62009CC0274_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. По настоящото дело от Съда отново е поискано да се произнесе относно критериите, които позволяват да се разграничи концесия за услуги от обществена поръчка за услуги.
2. Текстът на преюдициалните въпроси, поставени от Oberlandesgericht München (Германия), е както следва:
„1. Трябва ли даден договор за доставка на услуги (в конкретния случай: услуги за спешна помощ), съгласно условията на който възложителят не плаща възнаграждение пряко на изпълнителя, а:
а) таксата за ползване на услугите, които трябва да се предоставят, се определя по пътя на преговори между изпълнителя и трети лица, които от своя страна са възложители (в конкретния случай социалноосигурителни институции);
б) в случай че не се постигне съгласие, е предвидено решението да се вземе от създаден за тази цел арбитражен орган, чието решение подлежи на контрол от държавните съдилища, и
в) таксата се плаща на изпълнителя не пряко от ползвателите, а от централно ведомство за разплащане, от чиито услуги изпълнителят е длъжен по закон да се ползва, посредством редовни преводи по сметката на изпълнителя,
само по тази причина да се разглежда като концесия за услуги по смисъла на член 1, параграф 4 от Директива 2004/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, доставки и услуги(2), а не като обществена поръчка за услуги по смисъла на член 1, параграф 2, букви а) и г) от Директивата?
2. Ако отговорът на първия преюдициален въпрос е отрицателен, налице ли е концесия за услуги, когато свързаният с обществената услуга риск при експлоатацията на услугите е ограничен, защото:
а) по силата на законова уредба таксата за ползване на услугите трябва да се основава на разходите, които могат да бъдат предвидени по силата на принципите за управление на предприятията и които съответстват на конкретна услуга, както и на рационално и икономично управление и ефикасна организация;
б) таксата за ползване се дължи от платежоспособни социалноосигурителни институции;
в) гарантират се известни изключителни права на експлоатацията на услугите в договорно определения район,
но изпълнителят поема изцяло този ограничен риск?“.
3. Отговорът на Съда на поставените трябва да помогне на запитващата юрисдикция да се произнесе по въззивна жалба, подадена от Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler (наричано по-нататък „Stadler“) срещу решение на Vergabekammer Südbayern (Комисия по обществените поръчки на Южна Бавария), с което последната отхвърля жалба на Stadler относно процедурата за възлагане на обществени поръчки за предоставяне на услуги в областта на спешната помощ, проведена от Zweckverband für Rettungsdienst und Feuerwehralarmierung Passau (общинско обединение, отговарящо за услугите за спешна помощ и за противопожарната аларма на Пасау, наричано по-нататък „общинското обединение на Пасау“) по смисъла на баварския Закон за спешната помощ (Bayerisches Rettungsdienstgesetz, наричан по-нататък „BayRDG“), като недопустима с мотива, че задачата по предоставяне на услуги за спешна помощ представлява концесия на услуги, която не се урежда от законодателството относно обществените поръчки.
4. Според Stadler, което предоставя услуги за спешна помощ за общинското обединение на Пасау до 31 декември 2008 г.(3), разглежданият договор не представлява концесия за услуги по смисъла на член 1, параграф 4 от Директива 2004/18/ЕО, а обществена поръчка за услуги по смисъла на член  1, параграф 2, букви а) и г) от посочената директива.
5. Обратно, общинското обединение на Пасау като ответник в главното производство, както и две встъпили в главното производство страни, а именно Malteser Hilfsdienst e.V. и Bayerisches Rotes Kreuz (баварският Червен кръст)(4), считат, че разглежданите договори представляват концесия за услуги.
6. Писмени становища пред Съда представят не само страните в главното производство, но и Федерална република Германия, Чешката република, както и Комисията на Европейските общности. С изключение на Чешката република, последните заедно с Кралство Швеция са изслушани в състоялото се на 24 юни 2010 г. съдебно заседание.
