62018CC0546
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. BOBEK
представено на 18 март 2021 година (
1
)
Дело C‑546/18
FN,
GM,
Adler Real Estate AG,
HL,
Petrus Advisers LLP
встъпили страни:
Übernahmekommission
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия)
„Преюдициално запитване — Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Окончателен характер на решения, постановени при приключване на административни производства — Директива 2004/25/ЕО — Тълкуване в съответствие с правото на ЕС“
I. Въведение
1.
Контекстът на настоящото дело състои от две отделни производства, образувани от Übernahmekommission (Комисия за поглъщанията, Австрия). В първото (предварително) производство се установяват (обективните) факти, свързани с наличието на нарушение на правилата относно задължителните предложения за поглъщане. Съгласно австрийските процесуални норми, след като констатациите от предварителните производства станат окончателни, второто (административнонаказателно) производство е обвързано от тези обективни констатации, когато се преценява дали (субективните) критерии за твърдяното нарушение също са изпълнени и когато се налагат санкции на съответните лица.
2.
Именно в този контекст, като се позовава на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и на Директива 2004/25/ЕО (
2
) (наричана по-нататък „Директивата относно предложенията за поглъщане“), Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия) по същество отправя въпроси относно процесуалните права, предоставяни от правото на ЕС на лица, които не са били страни в„първия етап“ на предварително производство, но които, поради съответните свои позиции в корпоративните структури на дружествата — страни в първото производство, може да понесат санкции във „втория етап“ на административно производство.
II. Правна уредба
А. Правото на ЕС
3.
Съгласно член 4, параграф 1 от Директивата относно предложенията за поглъщане държавите членки определят един или повече органи, които са компетентни да упражняват контрол върху предложенията за целите на правилата, които установяват или въвеждат съгласно тази директива. Съгласно член 4, параграф 5 от нея:
„На контролните органи се предоставят всички необходими правомощия за целите на изпълнение на техните задължения, включително и това да гарантират, че страните по предложението съответстват на правилата, установени или въведени съгласно настоящата директива“.
4.
В член 5, параграф 1 от тази директива се съдържа задължението да се направи предложение за поглъщане. То възниква, когато „дадено физическо или юридическо лице, което в резултат на придобиване лично или чрез лица, които действат съгласувано с него, притежава ценни книжа на дружество, както е посочено в член 1, параграф 1, които, добавени към всички негови съществуващи дялове от тези ценни книжа и дяловете от тези книжа на лицата, които действат съгласувано с него, пряко или непряко му дават определен процент от правото на глас в това дружество, което му осигурява контрола върху това дружество […]“.
5.
По силата на член 17 от Директивата относно предложенията за поглъщане, озаглавен „Санкции“:
„Държавите членки определят санкциите, които се налагат за нарушаване на националните мерки, приети съгласно настоящата директива, и предприемат всички необходими стъпки, за да гарантират, че те имат правно действие. Така предвидените санкции са ефективни, пропорционални и [възпиращи]. Държавите членки нотифицират Комисията за тези мерки не по-късно от датата, установена в член 21, параграф 1, и за всички последващи изменения в тях при първа възможност“.
Б. Австрийското право
6.
Allgemeines Verwaltungsverfahrensgezetz 1991 (Общ закон за административното производство от 1991 г., наричан по-нататък „AVG“) урежда производствата на административните органи в Австрия. Член 24 от Verwaltungsstrafgesetz 1991 (Закон за административните наказания от 1991 г.) гласи, че освен ако не е предвидено друго, AVG се прилага също и при налагане на административни наказания.
7.
Bundesgesetz betreffend Übernahmeangebote (Федерален закон относно предложенията за поглъщане), BGBl. [Федерален държавен вестник] I бр. 127/1998 (наричан по-нататък „ÜbG“) урежда материално- и процесуалноправните аспекти за публичното придобиване на акции и други ценни книжа на дружества, чиито ценни книжа са допуснати до търговия на регулиран пазар.
8.
В член 1, параграф 6 от ÜbG се определя терминът „съгласувано действие“. Съгласно член 23, параграф 1, когато се установи, че страни „действат съгласувано“, притежаваните акции или ценни книжа в дружеството, обект на предложението, се сумират реципрочно, когато се прилагат членове 22—22b от ÜbG.
9.
Самият член 22 от ÜbG се отнася до задължението да се направи предложение за поглъщане. Такова задължение е вменено на „всяко лице, което пряко или косвено придобие контролно участие в дружеството, обект на предложение“, в срок от 20 работни дни на борсата“. Член 22a от този закон разширява посоченото задължение да се направи предложение за поглъщане и спрямо страни, действащи съгласувано, когато придобиват „контролно участие“.
10.
Съгласно член 30, параграф 2 от ÜbG AVG се прилага по отношение на производства, образувани от Комисията за поглъщанията.
III. Фактите, националното производство и преюдициалните въпроси
11.
На 22 ноември 2016 г. Комисията за поглъщанията постановява решение (наричано по-нататък „предварителното решение“) срещу Adler Real Estate AG (наричано по-нататък „Adler“), Mountain Peak Trading LLP (наричано по-нататък „Mountain Peak“), Westgrund AG (наричано по-нататък „Westgrund“), Petrus Advisers LLP (наричано по-нататък „Petrus“) и GM (физическо лице). Това решение е постановено в контекста на производство относно придобиването на „съществен дял“ акции с право на глас от 31,36 % в Conwert Immobilien SE (наричано по-нататък „Conwert“) и свързаното неизпълнение на задължението да се направи задължително публично предложение за поглъщане.
12.
В предварителното производство Комисията за поглъщанията установява, че в хипотезата на реципрочно причисляване на права на глас съгласно член 23, параграф 1 от ÜbG е придобито контролно участие по смисъла на член 22 от ÜbG. Комисията за поглъщанията е направила тази констатация за прага въз основа на критериите за сумиране при „правните субекти, които действат съгласувано“, установени в член 1, параграф 6 от ÜbG. Ето защо съгласно член 23, параграф 1 от ÜbG тези права на глас в Conwert е трябвало да бъдат реципрочно причислени на Adler, Mountain Peak, Westgrund, Petrus и GM за първи път на 29 септември 2015 г. По принцип съгласно член 22a, точка 1 от ÜbG това придобиване на „съществено дялово участие“ от „лица, които действат съгласувано“ е трябвало да доведе до задължително предложение за поглъщане за Conwert в срок от 20 работни дни на борсата.
13.
С решение от 1 март 2017 г. Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) отхвърля жалба срещу предварителното решение. Предварителното решение става окончателно.
