62023CC0337
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
А. COLLINS
представено на 12 септември 2024 година (
1
)
Дело C‑337/23
„АПС бета България“ ЕООД,
„Агенция за контрол на просрочени задължения“ АД
(Преюдициално запитване, отправено от Софийски районен съд (България)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителя — Неравноправни клаузи — Директива 93/13/ЕИО — Директива 2008/48/EC — Поръчителство срещу заплащане от професионален поръчител, одобрен от кредитора — Свързани договори за кредит — Изплащане на заем от поръчител — Суброгация в правата на кредитор“
I. Въведение
1.
С отправеното от Софийския районен съд (България) преюдициално запитване се иска мнението на Съда на Европейския съюз по редица въпроси относно съвместимостта с правото на Съюза на някои клаузи в договорите за потребителски кредит, когато цесионери на поръчителство по заеми претендират от потребителите кредитополучатели да им платят сумите, отпуснати по тези договори.
II. Правна рамка
А.
Право на Европейския съюз
2.
Член 3 от Директива 2008/48/EО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (
2
) предвижда:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
в)
„договор за кредит“ означава договор, въз основа на който кредитор предоставя или обещава да предостави на потребител кредит под формата на разсрочено плащане, заем или друга подобна форма на улеснение за плащане […]
[…]
н)
„свързан договор за кредит“ означава договор за кредит, при който:
i)
въпросният договор за кредит се използва изключително за финансиране на договор за доставка на конкретни стоки или предоставяне на конкретна услуга, и
ii)
от обективна гледна точка двата договора представляват едно цяло; смята се, че това е така, когато доставчикът на стоката или услугата финансира сам предоставянето на потребителския кредит или, в случай че кредитът се финансира от трета страна, когато кредиторът използва услугите на доставчика на стоката или услугата за сключването или за подготовката на договора за кредит, или когато в договора за кредит са изрично посочени доставка на конкретни стоки или предоставянето на конкретни услуги“.
3.
Съгласно член 15, параграф 2 от Директива 2008/48:
„Когато стоките или услугите, които са предмет на свързан договор за кредит, не са доставени, доставени са само частично или не съответстват на договора за доставката им, потребителят има правото да предяви претенции срещу кредитора, ако потребителят е предявил претенции срещу доставчика, но не е успял да получи удовлетворението, на което е имал право по закон или съгласно договора за доставка на стоки или услуги. Държавите членки определят до каква степен и при какви условия тези претенции могат да бъдат предявявани“.
4.
Съгласно член 17, параграф 1 от Директива 2008/48:
„Когато правата на кредитора съгласно договор за кредит са цедирани на трето лице, потребителят има право да предяви срещу цесионера всички възражения, с които е разполагал срещу първоначалния кредитор, включително и възражението за прихващане, когато последното е допустимо в съответната държава членка“.
5.
Член 22 от Директива 2008/48 предвижда:
„1.   Доколкото настоящата директива съдържа хармонизирани разпоредби, държавите членки могат да не запазят или въвеждат разпоредби, различни от предвидените в настоящата директива.
2.   Държавите членки гарантират, че потребителите не могат да се откажат от правата, предоставени им с разпоредбите на националното законодателство, привеждащо в изпълнение или съответстващо на настоящата директива.
3.   Държавите членки освен това гарантират, че разпоредбите, които приемат за изпълнение на настоящата директива, не могат да бъдат заобиколени в резултат на начина, по който са формулирани договорите, по-конкретно чрез включване на усвоявания или договори за кредит, попадащи в приложното поле на настоящата директива, в договори за кредит, чийто характер или цел би позволил да се избегне изпълнението ѝ.
[…]“.
Б.
Българското право
6.
По силата на член 147, алинея 1 от Закона за задълженията и договорите (
3
) (изменен, наричан по-нататък „ЗЗД“):
„1. Поръчителят остава задължен и след падежа на главното задължение, ако кредиторът е предявил иск против длъжника в течение на шест месеца. Това разпореждане се прилага и в случая, когато поръчителят изрично е ограничил своето поръчителство до срока на главното задължение.
