62006CC0003_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Настоящата жалба, подадена от Groupe Danone (наричано по-нататък „жалбоподател“), е насочена срещу Решение на Първоинстанционният съд на Европейските общности от 25 октомври 2005 г. по дело Groupe Danon/Комисия, T‑38/02 (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“)(2) . Делото се отнася до Решение на Комисията 2003/569/ЕО от 5 декември 2001 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“)(3), с което се налага глоба на жалбоподателя за участието му в картел на белгийския пазар на бирата. Първоинстанционният съд потвърждава обжалваното решение в по-голямата му част, но намалява размера на наложената глоба. В настоящото производство, което се отнася само до определянето на размера на глобата, жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, опирайки се на неправилно тълкуване на понятието „повторност“, и е излязъл извън пределите на правомощията си, изменяйки незаконосъобразно метода на Комисията за определяне на размера на глобата.
I – Правна уредба и факти в основата на жалбата
А – Правна уредба
2. Към момента на настъпване на фактите Регламент № 17 на Съвета(4) е уреждал прилагането на членове 81 ЕО и 82 ЕО, както и въпроса за глобите, които Комисията може да наложи в случай на нарушение.
3. Член 15, параграф 2 от Регламент № 17 гласи:
„С решение Комисията може да наложи на предприятия и сдружения на предприятия глоби най-малко в размер от хиляда [евро] и най-много в размер от един милион [евро], като последният размер може да достигне десет процента от оборота, реализиран през предходната стопанска година за всяко от предприятията, участвало в нарушението, когато умишлено или поради непредпазливост:
a) извършват нарушение на разпоредбите на член [81], параграф 1 или член [82] от Договора, или
б) нарушават някое от наложените задължения съгласно член 8, параграф 1 [от Регламента].
При определяне размера на глобата освен тежестта на нарушението следва да се отчете и неговата продължителност.“ [неофициален превод]
4. С Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за Европейска общност за въглища и стомана (ОВ C 9, стр. 3) (наричани по-нататък „Насоките“) се въвежда методология, приложима към изчислението на размера на тези глоби, която „се основава на определянето на основната сума, която ще се увеличава, за да се вземат предвид на отегчаващите [другаде в текста: „утежняващите“] обстоятелства или ще се намалява, за да се вземат предвид смекчаващите обстоятелства“ (втора въвеждаща алинея от Насоките).
5. Съгласно Насоките „[тази] основна сума ще бъде определена в съответствие с тежестта и продължителността на нарушението, които са единствения критерий, посочен в член 15, параграф 2 от Регламент № 17“ (точка 1 от Насоките). Основната сума може да бъде увеличена при наличие на утежняващи обстоятелства, като например при повторно нарушение от същия тип от страна на едно и също предприятие или предприятия. (точка 2 от Насоките). Посочената сума може да бъде намалена в случай на особени смекчаващи обстоятелства. (точка 3 от Насоките).
6. Съгласно член 229 ЕО „[р]егламентите, приети съвместно от Европейския парламент и Съвета, както и от Съвета, […] могат да предоставят на Съда пълна юрисдикция да правораздава във връзка със санкциите, предвидени в тези регламенти.“
7. В светлината на тази разпоредба член 17 от Регламент № 17 предвижда:
„Съдът има пълна юрисдикция по смисъла на член [229 ЕО] по отношение на жалбите, подадени срещу решенията, с които Комисията определя глоба или периодична имуществена санкция; той може да отмени, да намали или да увеличи наложената глоба или периодична имуществена санкция.“ [неофициален превод]
Б – Факти
8. Обжалваното решение(5) се отнася до жалбоподателя, както и до Interbrew, Alken‑Maes, Haacht и Martens. В решението се установяват две отделни нарушения на правилата на конкуренцията, а именно, от една страна, сложна съвкупност от споразумения и/или съгласувани практики в областта на продаваната в Белгия бира (наричана по-нататък „картела „Interbrew/Alken‑Maes“), а от друга страна, съгласувани практики в областта на бирата, продавана с марка на дистрибутор.
9. Към момента на настъпване на фактите жалбоподателят се явява дружество майка на Alken‑Maes. Като се има предвид активната роля, която той е изпълнявал в картела Interbrew/Alken‑Maes, Комисията преценява, че отговорността на жалбоподателя трябва да бъде ангажирана както за личното му участие в него, така и за участието на Alken‑Maes(6) . Комисията преценява обаче, че жалбоподателят не следва да носи отговорност за участието на дъщерното му дружество в съгласуваната практика в областта на бирата, продавана с марка на дистрибутор, тъй като самият той не участва в нея(7) .
10. С обжалваното решение се налага глоба на жалбоподателя в размер на 44,043 милиона EUR поради участието му в картела Interbrew/Alken‑Maes в периода от 28 януари 1993 г. до 28 януари 1998 г.(8)
11. Размерът на глобата се изчислява, както следва:
Тежест на нарушението
25,00 милиона EUR
Продължителност на нарушението (+ 45 %)
+
11,25 милиона EUR
Основен размер
=
36,25 милиона EUR
Утежняващи обстоятелства (+ 50 %)
+
18,125 милиона EUR
Общ размер след утежняващите обстоятелства
=
54,38 милиона EUR
Смекчаващи обстоятелства (‑ 10 %)
–
5,438 милиона EUR
Общ размер преди освобождаване от
или намаляване на отговорност
=
48,94 милиона EUR
Намаление при освобождаване от
или намаляване на отговорност (‑ 10 %)
–
4,894 милиона EUR
Окончателен размер
=
44,043 милиона EUR
12. Обжалваното решение се отнася до следните утежняващи обстоятелства: първо, нарушението по член 81 ЕО представлява повторно нарушение, доколкото за жалбоподателя е установено, че е извършил два пъти преди това подобни нарушения(9) ; второ, жалбоподателят принуждава Interbrew да разшири сътрудничеството, като го заплашва да предприеме наказателни мерки срещу него, в случай че откаже(10) .