Национална правна уредба
7. В Германия, в областта на обществените услуги за спешна помощ местните органи сключват, в качеството си на органи, отговорни за организирането на тези услуги, договори с доставчици за предоставяне на посочените услуги на цялото население на територията, в рамките на която са компетентни.
8. По отношение на възнаграждението за доставчиците на разглежданите услуги съществуват два различни модела в отделните федерални провинции. Съгласно първия модел, наречен „подаване на предложения“, възнаграждението се плаща пряко от местния орган(5) . Съгласно втория модел, наречен „концесионен“, възнаграждението на доставчика на услуги за спешна помощ предполага събирането от страна на последния на насрещна финансова престация от пациентите или социалноосигурителните институции.
9. Провинция Бавария, в която се развива делото по главното производство, е избрала концесионния модел. В Бавария услугите за спешна помощ, включващи спешната помощ, транспорта на придружени от лекар пациенти, транспорта на болни, планинското и пещерното спасяване, както и водното спасяване, се уреждат от BayRDG, който е влязъл в сила на 1 януари 2009 г.
10. По отношение на услугите за спешна помощ, транспорт на придружени от лекар пациенти и транспорт на болни, член 13, параграфи 1 и 2 от BayRDG предвиждат, че общинско обединение за услугите за спешна помощ и за противопожарната аларма поверява изпълнението им на организации за помощ като Bayerisches Rotes Kreuz (баварския Червен кръст), Arbeiter-Samariter-Bund (сдружение на работниците самаряни), Malteser-Hilfsdienst (служба за помощ към Малтийския орден) или Johanniter-Unfall-Hilfe (организация на доброволци „Св.Йоан“). Само в случай че организациите за помощ не са готови или не могат да приемат тази задача, общинското обединение за услугите за спешна помощ и за противопожарната аларма поверява наземното изпълнение на разглежданите услуги на трети лица или ги изпълнява било самò, било с посредничеството на своите членове.
11. Съгласно член 13, параграф 4 от BayRDG правоотношението между общинското обединение за услугите за спешна помощ и за противопожарната аларма и оператора, на който е възложено изпълнението на услугата за спешна помощ, се урежда от договор с публичноправен характер.
12. Член 21 от BayRDG предвижда, че всяко лице, което стопанисва предприятие за спешна помощ, транспорт на придружени от лекар пациенти или транспорт на болни, трябва да поиска разрешение за това. Съгласно член 24, параграф 2 от BayRDG това разрешение се издава след представяне на договор с публичноправен характер в изпълнение на член 13, параграф 4 от същия закон.
13. Член 32 от BayRDG предвижда, че за предоставянето на услуги за спешна помощ, включително участието на лекар, се събират такси за ползване, които трябва да се основават на разходите, които могат да бъдат предвидени по силата на принципите за управление на предприятията и които съответстват на конкретна услуга, както и на рационално и икономично управление и ефикасна организация.
14. Таксите за ползване на оператори на услуги за спешна помощ, транспорт на придружени от лекар пациенти и транспорт на болни са уредени от член 34 от BayRDG, който гласи следното:
„[…]
(2) Социалноосигурителните институции се договарят по еднакъв начин с операторите на услуги за спешна помощ или с техните регионални обединения за таксите за ползване, които те трябва да плащат за спешна помощ, транспорт на придружени от лекар пациенти и транспорт на болни […]
(3) Споразумението относно таксите за ползване се сключва предварително за всяка година.
(4) Разходите за спешна помощ, транспорт на придружени от лекар пациенти и транспорт на болни се разпределят върху ползвателите по еднакви критерии. Операторите фактурират договорените със социалноосигурителните институции такси за ползване и на всички други лица и институции, които ползват обществените услуги за спешна помощ.
