Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 30. travnja 2026.(1)
Predmet C-190/25 [Zelabrich](i)
LS
protiv
GT
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Stuttgart (Visoki zemaljski sud u Stuttgartu, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Članak 19. – Litispendencija – Članak 63. – Lateranski konkordat sklopljen između Italije i Svete Stolice – Brak sklopljen u skladu s kanonskim pravom – Brakorazvodni postupak koji je pred građanskim sudom države članice pokrenut ranije – Ništavost tog braka koju je utvrdio crkveni sud u Italiji – Postupak priznavanja građanskopravnih učinaka odluke o ništavosti koji je pred talijanskim državnim sudom pokrenut kasnije”
I.      Uvod
1.        Sudu jedne države prvo je podnesen zahtjev za razvod. Zatim je sudu druge države članice, u ovom slučaju Italije, podnesen zahtjev kojim se nastoje proizvesti građanskopravni učinci presude o utvrđivanju ništavosti braka sklopljenog u Italiji u skladu s odredbama kanonskog prava(2) i u kojem se navodi da je tu izvršivu presudu donio crkveni sud čija se nadležnost priznaje u toj državi članici. Može li se takva situacija kvalificirati kao situacija litispendencija?
2.        U predmetu koji se vodi pred Sudom njemački sud želi doznati može li se na to pitanje odgovoriti potvrdno na temelju tumačenja članka 19. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 2201/2003(3), s obzirom na to da se člankom 63. stavkom 2. i člankom 63. stavkom 3. točkom (a) te uredbe predviđa da se bilo kakva odluka o nevaljanosti braka, donesena u skladu sa sporazumom sklopljenim između Italije i Svete Stolice, odnosno Lateranskim konkordatom od 11. veljače 1929., koji je izmijenjen sporazumom, te njegovim Dodatnim protokolom(4), zbog upućivanja na poglavlje III. odjeljak 1. navedene uredbe, automatski priznaje, kao i svaka druga sudska odluka koju u bračnom sporu donese sud neke države članice.
3.        Pitanje primjene pravila o litispendenciji predviđenih člankom 19. Uredbe Bruxelles II.a treba ispitati sa šireg gledišta od onog iz glavnog predmeta, koje je ograničeno na Lateranski konkordat. Naime, u članku 63. te uredbe navode se konkordati sklopljeni između Svete Stolice, s jedne strane, te Portugala, Španjolske i Malte, s druge strane. Dvama potonjim sporazumima uspostavlja se postupak sličan talijanskom postupku priznavanja presuda koje su donijeli crkveni sudovi. Usto, za sudske postupke pokrenute nakon 1. kolovoza 2022. članak 99. Uredbe (EU) 2019/1111(5), kojim se zamjenjuje taj članak 63., odnosi se na posljednji konkordat sklopljen između Svete Stolice i Portugala, kojim se predviđa takav postupak.
4.        U predmetnim okolnostima, koje će u skladu sa zahtjevom Suda biti usredotočene na prvo prethodno pitanje, iznijet ću razloge zbog kojih, prema mojem mišljenju, nije moguće izjednačiti taj postupak s postupkom za poništaj braka u smislu članka 19. stavka 1. Uredbe Bruxelles II.a i stoga smatrati da postoji situacija litispendencije.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
5.        Člankom 1. stavkom 1. točkom (a) Uredbe Bruxelles II.a određuje se:
„Ova se Uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na:
(a)      razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka.”
6.        U skladu s člankom 19. te uredbe, naslovljenim „Litispendencija i paralelni postupci”:
„1.      Ako je postupak koji se odnosi na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka između istih stranaka pokrenut pred sudovima različitih država članica, sud pred kojim je postupak započeo kasnije s njim zastaje, po službenoj dužnosti, dok se ne utvrdi nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije.
[...]
3.      Ako je utvrđena nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije, sud pred kojim je postupak započeo kasnije proglašava se nenadležnim u korist prvog suda.
U tom slučaju, stranka koja je pokrenula odgovarajući postupak pred drugim sudom može pokrenuti postupak pred prvim sudom.”
7.        Članak 63. navedene uredbe, naslovljen „Ugovori sa Svetom Stolicom”, glasi kako slijedi:
„1.      Ova se Uredba primjenjuje ne dovodeći u pitanje Međunarodni ugovor (Konkordat) između Svete Stolice i Portugala, potpisan u Vatikanu 7. svibnja 1940.
2.      Bilo kakva odluka o nevaljanosti braka, donesena u skladu s Ugovorom iz stavka 1., priznaje se u državama članicama pod uvjetima iz poglavlja III., dijela 1.[(6)].
3.      Odluke iz stavaka 1. i 2. primjenjuju se i na sljedeće međunarodne ugovore (konkordate) sa Svetom Stolicom:
(a)      [Lateranski konkordat];
(b)      Sporazum između Svete Stolice i Španjolske o pravnim pitanjima od 3. siječnja 1979.;
(c)      Sporazum između Svete Stolice i Malte o priznavanju građanskih učinaka crkvenih brakova i odluka crkvenih vlasti i sudova o tim brakovima od 3. veljače 1993., uključujući Protokol o primjeni istog datuma te drugi Dodatni protokol od 6. siječnja 1995.
4.      Priznavanje odluka iz stavka 2. može u Španjolskoj, Italiji ili Malti podlijegati istim postupcima i provjerama koje su primjenjive na odluke crkvenih sudova donesene u skladu s međunarodnim sporazumima sklopljenim sa Svetom Stolicom iz stavka 3.
[...]”
B.      Lateranski konkordat
8.        Člankom 8. stavcima 1. i 2. Lateranskog konkordata predviđa se:
„1.      Priznaje se da brakovi sklopljeni u skladu s odredbama kanonskog prava imaju građanskopravne učinke pod uvjetom da se brak, nakon što se proglasi u gradskoj vijećnici, upiše u matične knjige. Odmah nakon obreda svećenik ili osoba koju on ovlasti objašnjava bračnim drugovima građanskopravne učinke braka te ih upoznaje s člancima codicea civile [Građanski zakonik] koji se odnose na prava i obveze bračnih drugova. Zatim izrađuje dva primjerka vjenčanog lista koji može sadržavati eventualne izjave bračnih drugova na temelju građanskog prava.
[...]
2.      Odluke o poništaju braka koje su donijeli crkveni sudovi, kojima je priložena izvršna isprava višeg nadzornog crkvenog tijela, proizvode učinke u Italiji, na zahtjev stranaka ili jedne od njih, na temelju odluke nadležnog cortea d’appelo [žalbeni sud, Italija] ako on utvrdi da:
(a)      je crkveni sud nadležan za odlučivanje o predmetu koji se odnosi na brak koji je sklopljen u skladu s uvjetima iz ovog članka;
(b)      su se tijekom postupka pred crkvenim sudom poštovala prava stranaka da sudjeluju na raspravi i da se brane u skladu s temeljnim načelima talijanskog pravnog poretka; i
(c)      su ispunjeni drugi uvjeti propisani talijanskim zakonodavstvom kako bi se strane sudske odluke proglasile učinkovitima.
Žalbeni sud može u odluci kojom se crkvena presude proglašava izvršivom odrediti privremene financijske mjere u korist jednog od bračnih drugova čiji je brak proglašen ništavim, pri čemu predmet stranaka upućuje nadležnom sudu koji će odlučiti o njemu.”
9.        Točkom 4. Dodatnog protokola, koja se odnosi na članak 8. Lateranskog konkordata, određuje se u podtočki (b):
„Kad je riječ o podpodtočki 2., u svrhu primjene članaka 796. i 797. codicea italiano di procedura civile [Zakonik o građanskom postupku(7)], valja uzeti u obzir specifičnost kanonskog pravnog poretka kojim se uređuje bračna veza i na temelju kojeg je ona uspostavljena. Konkretno:
1.      treba uzeti u obzir činjenicu da se upućivanja u talijanskom zakonu na zakon mjesta u kojem je donesena presuda, trebaju smatrati upućivanjima na kanonsko pravo;
2.      smatra se da je sudska odluka koja je postala izvršiva na temelju kanonskog prava postala pravomoćna;
3.      podrazumijeva se da se ni u kojem slučaju neće provesti preispitivanje merituma.”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
10.      GT, njemački i talijanski državljanin, i LS, ruska državljanka, čije se uobičajeno boravište nalazi u Njemačkoj, sklopili su 16. lipnja 2017. crkveni brak u crkvi Santa Maria Apparente u Napulju (Italija), koji je istog dana registriran u matičnom uredu u tom gradu.
