62012CC0350_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šī apelācijas sūdzība attiecas uz to, kā interpretēt divus izņēmumus no principa, saskaņā ar kuru jebkuram ES pilsonim ir tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1049/2001 (2) . Šajā tiesvedībā Padome ir iesniegusi apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu (3), ar kuru daļēji atcelts Padomes 2009. gada 23. oktobra lēmums (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar kuru noraidīts Sophie in ’t Veld lūgums sniegt piekļuvi Padomes Juridiskā dienesta atzinumam par Komisijas ieteikumu, kas sniegts Padomei un saskaņā ar ko tiek atļauts sākt sarunas starp Eiropas Savienību un Amerikas Savienotajām Valstīm par starptautisko līgumu, lai Amerikas Savienoto Valstu Valsts kases rīcībā nodotu finanšu ziņojumu datus terorisma un tā finansēšanas novēršanai un apkarošanai (turpmāk tekstā – “Dokuments 11897/09”) (4) . Padomes izvirzītie izņēmumi bija tādi, ka publiskošana nelabvēlīgi ietekmētu sabiedrisko interešu aizsardzību saistībā ar starptautiskajām attiecībām un ka šajā kontekstā sniegtais Padomes Juridiskā dienesta atzinums ir aizsargāts dokuments.
2. Šajā tiesvedībā divi galvenie jautājumi ir par to, vai, pārbaudot šo lēmumu, Vispārējā tiesa piemēroja pareizo pārbaudes standartu un vai, uzskatot, ka daļa no Padomes lēmuma liegt piekļuvi, pamatojoties uz to, ka publiskošana aizskartu sabiedriskās intereses saistībā ar juridiskā atzinuma aizsardzību, Vispārējā tiesa kļūdījās, uzskatot sarunas saistībā starptautisko nolīgumu un tās noslēgšanu par analoģisku iestādes likumdošanas darbībām, tādējādi nepareizi piemērojot Tiesas spriedumu lietā Turco (5) .
ES tiesības
Līgumi
3. ES tiesībās ir stabili nostiprināts pārskatāmības princips. Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā LES 1. pantā jau bija norāde uz to, ka lēmumu pieņemšana ir “cik vien iespējams atklāta” (6) .
4. Saskaņā ar Pamattiesību hartas (7) 8. pantu ikvienai personai ir tiesības uz savu personas datu aizsardzību. Hartas 42. pantā ir noteikts, ka ikvienam Eiropas Savienības pilsonim ir tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem.
Regula
5. Vērā ņemami ir šādi pamata Regulas preambulas apsvērumi:
“(1) Līguma par Eiropas Savienību 1. panta otrajā daļā ir ietverts atklātības princips, saskaņā ar kuru šis Līgums iezīmē jaunu posmu ciešākas Eiropas tautu savienības izveidošanā, kur lēmumu pieņemšana notiek cik vien iespējams atklāti un cik vien iespējams tuvinot to pilsoņiem.
(2) Atklātība dod iespēju pilsoņiem vēl vairāk iesaistīties lēmumu pieņemšanā un nodrošina lielāku pārvaldes sistēmas leģitimitāti un efektivitāti demokrātiskā iekārtā, kā arī nosaka tai lielāku atbildību pilsoņu priekšā. Atklātība veicina demokrātijas un pamattiesību ievērošanas principu nostiprināšanos, kuri noteikti ES Līguma 6. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā.
[..]
(4) Šīs regulas mērķis ir pēc iespējas pilnīgāk nodrošināt sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem un noteikt vispārīgus principus un ierobežojumus šādām tiesībām saskaņā ar EK Līguma 255. panta 2. punktu.
[..]
(6) Būtu jānodrošina plašāka piekļuve dokumentiem gadījumos, kad iestādes darbojas kā likumdevējas, arī saskaņā ar deleģētām pilnvarām, vienlaicīgi nodrošinot iestāžu lēmumu pieņemšanas procedūras efektivitāti. Šādiem dokumentiem vajadzētu būt tieši pieejamiem, ciktāl tas ir iespējams.
(7) Saskaņā ar ES Līguma 28. panta 1. punktu un 41. panta 1. punktu tiesības piekļūt dokumentiem paredz arī piekļūšanu tiem dokumentiem, kas attiecas uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku, kā arī policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās. Katrai iestādei ir jāievēro savi drošības noteikumi.
[..]
(11) Principā visiem iestāžu dokumentiem ir jābūt publiski pieejamiem. Tomēr atsevišķos gadījumos būtu jāaizsargā sabiedrības un privātās intereses, nosakot izņēmumus. Vajadzētu dot iestādēm tiesības neizpaust iekšējo pārrunu un apspriežu saturu, ja tas ir nepieciešams to pienākumu izpildes nodrošināšanai. Izvērtējot izņēmuma gadījumus, iestādēm būtu jāņem vērā Kopienas tiesību principi, kas attiecas uz personas datu aizsardzību visās Savienības darbības jomās.
[..]”
6. Regulas uzdevumos ietilpst “noteikt principus, nosacījumus un ierobežojumus, kas saistīti ar sabiedrības vai privātām interesēm, kuri reglamentē tiesības piekļūt EK Līguma 255. pantā paredzētajiem Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas (turpmāk tekstā – “iestādes”) dokumentiem, nodrošinot iespējami plašāku piekļuvi tiem” (8) .
7. Regulas 2. panta nosaukums ir “Tiesību izmantotāji un piemērošanas joma”, un tajā tostarp ir noteikts:
“1. Ikvienam Savienības pilsonim un fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, ir tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem, ievērojot šajā regulā noteiktos principus, nosacījumus un ierobežojumus.
[..]
3. Šī regula attiecas uz visiem iestādes dokumentiem, tātad uz dokumentiem, ko tā ir izdevusi, saņēmusi vai kuri ir tās rīcībā un skar jebkuru darbības jomu Eiropas Savienībā.
[..]”
8. Izņēmumi tiesībām piekļūt dokumentiem, kas ir iestādēm, ir paredzēti Regulas 4. pantā, kurā, ciktāl tam ir nozīme šajā lietā, ir noteikts (4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešais ievilkums un 4. panta 2. punkta otrais ievilkums):
“1. Iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:
a) sabiedrības interešu aizsardzībai saistībā ar:
[..]
– starptautiskajām attiecībām,
[..]
2. Iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:
[..]
– tiesvedības un juridisku konsultāciju aizsardzībai,
[..]
ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.”
9. 4. panta 6. punktā ir paredzēts, ja izņēmumi attiecas tikai uz kādu pieprasītā dokumenta daļu, pārējās dokumenta daļas tiek publiskotas.
Apstrīdētais lēmums un tā priekšvēsture
10. Pārsūdzētā sprieduma 1.–8. punktā ir pilnībā izklāstīta apstrīdētā lēmuma priekšvēsture.
11. Sophie in ’t Veld, Eiropas Parlamenta deputāte, lūdza piekļuvi dokumentam Nr. 11897/09. Saskaņā ar regulā noteikto procedūru Padome informēja S. in ’t Veld, ka tā atļaušot daļēju publiskošanu, bet atteica pilnu piekļuvi šim dokumentam, norādot izņēmumus, kas noteikti Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešajā ievilkumā un 4. panta 2. punkta otrajā ievilkumā.
12. Pirmkārt, Padome norādīja, ka “dokumenta [Nr. 11897/09] publiskošana sabiedrībai atklātu informāciju par iecerētā līguma atsevišķiem noteikumiem [..] un tā rezultātā negatīvi ietekmētu [Eiropas Savienības] sarunu pozīciju, un arī kaitētu uzticības gaisotnei notiekošajās sarunās”. Padome piebilda, ka “dokumenta publiskošana atklātu [Eiropas Savienības sarunu] otrai pusei faktus par [Eiropas Savienības] ieņemamo nostāju sarunās, kas – gadījumā, ja atzinums būtu kritisks, – varētu tikt izmantots tādējādi, lai vājinātu [Eiropas Savienības] sarunu pozīciju” (apstrīdētā lēmuma 6. punkts).
13. Otrkārt, Padome norādīja, ka dokumentā Nr. 11897/09 ir “juridisks atzinums, kurā Juridiskais dienesta analizēja [Eiropas Savienības] un Eiropas Kopienas juridisko pamatu un attiecīgajām pilnvarām noslēgt līgumu”, un ka attiecībā uz šo “jutīgo tēmu, kas ietekmē Eiropas Parlamenta pilnvaras slēgt līgumu, iestādēm ir bijusi atšķirīga nostāja”. Šajos apstākļos “pieprasītā dokumenta satura publiskošana ietekmētu juridisko atzinumu aizsardzību, ņemot vērā to, ka tā izpaustu sabiedrībai Juridiskā dienesta iekšēju viedokli, kas paredzēts tikai Padomes locekļiem iepriekšējo diskusiju par iecerēto līgumu Padomē ietvaros” (apstrīdētā lēmuma 10. punkts). Turklāt Padome “ir secinājusi, ka iekšējā juridiskā atzinuma par starptautiska līguma [..] projektu aizsardzība ir pārāka par sabiedrības publiskošanas interesēm” (apstrīdētā lēmuma 15. punkts).
14. Visbeidzot, piemērojot Regulas 4. panta 6. punktu, Padome piešķīra “daļēju piekļuvi [..] dokumenta 1. lapā esošajam ievadam, 1.–4. punktam, kā arī 5. punkta pirmajam teikumam, kas neietilp[a] Regulā [Nr. 1049/2001] paredzētajos izņēmumos” (apstrīdētā lēmuma 16. punkts) (9) .
Tiesvedībā Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
15. 2009. gada 31. decembrī S. in ’t Veld k‑dze cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu un lai viņai tiktu atlīdzināti tiesāšanās izdevumi. Eiropas Komisija iestājās šajā lietā Padomes atbalstam, apgalvojot, ka prasība ir jānoraida. Saskaņā ar Vispārējās tiesas rīkojumu Padome iesniedza dokumentu Nr. 11897/09 izvērtēšanai. Dokuments netika atklāts ne S. in ’t Veld
k‑dzei, ne Komisijai.