14.
Впоследствие Комисията за поглъщанията образува административнонаказателно производство срещу, inter alia, GM, HL и FN (всичките — физически лица). Отговорността на HL и FN произтича от функциите им, съответно на член на органа за управление на Adler и директор на Petrus, към момента на извършване на твърдяното деяние.
15.
На 29 януари 2018 г. Комисията за поглъщанията издава своето решение срещу GM (като физическо лице), HL (в качеството на член на органа за управление на Adler) и FN (в качеството на директор на Petrus) (наричано по-нататък „решението за налагане на административно наказание“). Комисията за поглъщанията налага на GM, HL и FN административни наказания, като постановява, че съответно представляваните от HL и FN дружества носят акцесорна отговорност.
16.
За вземането на това решение Комисията за поглъщанията основава фактическите си констатации на предварителното решение, по-специално с оглед на ключовата констатация, че въз основа на споразумение от 29 септември 2015 г. съответните страни „са действали съгласувано“ по смисъла на член 22a от ÜbG. Като не представили на Комисията за поглъщанията задължително предложение за поглъщане в рамките на законоустановения срок от 20 работни дни на борсата, GM, HL и FN били виновни за извършването на нарушение на член 22a, параграф 1 от ÜbG във връзка с член 22, параграф 1 от него. На това основание Комисията за поглъщанията налага имуществени санкции на GM, HL и FN и ангажира акцесорната отговорност на Adler и Petrus за наложените на HL и FN имуществени санкции.
17.
Срещу решението за налагане на административно наказание са подадени жалби пред Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия) — запитващата юрисдикция. Този съд посочва, че съгласно австрийското административно процесуално право окончателно предварително решение на административен орган е обвързващо за (същия, както и други) административни органи и съдилища, които трябва да се произнесат по същото фактическо и правно положение като това, във връзка с което е постановено предходното предварително решение. Предварителното условие за такова обвързващо действие е страните да бъдат идентични. Същото обвързващо действие трябва да се зачита и от административните съдилища, отново при условието страните да бъдат идентични в двете производства.
18.
По отношение на GM запитващата юрисдикция счита, че е налице идентичност на страните за целите на производствата, стоящи в основата на предварителното решение и решението за налагане на административно наказание. За GM този съд взема под внимание и всички останали изисквания, които трябва да бъдат спазени съгласно националното право, за да е налице обвързващо действие на предварителното решение.
19.
Що се отнася до HL и FN, запитващата юрисдикция изпитва съмнения за това дали е налице идентичност на страните в предварителното и в административнонаказателното производство. Тя отбелязва, че HL и FN не са присъствали като „страни“ в хода на предварителното производство, а са действали само като представители на дружествата Adler (за което HL е действал като член на органа за управление) и Petrus (за което FN е действал като директор). Такъв статут на „страна“ при HL и FN (като физически лица) бил налице единствено в хода на производството за налагане на административно наказание. Все пак по време на това последно производство Комисията за поглъщанията е установила наличието на „разширено обвързващо действие“ („erweiterte Bindungswirkung“), произтичащо от предварителното решение и за HL и FN (като физически лица).
20.
Именно в този фактически и правен контекст Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допускат ли членове 4 и 17 от Директива 2004/25/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно предложенията за поглъщане, с оглед на установения в правото на Съюза принцип на ефективност, тълкуване, че на влязло в сила решение на предвидения в член 4 от Директива 2004/25/ЕО контролен орган, с което е установено извършено от дадено лице нарушение на приети за транспонирането на Директива 2004/25/ЕО национални разпоредби, не се признава обвързващо действие в рамките на проведено след това от този контролен орган административнонаказателно производство срещу същото лице, вследствие на което това лице отново разполага с всички възражения от фактическо и правно естество и доказателства, за да оспори правонарушението, установено с вече влязлото в сила решение?
2)
Допускат ли членове 4 и 17 от Директива 2004/25/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно предложенията за поглъщане, с оглед на установения в правото на Съюза принцип на ефективност, тълкуване, че на влязло в сила решение на предвидения в член 4 от Директива 2004/25/ЕО контролен орган, с което е установено извършено от юридическо лице нарушение на приети за транспонирането на Директива 2004/25/ЕО национални разпоредби, не се признава обвързващо действие в рамките на проведено след това от този контролен орган административнонаказателно производство срещу органа на това юридическо лице, който има представителни правомощия, вследствие на което това лице (този орган) разполага с всички възражения от фактическо и правно естество и доказателства, за да оспори правонарушението, установено с вече влязлото в сила решение?
3)
(При утвърдителен отговор на въпрос [1]) Допуска ли член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз национална практика, съгласно която влязло в сила решение на предвидения в член 4 от Директива 2004/25/ЕО контролен орган, с което е установено извършено от дадено лице нарушение на приети за транспонирането на Директива 2004/25/ЕО национални разпоредби, има обвързващо действие в рамките на проведено след това от този контролен орган административнонаказателно производство срещу същото лице, така че това лице е възпрепятствано да оспори от правна и фактическа страна правонарушението, установено с вече влязлото в сила решение?
4)
(При утвърдителен отговор на въпрос [2]) Допуска ли член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз национална практика, съгласно която на окончателно решение на предвидения в член 4 от Директива 2004/25/ЕО контролен орган, с което е установено извършено от юридическо лице нарушение на приети за транспонирането на Директива 2004/25/ЕО национални разпоредби, се признава обвързващо действие в рамките на проведено след това от този контролен орган административнонаказателно производство срещу органа на това юридическо лице, който има представителни правомощия, така че това лице (този орган) е възпрепятстван(о) да оспори от правна и фактическа страна правонарушението, установено с вече влязлото в сила решение?“.
21.
Писмени становища са представили Alder, HL, GM, Комисията за поглъщанията и Европейската комисия. С изключение на Комисията тези страни са представили и отговори на поставените им от Съда въпроси.
IV. Анализ
22.
Настоящото заключение е структурирано по следния начин. В началото ще направя изложение по въпроса как разбирам националното право и въз основа на това ще предложа опростяване на поставените от запитващата юрисдикция въпроси (А). След това ще посоча приложимия критерий за преценка съгласно правото на ЕС (Б), преди да разгледам настоящото дело (В).
А. (Националната правна) уредба и поставените въпроси
23.