11.      GT je 25. siječnja 2022. podnio zahtjev za razvod braka Amtsgerichtu Stuttgart (Općinski sud u Stuttgartu, Njemačka). Taj sud treba po službenoj dužnosti odlučiti i o izravnanju mirovinskih prava, a na zahtjev LS i o uzdržavanju nakon razvoda.
12.      GT je 22. srpnja 2022. od Tribunalea Ecclesiastico Interdiocesano di Napoli (Crkveni interdijecezanski sud u Napulju, Italija) zatražio poništaj tog crkvenog braka. Ništavost navedenog braka pravomoćno je proglašena odlukom od 28. veljače 2024., koju je Supremo Tribunale della Segnatura Apostolica (Vrhovni sud Apostolske signature, Italija) proglasio izvršivom 27. svibnja 2024.
13.      Corte d’appello di Napoli (Žalbeni sud u Napulju, Italija)(8), pred kojim je 31. srpnja 2024. pokrenut postupak u kojem se traži priznavanje građanskopravnih učinaka crkvene presude, još nije donio svoju odluku.
14.      Rješenjem od 20. studenoga 2024. Amtsgericht Stuttgart (Općinski sud u Stuttgartu) zastao je s postupkom povodom zahtjeva za razvod, uključujući s odlučivanjem o njegovim ekonomskim posljedicama, uz obrazloženje da bi brakorazvodni postupak postao bespredmetan kad bi talijanski sud donio odluku o priznavanju crkvene presude.
15.      LS je podnijela žalbu protiv tog rješenja Oberlandesgerichtu Stuttgart (Visoki zemaljski sud u Stuttgartu, Njemačka), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, u kojoj tvrdi da na temelju uredbe Bruxelles II.a obvezu zastajanja s postupkom nema Amtsgericht Stuttgart (Općinski sud u Stuttgartu), nego talijanski sud.
16.      Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da prvim prethodnim pitanjem traži potvrdu svoje analize prema kojoj je, s obzirom na tekst članka 63. stavka 2. i članka 63. stavka 3. točke (a) Uredbe Bruxelles II.a, postupak priznavanja učinaka crkvene presude koji se vodi pred talijanskim sudom „dio postupka za poništaj braka” u smislu članka 19. stavka 1. te uredbe.
17.      Kad je riječ o njegovu drugom pitanju, sud koji je uputio zahtjev pita koje su posljedice utvrđenja da postoji situacija litispendencije, zbog koje bi talijanski sud, pred kojim je postupak pokrenut kasnije, trebao zastati s postupkom u skladu s člankom 19. stavkom 1. navedene uredbe.
18.      Naime, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, s jedne strane, poništaj braka, u slučaju da talijanski sud prizna crkvenu presudu, nema iste učinke kao proglašenje razvoda, kad je riječ o njegovim posljedicama koje treba utvrditi njemački sud. Navodi da prema njemačkoj sudskoj praksi iz nevaljanog braka ne može proizići nikakva ekonomska posljedica. Prema tome, s obzirom na nepridržavanje pravila o litispendenciji, postoji opasnost od donošenja nepomirljivih sudskih odluka, što bi moglo predstavljati razlog za nepriznavanje sudske odluke kojom se utvrđuje ništavost braka u skladu s člankom 22. točkom (c) Uredbe Bruxelles II.a.
19.      S druge strane, sud koji je uputio zahtjev naglašava da bi zbog mehanizma litispendencije, ovisno o slučaju, on podredno trebao ispitati priznavanje od strane talijanske države crkvenog poništaja braka u Italiji iako između Savezne Republike Njemačke i Svete Stolice u tom pogledu ne postoji sporazum.
20.      Sud koji je uputio zahtjev stoga pita mogu li njemački sudovi zastati s postupkom, unatoč postojanju njihove primarne međunarodne nadležnosti.
21.      U tim je okolnostima Oberlandesgericht Stuttgart (Visoki zemaljski sud u Stuttgartu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Je li talijanski postupak priznavanja [crkvene presude] pred Corteom d’appello di Napoli (Žalbeni sud u Napulju), koji je nadležan na temelju članka 8. stavka 2. [Lateranskog konkordata], postupak za poništaj braka u smislu članka 19. stavka 1. Uredbe Bruxelles II.a)?
2.      Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, dopušta li se sudu u Njemačkoj pred kojim je postupak povodom zahtjeva za razvod pokrenut ranije da zastane s postupkom u skladu s odredbama nacionalnog prava, protivno članku 19. stavku 1. Uredbe Bruxelles II.a, u korist suda pred kojim je postupak pokrenut kasnije i koji treba odlučiti o postupku priznavanja [crkvene presude]?”
22.      GT, talijanska vlada i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja. Te stranke i španjolska vlada sudjelovale su na raspravi održanoj 5. veljače 2026., na kojoj su usmeno odgovorile na pitanja koja je postavio Sud.
IV.    Analiza
23.      Sud koji je uputio zahtjev prethodnim pitanjem pita je li postupak priznavanja koji se vodi pred državnim sudom povodom izvršive odluke koju je donio crkveni sud i kojom se proglašava ništavost (ili nevaljanost)(9) crkvenog braka, koji je u tijeku u Italiji, iako je njemačkom sudu prvo podnesen zahtjev za razvod u sporu koji se vodi između istih stranaka, postupak za poništaj braka u smislu članka 19. stavka 1. Uredbe Bruxelles II.a. Od Suda se tako traži da odluči o tumačenju te odredbe(10).
24.      Budući da odluke koje donesu vjerska tijela nisu obuhvaćene tom uredbom(11), valja pojasniti poseban kontekst tog zahtjeva za tumačenje, odnosno Lateranski konkordat koji je jedan od sporazuma koje su sklopile određene države članice koji se navode u članku 63. navedene uredbe(12).
A.      Poseban kontekst glavnog predmeta: Lateranski konkordat
25.      Lateranski konkordat od 11. veljače 1929. sklopljen između Italije i Svete Stolice izmijenjen je Sporazumom od 18. veljače 1984.(13). U članku 1. tog sporazuma potvrđuje se glavno načelo tog konkordata, a to je potpuna neovisnost i suverenitet Katoličke Crkve i Talijanske Republike u okviru njihova pravnog poretka. U skladu s člankom 2. stavkom 1.(14) navedenog konkordata, Talijanska Republika Katoličkoj Crkvi jamči slobodno izvršavanje autonomne nadležnosti u području crkvenog prava. Uvjeti za učinkovitost sudskih odluka o ništavosti braka koje su donijeli crkveni sudovi u okviru talijanskog pravnog poretka, a koji su utvrđeni člankom 8. stavkom 2. tog istog konkordata, predstavljaju primjenu načela navedenog u njegovu članku 1.(15).
26.      Člankom 8. stavcima 1. i 2. tog konkordata uređuju se građanskopravni učinci crkvenih brakova i izvršivih odluka o ništavosti tih brakova koje su donijeli crkveni sudovi.
27.      Na temelju članka 8. stavka 1. prvog podstavka Lateranskog konkordata, navedeni brakovi proizvode građanskopravne učinke čim ih se upiše u matične knjige. Međutim, taj se upis može odbiti, u skladu s drugim podstavkom te odredbe, u slučaju nepoštovanja temeljnih građanskopravnih zahtjeva (dob bračnih drugova, obvezujuće prepreke navedene u točki 4. podtočki (a) Dodatnog protokola).
28.      U skladu s kanonskim pravom crkveni sudovi mogu proglasiti samo ništavost tog crkvenog braka na zahtjev barem jednog od bračnih drugova i to zbog razloga vjerskog poretka koji su brojniji(16) od onih koji se općenito predviđaju građanskim pravom.
29.      Člankom 8. stavkom 2. Lateranskog konkordata predviđaju se dvije faze kako bi se počeli proizvoditi građanskopravni učinci ništavosti crkvenog braka. S jedne strane, odlukama o ništavosti takvog braka koje donese crkveni sud(17) treba priložiti izvršnu ispravu koju donosi više nadzorno crkveno tijelo.
30.      S druge strane, nakon što to tijelo proglasi tu odluku izvršivom treba je ispitati talijanski državni sud.
31.      U glavnom je predmetu u tijeku ispitivanje koje provodi talijanski državni sud na zahtjev GT-a i brakorazvodni postupak koji je pokrenut ranije pred njemačkim sudom. Odluka potonjeg suda da zastane s postupkom do donošenja odluke talijanskog suda, pred kojim je postupak pokrenut kasnije, osporava se pred sudom koji je uputio zahtjev. Taj sud pita koji se pretpostavke za litispendenciju predviđaju člankom 19. Uredbe Bruxelles II.a(18) u tom posebnom postupovnom okviru.