2. Продължението на срока, дадено от кредитора на длъжника, няма действие спрямо поръчителя, ако той не е дал съгласието си за това“.
III. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
7.
„Изи Асет Мениджмънт“ АД и „Кредисимо“ АД, юридически лица по българското законодателство, предоставят на потребители кредитополучатели чрез индивидуални договори за потребителски кредит суми в размер между 300 български лева (BGN) (около 150 евро) и 1700 лева (около 870 евро) (
4
) при лихвени проценти от около 40 % до 50 %, които трябва да бъдат изплатени в рамките на периоди от три до осемнадесет месеца. По всеки от договорите за кредит потребителят кредитополучател се задължава да предостави обезпечение (
5
). Обезпечението може да бъде предоставено от две физически лица, отговарящи на определени изисквания за кредитоспособност (
6
), от банка или от одобрено от кредитора дружество, което може да предостави обезпечение (
7
). По всяко от делата пред запитващата юрисдикция потребителят кредитополучател представя гаранция от дружество, посочено от кредитора — „Файненшъл България“ ЕООД, дъщерно дружество на „Изи Асет мениджмънт“ АД, или „Ай Тръст“ ЕООД. След като потребителят кредитополучател не успява да върне заема, поръчителят плаща на кредитора по силата на договора за поръчителство. Впоследствие поръчителите прехвърлят вземанията си на „АПС бета България“ ЕООД (първия заявител, наричан по-нататък „АПС бета България“) или на „Агенция за контрол на просрочени задължения“ АД (втория заявител, наричан по-нататък „Агенцията“).
8.
Пред запитващата юрисдикция има седем ex parte производства по молби, подадени от „АПС бета България“ и Агенцията (
8
), с които се иска издаване на заповеди за изпълнение срещу потребители кредитополучатели за принудително събиране на сумите, които поръчителите са изплатили на кредиторите по договорите за потребителски кредит (
9
). Тези суми включвали такси за разходите по предоставяне на поръчителство, възлизащи на повече от 75 % от общата сума, подлежаща на връщане по договорите за кредит.
9.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че Върховният касационен съд (България) тълкува член 147, параграф 1 от ЗЗД в смисъл, че когато кредиторът не е предявил иск срещу длъжника в 6‑месечен срок след настъпването на падежа на главното задължение, всяко поръчителство по това задължение се погасява по силата на служебно приложима правна норма (
10
). Някои национални съдилища смятат, че само поръчител може да се позове на член 147, параграф 1 от ЗЗД по отношение на кредитор. Независимо от това, че задълженията на поръчителя към кредитора може да са били погасени, поради това че последният не е предявил своевременно иск срещу длъжника, поръчителят може да търси от неизправния длъжник всички суми, които е платил въз основа на поръчителството (
11
). По първото, второто и третото дело пред запитващата юрисдикция „Файненшъл България“ ЕООД и „Ай тръст“ ЕООД плащат на кредитора повече от шест месеца след датата, на която е станала дължима последната вноска, и прехвърлят вземанията си на „АПС бета България“. По четвъртото, седмото и осмото дело „Файненшъл България“ ЕООД изплаща дълга повече от шест месеца след настъпването на падежа на последната вноска и прехвърля вземанията си на Агенцията. По петото дело „Файненшъл България“ ЕООД изплаща дълга в рамките на 6-месечния период и прехвърля вземанията си на Агенцията.
10.
При тези обстоятелства Софийският районен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли чл. 4, пар. 2 и чл. 6, пар. 1 от Директива 93/13/ЕИО[ (
12
)] […] да се тълкуват в смисъл, че когато договор за кредит предвижда задължение на потребителя да сключи договор за поръчителство, по който поръчител е лице, посочено от кредитора, съдържанието на договора за поръчителство не представлява „основен предмет“ на договора с това трето лице, а част от съдържанието на договора за кредит? Има ли при това значение дали кредиторът и поръчителят са свързани лица?