На пръв поглед четирите формулирани от запитващата юрисдикция въпроси, разгледани в контекста на сложната мрежа от национални норми и процедури, наистина изглеждат твърде сложни. Освен това тези въпроси, изглежда, са доста широкообхватни, като се отнасят по принцип до ефективността на правото на ЕС, статута или обвързващото действие на окончателни административни решения, евентуално съчетани със задължението да се преразгледат тези окончателни решения, и основните права в производства, в които се налагат наказателни санкции.
24.
Според мен подходът в настоящото дело може да бъде много по-стеснен. Полезни насоки вероятно могат да се дадат на запитващата юрисдикция, без да се навлиза в цялата сложност на националното право, изложена доста подробно от запитващата юрисдикция, както и в елементите на противоречива национална съдебна практика. Макар че тези обсъждания биха могли да бъдат много интригуващи, не съм убеден, че те действително са необходими в контекста на настоящото дело. Вместо това предпочитам да се съсредоточа върху практическия проблем, възникващ по-специално от гледна точка на правото на защита и на достъп до съд, по отношение на лицата, които са обект на такива производства.
25.
За да мога да направя това, има три аспекта, които трябва да бъдат обсъдени в самото начало. Първо, какъв точно е проблемът съгласно националното право? Второ, как Хартата и член 47 от нея взаимодействат с Директивата относно предложенията за поглъщане и се вписват в картината на настоящото дело? Трето, тези два аспекта ме карат да преформулирам и опростя поставените от запитващата юрисдикция въпроси, надявам се, без да изпускам от очи проблема.
26.
Първо, за целите на настоящото дело е от съществено значение да се разберат два аспекта на националното административно право: от една страна, процесуалните норми относно това как Комисията за поглъщанията провежда своите административни производства за твърдени нарушения на правилата за задължителните предложения за поглъщане, и от друга страна, националните процесуални норми, които придават обвързващо действие на станалите окончателни административни решения.
27.
Комисията за поглъщанията е оправомощена да започне разследване дали inter alia притежател на ценни книжа е пропуснал да отправи задължително предложение за поглъщане, по смисъла на член 22, параграф 1 от ÜbG при придобиването на „съществено дялово участие“ в дружество, обект на предложение. Тя може да прави това и когато група страни „действа съгласувано“ за придобиването на такива дялови участия (
3
).
28.
Процедурата обаче е разделена на части, в които се констатира наличието на обективните и субективните елементи на неотправянето на задължително предложение за поглъщане (
4
). Както обясняват страните, тези две констатации се извършват поотделно, като обективната констатация дали страна е пропуснала да отправи задължително предложение за поглъщане се разглежда в предварително производство и се прави посредством предварително решение. В предварителното производство обаче не се разрешава въпросът за наказателната отговорност. Тази отговорност се разглежда впоследствие, за да се установят субективните елементи за наличие на административна отговорност, което, изглежда, води до налагане на санкция с наказателен характер.
29.
Евентуалният съдебен контрол на всяка от тези констатации следва различно направление. Съгласно поясненията на Комисията за поглъщанията предварителните и административнонаказателните производства са обект на обжалване пред различни инстанции. Предварителното производство може да бъде обжалвано пред Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия). Посочва се обаче, че контролът на Върховния съд в подобни случаи се ограничава само до правни въпроси. Фактическите въпроси не подлежат на контрол от негова страна. За сметка на това административнонаказателното производство може да бъде оспорено пред Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия), а в някои случаи — и пред Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия). Федералният административен съд има „пълна компетентност“ за контрол от правна и от фактическа страна на решението, постановено в административнонаказателното производство. Тази компетентност обаче, изглежда, е подчинена на обвързващото естество на предхождащо решение, постановено от Комисията за поглъщанията или от друг орган или съд, което е станало окончателно.
30.
Комисията за поглъщанията поддържа, че по отношение и на двете инстанции за обжалване действа като „първоинстанционен съд“. Следователно както при предварителното, така и при административнонаказателното производство съществуват поне две инстанции за обжалване.
31.
Според разясненията на запитващата юрисдикция, след като взето от Комисията за поглъщанията административно решение стане окончателно, самата тя, както и други административни органи са обвързани с това предходно решение. Освен това тогава същото действие се поражда и за Федералния административен съд, ако бъде сезиран да се произнесе по същото фактическо и правно положение като разгледаното пред Комисията за поглъщанията. Така „двуетапната“ структура на производствата пред Комисията за поглъщанията практически означава, че последващото административнонаказателно производство относно (субективните) елементи на непредставянето на задължително предложение за поглъщане е подчинено на обвързващата сила на предходните (обективни) констатации в предварителното производство, след като решение по това производство стане окончателно.
32.
Накратко, именно в това според мен се състои практическият проблем. Постановеното в „първото“ предварително производство е обвързващо при всички последващи производства, както административни, така и съдебни. Освен това, или по-скоро преди всичко, това „обвързващо действие“ възниква не само в производствата по отношение на едни и същи страни (идентичност на страните в производствата) (
5
). То възниква също, което е от съществено значение, и по отношение на положения, при които такава „идентичност“ изглежда, меко казано, спорна (например когато лицата биват санкционирани във „втория“ етап в лично качество, докато в „първия“ етап само тяхното дружество е участвало формално в предварителното производство).
33.
Второ, в контекста на такава система запитващата юрисдикция поставя четири въпроса. Първият и вторият въпрос засягат съвместимостта на австрийските национални процесуални норми относно окончателния характер на административните решения от гледна точка на запазване на материалноправното действие на членове 4 и 17 от Директивата относно предложенията за поглъщане. Двата въпроса се различават по отношение на идентичността на страните или на нейната липса в различните производства.
34.
Членове 4 и 17 от Директивата относно предложенията за поглъщане се отнасят до назначаването и правомощията на контролен орган и налагането на санкции за нарушение на националните мерки, приети съгласно тази директива. Не е очевидно обаче, а и запитващата юрисдикция не обяснява, как тези разпоредби могат да дадат насоки по конкретните въпроси, поставени в настоящото производство.
35.
Третият и четвъртият въпрос засягат същия аспект от гледна точка на Хартата. По същество с тях се иска да се установи дали член 47 от Хартата допуска национални процесуални норми, според които влязло в сила решение на административен орган относно нарушения на националните правила за предложенията за поглъщане обвързва същия административен орган в последващо (административно) наказателно производство. В третия въпрос се искат насоки по тази съвместимост при идентичност на страните в двете производства, провеждани от въпросния административен орган. В четвъртия въпрос се поставя същият проблем при липса на идентичност на страните.
36.