B.      Područje primjene pravila o litispendenciji
32.      Članak 19. Uredbe Bruxelles II.a naslovljen je „Litispendencija i paralelni postupci”. Izraz „paralelni postupci” obuhvaća slučajeve „lažne litispendencije”(19). O tom je razlikovanju riječ u članku 11. stavku 2. Uredbe Bruxelles II(20). On uzima u obzir razlike među pravnim porecima država članica povezane s time da ne postoje u svim tim porecima zakonska rastava, razvod i poništaj braka(21).
33.      Sud je tumačio članak 19. stavke 1. i 3. Uredbe Bruxelles II.a te je pritom odlučio da je, kako bi se utvrdilo je li došlo do litispendencije, bitno da tužbe obuhvaćaju iste stranke. Činjenica da one imaju različit predmet nema nikakav utjecaj, pod uvjetom da se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka. Slijedom toga, o situaciji litispendencije, u smislu tog članka 19., može biti riječ ako su pokrenuti postupci pred dvama sudovima različitih država članica, i to postupak zakonske rastave, s jedne strane, i postupak razvoda, s druge strane, ili pak ako su pred oba suda pokrenuti postupci razvoda(22).
34.      Dovoljno je dakle da su u tijeku dva postupka čiji je predmet jedna bračna veza. Zakonodavac Unije nije utvrdio konkretan ishod postupka za poništaj braka koji se temelji na postojanju razloga nevaljanosti u trenutku sklapanja braka, s obzirom na to da ništavan brak ne može prestati razvodom(23).
C.      Primjena u konkretnom slučaju
35.      Istodobno su u tijeku brakorazvodni postupak koji je pokrenut ranije pred njemačkim sudom i postupak koji je pokrenut kasnije pred talijanskim sudom kako bi se u Italiji počeli proizvoditi učinci izvršive sudske odluke o ništavosti braka koju je donio crkveni sud.
36.      Točno je da je predmet obaju postupaka bračna veza o kojoj je riječ. Međutim, nije riječ o zahtjevima iste prirode. Cilj je jednog zahtjeva proglašavanje raskida bračne veze, a drugog priznavanje u talijanskom pravnom poretku građanskopravnih učinaka ništavosti braka koju je već proglasio crkveni sud odlukom koja je pravomoćna i izvršiva. Ta su tri uvjeta utvrđena člankom 8. stavkom 2. Lateranskog konkordata.
37.      Stoga, kao prvo, iz samog tumačenja teksta članka 19. stavka 1. Uredbe Bruxelles II.a proizlazi da nisu ispunjene pretpostavke za litispendenciju. Ta se odredba odnosi na situaciju u kojoj je „postupak koji se odnosi na razvod
[...] ili poništaj braka između istih stranaka pokrenut pred sudovima različitih država članica”(24). Jasni su i tekst i cilj tog članka 19. Njime se uređuje postupanje u slučajevima u kojima su zbog više temelja nadležnosti, koji se navode u članku 3. Uredbe Bruxelles II.a(25), i među kojima ne postoji hijerarhija, pokrenuti postupci pred dvama sudovima različitih država članica(26). Cilj je izbjeći proturječnost odluka koje se odnose na rastavu i osigurati pravnu sigurnost unutar područja slobode, sigurnosti i pravde(27), na koji se odnosi uvodna izjava 1. te uredbe.
38.      Međutim, u ovom slučaju, postupak paralelan brakorazvodnom postupku u Njemačkoj, koji je u tijeku pred sudom druge države članice (Italija), nije postupak za „poništaj” crkvenog braka jer je taj brak već proglašen ništavim.  Naime, zahtjev (ili postupak) za poništaj navedenog braka podnesen je crkvenom sudu (ili pokrenut pred njime), koji ga je prihvatio donošenjem pravomoćne odluke koja je postala izvršiva na temelju druge odluke koju je donijelo više nadzorno crkveno tijelo. Usto, ako nadležan talijanski državni sud ne prizna tu odluku, ona ne predstavlja odluku obuhvaćenu Uredbom Bruxelles II.a(28).
39.      Kao drugo, postupak koji je u tijeku i koji je pred talijanskim državnim sudom pokrenut radi priznavanja u talijanskom pravnom poretku ništavosti braka koju je već proglasio crkveni sud(29), ima obilježja delibacijskog postupka(30). Istaknuo sam da se razni drugi pojmovi ili izrazi upotrebljavaju za kvalifikaciju tog postupka, kao što su „odobrenje”(31), „nadzor zakonitosti” odnosno „izjava o građanskopravnoj valjanosti”(32), „podložno odluci”(33) ili pak „potvrda”(34), što, prema mojem mišljenju, nema učinak na meritum.
40.      Najprije, navedeni je postupak predviđen Lateranskim konkordatom, koji je međunarodni ugovor, kako bi odluke koje donesu crkveni sudovi nadležni u svojim pravnim porecima(35), kojima se zbog razloga svojstvenih tim porecima(36) proglašava ništavost braka, proizvodile građanskopravne učinke u Italiji ili, drugim riječima, kako bi bile obuhvaćene pravnim poretkom te države članice(37).
41.      Sličan građanski postupak postoji u Španjolskoj. To je slučaj i s Maltom, a od potpisivanja Konkordata od 18. svibnja 2004., i s Portugalom(38).
42.      Nadalje, u članku 8. stavku 2. Lateranskog konkordata navode se točke provjere crkvene presude koji provodi nadležan talijanski državni sud. One su uobičajene u delibaciji(39), s obzirom na to da se odnose na nadležnost crkvenog suda pred kojim je pokrenut postupak i poštovanje talijanskog javnog poretka u postupovnom smislu a da pritom nije potrebno potpuno podudaranje s razlozima ništavosti predviđenima talijanskom građanskim pravom(40). Valja naglasiti i da nadležan talijanski državni sud treba „utvrdi[ti]” da su „ispunjeni drugi uvjeti propisani talijanskim zakonodavstvom kako bi se strane sudske odluke proglasile učinkovitima”(41).
43.      Naposljetku, kao u drugim dvostranim sporazumima koje su osobito sklopile države članice i treće države, kojima se uređuje postupak provjere za potrebe priznavanja i, najvažnije, izvršenja sudskih odluka donesenih u svakoj od tih država, odluka donesena u jednoj državi proizvodi učinke, dok će u drugoj državi proizvoditi istovjetne učinke tek nakon provedbe takvog postupka.
44.      Prema tome, u odnosu između Svete Stolice i Italije, kad crkveni sud proglasi brak ništavim, to omogućuje sklapanje drugog vjerskog braka, dok se novi građanski brak u Italiji ne može sklopiti dok se ne okonča postupak pred nadležnim talijanskim državnim sudom. Ta se situacija stoga po svemu može usporediti sa situacijom izvan područja slobode, sigurnosti i pravde u kojoj je u državi A proglašen razvod braka, a novi brak u državi B nije moguć bez a priori provjere odluke donesene u državi A. Činjenica da je odluku o kojoj je riječ donio crkveni sud uopće ne mijenja tu logiku.
45.      Slijedom toga, slažem se s Komisijinim stajalištem prema kojem se „pravila o litispendenciji predviđena člankom 19. Uredbe Bruxelles II.a ne primjenjuju kad je sudu države članice podnesen zahtjev za priznavanje građanskopravnih učinaka odluke koju je donio vjerski sud, na isti način kao što se ona ne primjenjuju kad se sudu države članice podnese zahtjev za priznavanje učinaka presude donesene u trećoj državi”.
46.      Međutim, Komisija, koja se slaže sa stajalištem suda koji je uputio zahtjev, smatra da se članak 63. stavak 3. točka (a) Uredbe Bruxelles II.a može tumačiti na način da se njime iznimno stvara situacija litispendencije, s obzirom na to da se tom odredbom obvezuje druge države članice da priznaju sudske odluke o ništavosti braka koje su donesene na temelju ugovorâ sklopljenih sa Svetom Stolicom, i da odluka nadležnog talijanskog državnog suda kojom se priznaju građanskopravni učinci presude koju je donio crkveni sud i kojom se proglašava ništavost braka proizvodi iste pravne učinke kao presuda koju je donio talijanski građanski sud i kojom se proglašava ništavost braka.
