62012FJ0129_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi F‑129/12,
zaradi tožbe, vložene na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a,
CH, akreditirana parlamentarna pomočnica v Evropskem parlamentu, stanujoča v Bruslju (Belgija), ki jo zastopajo L. Levi, C. Bernard-Glanz in A. Tymen, odvetniki,
tožeča stranka,
proti
Evropskemu parlamentu, ki ga zastopata S. Alves in E. Taneva, zastopnici,
tožena stranka,
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (prvi senat),
v sestavi H. Kreppel, predsednik, E. Perillo in R. Barents (poročevalec), sodnika,
sodni tajnik: J. Tomac, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. julija 2013
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. CH s tožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 31. oktobra 2012, predlaga razglasitev ničnosti odločbe Evropskega parlamenta z dne 19. januarja 2012 o odpovedi njene pogodbe akreditirane parlamentarne pomočnice, razglasitev ničnosti odločbe z dne 15. marca 2012 o zavrnitvi njene prošnje za pomoč in, če je potrebno, razglasitev ničnosti odločb o zavrnitvi ugovorov zoper ti odločbi ter naložitev Parlamentu, naj ji plača 120.000 EUR odškodnine.
Pravni okvir
2. Pravni okvir te zadeve sestavljajo člena 12a in 24 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) ter členi 2(c), 127, 130 in 139(1)(d) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev (v nadaljevanju: PZDU).
3. Člen 31 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, naslovljen „Pošteni in pravični delovni pogoji“, v odstavku 1 določa:
„Vsak delavec ima pravico do zdravih in varnih delovnih pogojev ter delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo.
4. Člen 41 Listine, naslovljen „Pravica do dobrega upravljanja“, določa:
„1. Vsakdo ima pravico, da institucije, organi, uradi in agencije Unije njegove zadeve obravnavajo nepristransko, pravično in v razumnem roku.
2. Ta pravica vključuje predvsem:
(a) pravico vsake osebe, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene;
[…]“
5. Člen 9(2) Poslovnika Parlamenta, ki se je uporabljal v času dejanskega stanja, določa:
„Ravnanje poslancev izhaja iz medsebojnega spoštovanja, temelji na vrednotah in načelih, določenih v temeljnih besedilih Evropske unije, ohranja dostojanstvo Parlamenta in ne sme ogroziti poteka parlamentarnega dela kakor tudi ne miru v vseh parlamentarnih stavbah. […]“
6. Člen 20(2) Izvedbenih ukrepov za naslov VII PZDU, ki so bili sprejeti s sklepom predsedstva Parlamenta z dne 9. marca 2009 in zadnjič spremenjeni s sklepom predsedstva Parlamenta z dne 13. decembra 2010 (v nadaljevanju: Izvedbeni ukrepi), določa:
„Ko želijo pomočnik oziroma poslanec ali skupina poslancev, ki jima pomočnik pomaga, prekiniti pogodbo pred njenim iztekom, pomočnik ali referenčni poslanec v zvezi s tem naslovi pisno zahtevo na pristojno službo generalnega sekretariata, v kateri navede razlog ali razloge, iz katerih se zahteva predčasna odpoved pogodbe.
Organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, po preučitvi zahteve prekine pogodbo ali na podlagi člena 139(1)(d) [PZDU] ob upoštevanju določenega odpovednega roka ali na podlagi člena 139(3) [PZDU] ob upoštevanju določenih pogojev.“
Dejansko stanje
7. G. B., poslanec Parlamenta, je 1. oktobra 2004 tožečo stranko zaposlil kot parlamentarno pomočnico na podlagi pogodbe, ki bi se morala izteči ob koncu zakonodajnega obdobja 2004–2009. Po koncu mandata g. B. leta 2007 je tožečo stranko kot parlamentarno pomočnico od 1. decembra 2007 do konca navedenega zakonodajnega obdobja leta 2009 zaposlila druga poslanka v Parlamentu, ga. P. Parlament je tožečo stranko zaposlil z učinkom od 1. avgusta 2009 kot akreditirano parlamentarno pomočnico v smislu člena 5a PZDU (v nadaljevanju: APP) za pomoč ge. P. do konca zakonodajnega obdobja 2009–2014. V njeni pogodbi je bila določena razporeditev v razred 14 funkcionalne skupine II.
