62021CJ0061_RES
Дело C‑61/21
JP
срещу
Ministre de la Transition écologiqueиPremier ministre
(Преюдициално запитване, отправено от Cour administrative d’appel de Versailles)
Решение на Съда (голям състав) от 22 декември 2022 година
„Преюдициално запитване — Околна среда — Директиви 80/779/ЕИО, 85/203/ЕИО, 96/62/ЕО, 1999/30/ЕО и 2008/50/ЕО — Качество на въздуха — Пределно допустими стойности за фини прахови частици (ПЧ10) и за азотен диоксид (NO2) — Превишаване — Планове за качеството на въздуха — Вреди, които били причинени на частноправен субект поради влошаването на качеството на въздуха в резултат на превишаване на посочените пределно допустими стойности — Отговорност на съответната държава членка — Условия за ангажиране на тази отговорност — Изискване нарушената норма от правото на Съюза да има за цел да предостави права на увредените частноправни субекти — Липса“
Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Установяване на релевантните норми от правото на Съюза — Преформулиране на въпросите
(член 267 ДФЕС)
(вж. т. 34)
Право на Европейския съюз — Права, предоставени на частноправни субекти — Нарушение от държава членка — Задължение за обезщетяване на вредите, причинени на частноправни субекти — Условия — Правна норма, която има за цел да се предоставят права на частноправни субекти — Понятие — Директиви, които налагат, от една страна, задължение на държавите членки да спазват пределно допустимите стойности на замърсителите във въздуха, и от друга страна, да предприемат необходимите мерки в случай на превишаване на тези стойности — Изключване — Възможност за пряко засегнатите частноправни субекти да изискат от компетентните национални органи приемането на необходимите мерки — Липса на последици
(член 13, параграф 1 и член 23, параграф 1 от Директива 2008/50/ЕО на Европейския парламент и на Съвета; членове 3 и 7 от Директива на Съвета 80/779; членове 3 и 7 от Директива на Съвета 85/203; членове 7 и 8 от Директива на Съвета 96/62; член 4, параграф 1 и член 5, параграф 1 от Директива на Съвета 1999/30)
(вж. т. 43—62, 65 и диспозитива)
Резюме
В рамките на производство по жалба, подадена до Tribunal administratif de Cergy-Pontoise (Административен съд Сержи-Понтоаз, Франция), JP, жител на агломерацията на Париж (Франция), иска по-специално обезщетение от Френската република за вреда, изразяваща се във влошаването на здравословното му състояние, която му била причинена от влошаването на качеството на атмосферния въздух в тази агломерация. Влошаването произтичало от превишаване на пределно допустимите стойности на концентрацията на азотен диоксид (NO2) и на фини прахови частици (PM10), определени в Директива 2008/50 относно качеството на атмосферния въздух (
1
), поради неизпълнението от френските органи на задълженията, които имат по силата на членове 13 (
2
) и 23 (
3
) от тази директива.
След като жалбата му е отхвърлена, като по същество се приема, че разпоредбите на Директива 2008/50 относно качеството на атмосферния въздух, на които той се позовава, не предоставят никакво право на частноправните субекти да получат обезщетение за евентуална вреда, претърпяна вследствие на влошаването на качеството на въздуха, JP обжалва съдебното решение пред Cour administrative d’appel de Versailles (Апелативен административен съд Версай, Франция).
Сезиран с преюдициално запитване от последната юрисдикция, Съдът (голям състав) уточнява условията за ангажиране на отговорността на държава членка за вредите, причинени на частноправен субект от влошаването на въздуха, произтичащо от превишаване на пределно допустимите стойности на замърсители във въздуха.
Съображения на Съда
Най-напред Съдът изтъква, че Директива 2008/50 относно качеството на атмосферния въздух, на която се позовава JP, е влязла в сила на 11 юни 2008 г., т.е. отчасти след настъпването на вредите за здравето, които той твърди, че е претърпял, и които започнали през 2003 г. Ето защо Съдът счита, че за да разгледа евентуалната отговорност на Френската република, е необходимо да вземе предвид не само относимите разпоредби от тази директива, но и разпоредбите от предходните директиви (
4
), които предвиждат аналогични изисквания.
По-нататък Съдът припомня, че ангажирането на отговорността на държавата от частноправни субекти предполага наличието на три кумулативни условия, а именно предмет на нарушената правна норма на Съюза да е предоставянето на права на частноправните субекти, нарушението на нормата да е достатъчно съществено и да съществува пряка причинно-следствена връзка между нарушението и претърпяната от частноправните субекти вреда.
Що се отнася до първото условие — предмет на нарушената норма да е предоставянето на права на частноправните субекти, тези права възникват не само когато са изрично уредени в разпоредби от правото на Съюза, но и вследствие на позитивни или негативни задължения, които последните налагат по ясно определен начин както на частноправните субекти, така и на държавите членки или на институциите на Съюза. Всъщност неспазването на такива задължения от държава членка може да възпрепятства упражняването от частноправните субекти на правата, които имплицитно им се предоставят по силата на съответните разпоредби, и по този начин да измени правното положение, което тези разпоредби имат за цел да създадат за тях. Ето защо пълната ефикасност на тези норми и защитата на правата, които те предоставят, изискват частноправните субекти да имат възможност да получат обезщетение, независимо дали съответните разпоредби имат директен ефект, като това качество не е нито необходимо, нито само по себе си достатъчно, за да бъде изпълнено първото условие.