47.      Smatram da takav prijedlog zajedničkog tumačenja članaka 19. i 63. Uredbe Bruxelles II.a treba odbiti zbog toga što se protivi području primjene potonjeg članka i glavnim načelima sporazuma koji se u njima navode. Posljedice provedbe članka. 19. te uredbe, kad bi ga se tumačilo u vezi s člankom 63. navedene uredbe, također to dokazuju.
D.      Prijedlog zajedničkog tumačenja članaka 19. i 63. Uredbe Bruxelles II.a
1.      Članak 63. Uredbe Bruxelles II.a
48.      Članak 63. Uredbe Bruxelles II.a nalazi se u poglavlju V., naslovljenom „Odnos prema drugim instrumentima”. Zakonodavac Unije naveo je načelo nadređenosti prava Zajednice u članku 59. stavku 1. te uredbe, u skladu s kojim ona zamjenjuje konvencije koje postoje u trenutku njezina stupanja na snagu, koje su sklopljene između dvije ili više država članica, a odnose se na predmete koje uređuje navedena uredba „uz poštovanje”, među ostalim, njezina članka 63.
49.      Člankom 63. Uredbe Bruxelles II.a zadržavaju se, u odnosima među državama članicama, učinci dvostranih sporazuma sklopljenih između Portugala, Italije, Španjolske odnosno Malte, s jedne strane, i Svete Stolice, s druge strane, koji se predviđaju upućivanjem na poglavlje III. te uredbe, koje se odnosi na priznavanje i izvršenje sudskih odluka donesenih u državi članici, koje su definirane u članku 2 točki 4. navedene uredbe. Primjenjuju se stoga članak 21. stavak 1. Uredbe Bruxelles II.a, u kojem se navodi načelo automatskog priznavanja, i članak 22. te uredbe, u kojem se taksativno navode razlozi nepriznavanja sudskih odluka donesenih u državi članici.
50.      Stoga se člankom 63. Uredbe Bruxelles II.a, zbog konkordata na koje se odnosi, uvodi novi slučaj pojednostavnjenog priznavanja sudskih odluka donesenih unutar područja slobode, sigurnosti i pravde. Područje primjene pravilâ za automatsko priznavanje sudskih odluka donesenih u pogledu poništaja braka u državama članicama prošireno je kako bi se osigurao puni učinak konkordata sklopljenih između određenih država članica i Svete Stolice(42).
51.      Taj se članak 63. stoga primjenjuje samo u slučaju sudskih odluka koje se odnose na ništavost braka i koje su donesene u državama članicama (Portugal, Italija, Španjolska i Malta) na temelju konkordata koje su te države sklopile sa Svetom Stolicom. Valja naglasiti da je riječ samo o odlukama državnih sudova o priznavanju građanskopravnih učinaka presuda o ništavosti braka koje su donijeli crkveni sudovi(43).
52.      Valja utvrditi da ne postoji nikakva veza između navedenog članka 63. i poglavlja II. Uredbe Bruxelles II.a, koje se odnosi na pravila nadležnosti(44) i, konkretno, na litispendenciju. To utvrđenje potvrđuje se činjenicom da iz odredbi naknadnih uredbi koje su istovjetne članku 63. te uredbe(45) proizlazi da zakonodavac Unije iznimno uzima u obzir istodobnu nadležnost(46) crkvenih sudova(47) u strogom okviru konkordata sklopljenih između Svete Stolice i država članica o kojima je riječ, kojima se crkvenim presudama, kao bilo kojoj drugoj građanskoj sudskoj odluci, priznaju građanskopravni učinci.
53.      Cilj je olakšati kretanje sudskih odluka donesenih unutar područja slobode, sigurnosti i pravde, a ne rješavati sukobe nadležnosti, tim više jer na temelju tih konkordata, kad je riječ o poništaju braka, pravila o nadležnosti vjerskih tijela u sekularnoj države nisu obuhvaćena Uredbom Bruxelles II.a(48). Isto vrijedi kad je riječ o postupku priznavanja građanskopravnih učinaka crkvene presude o ništavosti braka. Primjerice, u Italiji se nadležan državni sud određuje na temelju Lateranskog konkordata. Kad bi taj postupak trebalo izjednačiti s postupkom za poništaj braka, na njega bi se trebala primijeniti pravila o nadležnosti utvrđena tom uredbom.
54.      S obzirom na prethodno navedeno, smatram da bi se, kad bi se članak 19. Uredbe Bruxelles II.a trebao tumačiti u vezi s člankom 63. te uredbe, povrijedili predmet i svrha konkordata sklopljenih sa Svetom Stolicom. Međutim, u skladu s člankom 31. stavkom 1. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora(49) „[u]govor se mora tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora”.
55.      Valja istaknuti i druga ograničenja koja se temelje na Bečkoj konvenciji kad je riječ o posljedicama takvog izjednačavanja postupaka u području poništaja braka u okviru mehanizma litispendencije.
2.      Primjena pravila o litispendenciji predviđenih člankom 19. Uredbe Bruxelles II.a
56.      Komisija nastavno na svoje stajalište o izjednačavanju postupka priznavanja pred nadležnim talijanskim državnim sudom s postupkom za poništaj braka tvrdi da taj sud treba zastati s postupkom.
57.      Naime, kao što se to predviđa člankom 19. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe Bruxelles II.a, „[a]ko je utvrđena nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije, sud pred kojim je postupak započeo kasnije proglašava se nenadležnim u korist prvog suda”. Nije predviđeno nikakvo odstupanje od tog pravila.
58.      Međutim, u članku 19. stavku 3. drugom podstavku te uredbe pojašnjava se da „stranka koja je pokrenula odgovarajući postupak pred drugim sudom može pokrenuti postupak pred prvim sudom”(50).
59.      U glavnom predmetu, ako GT iskoristi tu mogućnost, trebat će pred njemačkim sudom kojem je podnio zahtjev za razvod, pokrenuti postupak koji je kasnije pokrenula pred talijanskim državnim sudom radi priznavanja crkvene odluke.
60.      Međutim, cilj je tog delibacijskog postupka, koji se temelji na članku 8. stavku 2. Lateranskog konkordata i koji obvezuje samo Italiju i Svetu Stolicu, unijeti u talijanski pravni poredak odluke iz drugog pravnog poretka unutar posebnog okvira(51).
61.      Valjda stoga, kao prvo, suprotstaviti načelo relativnog učinka ugovorâ, na koji se uostalom poziva Komisija, i tezu o primjenjivosti članka 19. Uredbe Bruxelles II.a tumačenog u vezi s njezinim člankom 63.
62.      To načelo općeg međunarodnog prava, u skladu s kojim ugovori ne smiju ni štetiti ni koristiti trećim osobama(pacta tertiis nec nocent nec prosunt) i koje treba uzeti u obzir prilikom tumačenja ugovorâ(52), posebno je izraženo u članku 34. Bečke konvencije, na temelju kojeg ugovor ne stvara ni obveze ni prava za treću državu bez njezina pristanka(53).
63.      Slijedom toga, navedenim se načelom nalaže da se odredbe sekundarnog prava ne tumače s obzirom na obvezu koja proizlazi iz međunarodnog sporazuma koji ne obvezuje sve države članice. Inače bi tumačenje dovelo do proširenja dosega te obveze na one države članice koje treba smatrati „trećim državama” ako one nisu stranke ugovornice takvog sporazuma(54).
64.      Iz sudske prakse Suda proizlazi da je Sud dužan poštovati načelo relativnog učinka ugovorâ jer ono predstavlja pravilo međunarodnog običajnog prava koje kao takvo obvezuje institucije Unije i čini sastavni dio njezina pravnog poretka(55).
65.      Kao drugo, može se postaviti pitanje o dosegu zajedničkog tumačenja članaka 19. i 63. Uredbe Bruxelles II.a, s obzirom na to da međunarodni instrumenti obuhvaćeni potonjim člankom nisu jedini koji mogu proizvoditi učinke unutar područja slobode, sigurnosti i pravde. Može biti riječ o konvenciji iz članka 59. stavka 2. točaka (a) i (d) te uredbe, kao i o sporazumima sklopljenima između određene države članice i jedne ili više trećih država prije datuma njezina pristupanja Uniji, na koje se primjenjuje članak 351. UFEU-a i koji se izričito ne navode u Uredbi Bruxelles II.a(56), za razliku od konkordatâ. Prema mojem mišljenju, teško je utvrditi posljedice, što stvara prepreke koje nisu proporcionalne onima na koje se poziva kako bi se dokazala primjenjivost članka 19. te uredbe.