8. Ta pogodba je bila z učinkom od 1. septembra 2010 nadomeščena z novo pogodbo, na podlagi katere je bila tožeča stranka prerazporejena v razred 11 funkcionalne skupine II.
9. Tožeča stranka je 27. septembra 2011 začela bolniški dopust, ki je bil podaljšan do 19. aprila 2012.
10. Dr. A. G., lečeči zdravnik tožeče stranke, je 26. oktobra 2011 izdal potrdilo, v katerem je ugotovil njeno anksiozno-depresivno stanje ter ponovitev stanja „mentalne ruminacije“ in prehranskih motenj, pri čemer se je skliceval na izjavo tožeče stranke, da je bila na delovnem mestu žrtev psihičnega nadlegovanja. Dr. Y. G., nevropsihiater, je v poročilu z dne 20. novembra 2011, naslovljenem na dr. A. G., ugotovil nadaljnji obstoj anksiozno-depresivne motnje. Dr. J. de M., predstojnik oddelka za zdravniško-psihološka izvedenska mnenja v univerzitetnem bolnišničnem centru Brugmann v Bruslju (Belgija), je 22. novembra 2011 sklepal, da gre za sindrom reakcijsko pogojene izčrpanosti, in menil, da anksiozno-depresivne motnje tožeče stranke izvirajo iz „doživljanja psihičnega nadlegovanja na delovnem mestu“.
11. Tožeča stranka je 28. novembra 2011 o svojem položaju in o tem, kako ga. P. ravna z njo, obvestila posvetovalni odbor za psihično nadlegovanje in njegovo preprečevanje na delovnem mestu, ki ga je ustanovil Parlament (v nadaljevanju: posvetovalni odbor za psihično nadlegovanje). Vse člane tega odbora je 6. decembra 2011 prosila za informacije o tem, kaj mora storiti za vložitev pritožbe zaradi psihičnega nadlegovanja. Po elektronski pošti je 12. decembra 2011 vsem članom posvetovalnega odbora za psihično nadlegovanje in generalnemu sekretarju Parlamenta posredovala elektronsko sporočilo, ki ga je istega dne naslovila na go. P. in v katerem je bilo opisano njeno zdravstveno stanje zaradi psihičnega nadlegovanja od slednje. Na predsednika navedenega odbora je 21. decembra 2011 naslovila elektronsko sporočilo, v katerem ga je prosila za sestanek.
12. Tožeča stranka je 22. decembra 2011 prek svojih svetovalcev vložila prošnjo za pomoč na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov, v kateri je trdila, da je žrtev psihičnega nadlegovanja, ki ga nad njo izvaja ga. P., ter zaprosila za sprejetje ukrepov premestitve in začetek upravne preiskave.
13. Ga. P. je 6. januarja 2012 oddelku za zaposlovanje in premestitve osebja, ki deluje v sklopu direktorata za kadrovsko strategijo generalnega direktorata za kadrovske zadeve generalnega sekretariata Parlamenta, poslala pisno zahtevo za odpoved pogodbe tožeče stranke. To zahtevo je 18. januarja 2012 potrdila.
14. Z odločbo z dne 19. januarja 2012 je bila pogodba tožeče stranke odpovedana z učinkom od 19. marca 2012 zaradi izgube zaupanja (v nadaljevanju: odločba o odpovedi pogodbe o zaposlitvi). Tožeči stranki v času trajanja odpovednega roka ni bilo treba delati. Vodja pristojnega oddelka je v dopisu, priloženem tej odločbi, tožečo stranko obvestil o tem, da je 18. januarja 2012 od ge. P. prejel zahtevo za prekinitev njene pogodbe. Ga. P. je menila, prvič, da tožeča stranka ni ustrezno usposobljena za spremljanje dela parlamentarnih odborov, katerih članica je bila, in drugič, da je bilo ravnanje tožeče stranke v odnosu do ge. P. ter drugih poslancev in pomočnikov včasih nesprejemljivo. Zato ga. P. tožeči stranki ni mogla več dovolj zaupati, da bi lahko ostala njena pomočnica.