В – Обжалваното съдебно решение
13. С жалба, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 22 февруари 2002 г., жалбоподателят моли за отмяна на обжалваното решение. Той иска при условията на евентуалност да бъде намален размерът на наложената глоба.
14. Първоинстанционният съд отхвърля всички изложени от жалбоподателя правни основания, с изключение на петото, с което се твърди, че неоснователно е прието, че оказаният от жалбоподателя върху Interbrew натиск представлява утежняващо обстоятелство(11) . Първоинстанционният съд приема, че въпреки заплахата, отправена към Interbrew, не е било установено, че в резултат от тази заплаха Interbrew се е съгласило за разрастване на картела(12) . По тази причина Първоинстанционният съд определя цялостното увеличение на основния размер на глобата поради утежняващи обстоятелства на 40 % вместо 50 %(13) . Първоинстанционният съд, като прилага метод за определяне размера на глобата, различен от този, който е използван в обжалваното решение, намалява глобата на 42,4125 милиона EUR и отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
15. На 4 януари 2006 г. жалбоподателят по дава настоящата жалба срещу решението на Първоинстанционния съд.
II – Анализ на жалбата
16. Жалбоподателят излага пет правни основания в подкрепа на искането си за частична отмяна на обжалваното съдебно решение. Основанията се отнасят, на първо място, до тълкуването от Първоинстанционния съд на понятието за повторност на нарушението и на второ място, до изменението на метода за определяне на размера на глобата.
А – Правни основания, отнасящи се до прилагането на повторността като утежняващо обстоятелство
Първо правно основание: нарушение на принципа „nulla poena sine lege“
17. Жалбоподателят твърди, че като потвърждава увеличаването на размера на наложената му глоба поради утежняващото обстоятелство на повторност, Първоинстанционният съд не взема предвид принципа за законоустановеност на наказанията и производния от него принцип на забрана на прилагането на по-тежките наказания с обратна сила. Според жалбоподателя не е налице ясно и достатъчно предвидимо законово основание в общностното право за вземането предвид на повторността като утежняващо обстоятелство. Жалбоподателят твърди, че във всеки случай такова законово основание не е било налице към момента на предишните нарушения.
18. В точка 351 от обжалваното решение Първоинстанционният съд постановява, че Комисията, приемайки утежняващото обстоятелство на повторност, не е нарушила принципа „nulla poena sine lege“, „тъй като не се спори, че [Комисията] е оправомощена да стори това по силата на точка 2, първо тире от Насоките, и не може да се приеме, че Насоките излизат извън съдържащата се в член 15, параграф 2 от Регламент № 17 правна уредба, отнасяща се до санкциите“.
19. Тази формулировка би могла да наведе на мисълта, че Първоинстанционният съд приема точка 2 от Насоките като законово основание на констатациите на Комисията, отнасящи се до повторността на нарушението на жалбоподателя. Да се представят Насоките по този начин би било неправилно. Насоките гарантират правната сигурност, тъй като определят методиката, която Комисията си е наложила да използва, но не представляват законовото основание за определяне размера на глобата(14) . Независимо от това считам, че Съдът би следвало да отхвърли изложеното от жалбоподателя първо правно основание(15) .
20. На първо място, твърдението на жалбоподателя, че Първоинстанционният съд нарушил принципа „nulla poena sine lege“, тъй като към момента на предишните нарушения не е било налице съответното законово основание, се основава на погрешна предпоставка. Моментът, към който се установява дали съществува подходящо законово основание, за да се увеличи размерът на глобата поради повторност, е моментът на последното нарушение — т.е. нарушението, което е в основата на решението, вземащо предвид предишните нарушения като утежняващо обстоятелство. В това отношение може да се направи аналогия с Решение от 29 март 2006 г. на Европейския съд по правата на човека по дело Achour, в което този съд постановява, че „практиката да се вземат предвид минали събития трябва да се разграничава от концепцията за обратно действие на закона stricto sensu“(16) . Ето защо от значение тук е, че към момента на последното нарушение жалбоподателят е бил в състояние да предвиди правните последици от действията си и съответно да адаптира своето поведение(17) .
21. Било ли е налице подходящо законово основание към момента на последното нарушение, за да се вземе предвид повторността като утежняващо обстоятелство? Съответното законово основание е член 15, параграф 2 от Регламент № 17, посочващ ясно и недвусмислено(18), че Комисията може да налага глоба на предприятие, което нарушава член 81 ЕО или член 82 ЕО. По-нататък се казва, че размерът на глобата не може да надвишава 10 % от оборота на предприятието за предходната стопанска година и че „с оглед определяне на размера на глобата, освен тежестта на нарушението, следва да се отчете и неговата продължителност“(19) . Вярно е, че макар и да поставя ясна горна граница, член 15, параграф 2 е формулиран по общ начин по отношение на елементите, които определят точния размер на глобата. При все това в контекста на правото на конкуренцията считам, че е разумно и предвидимо при упражняването на своето право на преценка Комисията да изследва елемента на повторност като относим към тежестта на нарушението. Това изглежда е и виждането на Съда, като се изхожда от неговата практика.