(5) Таксите за ползване се основават във всеки случай на прогнозните разходи за услугата, които могат да се вземат предвид в приложение на член 32, второ изречение, в оперативните сектори на услугите за спешна помощ, за транспорт на придружени от лекар пациенти и за транспорт на болни, както и на предвидимия брой интервенции за определен интервенционен период. Разходите за предоставяне на услугите включват по-специално и разходите за участието на лекари в услугата за спешна помощ, […] както и разходите, свързани с дейността на Централното разплащателно ведомство за услугите за спешна помощ в Бавария, в съответствие с параграф 8. Социалноосигурителните институции установяват за всеки конкретен случай, в отделни преговори с различните оператори, с управителите на интегрираните дирекции и с централното разплащателно ведомство в Бавария прогнозните разходи на последните през релевантния период за целите на възнаграждението. Разходите могат да се договорят като бюджет.
(6) Ако най-късно до 30 ноември на финансовата година, предхождаща периода за плащане на таксите за ползване, не се сключи споразумение относно таксите за ползване в изпълнение на параграф 2 или споразумение по смисъла на параграф 5, започва арбитражно производство относно размера на предполагаемите разходи и на таксите за ползване пред арбитражния орган […] Таксите за ползване не могат да се адаптират с обратна сила.
(7) Прогнозните разходи, договорени със социалноосигурителните институции или придобили сила на пресъдено нещо, се покриват от таксите, събрани за спешна помощ, за транспорт на придружени от лекар пациенти и за транспорт на болни (компенсация на приходите). След изтичането на периода за плащане на таксите за ползване всеки оператор, всеки управител на интегрирана дирекция и централното разплащателно ведомство за услугите за спешна помощ в Бавария доказват действителните разходи в окончателна изравнителна сметка и ги сравняват с договорените в споразумението относно разходите (представяне на отчетите). При разлика между действителните разходи и прогнозните разходи, признати от социалноосигурителните институции за целите на споразумението относно разходите, резултатът от представянето на отчетите се вписва в дневния ред на най-близките преговори относно таксите за ползване; прехвърлянето на този резултат е изключено, ако разходите на оператора […] или на централното разплащателно ведомство са договорени като бюджет.
(8) За целите на изпълнението на параграфи 2—7 и на член 35 се създава централно разплащателно ведомство за услугите за спешна помощ в Бавария, което има за задача по-специално:
1. да участва със съвещателни функции при споразумението относно таксите за ползване, предвидено в параграф 2 и при споразуменията, предвидени в параграф 5;
2. да изчислява необходимите такси за ползване въз основа на прогнозните разходи на заинтересованите страни и на броя на прогнозните интервенции по обществени услуги за спешна помощ и да ги предлага на заинтересованите страни за споразумение; същото се отнася и до необходимата адаптация на таксите за ползване през текущата финансова година;
3. да събира таксите за ползване на обществените услуги за спешна помощ от лицата, които ги дължат […];
4. да извършва компенсация на приходите […];
5. да прехвърля сумите, съответстващи на разходите за услугата, на операторите на услуги за спешна помощ […];
6. да контролира представянето на отчети от страна на операторите […] и да проверява тяхната достоверност и точност;
7. да изготвя обща окончателна изравнителна и проверена сметка за обществените услуги за спешна помощ.
В това отношение централното разплащателно ведомство за услугите за спешна помощ в Бавария предоставя услугите си с нестопанска цел. Всички заинтересовани страни са длъжни да оказват съдействие на централното разплащателно ведомство за услугите за спешна помощ в Бавария при изпълнението на неговите задачи и да му предоставят писмено необходимите за тази цел информация и документи“.
15. Съставът на арбитражния орган, компетентен относно таксите за ползване, е посочен в член 48 от BayRDG. Според този член при споровете относно такси за ползване на услуги за наземна спешна помощ арбитражният орган се състои от трима членове, представители на операторите за услуги за наземна спешна помощ, и от трима членове, представители на социалноосигурителните институции, както и от председател, определен съвместно от операторите на услуги за спешна помощ, от Баварския съюз на лекарите, сключили договор със здравна каса, от лицата, които осигуряват участието на лекари при транспорт на пациенти, и от социалноосигурителните институции.
16. Що се отнася до централното разплащателно ведомство за услугите за спешна помощ в Бавария, член 53 от BayRDG позволява на централната администрация, компетентна в областта на спешната помощ, а именно Министерството на вътрешните работи на провинция Бавария, да го състави с наредба.