15. Svetovalci tožeče stranke so z dopisom z dne 23. januarja 2012 zahtevali kopijo zahteve za odpoved pogodbe o zaposlitvi, kot jo je sestavila ga. P. V odgovor na to zahtevo jim je pristojni oddelek Parlamenta z dopisom z dne 2. februarja 2012 predložil neizčrpen seznam primerov, s katerimi je bila ponazorjena izguba zaupanja med tožečo stranko in go. P.
16. Svetovalci tožeče stranke so z dopisom z dne 7. februarja 2012 opozorili, da tožeča stranka ni dobila odgovora na vloženo prošnjo za pomoč.
17. Dr. Y. G. je v dopisu z dne 4. marca 2012, naslovljenem na dr. A. G., ugotovil poslabšanje anksiozno-depresivne motnje tožeče stranke zaradi, prvič, nepriznanja „doživljanja psihičnega nadlegovanja na delovnem mestu“ od Parlamenta, in drugič, odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi.
18. Pristojni generalni direktor Parlamenta je v dopisu z dne 15. marca 2012 v zvezi s prošnjo za pomoč, ki jo je vložila tožeča stranka, navedel, da ne bo zavzel stališča glede (ne)upoštevnosti člena 24 Kadrovskih predpisov, saj naj bi ta prošnja zaradi odpovedi pogodbe tožeče stranke in njene dolgotrajne odsotnosti zaradi bolezni postala brezpredmetna (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi prošnje za pomoč).
19. Tožeča stranka je 30. marca 2012 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Na podlagi istega člena je 22. junija 2012 vložila pritožbo zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za pomoč.
20. Generalni sekretar Parlamenta je z odločbo z dne 20. julija 2012 delno ugodil pritožbi zoper odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in na podlagi člena 139(1)(d), zadnji stavek, PZDU odločil, da se datum izteka pogodbe tožeče stranke zaradi bolniškega dopusta, ki je bil potrjen do 19. aprila 2012, prenese na 20. junij 2012.
21. Generalni sekretar Parlamenta je z odločbo z dne 8. oktobra 2012 zavrnil pritožbo zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za pomoč.
Predlogi strank
22. Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
– odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi razglasi za nično;
– odločbo o zavrnitvi prošnje za pomoč razglasi za nično;
– če je potrebno, razglasi za nični odločbi generalnega sekretarja Parlamenta z dne 20. julija 2012 o zavrnitvi njene pritožbe z dne 30. marca 2012 zoper odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in z dne 8. oktobra 2012 o zavrnitvi njene pritožbe z dne 22. junija 2012 zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za pomoč;
– Parlamentu naloži plačilo 120.000 EUR odškodnine;
– Parlamentu naloži plačilo vseh stroškov.
23. Parlament Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
– tožbo zavrne kot neutemeljeno;
– tožeči stranki naloži plačilo vseh stroškov.
Pravo
Predloga za razglasitev ničnosti odločb o zavrnitvi pritožb
24. Sodišče za uslužbence na podlagi predlogov za razglasitev ničnosti, ki so formalno usmerjeni zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, v skladu z ustaljeno sodno prakso odloča o aktu, zoper katerega je bila vložena pritožba, kadar navedena odločba nima samostojne vsebine (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 17. januarja 1989, Vainker proti Parlamentu, 293/87, točka 8, in sodbo Sodišča za uslužbence z dne 9. julija 2009, Hoppenbrouwers proti Komisiji, F‑104/07, točka 31). V takih okoliščinah je treba predloga za razglasitev ničnosti odločbe z dne 20. julija 2012 o zavrnitvi pritožbe z dne 30. marca 2012 zoper odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in odločbe z dne 8. oktobra 2012 o zavrnitvi pritožbe z dne 22. junija 2012 zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za pomoč, ki nimata samostojne vsebine, obravnavati, kot da sta usmerjena le zoper odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in odločbo o zavrnitvi prošnje za pomoč.