E.      Posljedice neprimjenjivosti članka 19. Uredbe Bruxelles II.a
66.      Komisija je na raspravi tvrdila, nastavno na svoja pisana očitovanja koja se odnose na uzajamno isključivanje pravnih učinaka presuda o razvodu i poništaju braka, da je njezin prijedlog tumačenja bio motiviran potrebom za ublažavanjem dvaju velikih nedostataka postupka za poništaj braka, odnosno njegova „učinka torpeda” i njegovih imovinskih posljedica koje su različite od posljedica razvoda. Njih navodi i sud koji je uputio zahtjev u slučaju utvrđenja nepomirljivosti odluke o razvodu s odlukom o poništaju braka.
67.      Smatram da je prvi nedostatak svojstven prirodi postupka za poništaj braka i da se ne može ukloniti jer se člankom 19. Uredbe Bruxelles II.a među zahtjevima ne predviđa hijerarhija(57). Suprotno tomu, kad je riječ o drugom nedostatku, s obzirom na objašnjenja koja su iznijele talijanska i španjolska vlada te na pravnu teoriju o razvoju nacionalne sudske prakse u tim državama članicama, čini mi se prikladnim podsjetiti na propise Unije kojima se uređuju financijske posljedice rastave kao i na rješenja koja se u Španjolskoj i Italiji primjenjuju u slučaju paralelnih postupaka za razvod i priznavanje građanskopravnih učinaka presude o ništavosti braka koju je donio crkveni sud.
1.      Primjenjivi propisi Unije koji se odnose na financijske posljedice rastave
68.      Prvo, člankom 1. stavkom 3. točkom (e) Uredbe Bruxelles II.a izričito se predviđa da se ona ne primjenjuje na obveze uzdržavanja. Drugo, iz definicije „bračnih sporova” iz članka 1. stavka 1. točke (a) te uredbe, može se zaključiti da se ona ne primjenjuje na posljedice odluka koje se odnose na bračnu vezu(58). Ta dva područja obuhvaćena su Uredbom (EZ) br. 4/2009(59) odnosno Uredbom (EU) 2016/1103(60). Te su uredbe primjenjive u slučaju poništaja braka, osobito kako bi se odredio nadležan sud(61). Zbog područja primjene Uredbe Rim III, koje je ograničeno na sukobe zakona u području razvoda i zakonske rastave, prihvaćanje učinaka koje može proizvesti poništeni brak ovisi o primjenjivom zakonu koji se određuje međunarodnim pravom svake države članice(62).
69.      U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 8. stavkom 2. posljednjim podstavkom Lateranskog konkordata predviđa da nadležan talijanski državni sud „može u odluci kojom se crkvena presude proglašava izvršivom odrediti privremene financijske mjere u korist jednog od bračnih drugova čiji je brak proglašen ništavim, pri čemu predmet stranaka upućuje nadležnom sudu koji će odlučiti o njemu”.
2.      Talijanska i španjolska sudska praksa
70.      Talijanska je vlada u svojim pisanim očitovanjima tvrdila da je Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) već odlučivao o odnosu između potvrđivanja crkvene presude kojom se proglašava ništavost vjerskog braka i pokretanja brakorazvodnog postupka u svrhu odlučivanja o uzdržavanju(63). Taj je sud odlučio sljedeće:
–        priznavanje učinaka crkvene presude kojom se proglašava ništavost vjerskog braka, koja je donesena nakon što je presuda o prestanku građanskopravnih učinaka postala pravomoćna, ali prije nego što je postala pravomoćna odluka o ekonomskim posljedicama, ne dovodi do prestanka postojanja predmeta građanskog postupka koji se odnosi na raskid bračne veze. Taj se postupak dakle može nastaviti u svrhu utvrđivanja prava na uzdržavanje i njegova plaćanja(64) i
–        utvrđuje se trajnost dodatnih ekonomskih mjera donesenih uz razvod, čak i u slučaju priznate ništavosti braka(65).
71.      Španjolska je vlada na raspravi pojasnila da je i Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) odlučio da presuda o razvodu nije u suprotnosti s naknadnim priznavanjem građanskopravnih učinaka crkvene presude o ništavosti braka jer se tom presudom, ako je se prizna, ne izmjenjuju ni prilagođavaju građanskopravni učinci razvoda(66).
72.      U glavnom predmetu, kad je riječ o ekonomskim posljedicama braka, sud koji je uputio zahtjev istaknuo je da zna za presudu Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) br. 9004 od 31. ožujka 2021. i za mogućnost upotrebe mehanizma prilagodbe(67).
73.      Konačno, kad je riječ o nepomirljivosti odluke o razvodu s odlukom kojom se priznaju građanskopravni učinci poništaja braka, na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev(68), ističem da se ona predviđena kao pretpostavka, što opravdava to da se prethodno pitanje ne odnosi na nju. U svakom slučaju, pojašnjavam da zbog razloga iznesenih u točkama 57. i 61. ovog mišljenja, nije moguće tumačiti članak 19. Uredbe Bruxelles II.a u vezi s člankom 63. stavkom 3. točkom (a) te uredbe i na način da se izmijeni redoslijed zastajanja s postupkom i proglašavanja nenadležnosti, koje se predviđa tim prvim člankom, kako bi se umanjila ta opasnost od nepriznavanja(69) sudske odluke o priznavanju građanskopravnih učinaka crkvene presude o ništavosti crkvenog braka, koju je donio talijanski državni sud na temelju Lateranskog konkordata.
74.      Na kraju svoje analize predlažem Sudu da u odgovoru na prvo prethodno pitanje odluči da pretpostavke za litispendenciju predviđene člankom 19. Uredbe Bruxelles II.a nisu ispunjene, slijedom čega nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje koje je podredno postavljeno u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje.
V.      Zaključak
75.      S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na pitanja koja je uputio Oberlandesgericht Stuttgart (Visoki zemaljski sud u Stuttgartu, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 19. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1347/2000, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2116/2004 od 2. prosinca 2004.,
treba tumačiti na način da:
talijanski postupak priznavanja odluke o ništavosti braka koju je donio crkveni sud, koji se vodi pred Corteom d’appelo (žalbeni sud, Italija) nadležnim na temelju članka 8. stavka 2. Lateranskog konkordata od 11. veljače 1929. sklopljenog između Italije i Svete Stolice, izmijenjenog sporazumom, i njegova Dodatnog protokola, potpisanog u Rimu 18. veljače 1984., nije postupak za poništaj braka u smislu članka 19. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, kako je izmijenjena.
1      Izvorni jezik: francuski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      U daljnjem tekstu: crkveni brak
3      Uredba Vijeća od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133. i ispravak SL 2014., L 46, str. 22.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2116/2004 od 2. prosinca 2004. (SL 2004., L 367, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 67.), u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles II.a.
4      Potpisan u Rimu 18. veljače 1984., u daljnjem tekstu: Lateranski konkordat. Taj je sporazum ratificiran leggeom n. 121 – Ratifica ed esecuzione dell’accordo, con protocollo addizionale, che apporta modificazioni al Concordato lateranense dell’11 febbraio 1929, tra la Repubblica italiana e la Santa Sede (Zakon br. 121 o ratifikaciji i izvršenju sporazuma i njegova Dodatnog protokola, kojim se izmjenjuje Lateranski konkordat od 11. veljače 1929. između Italije i Svete Stolice) od 25. ožujka 1985. (GURI br. 85 od 10. travnja 1985., str. 3. – redovni dodatak GURI-ju br. 28).
5      Uredba Vijeća od 25. lipnja 2019. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o međunarodnoj otmici djece (SL 2019., L 178, str. 1.), u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles II.b. Za prijelazne odredbe vidjeti članak 100. te uredbe.
6      U okviru poglavlja III. Uredbe Bruxelles II.a, naslovljenog „Priznavanje i izvršenje”, odjeljak 1., koji se odnosi na „[p]riznavanje”, sadržava, među ostalim, članke 21. i 22. Vidjeti točku 49. i bilješku 69. ovog mišljenja.
7      Talijanska vlada u svojim je pisanim očitovanjima pojasnila da, prema sudskoj praksi Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), članci 796. i 797. Zakonika o građanskom postupku, koji su se nalazili u glavi VII. knjige IV. tog zakonika, koja se odnosi, među ostalim, na učinke stranih sudskih odluka, iako su ukinuti člankom 73. leggea n. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (Zakon o reformi talijanskog sustava međunarodnog privatnog prava) od 31. svibnja 1995. (redovni dodatak GURI-ju br. 128 od 3. lipnja 1995.), nastavljaju proizvoditi učinke kad je riječ o priznavanju crkvenih presuda o ništavosti braka na temelju konkordatskog načela priznatog člankom 7. Costituzionea (Ustav) (vidjeti presude Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) od 25. svibnja 2005., br. 11020 i od 14. listopada 2010., br. 24990).