Разглеждани заедно, четирите отправени от запитващата юрисдикция въпроса, изглежда, съпоставят „пълната ефективност“ на Директивата относно предложенията за поглъщане със спазването на процесуалните права, защитени по-специално от Хартата. Запитващата юрисдикция, изглежда, твърди, че е налице известно напрежение между тези две цели. Наистина, без това да се назовава ясно, като че ли се допуска, че може да има или ефективност на санкциите, или защита на основни права, но не и двете. Възможно е да съществува дори допълнително мълчаливо предположение, а именно че за да е „ефективна“ дадена санкция, правата на страните не трябва да пречат твърде много при нейното налагане.
37.
Не считам, че това предположение е добра отправна точка.
38.
Вместо това е безспорно, че австрийските правила относно контрола на предложенията за поглъщане, както inter alia се съдържат в ÜbG, представляват прилагане на Директивата относно предложенията за поглъщане, и така на правото на ЕС, за целите на член 51, параграф 1 от Хартата. Ето защо всяко национално производство, провеждано в рамката на Директивата относно предложенията за поглъщане, трябва да е съвместимо с член 47 от Хартата и с всички гарантирани от правото на ЕС права.
39.
Така действителният въпрос според мен не е, че трябва да се прави избор между „пълна ефективност“ и „основни права“. По-скоро е дали австрийските процесуални норми, както са приложени и посочени в настоящото дело, са съвместими с членове 4 и 17 от Директивата относно предложенията за поглъщане, разглеждани във връзка с член 47 от Хартата и с правата, гарантирани от правото на ЕС.
40.
Трето, разглеждани от тази перспектива, четирите поставени от запитващата юрисдикция въпроса се преобразуват в два, или по-скоро в един въпрос с два подвъпроса. Ето защо поставените въпроси по същество могат да бъдат преформулирани в смисъл дали прилагането на националните процесуални норми, както са посочени в настоящото дело, е съвместимо с членове 4 и 17 от Директивата относно предложенията за поглъщане, ако се разглеждат в светлината на принципа на спазване на правата на защита и/или на член 47 от Хартата. Този всеобхватен въпрос се състои от два допълнителни подвъпроса: случай, в който страните в производствата са идентични (въпроси 1 и 3), и случай, в който липсва такава идентичност (въпроси 2 и 4).
41.
Тези въпроси се поставят с особен фокус върху административнонаказателното производство. Както проличава обаче, това производство не е в основата на проблема. Проблемът се поражда „нагоре по веригата“ със защитата на такива права в хода на предварителното производство от Комисията за поглъщанията и ограничения контрол върху произтичащите констатации пред Върховния съд, като тези въпроси след това се свеждат „надолу по веригата“ в последващите (административни) наказателни (и евентуално допълнителни) производства.
42.
Предвид значимостта на предварителното производство ще започна с въпроси 2 и 4 и защитата на основните права на онези страни, които не са участвали в предварителното производство и (следователно) не са били в състояние да оспорят направените в предварителното решение констатации (В.1). Едва тогава ще продължа с въпроси 1 и 3 и положението на идентичност на страните в производствата, макар и само накратко (В.2). Преди да направя това обаче, ще очертая критерия относно основните права, приложим при двете групи въпроси (Б).
Б. Изискванията на правото на ЕС
1.
Административни производства и правото на защита
43.
Зачитането на правото на защита представлява основен принцип на правото на ЕС, който трябва да се прилага, когато административен орган възнамерява да издаде спрямо определено лице акт с неблагоприятни за него последици (
6
). При тези обстоятелства на адресата на това решение трябва да бъде предоставена възможност да бъде изслушан и да изложи своето становище, преди решението да бъде прието (
7
). Тези права са от съществено значение във всички производства, водещи до увреждащо решение за съответната страна, били те с граждански, наказателен, административен или друг характер (
8
).
44.
От съществено значение е, че зачитането на субективното право на защита на страна трябва да бъде защитено от административните органи при провеждането на техните производства (
9
). Това право трябва да е гарантирано от в момента, в който стане релевантно (
10
). Само по този начин може да се гарантира, че съответният орган отчита всички релевантни елементи и че засегнатото лице има възможност да поправи грешка и да изтъкне доводи, които могат да са основания за това увреждащото решение да не бъде прието (
11
).
2.
Съдебни производства и член 47 от Хартата
45.
Член 47, първа алинея от Хартата предвижда право на ефективни правни средства за защита пред съд. Ключови компоненти на това право са принципът на равни процесуални възможности, включително принципът на състезателност (
12
), както и принципът на равнопоставеност в процеса (
13
). С налагането на задължение за осигуряване на разумна възможност за всяка от страните да представи своята позиция при условия, които не я поставят в явно неблагоприятно положение спрямо другата страна (
14
), член 47 от Хартата се отнася и до гарантиране на правото на защита (
15
).
46.
Вярно е, че пълният набор от гаранции, произтичащи от член 6, параграфи 2 и 3 от Европейската конвенция за правата на човека (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), на които съответстват членове 47 и 48 от Хартата, възниква единствено в контекста на производства, които могат да доведат до налагане на санкции с наказателноправен характер (
16
). От текста на член 47 от Хартата е ясно обаче и че тази разпоредба не се ограничава до производства, които водят само до налагане на „наказателноправни“ санкции. Всъщност тази разпоредба установява ядро от права, които трябва да бъдат защитени във всички съдебни производства (
17
).
47.
Трябва да е налице контрол относно зачитането на въпросното ядро от права, както от правна, така и от фактическа страна, от „съд“ по смисъла на член 47 от Хартата (
18
). За целите на съдебната практика този орган трябва да е законоустановен, да е постоянно действащ, юрисдикцията му да е задължителна, да има състезателно производство; да прилага правни норми и да е независим (вътрешно и външно) (
19
).
48.
По подразбиране, за да бъде съдебният контрол съгласно член 47, първа алинея от Хартата ефективен, той изисква пълна компетентност на поне една инстанция (
20
). Обхватът на контрола от такъв „съд“ може да бъде ограничен например само до въпроси от правна страна (
21
). В този случай обаче самият административен орган, компетентен да постанови разглежданото решение, трябва да изпълнява всички критерии на „съд“ за целите на член 47 от Хартата (
22
). Така по един или друг начин трябва да е налице поне една напълно независима инстанция, която да се квалифицира като „съд“ за целите на член 47, първа алинея от Хартата и която да е оправомощена да направи преценка на случая при пълна компетентност, тоест при включване на елементи както от правна, така и от фактическа страна.
В. По настоящото дело
1.
Различни страни в последващи административни производства
49.