Predloga za razglasitev ničnosti odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in odločbe o zavrnitvi prošnje za pomoč
Trditve strank
– Trditve tožeče stranke
25. Tožeča stranka meni, da obstaja neposredna povezava med zadevnim psihičnim nadlegovanjem, osebo, ki je izvajala nadlegovanje, in odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, saj ta temelji na zahtevi izvajalke nadlegovanja, ge. P. Pri tem navaja, da so bila dejstva, ki pomenijo psihično nadlegovanje, v prošnji za pomoč in pritožbah natančno in podrobno opisana ter, kolikor je bilo to mogoče, tudi podprta z dokumenti, tako da ga. P. ni mogla trditi, da s tem položajem ni seznanjena. Tožeča stranka v zvezi z ravnanjem ge. P. trdi, da je ta nenehno izražala nezadovoljstvo, ki se je kazalo v sistematičnem črnjenju njenega dela in sposobnosti, nenehnih žaljivih in nekonstruktivnih kritikah v njeni navzočnosti ali pred tretjimi osebami ter nenehnem dvomu v njeno delo. Po navedbah tožeče stranke se ni več dvomilo le v kakovost njenega dela, temveč tudi vanjo osebno in v njeno dostojanstvo.
26. Nato tožeča stranka navaja konkretne primere ravnanja ge. P. do nje, ki ga dojema kot zlorabo, zlasti črnjenje pred tretjimi osebami. Tožeča stranka meni, da je mogoče v skladu s sodbo Sodišča za uslužbence z dne 24. februarja 2010, Menghi proti ENISA (F‑2/09), odločbi o odpovedi pogodbe o zaposlitvi očitati zlorabo pooblastil in jo je treba razglasiti za nično. Ta odločba naj namreč ne bi bila sprejeta zato, da se ge. P. omogoči razhod s pomočnico, ki ji ni več zaupala, temveč zato, da bi se „znebila“ pomočnice, katere prošnja za pomoč bi ji lahko škodovala. Tožeča stranka dodaja, da bi moral organ, pristojen za sklepanje pogodb o zaposlitvi (v nadaljevanju: OPSP), ki mu je bila predložena zahteva za odpoved pogodbe o zaposlitvi, presoditi o veljavnosti razlogov, ki jih je navedla ga. P. OPSP ne bi smel zgolj potrditi vsake zahteve za odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo vloži poslanec v zvezi s svojim pomočnikom, in sicer še toliko bolj, če je slednji vložil prošnjo za pomoč. Kar zadeva odločbo o zavrnitvi pritožbe zoper odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, tožeča stranka ugotavlja, da Parlament ni le zavrnil razglasitve ničnosti odločbe, s katero so bila očitno zlorabljena pooblastila, temveč ni izpolnil niti obveznosti obrazložitve, saj se ni zmenil za ustrezno predložene indice in se ni izrekel o vprašanju zlorabe pooblastil. Tožeča stranka še navaja, da je ohranitev odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi nato Parlamentu omogočila utemeljitev odločbe o zavrnitvi prošnje za pomoč, ker naj bi bila ta zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi brezpredmetna. Nazadnje, odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi naj bi bilo treba razglasiti za nično tudi zato, ker naj bi bila v nasprotju s členom 12a Kadrovskih predpisov in jamstvom, ki ga ta določba podeljuje uslužbencem, ki prijavijo psihično nadlegovanje.
27. Kar zadeva očitno napako pri presoji, tožeča stranka izpodbija razloge, navedene v podporo odločbi o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, in zavrnitev Parlamenta, da bi priznal to napako. Tožeča stranka opozarja, da se je ga. P. po skoraj dveh letih sodelovanja z njo odločila, da jo po izteku njene prve pogodbe obdrži v službi. V zvezi s trditvijo, navedeno v podporo odločbi o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, da je bilo njeno ravnanje do kolegov nedopustno, navaja, da ta trditev ni bila podkrepljena z nobenim dokazom.