8      U daljnjem tekstu: talijanski sud
9      Vidjeti članak 63. stavak 2. Uredbe Bruxelles II.a.
10      Brakorazvodni postupak pokrenut je 25. siječnja 2022. On je stoga uređen Uredbom Bruxelles II.a. Vidjeti bilješku 5. ovog mišljenja i presudu od 16. veljače 2023., Rzecznik Praw Dziecka i dr. (Odgoda odluke o povratku) (C-638/22 PPU, EU:C:2023:103, t. 55.).
11      Vidjeti definiciju iz članka 2. točke 4. Uredbe Bruxelles II.a, koja obuhvaća svaku odluku, među ostalim, o razvodu ili poništaju braka koju je donijelo tijelo koje izvršava pravosudne funkcije u državi članici, kao što je to Sud pojasnio. Naime, kad je riječ o području primjene Uredbe Vijeća br. 1259/2010 od 20. prosinca 2010. o provedbi pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu (SL 2010., L 343, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 172. i ispravak SL 2025./90664, L), koja se obično naziva Uredba Rim III, Sud je odlučio da je zakonodavac Unije u obzir uzeo samo situacije u kojima razvod izriče državni sud, javno tijelo ili tijelo pod njegovom kontrolom i da se stoga ta uredba ne primjenjuje na razvod koji se temelji na „privatnoj jednostranoj izjavi namjere” dane pred vjerskim sudom. Vidjeti presudu od 20. prosinca 2017., Sahyouni (C-372/16, EU:C:2017:988, t. 45.).
12      Vidjeti članak 1. točku 20. odjeljak B Izvješća s objašnjenjima koje se odnosi na Konvenciju, sastavljenu na temelju članka K.3 Ugovora o Europskoj uniji, o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima (SL 1998., C 221, str. 27., u daljnjem tekstu: izvješće Borrás). Odobrilo ga je Vijeće Europske unije 28. svibnja 1998. Valja podsjetiti na to da je Vijeće utvrdilo tu konvenciju aktom od 28. svibnja 1998. (SL 1998., C 221, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 14., str. 189., u daljnjem tekstu: Konvencija Bruxelles II). Konvencija nije stupila na snagu. Većina njezina sadržaja preuzeta je u Uredbi Vijeća (EZ) br. 1347/2000 od 29. svibnja 2000.o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću za zajedničku djecu (SL 2000., L 160, str. 19., u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles II). Ta je uredba stavljena izvan snage Uredbom Bruxelles II.a, koja se primjenjuje, među ostalim, na sudske postupke pokrenute nakon 1. ožujka 2001. Budući da je Konvencija Bruxelles II služila kao temelj za sadržaj uredbi koje su naknadno donesene, izvješće Borrás i dalje može pružiti smjernice za tumačenje istovjetnih odredbi Uredbe Bruxelles II.a.
13      Vidjeti točku 2. ovog mišljenja.
14      Vidjeti Gaudemet, J., „L’Accord du 18 février 1984 entre l’Italie et le Saint-Siège”, Annuaire français de droit international, CNRS, Pariz, 1984., str. 209. do 220., osobito str. 211., 212. i 216.
15      Vidjeti u tom pogledu, vezano uz članak 8. Lateranskog konkordata, točku 4. podtočku (b) Dodatnog protokola. Karakter javnog poretka načela odvojenosti svjetovnog od vjerskog pravnog poretka proizlazi i iz članka 63. stavka 4. Uredbe Bruxelles II.a, s obzirom na to da se njime predviđa da se provjera portugalskih odluka o nevaljanosti braka koju provode građanski sudovi Španjolske, Italije i Malte, proširuje unutar područja slobode, sigurnosti i pravde te se ne primjenjuje samo na konkordate sklopljene između tih država članica i Svete Stolice (vidjeti bilješku 53. ovog mišljenja).
16      Talijanska vlada u svojim pisanim očitovanjima podsjeća na to da se načela kanonskog prava u pogledu nevaljanosti braka razlikuju od onih iz talijanskog građanskog prava, s obzirom na to da se njima priznaje unutarnja rezerviranost, koja se primjerice odnosi na bonum sacramenti (nerazrješivost ženidbe) i bonum prolis (svrha braka koja se odnosi na rađanje potomstva), te strahopoštovanje.
17      Izraz „presuda u skladu s kanonskim pravom” upotrebljava se u članku 8. stavku 2. posljednjoj rečenici Lateranskog konkordata.
18      Budući da je tekst članka 20. stavaka 1. i 3. Uredbe Bruxelles II.b gotovo istovjetan tekstu članka 19. stavaka 1. i 3. Uredbe Bruxelles II.a, valja smatrati da će tumačenje koje se utvrdi za potonji članak vrijediti i za prvonavedeni članak.
19      Taj se izraz upotrebljava u izvješću Borrás (t. 54.).
20      Slučaj „lažne litispendencije” ne navodi se u članku 19. stavku 1. Uredbe Bruxelles II.a, koji obuhvaća „postupak koji se odnosi na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka”. Zadržan je stavak 2. tog članka u kojem se konkretno navodi „postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost u vezi s istim djetetom i o istom predmetu”, koji je bio obuhvaćen postupcima iz članka 11. stavka 1. Uredbe Bruxelles II. Vidjeti izvješće Borrás (t. 54.).
21      Vidjeti izvješće Borrás (t. 52.).
22      Vidjeti presude od 6. listopada 2015., A (C-489/14, EU:C:2015:654, t. 33.) i od 16. siječnja 2019., Liberato (C-386/17, EU:C:2019:24, t. 35.).
23      Vidjeti u tom pogledu izvješće Borrás (točka 54.). U njemu se pojašnjava da nije utvrđeno rješenje kojim se „zadržava privlačnost nadležnosti koja proizvodi veće učinke [...] zbog razlogâ pravne sigurnosti i kako bi se izbjegli problemi do kojih može doći u zemljama u kojima ne postoje zakonska rastava ni poništaj braka”.
24      Moje isticanje. Napominjem da je pojam „zahtjevi” iz članka 20. stavka 1. Uredbe Bruxelles II.b u pojedinim jezičnim verzijama zamijenjen pojmom „postupci”, ali to nije relevantno. Vidjeti u tom pogledu presudu od 9. studenog 2010., Purrucker (C-296/10, EU:C:2010:665, t. 64.).
25      Vidjeti presudu od 16. srpnja 2009., Hadidi (C-168/08, EU:C:2009:474, t. 48. i 49.).
26      Vidjeti presudu od 25. studenoga 2021., IB (Uobičajeno boravište bračnog druga – Razvod) (C-289/20, EU:C:2021:955, t. 45.).
27      Vidjeti presudu od 13. listopada 2016., Mikołajczyk (C-294/15, EU:C:2016:772, t. 33. i navedena sudska praksa). U izvješću Borrás (točka 5. podtočka (c)) pojašnjava se čak da je odluka da se pravila o litispendenciji predvide u europskoj konvenciji „važna inovacija koja sama po sebi opravdava postojanje Konvencije [Bruxelles II] i omogućuje da se izbjegne donošenje proturječnih odluka”. Međutim, ni u toj konvenciji kao ni u uredbama koje su uslijedile ne nalazi se odredba istovjetna onoj koja je, u području građanskih i trgovačkih stvari, unesena u članak 29. stavak 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. te ispravci SL 2014., L 160, str. 40., SL 2016., L 202, str. 57., SL 2025./90143, L i SL 2025./90335, L), koja se obično naziva Uredba Bruxelles I.a. Njime se određuje da na zahtjev suda pred kojim je pokrenut postupak povodom spora, svaki drugi sud pred kojim je pokrenut postupak bez odgode obavješćuje prethodni sud o datumu pokretanja postupka u skladu s člankom 32. te uredbe.
28      Vidjeti točku 24. ovog mišljenja. Vidjeti i Leborgne, F., „Article 63. Traités conclus avec le Saint-Siège”, u Corneloup, S., Droit européen du divorce, LexisNexis, Pariz, 2013., str. 471. do 476., osobito t. 2. (str. 474.).