22. Съдът постоянно е постановявал, че „при преценка на тежестта на дадено нарушение с цел определяне размера на глобата Комисията трябва да вземе предвид не само специфичните обстоятелства по случая, но и в какъв контекст е извършено нарушението и да гарантира, че действието ѝ има необходимия възпиращ ефект, особено що се отнася до видовете нарушения, които са особено вредни за постигане целите на Общността“(20) . Наскоро в Решение по дело SGL Carbon/Комисия (посочено по-горе) Съдът потвърди практиката си, постановявайки, че: „[К]огато основният рамер на глобата се определя в съответствие с нарушението, неговата тежест се определя в зависимост от много други фактори, по отношение на които Комисията има свобода на преценка. Отчитането на утежняващите обстоятелства при определянето на глобата е в съответствие със задачата на Комисията да гарантира спазването на правилата на конкуренцията“(21) . В Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия Съдът потвърждава, че повторността следва да бъде взета предвид като елемент при преценката на тежестта на нарушението(22) . В тази връзка практиката на Съда съответства на практиката на Първоинстанционния съд. Както Първоинстанционният съд постановява в Решение от 17 декември 1991 г. по дело Enichem Anic/Комисия: „фактът, че в миналото Комисията вече е установила вината на дадено предприятие за нарушаване на правилата на конкуренцията и го е санкционирала за това нарушение, може да се третира като утежняващ фактор срещу това предприятие“(23) .
23. Следователно правното основание на жалбоподателя противоречи на тези решения, в които Съдът счита, че член 15, параграф 2 от Регламент № 17 представлява подходящо законово основание, въз основа на което повторността да се вземе предвид като утежняващо обстоятелство.
24. Доводът на жалбоподателя, че липсва подходящо законово основание, тъй като към момента на последното нарушение Комисията все още не е била приела Насоките, е също неубедителен. Насоките не представляват законовото основание за определяне размера на глобата. Те само разясняват приложението на член 15, параграф 2 от Регламент № 17(24) . При все това, дори при отсъствието на Насоките жалбоподателят винаги е бил в състояние да предвиди правните последици от своето поведение.
25. Впрочем, даже преди да приеме и публикува Насоките, Комисията взема предвид повторността в някои от своите решения(25), включително и в решението, постановено срещу жалбоподателя в резултат на предпоследното му нарушение на член 81 ЕО(26) .
26. Ето защо, по-конкретно в светлината на съдебната практика, посочена в точка 22 по-горе, не може да се приеме за сериозно твърдението на жалбоподателя, че не е можел да предвиди прилагането на повторността като утежняващо обстоятелство към момента, когато е извършил въпросното нарушение(27) .
Второ правно основание: нарушение на принципа на правна сигурност
27. С второто си правно основание жалбоподателят поддържа, че Първоинстанционният съд неправилно прилага принципа на правна сигурност, като отказва да ограничи периода, през който повторността може да бъде взета предвид. Жалбоподателят подчертава, че първите две решения на Комисията, установяващи нарушения, са съответно от 1974 г. и от 1984 г. и че първото решение е постановено при особено специфични обстоятелства. Според жалбоподателя Първоинстанционният съд всъщност е допуснал съществуването на система на „непрекъснато повтарящо се нарушение“, в противоречие с основните принципи, общи за правните системи на държавите-членки.
28. По мое мнение това правно основание се базира върху неточен прочит на обжалваното съдебно решение. Първоинстанционният съд постановява, че не е било налице нарушение на принципа на правна сигурност, тъй като нито Регламент № 17, нито Насоките определят давностен срок(28) . С други думи, Първоинстанционният съд казва, че при липсата на давностен срок е предвидимо, че всяко нарушение от този вид, извършено от същото предприятие и формално установено в миналото от Комисията, може да доведе до установяване на повторност(29) .
29. Това е правилно. Принципът на правна сигурност не изисква давностен срок за повторността. Следователно Комисията има известна свобода на преценка при определяне на периода, през който може да вземе предвид предишни констатации за нарушения. Въпреки това, особено с оглед на потенциално дългата продължителност на живот на предприятията, Комисията трябва да упражнява тази свобода на преценка по начин, който спазва основателните очаквания относно това кои от миналите нарушения са все още от значение и за кои нарушения давностният срок във всяко отношение е изтекъл.
30. Целта на отчитането на повторността е да поощри предприятия, склонни да се отклоняват от правилата за конкуренция, да променят поведението си. Така предвид липсата на давностен срок Комисията и общностните съдилища трябва във всеки конкретен случай да вземат предвид данните, потвърждаващи склоността към подобно отклонение, включително например времето, което е изтекло между разглежданите нарушения.
31. Точно такъв е подходът, който Първоинстанционният съд възприема в обжалваното съдебно решение по въпроса за правната сигурност. В точки 354 и 355 от това решение Първоинстанционният съд обстойно разглежда документираната история на жалбоподателя по нарушаване на правилата на конкуренцията и отбелязва, че всеки път между едно нарушение и следващото има относително кратък период от време. Съответно Първоинстанционният съд прави извод, че „повтарящото се противоправно поведение на жалбоподателя свидетелства за склонността му да не извлича съответните изводи от констатацията, че е нарушил общностните правила на конкуренцията“.
32. В подкрепа на аргумента си, че Първоинстационният съд следвало да при ложи давностен срок, жалбоподателят се опира на съдебната практика, започнала с Решение по дело Geigy/Комисия(30) .
В действителност обаче тази съдебна практика предоставя аргумент a maiore ad minus в подкрепа на гледната точка, че не общностните съдилища следва да налагат ограничение на срока, през който повторността може да бъде взета предвид. По дело Geigy/Комисия Съдът е бил помолен да се произнесе по това дали Комисията е предприела действия след изтичане на всякакви давностни срокове, като е позволила да изминат няколко години, преди да започне процедура за нарушение по член 81 ЕО. В такива случаи необходимостта от правна сигурност е още по-наложителна. Всъщност липсата на давностен срок води до поддържането на заплахата от санкция във всеки един бъдещ момент за дадено поведение в миналото. Освен това до момента не е формално установено, че това поведение всъщност представлява нарушение. Съдът постановява, че „основното изискване за правна сигурност се отнася до това Комисията да не забавя неограничено упражняването на правомощието си да налага глоби“(31) . Въпреки това Съдът не определя давностен срок. Вместо това той предпочита да прецени действието на Комисията в светлината на специфичните обстоятелства по случая(32) — тъкмо онова, което е направил Първоинстанционният съд по настоящото дело.
33. Жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд не е обърнал достатъчно внимание на обстоятелството, че решението от 1974 г. не налага наказание на жалбоподателя, а по-скоро го задължава да прекрати незабавно въпросното нарушение(33) .
34. Това твърдение е необосновано. Както правилно постановява Първоинстанционният съд, „понятието за повторност [...] не означава непременно, че в миналото е била наложена глоба, а само че в миналото е било установено нарушение“(34) . Наистина самият факт, че Комисията не налага наказание, когато установи нарушение, не създава основателното очакване, че това нарушение повече няма да се взема предвид.
35. Поради тези причини предлагам Съдът да отхвърли второто правно основание на жалбоподателя.
Трето правно основание: липса на мотиви
36. С третото си правно основание жалбоподателят поддържа, че обжалваното съдебно решение е опорочено от противоречиви мотиви, отнасящи се до връзката между повторността и необходимостта да се гарантира достатъчно възпиращо действие на глобите. Според жалбоподателя Първоинстанционният съд постановява в една точка от своето решение, че при преценката на тежестта на нарушението възпиращото действие трябва да се разграничи от повторността, докато по-нататък в същото съдебно решение Първоинстанционният съд постановява, че в контекста на възпиращото действие повторността оправдава увеличение на размера на глобата.
37. Аз не виждам такова противоречие в обжалваното съдебно решение. Първоинстанционният съд в действителност постановява, че Комисията законосъобразно е разгледала различни елементи, включително повторността, като обстоятелства, отразяващи се върху тежестта на нарушението, с оглед налагането на глоба, която има достатъчно възпиращо действие. Следователно предлагам Съдът да отхвърли третото правно основание на жалбоподателя.
Б – Правни основания относно метода за определяне размера на глобата
38. Четвъртото и петото правно основание се отнасят до факта, че Първоинстанционният съд прилага по-малко благоприятен метод за определяне от този, който е използван в обжалваното решение. Комисията е наложила глоба в размер на 44,043 милиона EUR. Като приема, че Комисията неправилно е взела предвид заплахата срещу Interbrew като утежняващо обстоятелство, Първоинстанционният съд определя по отношение на утежняващите обстоятелства увеличение от 40 %, вместо от 50 %. След това той определя общият размер на глобата на 42,4125 милиона EUR, като използва формула, различна от тази на Комисията.
39. Така с обжалваното съдебно решение се намалява общият размер на глобата с 1,6305 милиона EUR. Намалението обаче щеше да бъде 2,9355 милиона EUR, ако Първоинстанционният съд беше приложил същия метод на определяне като Комисията.
40. С четвъртото си правно основание жалбоподателят изтъква, че Първоинстанционният съд излиза извън пределите на своята юрисдикция по член 229 ЕО и член 17 от Регламент № 17, като изменя метода за определяне размера на глобата. При условията на евентуалност жалбоподателят посочва пето основание, основаващо се на нарушение на правото на защита и принципа за забрана на обратното действие. Двете правни основания са тясно свързани, но ще ги разгледам последователно.
Четвърто правно основание: неспазване от Първоинстанционният съд на пределите на неговата правораздавателна компетентност
41. Жалбоподателят твърди, че нито член 230 EО, нито член 229 EО във връзка с член 17 от Регламент № 17 позволяват на Първоинстанционния съд да измени метода за изчисление на Комисията. По същество жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд е действал или ultra vires по отношение на юрисдикцията му по член 230 ЕО, или ultra petita при упражняването на юрисдикцията му по член 229 EО.
42. Комисията твърди, че това правно основание е недопустимо. Според нея жалбоподателят моли Съда да замени със собствената си преценка и собственото си изчисление на глобата тези на Първоинстанционния съд. Комисията подчертава, „че не следва Съдът на Европейските общности, когато се произнася по правни въпроси в контекста на дадена жалба, да замества поради основания за справедливост със своята собствена преценка тази на Първоинстанционния съд“, произнесъл се по размера на дадена глоба при упражняване на пълната си юрисдикция в рамките на член 229 EО(35) .
43. Аз не съм съгласен с направената от Комисията квалификация на правното основание на жалбоподателя. По мое мнение жалбоподателят повдига правен въпрос относно границите на юрисдикцията на Първоинстанционния съд в областта на глобите. Поради това правното основание е допустимо.
44. Твърдението на жалбоподателя обаче, че Първоинстанционният съд е излязъл извън пределите на своята юрисдикция по смисъла на член 230 ЕО, като променя метода за определяне на размера на глобата, е фактически недоказано. Когато е определял размера на новата глоба, Първоинстанционният съд не е действал в рамките на член 230 ЕО, а е действал при упражняване на своята юрисдикция по член 229 ЕО и член 17 от Регламент № 17. Затова ще изследвам твърдението на жалбоподателя, според което Първоинстанционният съд се е произнесъл ultra petita, заменяйки метода за изчисление на Комисията със свой собствен.
45. Съгласно член 17 от Регламент № 17 общностният съд има „пълна юрисдикция по смисъла на член [229 EО] по отношение на жалбите, подадени срещу решенията, с които Комисията определя глоба или периодична имуществена санкция; той може да отмени, да намали или да увеличи наложената глоба или периодична имуществена санкция“. [неофициален превод] Отличителната характеристика на юрисдикцията на общностните съдилища в съответствие с тази разпоредба е, че ги оправомощава не само да осъществяват контрол за законосъобразността на санкцията, но и да я изменят, дори при липса на значителна фактическа грешка или грешка при прилагане на правото от страна на Комисията(36) .