16. Vispārējā tiesa nosprieda, ka apstrīdētais lēmums ir daļēji jāatceļ, ciktāl ar to, pārkāpjot Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešo ievilkumu, 4. panta 2. punkta otro ievilkumu un 4. panta 6. punktu, atsaka piekļuvi nepubliskotajām lūgtā dokumenta daļām, kas nav tās daļas, kuras attiecas uz iecerētā līguma vai sarunu direktīvu īpašo saturu, kas varētu atklāt Eiropas Savienības stratēģiskos mērķus sarunās (10) .
17. Vispārējā tiesa izklāstīja savas pieejas ietvaru pārsūdzētā sprieduma 17.–22. punktā. Pirmkārt, Regula ir paredzēta, lai pēc iespējas pilnīgāk tiktu nodrošinātas sabiedrības tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem. Otrkārt, izņēmumi, kas paredzēti Regulas 4. pantā, ir atkāpes no šī principa un līdz ar to tie ir jāinterpretē šauri. Šajā ziņā tas vien, ka dokuments attiecas uz interesēm, ko aizsargā izņēmums, nav pietiekami, lai pamatotu šī izņēmuma piemērošanu, un aizsargāto interešu apdraudējuma riskam ir jābūt pietiekami paredzamam, nevis tikai iespējamam.
18. Vispārējā tiesa saistībā ar tās veiktās pārbaudes apjomu ir norādījusi, ka lēmumam, kas jāpieņem iestādei, piemērojot šo noteikumu, ir sarežģīts un delikāts raksturs, kam nepieciešama īpaša rūpība, ņemot vērā tostarp aizsargāto interešu īpašo jutīgumu un būtiskumu: “Tā kā šādam lēmumam nepieciešama plašas rīcības brīvība, Vispārējās tiesas īstenotā tiesiskuma kontrole attiecībā uz šādu lēmumu ir jāattiecina tikai uz to, ka tiek pārbaudīts, vai ir ievēroti procesuālie un pamatojuma noteikumi, tiek izvērtēta faktu saturiskā precizitāte, kā arī tas, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda faktu novērtējumā un pilnvaru nepareiza izmantošana” (11) . Vispārējā tiesa piebilda, ka “[..] ir jāpārbauda, vai Padome ir pierādījusi, ka piekļuve nepubliskotajiem dokumenta Nr. 11897/09 elementiem varēja konkrēti un faktiski apdraudēt sabiedrības attiecīgās intereses.” (12)
Apelācijas sūdzība un tiesvedība Tiesā
19. Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt pārsūdzēto spriedumu;
– pasludināt galīgo spriedumu par šajā apelācijas sūdzībā norādītajiem jautājumiem un
– piespriest S. in ’t Veld atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar šo apelācijas sūdzību.
20. Padome apgalvo, ka Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot izņēmumus, kas paredzēti Regulas 4. pantā. Tā izvirza divus pamatus savas apelācijas sūdzības pamatošanai attiecīgi saistībā ar i) Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešo ievilkumu un ii) 4. panta 2. punkta otro ievilkumu.
21. Komisija atbalsta Padomi, apgalvojot, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā īpaši jutīgo tēmu, kas apskatīta dokumentā Nr. 11897/09.
22. Eiropas Parlaments iestājās lietā Tiesā S. in ’t Veld
atbalstam.
Pirmais pamats par Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu
23. Pirmā pamata pamatošanai Padome apgalvo, ka ir pieļautas divas kļūdas tiesību piemērošanā: i) ir aplami, ka domstarpības par juridiskā pamata izvēli nevar kaitēt ES starptautiskajām interesēm (pirmā pamata pirmā daļa), un ii) tika piemērots nepareizs pārbaudes standarts (pirmā pamata otrā daļa).
1. daļa: par juridiskā pamata izvēli
24. Vispārējā tiesa vispirms norādīja, ka dokuments Nr. 11897/09 var ietilpt Padomes darbības jomā, kas ietver starptautisko attiecību veidošanu (13) . Pēc šī dokumenta izvērtēšanas tā nosprieda, ka Padome varēja likumīgi norādīt uz apdraudējumu risku sabiedrības interesēm, lai pamatotos uz 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešajā ievilkumā norādīto izņēmumu, lai atteiktu piekļuvi noteiktām rindkopām, kas atklātu piedāvātā nolīguma vai sarunu pamatnostādņu konkrēto saturu (14) .
25. Pēc tam Vispārējā tiesa izvērtēja, vai rindkopas, kurās analizēts piedāvātā nolīguma juridiskais pamats, būtu jāpublisko, un izdarīja šādus vērtējumus. Pirmkārt, pretēji tam, ko apgalvo Padome un Komisija, risks publiskot iestāžu iekšienē ieņemto nostāju attiecībā uz juridisko pamatu nākotnes līguma noslēgšanai pats par sevi nepierāda, ka pastāv ES interešu apdraudējums starptautisko attiecību jomā. Otrkārt, piemērota juridiskā pamata izvēlei ES rīcībai gan iekšēji, gan starptautiski ir konstitucionāla nozīme. Tā kā Eiropas Savienībai ir tikai tai piešķirtās pilnvaras, tiesību akts, ko tā vēlas pieņemt, tai ir jāsaista ar kādu Līguma noteikumu, ar kuru tā ir pilnvarota apstiprināt šādu aktu. Treškārt, tiesību akta, tajā skaitā tāda, kurš pieņemts, lai noslēgtu starptautisku līgumu, juridiskā pamata izvēle neizriet no tā autora pārliecības, bet tā ir jābalsta uz objektīviem faktoriem, kurus tiesa var pārbaudīt, tostarp uz akta mērķi un saturu. Ceturtkārt, tā kā juridiskā pamata izvēle ir balstīta uz objektīviem faktoriem un neizriet no iestādes rīcības brīvības, jebkāds nostāju atšķirīgums iestāžu starpā par šo nevar tikt pielīdzināts pretrunām iestāžu starpā attiecībā uz nolīguma saturu. Visbeidzot, tikai bailes izpaust nostāju atšķirīgumu iestāžu iekšienē attiecībā uz lēmuma, ar kuru atļauj sākt sarunas Eiropas Savienības vārdā, juridisko pamatu nav pietiekamas, lai secinātu, ka varētu tikt apdraudētas aizsargātas sabiedrības intereses starptautisko attiecību jomā.
26. Vispārējā tiesa turklāt noraidīja (15) Komisijas argumentu, ka nostāju atšķirīguma par juridisko pamatu izpaušana varētu kaitēt ES ticamībai sarunās, norādot, ka katrā ziņā, ja būtu nesaskaņas iestāžu starpā šajā jautājumā, tad varētu tikt izmantota procedūra saskaņā ar EKL 300. panta 6. punktu (16) .
27. Vispārējā tiesa arī norādīja (17), ka atšķirība nostājās saistībā ar piedāvātā nolīguma juridisko pamatu jau bija publiska, jo tā bija minēta Eiropas Parlamenta 2009. gada 17. septembra rezolūcijā (18) .
28. Vispārējā tiesa secināja (19), ka S . in ’t Veld
pirmais pamats ir daļēji jāakceptē, jo Padome nebija pierādījusi apdraudējuma risku sabiedrības interesēm saistībā ar starptautiskajām attiecībām, kas attiecas uz dokumenta Nr. 11897/09 nepubliskotajām daļām par piedāvātā nolīguma juridisko pamatu.
29. Padome norāda, ka Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, neņemot vērā Tiesas judikatūrā izklāstīto principu, ka strīds par juridisko pamatu kaitē ES sarunu nostājai, kad ES ir starptautiska nolīguma noslēgšanas procesā. Padome pauž šādu kritiku par pārsūdzēto spriedumu: i) jautājums par juridisko pamatu nav vienīgi tehnisks aspekts, kam nav politiskas nozīmes; ii) Tiesas spriedumā lietā ERTA (20) un turpmākajā judikatūrā ir tieši norādīts juridiskā pamata nozīmīgums ES ārējo attiecību īstenošanā; iii) norādei uz procedūru saskaņā ar EKL 300. panta 6. punktu nav nozīmes, jo neviena no iesaistītajām iestādēm neizmantoja šo procedūru. Turklāt iv) dokuments Nr. 11897/09 nebija likumīgi nonācis publiskajā jomā, jo Padome nebija piekritusi tā publiskošanai; tādēļ nebija nepieciešams ņemt vērā šo aspektu.
30. Komisija piebilst, ka Vispārējā tiesa nepamatoti neņēma vērā dokumenta Nr. 11897/09 ļoti jutīgo raksturu, kā arī nelabvēlīgās sekas attiecībā pret notiekošajām sarunām, ja tas tiktu publiskots. Turklāt atšķirības nostājās par juridisko pamatu obligāti nenozīmē, ka nepastāv atšķirības nostājā par [tā] būtību.
31. S. in ’t Veld
apgalvo, ka Padomes pirmais apelācijas sūdzības pamats ir neefektīvs vai pakārtoti – nepamatots. Viņa būtībā apgalvo, ka Padome ir nepareizi interpretējusi pārsūdzēto spriedumu. Nesaskaņu atklāšana saistībā ar juridisko pamatu, kas ir vienkārši tehnisks aspekts, nekādos apstākļos nevar kaitēt sabiedrisko interešu aizsardzībai starptautisko attiecību vajadzībām.
32. Eiropas Parlaments arī uzskata, ka Padome ir nepareizi interpretējusi pārsūdzēto spriedumu. Tomēr atšķirībā no S . in ’t Veld
tas akceptē, ka nesaskaņu par juridisko pamatu publiskošana varētu kaitēt sabiedrības interesēm, taču apgalvo, ka šajā gadījumā tā nav. Vai uz šādu publiskošanu attiecas Padomes norādītais izņēmums, ir jāizvērtē katrā gadījumā individuāli.
33. Es nepiekrītu Padomei (un daļēji Komisijai).
34. Pārsūdzētā sprieduma 50. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka “tikai bailes izpaust iespējamo nostāju atšķirīgumu iestāžu iekšienē [..] nav pietiekamas, lai no tā izsecinātu risku apdraudēt aizsargātas sabiedrības intereses starptautisko attiecību jomā”. Vispārējā tiesa negāja tik tālu, lai teiktu, ka starpiestāžu atšķirīgo nostāju saistībā ar juridisko pamatu atklāšana nekad
nevar kaitēt sabiedriskajām interesēm saskaņā ar Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Drīzāk tā nosprieda, ka, lai gan Padome bija pierādījusi bailes izpaust, tā nebija pierādījusi, kā piekļuves dokumentam Nr. 11897/09 sniegšana kaitētu sabiedrisko interešu aizsardzībai, un tādējādi tā nav pierādījusi, kā ir izpildīts nosacījums Regulā paredzētā izņēmuma piemērošanai. Lai izdarītu šo secinājumu, Vispārējā tiesa ņēma vērā, ka jautājums par juridisko pamatu nav iestāžu rīcības brīvības jomā (juridiskais pamats ir noteikts Līgumos atbilstoši faktoriem, kurus var pārbaudīt tiesa), ka Līgumā ir paredzēta procedūra strīdu risināšanai un ka uzskatu atšķirība par juridisko pamatu jau bija publiska.