28. V zvezi z odločbo o zavrnitvi prošnje za pomoč tožeča stranka navaja sodbo Sodišča za uslužbence z dne 8. februarja 2011, Skareby proti Komisiji (F‑95/09), in poudarja, da odločba o odpovedi pogodbe o zaposlitvi še ne pomeni, da je prošnja za pomoč ipso facto
brezpredmetna. Čeprav priznava, da zahtevani ukrepi premestitve po odpovedi pogodbe o zaposlitvi niso bili več smiselni, se po njenem mnenju za APP uporablja člen 24 Kadrovskih predpisov, zato naj ne bi smeli zavrniti pomoči niti naj ne bi smel biti zavrnjen začetek preiskave.
– Trditve Parlamenta
29. Parlament je uvodoma podal nekaj stališč v zvezi s statusom APP. Najprej trdi, da je mogoče za odpoved pogodbe o zaposlitvi APP po analogiji uporabiti sodno prakso v zvezi z odpovedjo pogodbe začasnega uslužbenca v smislu člena 2(c) PZDU, saj je vzajemno zaupanje bistveni element, skupen obema vrstama pogodb. V zvezi s tem se sklicuje na sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. oktobra 2006, Bonnet proti Sodišču (T‑406/04), in sodbo Sodišča za uslužbence z dne 7. julija 2010, Tomas proti Parlamentu (F‑116/07, F‑13/08 in F‑31/08). Parlament v zvezi s postopkom odpovedi pogodbe na podlagi člena 139(1)(d) PZDU in člena 20(2) Izvedbenih ukrepov pojasnjuje, da lahko pristojni OPSP, ko od poslanca prejme zahtevo za odpoved pogodbe APP pred iztekom roka zaradi izgube zaupanja, to izgubo zaupanja le zabeleži in ugodi zahtevi za odpoved pogodbe o zaposlitvi. OPSP naj namreč pri izvajanju te zahteve ne bi imel nobene možnosti proste presoje. Kar zadeva preučitev te zahteve, ki jo OPSP opravi na podlagi člena 20(2), drugi pododstavek, Izvedbenih ukrepov, Parlament pojasnjuje, da gre le za upravno obravnavo zaradi priprave odpovedi pogodbe o zaposlitvi in izvedbo postopka ob upoštevanju odpovednega roka, določenega v členu 139(1)(d) PZDU. Tako Parlament še meni, da OPSP v zvezi z izvedbo zahteve za odpoved pogodbe o zaposlitvi APP, ki temelji na izgubi zaupanja, nima nobene možnosti proste presoje. Pristojnost OPSP naj bi se torej navezovala na učinek odpovedi pogodbe tožeče stranke, deloval pa naj bi na zahtevo ge. P, ki se je sklicevala na izgubo zaupanja, nujno potrebnega za nadaljevanje službenega razmerja med go. P. in tožečo stranko.
30. Parlament v zvezi z zlorabo pooblastil in psihičnim nadlegovanjem ugotavlja, da trditve in obtožbe tožeče stranke niso podkrepljene z nobeno dokazno listino ali elementom, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti njihovo verodostojnost, njeno trditev, da so bila z odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi zlorabljena pooblastila, ker naj bi bila ta sprejeta z namenom njenega psihičnega nadlegovanja, pa je treba zavrniti kot neutemeljeno. Parlament dodaja, da z okoliščino, da je v zdravniških poročilih, priloženih tožbi, navedeno, da je anksiozno-depresivna motnja, za katero trpi tožeča stranka, posledica „doživljanja psihičnega nadlegovanja na delovnem mestu“, ni mogoče dokazati obstoja takega nadlegovanja, saj ta poročila temeljijo na subjektivnem opisu pogojev dela, ki ga je podala tožeča stranka. Parlament še navaja, da je ga. P. v zvezi s postopkom, ki ga mora opraviti za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožeče stranke, s pristojnim oddelkom prvič vzpostavila stik med 28. novembrom in 5. decembrom 2011, kar je precej pred vložitvijo prošnje za pomoč. Torej OPSP odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi po njegovem mnenju ni sprejel zato, da bi se „znebil“ tožeče stranke, potem ko je vložila prošnjo za pomoč. Nazadnje Parlament izpodbija še domnevno pomanjkljivo obrazložitev odločbe o zavrnitvi pritožbe zoper odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi.