46. Действието на правилото „non ultra petita“ се изразява в това, че съдилищата могат само да упражняват своята юрисдикция до степен, до която те са формално сезирани от страните по производството. Въпросът, който възниква в настоящия случай, е какви са последиците от правилото „non ultra petita“ по отношение на понятието „пълна юрисдикция“ по смисъла на член 229 EО.
47. В частното право, откъдето произлиза, правилото „non ultra petita“ ограничава обсега на правомощията на съда по такъв начин, че да се гарантира независимостта и правната сигурност на страните в производството(37) . Същото по същество се отнася и до административното право. В тази рамка обаче правилото „non ultra petita“ има пряко въздействие върху отношенията между съда и административните органи, доколкото последните по дефиниция са страна в производството.
48. Понятието „пълна юрисдикция“ засяга точно този аспект — разграничението между правомощията на съда и тези на административните органи. Член 229 EО и член 17 от Регламент № 17 предоставят на общностните съдилища възможността да заменят оценката на административния орган със своята и така да вземат решение вместо Комисията. Това създава значително изключение от нормалното положение на общностния съд, макар и в ограничена област(38) .
49. Съответно в тази област правилото „non ultra petita“, разбирано като ограничение при упражняването на съдебните
правомощия, играе само ограничена роля. Според мен това означава единствено, че общностните съдилища не трябва да упражняват пълната си юрисдикция, без да са сезирани по въпроса за глобата. След като въпросът за размера на глобата е поставен отново на преценка, юрисдикцията по член 229 ЕО е наистина „пълна“, в смисъл че може да бъде упражнена както за намаляване на размера на глобата, така и за увеличаването му(39) . Следователно Първоинстанционният съд може да приложи различен метод за определяне, когато прави отново преценка за размера на глобата, дори и този метод да е по-малко благоприятен за въпросното предприятие.
50. Поради това Съдът следва да отхвърли и четвъртото правно основание на жалбоподателя.
51. Независимо от това, трябва още в тази точка да подчертая, че не смятам, че Първоинстанционният съд има неограничено право на преценка по член 229 EО и член 17 от Регламент № 17. Така достигаме до петото правно основание на жалбоподателя.
Пето правно основание: нарушение на правото на защита и принципа за забрана на обратното действие
52. Първата част от петото правно основание се базира върху нарушението на правото на защита. Жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд е следвало да подложи на обсъждане своето намерение за изменение на метода за определяне на размера на глобата. Като не е предоставил възможност на жалбоподателя да изложи своето становище по въпроса, Първоинстанционният съд е нарушил общ принцип на общностното право.
53. По мое мнение общностните съдилища, упражнявайки своята пълна юрисдикция, са обвързани от същите правни изисквания, както Комисията при налагането на санкция. Тези изисквания включват задължението за мотивиране, принципа за равно третиране(40), принципа на правна сигурност(41) и правото на страната да бъде изслушана(42) .
54. В това отношение следва да се има предвид, че по отношение на правомощията на Комисията да приема решения за налагане на глоба Първоинстанционният съд правилно посочва в съдебната си практика, че правото да бъдеш изслушан представлява „основен принцип на общностното право и трябва да бъде спазен при всички обстоятелства, по-конкретно във всички производства, по които може да се достигне до санкция, дори и да се отнася до административни процедури“(43) .
55. Общностните съдилища също следва да зачитат това право при упражняването на тяхната пълна юрисдикция. Това виждане намира подкрепа в заключението на генералния адвокат VerLoren van Themaat по дело Stichting Sigarettenindustrie/Комисия(44) . По това дело генералният адвокат счита, че Комисията не е установила и не е взела предвид степента на виновност на жалбоподателите. Следователно по негово виждане Комисията е определила много нисък размер на глобата. Той отбелязва след това:
„Съгласно член 17 от Регламент № 17/62 това би могло да бъде повод Съдът служебно да увеличи наложените на някои предприятия глоби. Въпреки това в дадения случай не предлагам Съдът да се възползва от това си правомощие. […] [В] случай на евентуално упражняване на това правомощие според мен може би е желателно да се обърне внимание на страните за съществуването му с писмено известие и достатъчно рано преди устната фаза на производството, и в същото време, ако е необходимо, да се поиска Комисията да представи необходимата информация за упражняването му и да се предостави възможност на жалбоподателите да представят писмени становища по неговия предмет преди устната фаза на производството“(45) .
56. Предложеният от генералния адвокат подход е породен от основателната загриженост, че упражняването на пълната юрисдикция не следва да води до изследване на факти или критерии, които страните в действителност не са имали възможност да оспорят. По мое мнение тази загриженост е еднакво оправдана и в контекста на промяна на метода на изчисление, когато промяната, както е в настоящия случай, е във вреда на засегнатото предприятие. Имайки предвид широките правомощия на общностните съдилища по силата член 17 от Регламент № 17 и важните финансови последици, до които тази промяна може да доведе, от съществено значение е общностните съдилища да упражняват своята пълна юрисдикция при пълно спазване на правото на жалбоподателя да бъде изслушан.
57. Примерно решение в това отношение е Решение на Първоинстанционния съд от 9 юли 2003 г. по дело Cheil Jedang/Комисия(46) . По подобен на използвания в настоящия случай начин Комисията е приложила метод за определяне на размера на глобата, различен от предвидения в Насоките. Първоинстанционният съд е застъпил становището, че описаният в Насоките метод е по-подходящ(47) . Ето защо той е приложил този метод при упражняването на своята пълна юрисдикция(48) . Както обаче Решение по дело Cheil Jedang ясно посочва, Първоинстанционният съд е действал така едва след като е позволил на жалбоподателя да изложи своето становище по въпроса:
„225. С писмено запитване, изпратено на 7 февруари 2002 г., Съдът приканва Комисията inter alia да обясни подробно и да обоснове използвания от нея метод при определяне на размера на глобите.