Според разясненията на запитващата юрисдикция в хода на предварителното производство Комисията за поглъщанията е извършила проверка дали поведението на страните в производството би могло (обективно) да се разглежда като „съгласувано действие“ за придобиването на „съществено дялово участие“ в Conwert и дали това е следвало да задейства задължението за отправяне на задължително предложение за поглъщане. В последващото (административнонаказателно) производство Комисията за поглъщанията се е счела за обвързана от тези (обективни) констатации за определяне на субективните елементи на неотправянето на задължително предложение за поглъщане. Според нея това обвързващо действие е възникнало въпреки факта, че предварителното и административнонаказателното производство не са се отнасяли до едни и същи участници.
50.
Според мен това отчетливо поражда проблеми съгласно правото на ЕС и в двете непосредствено очертани измерения: от гледна точка на упражняване на правото на защита на засегнатите страни (а) и липсата на възможност за контрол от съд с „пълна компетентност“ (б).
а)
Упражняване на правото на защита
51.
Според посоченото от HL, по време на предварителното производство той е бил в невъзможност да упражни правото си на защита, тъй като не е бил определен като „страна“ в производството („Parteistellung“). Вместо това HL е бил счетен само за „участник“ („Beteiligter“) за целите на това производство. Съгласно австрийското право с тези статути очевидно са свързани различни процесуални права и гаранции. HL например посочва, че не е бил уведомен за предварителното производство, не е бил в състояние да се запознае с преписката, да упражни правото си да запази мълчание или да обжалва предварителното решение. Твърди се, че едва след образуването на административнонаказателното производство HL е могъл да упражни тези права, но само в рамките на това второ производство. Към онзи момент обаче предварителното решение, което дотогава е станало окончателно, вече обвързва Комисията за поглъщанията по отношение на обективното определяне на страните, „действали съгласувано“. Ето защо от самото начало действията на Adler са счетени от обективна страна за действия на HL поради неговата позиция на член на органа на управление на това дружество, без той да е в състояние да упражни своето (собствено и лично) право на защита.
52.
В отговора си на поставен от Съда въпрос Комисията за поглъщанията твърди, че HL е можел да участва в предварителното производство, имал е право да запази мълчание съгласно член 51 от AVG и е имал право да се защитава в хода на това производство. Комисията за поглъщанията отбелязва също така, че HL всъщност е бил „лично“ поканен в заседанието за изслушване на устните състезания в предварителното производство, присъствал е и е участвал в него. Това предполагало, че HL е бил в състояние да упражни някои от субективните си процесуални права.
53.
Запитващата юрисдикция следва да установи фактическите обстоятелства по настоящото дело, както и съществуващото тълкуване на националното право, което изглежда спорно в известна степен.
54.
От преписката по делото разбирам, че в хода на предварителното производство HL е участвал в качеството си на член на органа за управление на Adler, действайки за и от името на това дружество, но не в лично качество. Всъщност като че ли няма индикации, че в предварителното производство Комисията за поглъщанията е разследвала обективно личната му отговорност. Разследвано е именно участието на дружеството. Въпросът за личното участие на HL, изглежда, възниква едва в хода на административнонаказателното производство.
55.
Комисията за поглъщанията обаче сякаш твърди, че въпреки несъответствието между страните в двете производства HL е можел да упражни своето лично право на защита в хода на предварителното производство по производен начин чрез Adler, при представляването на този правен субект в качеството си на член на органа за управление, тъй като и двете страни са споделяли едни и същи интереси („Interessengleichlauf“).
56.
Не възприемам тази логика поради (поне) две причини.
57.
Първо, не може да се пренебрегне твърде голямата потенциална възможност да възникне конфликт на интереси и/или нарушение на фидуциарни задължения за директорите на дружествата, поставени в положението, описано от Комисията за поглъщанията. Несъмнено в голяма степен е правилно да се предположи, че що се отнася до по-голямата картина, както дружеството, така и директорът/директорите му или други членове на неговите органи за управление вероятно споделят един и същ интерес тяхното дружество да не бъде намерено за виновно в нарушаване на правилата относно предложенията за поглъщане. При все това, по отношение на други евентуално възникващи междувременно въпроси, действително ли може да се изключи, че директор на дружество или член на органа за управление няма да се окажат в положение, при което трябва да избират между най-добрите интереси на дружеството и своя собствен най-добър интерес, особено в контекста на това, което, изглежда, представлява последваща административна персонална отговорност за директорите на дружествата с налагане на санкции с наказателен характер?
58.
Второ, правото на защита е със субективен характер. Съгласно постоянната съдебна практика това право не може да бъде прехвърляно на друго лице, физическо или юридическо, и несъмнено не може да бъде упражнявано от името на друго лице (
23
). Самите засегнати страни трябва да могат ефективно да упражняват правата си, предоставени им от правото на ЕС, без оглед на характера на производствата, на които са обект.
59.
Поради това, без да искам да звуча твърде формалистично, не мога да възприема схващането, че действащо за и от името на дружество физическо лице (и по този начин обикновено схващано за действащо като дружеството, законоустановен представител на юридическо лице), е действително същото като това лице, действащо в свой интерес или за своя сметка. Това е a fortiori вярно при обстоятелства, при които в хода на тези производства интересите на двете лица може да се различават, ако не и открито да се намират в конфликт.
60.
В настоящото дело изглежда, че в личното си качество HL е можел да упражни своето право на защита единствено в хода на административнонаказателното производство. Към онзи момент обаче предварителното решение вече е станало окончателно. Ето защо то е обвързало административнонаказателното производство по отношение на „обективните“ елементи на разследването на Комисията за поглъщанията за наличие на възможно нарушение на задължението за отправяне на задължително предложение за поглъщане. Последица от това е предрешаването на поведението на HL, без той да има възможността да изрази становището си преди приемането на това решение (
24
).
б)
Липса на достъп до съд с „пълна компетентност“
61.
Според GM, HL и Adler при настоящите обстоятелства член 47 от Хартата не допуска признаването на обвързващото действие на предварителното решение за целите на административнонаказателното производство. По отношение на член 47, първа алинея от Хартата тези страни твърдят, че с оглед на ограничения съдебен контрол на Върховния съд, признаването на обвързващото действие на предварителното решение, след като стане окончателно, в контекста на последващото административнонаказателно производство и съдебни производства пред Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия), накърнява правото им на ефективна съдебна защита, произтичащо от Хартата.
62.