2)
Следва ли т. 1, б. „и“ от приложението към Директива [93/13] да се тълкува в смисъл, че когато потребителят има задължение за осигуряване на поръчител по вече сключен договор за кредит, като една от възможностите това да стане е с ангажиране на посочено от кредитора лице, съдържанието на задължението на потребителя по сключения по-късно в деня на сключване на договора за кредит договор за осигуряване на поръчител следва да се смята за неясно поради невъзможност да избере или предложи лицето, което ще му бъде посочено от кредитора като бъдещ поръчител?
3)
При отговор на предходния въпрос в смисъл, че предметът на договора за поръчителство е ясен, следва ли т. 1, б. „и“, „й“ и „м“ от приложението към Директива [93/13] да се тълкуват в смисъл, че когато потребителят е поел задължение за осигуряване на поръчител по вече сключен договор за кредит, като една от възможностите това да стане е с ангажиране на посочено от кредитора лице, съдържанието на задължението на потребителя по договора за кредит следва да се смята неясно и това може да доведе до недействителност на договора за кредит или отделни негови клаузи?
4)
Следва ли чл. 4, пар. 1 от Директива [93/13], тълкуван във връзка с чл. 8 от Директива 2005/29/ЕО[ (
13
)] за нелоялни търговски практики, да се тълкува в смисъл, че когато лице, което предоставя кредит, предвижда потребителят да сключи договор с посочено от кредитодателя лице, което да обезпечава вземането му срещу потребителя, представлява винаги случай на възползване от неизгодната позиция на потребителя, и оттам — агресивна търговска практика?
5)
При отрицателен отговор на четвъртия въпрос — следва ли чл. 4, пар. 1 и чл. 7 от Директива [93/13], тълкувани във връзка с чл. 8 от Директива [2005/29] за нелоялни търговски практики, да се тълкуват в смисъл, че в едностранно съдебно производство като това за издаване на заповед за изпълнение, в което потребителят не участва, съдът може да обоснове съмнение за неравноправност на договорна клауза на основание единствено на съмнение, че клаузата може да е приета от потребителя в резултат на нелоялна търговска практика, или последната следва да се установи със сигурност?
6)
Следва ли чл. 15, пар. 2 от Директива [2008/48] да се тълкува в смисъл, че посочената разпоредба се прилага в случаите, когато договорът за кредит е свързан с допълнителна услуга — осигуряване на платено поръчителство от трето лице, и дава възможност на потребителя да предяви не само свои притежателни права поради неправомерно поведение на поръчителя като плащане след изтичане на законов срок, а и процесуални възражения, които изключват задължението към поръчителя?
7)
Допуска ли чл. 15, пар. 2 от Директива [2008/48] във връзка с принципа за ефективност, или евентуално, ако се приеме, че договорът за кредит и за поръчителство са свързани сделки — чл. 5 и чл. 7 от [Директива 93/13] във връзка с т. 1, б. „б“ и „в“ от Приложението към същата директива, национална съдебна практика, според която, когато поръчителят по свързан с договор за потребителски кредит, който е получил възнаграждение от потребителя, за да гарантира по договора за кредит, е заплатил на основния кредитор въз основа на клауза в договора въпреки изтичането на законов срок като този по чл. 147 ЗЗД, който според съдебната практика погасява напълно поръчителството, поръчителят въпреки това може да се позове на встъпване в правата на първоначалния кредитор и да иска плащане от главния длъжник, позовавайки се на неяснота в съдебните актове по прилагане на закона?
8)
Следва ли чл. 3, б. „ж“ от Директива [2008/48] във връзка с чл. 5 от Директива [93/13] да се тълкува в смисъл, че при уредено в договора за кредит задължение за сключване на свързан с договора за кредит договор за поръчителство, което е обвързано с увеличаване на общия размер на задължението по кредита, годишният процент на разходите по кредита следва да се изчислява и съобразно увеличените вноски с оглед възнаграждението на поръчителя? Има ли при това значение кой е избрал поръчителя и свързан ли е той с първоначалния кредитор?
9)
Следва ли чл. 10, пар. 2, б. „ж“ от Директива [2008/48] да се тълкува в смисъл, че неправилното посочване на [ГПР] в договор за кредит, сключен между търговец и потребител — кредитополучател, следва да се приеме за липса на посочване на [ГПР] в договора за кредит и националният съд да приложи последиците на вътрешното си право, предвидени за непосочване на [ГПР] в договор за потребителски кредит? Следва ли да се приеме, че тези последици задължително обвързват и платилия поръчител в отношенията му към потребителя?