226. В отговора си от 27 февруари 2002 г. Комисията посочва, че правилният начин за изчисляване на увеличенията и намаленията, отразяващи утежняващите и смекчаващите обстоятелства, е бил да се приложи процент към основния размер на глобата. Тя също признава, че не е съблюдавала последователно този метод в решението си.
227. В съдебното заседание жалбоподателят посочва, че не е имал възражение срещу описания от Комисията в писмото ѝ от 27 февруари 2002 г. метод за определяне на размера на глобите.“
58. Напротив, обжалваното съдебно решение не споменава за писмени запитвания, свързани с метода за определяне. То не споменава и за размяна на становища по този въпрос с жалбоподателя по време на съдебното заседание. При тези обстоятелства, когато се произнася по жалбата, Съдът не може да приеме, че правото на жалбоподателя да бъде изслушан е спазено в производството пред Първоинстанционния съд.
59. Ето защо стигам до извода, че първата част от петото правно основание е добре обоснована и следователно Съдът следва да отмени обжалваното съдебно решение, доколкото то определя глобата в размер на 42,4125 милиона EUR.
В – Последици от отмяна на обжалваното съдебно решение в частта, с която се определя размерът на глобата
60. Съгласно член 61 от Статута на Съда Съдът „може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.“ След изслушване на аргументите на жалбоподателя относно размера на глобата предлагам Съдът да се възползва от тази възможност и да упражни собствената си юрисдикция по член 229 EО и член 17 от Регламент № 17.
61. Жалбоподателят иска размерът на глобата да бъде намален на 41,11 милиона EUR — размер, който Първоинстанционният съд е щял да наложи, ако бе приложил същия метод за изчисление като Комисията.
62. Във връзка с това искане следва да се отбележи, че в обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд прилага посочения в Насоките метод за определяне на размера на глобата. Жалбоподателят не оспорва основателността на този метод. Той твърди обаче, че неговото прилагане в настоящия случай води до нарушение на принципа за забрана на обратното действие.
63. Не съм съгласен с жалбоподателя. Съдът обстойно разглежда проблема с обратното действие на Насоките в решенията си по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия(49) и по дело Archer Daniels Midland и Archer Daniels Midland Ingredients/Комисия(50) . Съдът достига до извода, че „Насоките, и по-конкретно съдържащият се в тях нов метод за определяне на размера на глобите — ако се допусне, че той има за последица увеличаване размера на наложените глоби — са били разумно предвидими за предприятия като жалбоподателите към момента, когато са извършени въпросните нарушения“(51) . Ето защо, като прилага Насоките по отношение на нарушения, които по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия са извършени още през 1990 г., Комисията не нарушава принципа за забрана на обратното действие(52) . По същия начин в настоящия случай прилагането на посочения в Насоките метод за определяне на размера на глобите не би било в противоречие с този принцип.
64. Следователно предлагам Съдът да приложи посочения в Насоките метод за определяне и с оглед на всички обстоятелства по настоящото дело да определи глоба в размер на 42,4125 милиона EUR.
III – По съдебните разноски
65. Съгласно член 69, параграф 3 от Процедурния правилник, приложим по отношение на производството пред Съда, което има за предмет обжалване на решение на Първоинстанционния съд, по силата на член 118 от Процедурния правилник, Съдът може да разпредели съдебните разноски, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания. При положение че едното от правните основания на Комисията е отхвърлено, а жалбоподателят е загубил по останалите, предлагам жалбоподателят да се осъди да понесе направените от него съдебни разноски и да заплати три четвърти от разноските, направени от Комисията.
IV – Заключение
66. Следователно предлагам Съдът:
1) да отмени първа точка от диспозитива на Решение на Първоинстанционния съд от 25 октомври 2005 г. по дело Groupe Danone/Комисия (T‑38/02);
2) да определи глоба на жалбоподателя в размер на 42,4125 милиона EUR;
3) да отхвърли жалбата в останалата част;
4) да осъди жалбоподателя да понесе направените от него съдебни разноски и да заплати три четвърти от разноските, направени от Комисията.
(1) .
(2)  —	T‑38/02, Recueil, стр. II‑4407.
(3)  —	Решение във връзка с процедура за прилагане на член 81 от Договора за ЕО (Преписка IV/37.614/F3 PO/Interbrew и Alken-Maes) (ОВ L 200, 2003 г., стр. 1).
(4)  —	Регламент от 6 февруари 1962 година — Първи регламент за прилагане на членове [81] и [82] от Договора (OВ 13, стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3). Обжалваното решение е постановено преди влизането в сила на Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора (ОВ L 1, стр. 1; Специално издание на българские език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167), и приемането от Комисията на новите Насоки относно метода за определяне на глобите, налагани по силата на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003 (OВ C 210, 2006 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 264).
(5)  —	Посочено по-горе в бележка под линия 3.
(6)  —	Точка 295 от мотивите на обжалваното решение.
(7)  —	Точка 331 от мотивите на обжалваното решение.
(8)  —	Членове 1 и 2 от обжалваното решение.
(9)  —	Точка 314 от мотивите на обжалваното решение.
(10)  —	Точка 315 от мотивите на обжалваното решение.
(11)  —	Решение по дело Groupe Danone/Комисия, посочено по-горе в бележка под линия 2.
(12)  —	Точки 309 и 310 от обжалваното съдебно решение.
(13)  —	Точки 311—313 от обжалваното съдебно решение.
(14)  —	Решение от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P и C‑213/02 P, Recueil, стр. I‑5425, точка 213). Вж. също Решение от 21 септември 2006 г. по дело JCB Service/Комисия (C‑167/04 P, Recueil, стр. I‑8935, точки 207—209).
(15)  —	Вж. Решение от 9 юни 1992 г. по дело Lestelle/Комисия (C‑30/91 Р, Recueil, стр. I‑3755, точка 28), Решение от 30 септември 2003 г. по дело Biret International/Съвет (C‑93/02 P, Recueil, стр. I‑10497, точка 60) и Решение от 2 декември 2004 г. по дело José Martí Peix/Комисия (C‑226/03 P, Recueil, стр. I‑11421, точка 29).
