Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES [HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2018. gada 6. decembrī (1)
Lieta C‑596/17
Japan Tobacco International SA,
Japan Tobacco International France SAS
pret
Premier ministre,
Ministre de l’Action et des Comptes publics,
Ministre des Solidarités et de la Santé
(Conseil d’État ([Valsts padome], Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2011/64/ES – Tabakas izstrādājumiem piemērojamais akcīzes nodoklis – 15. panta 1. punkts – Brīva maksimālo mazumtirdzniecības cenu noteikšana – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ražotājiem un importētājiem ir uzlikts pienākums noteikt vienotu mazumtirdzniecības cenu, kas izteikta 1000 vienībās vai 1000 gramos katram tabakas izstrādājumam, bez iespējas mainīt šo cenu atkarībā no iepakojuma ietilpības
I.      Ievads
1.        Conseil d’État (Francija) iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Direktīvas 2011/64/ES par tabakas izstrādājumiem piemērotā akcīzes nodokļa struktūru un likmēm (2) 15. panta, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 2.–5. pantu,
interpretāciju.
2.        Šis lūgums iekļaujas prasībā par dažu nosacījumu atcelšanu divās vēstulēs par tabakas izstrādājumu mazumtirdzniecības cenas apstiprināšanas noteikumiem kontinentālajā Francijā, ko Francijas iestādes adresējušas licencētiem
tabakas izstrādājumu ražotājiem un piegādātājiem. Saskaņā ar šīm vēstulēm, kurās ir atkārtoti code général des impôts (Vispārējais nodokļu kodekss, turpmāk tekstā – “CGI”) 572. panta noteikumi, šie uzņēmēji brīvi nosaka vienotu mazumtirdzniecības cenu katram tabakas izstrādājumam un tā jāizsaka 1000 vienībās vai 1000 gramos. Atbilstoši šai sistēmai produkta vienotā cena nemainās, lai kāda arī būtu iepakojuma, kurā tas tiek tirgots, ietilpība. Līdz ar to ražotāji un importētāji nevar mainīt katra sava izstrādājuma mazumtirdzniecības cenu atkarībā no iepakojuma, kurā tas tiek pārdots, vienībām.
3.        Būtībā iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā CGI 572. pants, ciktāl tas rada šādas sekas, ir saderīgs ar Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktu. Saskaņā ar šo tiesību normu ražotāji vai importētāji var brīvi noteikt maksimālās mazumtirdzniecības cenas visiem saviem izstrādājumiem, kas veido tabakas izstrādājumiem piemērojamā proporcionālā akcīzes nodokļa bāzi.
4.        Sava vērtējuma noslēgumā es secināšu, ka šīs direktīvas 15. panta 1. punkts neliedz šādu valsts tiesisko regulējumu.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
5.        Saskaņā ar Direktīvas 2011/64 1. pantu tajā ir “noteikti vispārēji principi, lai saskaņotu akcīzes nodokļa struktūru un likmes, ko dalībvalstis piemēro tabakas izstrādājumiem”.
6.        Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā tabakas izstrādājumi ir:
a)      cigaretes;
b)      cigāri un cigarillas;
c)      smēķējamā tabaka:
i)      sasmalcināta tabaka, kas paredzēta cigarešu tīšanai;
ii)      cita smēķējamā tabaka.”
7.        Minētās direktīvas 3., 4. un 5. pantā ir definētas attiecīgi cigaretes, cigāri vai cigarillas un smēķējamā tabaka.
8.        Šīs direktīvas 15. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Ražotāji vai attiecīgā gadījumā viņu pārstāvji vai pilnvaroti aģenti Savienībā un tabakas importētāji no trešām valstīm var brīvi noteikt augstākās mazumtirdzniecības cenas visiem saviem izstrādājumiem katrā dalībvalstī, kurā attiecīgos izstrādājumus paredzēts laist apgrozībā.
Šā punkta pirmā daļa tomēr nedrīkst traucēt ieviest valstu tiesību aktu sistēmas attiecībā uz cenu kontroli vai uzlikto cenu ievērošanu ar nosacījumu, ka šīs sistēmas ir saderīgas ar Savienības tiesību aktiem.”
B.      Francijas tiesības
9.        CGI 572. panta versijā, kas izriet no 2016. gada 26. janvāra veselības sistēmas modernizācijas likuma, ir noteikts:
“Mazumtirdzniecības cena katrai precei, to izsakot 1000 vienībās vai 1000 gramos, ir vienota visā teritorijā, un to brīvi nosaka atzīti ražotāji un piegādātāji. Tā ir piemērojama pēc apstiprinājuma ar veselības un budžeta ministru kopīgu lēmumu saskaņā ar Conseil d’État
dekrētā definētiem nosacījumiem. Tomēr to nevar apstiprināt, ja tā ir zemāka par pašizmaksas un nodokļu kopuma summu.
[..]”
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
10.      2016. gada 30. septembrī un 2017. gada 20. janvārī sabiedrības Japan Tobacco International SA un Japan Tobacco International France SAS (turpmāk tekstā abas kopā – “sabiedrības Japan Tobacco”) iesniedza Conseil d’État
prasības saistībā ar pilnvaru pārsniegšanu atcelt dažus nosacījumus abās – 2016. gada 6. aprīļa un 2016. gada 22. novembra – vēstulēs, ko Francijas iestādes adresējušas licencētiem
tabakas izstrādājumu ražotājiem un piegādātājiem. Šajās vēstulēs ir izklāstīti kontinentālajā Francijā ražotu tabakas izstrādājumu mazumtirdzniecības cenu apstiprināšanas noteikumi, kas paredzēti CGI 572. pantā.
11.      Šajā tiesību normā ražotājiem un importētājiem ir noteikts pienākums noteikt vienotu mazumtirdzniecības cenu, kas izteikta 1000 vienībās vai 1000 gramos katram tabakas izstrādājumam neatkarīgi no tā iepakojuma ietilpības. Saskaņā ar 2016. gada 22. novembra vēstuli šajā kontekstā katru izstrādājumu definē saistībā ar zīmolu un tirdzniecības nosaukumu. Šis noteikums, turpmāk saukts “noteikums par 1000 [tūkstoša] cenu”, paredz, ka katra izstrādājuma cena paliek nemainīga, lai kāda arī būtu iepakojuma vienība (saukta “atsauce”), kurā tas tiek pārdots. Noteikuma par 1000 cenu mērķis ir izvairīties no tabakas patēriņa pieauguma, ko varētu izraisīt dažu izstrādājumu cenu samazinājums, ja tos iepakotu lielākos daudzumos.
