62018CC0183
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
PRIITA PIKAMÄEA
přednesené dne 12. listopadu 2019 (
1
)
Věc C‑183/18
Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Veiligheid en Justitie (CJIB)
proti
Bank BGŻ BNP Paribas S. A. w Gdańsku,
za účasti
Prokuratura Rejonowa Gdańsk-Śródmieście w Gdańsku
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sądem Rejonowym Gdańsk-Południe w Gdańsku (obvodní soud Gdaňsk-jih, Polsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2005/214/SVV – Uznávání a výkon peněžitých trestů a pokut uložených právnickým osobám – Povinnost konformního výkladu vnitrostátního práva – Rozsah – Pojem ‚právnická osoba‘ – Peněžitá sankce uložená entitě bez právní osobnosti“
I. Úvod
1.
Rámcové rozhodnutí Rady 2005/214/SVV ze dne 24. února 2005 o uplatňování zásady vzájemného uznávání peněžitých trestů a pokut (
2
) umožňuje orgánům členského státu (dále jen „vydávající stát“) požádat o výkon peněžitých trestů a pokut v jiném členském státě (dále jen „vykonávající stát“), ve kterém má fyzická nebo právnická osoba, proti níž bylo rozhodnutí vydáno, majetek nebo příjmy nebo ve kterém má fyzická osoba obvyklé bydliště nebo právnická osoba sídlo.
2.
Na základě předložené žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, která vzešla ze žádosti Centraal Justitieel Incassobureau (CJIB) (ústřední úřad pro soudní vymáhání pohledávek, Nizozemsko) (
3
) při Ministerie van Veiligheid en Justitie (ministerstvo bezpečnosti a spravedlnosti, Nizozemsko) o uznání a výkon rozhodnutí Adm. Verwerking Flitsgegevens CJIB HA Leeuwarden (útvar při CJIB pověřený zpracováním údajů z radarů v Leeuwardenu, Nizozemsko), ze dne 25. listopadu 2016, kterým byla Bank BGŻ BNP Paribas S.A. w Gdańsku (Bank BGŻ BNP Paribas S.A. v Gdaňsku, Polsko) (
4
) uložena pokuta ve výši 36 eur, má Soudní dvůr uplatnit závěry vyplývající z rozsudku ze dne 29. června 2017, Popławski (
5
), ohledně účinků rámcových rozhodnutí, a zejména podmínek uplatnění povinnosti konformního výkladu.
3.
Zcela nově má Soudní dvůr na základě této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce určit, zda a případně jak lze peněžitou sankci vykonat v členském státě, když se tato sankce vztahuje na entitu, která v tomto státě nemá právní osobnost.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
1. Rámcové rozhodnutí 2005/214
4.
Článek 1 rámcového rozhodnutí 2005/214, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely tohoto rámcového rozhodnutí se rozumí:
a)
‚rozhodnutím‘ pravomocné rozhodnutí požadující úhradu peněžitého trestu nebo pokuty fyzickou nebo právnickou osobou, jestliže takto rozhodl:
[…]
iii)
jiný orgán vydávajícího státu než soud ve vztahu k činům, které jsou podle vnitrostátního práva vydávajícího státu považovány za porušení právních předpisů, za předpokladu, že dotčená osoba měla příležitost k projednání věci před soudem, který je příslušný též v trestních věcech;
[…]“
5.
Článek 4 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Předávání rozhodnutí a zapojení ústředního orgánu“, ve svých odstavcích 1 a 6 stanoví:
„1.   Rozhodnutí spolu s osvědčením podle tohoto článku může být předáno příslušným orgánům členského státu, ve kterém má fyzická nebo právnická osoba, proti níž bylo rozhodnutí vydáno, majetek nebo příjmy nebo ve kterém má fyzická osoba obvyklé bydliště nebo právnická osoba sídlo.
[…]
6.   Nemá-li orgán vykonávajícího státu, který obdrží rozhodnutí, pravomoc je uznat a přijmout nezbytná opatření pro jeho výkon, postoupí je z moci úřední příslušnému orgánu a uvědomí o tom příslušný orgán vydávajícího státu.“
6.
Článek 5 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví v odstavci 1:
„Za podmínek tohoto rámcového rozhodnutí a bez ověření oboustranné trestnosti činu jsou podkladem k uznání a výkonu rozhodnutí tyto trestné činy a přestupky, pokud jsou trestné ve vydávajícím státě a pokud jsou vymezeny v právu vydávajícího státu:
[…]
–
jednání, které porušuje pravidla silničního provozu, včetně porušení pravidel, kterými se řídí doba řízení a odpočinku, a pravidel o [přepravě] nebezpečné[ho] zboží,
[…]“
7.
Článek 6 rámcového rozhodnutí 2005/214, nadepsaný „Uznání a výkon rozhodnutí“, stanoví:
„Příslušné úřady vykonávajícího státu uznají bez dalších formalit rozhodnutí předané v souladu s článkem 4 a neprodleně přijmou veškerá opatření nezbytná pro jeho výkon, neodvolají-li se na některý z důvodů k odmítnutí uznání nebo výkonu podle článku 7.“
8.
Článek 9 odst. 1 a 3 tohoto rámcového rozhodnutí stanoví:
„1.   Aniž je dotčen odstavec 3 a článek 10, řídí se výkon rozhodnutí právem vykonávajícího státu stejným způsobem jako u peněžitého trestu nebo pokuty uložené vykonávajícím státem. Pouze orgány vykonávajícího státu jsou příslušné rozhodnout o postupech pro výkon rozhodnutí a stanovit veškerá s tím související opatření, včetně důvodů pro ukončení výkonu.
[…]
3.   Peněžitý trest nebo pokuta uložená právnické osobě bude vymáhána, i pokud vykonávající stát neuznává zásadu trestní odpovědnosti právnických osob.“
9.
Článek 20 uvedeného rámcového rozhodnutí stanoví:
„1.   Členské státy přijmou opatření nezbytná pro dosažení souladu s tímto rámcovým rozhodnutím do 22. března 2007.
2.   Každý členský stát může na dobu až pěti let ode dne vstupu tohoto rámcového rozhodnutí v platnost omezit jeho použití:
[…]
b)
pokud jde o právnické osoby, na rozhodnutí týkající se jednání, pro které některý evropský nástroj stanoví uplatňování zásady odpovědnosti právnických osob.