(16)  —	Европейски съд по правата на човека (разширен състав), Решение от 29 март 2006 г. по дело Achour/Франция, № 67335/01, § 59.
(17)  —	Вж. в този смисъл Решение по дело Achour/Франция, § 53.
(18)  —	Решение от 25 септември 1984 г. по дело Könecke (117/83, Recueil, стр. 3291, точка 11).
(19)  —	Вж. също заключение на генералния адвокат Geelhoed по дело SGL Carbon/Комисия (Решение от 29 юни 2006 г. по дело C‑308/04 P, Recueil, стр. I‑5977, точка 78).
(20)  —	Решение от 7 юни 1983 г. по дело Musique Diffusion française и др./Комисия (100/80—103/80, Recueil, стр. 1825, точка 106). Като по-ново решение вж. Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, посочено по-горе, точки 240—242.
(21)  —	Точка 71 от съдебното решение.
(22)  —	C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точка 91.
(23)  —	Дело T‑6/89, Recueil, стр. II‑1623, точка 295. Вж. също Решение на Първоинстанционния съд от 30 септември 2003 г. по дело Michelin/Комисия (T‑203/01, Recueil, стр. II‑4071, точка 293).
(24)  —	Вж. в това отношение дело Dansk Rørindustri и др./Комисия (посочено по-горе, точки 211, 213 и 214).
(25)  —	Решение 86/398/ЕИО на Комисията от 23 април 1986 година относно процедура по прилагане на член [81] от Договора за ЕИО (IV/31.149 — Полипропилен) (ОВ L 230, стр. 1), точка 107 от мотивите и Решение 91/297/EИО на Комисията от 19 декември 1990 година относно процедура по прилагане на член [81] от Договора за ЕИО (IV/33.133‑A: Натриев карбонат — Solvay, ICI) (ОВ L 152, стр. 1), точка 65 от мотивите.
(26)  —	Решение 84/388/ЕИО на Комисията от 23 юли 1984 година относно процедура по прилагане на член [81] от Договора за ЕИО (IV/30.988 — Споразумения и съгласувани практики в сектора на необработено плоско стъкло в страните от Бенелюкс) (OВ L 212, стр. 13), точка 53 от мотивите.
(27)  —	В същия смисъл: Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия (посочено по-горе, точка 231). Вж. също Решение от 18 май 2006 г. по дело Archer Daniels Midland и Archer Daniels Midland Ingredients/Комисия (C‑397/03 P, Recueil, стр. I‑4429, точка 25).
(28)  —	Точки 352 и 353 от обжалваното съдебно решение. Първоинстанционният съд посочва в тази връзка Решение на Съда от 15 юли 1970 г. по дело ACF Chemiefarma/Комисия (41/69, Recueil, стр. 661, точка 19).
(29)  —	По понятието „повторност“ вж. Решение на Първоинстанционния съд от 11 март 1999 г. по дело Thyssen Stahl/Комисия (T‑141/94, Recueil, стр. II‑347, точка 617) и Решение на Първоинстанционния съд по дело Michelin/Комисия (посочено по-горе, точка 284).
(30)  —	Дело 52/69, Recueil, стр. 787.
(31)  —	Точка 21 от съдебното решение.
(32)  —	Точка 21 от съдебното решение. Вж. също: Решение от 29 април 2004 г. по дело Комисия/Италия (C‑372/97, Recueil, стр. I‑3679, точки 116—119) и Решение от 29 април 2004 г. по дело Италия/Комисия (C‑298/00 P, Recueil, стр. I‑4087, точки 89—92) (относно контрола върху предоставените държавни помощи по Договора за ЕО), Решение от 24 септември 2002 г. по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия (C‑74/00 P и C‑75/00 P, Recueil, стр. I‑7869, точка 140) (относно контрола върху предоставените държавни помощи по Договора за ЕОВС). Примери от практиката на Първоинстанционния съд са: Решение от 14 януари 2004 г. по дело Fleuren Compost/Комисия (T‑109/01, Recueil, стр. II‑127, точка 145) (относно контрола върху предоставените държавни помощи по Договора за ЕО), Решение от 10 юни 2004 г. по дело François/Комисия (T‑307/01, Recueil, стр. II‑1669, точка 46) (относно започването на дисциплинарно производство по Правилника за длъжностните лица на Европейските общности), Решение от 6 октомври 2005 г. по дело Sumitomo Chemical/Комисия (T‑22/02 и T‑23/02, Recueil, стр. II‑4065, точка 87) (относно правомощието на Комисията да налага глоби за нарушения на правилата на конкуренцията).
(33)  —	Решение 74/292/ЕИО на Комисията от 15 май 1974 година относно процедура за прилагане на член [81] от Договора за ЕИО (IV/400 — Споразумения между производителите на контейнери за стъкло) (OВ L 160, стр. 1), член 3.
(34)  —	Точка 363 от обжалваното съдебно решение.
(35)  —	Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия (посочено по-горе, точки 245 и 246). Вж. например и Решение от 15 декември 1994 г. по дело Finsider/Комисия (C‑320/92 P, Recueil, стр. I‑5697, точка 46).
(36)  —	Вж. в това отношение Решение от 15 октомври 2002 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P—C‑252/99 P и C‑254/99 P, Recueil, стр. I‑8375, точка 692). Вж. също Commentaire Mégret, 1993, том 10, стр. 94 и обратно, за по-стеснено виждане, заключение на генералния адвокат Warner по дело BMW Белгия и др./Комисия (Решение от 12 юли 1979 г. по дела 32/78 и 36/78—82/78, Recueil, стр. 2435).