12.      Savas prasības pamatojumam sabiedrības Japan Tobacco citu pamatu starpā apgalvo, ka CGI 572. pantā, uz kuru balstītas apstrīdētās vēstules, ir pārkāpts tabakas izstrādājumu maksimālās mazumtirdzniecības cenas brīvas noteikšanas princips, kas ietverts
Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā, jo minētajā pantā šo cenu noteikšanā nav ļauts ņemt vērā iespējamās iepakojuma cenu atšķirības, kas saistītas ar iepakotajiem daudzumiem.
13.      Šajā sakarā iesniedzējtiesa, pirmkārt, šaubās par šīs direktīvas piemērošanas jomu. Tā norāda, ka minēto direktīvu saskaņā ar tās fiskālo mērķi var interpretēt tādējādi, ka tā regulē vienīgi tabakas izstrādājumu cenas, ciktāl uz tiem attiecas akcīzes nodoklis, proti, cigarešu, cigāru, cigarillu un smēķējamās tabakas, kā tās definētas šīs direktīvas 2.–5. pantā (3), cenas. Līdz ar to Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā minētais princips neesot
piemērojams šo izstrādājumu iepakojuma vienībai. Tādējādi noteikums par 1000 cenu, ciktāl ar to ir aizliegta izstrādājumu cenas maiņa atkarībā no iepakojuma vienību tilpuma, neskarot
šo principu.
14.      Tomēr Conseil d’État atgādina, ka divos spriedumos par pienākumu neizpildi, kas pasludināti 2000. (4) un 2010. gadā (5), Tiesa ir atzinusi, ka šai normai ir pretrunā divas agrākas CGI 572. panta versijas, kurās papildus noteikumam par 1000 cenu bija izveidoti tabakas izstrādājumu obligātās minimālās mazumtirdzniecības cenas režīmi. Tiesa uzskatīja, ka šie režīmi var kaitēt brīvai konkurencei, kavējot dažus ražotājus un importētājus gūt labumu no pašizmaksas, kas zemāka par konkurentu pašizmaksu. Iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai šajos spriedumos ir pausta Tiesas vēlme brīvās konkurences principu nostādīt augstāk par Direktīvas 2011/64 fiskālo mērķi. Tā arī jautā, vai tabakas izstrādājumu mazumtirdzniecības cenu noteikšana atkarībā no to iepakojuma iekļaujas minētās direktīvas 15. panta 1. punktā garantētās ražotāju un importētāju brīvības piemērošanas jomā, neraugoties uz šīs direktīvas 2.–5. pantā minētajām definīcijām.
15.      Otrkārt, ja Tiesa uz šo jautājumu sniegtu apstiprinošu atbildi, iesniedzējtiesa jautā, vai CGI 572. pants, ciktāl tajā šiem uzņēmējiem nav ļauts
mainīt savu tabakas izstrādājumu mazumtirdzniecības cenu atkarībā no viņu iepakojuma tilpuma, ir saderīgs ar Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktu. Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzsver, ka noteikums par 1000 cenu uzņēmējiem liedz nevis vispārīgi iekļaut apstiprināšanai iesniegtajās cenās atšķirību pašizmaksā, lai kāda būtu tās izcelsme, bet vienīgi mainīt šīs cenas atkarībā no iepakojuma izmēra.
16.      Šādos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Direktīva 2011/64], ņemot vērā tās 2., 3. un 4. pantā ietvertās tabakas izstrādājumu definīcijas, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek regulētas arī cenas tabakas izstrādājumiem iepakojumos?
2)      Ja uz iepriekšējo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde, vai [Direktīvas 2011/64] 15. pants, ciktāl tajā ir noteikts brīvas cenas noteikšanas tabakas izstrādājumiem princips, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir aizliegts noteikums par šo izstrādājumu cenas noteikšanu par 1000 vienībām vai 1000 gramiem, kas izraisa to, ka tabakas izstrādājumu ražotājiem tiek liegts variēt savas cenas atkarībā no iespējamām atšķirībām šo izstrādājumu iepakojumu izmaksās?”
17.      Sabiedrības Japan Tobacco, Francijas, Itālijas un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza Tiesā rakstveida apsvērumus.
18.      Sabiedrības Japan Tobacco, Francijas valdība un Komisija tika pārstāvētas tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas notika 2018. gada 5. septembrī.
IV.    Vērtējums
A.      Ievada apsvērumi
1.      Par prejudiciālo jautājumu apmēru
19.      Abos jautājumos, kurus izskatīšu kopā, Conseil d’État būtībā vēlas zināt, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā CGI 572. pants, kurā ražotājiem un importētājiem ir noteikts pienākums izteikt katra to izstrādājuma vienoto mazumtirdzniecības cenu 1000 vienībās vai 1000 gramos un tādējādi tiem ir liegta iespēja mainīt šo cenu atkarībā no dažādu iepakojumu, kuros izstrādājumi tiek pārdoti, ietilpības, ir saderīgs ar Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktu.
20.      Saskaņā ar pirmā jautājuma formulējumu šī tiesa jautā Tiesai, vai ar minēto direktīvu tiek regulētas cenas tabakas izstrādājumiem iepakojumos. Tādējādi – kā izriet no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu – šis jautājums precīzāk attiecas uz minētās direktīvas 15. panta 1. punktā pasludinātā principa, ka ražotāji un importētāji var brīvi noteikt maksimālās mazumtirdzniecības cenas katram savam izstrādājumam, apjomu.
21.      No vienas puses, kā apgalvo visas ieinteresētās puses, izņemot sabiedrības Japan Tobacco, šajā tiesību normā ražotājiem un importētājiem piešķirtās brīvības mērķis varētu būt “katra viņu izstrādājuma” mazumtirdzniecības cenas noteikšana, kas tiek saprasta kā tāda, kas attiecas uz katru kāda zīmola vai veida tabakas izstrādājumu, kurš atbilst kādai no šīs direktīvas 2.–5. pantā minētajām definīcijām, neatkarīgi no to iepakojuma tilpuma (piemēram, katrai X zīmola un Y veida cigaretei) (6).
22.      No otras puses, kā apgalvo sabiedrības Japan Tobacco, vārdi “katrs viņu izstrādājums” varētu tikt interpretēti kā tādi, kas apzīmē katru šāda izstrādājuma iepakojuma vienību (piemēram, katra X zīmola un Y veida 20, 25 vai 30 cigarešu paciņa). Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā tādējādi būtu garantēta ražotāju un importētāju brīvība noteikt katras references, ko tie pārdod, mazumtirdzniecības cenu.