[…]
3.   Každý členský stát může odmítnout uznání a výkon rozhodnutí, pokud osvědčení podle článku 4 vede ke vzniku otázky, zda nedošlo k porušení základních práv nebo obecných právních zásad podle článku 6 Smlouvy. Použije se postup podle čl. 7 odst. 3.
[…]“
2. Směrnice (EU) 2015/413
10.
Body 1 a 2 odůvodnění směrnice (EU) 2015/413 (
6
) stanoví:
„1)
Zvýšení bezpečnosti silničního provozu je prvořadým cílem dopravní politiky Unie. Unie provádí politiku zvyšování bezpečnosti silničního provozu s cílem snižovat počet usmrcených a zraněných osob a škody na majetku. Významným prvkem této politiky je důsledné vymáhání sankcí za dopravní delikty spáchané v Unii, jež značně ohrožují bezpečnost silničního provozu.
2)
[…] Cílem této směrnice je zajistit […] účinnost vyšetřování dopravních deliktů v oblasti bezpečnosti silničního provozu.“
11.
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví, že se tato směrnice vztahuje zejména na překročení nejvyšší dovolené rychlosti.
12.
Článek 3 písm. n) uvedené směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
n)
‚držitelem vozidla‘ osoba, na jejíž jméno je vozidlo registrováno, jak vymezují právní předpisy členského státu registrace.“
13.
Článek 4 odst. 3 třetí pododstavec směrnice 2015/413 stanoví:
„Na základě této směrnice použije členský stát deliktu získané údaje pro zjištění toho, kdo je osobně zodpovědný za dopravní delikty v oblasti bezpečnosti silničního provozu uvedené v článku 2 této směrnice.“
B.
Polské právo
14.
Kapitola 66b ustawy – Kodeks postępowania karnego (trestní řád) (
7
), ze dne 6. června 1997, provádí do polského právního řádu ustanovení rámcového rozhodnutí 2005/214.
15.
Článek 611ff kapitoly 66b KPK, nadepsané „Žádost členského státu Evropské unie o výkon rozhodnutí o uložení peněžitých trestů“ stanoví:
„1.   Pokud [vydávající stát] žádá o výkon pravomocného rozhodnutí o peněžitém trestu, vykoná toto rozhodnutí Sąd Rejonowy [okresní soud, Polsko], v jehož obvodu má pachatel majetek nebo příjmy nebo ve kterém má trvalý nebo dočasný pobyt. Podle ustanovení této kapitoly se ‚peněžitým trestem‘ rozumí povinnost pachatele uhradit v rozhodnutí stanovenou:
1)
peněžitou částku jako sankci za spáchaný trestný čin;
[…]
„6.   Pokud ustanovení této kapitoly nestanoví jinak, použijí se na výkon rozhodnutí podle prvního odstavce předpisy polského práva […]“
16.
Článek 611fg KPK stanoví:
„Výkon rozhodnutí podle čl. 611ff odst. 1 lze odmítnout v následujících případech:
1)
skutek, kterého se vydané rozhodnutí týká, není podle polského práva trestným činem, ledaže z hlediska práva vydávajícího státu se jedná o trestný čin uvedený v článku 607w nebo o trestný čin:
[…]
c)
proti bezpečnosti v dopravě,
[…]
2)
k rozhodnutí není přiloženo osvědčení uvedené v čl. 611ff odst. 2, toto osvědčení není úplné nebo zjevně neodpovídá obsahu rozhodnutí;
[…]
7)
pachatel nemůže být žalován u polských trestních soudů, nebo chybí požadovaný souhlas s jeho trestním stíháním;
[…]
9)
z osvědčení uvedeného v čl. 611ff odst. 2 vyplývá, že osoba, které se rozhodnutí týká, nebyla řádně poučena o možnosti a právu napadnout toto rozhodnutí;
10)
z osvědčení uvedeného v čl. 611ff odst. 2 vyplývá, že rozhodnutí bylo vydáno v nepřítomnosti pachatele, ledaže:
a)
pachatel byl předvolán k účasti v řízení nebo jiným způsobem vyrozuměn o termínu a místu jednání či zasedání, bez ohledu na to, zda je veřejné či nikoli, a byl poučen, že jeho neúčast není překážkou pro vydání rozhodnutí, nebo měl pachatel obhájce, který byl přítomen na jednání či zasedání,
b)
poté, co byl pachateli doručen stejnopis rozhodnutí s poučením o právu, termínu a způsobu podání návrhu ve vydávajícím státě na zahájení nového soudního řízení ve stejné věci s jeho účastí, pachatel v zákonné lhůtě takovýto návrh neučinil nebo prohlásil, že vydané rozhodnutí nezpochybňuje;
11)
trestný čin, kterého se rozhodnutí týká, spadá do pravomoci polských trestních soudů a podléhá prominutí trestu na základě amnestie;
12)
rozhodnutí se týká peněžitého trestu nižšího než 70 eur nebo nižšího, než činí hodnota této částky v jiné měně.“
17.
Článek 611fh KPK stanoví:
„1.   Soud zkoumá otázku výkonu peněžitých trestů po jednání, kterého se může zúčastnit prokurator [státní zastupitelství, Polsko], pachatel, pokud pobývá na území Polské republiky, a jeho obhájce, pokud se dostaví. Pokud pachatel, který nepobývá na území Polské republiky, nemá obhájce, může mu předseda příslušného soudu ustanovit obhájce ex officio.
2.   Proti usnesení soudu ohledně výkonu peněžitého trestu je přípustný opravný prostředek.
3.   Pravomocné rozhodnutí o uložení peněžitého trestu společně s přiloženým osvědčením uvedeným v čl. 611ff odst. 2 je exekučním titulem a podléhá výkonu rozhodnutí v Polsku, a to na základě usnesení o výkonu tohoto rozhodnutí.
4.   Pokud informace poskytnuté vydávajícím státem nejsou dostatečné pro rozhodnutí o výkonu peněžitého trestu, vyzve soud příslušný soud nebo jiný orgán vydávajícího státu k poskytnutí nezbytných informací ve stanovené lhůtě.
5.   V případě nedodržení lhůty uvedené v odstavci 4 bude usnesení o výkonu rozhodnutí vydáno na základě dosud předaných informací.“
18.