35. Šis vērtējums neatklāj nekādas kļūdas tiesību piemērošanā Vispārējās tiesas argumentācijā.
36. Pirmkārt, juridisko pamatu patiešām nosaka juridiskie noteikumi, ar kuriem attiecīgā iestāde tiek pilnvarota rīkoties. Tas nav jautājums, kas ietilpst attiecīgās iestādes rīcības brīvībā, ne (juridiski runājot) kurai per se
ir atbilstošs politisks nozīmīgums.
37. Otrkārt, es nepiekrītu Padomes apsvērumiem saistībā ar spriedumu lietā ERTA
un kā šis spriedums attiecas uz šo tiesvedību. Šajā lietā strīds starp Padomi un Komisiju saistībā ar juridisko pamatu attiecās uz to, vai attiecīgā nolīguma noslēgšana (tajā laikā) ietilpa Kopienas kompetencē vai starpvaldību kompetencē. Tiesa konstatēja, ka sarunām bija raksturīgi tas, ka to izcelsme un lielākā daļa veiktā darba nāca no Kopienas. Tādēļ tad, kad Padome ieņēma savu sarunu nostāju, tai vairs nebija pilnīga rīcības brīvība attiecībās ar trešajām valstīm, kas piedalās sarunās (21) . Tiesa nosprieda, ka, ja šajā sarunu stadijā attiecīgajām trešajām valstīm būtu bijis paziņots, ka tagad ir jauns varas sadalījums Kopienā, tas būtu varējis patiešām apdraudēt sarunu veiksmīgi iznākumu, kā to patiešām atzina Komisijas pārstāvis Padomes apsvērumu laikā (22) . Šajā spriedumā es neredzu nekādu vispārējo noteikumu, ka atšķirību uzskatos par juridisko pamatu atklāšana viennozīmīgi kaitē ES interesēm starptautiskajās sarunās. Padome nav iesniegusi nekādus materiālus, kas norādītu, ka strīda apstākļi, kas attiecas uz juridisko pamatu, kurš apskatīts dokumentā Nr. 11897/09, ir tādi paši (vai pat līdzīgi) tiem, kuri ir spriedumā lietā ERTA . Turklāt spriedumā lietā ERTA
acīmredzami 1971. gadā netika skatīts jautājums, par kuru ir runa šajā lietā, vai šādu domstarpību atklāšana kaitē sabiedriskajām interesēm saistībā ar starptautiskajām attiecībām sakarā ar Regulā Nr. 1049/2001 paredzēto izņēmumu.
38. Es arī nepiekrītu, ka šāds vispārējs noteikums ir izsecināms no Atzinuma 1/75 (23) un Atzinuma 2/94 (24) . Tiesa drīzāk pēdējā minētajā atzinumā ir izskaidrojusi, ka iespējamais lēmums
par to, ka starptautiskais nolīgums tā satura vai tā noslēgšanai izvēlētās procedūras dēļ nav saderīgs ar Līguma tiesību normām, nevarētu neizraisīt ne tikai ES ietvaros, bet arī starptautiskajās attiecībās nopietnas grūtības un varētu izraisīt nelabvēlīgas sekas visām ieinteresētajām pusēs, ieskaitot trešās valstis (25) . Tad Tiesa izskaidroja, ka EKL 300. panta 6. punktā paredzētās procedūras saņemt iepriekšēju Tiesas atzinumu mērķis ir novērst šādu situāciju (26) . (Tādēļ es saprotu Vispārējās tiesas norādi uz šo procedūru pārsūdzētajā spriedumā kā vienkārši ilustratīvu. Tā nenorādīja, ka kāda no iestādēm šajā lietā bija atsaukusies šo procedūru.)
39. Saistībā ar Komisijas bažām es piekrītu Vispārējai tiesai, ka no domstarpību par juridisko pamatu pastāvēšanas obligāti neizriet, ka tiek kaitēts ārējās pārstāvības vienotības principam tādā pašā veidā, kā tas varētu būt, kad domstarpības ir pēc būtības. Vispārējā tiesa arī nenorāda, ka atšķirības uzskatos par juridisko pamatu obligāti nozīmē, ka nav atšķirību uzskatos pēc būtības. Ja Vispārējā tiesa to būtu tā noteikusi, tad es piekristu Komisijai, ka šāda nostāja būtu kļūdaina.
40. Līdz ar to Vispārējā tiesa nepieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka nav vispārēja noteikuma, ka pats par sevi strīds par juridisko pamatu kaitē sabiedrisko interešu aizsardzībai saistībā ar sabiedriskajām attiecībām.
41. Treškārt, izvērtējot apstrīdēto lēmumu, Vispārējā tiesa nebūtu varējusi apzināti neievērot to, ka dokumenta Nr. 11897/09 galvenais saturs jau bija publisks pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Ir taisnība, ka Padome nebija piekritusi tam, ka Parlaments publisko dokumenta Nr. 11897/09 galveno saturu (27) . Tomēr Vispārējai tiesai bija loģiski jāizvērtē, kā varētu rasties risks Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē, ja informācija par domstarpībām par juridisko pamatu jau bija publiska. Tādēļ Vispārējā tiesa pareizi uzskatīja, ka tas, ka dokumenta Nr. 11897/09 galvenais saturs jau bija publiskots Parlamenta rezolūcijā, bija būtisks faktors, ko Padomei būtu bijis jāņem vērā, izvērtējot S . in ’t Veld
lūgumu.
42. Līdz ar to es uzskatu apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmo daļu par nepamatotu.
2. daļa: par pārbaudes standartu
43. Padome apgalvo, ka, pārbaudot apstrīdēto lēmumu, Vispārējā tiesa ir piemērojusi nepareizu kritēriju. Padome raksturo kritēriju, kas tika piemērots, kā “faktiska un konkrēta kaitējuma” pārbaudes standartu un apgalvo, ka Vispārējai tiesai būtu bijis jāpiemēro “plašas rīcības brīvības” vai “ierobežotas novērtēšanas” standarts. Padome apgalvo, ka faktiska un konkrēta kaitējuma kritērijs ir piemērojams pamatojumam, un norāda, ka Vispārējā tiesa kļūdījās, sava sprieduma 58. punktā nosakot, ka Padomei būtu bijis jāpiemēro “faktiska un konkrēta kaitējuma” kritērijs, izvērtējot publiskošanas lūgumus saskaņā ar Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
44. Es nepiekrītu Padomei.
45. Man šķiet, ka tad, kad ES tiesas pārbauda iestāžu lēmumus saistībā ar lūgumiem dot piekļuvi dokumentiem, kas veikti saskaņā ar Regulu, šī pārbaude nevar tikt ierobežota tādā veidā, kā to iesaka Padome. Tiesas var tikt aicinātas spriest par šādiem lēmumiem vairākos veidos, konkrētāk: i) ņemot vērā Regulas 4. pantā paredzēto izņēmumu nozīmi; ii) nosakot juridiskās pārbaudes standartu un iii) pārbaudot iestādes veikto vērtējumu (kas ietverts tās nākamā lēmuma argumentācijā) par to, vai pastāv sevišķas sabiedrības intereses, lai notiktu publiskošana, gadījumos, kad ir izvirzīti Regulas 4. panta 2. punktā un 3. punktā paredzētie kritēriji.
46. Tālāk Vispārēja tiesa nav formulējusi kritēriju, ko tā piemēro pārsūdzētajā spriedumā, tādā veidā, kā to apraksta Padome. Pārsūdzētā sprieduma 58. pu nktā tā norāda: “[..] Padome nav pierādījusi, kā konkrēti un faktiski [(28) ] plašāka piekļuve šim dokumentam varētu apdraudēt sabiedrības intereses starptautisko attiecību jomā [..].” Savā vērtējumā Vispārējā tiesa negāja tik tālu, lai prasītu, lai Padome pierāda faktisko kaitējumu. Drīzāk tā izvērtēja, vai Padome ir konkrēti un faktiski pierādījusi, kā piekļuves sniegšana dokumentam Nr. 11897/09 radīja risku tādā veidā, ka tiktu apdraudēta sabiedrisko interešu aizsardzība saistībā ar starptautiskajām attiecībām. Šajā ziņā Padome ir vienkārši nepareizi interpretējusi Vispārējās tiesas spriedumu.
47. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tādēļ, ka Regulas 4. pantā paredzētie izņēmumi ir atkāpes no principa, saskaņā ar kuru sabiedrībai ir jāsniedz visplašākā sabiedriskā piekļuve iestāžu rīcībā esošiem dokumentiem, šie izņēmumi ir jāinterpretē un jāpiemēro šauri (29) . Proti, ja iestāde nolemj atteikt piekļuvi dokumentam, kuru tai lūdz publiskot, tai principā ir jāsniedz paskaidrojumi par to, kā piekļuve šim dokumentam var konkrēti un faktiski (30) kaitēt interesēm, ko aizsargā kāds no Regulas 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem, uz kuru atsaucas šī iestāde. Turklāt aizsargāto interešu aizskāruma riskam ir jābūt saprātīgi paredzamam, nevis tīri hipotētiskam (31) . Šie principi attiecas uz visiem 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem.