Комисията за поглъщанията оспорва тези становища. Според твърденията ѝ процесуалните гаранции, стоящи в основата както на предварителното, така и на административнонаказателното производство, са такива, че произтичащите решения се вземат от независим и безпристрастен „съд“ по смисъла на член 47 от Хартата. Предвид това, че и в двете дела Комисията за поглъщанията действала като „първоинстанционен съд“, ограничаването на обхвата на контрол на Върховния съд единствено до въпроси от правна страна било съвместимо с член 47 от Хартата.
63.
Логиката на изискванията на член 47, първа алинея от Хартата налага преценка в две части (
25
). Първо, дали Комисията за поглъщанията фактически, както твърди, отговаря на изискванията за „съд“ по смисъла на член 47 от Хартата (1). Второ, когато случаят не е такъв, дали решенията ѝ подлежат на контрол от съд с „пълна компетентност“ (2).
1) „Съд“ по смисъла на член 47 от Хартата ли е Комисията за поглъщанията?
64.
Едно от кумулативните условия, за да бъде налице „съд“ по смисъла на член 47 от Хартата, е дали съответният орган е „независим“ (
26
). Това гарантира еднаквата отдалеченост от страните в производството и от съответните им интереси с оглед на предмета на спора (
27
). С други думи, съответният орган не може да действа като страна по собственото си дело в нарушение на принципа „nemo judex in sua causa“ (
28
).
65.
Без да е необходимо да се разглеждат всички изисквания, свързани с изпълнението на критериите за „съд“, предвидени в член 47 от Хартата, изглежда, че Комисията за поглъщанията не изпълнява критерия, свързан с „независимостта“.
66.
В отговор на поставен от Съда въпрос GM посочва, че съгласно член 29, параграф 1 от ÜbG Комисията за поглъщанията е отговорна за прилагането на ÜbG, поради което са ѝ възложени широки правомощия ex officio, в това число правомощието за образуване на предварителни и административнонаказателни производства. В такива производства самата Комисия за поглъщанията взема решение относно обхвата и предмета на производството и сама провежда разследването за това производство. От член 33, параграф 4 от ÜbG изглежда — което следва да се потвърди от запитващата юрисдикция — че при производства, образувани по обосновано искане, Комисията за поглъщанията единствена има правомощие да реши дали да продължи производство, дори и въпросното искане да е оттеглено на по-късен етап.
67.
Така, в обобщение, Комисията за поглъщанията, изглежда, има няколко „роли“ съгласно националното право: на разследващ орган, на прокурор и на „съдия“. Не са налице индикации, че Комисията за поглъщанията вътрешно функционира въз основа на твърдо функционално разделение между, от една страна, отделите на този орган, отговарящи за разследването и вземането на решения в контекста на прилагането на Директивата относно предложенията за поглъщане, и от друга страна, орган, произнасящ се по жалби, подадени срещу взети от тези отдели решения (
29
).
68.
Всъщност изглежда, че в последващи съдебни производства за оспорване на предварителните или административнонаказателните производства на Комисията за поглъщанията, тя действа като ответник по собственото си дело, за да защити решението си пред компетентния австрийски съд (
30
). По този начин тя не действа като безпристрастна трета страна между предполагаемия нарушител, от една страна, и административния орган, отговарящ за контрола на съответствието с предложенията за поглъщане, от друга.
69.
Естествено, запитващата юрисдикция трябва да вземе решение във връзка с тези обстоятелства При все това, с оглед на представените на Съда отговори и поради изложените в предходната точка от настоящото заключение съображения, не съм убеден, че Комисията за поглъщанията изпълнява критериите за „съд“ по смисъла на член 47 от Хартата. Бих искал да подчертая, че такъв временен извод — отново, който единствено запитващата юрисдикция следва да провери — по никакъв начин не поставя под въпрос факта, че някои национални административни органи ще имат по-голяма степен на независимост и най-високото ниво на експертиза в съответните им области на действие.
70.
Не това обаче определя какво представлява „независим“ съд. Независим съд по смисъла на член 47, първа алинея от Хартата се характеризира с пълната си независимост, както „вътрешна“, така и „външна“. Това е независим трети субект по отношение и на двете засегнати страни. В рамките на тази логика, съставите за вземане на решения, които са част от административен орган, или дори функционално много независими апелативни състави, които са част от административен орган, все пак трябва да се причислят по-скоро към публичната администрация, а не към съдебната система (
31
).
71.
Тъй като изглежда, че Комисията за поглъщанията не е „съд“ по смисъла на член 47, първа алинея от Хартата, се поставя въпросът дали в настоящото дело компетентните национални съдилища запазват „пълна компетентност“ за контрол на решенията на тази комисия.
2) Осъществява ли се контрол от съд с „пълна компетентност“?
72.
Съдебният контрол на решенията на Комисията за поглъщанията, изглежда, се различава в зависимост от разглежданото производство. От една страна, констатациите, произтичащи от предварителното производство, може да бъдат обжалвани пред Върховния съд. Контролът на този съд е ограничен само до въпроси от правна страна (
32
). Ето защо не изглежда той да има „пълна компетентност“ за контрол във връзка с въпроси от фактическа страна (
33
). От друга страна, констатациите, произтичащи отадминистративнонаказателното производство, може да бъдат обжалвани пред Федералния административен съд (който в настоящото дело се явява самата запитваща юрисдикция) (
34
). Този съд, изглежда, има „пълна компетентност“ за контрол по отношение на констатациите на Комисията за поглъщанията от правна и от фактическа страна.
73.
Запитващата юрисдикция обаче пояснява, че практически не упражнява „пълна компетентност“, тъй като не може да извършва контрол на предварителното решение на Комисията за поглъщанията. Тя отбелязва, че поради широкото обвързващо действие, което австрийските процесуални норми придават на окончателните административни решения, запитващата юрисдикция е обвързана с (вече окончателните) констатации на Комисията за поглъщанията в предварителното решение и не може да извърши контрол на тези констатации.
74.
Най-общо казано, националното право установява система, при която Комисията за поглъщанията, i) неотговаряща на изискванията за „съд“, постановява решение, което ii) не може да бъде подложено на пълен контрол от Върховния съд и което, iii) след като стане окончателно, iv) обвързва не единствено самата Комисия за поглъщанията в бъдещи производства, в които има идентичност на страните (тълкувана доста разширително от този орган), основанието и предмета, но и v) всеки съд, който в рамките на обичайните си задачи е натоварен с контрола на тези свързани производства.
75.
Ако случаят действително е такъв, подобно положение според мен е в противоречие с член 47 от Хартата и изискването за ефективна съдебна защита.
76.