Ustawa – Kodeks postępowania w sprawach o wykroczenia (zákon o přestupkovém řízení) (
8
), ze dne 24. srpna 2001 ve svém čl. 116b odst. 1 stanoví:
„Ustanovení kapitol 66a a 66b [KPK] se obdobně použijí na žádosti členských států [Unie] o výkon pokut, dalších peněžitých sankcí, povinnosti náhrady škody nebo o výkon peněžité sankce, o níž rozhodl soud nebo jiný orgán členského státu [Unie].“
19.
Článek 92a kapitoly XI, nadepsané „Přestupky proti bezpečnosti a pořádku v dopravě“, ustawy – Kodeks wykroczeń (zákon o přestupcích) (
9
) ze dne 20. května 1971 stanoví:
„Kdo při řízení vozidla nedodrží omezení rychlosti stanovené zákonem nebo dopravní značkou, bude potrestán peněžitou sankcí.“
20.
Podle čl. 25 odst. 1 ustawy – Kodeks karny wykonawczy (zákon o výkonu trestů) (
10
) ze dne 6. června 1997:
„Vymáhání peněžité sankce, finančního plnění a pohledávek soudu se řídí […] ustanoveními Kodeksu postępowania cywilnego [občanský soudní řád], pokud tento zákon nestanoví jinak.“
21.
Článek 33 ustawy – Kodeks cywilny (občanský zákoník) (
11
) ze dne 23. dubna 1964 stanoví:
„Skarb Państwa [Státní pokladna, Polsko] a entity, kterým zvláštní právní předpisy přiznávají právní osobnost, jsou právnickými osobami.“
22.
Článek 64 ustawy – Kodeks postępowania cywilnego (občanský soudní řád) (
12
) ze dne 17. listopadu 1964 stanoví:
„1.   Každá fyzická nebo právnická osoba má právo vystupovat v řízení jako strana (procesní způsobilost).
11.   Procesní způsobilost mají rovněž entity, které nemají právní osobnost, jimž tuto způsobilost přiznává zákon.
[…]“
23.
Článek 5 bod 4 ustawy o swobodzie działalności gospodarczej (zákon o svobodném výkonu ekonomické činnosti) (
13
) ze dne 2. července 2004 definuje „organizační složku“ jako „z organizačního hlediska samostatnou a nezávislou část ekonomické činnosti podnikatele, kterou provozuje mimo své sídlo nebo hlavní provozovnu“.
III. Skutkový základ sporu, původní řízení a předběžné otázky
24.
Dne 9. července 2017 se CJIB obrátil na Sąd Rejonowy Gdańsk-Południe w Gdańsku (obvodní soud Gdaňsk-jih, Polsko), který je v projednávané věci předkládajícím soudem, se žádostí o uznání a výkon rozhodnutí ze dne 25. listopadu 2016.
25.
Pokuta uložená v tomto rozhodnutí sankcionuje překročení povolené rychlosti o 6 km/h, jehož se dopustil dne 13. listopadu 2016 v Utrechtu (Nizozemsko) řidič vozidla, jehož vlastníkem byla Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk.
26.
Z osvědčení, které k rozhodnutí ze dne 25. listopadu 2016 připojil CJIB, vyplývá, že Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, která je entitou, již byla sankce uložena, „nebyla, jak si přála, vyslechnuta“ během řízení. V souladu s nizozemskými právními předpisy byla poučena o svém právu napadnout opodstatněnost obvinění, avšak nepodala v určené lhůtě opravný prostředek. Rozhodnutí se tedy stalo pravomocným dne 6. ledna 2017 a možnost výkonu sankce, kterou ukládá, bude podle nizozemského práva promlčena dne 6. ledna 2022.
27.
Za účelem rozhodnutí o uznání a výkonu peněžité sankce nařídil předkládající soud jednání. Strany se na jednání nedostavily ani nepředložily vyjádření.
28.
Předkládající soud zdůrazňuje, že kapitola 66b KPK provádějící do polského práva ustanovení rámcového rozhodnutí 2005/214 se použije jak na výkon rozhodnutí vydaných v oblasti trestných činů, tak na výkon rozhodnutí vydaných v oblasti přestupků (
14
).
29.
Domnívá se však, že provedení rámcového rozhodnutí 2005/214 není úplné. Polský zákonodárce použil pro vymezení osobní působnosti prováděcích právních předpisů výraz „pachatel“, avšak v KPK zahrnuje tento pojem pouze fyzické osoby, zatímco toto rámcové rozhodnutí se podle svých článků 1 a 9 vztahuje i na rozhodnutí o uložení peněžitých sankcí právnickým osobám.
30.
Možnost výkonu rozhodnutí o uložení peněžité sankce právnické osobě nespadá proto podle předkládajícího soudu do působnosti článků 611ff a následujících KPK ani ustawy o odpowiedzialności podmiotów zbiorowych za czyny zabronione pod groźbą kary (zákon o odpovědnosti kolektivních entit za protiprávní jednání, za která jsou ukládány sankce) (
15
) ze dne 28. října 2002, jelikož se tento zákon nepoužije na přestupky spáchané kolektivními entitami.
31.
Podle předkládajícího soudu vede tato okolnost k systematickému odmítání ze strany polských soudů uznávat a vykonávat rozhodnutí, jimiž se ukládají peněžité sankce právnickým osobám, přestože podle čl. 9 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214 musí být taková rozhodnutí vykonána, i když vykonávající stát nezná zásadu trestní odpovědnosti právnických osob.
32.
Stran možnosti polských soudů použít ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí přímo předkládající soud uvádí, že podle judikatury Soudního dvora, a zejména rozsudku ze dne 29. června 2017, Popławski (
16
), mají vnitrostátní soudy v případě neexistence přímého účinku rámcových rozhodnutí povinnost vykládat vnitrostátní právo v souladu s těmito předpisy.
33.
Předkládající soud má však za to, že pojem „pachatel“ uvedený v KPK nelze podle všeho vykládat tak, aby za účelem zajištění souladu vnitrostátních ustanovení s rámcovým rozhodnutím 2005/214 zahrnoval právnické osoby.
34.
Předkládající soud se proto táže na povinnost vyloučit použití vnitrostátního pravidla, pokud jej nelze vykládat konformně nebo nahradit pravidlem obsaženým v tomto rámcovém rozhodnutí.