23.      Otrs jautājums Tiesai tiek uzdots tikai gadījumā, ja tā, atbildot uz pirmo jautājumu, izmantotu iepriekšējā punktā izklāstīto Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta interpretāciju. Conseil d’État jautā Tiesai, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais noteikums par 1000 cenu būtu pretrunā šai [direktīvas] tiesību normai, ciktāl ar to ražotājiem un importētājiem ir liegts brīvi noteikt cenas atšķirības dažādas ietilpības iepakojumu vienībām.
24.      Gadījumā, ja Tiesa turpretim uzskatītu, ka “izstrādājumi” Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta izpratnē nozīmē tabakas izstrādājumus kā tādus, neatkarīgi no to iepakojuma tilpuma, iesniedzējtiesa uzskata, ka ar CGI 572. pantu netiek pārkāpta šī [direktīvas] norma. Tas tādēļ, ka pašā CGI 572. panta tekstā ir norādīts, ka šādi definēto izstrādājumu cenas var brīvi noteikt.
25.      Pilnībā piekrītot šim pēdējam viedoklim, savā abu prejudiciālo jautājumu kopīgajā vērtējumā es precizēšu iemeslus, kādēļ tāds valsts tiesiskais regulējums kā noteikums par 1000 cenu, kas paredzēts CGI 572. pantā, neierobežo, pat ne netieši, Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā garantēto brīvību. It īpaši svarīgi būs izskaidrot, kā šis tiesiskais regulējums atšķiras no CGI 572. panta agrākajām versijām, kuras Tiesa atzina par šo brīvību ierobežojošām (7).
2.      Par pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma, uz ko attiecas prejudiciālie jautājumi, sekām
26.      Man šķiet lietderīgi arīdzan iesākumā uzsvērt, ka, lai arī CGI 572. pants rada rindu ierobežojošu seku attiecībā uz tabakas izstrādājumu ražotāju un importētāju tirdzniecības politiku, tikai uz vienu no tiem attiecas šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu. Conseil d’État jautā Tiesai, vai Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā šī valsts tiesību norma
ir aizliegta tikai tiktāl, ciktāl tajā šiem uzņēmējiem ir noteikts pienākums izteikt mazumtirdzniecības cenas 1000 vienībās vai 1000 gramos par katru no izstrādājumiem, ja šī cena ir identiska, lai kāds arī būtu iepakojuma vienības, kādā minētais izstrādājums tiek pārdots, tilpums.
27.      Prejudiciālie jautājumi turpretim neattiecas uz CGI 572. panta saderību ar cenu brīvas noteikšanas principu, ciktāl šajā tiesību normā cita starpā, pirmkārt, ir prasīts, lai katra izstrādājuma mazumtirdzniecības cena būtu vienota visā kontinentālajā Francijā, otrkārt, noteikti cenas griesti (8) un, treškārt, liegts ražotājiem un importētājiem mainīt – paaugstināt vai pazemināt – administratīvās iestādes apstiprināto mazumtirdzniecības cenu.
28.      Taču savos apsvērumos sabiedrības Japan Tobacco kritizē šo tiesību normu arī par tās radītām trīskāršām
sekām. It īpaši tās norāda uz CGI 572. panta nesaderību ar cenu brīvas noteikšanas principu, ciktāl mazumtirdzniecības cena, kas noteikta saskaņā ar šo normu, pēc apstiprināšanas veido ne vien maksimālo, bet arī minimālo un līdz ar to fiksētu tālākpārdošanas cenu.
29.      Lai novērstu jebkādas neskaidrības šajā jautājumā, es uzreiz precizēšu, ka šim
CGI 572. panta aspektam, kas attiecas uz cenu politiku, nav nozīmes attiecībā uz Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktu. Tādējādi, kā izriet no tālāk minētās judikatūras (9), šajā tiesību normā
ir vienīgi paredzēts, ka ražotāji un importētāji var brīvi noteikt katra izstrādājuma maksimālo mazumtirdzniecības cenu, ciktāl tā veido ad valorem akcīzes [nodokļa] bāzi. Tā nav pretrunā valsts pasākumam, kurā noteikts, ka ražotājiem ir jāņem vērā fiksēta cena, kuru tie paši var brīvi noteikt.
30.      Šajā ziņā Tiesa ir secinājusi, ka Direktīva 2011/64 nerada šķēršļus cenu politikai, ja vien tā nav pretēja šīs direktīvas mērķiem, it īpaši mērķim novērst konkurences kropļojumus starp dažādām vienai grupai piederošām tabakas izstrādājumu kategorijām (10).
31.      Šādi raugoties, tā spriedumā Etablissements Fr. Colruyt (11) nosprieda, ka minētās direktīvas 15. panta 1. punktā
ir atļauts
tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir zemāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas, ciktāl ražotājs vai importētājs šo cenu ir brīvi noteicis. Tiesa uzskatīja, ka šāds tiesiskais regulējums “[neietilpst]
Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta tvērumā” (12).
32.      Tāpat šajā tiesību normā nav aizliegts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka apstiprinātā mazumtirdzniecības cena ir vienota – proti, fiksēta, tātad reizē maksimāla un minimāla –, ciktāl šo cenu brīvi nosaka ražotāji vai importētāji.
B.      Par Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta interpretāciju
33.      Kā minēts iepriekš, Conseil d’État aicina Tiesu izlemt, vai vārdi “visiem saviem izstrādājumiem” Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta izpratnē attiecas uz katru noteikta zīmola un veida tabakas izstrādājumu, ko tirgo ražotāji un importētāji, vai arī uz katru šo tabakas izstrādājumu iepakojuma vienību. Iesniedzējtiesa iesniedz Tiesai šo jautājumu, lai varētu spriest par noteikuma par 1000 cenu saderību ar šo [direktīvas] normu, ciktāl šis noteikums liedz katra minētā tabakas izstrādājuma mazumtirdzniecības cenas variācijas atkarībā no dažādo iepakojumu ietilpības.
34.      Tā kā Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta formulējumā nav precizēts minēto
vārdu apjoms, tas ir jāizskata, interpretējot šo tiesību normu, raugoties uz šīs direktīvas vispārējo sistēmu, kā arī minētās tiesību normas un direktīvas, kurā tā iekļauta, mērķi (13).