Бих подчертал, че тази несъвместимост възниква за всеки участник в „първото“, предварително производство, тъй като изглежда, че не е налице „съд“ с пълна компетентност, както се изисква по член 47, първа алинея от Хартата. Към този първоначален проблем възниква и допълнителен с оглед на специфичното положение на страните, които дори не са участвали в първото предварително производство.
2.
Едни и същи страни в последващите производства
77.
Според твърденията на GM, при все че е участвал като „страна“ в предварителното производство, той не е бил уведомен, че това производство би могло да доведе до налагането на „наказателна“ санкция в рамките на административнонаказателното производство. GM отбелязва също че в хода на предварителното производство не му е било дадено право да запази мълчание.
78.
Комисията за поглъщанията счита, че всички основни права на GM са били зачетени в хода на предварителното и на административнонаказателното производство.
79.
Макар запитващата юрисдикция да е тази, която следва да провери въпросните обстоятелства, крайният резултат, що се отнася до защитата на основните права на GM, е същият като изтъкнатия за конкретните обстоятелства при HL и Adler. В известна степен проблемът, възникващ в първия етап, е един и същ за всички страни. Единствената разлика е, че в специфичния контекст, когато страните са едни и същи в производствата, може да не възникне допълнителният въпрос за липсата на право на защита (това, разбира се, зависи от условието посоченото право, възникнало в рамките на „първия етап“, да е могло да бъде упражнено, когато е станало релевантно).
80.
Извън това не виждам причина защо по принцип да не може да се направи позоваване на обективни констатации от предходно административно производство в паралелно или последващо административно производство, произтичащо от същите факти (
35
). Общоприета практика е последващи административни решения да се основават на констатациите, информацията или дори доказателствата, установени в предходни решения на органа или дори на решения на други административни органи.
81.
При все това крайният резултат при всички такива „прехвърляния между преписките“ е, че засегнатата страна трябва да остане в състояние в пълна степен да упражни своето право на защита, когато то е станало или е щяло да стане релевантно (
36
). Не е възможно такава страна изведнъж да се окаже изправена пред „fait accompli“, като по същество в значителна степен се предреши положението ѝ, без тя дори да е имала възможността да бъде изслушана.
82.
Доколкото изглежда, че GM е бил страна и в двете производства, като е действал в свое собствено и лично качество, не се поставят структурните въпроси, възникващи от липсата на идентичност на страните в различните производства (
37
). Дали правото му на защита е било зачетено в конкретния случай в някое от двете производства, е въпрос, по който запитващата юрисдикция следва да се произнесе.
3.
Заключителна бележка
83.
Според мен е необходимо да се отбележи, че в настоящото заключение по никакъв начин не се поставя под съмнение възможността националното право да разшири обвързващото действие на влезлите в сила административни решения в други производства. Отново ще подчертая, че е напълно обичайно едно решение да може да служи за основа на друго решение или да бъде взето под внимание в различно производство (
38
). Най-често административната ефективност, заедно с равнопоставеността и предвидимостта на административното производство, са доводи в полза на разширяване на обхвата на действие на някои констатации спрямо други производства (
39
).
84.
Въпросът дали и как националният правен ред иска да създаде обвързващо действие на окончателни решения на административни органи е оставен на процесуалната автономия на държавите членки. Защитата на основните права съгласно правото на ЕС ограничава тази автономия единствено до степента, необходима за установяване на ефективна защита на въпросните права (
40
).
85.
Също така е ясно, че от държавите членки не се изисква да установяват система на административни решения, в която самият административен орган изпълнява критериите за „съд“ по смисъла на член 47 от Хартата. Що се отнася до правото на ЕС обаче, когато става въпрос за права, произтичащи от правото на Съюза, (съдебният) контрол на решенията на администрацията се измества с една стъпка „нагоре“ и следва да се осъществява от компетентните национални съдилища.
86.
Като се има предвид този контекст, в настоящото заключение само се посочва, че конкретното съчетание на институционални и процесуални решения, взети от националния законодател, е проблематично поради две причини. Първо, в рамките на предварителното производство трябва на определен етап да е налице възможността за оспорване на предварителното решение пред съд с „пълна компетентност“, в случай че страните поискат да направят това. Второ, защитата на (по своето естество) субективни права не допуска „прехвърляне по делегация“ в други административни производства, в които лицата се оказват в положение, при което случаят им е частично предрешен в резултат на констатации за тяхното поведение, направени в предходно производство, в което те не са били страна.
V. Заключение
87.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия) преюдициални въпроси по следния начин:
„Членове 4 и 17 от Директива 2004/25/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно предложенията за поглъщане във връзка с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз и правото на защита, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат прилагането на национални процесуални норми, в резултат на които засегнатите страни са възпрепятствани да упражнят в пълна степен правото си на защита в хода на последващо административнонаказателно производство, в което се установява субективната отговорност за нарушение на Директива 2004/25, или които не предоставят на страните достъп до ефективни правни средства за защита пред съд съгласно член 47, първа алинея от Хартата“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно предложенията за поглъщане (ОВ L 142, 2004 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 44).
(
3
)	Член 22a, параграф 1 от ÜbG.
(
4
)	Съгласно членове 33 и 35 от ÜbG.
(
5
)	Както отбелязва запитващата юрисдикция, това обикновено е условието съгласно националното право — вж. точка 17 по-горе.
(
6
)	Вж. решения от 22 октомври 2013 г., Sabou (C‑276/12, EU:C:2013:678, т. 38 и цитираната съдебна практика), от 17 декември 2015 г., WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, т. 84), и от 16 октомври 2019 г., Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, т. 39 и цитираната съдебна практика).
(
7
)	Решения от 19 февруари 2009 г., Kamino International Logistics (C‑376/07, EU:C:2009:105, т. 42 и 43), от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 47), и от 16 октомври 2019 г., Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, т. 41).
(
8
)	Решения от 14 септември 2010 г., Akzo Nobel Chemicals и Akcros Chemicals/Комисия (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, т. 92 и цитираната съдебна практика), от 5 март 2015 г., Комисия и др./Versalis и др. (C‑93/13 и C‑123/13 P, EU:C:2015:150, т. 94 и цитираната съдебна практика), и от 6 октомври 2020 г., Bank Refah Kargaran/Съвет (C‑134/19 P, EU:C:2020:793, т. 56).
(
9
)	Вж. решения от 26 септември 2013 г., Texdata Software (C‑418/11, EU:C:2013:588, т. 83 и цитираната съдебна практика), и от 17 март 2016 г., Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175, т. 33 и цитираната съдебна практика).