35.
Předkládající soud se dále táže na pojem „právnická osoba“. Zdůrazňuje, že podle polského práva je taková entita, jako je Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, uvedena v obchodním rejstříku a má vlastní sídlo. Navzdory své organizační nezávislosti nemá tato entita právní osobnost (způsobilost) odlišnou od právní osobnosti Bank BGŻ BNP Paribas S.A., jejíž sídlo se nachází ve Varšavě (Polsko) (
17
), a nemůže vystupovat před soudem (s výjimkou věcí v oblasti pracovního práva). Naopak podle nizozemského práva spadají pod pojem „právnická osoba“ rovněž organizační jednotky právnické osoby.
36.
V této souvislosti se předkládající soud snaží zjistit, zda je pojem „právnická osoba“ použitý v rámcovém rozhodnutí 2005/214 autonomním pojmem unijního práva, nebo zda je třeba jej vykládat v souladu s právem vydávajícího státu nebo v souladu s právem vykonávajícího státu.
37.
Za těchto okolností se Sąd Rejonowy Gdańsk-Południe w Gdańsku (obvodní soud Gdaňsk-jih) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být ustanovení článku 1 písm. a), čl. 9 odst. 3, jakož i článku 20 odst. 1 a odst. 2 písm. b) rámcového rozhodnutí [2005/214] vykládána v tom smyslu, že rozhodnutí předané k výkonu, kterým byl právnické osobě uložen peněžitý trest nebo pokuta, musí být vykonáno ve vykonávajícím státě, přestože vnitrostátní právní předpisy, které provádí toto rámcové rozhodnutí, nestanoví možnost vykonat rozhodnutí, kterým se ukládá taková sankce právnické osobě?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku, musí být pojem ‚právnická osoba‘ použitý v článku 1 písm. a) a článku 9 odst. 3 rámcového rozhodnutí [2005/214] vykládán:
a)
podle právních předpisů vydávajícího státu [čl. 1 písm. c)],
b)
podle právních předpisů vykonávajícího státu [čl. 1 písm. d)], nebo
c)
jako autonomní pojem unijního práva,
a zahrnuje tento pojem v důsledku rovněž organizační složku právnické osoby, přestože tato organizační složka nemá ve vykonávajícím státě právní osobnost?“
IV. Řízení před Soudním dvorem
38.
Písemná vyjádření předložily Bank BGŻ BNP Paribas Varšava, polská, maďarská a nizozemská vláda, jakož i Evropská komise.
V. Analýza
A.
K první předběžné otázce
39.
Podstatou první otázky předkládajícího soudu položené Soudnímu dvoru je, zda čl. 1 písm. a), čl. 9 odst. 3, jakož i čl. 20 odst. 1 a odst. 2 písm. b) rámcového rozhodnutí 2005/214 musí být vykládány v tom smyslu, že rozhodnutí, které je předáno za účelem výkonu a které ukládá peněžitou sankci právnické osobě, musí být vykonáno vykonávajícím státem, i když vnitrostátní ustanovení provádějící toto rámcové rozhodnutí neupravují možnost vykonat rozhodnutí, kterým se taková sankce ukládá právnické osobě.
40.
Zaprvé mám za to, že z rámcového rozhodnutí 2005/214 jednoznačně vyplývá, že i v případě, že právo vykonávajícího státu neuznává zásadu trestní odpovědnosti právnických osob, musí být peněžité sankce uložené těmto osobám za dopravní delikty uznány a vykonány.
41.
V tomto ohledu konstatuji, že podle řady ustanovení rámcového rozhodnutí 2005/214, jako je čl. 1 písm. a), čl. 4 odst. 1 nebo bod f) osvědčení uvedeného v příloze tohoto rámcového rozhodnutí (
18
), lze v rámci systému zavedeného tímto rámcovým rozhodnutím uložit peněžitou sankci jak fyzické, tak právnické osobě.
42.
Kromě toho z výkladu článku 6 ve spojení s článkem 7 rámcového rozhodnutí 2005/214 vyplývá, že rozhodnutí ve smyslu tohoto rámcového rozhodnutí musí být v zásadě uznáno a vykonáno, aniž členské státy mohou odmítnutí odůvodnit okolností, že vnitrostátní právo nestanoví možnost výkonu rozhodnutí, kterým se ukládá peněžitá sankce právnické osobě (
19
).
43.
Konečně unijní normotvůrce předjímal rozdíly ve vnitrostátních právních předpisech upravujících trestní odpovědnost právnických osob (
20
). Aniž tedy členským státům ukládá jakoukoli povinnost zavést trestní odpovědnost těchto osob, stanovil v čl. 9 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214, že peněžitý trest nebo pokuta uložené právnické osobě musí být vykonány „i pokud vykonávající stát neuznává zásadu trestní odpovědnosti právnických osob“.
44.
Rámcové rozhodnutí 2005/214, jehož závazná povaha je nesporná (
21
), tedy jasně stanoví povinnost členských států vykonat rozhodnutí, kterým se ukládá peněžitá sankce právnické osobě.
45.
Tento závěr není vyvrácen čl. 20 odst. 2 písm. b) tohoto rámcového rozhodnutí, jelikož možnost členských států omezit dočasně a za určitých podmínek jeho použitelnost na právnické osoby skončila dne 22. března 2010.
46.
Zadruhé, pokud vycházíme z předpokladu, že ustanovení rámcového rozhodnutí 2005/214 nebyla do polského práva provedena správně, pojem „pachatel“ uvedený v čl. 611ff odst. 1 KPK nezahrnuje právnické osoby a žádné jiné ustanovení neumožňuje zaplnit tuto mezeru, se předkládající soud táže, zda musí vnitrostátní právo zůstat nepoužito a zda jej musí nahradit ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí.
47.
V tomto ohledu připomínám, že účinky rámcových rozhodnutí byly upřesněny a vymezeny v nedávné judikatuře Soudního dvora (
22
). Soudní dvůr vycházel z neexistence přímého účinku rámcových rozhodnutí a konstatoval, že vedle nemožnosti přímo uplatnit ustanovení rámcového rozhodnutí není soud členského státu povinen upustit od použití ustanovení svého vnitrostátního práva, které je v rozporu s rámcovým rozhodnutím (
23
). Závazný charakter rámcového rozhodnutí však znamená, že vnitrostátní orgány mají povinnost konformního výkladu svého vnitrostátního práva s tímto rámcovým rozhodnutím (
24
).