10)
Следва ли чл. 23, изр. второ от Директива [2008/48] да се тълкува в смисъл, че предвидена от националния законодател санкция нищожност на договора за потребителски кредит, при която се връща само отпуснатата главница, е пропорционална за случаите, в които договор за потребителски кредит не съдържа точно посочване на ГПР, като не посочва тези за професионален поръчител, избран от кредитора (въпреки че число за такъв процент е посочено в текста на договора за кредит)?
11)
Следва ли чл. 2, пар. 2 от Директива 2009/138/ЕО[ (
14
)] относно започването и упражняването на застрахователна и презастрахователна дейност (Платежоспособност II) […], във връзка с б. А, т. 14 от Приложение № 1 към същата директива да се тълкува в смисъл, че предоставянето по занятие на дейност на платено поръчителство, при което дружеството — поръчител заплаща във всички случаи на неизпълнение пълната сума на кредит, изтеглен от потребител — главен длъжник, а възнаграждението се заплаща независимо от неизпълнението от потребителя с всяка вноска по кредита, [е] „застрахователна дейност“ по смисъла на посочената директива?
12)
При положителен отговор на единадесети въпрос — следва ли чл. 14, пар. 1 от [Директива 2009/138] да се тълкува в смисъл, че за лице, извършващо дейността, посочена в единадесетия въпрос, възниква задължение за лицензиране пред националните регулаторни органи, отговорни за издаване на лиценз на застраховател?“.
11.
Агенцията, чешкото правителство (
15
) и Европейската комисия са представили писмени становища пред Съда.
IV. Анализ
12.
Съдът иска от мен съвет по шестия и седмия въпрос. Агенцията и Комисията предлагат Съдът да разгледа тези въпроси заедно, като аз се присъединявам към това предложение.
13.
В рамките на производството по член 267 ДФЕС Съдът трябва да бъде полезен с отговора си на запитващия съд, така че да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени (
16
). С шестия и седмия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи, от една страна, дали член 15, параграф 2 от Директива 2008/48 се прилага към договорите за кредит, свързани с предоставяне на поръчителство от трето лице срещу заплащане, и от друга страна, дали членове 5 и 7 от Директива 93/13 във връзка с точка 1, букви б) и в) от приложението към нея са приложими към националната съдебна практика, според която поръчител, който е платил на главния кредитор по договор за потребителски кредит, може да поиска плащане от главния длъжник независимо от погасяването на поръчителството.
А.
Допустимост на шестия и седмия въпрос
Становища на страните
14.
Според Агенцията договорът за поръчителство предоставя на кредитора допълнително обезпечение за заема и гарантира неговото пълно и навременно изпълнение. Този договор за поръчителство е отделен от договора за кредит между кредитора и потребителя кредитополучател, така че двата договора не могат да се разглеждат като едно цяло. Освен това договорът за поръчителство не финансира договора за кредит. Следователно договорът за кредит и договорът за поръчителство не са „свързани договори за кредит“ по смисъла на член 3, буква н) от Директива 2008/48. Член 15, параграф 2 от Директива 2008/48/ЕО се прилага само за свързани договори за кредит, следователно той не урежда сделките, за които се отнася преюдициалното запитване. Шестият и седмият въпрос нямат отношение към фактите по делото, имат хипотетичен характер и поради това са недопустими.
15.
Комисията не възразява срещу допустимостта на шестия и седмия въпрос.
Анализ
16.
Съгласно постоянната практика на Съда производството по член 267 ДФЕС е средство за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез което Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящия пред тях спор. В рамките на това сътрудничество само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от решение по реда на преюдициалното производство, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. След като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправено от национална юрисдикция запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (
17
).
17.