48. Vispārējā tiesa ir pienācīgi sekojusi šai pieejai. Tā ir interpretējusi Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu tādējādi, ka Padomei ir jāpaskaidro, kā piekļuve dokumentam Nr. 11897/09 konkrēti un faktiski apdraudēja norādītās aizsargājamās intereses, jo, lai piemērotu izņēmumu, nav pietiekami, ka dokuments Nr. 11897/09 ietilpst starptautisko attiecību kategorijā. Līdz ar to Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai Padomes apgalvojums, lai atteiktu piekļuvi dokumentam Nr. 11897/09, bija ticams. Tas atbilst prasībai Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā, ka iestādei, kas norāda izņēmumu, ir jāpierāda, kādēļ tā uzskatīja, ka pastāv risks attiecībā pret sabiedrisko interešu aizsardzību konkrētajā gadījumā. Tādēļ Vispārējā tiesa nepieļāva kļūdu, izvērtējot, vai Padome ir pierādījusi, ka piekļuves sniegšana dokumentam Nr. 11897/09 būtu varējusi konkrēti un reāli (vai konkrēti un faktiski) kaitēt sabiedrisko interešu aizsardzībai saistībā ar 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešajā ievilkumā paredzēto starptautisko attiecību izņēmumu.
49. Kā es saprotu pārsūdzētā sprieduma 46.–59. punktu, Vispārējā tiesa ir tajos uzskatījusi, ka Padome nav ticami pierādījusi, ka piekļuve dokumentam Nr. 11897/09 kaitētu sabiedrības interesēm saistībā ar starptautiskajām attiecībām, divu iemeslu dēļ: i) Padome pieņēma, ka pastāv vispārējs noteikums, ka strīdi par juridisko pamatu nav jāpublisko, jo tas kaitē sarunu vienotībai un ii) Padome nebija ņēmusi vērā to, ka dokuments Nr. 11897/09 jau bija publisks.
50. Kā Padome patiešām atzīst, Vispārējā tiesa norāda pareizo kritēriju sava sprieduma 25. punktā, kurā tā norāda uz iestādes plašo rīcības brīvību, piemērojot vispārējo kritēriju par kaitēšanu sabiedrības interesēm saistībā ar starptautiskajām attiecībām, kurš izklāstīts Regulas 4. pantā un Tiesas spriedumā lietā Sison (32) . Tādēļ Padomes argumentācija apstrīdētajā lēmumā neatbilda tam, ko prasa pareiza Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācija. Vispārēja tiesa šeit tieši atzina ne tikai, ka Padomei ir plaša rīcības brīvība, bet ka pašas veiktās pārbaudes apjoms ir ierobežots.
51. Izvērtējot S . in ’t Veld
pamatu pirmajā instancē, ar kuru apgalvots Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešā ievilkuma pārkāpums, Vispārējā tiesa neidentificēja, kuros no četriem spriedumā lietā Sison minētajiem elementiem bija precīzais tās nolēmuma pamats: i) procesuālo noteikumu neievērošana; ii) pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde, iii) tas, vai ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā vai iv) ir nepareizi izmantotas pilnvaras (33) . Vispārējā tiesa drīzāk fokusējās uz Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju un secināja, ka Padome nav pierādījusi, kā sabiedrisko interešu aizsardzība tiktu apdraudēta (34) . Vispārējā tiesa negāja tik tālu, lai Padomes vērtējumu aizvietotu ar savu vērtējumu – tā nenorādīja, ka nebija riska saistībā ar sabiedrības interešu aizsardzību. Manuprāt, šis vērtējums būtībā ir saderīgs ar spriedumu lietā Sison .
52. Tādēļ uzskatu, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats ir nepamatots.
Otrais pamats: par 4. panta 2. punkta otrā ievilkuma nepareizu interpretāciju
53. Otrajam apelācijas sūdzības pamatam ir divas daļas. Pirmkārt, Padome apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā ne juridiskā atzinuma jutīgo saturu, ne specifiskos apstākļus, kas attiecas uz S . in ’t Veld
lūgumu par piekļuvi, un piemēroja nepareizu pārbaudes standartu. Otrkārt, Padome apgalvo, ka, izvērtējot sevišķo sabiedrības interešu kritēriju (4. panta 2. punkta otrajā apakšpunktā), Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, pielīdzinot sarunas par starptautisko līgumu un tā noslēgšanu iestādes likumdošanas darbībām.
54. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārēja tiesa vispirms izklāstīja “ Turco
kritēriju”:
“Pirmajā posmā Padomei ir jāpārliecinās, vai dokuments, kuru tai lūdz publiskot, patiešām attiecas uz juridisko atzinumu, un, ja tas tā ir, jānosaka, uz kurām tā daļām tas attiecas un uz kurām tādējādi var attiekties šī izņēmuma piemērošanas joma. Otrajā posmā Padomei ir jāizvērtē, vai konkrētā dokumenta daļu, kas ir uzskatāmas par saistītām ar juridiskajiem atzinumiem, publiskošana var apdraudēt šo juridisko atzinumu aizsardzību. Treškārt, ja Padome uzskata, ka dokumenta publiskošana var apdraudēt juridisko atzinumu aizsardzību, tai ir jāpārbauda, vai nepastāv sabiedrības primārās intereses, kas pamato šo publiskošanu, neņemot vērā kaitējumu, kas publiskošanas rezultātā rastos tās spējai lūgt juridiskos atzinumus un saņemt atklātus, objektīvus un pilnīgus atzinumus [..].” (35)
55. Vispārējā tiesa konstatēja, ka dokuments Nr. 11897/09 patiešām attiecas uz juridisko atzinumu ( Turco kritērija pirmais posms). Pēc tam Vispārējā tiesa uzsvēra, ka jebkuram riskam, ka var tikt kaitēts juridiskā atzinuma aizsardzībai, ir jābūt saprātīgi paredzamam, nevis tīri hipotētiskam ( Turco kritērija otrais posms). Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Padomes pamatojums atteikt piekļuvi dokumentam Nr. 11897/09 nebija pietiekams, lai pierādītu šāda riska pastāvēšanu ar konkrētiem, detalizētiem pierādījumiem. Vienīgi tas, ka juridiskais atzinums, kas ietverts dokumentā Nr. 11897/09, attiecas uz ES starptautiskajām attiecībām, pats par sevi nebija pietiekams, lai izraisītu Regulas 4. panta 2. punkta otrajā ievilkumā paredzēto izņēmumu. Tas, ka juridiskais atzinums, kas izklāstīts dokumentā Nr. 11897/09, attiecas uz starptautiskajām attiecībām, jau bija ņemts vērā saistībā ar izņēmumu, kas izklāstīts 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešajā ievilkumā. Tomēr Vispārējā tiesa akceptēja, ka palielināta aizsardzība ir jānosaka notiekošu sarunu gadījumā (36) .
56. Vispārējā tiesa nosprieda, ka Padome nevar pamatoties uz vispārējiem apsvērumiem, ka jutīgā jomā apdraudējums aizsargātai sabiedrības interesei var tikt prezumēts un ka šāds prezumējums ir pietiekams, lai pierādītu intereses, ko aizsargā Regulas 4. panta 2. punkts, pastāvēšanu. Konkrēts un paredzams apdraudējums attiecīgajām interesēm 4. panta 2. punkta nozīmē nevar arī tikt pierādīts tikai ar bailēm publiskot pilsoņiem iestāžu atšķirīgās nostājas attiecībā uz Eiropas Savienības starptautiskas rīcības juridisko pamatu (un tādējādi radīt šaubas par šīs rīcības tiesiskumu). Atklātība piešķir lielāku leģitimitāti iestādēm no ES pilsoņu skatpunkta un palielina to uzticēšanos šī iestādēm, atļaujot publiskas debates. Šis princips arī attiecas uz Eiropas Savienības starptautisko darbību, jo lēmumu pieņemšanas process šajā jomā nav atbrīvots no pārskatāmības principa piemērošana (37) .
57. Vispārējā tiesa turklāt noraidīja apgalvojumu, ka varētu būt apdraudējums Padomes Juridiskā dienesta spējai tiesvedībā tiesā aizstāvēt nostāju, par kuru tā ir sniegusi nelabvēlīgu atzinumu (38) . Turklāt Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka nebija pamatoti, ka Padome neiesniedza vairāk materiālu vienīgi tādēļ, ka dokumenta Nr. 11897/09 saturs bija jutīgs (39) .
58. Vispārējā tiesa norādīja, ka Padomei ir jāsabalansē konkrētās intereses, kas aizsargājamas ar attiecīgā dokumenta nepubliskošanu, ar sevišķām sabiedrības interesēm, kas attaisno publiskošanu ( Turco
kritērija trešais posms). Šajā ziņā Padomei ir īpaši jāņem vērā sabiedrības intereses, lai dokuments Nr. 11897/09 būtu pieejams, ņemot vērā priekšrocības, kas izriet no lielākas pārskatāmības: tas ļauj pilsoņiem ciešāk piedalīties lēmumu pieņemšanas procesā, garantējot lielāku leģitimitāti administrācijai un uzlabojot atbildību attiecībā uz pilsoņiem demokrātiskā sistēmā (40) .
59. Vispārējā tiesa akceptēja, ka šiem apsvērumiem noteikti ir īpaša nozīme, kad Padome darbojas likumdošanas kapacitātē. Tā atzina, ka sarunu sākšana un norise, lai noslēgtu starptautisku līgumu, ir principā izpildvaras joma. Vispārējā tiesa arī atzina, ka sabiedrības dalība procedūrā saistībā ar starptautiska līguma sarunām un noslēgšanu pilnīgi noteikti ir ierobežota, ņemot vērā leģitīmās intereses neatklāt sarunu stratēģiskos elementus (41) .
60. Vispārējā tiesa tomēr secināja, ka, lai gan Padome nerīkojās likumdošanas kapacitātē, apsvērumu saistībā ar Eiropas Savienības lēmumu pieņemšanas procesa pārskatāmību piemērošana nevar tikt izslēgta attiecībā uz starptautiskajām attiecībām, it īpaši, kad lēmums, ar kuru atļauj uzsākt sarunas, attiecas uz starptautisku līgumu, kam var būt sekas ES likumdošanas darbības jomā. Vispārējā tiesa norādīja, ka paredzētais nolīgums attiecās uz personas datu aizsardzību, kas ir pamattiesības. Līdz ar to Padomei bija jāņem vērā ar attiecīgo nolīgumu skartā joma, pārbaudot saskaņā ar principu par iespējami plašāku sabiedrības piekļuvi dokumentiem, vai vispārējā interese, kas saistīta ar palielinātu pārskatāmību attiecīgajā procesā, nepamato lūgtā dokumenta publiskošanu pilnībā vai plašāku publiskošanu, lai gan ir apdraudējuma risks juridisko atzinumu aizsardzībai (42) .