48.
Konkrétně to předpokládá, že vnitrostátní orgány musí vykládat vnitrostátní právo v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu rámcových rozhodnutí, tak aby dosáhly jimi zamýšleného výsledku. Takový výklad však nemůže vést k výkladu vnitrostátního práva contra legem a dále nemůže vést ke stanovení nebo zpřísnění trestní odpovědnosti těch, kteří se dopustili protiprávního jednání, na základě rámcových rozhodnutí a nezávisle na zákonu přijatém k jejich provedení (
25
).
49.
V projednávané věci je tedy vzhledem k neexistenci přímého účinku rámcového rozhodnutí 2005/214 vyloučeno, aby předkládající soud nepoužil KPK nebo aby na místě tohoto zákona přímo aplikoval toto rámcové rozhodnutí.
50.
Pokud jde o konformní výklad ustanovení KPK, kterým se provádí rámcové rozhodnutí 2005/214, je zřejmé, že na základě rozdělení pravomocí mezi Soudní dvůr a vnitrostátní soudy je v projednávané věci pouze na předkládajícím soudu, aby s ohledem na veškeré vnitrostátní právo a jím uznané metody výkladu určil, zda je možný konformní výklad vnitrostátního práva, který zaručuje plnou účinnost tohoto rámcového rozhodnutí a vede k řešení, které je v souladu s jeho účelem (
26
).
51.
Vzhledem k tomu, že předkládající soud zřejmě pochybuje o takové možnosti v projednávané věci, rád bych zdůraznil následující skutečnosti (
27
).
52.
Zaprvé se podobně jako polská vláda a Komise domnívám, že pojem „pachatel“ může zahrnovat jak fyzické, tak i právnické osoby.
53.
Kromě toho, jelikož předmětem rámcového rozhodnutí 2005/214 není harmonizace trestního práva hmotného, polský zákonodárce podle mého názoru v souladu s tímto rámcovým rozhodnutím použil v rámci provedení uvedeného rámcového rozhodnutí do kapitoly 66b KPK pojem „pachatel“, který je prima facie neutrálním pojmem, takže v kontextu kapitoly 66b KPK a výkonu peněžitých sankcí lze tento pojem vykládat nezávisle na významu tohoto pojmu v trestním právu hmotném (
28
). Tento přístup polského zákonodárce odpovídá podle mého názoru logice rámcového rozhodnutí 2005/214, neboť tento akt neukládá členským státům povinnost upravit mechanismus trestní odpovědnosti právnických osob, avšak stanoví jejich povinnost vykonat peněžité sankce uložené těmto osobám.
54.
Na rozdíl od toho, co navrhuje předkládající soud, není proto pro účely výkladu pojmu „pachatel“ ve smyslu ustanovení KPK upravujících výkon sankcí nezbytné vycházet z tohoto pojmu ve smyslu trestního práva hmotného, takže tento pojem může být podle mého názoru vykládán tak, že odkazuje na entitu, na kterou se vztahuje pravomocná peněžitá sankce, bez ohledu na to, zda se jedná o právnickou nebo fyzickou osobu.
55.
Ostatně podle spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, již jednotlivé polské soudy vyhověly žádostem o výkon peněžitých sankcí uložených v Nizozemsku právnickým osobám za dopravní delikty. S ohledem na informace uvedené v předkládacím rozhodnutí a ve spise předloženém Soudnímu dvoru mám za to, že lze dospět k závěru, že polské právo nebrání v tomto členském státě exekuci pokuty uložené právnické osobě nebo každopádně, že toto právo lze vykládat v souladu s ustanoveními rámcového rozhodnutí 2005/214.
56.
Zadruhé musí být odmítnuta jakákoli námitka založená na případném zpřísnění trestní odpovědnosti právnických osob. Zásada a rozsah odpovědnosti pachatele protiprávního činu nejsou totiž vymezeny rámcovým rozhodnutím 2005/214, ale podle práva vydávajícího státu, a ve vykonávajícím státě, kterým je v projednávané věci Polská republika, vyvstává pouze otázka výkonu sankce.
57.
Vzhledem ke všem těmto úvahám navrhuji odpovědět na první předběžnou otázku tak, že ustanovení rámcového rozhodnutí 2005/214 musí být vykládána v tom smyslu, že rozhodnutí, které je předáno za účelem výkonu a které ukládá peněžitou sankci právnické osobě, musí být vykonáno vykonávajícím státem, i když vnitrostátní ustanovení provádějící toto rámcové rozhodnutí nestanoví možnost vykonat rozhodnutí, kterým se ukládá sankce právnické osobě. Vzhledem k tomu, že ustanovení uvedeného rámcového rozhodnutí nemají přímý účinek, musí příslušný orgán vykonávajícího členského státu vzít za tímto účelem v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použít metody výkladu jím uznané, aby byla vnitrostátní ustanovení v co možná největším rozsahu vyložena ve světle znění a účelu rámcového rozhodnutí 2005/214.
B.
Ke druhé předběžné otázce
58.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu položené Soudnímu dvoru je, zda musí být pojem „právnická osoba“ uvedený v rámcovém rozhodnutí 2005/214 vykládán v souladu s právem vydávajícího nebo vykonávajícího státu nebo jako autonomní pojem unijního práva, a dále, zda je z toho třeba vyvodit, že tento pojem zahrnuje rovněž takovou entitu, jako je Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, i když nemá ve vykonávajícím státě vlastní právní osobnost.
59.
Kromě definice pojmu „právnická osoba“ se předkládající soud v podstatě snaží zjistit, za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, jak a ve vztahu k jaké entitě musí být sankce vykonána.
60.
V tomto ohledu připomínám, že v projednávané věci byla sankce uložena společnosti Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, ale že pouze Bank BGŻ BNP Paribas Varšava má v Polsku právní osobnost (způsobilost). S výhradou ověření, které musí provést předkládající soud, tak ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že v polském právu tvoří Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk a Bank BGŻ BNP Paribas Varšava jednu entitu, přičemž první z nich je místní strukturou druhé. Z právního hlediska se tato organizační jednotka projevuje v okolnosti, že na rozdíl od Bank BGŻ BNP Paribas Varšava nemá Bank BGŻ BNP Gdańsk právní osobnost (způsobilost), takže se nemůže účastnit trestního nebo občanskoprávního řízení (
29
).