Шестият и седмият въпрос се отнасят до това дали член 15, параграф 2 от Директива 2008/48 се прилага за договори за кредит, които са свързани с предоставянето на поръчителство от трети лица срещу заплащане на такса от страна на длъжника, и по-специално дали тези договори са „свързани договори за кредит“ по смисъла на Директива 2008/48. С тези два въпроса се пита Съдът дали някои разпоредби на вторичното право на Съюза могат да се приложат към описаната в определението за преюдициално запитване фактическа обстановка, чието съществуване страните в производството не оспорват. Такива обстоятелства очевидно попадат в обхвата на съдебната практика, цитирана в точка 16 от настоящото заключение. Поради това предлагам на Съда да постанови, че шестият и седмият въпрос са допустими.
Б.
По същество
Становищата на страните
18.
Поради причините, изложени в точка 14 от настоящото заключение, Агенцията твърди, че член 15, параграф 2 от Директива 2008/48 е неприложим, когато договорът за кредит е свързан с предоставянето на допълнителна услуга, в случая — поръчителство от трета страна срещу заплащане на такса. Твърди, че седмият въпрос повдига въпроси на националното право, които се отнасят до изтичането на срока на поръчителството, а не до искове срещу кредитор, произтичащи от предоставянето на стоки или услуги. Агенцията отбелязва също така, че обстоятелството, че поръчителят не се е позовал на член 147 от ЗЗД по отношение на кредитора, независимо че са изтекли шест месеца от падежа на главното задължение, няма никакви последици за потребителя кредитополучател. Задължението е дължимо, независимо от лицето, на което се дължи.
19.
Комисията споделя мнението, че договорите за кредит, предмет на делата пред запитващата юрисдикция, не отговарят на изискванията на член 3, буква н) от Директива 2008/48 и следователно не представляват свързани договори за кредит, регламентирани от член 15, параграф 2 от Директива 2008/48. Предоставеният кредит не финансирал изключително или частично договор за доставка на конкретни стоки или за предоставяне на конкретна услуга. Следователно договорите за поръчителство са допълнителни по отношение на договора за кредит и не предоставят кредит за закупуване на стоки или услуги. Комисията отбелязва, че седмият въпрос се отнася по-скоро до прилагането и тълкуването на националното право, отколкото до клауза в потребителски договор, поради което разпоредбите на Директива 93/13 относно неравноправните клаузи в потребителските договори са неприложими.
20.
Въпреки това Комисията предлага на Съда при отговора на шестия и седмия въпрос да вземе предвид особените обстоятелства, при които е постановено определението за отправяне на преюдициално запитване. Връзката между кредитора и поръчителя, изглежда (
18
), не стимулира последния да се позове на член 147, параграф 1 от ЗЗД, за да погаси поръчителството. Ако потребителят кредитополучател можел да се позове на тази разпоредба срещу кредитора, той би могъл да избегне изплащането на заетата сума. Тези съображения са от особено значение при обстоятелства, при които отпускането на договора за кредит зависи от това дали потребителят кредитополучател ще получи поръчителство от лице, което кредиторът е посочил.
21.
Освен това Комисията твърди, че член 17 от Директива 2008/48 се заобикаля, когато поръчител може да се позове на договор за поръчителство, за да осигури изплащането на дълг от потребител кредитополучател, а не на цедиране на правото за събиране на този дълг. Според Комисията член 17 от Директива 2008/48 се основава на презумпцията, че цесионерът на вземането е трето лице, независимо от кредитора. Защита, предоставяна от този член, би трябвало да се прилага a fortiori, когато поръчителят е дъщерно дружество на първоначалния кредитор. Споразумение, съгласно което кредитор и поръчител, действащи като една търговска единица, се договарят за погасяване на правата на потребителя кредитополучател срещу кредитора, заобикаля Директива 2008/48 в противоречие с член 22, параграф 3 от нея.
Анализ
– Член 15, параграф 2 от Директива 2008/48
22.