Съображения
17. Запитващата юрисдикция следва да определи дали договорите, сключени по концесионния модел, трябва да се квалифицират като концесия на услуги или — независимо от наименованието на посочения модел — като обществени поръчки за услуги. В това отношение следва да се припомни, че този въпрос трябва да се преценява изключително от гледна точка на правото на Съюза(6), в настоящия случай — в светлината на определенията на понятията „обществени поръчки“, „обществени поръчки за услуги“ и „концесия за услуги“, съдържащи се в член 1, параграф 2, букви а) и г) и параграф 4 от Директива 2004/18, както и в светлината на свързаната с тях практика на Съда.
18. Щом като член 17 от Директива 2004/18 изключва прилагането на последната за концесиите за услуги, квалификацията на разглежданите договори се отразява на процедурата за сключването им. Въпреки това, макар съгласно действащото право на Съюза концесионните договори за услуги да не са уредени от нито една от директивите, с които законодателят на Съюза регламентира материята на обществените поръчки, публичните органи, сключващи такива договори, са длъжни да спазват основните правила на Договора за ЕО, по-конкретно членове 43 ЕО и 49 ЕО, както и произтичащото от тях задължение за прозрачност(7) .
19. В това отношение искам да подчертая още, че в рамките на производство по преюдициално запитване квалификацията на договорите, сключени съгласно концесионния модел, е задача не на Съда, а на националната юрисдикция. Задачата на Съда в отговор на двата преюдициални въпроса, които са тясно свързани и според мен следва да се разгледат заедно, се изразява в това да обясни и да уточни критериите, полезни за целите на тази квалификация(8) .
20. Следва в самото начало да се отбележи съществуващата прилика между преюдициалните въпроси по настоящото дело и тези, които са отправени по дело Eurawasser, по което е постановено Решение от 10 септември 2009 г.(9) . В двата случая запитващите юрисдикции искат по същество да се установи, от една страна, дали фактът, че доставчикът на услуги не получава възнаграждение пряко от публичния орган, с който е в договорно правоотношение, сам по себе си предполага, че договорът трябва да се квалифицира като концесия за услуги, и от друга страна, дали е решаващо за тази квалификация обстоятелството, че рискът, свързан с експлоатацията на услугата, предмет на разглеждания договор, който тежи върху доставчика на услугата, е ограничен от самото начало, тоест дори в случай на предоставяне на услугата от съответния публичен орган.
21. Преюдициалните въпроси следователно се отнасят до двата критерия, използвани от Съда за разграничаване на концесията за услуги от обществената поръчка. Става въпрос, на първо място, за „липса на пряко възнаграждение“ на доставчика на услуги, тоест възнаграждението не идва от публичния орган възложител на въпросната услуга, а от трети лица, и на второ място, за „поемането на риска, свързан с експлоатацията на съответната услуга“.
22. Съдът обяснява връзката между тези два критерия в Решение по дело Parking Brixen(10), като постановява, че липсата на пряко възнаграждение за доставчика на услуги предполага последният да поеме риска, свързан с експлоатацията на въпросните услуги и по този начин характеризира концесия за обществени услуги.
23. В Решение по дело Комисия/Италия(11) Съдът в съответствие с даденото в Директива 2004/18 определение на понятието „концесия за услуги“ заменя критерия за липса на пряко възнаграждение с този за „възнаграждение, което се състои в правото на доставчика на услуги да експлоатира предоставяните от него услуги“. В приложение на този критерий Съдът след това приема, че е налице концесия за услуги, когато уговореният начин на възнаграждение се състои в правото да експлоатира услугата и доставчикът поема риска, свързан с експлоатацията на въпросните услуги. Впоследствие Съдът потвърждава тази практика в Решение по дело Acoset(12) .