61.
Tato okolnost může vést podle předkládajícího soudu k odepření polských orgánů vykonat sankci z důvodu, že taková entita, jako je Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, není s to jednat v rámci vykonávacího řízení, takže mohou být porušena její práva. Takový závěr je však zjevně problematický, neboť žádost CJIB musí být v zásadě vykonána (
30
).
62.
Co se týče první části této předběžné otázky, mám zaprvé za to, že pojem „právnická osoba“ nesmí být v systému rámcového rozhodnutí 2005/214 vykládán jako autonomní pojem unijního práva.
63.
I když je totiž autonomní výklad v zásadě zárukou účinnosti unijního práva (
31
), byl by takový přístup v projednávané věci v rozporu s vůlí unijního normotvůrce.
64.
Spojení čl. 9 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214 se zásadou vzájemného uznávání umožňuje zajistit výkon peněžitých sankcí uložených právnickým osobám tak, že dojde k překlenutí dichotomie mezi odkazem na právo členských států a autonomním pojmem (
32
). Domnívám se tedy, že unijní normotvůrce chtěl zajištěním výkonu peněžitých sankcí i přes rozdíly mezi vnitrostátními právními úpravami v oblasti trestní odpovědnosti právnických osob zabránit právě tomu, aby byl tento pojem předmětem výkladu podle unijního práva.
65.
Ještě dodávám, že i když je autonomní výklad pojmu v zásadě omezen na právní nástroj, jehož je součástí (
33
), může mít autonomní výklad pojmu „právnická osoba“, byť omezený pouze na rámcové rozhodnutí 2005/214, závažné důsledky v jiných oblastech unijního práva, přestože Soudní dvůr i unijní zákonodárce byli podle mého názoru v souvislosti s tímto pojmem vždy velmi opatrní (
34
).
66.
Zadruhé v systému rámcového rozhodnutí 2005/214 upravuje právo vydávajícího státu odpovědnost, sankci a určuje entitu, na kterou se tato sankce vztahuje, takže pojem „právnická osoba“ musí být vykládán ve světle práva vydávajícího státu.
67.
V tomto ohledu není zbytečné zdůraznit, že se do čl. 5 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2005/214, ze kterého vyplývá, že se trestní právo vydávajícího státu použije zejména na vymezení protiprávního jednání, promítá zásada teritoriality trestního práva. Na toto ustanovení navazuje čl. 9 odst. 1 a 3 rámcového rozhodnutí 2005/214, podle kterého se právo vykonávajícího státu uplatní na výkon sankce, a dále, že peněžitá sankce uložená právnické osobě musí být vymáhána, i když vykonávající stát neuznává trestní odpovědnost právnických osob.
68.
Unijní normotvůrce tedy sice neprovedl harmonizaci trestního práva hmotného a právních předpisů upravujících výkon sankcí, zaručuje však přesto vymáhání peněžitých sankcí v členských státech prostřednictvím zásady vzájemného uznávání (
35
).
69.
Ze všech těchto důvodů mám za to, že v systému rámcového rozhodnutí 2005/214 nelze pojem „právnická osoba“ vykládat jako autonomní pojem, ale že musí být vykládán ve světle práva vydávajícího státu.
70.
Stran druhé části této předběžné otázky se domnívám, že je třeba zohlednit jak nezbytnost účinného vymáhání peněžitých sankcí, tak i ochranu práv entit, na něž se tyto sankce vztahují.
71.
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci neměla entita, jíž byla v Nizozemsku uložena sankce, právní osobnost, a tedy procesní způsobilost ve vykonávacím řízení v Polsku, je praktické provedení rámcového rozhodnutí 2005/214 obtížné. Je tedy zřejmé, že k tomu, aby mohla být peněžitá sankce uložená právnické osobě vykonána v členském státě, musí být tato osoba nositelem práv a povinností, neboť jinak se vymožení sankce jeví jako problematické.
72.
V tomto ohledu je nesporné, že situace, v níž polské orgány poskytnou v rámci spolupráce zavedené směrnicí 2015/413 svým kolegům nikoli nesprávné, ale přinejmenším neúplné informace (
36
), narušuje jak cíl této směrnice, tak i rámcového rozhodnutí 2005/214. V případě, že není uvedena skutečnost, že vlastníkem vozidla odpovědným za protiprávní jednání je entita, vůči níž není výkon peněžité sankce zaručen, je takový výkon nutně ohrožen (
37
).
73.
Do budoucna a za účelem zaručení zachování systému rámcového rozhodnutí 2005/214 je tedy klíčové, aby členské státy v souladu se zásadou loajální spolupráce a s duchem spolupráce, kterými se řídí jak směrnice 2015/413, tak toto rámcové rozhodnutí, poskytovaly na základě této směrnice údaje, které umožní nejen identifikovat vlastníka vozidla odpovědného za protiprávní jednání, ale rovněž zaručit výkon případného rozhodnutí o peněžité sankci v celé Unii (
38
).
74.
Taková doporučení však platí pouze do budoucna a neposkytují předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní v projednávané věci dodržet povinnosti plynoucí z rámcového rozhodnutí 2005/214.
75.
V tomto ohledu, jak jsem zdůraznil v bodě 66 tohoto stanoviska, v systému rámcového rozhodnutí 2005/214 upravuje právo vydávajícího státu odpovědnost, sankci a určuje entitu, na kterou se tato sankce vztahuje, zatímco právo vykonávajícího státu se použije na vymáhání sankce, aniž má možnost odepřít výkon rozhodnutí z důvodu, že právnické osoby nemají procesní práva, která jim umožňují jednat v rámci vykonávacího řízení.
76.
V takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, a s výhradou ověření, která musí provést předkládající soud, mám tedy za to, že Bank BGŻ BNP Paribas Varšava lze pro účely zajištění výkonu peněžité sankce považovat za entitu, která je jakožto právnická osoba, jež má právní osobnost (způsobilost), právně odpovědná za Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, a tedy za sankcionovanou entitu. Žádost CJIB by tedy mohla být v souladu s čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí 2005/214 předána příslušnému soudu ve Varšavě, kde se nachází její sídlo.
77.