61. Vispārējā tiesa akceptēja, ka pastāvēja sevišķas sabiedrības intereses, lai tiktu publiskots dokuments Nr. 11897/09, jo tas veicinātu lielāku leģitimitāti iestādēm un palielinātu Eiropas pilsoņu uzticību šīm iestādēm, padarot iespējamas atklātas debates par punktiem, par kuriem pastāvēja atšķirīgi viedokļi. Turklāt attiecīgajā dokumentā tika aplūkots līguma, kurš pēc noslēgšanas ietekmēs pamattiesības uz personas datu aizsardzību, juridiskais pamats. Tādēļ Vispārējā tiesa nosprieda, ka, izslēdzot jebkuru iespēju ņemt vērā jomu, kuru skar iecerētais nolīgums, lai noteiktu, vai attiecīgā gadījumā pastāvēja sevišķas sabiedrības intereses, kas attaisnotu pieprasītā dokumenta publiskošanu, Padome nav izvērtējusi esošās intereses, lai piemērotu Regulas 4. panta 2. punkta otro ievilkumā paredzēto izņēmumu (43) .
62. Tad Vispārējā tiesa pievērsās Komisijas apsvērumiem, ka i) tāds pats pārskatāmības līmenis kā tas, kas piemērojams iestādēs likumdošanas darbībai, nav prasīts saistībā ar darbību sakarā ar starptautiskajām attiecībām, uz kurām attiecas obligātais izņēmums, kas paredzēts Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā, un ii) ka dokuments Nr. 11897/09 bija īpaši jutīgs tā tēmas dēļ un tādēļ, ka sarunas vēl notika. Vispārējā tiesa neuzskatīja šos argumentus par pārliecinošiem.
63. Pirmkārt, tam, ka attiecīgais dokuments attiecās uz jomu, uz kuru potenciāli attiecas izņēmums (4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešais ievilkums), kurš attiecas uz sabiedrības interešu aizsardzību starptautiskajās attiecībās, nav nozīmes, lai izvērtētu atsevišķā izņēmuma (4. panta 2. punkta otrais ievilkums), kas attiecas uz juridiskā atzinuma aizsardzību, piemērošanu. Otrkārt, tas, ka sarunas vēl notika, nebija noteicošais noskaidrošanā, vai, neraugoties uz risku, pastāvēja sevišķas sabiedrības intereses, kas attaisno publiskošanu. Ja sabiedrības intereses, lai tiktu nodrošināta pārskatāmība, tiktu ņemtas vērā vienīgi pēc lēmumu pieņemšanas procesa beigām, tad tās kļūtu par bezjēdzīgām (44) .
1. daļa: par to, ka netika ņemta vērā juridiskā atzinuma konkrētā tēma un tika piemērots nepareizs pārbaudes standarts
64. Padome apgalvo, ka Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, i) nepiešķirot nozīmi tam, ka juridiskais atzinums attiecas uz notiekošām sarunām par starptautisku nolīgumu, ii) piemērojot pārbaudes standartu, saskaņā ar kuru no Padomes tiek prasīts, lai tā pierādītu konkrētu un reālu kaitējumu un iesniegtu konkrētus detalizētus pierādījumus par šādu kaitējumu, un, iii) neņemot vērā īpašos apstākļus, kas attiecas uz S. in ’t Veld
lūgumu.
65. Otrajā punktā ir izvirzīts būtisks jautājums par to, vai Tiesas spriedumā lietā Turco
noteiktais pārbaudes standarts ir arī jāpiemēro, izvērtējot lūgumus piekļūt Padomes juridiskajam atzinumam saistībā ar aktuālām starptautiskām attiecībām. Tādēļ es izvērtēšu šo punktu, pirms pirmā un trešā punkta kodolīgākas izvērtēšanas.
66. Gan Padome, gan Komisija apgalvo, ka Turco
kritērijs nav jāpiemēro, jo juridiskais atzinums netika sniegts likumdošanas darbības ietvaros. Turklāt Padome apgalvo, ka spriedumā lietā Turco
nav norādes pārbaudīt konkrētu un reālu kaitējumu. Līdz ar to Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu, piemērojot šo kritēriju.
67. S. in ’t Veld apgalvo, ka Vispārējā tiesa nepieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot Turco kritēriju. Norāde uz “specific and actual”, ko Padome paudusi savā apelācijas sūdzībā (45), ir tulkošanas kļūda pārsūdzētā sprieduma angļu valodas versijā: franču versijā kritērijs ir citēts pareizi kā “[..] que la divulgation du document soit de nature à porter concrètement et effectivement atteinte à l’intérêt de l’institution [..] [[..]dokumenta publiskošana radīs konkrētu un faktisku apdraudējumu iestādes interesēm [..]] (46) . Eiropas Parlaments atbalsta viņas nostāju.
68. Es uzskatu, ka frāze “[..] could have specifically and actually undermined the public interest concerned [..]” Vispārējās tiesas sprieduma angļu versijas 69. punktā nav jāuzskata par būtisku. Šī frāze nozīmē to pašu, ko vārdi “specifically and effectively” sprieduma lietā Turco 49. punktā (kā es iepriekš izskaidroju 47. punktā un 30. zemsvītras piezīmē). Turklāt Vispārējā tiesa neizmantoja vārdus “specific and actual harm ” (slīpinājums mans), kā to norādījusi Padome savā apelācijas sūdzībā. Tā vietā Vispārējā tiesa sava sprieduma 69. punktā norāda uz “[..] risk that disclosure [..] could specifically and actually undermine
an institution’s interest in seeking and receiving frank, objective and comprehensive advice [..]” [[..]dokumenta publiskošana rada
konkrētu un faktisku apdraudējumu
iestādes interesēm lūgt juridiskus atzinumus un saņemt atklātus, objektīvus un pilnīgus atzinumus [..]] (slīpinājums mans). Tas nav tas pats kā prasīt, lai iestāde pierāda “kaitējumu”. Tādēļ es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pareizi piemērojusi kritēriju un tā nav nepareizi interpretējusi Tiesas spriedumu lietā Turco .
69. Vai trīs posmu Turco
kritērijs ir jāpiemēro lūgumiem piekļūt dokumentam, kurā ir juridiskais atzinums par notiekošām starptautiskām attiecībām?
70. Man šķiet, ka tas ir jāpiemēro.
71. Ir taisnība, ka Tiesa spriedumā lietā Turco
norādīja, ka tās identificētajiem trīs posmiem ir “īpaša nozīme”, kad Padome rīkojas likumdošana kapacitātē (47) . Tomēr paši trīs posmi ir formulēti vispārpiemērojami, tādējādi neizslēdzot iespēju, ka tie var tikt piemēroti citām iestāžu darbībām.
72. Turco
kritērija trīs posmi ir tieši atvasināti no Regulas 4. panta 2. punkta. Manuprāt, no tā izriet, ka tie ir jāpiemēro vienmēr, kad iestāde atsaucas uz minētā panta otro ievilkumu. Pašā regulā nav norādīts par to, ka dokumenta piekļuves konteksts ir “leģislatīvs”. No savas puses es neredzu nevienu pārliecinošu iemeslu, kādēļ tam būtu jābūt noteicošam kritērijam (48) .
73. Piebildīšu, ka, lai gan kopumā ir iespējams nošķirt leģislatīvos aktus no citiem aktiem, visas institucionālās darbības ne obligāti ir tik tieši un precīzi klasificējamas. Izpildvaras akti aptver plašu dažādu darbību diapazonu, ieskaitot sarunas par starptautiskajiem nolīgumiem un to noslēgšanu. Gadījumos, kad šīs darbības attiecas uz jautājumiem, kam ir ietekme uz ES pilsoņiem – it īpaši, ja tās attiecas uz šo pilsoņu pamattiesībām, – atklātība ir būtiska daļa no šo lēmumu pieņemšanas procesa. Pārskatāmība stiprina demokrātiju, atļaujot pilsoņiem būt informētiem un piedalīties lēmumu pieņemšanā (49) . Šajā ziņā apsvērumi, kas attiecas uz leģislatīviem aktiem ir līdzvērtīgā mērā atbilstoši izpilddarbībām. Tas apgrūtina atšķirīga pārbaudes standarta piemērošanas iestāžu aktiem, kurš ir balstīts uz to, kā iestādes darbība ir jākvalificē konkrētajā gadījumā, nevis balstīts uz regulas tekstu, attaisnošanu (50) .
74. Īstais jautājums ir par to, vai ir atbilstoši piemērot Turco
kritērija otro posmu – pārbaudot, vai attiecīgā iestāde ir pierādījusi, ka riski ir saprātīgi paredzami, nevis tikai hipotētiski, – konkrētajā sarunu un starptautiskā līguma noslēgšanas kontekstā.
75. Tā kā regulas mērķis ir sniegt visplašāko iespējamo publisko piekļuvi, no iestādēm, manuprāt, ir jāpieprasa, lai tās izvērtētu publiskošanas praktiskās sekas katrā konkrētajā gadījumā. Nav pietiekami, ka tās pamatojas uz vispārējiem apsvērumiem, lai noraidītu pieteikumus par publiskošanu.
76. Es piekrītu pārsūdzētā sprieduma 75. un 76. punktam, ka sākuma punktam ir jābūt tādam, ka pārskatāmības princips ir piemērojams lēmumiem, kas pieņemti saistībā ar starptautiskajām attiecībām, gluži kā tas ir piemērojams citām ES darbībām. Tādēļ automātiski neizriet, ka uzskatu dažādības par juridisko pamatu atklāšana “kaitēs” juridiskā atzinuma aizsardzībai Regulas 4. panta 2. punkta nozīmē.
77. Drīzāk no prasības, ka riskiem ir jābūt “saprātīgi paredzamiem”, izriet, ka gadījumos, kad piekļuve dokumentam tiek atteikta, pamatojumā ir jānorāda iemesli, kādēļ piekļuve “konkrēti un faktiski” kaitēs aizsargājamajām interesēm.
78. Pamatojuma nolūks ir ļaut attiecīgajai personai uzzināt, kādēļ piekļuve ir liegta, un ļaut tiesām īstenot pārbaudes funkciju (51) . Nepietiekama argumentācija iestāžu lēmumos kaitē abiem šiem mērķiem (52) . Nekas Regulas formulējumā nenorāda, ka būtu jāpiemēro zemāks standarts gadījumā, ja tēma attiecas uz starptautiskajām attiecībām. Iestāžu iespēja (ko Vispārējā tiesa atzinusi savas sprieduma 121. punktā) abstraktāk aprakstīt iemeslus gadījumā, kad ir bažas, ka ļoti detalizētu iemeslu piekļuves atteikšanai sniegšana atklātu dokumenta, kuru tās aizsargā, saturu, ir pietiekama garantija.