24. В Решение по дело Eurawasser(13) Съдът се връща към критерия за липса на пряко възнаграждение, като обяснява, че фактът, че доставчикът на услуги бива възнаграждаван чрез плащания от трети лица, е една от формите, които може да приеме упражняването на признатото на доставчика право да експлоатира услугата.
25. Според мен горепосочените констатации на Съда позволяват да се направи извод за решаващия характер на критерия за липса на пряко възнаграждение за целите на квалификацията на отнасящ се до услуги договор като концесия за услуги, щом като според Съда липсата на пряко възнаграждение на доставчика на услуги е една от формите, които може да приеме упражняването на признатото на доставчика право да експлоатира услугата, и едновременно с това предполага доставчикът да поеме риска от експлоатацията на въпросните услуги(14) .
26. Аз стигам до същия извод, като отчитам взаимодействието между определението на понятието за обществена поръчка за услуги и това за концесия за услуги, които се съдържат в Директива 2004/18. Тези понятия обхващат всички договори, отнасящи се до услуги, които се сключват от публичните органи. От това следва, че ако разглежданият договор не е обществена поръчка за услуги, то той по необходимост трябва да е концесия за услуги и обратно. Поради това, тъй като Съдът многократно е обявявал, че насрещната престация, която се изплаща пряко от възлагащия орган на доставчика на услуги, съставлява критерият за определяне на обществената поръчка за услуги(15), липсата на такъв начин на възнаграждение непременно означава, че е налице концесия за услуги.
27. Като обобщение, както показват посочените по-горе съдебни решения, липсата на пряко възнаграждение за доставчика на услуги предполага квалифициране на разглеждания договор за услуги като концесия за услуги.
28. Въпреки това съществуването на пряко възнаграждение за доставчика на услуги от страна на съответния публичен орган не означава задължително, че е налице обществена поръчка за услуги. Всъщност от констатацията на Съда, според която непрякото възнаграждение е „една от формите“, които може да приеме упражняването на признатото на доставчика право да експлоатира услугата(16), произтича, че съществуват и други форми, които правото да се експлоатира услугата може да приеме. Това обяснява защо в Решение от 27 октомври 2005 г. по дело Contse и др.(17), в Решение по дело Комисия/Италия(18), както и в Решение от 11 юни 2009 г. по дело Hans & Christophorus Oymanns(19) Съдът проверява дали разглежданите договори могат да представляват концесии за услуги, макар доставчиците на услуги да са получили пряко възнаграждение от страна на съответните публични органи.
29. В посочените решения Съдът посочва „субсидиарните критерии“, които позволяват при наличие на пряко възнаграждение да се направи извод, че доставчикът на услуги е поел риска, свързан с експлоатацията на разглежданата услуга, като критерия за прехвърляне на отговорността за всякакви вреди, понесени в резултат на неизпълнение на съответната услуга(20), или този за съществуването на определена икономическа свобода за определяне на условията за експлоатация на определена услуга(21) . По-нататък Съдът уточнява също, очевидно без изброяването да е изчерпателно, кои са характеристиките, които не са определящи за целите на квалификацията на разглежданите договори, като срока на действие на съответните договори, значителните първоначални инвестиции в тежест на доставчика на услуги или значителна самостоятелност при изпълнението на услугите от страна на доставчика на услуги(22) .
30. Трябва обаче да се констатира, че „субсидиарните критерии“ са използвани само при наличие на пряко възнаграждение за доставчика на услуги. Това би могло да установи, че липсата на пряко възнаграждение за доставчика на услуги представлява достатъчен критерий за целите на квалификацията на съответния договор като концесия за услуги.
31. В настоящия случай доставчикът на разглежданите услуги за спешна помощ очевидно не получава възнаграждение от публичния орган, който му е възложил въпросната услуга, а от трети лица, по-специално от социалноосигурителни институции, от лица с частни осигуровки и от неосигурени лица(23) .
32. Струва ми се — освен ако запитващата юрисдикция не установи друго — че макар самите социалноосигурителни институции да могат да се считат за възлагащи органи по смисъла на определението, съдържащо се в член 1, параграф 9 от Директива 2004/18, те представляват субекти, достатъчно обособени и независими от публичния орган, възложил разглежданата услуга, за да може обосновано да се счита, че става въпрос за възнаграждение за доставчика на услуги „от страна на трети лица“(24) .