29      U talijanskom jeziku riječ je o pojmu „delibazione”. On označava poseban sudski postupak u kojem se u određenoj državi na zahtjev stranke priznaje pravna snaga odluke koju je donijelo pravosudno tijelo druge države. Vidjeti De Gregorio, T., „La delibazione delle sentenze di nullità matrimoniale: orientamenti giurisprudenziali e nuove questioni”, Ius in Itinere, Rivista Giuridica (objavljeno na internetu), 2025.
30      Taj pojam koristi Europski sud za ljudska prava u presudi od 20. srpnja 2001., Pellegrini/Italija (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), konkretno u t. 31. u kojoj se citira članak 8. stavak 2. Lateranskog konkordata. Vidjeti također Cesarini, A., „Libertà e responsabilità nella convivenza coniugale: la stabilità dell’assegno divorzile a seguito di ‚delibazione’ della nullità canonica”, Stato, Chiese e Pluralismo Confessionale (objavljeno na internetu), br. 11, 7. lipnja 2021. Španjolska je vlada na raspravi objasnila da je Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) odlučio da se crkvene presude, za potrebe priznavanja, izjednačuju sa stranim presudama, tako da je sud koji ih priznaje obvezan postupati u skladu s načelima neograničene nadležnosti španjolskog suda za odlučivanje o građanskopravnim učincima tih presuda. Vidjeti u tom smislu Ramos, R. M. M., Estudos de Direito Internacional Privado e de Direito Processual Civil Internacional, II, Coimbra Editora, Coimbra, 2007., osobito dio naslovljen „A Concordata de 2004 e o direito internacional privado português”, str. 335. do 388., osobito str. 361. S jedne strane, valja podsjetiti na to da je svrha delibacijskog postupka da se u zamoljenoj državi članici izvrši presuda druge države, koja je postala izvršiva. S druge strane, takav se postupak postupno pojednostavnjuje ili ukida unutar područja slobode, sigurnosti i pravde, pri čemu se primjenjuje načelo da za sudsku odluku donesenu u jednoj državi članici treba smatrati da je donesena u zamoljenoj državi članici. Vidjeti osobito presudu od 26. travnja 2012., Health Service Executive (C-92/12 PPU, EU:C:2012:255, t. 100. do 103., kao i t. 116. i 118.).
31      Vidjeti Joubert, N., „Article 1er – Champ d’application”, u Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., i Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international : Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bruxelles, 2023., str. 37. do 56., osobito str. 43. i, u istom djelu, Corneloup, S., „Article 30 – Reconnaissance d’une décision”, str. 399. do 413., osobito str. 404. Španjolska je vlada taj pojam upotrijebila i na raspravi u pogledu postupka uvedenog Konkordatom sklopljenim između Svete Stolice i Španjolske, koji je sličan postupku iz Lateranskog konkordata (vidjeti članak 63. stavak 3. točku (b) Uredbe Bruxelles II.a). Vidjeti i Guzmán Altuna, M., „La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento”, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 7. svibnja 2001., br. 1382, str. 1. i članak iste autorice „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 5. listopada 2005., br. 2181, str. 5.
32      Vidjeti prvi članak Guzmán Altuna, M., op. cit., (str. 1.) i njezin drugi članak, op. cit. (str. 5.), koji se navode u bilješci 31. ovog mišljenja (slobodan prijevod).
33      Kad je riječ o članku 63. stavku 4. Uredbe Bruxelles II.a, vidjeti Rauscher, T., „Artikel 63: Verträge mit dem Heiligen Stuhl”, u Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa-VO, EG-UntVO, HUntVerfÜbk 2007, EU-EheGüterVO-E, EU-LP-GüterVO-E, EU-SchutzMVO, Otto Schmidt, Köln, 2015., str. 390. do 393., osobito t. 8. (str. 392.).
34      Vidjeti Spellenberg, U., „Art. 63”, u von Staudingers, J., Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche/IPR- Internationales Verfahrensrecht in Ehesachen 1 (Europäisches Recht, Brüssel IIa-VO), Sellier, Berlin, 2015., str. 345. do 348., osobito str. 346. i 347.
35      Talijanska vlada u svojim pisanim očitovanjima pojašnjava da su crkveni sudovi „obuhvaćeni stranim pravnim poretkom”.
36      Vidjeti točku 28. ovog mišljenja.
37      Vidjeti točke 9. i 25. ovog mišljenja. Vidjeti i Gaudemet, J., op. cit., str. 216. Taj autor naglašava da, kao „za primjenu u jednoj državi presuda koje su donijeli sudovi druge države”, „iako Talijanska Republika poštuje crkveni sud ‚u njezinu pravnom poretku’, ona priznaje učinak njegovih presuda samo ako one ispunjavaju zahtjeve talijanskog pravnog poretka”.
38      Vidjeti točku 3. ovog mišljenja. O novom sustavu koji proizlazi iz Konkordata sklopljenog između Svete Stolice i Portugala 18. svibnja 2004., iz članka 99. stavka 1. Uredbe Bruxelles II.b, kojim je ukinut stari postupak na temelju kojeg se delibacija za crkvene sudske odluke pokretala automatski i bez ikakve provjere, i njegovoj zamjeni provjerom koja je slična postupku iz drugih država (Španjolska i Italija), te o utvrđenju da je ta promjena postala neophodna s obzirom na presudu ESLJP-a od 20. srpnja 2001., Pellegrini protiv Italije, (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), vidjeti Ramos, R. M. M., op. cit., osobito str. 365. O tom novom postupku vidjeti i Leborgne, F., op. cit., t. 2. (str. 473.) i, u pogledu te presude ESLJP-a, t. 3. (str. 476.).
39      Vidjeti Gaudemet-Tallon, H., „La désunion du couple en droit international privé”, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1991., sv. 226., str. 185. do 198., osobito točke 26. i 27. (str. 196.).
40      Za način na koji španjolski sudovi primjenjuju slične kriterije vidjeti Guzmán Altuna, M., „La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento”, op. cit., str. 1. i „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, op. cit., str. 1.
41      Vidjeti članak 8. stavak 2. točku (c) Lateranskog konkordata. Moje isticanje. Vidjeti u tom pogledu točku 9. ovog mišljenja. O povijesti tih odredbi proizišlih iz Sporazuma od 18. veljače 1984., kojim je izmijenjen Lateranski konkordat od 11. veljače 1929., koje su uvedene nakon donošenja presude Cortea costituzionale (Ustavni sud, Italija), br. 18, od 2. veljače 1982., vidjeti Gaudemet-Tallon, H., op. cit., t. 20. (str. 192.), i De Gregorio, T., op. cit. Vidjeti i Leborgne, F., op. cit., t. 3. (str. 475. i 476.). Za pitanje poštovanja prava obrane u Španjolskoj, Italiji i Malti, vidjeti Garcia Ruiz, Y., „Articulo 99. Tratados con la Santa Sede”, u Palao Moreno, G., El nuevo marco europeo en materia matrimonial, responsabilidad parental y sustracción de menores: comentarios al Reglamento (UE) n
o 2019/1111, Tirant lo Blanch, Valencija, 2022., str. 777. do 782., osobito str. 781. i 782.
42      Vidjeti izvješće Borrás, t. 120. do 123, osobito t. 120., kad je riječ o činjenici da bi Portugal povrijedio svoje međunarodne obveze da je prihvatio tekst kojim se nadležnost daje građanskim sudovima.
43      Vidjeti izvješće Borrás (t. 120., peti odlomak) i Leborgne, F., op. cit., t. 2. (str. 474.). Od sklapanja Konkordata između Svete Stolice i Portugala 18. svibnja 2004., koji se navodi u članku 99. Uredbe Bruxelles II.b, postupci su slični. Vidjeti bilješku 38. ovog mišljenja.
44      U pogledu upućivanja na odredbe koje se izričito predviđaju u samom članku 63., vidjeti t. 49. ovog mišljenja. Usporedbe radi vidjeti članak 59. stavak 2. točku (d) Uredbe Bruxelles II.a koji se odnosi na Konvenciju između Danske, Finske, Islanda, Norveške i Švedske, koja sadržava određene odredbe međunarodnog privatnog prava o braku, posvajanju i skrbništvu, potpisanu u Stockholmu 6. veljače 1931. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 126., str. 141., br. 2877, (1931. – 1932.)), iz tog članka 59. stavka 2. točke (a).