Je pravda, že unijní normotvůrce opakovaně zdůraznil význam dodržování základních práv v rámcovém rozhodnutí 2005/214 (
39
) a že jeho cílem je usnadnit výkon rozhodnutí o peněžitých sankcích a zároveň zajistit dodržení odpovídajících záruk pro osoby a entity, vůči nimž jsou tyto sankce vymáhány.
78.
V tomto ohledu mohou být zaprvé případné zásahy do práv Bank BGŻ BNP Paribas Varšava, ne-li relativizovány, tak přinejmenším posuzovány z hlediska zvláštností jejích vztahů s Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk. Připomínám totiž, že podle polského práva tvoří Bank BGŻ BNP Paribas Varšava a Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk jednu entitu a že pouze první z nich má právní osobnost (způsobilost). Bank BGŻ BNP Paribas Varšava je proto odpovědná za jednání druhé. Kromě toho lze vůli BGŻ BNP Paribas Gdańsk nebýt vyslechnuta a nepodat opravný prostředek považovat za vůli jediného subjektu.
79.
Zadruhé lze mít za to, že taková situace, jako je situace dotčená v původním řízení, je především interním selháním způsobeným nedostatečnou komunikací mezi Bank BGŻ BNP Paribas Varšava a Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk. Vzhledem k tomu, že posledně uvedené představují jednu entitu, je taková nedostatečná komunikace irelevantní, neboť jednání Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, jako je její rozhodnutí nepodat opravný prostředek v Nizozemsku, jsou přičítány Bank BGŻ BNP Paribas Varšava.
80.
V každém případě je zřejmé, že v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, musí být Bank BGŻ BNP Paribas Varšava s to uplatnit svá práva ve vykonávajícím státě.
81.
V rámci případného opravného prostředku proti usnesení o výkonu rozhodnutí podle čl. 611fh odst. 2 KPK by tak mohla poukazovat na nepřiměřený zásah do svých práv z důvodu, že nemohla v Nizozemsku jednat. Posouzení takového zásahu a jeho přiměřenosti by mělo být provedeno v každém jednotlivém případě, a spadá proto do pravomoci soudů vykonávajícího státu.
82.
Navrhuji proto odpovědět na druhou předběžnou otázku tak, že pojem „právnická osoba“ není autonomním pojmem unijního práva, ale musí být vykládán ve světle práva vydávajícího státu, a že pojem „právnická osoba“ ve smyslu tohoto rámcového rozhodnutí zahrnuje takovou entitu bez právní osobnosti, jako je Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, za podmínky, že tvoří organizační jednotku s entitou, která má právní osobnost.
VI. Závěry
83.
Vzhledem k výše uvedenému navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky předložené Sądem Rejonowym Gdańsk-Południe w Gdańsku (obvodní soud Gdaňsk-jih, Polsko) takto:
„1)
Ustanovení rámcového rozhodnutí Rady 2005/214/SVV ze dne 24. února 2005 o uplatňování zásady vzájemného uznávání peněžitých trestů a pokut, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, musí být vykládána v tom smyslu, že rozhodnutí, které je předáno za účelem výkonu a které ukládá peněžitou sankci právnické osobě, musí být vykonáno vykonávajícím členským státem, i když vnitrostátní ustanovení provádějící toto rámcové rozhodnutí nestanoví možnost vykonat rozhodnutí, kterým se ukládá sankce právnické osobě. Vzhledem k tomu, že ustanovení uvedeného rámcového rozhodnutí nemají přímý účinek, musí příslušný orgán vykonávajícího členského státu vzít za tímto účelem v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použít metody výkladu jím uznané, aby byla vnitrostátní ustanovení v co možná největším rozsahu vyložena ve světle znění a účelu tohoto rámcového rozhodnutí.
2)
Ustanovení rámcového rozhodnutí 2005/214, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, musí být vykládána v tom smyslu, že pojem ‚právnická osoba‘ není autonomním pojmem unijního práva, ale musí být vykládán ve světle práva vydávajícího členského státu. Pojem ‚právnická osoba‘ ve smyslu tohoto rámcového rozhodnutí zahrnuje takovou entitu bez právní osobnosti, jako je entita dotčená ve věci v původním řízení, za podmínky, že tvoří organizační jednotku s entitou, která má právní osobnost.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2005, L 76, s. 16, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24), dále jen „rámcové rozhodnutí 2005/214“.
(
3
) – Dále jen „CJIB“.
(
4
) – Dále jen „Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk“. Toto rozhodnutí bude označováno dále jako „rozhodnutí ze dne 25. listopadu 2016“.
(
5
) – C‑579/15, EU:C:2017:503.
(
6
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. března 2015 o usnadnění přeshraniční výměny informací o dopravních deliktech v oblasti bezpečnosti silničního provozu (Úř. věst. 2015, L 68, s. 9).
(
7
) – Dz. U. částka 89, číslo 555, dále jen „KPK“.
(
8
) – Dz. U. částka 106, číslo 1148.
(
9
) – Dz. U. částka 12, číslo 114.
(
10
) – Dz. U. částka 90, číslo 557.
(
11
) – Dz. U. částka 16, číslo 93.
(
12
) – Dz. U. částka 43, číslo 296.
(
13
) – Dz. U. částka 173, číslo 1807.
(
14
) – V případě přestupků je tomu na základě odkazu článku 116b odst. 1 zákona o přestupkovém řízení.
(
15
) – Dz. U. částka 197, číslo 1661.
(
16
) – C‑579/15, EU:C:2017:503.
(
17
) – Dále jen „Bank BGŻ BNP Paribas Varšava“.
(
18
) – Pro účely výkonu rozhodnutí ukládajícího peněžitou sankci fyzické nebo právnické osobě musí příslušný orgán státu vydávajícího toto rozhodnutí na základě článku 4 rámcového rozhodnutí 2005/214 předat toto rozhodnutí spolu s osvědčením, jehož formulář je uveden v příloze tohoto rámcového rozhodnutí. Jestliže se sankce týká právnické osoby, vyžaduje bod f) tohoto osvědčení údaje o jejím názvu, formě, sídle, jakož i popis a umístění jejího majetku, a dále popis zdrojů jejích příjmů a místo, kde se nachází.