Съгласно член 3, буква н) от Директива 2008/48 „свързан договор за кредит“ изисква наличието на две кумулативни условия: въпросният договор за кредит да се използва изключително за финансиране на договор за доставка на стоки или предоставяне на услуги и от обективна гледна точка двата договора да представляват едно цяло (
19
). От определението за преюдициално запитване става ясно, че с разглежданите в делата, с които е сезирана запитващата юрисдикция, договори за кредит не се финансира покупката на конкретни стоки или услуги. С договорите за поръчителство, от друга страна, не се предоставя услуга, която се заплаща чрез договорите за кредит. Както правилно отбелязва Комисията, договорът за поръчителство е допълнителен по отношение на договора за кредит. Следователно тези два договора не отговарят на първото от изискваните кумулативни условия — за наличието на „свързан договор за кредит“ по смисъла на Директива 2004/48. Тъй като член 15, параграф 2 е приложим към така дефинираните „свързани договори за кредит“, тази разпоредба не може да се прилага към договори, които не попадат в обхвата на тази дефиниция.
– Членове 5 и 7 от Директива 93/13
23.
Според запитващата юрисдикция националната съдебна практика тълкува член 147 от ЗЗД в смисъл, че позволява на поръчител, който е платил на първоначалния кредитор, да поиска плащане от длъжника, независимо че поръчителството се счита за погасено по силата на закона (
20
). Директива 93/13 има за цел сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно неравноправните клаузи в договорите, сключени между продавач или доставчик и потребител. Член 5 от Директива 93/13 изисква писмените клаузи в договорите да се съставят на ясен и разбираем език и при наличие на съмнение да се прилага тълкуването на клаузата, което е най-благоприятно за потребителя. Член 7 от Директива 93/13 урежда продължаващата употреба на неравноправни клаузи в потребителски договори. Както отбелязва Комисията, ако в седмия въпрос се посочват членове 5 и 7 от Директива 93/13 във връзка с точка 1, букви б) и в) от приложението към нея, то това се прави с оглед на прилагането на национална правна уредба, а не на тълкуването на клауза в потребителски договор. Тъй като според самите тези разпоредби на правото на Съюза те са приложими към тълкуването и използването на неравноправни клаузи в потребителски договори, те не уреждат прилагането на разпоредби на националното право като член 147 от ЗЗД (
21
).
– Заобикаляне на разпоредбите на Директива 2008/48
24.
Член 267 ДФЕС предоставя на Съда компетентност да тълкува правото на Съюза в рамките на отговора на въпроси, отправени му от национален съд (
22
). Макар че, за да даде полезен отговор, Съдът може да вземе предвид норми от правото на Съюза, които не са посочени във въпросите на националния съд (
23
), неговата компетентност да прави това, е ограничена от ясното разделение на функциите между него и националните съдилища, което предписва член 267 ДФЕС (
24
) и съгласно което националните съдилища решават въпросите от правото на Съюза, на които търсят отговор (
25
). Съответно националните съдилища определят формата и съдържанието на въпросите, които искат да отправят, а страните по главното производство не могат да ги променят (
26
). Това съответства на съдебната практика, която задължава Съда да гарантира на правителствата на държавите членки и на заинтересованите страни възможността да представят становища по поставените от Съда въпроси съгласно член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз (
27
).
25.
Тези производства са добър пример за поне част от основанията за налагането на ограничения при упражняването на компетентността на Съда съгласно член 267 ДФЕС. Тъй като запитващата юрисдикция не е поискала тълкуване на член 17, параграф 2 от Директива 2008/48, не се е провел дебат относно правното основание на твърдението на Комисията, че тази разпоредба се основава на предположението, че цесионерът, за който тя се отнася, трябва да бъде трето лице, независимо от първоначалния кредитор. Също така от текста на член 22, параграф 3 от Директива 2008/48 е видно, че той задължава държавите членки да гарантират, че разпоредбите, които приемат за изпълнение на тази директива, не могат да бъдат заобиколени (
28
). Тъй като запитващата юрисдикция не е поискала от Съда да тълкува член 22, параграф 3 от Директива 2008/48, тя не може да бъде упрекната, че не е уточнила дали разпоредбите, за които Комисията твърди, че може да са били заобиколени, са приети за тази цел. По този начин Съдът не разполага с нужната му информация, за да даде на запитващата юрисдикция тълкуване на член 22, параграф 3 от Директива 2008/48, което тя да използва при решаването на спора, с който е сезирана. Такива резултати са несъвместими с нормалното протичане на производството по член 267 ДФЕС.