В случая член 13, параграф 1 и член 23, параграф 1 от Директива 2008/50 относно качеството на атмосферния въздух, по подобие на аналогичните разпоредби от предходните директиви, налагат на държавите членки по същество, от една страна, задължение да гарантират, че на тяхна територия, считано от определени дати, нивата, по-специално на NO2 и на PM10, не превишават пределно допустимите стойности, определени от тези директиви, и от друга страна, задължение да предвидят подходящи мерки за отстраняване на евентуалното превишаване на тези стойности, по-конкретно в рамките на планове за качеството на въздуха. От това следва, че тези разпоредби предвиждат достатъчно ясни и точни задължения по отношение на резултата, постигането на който държавите членки трябва да гарантират. Тези задължения обаче преследват обща цел за опазване на човешкото здраве и на околната среда като цяло и не дават основание да се приеме, че предоставят имплицитно на частноправни субекти права, чието нарушаване би могло да ангажира отговорността на държава членка за вреди, които са им причинени. Следователно първото от трите условия за ангажиране на отговорността на държавата, които са кумулативни, не е изпълнено.
Признатата в практиката на Съда възможност за частноправните субекти да изискат от националните органи, като при необходимост сезират компетентните юрисдикции, приемането на план за качеството на въздуха при превишаване на пределно допустимите стойности, посочени в Директива 2008/50, както и в предходните директиви, не може да промени тази констатация. Посочената възможност, произтичаща по-специално от принципа на ефективност на правото на Съюза — ефективност, за която засегнатите частноправни субекти имат основание да допринасят, като инициират административни или съдебни производства поради особеното си положение — не означава, че задълженията, произтичащи от член 13, параграф 1 и член 23, параграф 1 от Директива 2008/50, както и от аналогичните разпоредби на предходните директиви имат за цел да предоставят на заинтересованите лица индивидуални права по смисъла на първото от трите горепосочени условия.
С оглед на всички тези съображения Съдът прави извода, че член 13, параграф 1 и член 23, параграф 1 от Директива 2008/50 относно качеството на атмосферния въздух, както и аналогичните разпоредби от предходните директиви трябва да се тълкуват в смисъл, че нямат за цел да предоставят на частноправните субекти индивидуални права, които могат да породят право на обезщетение от държава членка на основание на принципа на отговорност на държавата за вреди, причинени на частноправните субекти вследствие на нарушения на правото на Съюза, за които носи отговорност държавата.
(
1
)	Директива 2008/50/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2008 година относно качеството на атмосферния въздух и за по-чист въздух за Европа (ОВ L 152, 2008 г., стр. 1).
(
2
)	Съгласно член 13, параграф 1 от тази директива „[д]ържавите членки гарантират, че в техните зони и агломерации нивата на серен диоксид, ПЧ10, олово и въглероден оксид в атмосферния въздух не превишават пределно допустимите стойности, посочени в приложение XI“, и „[п]о отношение на азотния диоксид и бензена пределно допустимите стойности, определени в приложение XI, не могат да бъдат [превишавани след датите], посочени в него“.
(
3
)	По силата на член 23, параграф 1 от същата директива, „[к]огато в определени зони или агломерации нивата на замърсителите в атмосферния въздух превишават която и да е пределно допустима стойност или целева стойност, увеличени с което и да е съответстващо допустимо отклонение за всеки от случаите, държавите членки гарантират създаването на планове за качество на въздуха за тези зони и агломерации, за да се постигне съответната пределно допустима стойност или целева стойност, посочена в приложения XI и XIV“.
(
4
)	По-конкретно членове 3 и 7 от Директива 80/779/EИО на Съвета от 15 юли 1980 година относно пределно допустимите емисии по качество на въздуха и ориентировъчните стойности за серен двуоксид и суспендирани частици (ОВ L 229, 1980 г., стр. 30), членове 3 и 7 от Директива 85/203/ЕИО на Съвета от 7 март 1985 година относно стандартите за качество на въздуха по отношение на азотните диоксиди (ОВ L 87, 1985 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 165), членове 7 и 8 от Директива 96/62/EО на Съвета от 27 септември 1996 година относно оценката и управлението на качеството на околния въздух (ОВ L 296, 1996 г., стр. 55; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 3, стр. 198), както и член 4, параграф 1 и член 5, параграф 1 от Директива 1999/30/ЕО на Съвета от 22 април 1999 година относно пределно допустимите стойности за серен двуоксид, азотен двуоксид и азотни оксиди, прахови частици и олово в околния въздух (ОВ L 163, 1999 г., стр. 41; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15 том 5, стр. 46).