1.      Interpretācija, ņemot vērā vispārējo sistēmu
35.      Nolūkā saskaņot akcīzes nodokļa struktūras, kas ir Direktīvas 2011/64 priekšmets, katra ražotāju un importētāju izstrādājuma maksimālā mazumtirdzniecības cena, kas minēta šīs direktīvas 15. panta 1. punktā, kalpo par bāzi, aprēķinot tabakas izstrādājumu akcīzes nodokļa proporcionālo daļu (14).
36.      Šādā kontekstā šajā tiesību normā minētie “izstrādājumi”, kuru maksimālā mazumtirdzniecības cena brīvi jānosaka šiem uzņēmējiem, manuprāt, apzīmē tādus tabakas izstrādājumus, kam tiek piemērots akcīzes nodoklis.
37.      Šajā nolūkā Direktīvas 2011/64 2. panta 1. punktā ir precizēts, ka “tabakas izstrādājumi”, kuri ietilpst saskaņotā akcīzes nodokļa piemērošanas jomā, ir, pirmkārt, cigaretes, otrkārt, cigāri un cigarillas un, treškārt, smēķējamā tabaka. Šīs direktīvas 3.–5. pantā ir definētas šīs trīs tabakas izstrādājumu kategorijas atkarībā no to īpašībām un paredzētā lietojuma (15). Šajās definīcijās ir minēts tikai “primārais” iepakojums, kas ļauj lietot tabaku (16), nenošķirot tabakas izstrādājumus atkarībā no to “ārējā” iepakojuma (17).
38.      Turpretim tabakas izstrādājumu ārējais iepakojums, kā norādījusi Francijas valdība un Komisija, ir saskaņošanas pasākumu priekšmets Direktīvā 2014/40. Šīs direktīvas 2. panta 4. punktā ir definēti “tabakas izstrādājumi”. “Cigarete” un “cigārs” ir definēti šī panta 10. un 11. punktā, atsaucoties uz Direktīvas 2011/64 3. pantā un 4. panta 1. punktā minētajām definīcijām. Šie jēdzieni ir nošķirti no “iepakojuma vienības” jēdziena, kas Direktīvas 2014/40 2. panta 30. punktā definēts kā “mazākais atsevišķais tabakas vai ar to saistīta izstrādājuma iepakojums, ko laiž tirgū”. Šajā sakarā šīs direktīvas 14. panta 1. punktā ir regulēts dažu tabakas izstrādājumu iepakojuma vienību minimālais tilpums.
39.      Turklāt Direktīvas 2011/64 normās par saskaņotā akcīzes nodokļa aprēķinu, tāpat kā šīs direktīvas 2.–5. pantā, nav norādes uz iepakojuma vienību, kurā tiek pārdoti tabakas izstrādājumi.
40.      Savukārt cigaretēm saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 1. punktu ir piemērojams
ad valorem akcīzes nodoklis, ko aprēķina pēc maksimālās mazumtirdzniecības cenas, ieskaitot muitas nodokļus, un uzliekams arī īpašais akcīzes nodoklis, ko aprēķina vienai izstrādājuma vienībai. Pretēji sabiedrību Japan Tobacco apgalvotajam, “maksimālās mazumtirdzniecības cenas” jēdziens – pretēji “izstrādājuma vienības” jēdzienam – šajā kontekstā nekādi neattiecas uz izstrādājumu iepakojuma vienībām. Faktiski “maksimālā mazumtirdzniecības cena” ir nošķirta no “izstrādājuma vienības”, ciktāl pirmā veido proporcionālā akcīzes nodokļa bāzi, kas izriet no identiskas likmes piemērošanas šai cenai visām cigaretēm, savukārt otrā kalpo par pamatu, aprēķinot īpašo akcīzes nodokli, kura apmērs ir identisks visām cigaretēm (18).
41.      Kā norādījusi Francijas valdība, nevienā Direktīvas 2011/64 normā cigarešu paciņa nav noteikta kā mērvienība, lai aprēķinātu vienu vai otru akcīzes nodokļa sastāvdaļu. Turklāt, tā kā ad valorem akcīzes likmei un īpašajam akcīzes nodoklim ir jābūt identiskiem visām cigaretēm, tie nevar tikt mainīti
atkarībā no iepakojuma vienību ietilpības.
42.      Manuprāt, sabiedrības Japan Tobacco arīdzan kļūdaini apgalvo, ka “vidējās svērtās mazumtirdzniecības cenas” jēdzienam, kas minēts Direktīvas 2011/64 8. panta 2. punktā un 10. pantā, būtu lietderīga iedarbība tikai tad, ja cigaretes vienotā cena varētu mainīties atkarībā no paciņas izmēra. Patiesībā šis jēdziens kalpo par atsauci, lai noteiktu īpašā akcīzes nodokļa īpatsvaru kopējā nodokļu nastā un minimālo vispārējo akcīzes nodokli cigaretēm. Šajā kontekstā “vidējo svērto mazumtirdzniecības cenu” aprēķina attiecībā pret visu tirdzniecībā laisto cigarešu (visu zīmolu kopā) kopējo vērtību –, kas balstīta uz mazumtirdzniecības cenu, iekļaujot visus nodokļus, – izdalot to ar visu tirdzniecībā laisto cigarešu skaitu iepriekšējā kalendārajā gadā. Šī jēdziena lietderība tādējādi nekādi nav saistīta ar vienas cigaretes cenas atšķirībām atkarībā no dažādām iepakojuma vienībām, kurā tās tiek prezentētas.
43.      Tabakas izstrādājumiem, kas nav cigaretes, saskaņā ar Direktīvas 2011/64 14. panta 1. punktu ir piemērojams akcīzes nodoklis, kas var būt ad valorem (ko aprēķina pēc brīvi noteiktas katra produkta maksimālās mazumtirdzniecības cenas), īpašs (kas izteikts par kilogramu vai – cigāru un cigarillu gadījumā – par attiecīgo vienību skaitu) vai jaukts [abu apvienojums]. Arī šajā kontekstā iepakojuma vienība neveido akcīzes nodokļa aprēķina atsauci.
44.      Turklāt šajā tiesību normā ir precizēts, ka dalībvalstis var noteikt minimālo ad valorem vai jaukto akcīzes nodokli, savukārt šī panta 2. punktā ir paredzētas dažas minimālās likmes vai summas, kas jāsasniedz vispārējam akcīzes nodoklim. Saskaņā ar minētā panta 3. punktu šīs likmes vai summas ir spēkā visiem izstrādājumiem, kas pieder pie attiecīgās tabakas izstrādājumu grupas (19), katrā grupā tostarp nešķirojot pēc noformējuma. Kā norādījusi Francijas valdība, šajā normā
ir paredzēts, ka akcīzes nodokļa minimālās likmes un summas nevar mainīties atkarībā no iepakojuma, kādā tiek pārdoti kādas noteiktas grupas izstrādājumi.