V. Заключение
26.
Поради изложеното предлагам на Съда да отговори на шестия и седмия преюдициален въпрос, отправени от Софийския районен съд (България), както следва:
„1.
Член 15, параграф 2 от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета не се прилага за договори за кредит, свързани с допълнителна услуга, а именно осигуряване на платено поръчителство от трето лице, когато този договор за кредит не се използва изключително за финансиране на договор за доставка на конкретни стоки или предоставяне на конкретна услуга.
2.
Членове 5 и 7 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори във връзка с точка 1, букви б) и в) от приложението към нея не се прилагат към национална съдебна практика, според която поръчител, който е платил на кредитора по договор за потребителски кредит, може да поиска плащане от длъжника, независимо че поръчителството е погасено“.
(
1
)	Език на производството: английски.
(
2
)	OВ L 133, 2008 г., стр. 66, изменена с Директива 2011/90/ЕС на Комисията от 14 ноември 2011 г. (OВ L 296, 2011 г., стр. 35), с Директива 2014/17/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 4 февруари 2014 г. (OВ L 60, 2014 г., стр. 34), с Регламент (ЕС) 2016/1011 на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2016 г. (OВ L 171, 2016 г., стр. 1), с Регламент (ЕС) 2019/1243 на Европейския парламент и на Съвета от 20 юни 2019 г. (OВ L 198, 2019 г., стр. 241) и с Директива (ЕС) 2021/2167 на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2021 г. (OВ L 438, 2021 г., стр. 1).
(
3
)	Държавен вестник, бр. 275 от 22 ноември 1950 г., в сила от 1 януари 1951 г., изменен Държавен вестник, бр. 35 от 27 април 2021 г.
(
4
)	Директива 2008/48/ЕО не се прилага за договори за заем на стойност, по-малка от 200 евро: вж. член 2, параграф 2, буква в).
(
5
)	В един от случаите не се изисквало обезпечение, но при липса на обезпечение кредитополучателят трябва да чака 14 дни за отпускане на кредита. Ако потребителят кредитополучател сключи договор за поръчителство с избрано от кредитора лице до 48 часа от сключването на договора или предостави безусловна банкова гаранция в 10‑дневен срок, получава одобрение на кредита в рамките на 24 часа. Комисията отбеляза, че тези условия оказват натиск върху потребителя кредитополучател да приеме избрания от кредитора поръчител.
(
6
)	Запитващата юрисдикция посочва, че тази възможност е била налице в някои от случаите, предмет на преюдициалното запитване.
(
7
)	Вторият заявител, Агенцията, твърди, че не е избирал или посочвал предложения институционален поръчител, а се е съгласил да бъде той.
(
8
)	С определение от 26 октомври 2023 г. запитващата юрисдикция уведомява Съда, че шестата от осемте молби, предмет на определението за преюдициално запитване, е оттеглена.
(
9
)	Запитващата юрисдикция отбелязва, че потребителите кредитополучатели, които не са страни в производството, могат да оспорят изложените в молбите факти.
(
10
)	Тълкувателно решение № 4/2013 г. от 18.06.2014 г. на Общото събрание на гражданската и търговската колегия на Върховния касационен съд
(
11
)	Вж. например Определение № 5389/01.03.2019 г. по въззивно частно гражданско дело № 2165/2019 г. на Софийския градски съд, II-б въззивен състав.
(
12
)	ОВ L 95, 1993 г., стр. 29 (Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273), изменена с Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и Съюза от 25 октомври 2011 г. (OВ L 304, 2011 г., стр. 64) и с Директива (ЕС) 2019/2161 на Европейския парламент и на Съвета от 27 ноември 2019 г. (OВ L 328, 2019 г., стр. 7).
(
13
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета (наричана по-нататък „Директивата за нелоялни търговски практики“) (OВ L 149, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260).
(
14
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 година относно започването и упражняването на застрахователна и презастрахователна дейност (Платежоспособност II) (OВ L 335, 2009 г., стр. 1).