79. Tagad pievēršos Padomes izklāstītajam pirmajam un trešajam punktam, kurus es apskatīšu kopumā. Savā pirmajā punktā Padome kritizē Vispārējo tiesu par to, ka tā nav ņēmusi vērā, ka dokumentā Nr. 11897/09 ietvertais juridiskais atzinums bija par īpaši jutīgu tēmu – cīņa pret terorismu un teroristu finansēšana. Padome norāda, ka Vispārējai tiesai būtu bijis jāsecina, ka dokumentam Nr. 11897/08 tādēļ ir jāpiešķir lielāka, nevis mazāka aizsardzība, un tai tādēļ būtu bijusi jāpiemēro prezumpcija pret publiskošanu, kā tas ir noteikts Tiesas judikatūrā (53) . Tā vietā Vispārējā tiesa nepareizi secināja, ka dokumenta Nr. 11897/09 starptautiskie aspekti bija ņemti vērā tad, kad tika izvērtēts Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešajā ievilkumā paredzētais izņēmums. Padome savā trešajā punktā norāda, ka šajā ziņā Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā dokumenta Nr. 11897/09 jutīgo raksturu.
80. S. in ’t Veld apgalvo, ka Vispārējā tiesa ņēma vērā juridiskā atzinuma tēmas specifisko raksturu un ka Padome kļūdaini apgalvo, ka īpaši noteikumi ir piemērojami lūgumiem piekļūt juridiskajiem atzinumiem, ja tie attiecas uz starptautiskajām attiecībām. Tā vietā šādiem dokumentiem ir piemērojama augsta līmeņa pārskatāmība. Parlaments atbalstam piebilst, ka Padome nav pierādījusi, kā (jau publiski pieejamas informācijas) publiskošana konkrēti un faktiski kaitētu juridiskajam atzinumam Regulas nozīmē. Interese saistībā ar starptautiskajām attiecībām ir jāizvērtē saskaņā ar 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešo ievilkumu. Intereses, kas ir aizsargātas saskaņā ar šo Regulas tiesību normu un 4. panta 2. punkta otro ievilkumu, nav juridiski identiski formulētas.
81. Ir taisnība, ka Regulas 4. panta 1. un 2. punktā paredzētie izņēmumi ir cieši saistīti. Līdz ar to ir nepieciešams, izvērtējot izņēmumu saistībā ar juridisko atzinumu, paturēt prātā, ka dokuments Nr. 11897/09 attiecas uz starptautiskajām attiecībām (konkrēti, sarunām par jutīgu tēmu). Tomēr no pārsūdzētā sprieduma 71. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa patiešām to ņēma vērā. 72. punktā Vispārējā tiesa ir konkrēti izvērtējusi to, ka sarunas norisinājās, kad S. in ’t Veld
lūdza piekļuvi dokumentam Nr. 11897/09.
82. Regulas 4. panta 2. punkta otrajā ievilkumā paredzētais izņēmums, kas piemērojams juridiskajiem atzinumiem, ir jāinterpretē kā tāds, kura mērķis ir aizsargāt iestādes intereses lūgt juridisko atzinumu un saņemt atklātu, objektīvu un pilnīgu atzinumu (54) . Iestādei, kas pamatojas uz izņēmumu, tādēļ ir jāpierāda, kādēļ tās intereses iegūt un saņemt šādu juridisko atzinumu aizsardzība būtu apdraudēta, ja piekļuve attiecīgajam dokumentam tiktu piešķirta. Es piekrītu Vispārējās tiesas vērtējumam, ka tas, ka dokuments Nr. 11897/09 attiecas uz notiekošām starptautiskām sarunām saistībā ar jutīgu tēmu, pats par sevi nav pietiekami, lai pierādīju, ka Padome nebūtu varējusi saņemt atklātu, objektīvu un pilnīgu atzinumu no sava Juridiskā dienesta un ka tādēļ piekļuve ir jāatsaka.
83. Es arī nepiekrītu tam, ka Vispārējās tiesas pieeja nav saderīga ar Tiesas judikatūru. Ir taisnība, ka Tiesa saistībā ar citu Regulas 4. panta 2. panta otrajā ievilkumā paredzēto izņēmumu (tiesvedības aizsardzība) (55) un šīs tiesību normas trešajā ievilkumā paredzēto izņēmumu (aizsardzība pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķiem) (56) ir nospriedusi, ka pastāv prezumpcija pret publiskošanu, attiecīgi spriedumā lietā API (57) un spriedumā lietā Technische Glaswerke (58) . Tomēr šie spriedumi ir balstīti uz īpašiem apstākļiem katrā lietā.
84. Spriedums lietā API
attiecās uz lūgumu piekļūt Komisijas iesniegtajiem procesuālajiem dokumentiem tiesvedībā ES tiesās. Tiesa pamatoja savu nolēmumu, ka prezumpcija pret publiskošanu ir piemērojama tiesvedības aizsardzībai saskaņā ar šādiem apsvērumiem: i) ja šādi dokumenti ir specifiski un ir sagatavoti vienīgi konkrētam strīdam (59) ; ii) izņēmums it īpaši ietver procesuālās vienlīdzīgas principa ievērošanu un taisnīgas tiesvedības nodrošināšanu (60) ; iii) procesuālo dokumentu atklāšanai būtu tādas sekas, ka tiesas darbība tiktu pakļauta ārējam spiedienam, lai gan vienīgi sabiedrības uztverē, un izjauktu (tiesas apspriedes) mieru (61), un iv) šāda prezumpcija bija pamatota, ņemot vērā Eiropas Savienības Tiesas statūtus un ES tiesu reglamentus (62) . Tiesa piebilda, ka no LESD 15. panta (toreiz EKL 255. pants) un Regulas plašākas loģikas izrietēja, ka Tiesai ir jāpilda pārskatāmības pienākums vienīgi tad, kad tā īsteno administratīvus uzdevumus (63) .
85. Spriedums lietā Technische Glaswerke
attiecās uz lūgumu piekļūt Komisijas administratīvās lietas materiāliem procedūrā saistībā ar valsts atbalstu, kura sākta saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu (tagad LESD 108. panta 2. punkts). Tiesa it īpaši nosprieda, ka procedūrās saistībā ar valsts atbalsta pārbaudi ieinteresētajām pusēm, kas nav attiecīgā dalībvalsts, nav tiesību iepazīties ar dokumentiem Komisijas administratīvās lietas materiālos. Tiesa uzskatīja, ka ir jāpastāv vispārējai prezumpcijai, ka administratīvā lietā esošo dokumentu publiskošana principā kaitē izmeklēšanas darbību mērķu aizsardzībai Regulas 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma nozīmē (64) .
86. Gan spriedumā lietā API, gan spriedumā lietā Technische Glaswerke Tiesa identificēja specifiskas īpašības, kas attiecas gan uz attiecīgo dokumentu, gan uz apkārtējiem apstākļiem, kuri norāda, kādēļ izvirzītā aizsargājamā interese vienmēr obligāti tiks apdraudēta, pirms norādīt secinājumu, ka pastāv prezumpcija pret publiskošanu. Tādēļ Tiesa rīkojās, pamatojoties uz to, ka būtu pārāk vienkāršoti uzskatīt, ka izņēmums atbilstoši Regulai ir piemērojams vienīgi tāpēc, ka lūgtais dokuments ietilpst šajos izņēmumos identificētajā kategorijā. Tiklīdz Vispārējā tiesa konstatēja, ka Padome nav identificējusi nekādus specifiskus materiālus, kas pierāda, ka juridiskā atzinuma publiskošana (šajā gadījuma par atšķirīgiem uzskatiem par juridisko pamatu) obligāti kaitētu šāda atzinuma pieprasīšanai un saņemšanai, Vispārējā tiesa pamatoti secināja, ka nav nekādas prezumpcijas pret publiskošanu.
87. Visbeidzot saistībā ar Padomes apgalvojumu, ka ir reāls apdraudējuma risks tās Juridiskā dienesta spējai aizstāvēt nostāju, par kuru tas ir sniedzis negatīvu vērtējumu, turpmākajās tiesvedībās, pastāvīgā judikatūra ir tāda, ka šāda pieeja ir pārāk vispārējā, lai pamatotu Regulā paredzēto izņēmumu atklātībai (65) .
2. daļa: par sevišķo sabiedrības interešu kritēriju
88. Padome norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pirmkārt, pieprasot, lai tā sabalansētu juridiskā atzinuma aizsardzību ar vispārējo pārskatāmības principu starptautisko sarunu gaitā, otrkārt, uzskatot, ka šis vispārējais princips ir sevišķās sabiedrības intereses, treškārt, pieprasot tādu pašu pārskatāmības līmeni Padomes starptautiskajām sarunām kā spriedumā lietā Turco, kurā attiecīgā iestāde rīkojās likumdošanas kapacitātē. Turklāt Padome uzskata, ka drīzāk personai, kas lūdz piekļuvi, ir jāidentificē skaidra un specifiska sabiedriska interese, nevis Padomei ir jāsabalansē pārskatāmība, demokrātija un sabiedrības piedalīšanās ar juridiskā atzinuma aizsardzību.
89. Komisijai ir divas galvenās bažas: i) Vispārējā tiesa (Komisija tā uzskata) uzskatīja tēmas jutīgumu par nebūtisku, izvērtējot sevišķo sabiedrības interešu kritēriju, un ii) Vispārējā tiesa pielīdzināja starptautiskā līguma noslēgšanu iestādes likumdošanas darbībai, lai piemērotu sevišķo sabiedrības interešu kritēriju.
90. S. in ’t Veld norāda, ka Tiesas nolēmums lietā Turco
neattiecas vienīgi uz ES likumdošanas darbībām formālā nozīmē. Princips, kas ir Līguma un judikatūras pamatā, ir tas, ka pilsoņiem būtu jāzina un būtu jāspēj piedalīties diskusijās par noteikumiem, kas skar viņu pamattiesības, pirms šādi noteikumi tiek pieņemti. Parlaments nesniedz nekādus apsvērumus par sevišķajām sabiedrības interesēm.