(37)  —	Както постановява Съдът в Решение от 14 декември 1995 г. по дело Van Schijndel и Van Veen (С‑430/93 и С‑431/93, Recueil, стр. I‑4705, точка 21): „Това ограничение е оправдано от принципа, съгласно който инициативата за започване на производство принадлежи на страните, като съдът може да действа служебно само в изключителни случаи, при които общественият интерес налага неговата намеса. Този принцип отразява преобладаващите в повечето от държавите-членки концепции във връзка с отношенията между държавата и физическите лица; той гарантира правото на защита и правилното протичане на производството, и по-конкретно предотвратява закъснения, произтичащи от изследване на новите правни основания“. Както показва това решение, от правилото „non ultra petita“ следва, че съдилищата не могат по принцип да посочват правни основания служебно и че след определен етап в производството ищецът не може да излага основания или да изтъква факти, различни от тези, върху които базира иска си. Вж. също заключение на генералния адвокат Jacobs по дело Salzgitter/Комисия (Решение от 13 юли 2000 г., C‑210/98 P, Recueil, стр. I‑5843, точки 129—143) относно принципа, че Съдът не може да уважава правни основания, които страните не са изложили в жалбата си, с изключение на правните основания, отнасящи се до въпроси, свързани с обществения ред.
(38)  —	Освен член 17 от Регламент № 17, вж. член 25 от Регламент № 11 [на Съвета] от 27 юни 1960 година относно премахване на дискриминацията при определяне на транспортните тарифи и условия в изпълнение на [член 75, параграф 3 от Договора] (OВ 52, стр. 1121; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 1, стр. 3), член 24 от Регламент (ЕИО) № 1017/68 на Съвета от 19 юли 1968 година относно прилагане на правилата на конкуренцията в железопътния, автомобилния и вътрешноводния транспорт (OВ L 175, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 1, стр. 12), член 21 от Регламент (ЕИО) № 4056/86 от 22 декември 1986 година за определяне на подробни правила за прилагането на членове [81 и 82 от Договора] по отношение на морския транспорт (OВ L 378, стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 2, стр. 3), член 14 от Регламент (ЕИО) № 3975/87 на Съвета от 14 декември 1987 година относно процедурата по прилагане на правилата на конкуренцията за предприятия в сектора на въздушния транспорт (OВ L 374, стр. 1), член 17 от Регламент (ЕИО) № 2299/89 на Съвета от 24 юли 1989 година относно кодекс за поведение при компютризирани системи за резервация (OВ L 220, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 2, стр. 30) и член 16 от Регламент (ЕИО) № 4064/89 на Съвета от 21 декември 1989 година относно контрола върху концентрации на предприятия (OВ L 395, стр. 1).
(39)  —	За същото виждане вж. заключение на генералния адвокат VerLoren van Themaat по д ело Stichting Sigarettenindustrie и др./Комисия (240/82—242/82, 261/82, 262/82, 268/82 и 269/82 Recueil, стр. 3831). Въпреки това може да се отбележи, че в Решение от 10 декември 1957 г. по дело ALMA/Върховен орган (8/56, Recueil, стр. 179, стр. 192) Съдът постановява, че „даже при липсата на формално искане Съдът има правомощие да намали размера на прекомерна глоба, тъй като това не би имало за последица ultra petita, а напротив, би довело до частично уважаване на иска“. Тълкуване a contrario би могло да доведе до извода, че Първоинстанционният съд не може да увеличава
размера на глоба, без формално
искане за преразглеждане размера на глобата (т.е. намаление или увеличение). При все това доводите a contrario следва да се разглеждат с голяма предпазливост, както Съдът ясно го посочва в Решение от 29 ноември 1956 г. по дело Fédération Charbonnière de Belgique/Върховен орган (8/55, Recueil, стр. 291, 305).
(40)  —	Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (посочено по-горе, точка 617).
(41)  —	Вж. например Решение от 15 декември 1987 г. по дело Нидерландия/Комисия (326/85, Recueil, стр. 5091, точка 24).
(42)  —	Вж. Решение от 13 февруари 1979 г. по дело Hoffmann La Roche/Комисия (85/76, Recueil, стр. 461, точка 11) и Решение от 7 юни 1983 г. по дело Musique Diffusion française и др./Комисия (посочено по-горе, точка 10). Вж. също член 19 от Регламент № 17 и член 27 от Регламент 1/2003.
(43)  —	Решение на Първоинстанционния съд от 16 декември 2003 г. по дело Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied и Technische Unie/Комисия (T‑5/00 и T‑6/00, Recueil, стр. II‑5761, точка 32). Вж. например и Решение на Първоинстанционния съд от 20 март 2002 г. по дело ABB Asea Brown Boveri/Комисия (T‑31/99, Recueil, стр. II‑1881, точка 53), Решение от 10 март 1992 г. по дело Shell/Комисия (T‑11/89, Recueil, стр. II‑757, точка 39) и Решение от 6 декември 1994 г. по дело Lisrestal и др./Комисия (T‑450/93, Recueil, стр. II‑1177, точка 42). Вж. освен това практиката на Съда, посочена в бележка под линия 42.
(44)  —	Решение, посочено в бележка под линия 39.
(45)  — По-горе, стр. 3851.
(46)  —	Дело T‑220/00, Recueil, стр. II‑2473.
(47)  —	По-горе, точка 229.
(48)  —	По-горе, точка 230.
(49)  —	Посочено в бележка под линия 14. Вж. по-конкретно точки 173 и 219—232.
(50)  —	Посочено в бележка под линия 27. Вж. точки 20—26.
(51)  —	Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, точка 231. Вж. и Решение по дело Archer Daniels Midland и Archer Daniels Midland Ingredients/Комисия, точка 25.
(52)  —	Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, точка 232 и Решение по дело Archer Daniels Midland и Archer Daniels Midland Ingredients/Комисия, точка 25.