33. Особеност на настоящото дело е фактът, че образуванията, които плащат таксите за ползване, а именно социалноосигурителните институции, лицата с частни осигуровки, както и неосигурените лица, заплащат тази такса не пряко на доставчика на услугата за спешна помощ, а на централното разплащателно ведомство за услугите за спешна помощ в Бавария. Следователно остава да се провери дали това обстоятелство може да се отрази на констатацията, че липсата на пряко възнаграждение на доставчика на услуги представлява достатъчен критерий за квалификацията на разглеждания договор като концесия за услуги.
34. Според мен на този въпрос следва да се отговори отрицателно. Фактът, че някакъв „посредник“ се намира между доставчика на услуги и платеца на посочената услуга по никакъв начин не поставя под въпрос другата констатация, а именно, че доставчикът на услуги не получава възнаграждение пряко от публичния орган, възложил му въпросната услуга, по-специално когато съответният публичен орган няма никакво влияние върху плащанията.
35. Това ме води до заключението, че липсата на пряко възнаграждение за доставчика на услуги от страна на публичния орган, възложил му въпросната услуга, представлява достатъчен критерий за целите на квалификацията на съответния договор като концесия за услуги. В това отношение не е важно, първо, кой плаща възнаграждението, дължимо за доставените услуги — ако предположим, че става въпрос за образувание, достатъчно обособено и независимо от публичния орган, възложил въпросната услуга — и, второ, какви са редът и условията за получаване на възнаграждението.
36. Що се отнася до въпроса дали е решаващ за квалификацията на такъв договор за услуги като концесия за услуги фактът, че поетият от страна на доставчика на услуги риск, свързан с експлоатацията на съответната услуга, е ограничен от самото начало, тоест дори в случай на предоставяне на услугата от възлагащия орган, считам, че отговорът следва да се основе на Решение по дело Eurawasser(25) .
37. Наистина в настоящия случай въпросът в каква степен рискът от експлоатацията е свързан с услугата за спешна помощ може да е спорен. Това обаче представлява фактическа констатация, която при необходимост следва да се направи от запитващата юрисдикция.
38. Всъщност степента на свързания с разглежданата услуга риск от експлоатацията не е определяща. Определящо е прехвърлянето върху доставчика на услуги на риска, който би тежал върху самия възлагащ публичен орган, ако трябваше сам да изпълни услугата(26) .
Заключение
39. С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените му от Oberlandesgericht München преюдициални въпроси по следния начин:
„Липсата на пряко възнаграждение за доставчика на услуги от страна на публичния орган, възложил му въпросната услуга, представлява достатъчен критерий за целите на квалификацията на договора като концесия за услуги по смисъла на член 1, параграф 4, от Директива 2004/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, доставки и услуги. В това отношение не е важно, първо, кой плаща възнаграждението, дължимо за доставените услуги — ако предположим, че става въпрос за образувание, достатъчно обособено и независимо от публичния орган, възложил въпросната услуга — второ, какви са редът и условията за получаване на възнаграждението и, трето, дали рискът, свързан с експлоатацията на въпросната услуга, е ограничен от самото начало“.
(1) .
(2)  – ОВ L 134, стр. 114; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 116, поправка в ОВ L 182, 2008 г., стр. 282.
(3)  – Договорите, сключени между Stadler, от една страна, и общинското обединение на Пасау, от друга страна, са прекратени от последното. Прекратяването на договорите изглежда е свързано с BayRDG, който влиза в сила на 1 януари 2009 г., и по-точно с член 13, параграф 1 от него, съдържащ списък с организации, на които трябва да се възлагат приоритетно услугите за спешна помощ.
(4)  – Става въпрос за организации, с които общинското обединение на Пасау сключва договори за предоставяне на услуги в областта на спешната помощ след прекратяването на договора със Stadler.