91. Es piekrītu Komisijai, ka dokumentā Nr. 11897/09 apskatītās tēmas jutīgums ir jāņem vērā. Man šķiet, ka Vispārējā tiesa to tieši ir paveikusi pārsūdzētā sprieduma 81.–88. punktā.
92. Tomēr es neuzskatu, ka ir kāda īpaša nozīme tam, ka dokuments Nr. 11897/09 ietilpst Padomes starptautisko attiecību darbībās 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē, izvērtējot, vai 4. panta 2. punkta otrajā ievilkumā paredzētais izņēmums, kas attiecas uz juridisko atzinumu, var tikt piemērots. Kategorisks formulējums ir izmantots gan 4. panta 1. punkta, gan 2. punkta ievadvārdos: “Iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt [..].” Atšķirība starp šīm divām tiesību normām ir tāda, ka otrajā punktā paredzētajiem izņēmumiem tiek piemērots sevišķo sabiedrības interešu kritērijs, taču pirmajā punktā paredzētajiem izņēmumiem tas netiek piemērots; šie izņēmumi ir absolūti.
93. Regulā nav norādīts, vai konkrēts pārbaudes standarts ir jāpiemēro juridiskajam atzinumam, kas attiecas uz ES starptautiskajām attiecībām. Tajā arī nav norādīts, vai, izvērtējot, vai ir sevišķas sabiedrības intereses publiskošanā, juridiskā atzinuma saturam būtu jāietekmē lēmumi par piekļuves sniegšanu.
94. Manuprāt, Vispārējā tiesa ir pareizi interpretējusi Regulas 4. panta 2. punktu sava sprieduma 81. punktā tādējādi, ka Padomei ir jāsabalansē intereses, kas tiek aizsargātas, liedzot piekļuvi, ar jebkādām sabiedrības interesēm, kas attaisno publiskošanu. Šāda interpretācija ir atbilstoša šīs tiesību normas formulējumam, kurā – kā es to saprotu – ir noteikts pienākums attiecīgajai iestādei veikt vērtējumu, nevis – kā to tā būtu varējusi izdarīt – tieši prasot pieteicējam pierādīt un identificēt skaidru un tiešu sabiedrības interesi publiskošanā.
95. No pārsūdzētā sprieduma 87. un 88. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa nosaka atšķirību starp iestādes likumdošanas darbību un tās darbību sarunu risināšanā, lai noslēgtu starptautisku līgumu, kuru Vispārējā tiesa ir kvalificējusi par tādu, kas principā ietilpst izpildes jomā. Tādēļ Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apvienojot Padomes likumdošanas un izpildvaras darbības.
96. Regulas Vispārējais mērķis ir nodrošināt, lai pilsoņiem būtu cik vien iespējams plaša piekļuve ES iestāžu dokumentiem (66) . Tādēļ pārskatāmības princips ir jāņem vērā, nosakot saistībā ar Regulas 4. panta 2. punktu līdzsvaru starp izvirzīto izņēmumu un sevišķām sabiedrības interesēm (67) .
97. Pārskatāmība nav abstrakts koncepts, tā arī nav absolūta prasība. Tā bieži vien ir jāizvērtē saistībā ar citiem konkurējošiem mērķiem. Tādēļ man šķiet pārāk vienkāršoti teikts (piemēram), ka leģislatīvajiem aktiem ģenēriski ir jāpiemēro augsts pārskatāmības līmenis, bet citām iestāžu darbībām ir ģenēriski jāpiemēro zemāks pārskatāmības līmenis. Atbilstoši Regulai vispārējais noteikums ir tāds, ka iestādēm ir jānodrošina cik vien iespējams plaša piekļuve
saviem dokumentiem (68) . Lai gan es atzīstu starptautisko sarunu īpašo raksturu, no tā automātiski neizriet, ka vienmēr ir jāpiemēro mazāk, nevis vairāk pārskatāmības šādām darbībām, pat ja tēma, kā tas ir izskatāmajā gadījumā, tiek uzskatīta par jutīgu.
98. Es uzskatu, ka tam, vai iestāde rīkojas likumdošanas, izpildvaras vai administratīvā kapacitātē, nav jābūt galvenajam. Drīzāk nozīme ir tam, ka individuālā gadījumā attiecīgajai iestādei ir jāveic Regulā prasītais novērtējums uzmanīgi un objektīvi un šai iestādei ir jāsniedz nepieciešamais detalizētais un specifiskais pamatojums savā lēmumā.
99. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 91.–95. punktā norāda, ka Padome ir pieļāvusi ievērojamu trūkumu vērtējumā par to, vai pastāvēja sevišķas sabiedrības intereses publiskošanā, pieņemot savu lēmumu saistībā ar lūgumu piekļūt dokumentam Nr. 11897/09. Padome neņēma vērā to, ka paredzētā nolīguma tēma attiecās uz pamattiesībām, kas tādējādi pamatoja lielāku (nevis mazāku) pārskatāmību. Līdz ar to Vispārējā tiesa secināja, ka Padome nebija veikusi pilnu vērtējumu saistībā ar Regulas 4. panta 2. punktu.
100. Es domāju, ka paredzētā nolīguma tēmai ir jābūt būtiskam faktoram, izvērtējot, kur ir līdzsvars starp sabiedrības interesēm. Ja šai tēmai var būt ietekme uz ES pilsoņu tiesībām, it īpaši viņu pamattiesībām, tad pastāv acīmredzama sabiedrības intereses publiskošanā. Tad jautājums ir par to, kuras no konkurējošām interesēm ir sevišķās intereses. Šajā gadījumā jautājumi, kas jāsabalansē, bija, no vienas puses, publiskošanas ietekme uz Padomes interesēm pieprasīt un iegūt juridisko atzinumu no sava Juridiskā dienesta, un, no otras puses, vispārējās intereses, lai būtu pārskatāmība (it īpaši ja var tikt skartas pamattiesības) (69), un princips, ka atklātība stiprina demokrātiju un ļauj ES pilsoņiem piedalīties lēmumu pieņemšanas procesā, tādējādi iestādēm piešķirot lielāku leģitimitāti. Man šķiet, ka, neizvērtējot šos apstākļus, netiek veikts pilns vērtējums saskaņā ar Regulas 4. panta 2. punktu. Tādējādi es uzskatu, ka apelācijas sūdzības otrais pamats ir nepamatots.
Tiesāšanās izdevumi
101. Saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu un 140. panta 1. punktu Padomei kā lietas dalībniecei, kurai spriedums ir nelabvēlīgs šajā apelācijas tiesvedībā, ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, taču Parlaments un Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Secinājumi
102. Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, piedāvāju Tiesai:
– apelācijas sūdzību noraidīt;
– piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē;
– Eiropas Parlaments un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
(1) .
(2)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regula par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula”).
(3)
–	2012. gada 4. maija spriedums lietā T‑529/09 Sophie in ’t Veld /Padome (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
(4)
–	Saskaņā ar Teroristu finansēšanas izsekošanas programmu (turpmāk tekstā –“ TFTP ”), ko izveidojusi ASV Valsts kase, Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunication
(turpmāk tekstā – “ SWIFT ”) Amerikas Savienotajās Valstīs ir jānosūta Valsts kases finanšu ziņojumu datu komplekti, kurus SWIFT
uzglabā datubāzē, kas atrodas ASV teritorijā. Daudzi no šiem datiem nāk no ES dalībvalstīm. SWIFT
ir privāto tiesību sabiedrība, kas reģistrēta saskaņā ar Beļģijas tiesībām un kas sniedz finanšu ziņojumu pakalpojumus visā pasaulē, kuri atvieglo starptautiskos un citus naudas pārskaitījumus starp finanšu iestādēm. Ziņojumi ietver tādus datus kā maksātāja un maksājuma saņēmēja vārdus un adreses.
(5)
–	2008. gada 1. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑39/05 P un C‑52/05 P Zviedrija un Turco /Padome (Krājums, I‑4723. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Turco ”).
(6)
–	Kopš 2009. gada 1. decembra LES 1. panta otrā daļa ir formulēta šādi: “Šis Līgums ir jauna pakāpe, veidojot vēl ciešāku Eiropas tautu savienību, kur lēmumu pieņemšana ir cik iespējams atklāta un cik iespējams tuvināta pilsoņiem.” Skat. arī LES 10. pantu saistībā ar demokrātijas principu (it īpaši 10. panta 3. punktu, kas atspoguļo 1. panta otro daļu) un LESD 15. pantu, kurā ir apskatīta laba pārvaldība, atklātība, pārskatāmība un piekļuve dokumentiem.
(7)
–	Eiropas Savienības Pamattiesību harta (OV 2007, C 303, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Harta”). Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā Hartai vēl nebija līguma statusa.
(8)
–	Regulas 1. panta a) punkts.
(9)
–	2010. gada 11. februārī Parlaments noraidīja pagaidu starptautisku nolīgumu, saskaņā ar kuru ASV iestādes var pieprasīt ziņojumu datus TFTP
ietvaros, jo ar šo nolīgumu netika pietiekami aizsargātas ES pilsoņu tiesības uz privātumu. 2010. gada 1. augustā stājās spēkā Nolīgums starp Eiropas Savienību un Amerikas Savienotajām Valstīm par tādu finanšu ziņojumapmaiņas datu apstrādi un nodošanu, kurus ES dara pieejamus Amerikas Savienotajām Valstīm, lai īstenotu Teroristu finansēšanas izsekošanas programmu (OV 2010, L 195, 5. lpp.).
(10)
–	Skat. 39., 57.–60. un 122.–125. punktu.
(11)
–	25. punkts.
(12)
–	30. punkts. Turpmāk attiecīgajās manu secinājumu daļās esmu izklāstījusi detalizētu Vispārējās tiesas pamatojumu, ko Padome ir apstrīdējusi šajā apelācijas procesā.
(13)
–	28. punkts.
(14)
–	39. un 57.–60. punkts.
(15)
–	51.–54. punkts.