(
10
)	В този смисъл вж. решения от 22 ноември 2012 г., M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 90), от 16 октомври 2019 г., Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, т. 47—49), и от 2 февруари 2021 г., Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, т. 42 и 44 и цитираната съдебна практика).
(
11
)	Решения от 21 декември 2011 г., Франция/People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, т. 65 и цитираната съдебна практика), от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 47), и от 16 октомври 2019 г., Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, т. 41).
(
12
)	Решение от 21 септември 2010 г., Швеция и др./API и Комисия (C‑514/07 P, C‑528/07 P и C‑532/07 P, EU:C:2010:541, т. 88 и цитираната съдебна практика).
(
13
)	Решение от 30 юни 2016 г., Toma и Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, т. 36 и цитираната съдебна практика).
(
14
)	Решение от 17 юли 2014 г., Sánchez Morcillo и Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, т. 49).
(
15
)	Решения от 25 юли 2018 г., Minister for Justice and Equality (Недостатъци в съдебната система) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, т. 67), и от 24 юни 2019 г., Комисия/Полша (Независимост на Върховния съд) (C‑619/18, EU:C:2019:531, т. 77 и цитираната съдебна практика).
(
16
)	Вж. в този смисъл решение от 2 февруари 2021 г., Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, т. 42 и т. 43). Вж. също решение на ЕСПЧ от 10 декември 2020 г., Edizioni del Roma Societa Cooperativa A.R.L. и Edizioni del Roma S.R.L./ Италия (ECLI:CE:ECHR:2020:1210JUD006895413, § 40 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	В този смисъл вж. решения от 17 декември 2020 г., Centraal Israëlitisch Consistorie van België и др. (C‑336/19, EU:C:2020:1031, т. 56 и цитираната съдебна практика), и от 2 февруари 2021 г., Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, т. 37 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Вж. в този смисъл решение от 11 септември 2014 г., CB/Комисия (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, т. 43—46). Вж. също решение на ЕСПЧ от 10 декември 2020 г., Edizioni del Roma Societa Cooperativa A.R.L. и Edizioni del Roma S.R.L./Италия (ECLI:CE:ECHR:2020:1210JUD006895413, § 90 и цитираната съдебна практика).
(
19
)	Решение от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 38 и цитираната съдебна практика). По отношение на „вътрешния“ аспект на независимостта вж. също решение от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарната колегия на Върховния съд) (C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18, EU:C:2019:982, т. 122).
(
20
)	Решения от 6 ноември 2012 г., Otis и др. (C‑199/11, EU:C:2012:684, т. 49), и от 16 май 2017 г., Berlioz Investment Fund (C‑682/15, EU:C:2017:373, т. 54—56 и цитираната съдебна практика).
(
21
)	Вж. в този смисъл решение от 19 септември 2006 г., Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, т. 61). Вж. също решение на ЕСПЧ от 18 януари 2000 г., Pesti и Frodl/Австрия (ECLI:CE:ECHR:2000:0118DEC002761895, § 4 и цитираната съдебна практика), и от 22 ноември 1985 г., Bryan/Обединено кралство (ECLI:CE:ECHR:1995:1122JUD001917891, § 47).
(
22
)	В този смисъл вж. решение от 19 септември 2006 г., Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, т. 61 и 62). Вж. също решение на ЕСПЧ от 27 октомври 2009 г., Crompton/Обединено кралство (ECLI:CE:ECHR:2009:1027JUD004250905, §§ 70—73).
(
23
)	Вж. например решения от 9 юни 2011 г., Evropaïki Dynamiki/ЕЦБ (C‑401/09 P, EU:C:2011:370, т. 49), и от 10 септември 2015 г., Fliesen-Zentrum Deutschland (C‑687/13, EU:C:2015:573, т. 73). Вж. също на по-скорошен етап решение от 19 септември 2019 г., Zhejiang Jndia Pipeline Industry/Комисия (T‑228/17, EU:T:2019:619, т. 36).
(
24
)	Решение от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 46 и 47 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	Както е изложено в точка 48 от настоящото заключение.
(
26
)	Вж. точка 47 по-горе.
(
27
)	Вж. например решение от 22 декември 2010 г., RTL Belgium (C‑517/09, EU:C:2010:821, т. 38—40 и цитираната съдебна практика).
(
28
)	Вж. в този смисъл решение от 21 януари 2020 г., Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17, т. 62 и цитираната съдебна практика). Вж. също решение на ЕСПЧ от 10 декември 2020 г., Edizioni del Roma Societa Cooperativa A.R.L. и Edizioni del Roma S.R.L./Италия (ECLI:CE:ECHR:2020:1210JUD006895413, § 64).
(
29
)	Вж. решение от 21 януари 2020 г., Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17, т. 72—77).
(
30
)	Пак там, точка 42.
(
31
)	От съдебната практика относно допустимостта на преюдициални запитвания, отправени от различни (контролни или квазисъдебни) състави на органи в публичната администрация, по аналогия вж. например решение от 31 май 2005 г., Syfait и др. (C‑53/03, EU:C:2005:333, т. 31—37), или от 30 май 2002 г., Schmid (C‑516/99, EU:C:2002:313, т. 34—38).
(
32
)	За повече подробности вж. точка 29 от настоящото заключение.
(
33
)	В това отношение вж. член 30a, параграфи 1 и 2 от ÜbG. За сметка на това вж. например производството за контрол съгласно германското право на решение на Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (Федерален орган за финансов надзор, Германия), при което се допуска контрол от правна и от фактическа страна. Вж. член 48 от Wertpapiererwerbs- und Übernahmegesetz (германският Закон за придобиване на ценни книжа и за поглъщанията).
(
34
)	Член 35, параграф 3 от ÜbG.
(
35
)	Вж. моето заключение по дело Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:462, т. 39).
(
36
)	Вж. точка 44 по-горе.
(
37
)	Вж. точки 54—60 по-горе.
(
38
)	Във връзка с ДДС вж. например решение от 17 декември 2015 г., WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, т. 68 и 90). Вж. също моето заключение по дело Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:462, т. 39 и цитираната съдебна практика).
(
39
)	Макар съображенията за административна ефективност да не могат да действат като „магическа формула“ за ограничаване на защитата на основните права. Вж. в този смисъл решение от 30 юни 2011 г., Zeturf (C‑212/08, EU:C:2011:437, т. 48).
(
40
)	В този смисъл вж. решение от 11 ноември 2015 г., Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, т. 40 и цитираната съдебна практика).