(5)  – От акта за преюдициално запитване е видно, че Bundesgerichtshof (Федерален съд) вече е постановил, че моделът на пряко възнаграждение се разглежда като договор за услуги. Като се изхожда от Решение от 29 април 2010 г. по дело Комисия/Германия (C‑160/08, все още непубликувано в Сборника), може да се констатира, че Съдът споделя това мнение.
(6)  – Вж. Решение от 18 юли 2007 г. по дело Комисия/Италия (C‑382/05, Сборник, стр. I‑6657, точка 31) и Решение от 15 октомври 2009 г. по дело Acoset (C‑196/08, все още непубликувано в Сборника, точка 38).
(7)  – Вж. Решение от 13 април 2010 г. по дело Wall (C‑91/08, все още непубликувано в Сборника, точка 33 и цитираната съдебна практика).
(8)  – Вж. в този смисъл Решение от 13 октомври 2005 г. по дело Parking Brixen (C‑458/03, Recueil, стр. I‑8585, точка 32).
(9)  – C‑206/08, Сборник, стр. I‑8377.
(10)  – Посочено по-горе в бележка под линия 8, точка 40.
(11)  – Посочено по-горе в бележка под линия 6, точка 34.
(12)  – Пак там, точка 39.
(13)  – Посочено по-горе в бележка под линия 9, точка 53.
(14)  – В практиката на Съда могат да се срещнат решения, в които непрекият характер на възнаграждението сам по себе си е бил достатъчен за Съда, за да констатира, че съответният договор представлява концесия за услуги. Става въпрос например за Решение от 6 април 2006 г. по дело ANAV (C‑410/04, Recueil, стр. I‑3303, точка 16) и Решение от 13 ноември 2008 г. по дело Coditel Brabant (C‑324/07, Сборник, стр. I‑8457, стр. 24).
(15)  – Вж. в този смисъл Решение по дело Parking Brixen (посочено по-горе в бележка под линия 8, точка 39), Решение по дело Eurawasser (посочено по-горе в бележка под линия 9, точка 51) и Решение по дело Acoset (посочено по-горе в бележка под линия 6, точка 39).
(16)  – Решение по дело Eurawasser (посочено по-горе в бележка под линия 9, точка 53).
(17)  – C‑234/03 (Recueil, стр. I‑9315).
(18)  – Посочено по-горе в бележка под линия 6.
(19)  – C‑300/07, Сборник, стр. I‑4779.
(20)  – Решение по дело Contse и др. (посочено по-горе в бележка под линия 17, точка 22).
(21)  – Решение по дело Hans & Christophorus Oymanns (посочено по-горе в бележка под линия 19, точка 71).
(22)  – Решение по дело Комисия/Италия (посочено по-горе в бележка под линия 6, точки 42 и 44).
(23)  – Страните по главното производство са съгласни, че приблизително 10 % от таксите за ползване се дължат от лица с частни осигуровки и от неосигурени лица.
(24)  – Социалноосигурителните институции са в центъра и на Решение по дело Hans & Christophorus Oymanns (посочено по-горе в бележка под линия 19). Докато по това дело те имат качеството на публичен орган, възложил въпросната услуга, като същевременно е заплатил възнаграждението, дължимо като насрещна престация за посочената услуга, в настоящия случай те се ограничават до това да заплатят възнаграждението, което се дължи като насрещна престация за предоставените услуги.
(25)  – Посочено по-горе в бележка под линия 9.
(26)  –	В рамките на своето заключение от 29 октомври 2009 г. по дело Club Hotel Loutraki и др., по което е постановено Решение от 6 май 2010 г. (C‑145/08 и C‑149/08, все още непубликувано в Сборника), генералният адвокат Sharpston стига до подобно заключение, като приема, че определящият елемент е не рискът от експлоатацията да е сам по себе си значителен, а това че поетият по-рано от възлагащия орган риск, какъвто и да е бил той, се прехвърля изцяло или в значителна степен на спечелилия оферент.