45.      Visi šie apsvērumi norāda, ka tabakas izstrādājumi, kam tiek piemērots saskaņotais akcīzes nodoklis, ir nevis tabakas izstrādājumu iepakojuma vienības, bet gan cigaretes, cigāri, cigarillas un smēķējamā tabaka, kā tie definēti Direktīvas 2011/64 2.–5. pantā, neatkarīgi no to iepakojuma ietilpības.
46.      Manuprāt, šī saskaņotā akcīzes nodokļa priekšmeta definīcija iezīmē arī “izstrādājuma” jēdziena robežas šīs direktīvas 15. panta 1. punkta izpratnē. Ciktāl katra ražotāju un importētāju izstrādājuma maksimālā mazumtirdzniecības cena, kuru tie brīvi nosaka, veido ad valorem akcīzes nodokļa bāzi, šie izstrādājumi apzīmē tabakas izstrādājumus, kā tie definēti iepriekšējā punktā.
47.      Manis ierosinātā interpretācija paredz, ka šī tiesību norma attiecas vienīgi uz šo uzņēmēju brīvību noteikt kāda konkrēta zīmola vai veida cigarešu, cigāru vai cigarillu vienoto cenu vai smēķējamās tabakas cenu par masas vienību, negarantējot, ka viņi var mainīt šo cenu atkarībā no iepakojuma, kurā šie izstrādājumi tiek pārdoti, tilpuma.
48.      Minētās direktīvas vispārīgais un, it īpaši, tās 15. panta 1. punkta mērķis apstiprina šo interpretāciju.
2.      Teleoloģiska interpretācija
49.      Kā noteikts tās 1. pantā, Direktīvas 2011/64 mērķis ir noteikt vispārējus principus, lai saskaņotu akcīzes nodokļa struktūru un likmes, ko dalībvalstis piemēro tabakas izstrādājumiem. Šīs saskaņošanas mērķis, kā norādīts šīs direktīvas 9. apsvērumā, it īpaši ir nodrošināt, “ka nodokļa iekasēšanas sekas netraucē konkurenci starp dažādām tabakas izstrādājumu kategorijām, kas pieder pie tās pašas grupas, un ka tādējādi tiek atvērti dalībvalstu tirgi”. Saskaņā ar minētās direktīvas 10. apsvērumu “konkurences dēļ obligāti vajadzīga brīvi veidotu cenu sistēma visām tabakas izstrādājumu grupām”.
50.      Šādā izpratnē saskaņā ar judikatūru Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta mērķis, no vienas puses, ir nodrošināt, lai proporcionālās akcīzes nodokļa bāzes noteikšana tabakas izstrādājumiem, proti, šo izstrādājumu maksimālā mazumtirdzniecības cena, būtu pakļauta vienādiem noteikumiem visās dalībvalstīs. Šīs tiesību normas mērķis, no otras puses, ir saglabāt šo uzņēmēju brīvību, lai viņi varētu efektīvi izmantot konkurences priekšrocību, ko rada iespējama zemāka pašizmaksa, un piedāvāt pievilcīgākas mazumtirdzniecības cenas (20).
51.      Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā tabakas izstrādājumu aplikšanas ar nodokļiem mehānisma ietvaros ir paredzēts, ka ikviena tabakas izstrādājuma cena, ko noteicis ražotājs vai importētājs un apstiprinājusi valsts iestāde, tiek piemērota kā maksimālā cena un kā tāda tā jāņem vērā visos izplatīšanas līmeņos līdz pat pārdošanai galapatērētājam. Šis noteikums ļauj izvairīties no tā, ka, pārsniedzot šo cenu, tiktu apdraudēts nodokļu ieņēmumu veselums (21). Tas garantē, ka nodokļa nomaksas brīdī ražotāji un importētāji nenorādīs zemāku cenu, lai samazinātu nodokļu slogu, bet pēc tam pārdos preces par augstāku cenu (22).
52.      Šo mērķu īstenošanai, manuprāt, nepieciešams vienīgi, lai šie uzņēmēji brīvi noteiktu kāda konkrēta zīmola un veida apgrozībā laisto cigarešu, cigāru vai cigarillu vienoto cenu vai smēķējamās tabakas cenu par masas vienību. Tai nav nepieciešams, lai Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkts tiktu interpretēts tādējādi, ka tajā cita starpā ir prasīts, lai šie uzņēmēji varētu mainīt katra šī izstrādājuma mazumtirdzniecības cenu atkarībā no iepakojuma vienībām, kurās tos pārdod.
53.      Runājot it īpaši par mērķi, kas saistīts ar brīvu konkurenci, Tiesa ir uzsvērusi, ka Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ražotāji un importētāji var brīvi noteikt maksimālās mazumtirdzniecības cenas visiem saviem izstrādājumiem, “lai tādējādi savstarpēji nodrošinātu efektīvu konkurenci” (mans izcēlums) (23). Tādējādi maksimālās mazumtirdzniecības cenas brīvas noteikšanas princips nodrošina, ka nodokļa uzlikšanas veida, kas paredzēts Direktīvā 2011/64, sekundārās sekas nav konkurences kropļošana un šķēršļi preču brīvai apritei (24).
54.      Šādā kontekstā konkurences priekšrocība, kas jāsaglabā, manuprāt, attiecas uz jebkuru priekšrocību pašizmaksas izpratnē, kas kādam ražotājam vai importētājam ir attiecībā pret citiem ražotājiem un importētājiem (25). Tā nenozīmē konkurences priekšrocību, ko sniegtu kāda zīmola vai veida tabakas izstrādājuma iepakojuma vienība attiecībā pret citu šī paša tabakas izstrādājuma iepakojuma vienību, ko pārdod tas pats operators.
55.      Šādu interpretāciju neliek apšaubīt spriedumi, kuros Tiesa ir secinājusi, ka tabakas izstrādājumu obligātās minimālās mazumtirdzniecības cenas režīmi, kas agrāk bija paredzēti vairākās dalībvalstīs, tai skaitā Francijā, nebija saderīgi ar cenu brīvas noteikšanas principu (26).