(
15
)	Чешкото правителство е ограничило писменото си становище до отговор на единадесетия въпрос от преюдициалното запитване.
(
16
)	Вж. в този смисъл решение от 10 февруари 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (давностен срок) (C‑219/20, EU:C:2022:89, т. 33).
(
17
)	Вж. в този смисъл решение от 8 декември 2016 г., Eurosaneamientos и др. (C‑532/15 и C‑538/15, EU:C:2016:932, т. 26—28 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Комисията посочва, че „Файненшъл България“ ЕООД е дъщерно дружество на „Изи Асет Мениджмънт“ АД. Що се отнася до отношенията между „Кредисимо“ АД и „Ай Тръст“ ЕООД, тя отбелязва, първо, че кредиторът е избрал поръчителя по договора за потребителски кредит. Второ, поръчителят не се е позовал на погасяването на поръчителството срещу кредитора при обстоятелства, при които поръчител, който е наясно с възможността потребителят кредитополучател да изпадне във финансови затруднения, би бил склонен да го направи, вместо да поеме риска от неизпълнение на задълженията от страна на потребителя кредитополучател.
(
19
)	Вж. например решение от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др. (C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 301), относно договори за кредит за доставка на моторни превозни средства.
(
20
)	В рамките на производството по член 267 ДФЕС Съдът не може да се произнася по тълкуването на националните законови и подзаконови актове или по правилността на тълкуването им от запитващата юрисдикция: вж. например решения от 21 септември 2016 г., Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, т. 15), и от 5 юни 2018 г., Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, т. 32).
(
21
)	В точки 104 и 157 от определението за преюдициално запитване се отбелязва, че един от договорите за кредит съдържа клауза, която предвижда, че поръчителят остава задължен съгласно условията на договора за поръчителство и след настъпването на падежа на задълженията на потребителя по договора за потребителски кредит, независимо от това дали кредиторът е предявил иск срещу потребителя кредитополучател и/или поръчителя в 6‑месечен срок от падежа на задължението. Агенцията твърди, че подобна клауза е в интерес на потребителите, тъй като техните задължения са гарантирани от друг длъжник, от който кредиторът може да търси погасяване на задължението.
(
22
)	Вж. например решение от 27 март 2014 г., Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, т. 27 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Вж. например решение от 17 октомври 2019 г., Comida paralela 12 (C‑579/18, EU:C:2019:875, т. 22 и цитираната съдебна практика).
(
24
)	Вж. например решения от 20 юни 2024 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Командироване на работници от трети страни) (C‑540/22, EU:C:2024:530, т. 105), и от 27 юни 2024 г., Ministero della Giustizia (C‑41/23, EU:C:2024:554, т. 33 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	Вж. например решение от 9 юли 2020 г., Raiffeisen Bank и BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 и C‑699/18, EU:C:2020:537, т. 46). От практиката на Съда следва също, че ако в акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция е посочила изрично, че не счита за необходимо да постави определен въпрос, или ако мълчаливо е отказала да запита Съда по повдигнат от някоя от страните въпрос, Съдът не може да отговори на такъв въпрос, нито може да го вземе под внимание в рамките на преюдициалното запитване: вж. например решение от 13 декември 2018 г., Touring Tours und Travel и Sociedad de Transportes (C‑412/17 и C‑474/17, EU:C:2018:1005, т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
26
)	Вж. например решения от 18 юли 2013 г., Consiglio Nazionale dei Geologi (C‑136/12, EU:C:2013:489, т. 29 и 30), и от 22 декември 2022 г., Airbnb Ireland and Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, т. 82—84 и цитираната съдебна практика).
(
27
)	Вж. например решения от 16 октомври 2014 г., Welmory (C‑605/12, EU:C:2014:2298, т. 34 и цитираната съдебна практика), и от 17 декември 2020 г., BAKATI PLUS (C‑656/19, EU:C:2020:1045, т. 33).
(
28
)	Вж. решение от 21 март 2024 г., Профи Кредит България (Допълнителни услуги към договор за кредит) (C‑714/22, EU:C:2024:263, т. 41 и цитираната съдебна практика).