45      Vidjeti članak 40. Uredbe Bruxelles II i članak 99. Uredbe Bruxelles II.b.
46      U Portugalu od sklapanja Konkordata između te države i Svete Stolice 18. svibnja 2004. Prije toga je ondje nadležnost bila isključiva. Vidjeti izvješće Borrás (t. 120. i 121) i Gaudemet-Tallon, H., „Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: ‚Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs’”, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Pariz, 2001., br. 2, str. 381. do 445., osobito t. 111. (str. 425.).
47      Vidjeti točku 24. ovog mišljenja.
48      Vidjeti točku 24. ovog mišljenja.
49      Koja je potpisana 23. svibnja 1969. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331., br. 18232 (1980.)) te je stupila na snagu 27. siječnja 1980., u daljnjem tekstu: Bečka konvencija. Pravo međunarodnih ugovora u osnovi je kodificirano tom konvencijom. U skladu s člankom 1. navedene konvencije, ona se primjenjuje na ugovore između država. Vidjeti presudu od 25. veljače 2010., Brita (C-386/08, EU:C:2010:91, t. 40.).
50      Moje isticanje
51      Vidjeti točku 25. ovog mišljenja.
52      Vidjeti u tom smislu članak 31. stavak 3. točku (c) Bečke konvencije.
53      Vidjeti presudu od 25. veljače 2010., Brita (C-386/08, EU:C:2010:91, t. 43. i 44.). Članak 63. stavak 4. Uredbe Bruxelles II.a zanimljiv je primjer načela relativnog učinka ugovorâ. Naime, Konkordat sklopljen između Portugala i Svete Stolice ne proizvodi izravno učinke u Španjolskoj, Italiji i Malti. U tom pogledu vidjeti Gaudemet-Tallon, H., „Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000 : ‚Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs’”, op. cit., osobito t. 112. (str. 426.). Ta je autorica utvrdila da se u Uredbi Bruxelles II, u koju je u članak 40. stavak 4. uneseno isto pravilo kao ono iz tog članka 63. stavka 4., „pažljivo poštuju zahtjevi koji istodobno proizlaze iz međunarodnog javnog prava i vjerskog poretka a da se pritom očuvaju mehanizmi uspostavljeni konkordatom, kao i odredbe nacionalnog prava donesene za [njihovu] primjenu”. To se načelo zadržalo čak u članku 99. stavku 4. Uredbe Bruxelles II.b, iako se člankom 16. Konkordata sklopljenog između Portugala i Svete Stolice od 18. svibnja 2004. predviđa, kao u Španjolskoj, Italiji ili Malti, isti postupak za priznavanje učinaka crkvenih presuda.
54      Vidjeti presudu od 23. siječnja 2014., Manzi i Compagnia Naviera Orchestra (C-537/11, EU:C:2014:19, t. 47.).
55      Vidjeti presudu od 23. siječnja 2014., Manzi i Compagnia Naviera Orchestra (C-537/11, EU:C:2014:19, t. 48. i navedena sudska praksa).
56      Vidjeti presudu od 6. ožujka 2025., Anikovi (C-395/23, EU:C:2025:142, t. 42., 44. do 47. i 49.).
57      Vidjeti točku 34. ovog mišljenja.
58      Vidjeti i uvodnu izjavu 8. Uredbe Bruxelles II.a, u kojoj se navodi da se ona ne bi se trebala baviti posljedicama braka na imovinska pitanja.
59      Uredba Vijeća od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138. i ispravak SL 2013., L 281, str. 29.), primjenjiva od 18. lipnja 2011. u skladu s njezinim člankom 76. trećim stavkom.
60      Uredba Vijeća od 24. lipnja 2016. o provedbi pojačane suradnje u području nadležnosti, mjerodavnog prava te priznavanja i izvršenja odluka u stvarima bračnoimovinskih režima (SL 2016., L 183, str. 1. te ispravci SL 2017., L 113, str. 62. i SL 2018., L 167, str. 36.), primjenjiva na postupke pokrenute nakon 29. siječnja 2019. u skladu s njezinim člankom 69.
61      Vidjeti Borrás, A, „Introduction générale”, u Corneloup, S., Droit européen du divorce, op. cit., str. 1. do 25., osobito t. 9. (str. 11. i 12.). Vidjeti Bonomi, A., „Remarques liminaires et détermination du champ d’application des règles et compétence en matière matrimoniale”, u Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., i Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international : commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), op. cit., str. 82. do 106., osobito str. 92. Taj komentar koji se odnosi na Uredbu Bruxelles II.b vrijedi i za područje primjene Uredbe Bruxelles II.a, koja je njome stavljena izvan snage.
62      Vidjeti Gaudemet-Tallon, H., „ La désunion du couple en droit international privé”, op. cit., str. 121., t. 96. i sljedeće. Prema mišljenju te autorice, „u međunarodnom privatnom pravu postoji pozitivan trend u pogledu primjene zakona kojim se priznaje putativan brak, što na neki način omogućuje ‚spašavanje’ braka u odnosu na njegove prijašnje učinke”. Ona na temelju francuske sudske prakse iznosi različite mogućnosti odabira objektivne povezanosti, koje idu u prilog putativnim učincima poništenog braka ako je barem jedan od bračnih drugova u dobroj vjeri smatrao da je brak valjan. Vidjeti i Bonomi, A., op. cit., t. 23. (str. 92.).
63      Vidjeti osobito članak naslovljen „Nullità del matrimonio e assegno di divorzio – Ufficio nazionale per i problemi giuridici” na sljedećoj internetskoj adresi: https://giuridico.chiesacattolica.it/nullita-del-matrimonio-e-determinazione-dellassegno-di-divorzio/ Siciliano, V., „Le Sezioni Unite sugli effetti della delibazione della sentenza ecclesiastica di nullità del matrimonio concordatario nel giudizio di divorzio”, Cammino Diritto, Diritto Ecclesiastico e Canonica, (objavljeno na internetu), br. 5, 2021., kao i Cesarini, A., op. cit.
64      Vidjeti osobito presudu Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud), spojena vijeća, br. 9004, od 31. ožujka 2021. Prema mišljenju Cesarini, A., op. cit., ta je odluka u skladu s presudama Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud), spojena vijeća, br. 16379, od 17. srpnja 2014. i br. 18287 od 11. srpnja 2018., kojima se nastoji poboljšati učinkovitost zajedničkog bračnog života i uzajamnih odgovornosti povezanih s njime.
65      Vidjeti osobito presudu Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) br. 21331, od 18. rujna 2013.
66      Vidjeti Guzmán Altuna, M., „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, op. cit., str. 4. i 5. Ta autorica komentira konkretno presudu Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) br. 227/2001 od 5. ožujka 2001., u kojoj se odlučilo da „građanskopravni učinci razvoda nisu izmijenjeni ni prilagođeni naknadnim crkvenim proglašavanjem ništavosti braka” uz obrazloženje da „crkveno uređenje i građansko uređenje […] postoje paralelno bez mogućih međusobnih zadiranja koja mogu dovesti do gubitka učinkovitosti presude u građanskom postupku donesene u drugom postupku povodom bračnog spora koji se vodio pred građanskim sudom nakon što je proglašeno da je crkvena presuda usklađena s nacionalnim pravom” (slobodan prijevod).
67      Vidjeti osim toga, kad je riječ o pravima na uzdržavanje u slučaju rastave
tijekom braka, na temelju članka 1361.
Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik), iako u Italiji poništaj vjerskog braka treba proglasiti građanski sud, dok u njemačkom pravu crkveno proglašavanje ništavosti braka nema nikakav utjecaj na pravo na uzdržavanje nakon rastave, Flindt, J. O., „Kein Vorrang des italienischen Delibationsverfahrens vor deutschem Trennungsunterhaltsverfahren”, Neue Zeitschrift für Familienrecht, C. H. Beck, München, br. 5, 2026., str. 266. Taj je autor smatrao uvjerljivom odluku Oberlandesgerichta Stuttgart (Visoki zemaljski sud u Stuttgartu) 17 WF 14/25, od 30. srpnja 2025., koja se odnosi na stranke iz glavnog postupka, s obzirom na to da je taj sud dozvolio žalbu podnesenu u kasacijskom postupku.
68      Vidjeti točku 18. ovog mišljenja.
69      Vidjeti članak 22. Uredbe Bruxelles II.a koji obuhvaća „[r]azlo[ge] nepriznavanja sudskih odluka koje se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka”. Njime se u točki (c) predviđa da se sudska odluka koja se odnosi na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka ne priznaje ako je nepomirljiva sa sudskom odlukom donesenom u postupku između istih stranaka u državi članici u kojoj se zahtijeva priznavanje.