(
19
) – Článek 7 rámcového rozhodnutí 2005/214 stanoví důvody k odmítnutí uznání a výkonu rozhodnutí ukládajících peněžité sankce. Okolnost, že vnitrostátní právo nestanoví možnost výkonu rozhodnutí, kterým je uložena peněžitá sankce právnické osobě, není mezi těmito důvody uvedena.
(
20
) – K aktuálnímu stavu rozdílů mezi vnitrostátními právními úpravami nedlouho po přijetí rámcového rozhodnutí 2005/214, viz Adam, S., Colette-Basecqz, N., a Nihoul, M., La responsabilité pénale des personnes morales en Europe, Corporate Criminal Liability in Europe, La Charte, Bruxelles, 2008.
(
21
) – Viz rozsudek ze dne 16. června 2005, Pupino (C‑105/03, EU:C:2005:386, body 33 a 34). V tomto ohledu zdůrazňuji, že nelze souhlasit se stanoviskem Bank BGŻ BNP Paribas Varšava, podle něhož v případě neprovedení ustanovení rámcového rozhodnutí 2005/214, která stanoví možnost vykonat v tomto členském státě rozhodnutí, jímž se ukládá peněžitá sankce právnické osobě, do polského práva, nemohou ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí v uvedeném členském státě sloužit jako základ pro výkon takového rozhodnutí, neboť toto stanovisko fakticky vede ke zpochybnění závazného účinku uvedeného rámcového rozhodnutí.
(
22
) – Viz rozsudek ze dne 24. června 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530).
(
23
) – Viz rozsudek ze dne 24. června 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, body 60 až 71).
(
24
) – Viz rozsudek ze dne 24. června 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 72 a citovaná judikatura).
(
25
) – Viz rozsudek ze dne 24. června 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, body 73 až 76).
(
26
) – Podle upřesnění, která již Soudní dvůr podal ohledně vymezení povinnosti konformního výkladu vnitrostátního práva, která byla připomenuta v rozsudku ze dne 24. června 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 77 a citovaná judikatura).
(
27
) – I když taková okolnost nemůže ovlivnit předkládající soud ohledně možnosti provést konformní výklad vnitrostátního práva, poukazuji na to, že v případě nemožnosti přímo použít ustanovení rámcového rozhodnutí 2005/214 a vyhovět žádosti CJIB na jiném základě, než je kapitola 66b KPK, představuje konformní výklad ustanovení KPK jediný způsob, jak dodržet závazný účinek tohoto rámcového rozhodnutí.
(
28
) – Takový přístup je nutný, přestože v jiných kapitolách stejného zákona zahrnuje tento pojem pouze fyzické osoby, neboť kapitola 66b KPK se vztahuje pouze na žádosti podané v rámci rámcového rozhodnutí 2005/214 a týká se pouze organizace výkonu peněžité sankce, a nikoliv trestního stíhání jako takového.
(
29
) – V tomto ohledu poznamenávám, že se řízení před Soudním dvorem účastnila pouze Bank BGŻ BNP Paribas Varšava a že pouze tento subjekt udělil procesní plnou moc advokátům.
(
30
) – Svědčí o tom jasně článek 6 rámcového rozhodnutí 2005/214. V systému tohoto rámcového rozhodnutí jsou členské státy povinny vykonat rozhodnutí, jimiž se ukládají peněžité tresty a pokuty na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí. Vykonávající justiční orgány proto v zásadě mohou odmítnout výkon takového rozhodnutí pouze z taxativně vyjmenovaných důvodů pro odmítnutí výkonu, které jsou stanoveny v rámcovém rozhodnutí 2005/214. Zatímco výkon rozhodnutí ukládajícího peněžitou sankci představuje pravidlo, odmítnutí jeho výkonu je pojato jako výjimka, která musí být vykládána striktně [rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, bod 29), a ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, bod 41)].
(
31
) – Viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, bod 26).
(
32
) – Článek 9 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214 tak umožňuje odlišit tuto předběžnou otázku od rozsudků ze dne 16. listopadu 2010, Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683), a ze dne 14. listopadu 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733).
(
33
) – Pro úplnost připomínám, že podle ustálené judikatury je nutno nalézt autonomní a jednotný výklad, při němž bude zohledněn kontext ustanovení, v němž je daný pojem obsažen, a cíl sledovaný právní úpravou, jejíž je autonomní pojem součástí [viz zejména rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, bod 26)].
(
34
) – K implicitnímu odmítnutí autonomního výkladu tohoto pojmu viz usnesení ze dne 24. listopadu 2009, Landtag Schleswig-Holstein v. Komise (C‑281/08 P, nezveřejněné, EU:C:2009:728, body 20 a 22). Poukazuji rovněž na to, že v některých ustanoveních sekundárního práva založených na čl. 83 odst. 1 SFEU, jimiž mají být stanovena minimální pravidla týkající se vymezení trestných činů, unijní normotvůrce odkázal na definici „právnické osoby“ ve vnitrostátních právních předpisech, a nikoliv na pojem, jehož autonomní výklad přísluší podat Soudnímu dvoru [viz například směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/541 ze dne 15. března 2017 o boji proti terorismu, kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2002/475/SVV a mění rozhodnutí Rady 2005/671/SVV (Úř. věst. 2017, L 88, s. 6)].
(
35
) – Na této zásadě spočívá systematika celého rámcového rozhodnutí 2005/214 jako celku a především jeho článku 6.
(
36
) – Nizozemské orgány v projednávané věci identifikovaly vlastníka vozidla odpovědného za protiprávní jednání, kterým je Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, na základě údajů o registraci pocházejících z polského registru vozidel. V tomto ohledu je překvapivé, že držitel osvědčení o registraci, který je údajně vlastníkem nebo držitelem vozidla, je entitou bez právní osobnosti (způsobilosti).
(
37
) – Podobně jako nizozemská vláda se domnívám, že je prvořadé, aby vydávající stát mohl využít informace poskytnuté vykonávajícím státem k určení osoby odpovědné za dopravní delikty a uložit jí sankci.
(
38
) – V případě, že by poskytnuté nesprávné informace vedly k tomu, že by osoba, na kterou se vztahuje peněžitá sankce, nebyla osobou odpovědnou za protiprávní jednání, bylo by nezbytné stanovit další záruky, jako je obnova řízení nebo možnost žaloby na náhradu škody ve prospěch této osoby.
(
39
) – Viz bod 5 odůvodnění a článek 3 tohoto rámcového rozhodnutí.