56.      Šajā ziņā 2002. gada 27. februāra
spriedumā
Komisija/Francija (27), CGI 572. pants, tā versijā pirms pamatlietā aplūkotās, tika atzīts par nesaderīgu ar Direktīvas 95/59/EK (28) 9. panta 1. punktu (kura saturs ir pārņemts Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā). Atšķirībā no šajā lietā piemērojamās CGI 572. panta versijas šajā agrākajā versijā bija paredzēts papildu ierobežojums, ciktāl kādas kategorijas cigarešu izstrādājumu, kas pārdoti ar vienu zīmola nosaukumu, cena par 1000 vienībām nedrīkstēja būt zemāka par to, kas piemērojama šī zīmola pārdotākajam izstrādājumam, neatkarīgi no iepakojuma veida un vienības. Tiesa uzskatīja, ka ar aplūkoto valsts tiesību normu patiesībā tika noteikta minimālā cigarešu mazumtirdzniecības cena, lai arī šī minimālā cena bija noteikta tikai netieši. Tiesas ieskatā valsts iestāžu noteiktā minimālā mazumtirdzniecības cena neizbēgami ierobežo ražotāju un importētāju brīvību noteikt maksimālo mazumtirdzniecības cenu katram no to izstrādājumiem, jo tā nekādā gadījumā nevar būt zemāka par obligāto minimālo cenu.
57.      2010. gada 4. marta
spriedumā
Komisija/Francija (29)CGI 572. pants kādā citā agrākā versijā, kurā ražotājiem un importētājiem bija noteikta cigarešu minimālā mazumtirdzniecības cena, kas atbilda zināmam ar dekrētu noteiktam procentam no tirgū praktizētās vidējās cigarešu cenas, arī tika atzīts par nesaderīgu ar cenu brīvas noteikšanas principu. Šāds režīms radīja risku likvidēt atšķirības starp konkurējošiem izstrādājumiem un tuvināt šīs cenas dārgākā izstrādājuma cenai. Tādā veidā šis režīms ierobežoja ražotāju un importētāju brīvību noteikt viņu izstrādājumu maksimālo mazumtirdzniecības cenu. Tajā pašā dienā Tiesa atzina par nesaderīgiem līdzīgus režīmus, kas bija ieviesti Austrijā un Īrijā (30), un tajā pašā gadā – obligātās minimālās cenas sistēmu, kas bija paredzēta Itālijā (31).
58.      Šajos četros 2010. gadā pasludinātajos spriedumos Tiesa precizēja, ka cenu brīvas noteikšanas principam turpretim būtu atbilstoša tāda minimālās cenas sistēma, kas būtu izveidota, izslēdzot jebkādu iespēju, ka tiktu apdraudēta konkurences priekšrocība, ko dažiem ražotājiem vai importētājiem varētu radīt zemāka pašizmaksa, un līdz ar to rastos konkurences kropļojumi (32).
59.      Šajā gadījumā sabiedrības Japan Tobacco apgalvo, ka noteikums par 1000 cenu rada tādas pašas sekas kā minimālās cenas sistēma, kādu Tiesa nosodīja 2002. gada 27. februāra
spriedumā
Komisija/Francija (33). Šīs sabiedrības uzskata, ka ražotājs vai importētājs būtu spiests katram kāda zīmola vai tirdzniecības nosaukuma izstrādājumam kā atsauces cenu izvēlēties vienas šī produkta iepakojuma vienības cenu un pielietot to vienādi visām minētā izstrādājuma iepakojuma vienībām. Konkurences priekšrocība, kādu šis operators būtu varējis izmantot, pateicoties iepakojuma vienību, kas satur lielāku daudzumu tabakas izstrādājumu, zemākai pašizmaksai, tiktu likvidēta. Faktiski viņam tiktu liegts virzīt patērētājus uz produktiem, kuru vienotā cena ir zemāka tādēļ, ka tie ir iepakoti lielākos daudzumos.
60.      Šī argumentācija mani nepārliecina.
61.      Šajā ziņā atgādināšu, ka no Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta mērķa neizriet iespēja ražotājam vai importētājam gūt labumu no pašizmaksas samazināšanās, kas saistīta ar viņa izstrādājumu iepakošanu lielākās porcijās, lai virzītu pieprasījumu uz lielākajām pakām, kurās tiek tirgoti kāda noteikta zīmola vai veida tabakas izstrādājumi. Nozīme ir vienīgi tam, ka šis operators var gūt labumu no iespējamas konkurences priekšrocības, kas saistīta ar viņa izstrādājumu zemāku pašizmaksu salīdzinājumā ar konkurentu izstrādājumiem (34).
62.      Tādas šīs normas interpretācijas, kas negarantē ražotājiem un importētājiem brīvību mainīt katra tabakas izstrādājuma cenu atkarībā no tā iepakojuma ietilpības un kas līdz ar to pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais noteikums par 1000 cenu, sekas nav konkurences priekšrocības likvidācija.
63.      Kā uzsvērusi iesniedzējtiesa, vienīgais ierobežojums, kas ieviests ar šo normu, ir neiespējamība deklarēt atšķirīgu mazumtirdzniecības cenu tā paša zīmola un tirdzniecības nosaukuma izstrādājumam atkarībā no iepakojuma vienības, kādā tas tiek pārdots. Attiecīgais ražotājs vai importētājs turklāt saglabā brīvību noteikt cenu par 1000 vienībām vai 1000 gramiem, un viņu neierobežo vispārdotākā iepakojuma cena. Noteikums par 1000 cenu neierobežo iespēju ražotājiem un importētājiem savu izstrādājumu mazumtirdzniecības cenā vispārīgi attēlot iespējamu zemāku pašizmaksu par to, kāda ir viņu konkurentu produktiem.
64.      Faktiski kāda noteikta zīmola un veida cigaretes, cigāra vai cigarillas cenai un smēķējamās tabakas cenai par masas vienību, ko brīvi nosaka šie uzņēmēji, ir jāietver
daļa pašizmaksas, kas saistīta ar šī zīmola un veida izstrādājumu [ražošanu]. Iepakojuma izmaksas tajā ir iekļautas kā ražošanas izmaksu sastāvdaļa, kas pati par sevi veido pašizmaksu. Kā uzsvērusi Komisija, ražotāju un importētāju brīvība noteikt katra tabakas izstrādājuma vienoto cenu ietver viņu brīvību tajā iekļaut izmaksas, kas saistītas ar dažādo iepakojumu, kurā šie izstrādājumi tiek laisti apgrozībā, tādā apmērā un veidā, kādu viņi paši izvēlas.