(16)
–	Attiecīgajā laikā EKL 300. panta 1. punktā bija paredzēts, ka starptautiska nolīguma noslēgšanai ir jāatbilst Komisijas ieteikumam Padomei, kas ļauj Komisijai sākt nepieciešamās sarunas. Šajā ziņā EKL 300. panta 6. punktā tika paredzēts, ka iestādes var pieprasīt Tiesas atzinumu par to, vai piedāvātais nolīgums ir saderīgs ar Līgumu. Tagad EKL 300. pants ir atcelts un tas ir aizstāts ar LESD 218. pantu, un 300. panta 6. punktā paredzētā procedūra tagad ir paredzēta LESD 218. panta 11. punktā.
(17)
–	55.–57. punkts.
(18)
–	Eiropas Parlamenta 2009. gada 17. septembra rezolūcija par iecerēto starptautisko nolīgumu, lai Amerikas Savienoto Valstu Valsts kases departamentam darītu pieejamus finanšu maksājumu ziņojumu datus, novēršot un apkarojot terorismu un teroristu finansēšanu, 2009. gada 17. septembra dok. P7_TA(2009)0016.
(19)
–	59. punkts.
(20)
–	1971. gada 31. marta spriedums lietā 22/70 Komisija/Padome (Eiropas nolīgums par autotransportu (spriedums lietā ERTA )) ( Recueil, 263. lpp.).
(21)
–	Spriedums lietā ERTA
(minēts iepriekš 20. zemsvītras piezīmē, 84. un 85. punkts).
(22)
–	Spriedums lietā ERTA
(minēts iepriekš 20. zemsvītras piezīmē, 86. punkts).
(23)
–	1975. gada 11. novembra Atzinums 1/75, Recueil, I‑1355. lpp., skat. I‑1360. un I‑1361. lpp.
(24)
–	1994. gada 28. marta Atzinums 2/94, Recueil, I‑1759. lpp., skat. 3.–6. punktu.
(25)
–	Atzinums 2/94 (minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 4. punkts).
(26)
–	Atzinums 2/94 (minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 5. un 6. punkts). Tajā laikā procedūra bija noteikta EKL 228. panta 6. punktā. Kad apstrīdētais lēmums tika pieņemts, atbilstīgā norma bija EKL 300. panta 6. punkts. Šobrīd procedūra ir atrodama LESD 218. panta 11. punktā (skat. iepriekš 16. zemsvītras piezīmi).
(27)
–	Es nepaužu uzskatu par to, vai bija atbilstoši, ka Parlaments sagatavoja savu rezolūcija tādā veidā, kā tas to paveica. Saistībā ar Padomes lēmumu par piekļuvi dokumentam Nr. 11897/09 nozīmīgi ir tas, ka “maisam gals jau bija vaļā”. Informācija jau bija publiska.
(28)
–	Turpmāk 66.–68. punktā es izvērtēšu frāzes “konkrēti un faktiski” izmantošanu pārsūdzētā sprieduma angļu valodas versijā.
(29)
–	2011. gada 21. jūlija spriedums lietā C‑506/08 P Zviedrija/ MyTravel un Komisija (Krājums, I‑6237. lpp., 75. punkts).
(30)
–	Franču valodas frāze “pourrait porter concrètement et effectivement atteinte
à l’intérêt public en cause” (slīpinājums mans) iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minētā spriedumā lietā Turco
49. punktā ir tulkota kā “… specifically and effectively …”’ minētā sprieduma angļu valodas versijā. Tomēr frāze “specifically and actually” [konkrēti un reāli] ir izmantota angļu valodas versijās citās lietās, tādās kā 2012. gada 28. jūnija spriedumā lietā C‑477/10 P Komisija/ Agrofert Holding, 57. punkts). Frāzes “specifically and effectively” [konkrēti un faktiski] un “specifically and actually” es saprotu kā tādas, kas ir ekvivalentas kritērija formulējumam angļu valodā sprieduma lietā Turco
49. punktā).
(31)
–	Spriedums lietā MyTravel
(minēts iepriekš 29. zemsvītras piezīmē, 76. punkts).
(32)
–	2007. gada 1. februāra spriedums lietā C‑266/05 P Sison /Padome (Krājums, I‑1233. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Sison ”).
(33)
–	Spriedums lietā Sison
(minēts iepriekš 32. zemsvītras piezīmē, 34. punkts).
(34)
–	Skat. ģenerāladvokāta L. A. Helhūda [ L. A. Geelhoed ] secinājumu 50. punktu iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Sison .
(35)
– 64. punkts.
(36)
–	69.–73. punkts.
(37)
–	74.–77. punkts.
(38)
–	78. punkts.
(39)
–	79. un 80. punkts.
(40)
–	81. un 82. punkts.
(41)
–	83.–87. punkts.
(42)
–	88.–92. punkts.
(43)
–	93.–95. punkts.
(44)
–	98.–102. punkts.
(45)
–	Padome raksturo kritēriju kā ““specific and actual” harm” savas apelācijas sūdzības 47., 49. un 51. punktā.
(46)
–	Pārsūdzētā sprieduma 69. punkts.
(47)
–	Spriedums lietā Turco
(minēts iepriekš 5. zemsvītras piezīmē, 46. un 47. punkts).
(48)
– Attiecīgajā preambulas 6. apsvērumā ir norādīts, ka “būtu jānodrošina plašāka piekļuve dokumentiem gadījumos, kad iestādes darbojas kā likumdevējas, arī saskaņā ar deleģētām pilnvarām [..]”. Tomēr šī doma nav atspoguļota 4. panta 2. punkta tekstā; un pastāvīgā judikatūra ir tāda, ka apsvērumi vien nerada saistošu spēku: skat. 2005. gada 24. novembra spriedumu lietā C‑136/04 Deutsches Milch-Kontor
(Krājums, I–10095. lpp., 32. punkts) un 2012. gada 28. jūnija spriedumu lietā C‑7/11 Caronna
(40. punkts un tajā minētā judikatūra).
(49)
–	Skat. LES 1. un 10. pantu un LESD 15. pantu, iepriekš minēti 3. punktā un 6. zemsvītras piezīmē; papildus skat. Regulas preambulas 2. apsvērumu.
(50)
–	Ir būtiski, ka faktiskajā Regulas tekstā nav šādas “klasifikācija atbilstoši darbības kategorijai” (likumdošanas, izpildes, tiesas), kurā iesaistās iestāde. Tādēļ Tiesas darbība nav nosaukta par “tiesas darbību”, bet to aptver “tiesvedība” saskaņā ar 4. panta 2. punkta otro ievilkumu.
(51)
–	2013. gada 19. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P Siemens /Komisija (392. punkts).
(52)
–	Skat. spriedumu lietā Turco
(minēts iepriekš 5. zemsvītras piezīmē, 49. un 50. punkts). Papildus skat. spriedumu lietā Agrofert Holding
(minēts iepriekš 30. zemsvītras piezīmē, 57. punkts).
(53)
–	Padome atsaucas uz iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Turco, uz 2010. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑514/07 P, C‑528/07 P un C‑532/07 P Zviedrija u.c./ API
un Komisija (Krājums, I‑8533. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā API ”) un uz 2010. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑139/07 P Komisija/ Technische Glaswerke Ilmenau (Krājums, I‑5885. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Technische Glaswerke ”).
(54)
–	Iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Turco . Interese saņemt atklātu, objektīvu un pilnīgu atzinumu ir iemesls tam, kādēļ principu, ka juridiskais atzinums ir aizsargāts ES tiesībās, atzina Tiesa 1982. gada 18. maija spriedumā lietā 155/79 AM & S /Komisija ( Recueil, 1575. lpp., 18.–21. punkts). Skat. vēlāku 2010. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑550/07 P Akzo Nobel Chemicals
un Akcros Chemicals /Komisija (Krājums, I‑8301. lpp., 47.–50. punkts) (saistībā ar štata juristiem).
(55)
–	Spriedums lietā API
(minēts iepriekš 53. zemsvītras piezīmē).
(56)
–	Spriedums lietā Technische Glaswerke
(minēts iepriekš 53. zemsvītras piezīmē).
(57)
–	Iepriekš minēts 53. zemsvītras piezīmē.
(58)
–	Iepriekš minēts 53. zemsvītras piezīmē.
(59)
–	Spriedums lietā API
(minēts iepriekš 53. zemsvītras piezīmē, 78. punkts).
(60)
–	Spriedums lietā API
(minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 85. punkts).
(61)
–	Spriedums lietā API
(minēts iepriekš 53. zemsvītras piezīmē, 93. punkts). Es būtībā esmu saglabājusi franču terminu “débats”, jo vārdi “the proceedings” angļu tekstā, man šķiet, pilnībā neatspoguļo Tiesas nolēmuma nokrāsu.
(62)
–	Spriedums lietā API
(minēts iepriekš 53. zemsvītras piezīmē, 96. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa šeit izmantoja saīsinājumu. Šobrīd ir trīs atsevišķas tiesas (Tiesa, Vispārējā tiesa un Civildienesta tiesa), kurām katrai ir savs īpašs Reglaments.
(63)
–	Spriedums lietā API
(minēts iepriekš 53. zemsvītras piezīmē, 80.–84. punkts), skat. manu komentāru 50. zemsvītras piezīmē.
(64)
–	Spriedums lietā Technische Glaswerke
(minēts iepriekš 53. zemsvītras piezīmē, 60. un 61. punkts).
(65)
–	Spriedums lietā Turco
(minēts iepriekš 5. zemsvītras piezīmē, 65. punkts). Skat. arī spriedumu lietā MyTravel
(minēts iepriekš 29. zemsvītras piezīmē, 116. punkts).
(66)
–	Skat. Regulas 1. pantu un preambulas 1., 2., 4. un 11. apsvērumu.
(67)
–	Skat. iepriekš 3. punktā un 6. zemsvītras piezīmē minēto LESD 1. un 10. pantu un 15. pantu. Papildus skat. 2010. gada 9. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑92/09 un C‑93/09 Volker und Markus Schecke
un Eifert
(Krājums, I‑11063. lpp., 68. punkts).
(68)
–	Regulas 1. pants un preambulas 11. apsvērums.
(69)
–	Lai iepazītos ar pārdomātu vērtējumu par pamattiesību ņemšanas vērā nozīmīgumu, formulējot juridiski saistošus aktus, skat. ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [ P. Cruz Villalόn ] 2013. gada 12. decembra secinājumus apvienotajās lietās C‑293/12 un C‑594/12 Digital Rights Ireland
(35.–45. punkts), kuras šobrīd tiek izskatītas Tiesā.