu, zaudējot savu klientu, nepārstāj pastāvēt visā pilnībā, un nevar uzskatīt, ka kāds no uzņēmumiem vai to daļas būtu nodotas jaunajam līgumslēdzējam.”
(33)  –	Par aprakstītās neskaidrības radītajiem draudiem skat., piemēram, hroniku: Déprez, J. RJS, 1995, Nr. 5, 315. lpp., vai arī Bailly, P. Le flou de l’article L. 122-12, alinéa 2, du Code du travail, Droit social, 2004, 366. lpp.
(34)  –	More, G. The Acquired Rights Directive: Frustrating or Facilitating Labour Market Flexibility? New Legal Dynamics of European Union, 1995, 129. lpp.
(35)  –	Vācijas tiesību zinātnē tomēr norādīts uz iespējamo pretrunu starp spriedumu lietā Abler u.c. un neatkarīgas saimnieciskas lietošanas kritēriju: Adam, R. Betriebsübergang – Der Übergang materieller Betriebsmittel als Tatbestandsmerkmal des 613a BGB, Monatsschrift für Deutsches Recht, 2004, Nr. 16, 909. lpp.; Willemsen, H. J. un Annuss, G. Auftragsnachfolge – jetzt doch ein Betriebsübergang?, Der Betrieb, 2004, Nr. 3, 134. lpp.
(36)  –	Šī atšķirība atbilst tai, kas iepriekš tekstā norādīta starp darbības nodošanu un uzņēmuma īpašumtiesību pāreju.
(37)  –	Skat. arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Hidalgo u.c., 27. punkts: “Pietiekami strukturētas un patstāvīgas vienības pastāvēšana līguma izpildītājā uzņēmumā principā neietekmē diezgan biežais apstāklis, ka minētajam uzņēmumam ir jāievēro konkrētas saistības, ko tam noteikusi līgumslēdzēja iestāde. Var gadīties, ka līgumslēdzējas iestādes ietekme uz pakalpojuma sniedzēja pakalpojumiem ir diezgan ievērojama, taču, neskatoties uz to, pakalpojumu sniedzējs parasti patur noteiktu, sašaurinātu rīcības brīvību attiecīgā pakalpojuma organizēšanā un sniegšanā, bet to nevar interpretēt kā vienkāršu personāla nodošanu līgumslēdzēja rīcībā.”
(38)  –	1986. gada 18. marta spriedums lietā 24/85 Spijkers ( Recueil, 1119. lpp., 13. punkts).
(39)  –	Iepriekš minētajā spriedumā lietā Abler u.c. slēpjas draudi, ka, pamatojoties uz šo spriedumu, uzņēmuma īpašumtiesību pārejas faktu varētu konstatēt, balstoties vienīgi uz apstākli, ka pasūtītājs pakalpojumu sniedzēja rīcībā nodevis uzņēmējdarbības līdzekļus. Nav gan izslēgts, ka šos rīcībā nodotos uzņēmējdarbības līdzekļus var nodot no viena pakalpojumu sniedzēja citam, īpaši tādēļ, lai novērstu līgumslē dzēju mēģinājumus novērst Direktīvas 2001/23 piemērojamību viņu darbībai.
(40)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Spijkers, 13. punkts: “[Jāņem] vērā visi faktiskie apstākļi, kas raksturo attiecīgo darbību; starp tādiem apstākļiem minams attiecīgā uzņēmuma vai iestādes veids, tas, vai notikusi ķermeniskas mantas, piemēram, ēku vai kustamas mantas, pāreja, bezķermeniskas mantas vērtība pārejas brīdī, tas, vai jaunais uzņēmuma vadītājs pārņēmis vairumu darbinieku, vai pārņemti klienti, kā arī pirms un pēc pārejas veiktās darbības līdzības pakāpe un šīs darbības iespējamā pārtraukuma ilgums.”
(41)  –	Iepriekš minētie spriedumi lietā Süzen, 18. punkts; lietā Hernandez Vidal u.c., 31. punkts; lietā Hidalgo u.c., 31. punkts; lietā Liikenne, 35. punkts; lietā Abler u.c., 35. punkts.
(42)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Süzen, 21. punkts. Tiesa ieviesusi šādu atšķirību, lai novērstu darbinieku aizsardzības līmeņa pazemināšanos gadījumos, ja viņi nodarbināti nozarē, kurā roku darbs ir būtiska sastāvdaļa.
(43)  –	Turpat.
(44)  –	Lai ilustrētu šo argumentu, Tiesa norādījusi, ka “pārvadājumus ar autobusiem nevar uzskatīt par darbību, kas balstīta galvenokārt uz roku darbu, jo tai nepieciešami ievērojami līdzekļi un aprīkojums” (iepriekš minētais spriedums lietā Liikenne, 39. punkts). Līdz ar to “tādēļ, ka no iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja līguma jaunajam izpildītājam vērā ņemamā apjomā nav notikusi tādu līdzekļu pāreja, kas būtiski nepieciešami ekonomiskās vienības sekmīgai darbībai, jāuzskata, ka šī vienība nesaglabā savu identitāti” (iepriekš minētais spriedums lietā Liikenne, 42. punkts). Tādējādi starp abiem attiecīgajiem autopārvadājumu uzņēmumiem nav notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja, jo otrais uzņēmums nepārņēma pirmā transportlīdzekļus.
(45)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Hidalgo u.c., 26. punkts.
(46)  –	Šis kritērijs nav izmantots iepriekš minētajā spriedumā lietā Süzen, taču atkal izmantots iepriekš minētajā spriedumā lietā Temco, 33. pantā.
(47)  –	Skat., piemēram, iepriekš minētajās apvienotajās lietās Hernandez Vidal u.c. sniegto ģenerāladvokāta Kosmas [ Cosmas ] secinājumu 80. punktu. Uz šo paradoksu ir norādīts arī tiesību zinātnē: Davies. Taken to the cleaners? Contracting Out of Services Yet Again 1997, 26 ILJ 193; Engels, C. un Salas, L. Cause and consequence, what’s the difference in respect of the EC Transfer Directive? Labour Law and industrial relations at the turn of the century, 1998, 275. lpp., un Garde, A. Recent Developments in the law relating to transfers of undertakings, 39 CMLRev., 2002, 523. lpp. Gomes, J. izdevumā Revista de direito e de estudos sociais, 2004, 213. lpp., sniedz pārliecinošu pretargumentu šādai domu gaitai, komentējot iepriekš minēto lietu Abler
u.c.. Autors uzsver, ka darījumā iesaistītie uzņēmumi noteikti var izlemt, uz kuriem uzņēmējdarbības līdzekļiem konkrēti attiecas viņu darījums.
(48)  –	Direktīvas 2001/23 3. pants.
(49)  –	Direktīvas 2001/23 4. pants. Skat. arī darbu: Hunt, J. The Court of Justice as a policy actor, the case of the Acquired Rights Directive, 1998, Legal Studies, 336. lpp.