65.      Šie uzņēmēji, piemēram, var
izvēlēties noteikt cenu par kāda noteikta zīmola vai veida cigareti, kas atspoguļotu dažādu paciņu, kurās šīs cigaretes tiek pārdotas, vidējās iepakojuma izmaksas. Viņiem ir arīdzan atļauts noteikt cenu, kas ietver iepakojuma izmaksas tām paciņām, kuru izmaksas ir
vislielākās vai vismazākās.
66.      Līdz ar to noteikums par 1000 cenu neliedz ražotājiem un importētājiem atspoguļot katrā tabakas izstrādājumā iespējamo konkurences priekšrocību, ko rada pašizmaksa, tai skaitā iepakojuma izmaksas, kas zemākas par konkurentu izmaksām. Taču šī konkurences priekšrocība ir jāizdala uz visām viena un tā paša zīmola un veida iepakojuma vienībām.
67.      Šie apsvērumi atklāj, ka tāda valsts tiesiskā regulējuma kā noteikums par 1000 cenu sekas nevar tikt pielīdzinātas obligātās minimālās cenas sistēmai. Šāda veida tiesiskais regulējums neierobežo ražotāju un importētāju brīvību noteikt savu izstrādājumu maksimālo mazumtirdzniecības cenu un līdz ar to arī neierobežo faktisko konkurenci starp šiem uzņēmējiem.
3.      Noslēguma piezīmes
68.      Ņemot vērā visu sacīto, es uzskatu, ka Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā paredzētās brīvības mērķis ir iespēja ražotājiem un importētājiem noteikt katra tabakas izstrādājuma maksimālo mazumtirdzniecības cenu, ciktāl tiem tiek piemērots akcīzes nodoklis. Šie izstrādājumi apzīmē noteikta zīmola un veida cigaretes, cigārus vai cigarillas un smēķējamo tabaku neatkarīgi no to iepakojuma tilpuma.
69.      No tā izriet, ka šī tiesību norma neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu kā CGI 572. pants, kurā paredzēts, ka katrai noteikta zīmola un veida tabakas izstrādājuma vienotajai cenai, ko brīvi nosaka ražotāji un importētāji, ir jābūt izteiktai par 1000 vienībām vai 1000 gramiem un līdz ar to šī cena nevar tikt variēta atkarībā no iepakojuma vienību, kurās šie izstrādājumi tiek pārdoti, ietilpības.
70.      Sniedzot visaptverošu vērtējumu, precizēšu, ka šis secinājums nesniedz atbildi uz jautājumu, vai, kā apgalvo Itālijas valdība un Komisija, Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā, papildus tam, ka tajā tas nav aizliegts, ir pieprasīts, lai katra izstrādājuma maksimālā mazumtirdzniecības cena, kas kalpo par ad valorem akcīzes nodokļa bāzi, būtu identiska vienībai (vai masai), lai kāda arī būtu iepakojuma, kurā tas tiek pārdots, ietilpība (35).
71.      Nolūkā sniegt iesniedzējtiesai atbildi, kas tai ļautu atrisināt strīdu pamatlietā, pietiek vien precizēt, ka šajā tiesību normā ražotājiem un importētājiem netiek garantēta
brīvība
mainīt viņu izstrādājumu cenas atkarībā no to iepakojuma ietilpības un līdz ar to netiek aizliegts tāds valsts tiesiskais regulējums, kas neļauj īstenot šādas izmaiņas. Nav jāpārbauda, vai akcīzes nodokļa struktūru saskaņošanas, kas ir Direktīvas 2011/64 priekšmets, ietvaros dalībvalstis saglabā vai nesaglabā iespēju atļaut šiem uzņēmējiem mainīt katra sava izstrādājuma maksimālo mazumtirdzniecības cenu, kas kalpo par proporcionālā akcīzes nodokļa bāzi, atkarībā no iepakojuma, kādā tie tiek laisti apgrozībā, vienības.
V.      Secinājumi
72.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz abiem Conseil d’État (Francija) iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Direktīvas 2011/64/ES (2011. gada 21. jūnijs) par tabakas izstrādājumiem piemērotā akcīzes nodokļa struktūru un likmēm 15. panta 1. punktā nav aizliegts tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka ražotāji un importētāji katram savam noteikta zīmola un veida tabakas izstrādājumam brīvi nosaka vienotu mazumtirdzniecības cenu, kas izteikta par 1000 vienībām vai 1000 gramiem, un ka šī cena nevar tikt mainīta
atkarībā no iepakojuma vienību, kurās katrs no šiem izstrādājumiem tiek nodoti patēriņam, ietilpības.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Padomes direktīva (2011. gada 21. jūnijs) (OV 2011, L 176, 24. lpp.).
3      Lai gan iesniedzējtiesas nolēmumā ir skaidri norādīti tikai Direktīvas 2011/64 2.–4. pants, iesniedzējtiesa acīmredzami ir vēlējusies atsaukties arī uz šīs direktīvas 5. pantu, kurā ir definēta smēķējamā tabaka.
4      Spriedums, 2002. gada 27. februāris, Komisija/Francija (C‑302/00, EU:C:2002:123).
5      Spriedums, 2010. gada 4. marts, Komisija/Francija (C‑197/08, EU:C:2010:111).
6      Jēdzieni “zīmols” un “veids”, lai gan tie nav skaidri izmantoti Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktā, lai identificētu katru ražotāju un importētāju izstrādājumu, ir atrodami Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/40/ES (2014. gada 3. aprīlis) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu (OV 2014, L 127, 1. lpp.) 5. panta 1. un 6. punktā. Piemēram, X zīmola cigarete var būt “vieglā”, “gaišā” vai “tumšā” veida. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka “veida” jēdziens atbilst “sabiedrības nosaukumam”, kas lietots 2016. gada 22. novembra vēstulē, kura tiek aplūkota pamatlietā.
7      Skat. spriedumus, 2002. gada 27. februāris, Komisija/Francija (C‑302/00, EU:C:2002:123), un 2010. gada 4. marts, Komisija/Francija (C‑197/08, EU:C:2010:111).
8      CGI 572. pantā ir paredzēts, ka tabakas izstrādājumu cena nedrīkst būt zemāka par produkta pašizmaksas un visu nodokļu kopsummu. Šajā gadījumā nav apstrīdēta šīs minimālās cenas atbilstība Direktīvas 2011/64 8. panta 6. punktam, kurā, ievērojot zināmus noteikumus, dalībvalstīm ir atļauts noteikt minimālo nodokļa likmi, virs kuras ad valorem akcīzes nodoklis vairs nerada proporcionālu efektu. Šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 9. oktobris, Yesmoke Tobacco (C‑428/13, EU:C:2014:2263, 27. punkts).
9      Skat. šo secinājumu 50., 51. un 53. punktu.
10      Spriedums, 2010. gada 4. marts, Komisija/Francija (C‑197/08, EU:C:2010:111, 47. punkts).
11      Spriedums, 2016. gada 21. septembris (C‑221/15, EU:C:2016:704, 27.–31. punkts).
12      Spriedums, 2016. gada 21. septembris, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
13      Skat. it īpaši spriedumus, 2008. gada 1. jūlijs, Zviedrija un Turco/Padome (C‑39/05 P un C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 41. punkts), kā arī 2015. gada 16. jūlijs, CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:480, 55. punkts).
14      Skat. Direktīvas 2011/64 7. panta 1. punktu, 9. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 14. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Skat. arī šo secinājumu 40. un 43. punktu.
15      Šajā ziņā skat. Direktīvas 2011/64 4. apsvērumu.
16      Piemēram, Direktīvas 2011/64 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā cigarešu kategorijā ir ietverti “tabakas rullīši, kas bez rūpnieciskiem paņēmieniem ielikti cigarešu papīra čaulītēs”, un “tabakas rullīši, kas bez rūpnieciskiem paņēmieniem ietīti cigarešu papīrā”. Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu par cigāriem vai cigarillām uzskata arī “tabakas rullīšus ar dabiskas tabakas ārējo aptinumu”, ja tos var smēķēt tādus, kādi tie ir.
17      Tomēr jāpiemin, ka Direktīvas 2011/64 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā “smēķējamās tabakas” kategorijā ir ietvertas arī “tabakas atliekas[, kas iepakotas] pārdošanai mazumtirdzniecībā”. Šī atsauce uz iepakojumu ir paredzēta nevis, lai nošķirtu dažādas atlieku
iesaiņošanas vienības, bet gan, lai nošķirtu tās atliekas, uz kurām attiecas saskaņotais akcīzes nodoklis, ciktāl tās tiek piedāvātas mazumtirdzniecībā, no pārējām atliekām.
18      Skat. Direktīvas 2011/64 7. panta 2. punktu.
19      No Direktīvas 2011/64 13. panta izriet, ka tabakas izstrādājumu grupās, kas nav cigaretes, ietilpst cigāru un cigarillu grupa, sasmalcinātas tabakas, kas paredzēta cigarešu tīšanai, grupa, kā arī citas smēķējamās tabakas grupa.
20      Skat. it īpaši spriedumus, 2010. gada 4. marts, Komisija/Francija (C‑197/08, EU:C:2010:111, 36. punkts), un 2016. gada 21. septembris, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, 24. punkts).
21      Spriedums, 2016. gada 21. septembris, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, 25. punkts).
22      Skat. spriedumu, 1977. gada 16. novembris, GB‑Inno‑BM (13/77, EU:C:1977:185, 17. punkts), kā arī ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietās Komisija/Īrija, Komisija/Francija un Komisija/Austrija (C‑197/08, C‑198/08 un C‑221/08, EU:C:2009:655, 23. punkts).
23      Skat. spriedumus, 2000. gada 19. oktobris, Komisija/Grieķija (C‑216/98, EU:C:2000:571, 20. punkts); 2010. gada 4. marts, Komisija/Austrija (C‑198/08, EU:C:2010:112, 28. punkts); 2010. gada 4. marts, Komisija/Francija (C‑197/08, EU:C:2010:111, 36. punkts); 2010. gada 4. marts, Komisija/Īrija (C‑221/08, EU:C:2010:113, 39. punkts), un 2010. gada 24. jūnijs, Komisija/Itālija (C‑571/08, nav publicēts, EU:C:2010:367, 38. punkts).
24      Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietās Komisija/Īrija, Komisija/Francija un Komisija/Austrija (C‑197/08, C‑198/08 un C‑221/08, EU:C:2009:654, 40. un 41. punkts). Skat. arī spriedumu, 1983. gada 21. jūnijs, Komisija/Francija (90/82, EU:C:1983:169, 20. un 21. punkts).
25      Šajā ziņā skat. arī ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:288, 23. un 24. punkts). Turklāt cenu brīvas noteikšanas princips, protams, paredz arī, ka ražotāji un importētāji brīvi diferencē savu izstrādājumu cenas atkarībā no to zīmola un veida (šajā ziņā skat. šo secinājumu 30. punktu).
26      Skat. spriedumu, 2000. gada 19. oktobris, Komisija/Grieķija (C‑216/98, EU:C:2000:571, 21. punkts), kā arī šo secinājumu 56. un 57. punktā minēto judikatūru.
27      C‑302/00, EU:C:2002:123, 14. un 15. punkts.
28      Padomes Direktīva (1995. gada 27. novembris) par nodokļiem, kas nav apgrozījuma nodokļi un kas ietekmē tabakas izstrādājumu patēriņu (OV 1995, L 291, 40. lpp.).
29      C‑197/08, EU:C:2010:111, 55. punkts.
30      Spriedumi, 2010. gada 4. marts, Komisija/Austrija (C‑198/08, EU:C:2010:112, 45. punkts) un Komisija/Īrija (C‑221/08, EU:C:2010:113, 41. punkts).
31      Spriedums, 2010. gada 24. jūnijs, Komisija/Itālija (C‑571/08, nav publicēts, EU:C:2010:367, 44. punkts).
32      Skat. spriedumus, 2010. gada 4. marts, Komisija/Francija (C‑197/08, EU:C:2010:111, 38. punkts); 2010. gada 4. marts, Komisija/Austrija (C‑198/08, EU:C:2010:112, 30. punkts); 2010. gada 4. marts, Komisija/Īrija (C‑221/08, EU:C:2010:113, 41. punkts), un 2010. gada 24. jūnijs, Komisija/Itālija (C‑571/08, nav publicēts, EU:C:2010:367, 40. punkts).
33      C‑302/00, EU:C:2002:123, 14. un 15. punkts.
34      Skat. šo secinājumu 54. punktu.
35      Šādas nostājas pamatojumam Itālijas valdība apgalvo, ka atšķirīgas cenas noteikšana katrai viena un tā paša produkta iepakojuma vienībai varētu kaitēt nodokļu ieņēmumiem kopumā, jo tā ietekmētu akcīzes nodokļa aprēķinu.