31. Parlament v zvezi z očitno napako pri presoji trdi, da tožeča stranka, ki je bila zadolžena zlasti za presojo primernosti vložitve predlogov sprememb v spis v zvezi z Evropsko agencijo za varnost omrežij in informacij (ENISA), ni dokazala, da predlagane spremembe niso bile „nepredložljive“. Zato naj tožeča stranka ne bi dokazala, da je OPSP storil tako napako. Dalje, Parlament naj v odločbi o odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožeče stranke ne bi obtožil slabega spremljanja dela Odbora za ekonomske in monetarne zadeve. V zvezi s tem poudarja, da je morala tožeča stranka, ki je spadala v funkcionalno skupino II, večinoma opravljati redakcijske in svetovalne naloge. Vendar je OPSP v dopisu z dne 2. februarja 2012 navedel, da je bila tožeča stranka sicer „sposobna opravljati tajniške naloge, ni pa pokazala ustrezne politične razsodnosti […], potrebne za to, da bi lahko […] učinkovito pomagala [ge. P.] pri spremljanju [dela] parlamentarnih odborov“.
32. Kar zadeva odločbo o zavrnitvi prošnje za pomoč, Parlament najprej ugotavlja, da se člena 12a in 24 Kadrovskih predpisov ne uporabljata za poslance. Dalje, Parlament trdi, da je bila prošnja za začetek upravne preiskave zavrnjena iz dveh razlogov, in sicer, prvič, ker je postala ta zahteva zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožeče stranke brezpredmetna, in drugič, ker se člen 24 Kadrovskih predpisov ne uporablja za poslance. Zato meni, da OPSP prošnji za pomoč ni mogel ugoditi. Parlament še meni, da je treba torej tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 24 Kadrovskih predpisov zavrniti. K temu še dodaja, da bi bila premestitev tožeče stranke vsekakor izključena, saj na podlagi člena 5a PZDU poslanci upravi sami predlagajo zaposlitev pomočnikov po svoji izbiri.
Presoja Sodišča za uslužbence
– Odpoved pogodbe tožeče stranke
33. Člen 41(2)(a) Listine določa, da ima vsaka oseba pravico, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene.
34. V obravnavani zadevi ni sporno, da je odločba o odpovedi pogodbe o zaposlitvi posamični ukrep, ki je prizadel tožečo stranko.
35. Vendar iz spisa izhaja, da OPSP tožeči stranki, preden je prekinil njeno pogodbo, ni dal možnosti, da se izjavi. Ko je bilo na obravnavi Parlamentu postavljeno vprašanje v zvezi s tem, je ta to izrecno potrdil.
36. Parlament meni, da iz sodne prakse v zvezi z odpovedjo pogodbe začasnega uslužbenca v smislu člena 2(c) PZDU, ki se po njegovem mnenju po analogiji uporablja tudi za odpoved pogodbe o zaposlitvi APP, izhaja, da ni treba, da OPSP pred sprejetjem odločbe o odpovedi pogodbe z APP temu da možnost, da se izjavi.
37. V zvezi s tem, da se Parlament sklicuje na sodno prakso Sodišča za uslužbence in Splošnega sodišča Evropske unije, po kateri zadevna oseba, kadar se v zvezi z njo sprejme odločba o odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi izgube zaupanja, nima postopkovnih jamstev, kot je pravica do izjave v upravnem postopku, zadostuje ugotovitev, da je treba od začetka veljavnosti Lizbonske pogodbe 1. decembra 2009 upoštevati določbe Listine, ki imajo enako pravno veljavo kot Pogodbi.
38. Da pa bi lahko v obravnavani zadevi zaradi kršitve pravice do izjave razglasili ničnost odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je treba še preučiti, ali bi bil izid postopka lahko drugačen, če te nepravilnosti ne bi bilo. Sodišče za uslužbence bo to vprašanje preučilo v točki 48 te sodbe.
39. Dalje, treba je preučiti trditev Parlamenta, da lahko pristojni OPSP, ko od poslanca prejme zahtevo za odpoved pogodbe APP pred iztekom roka zaradi izgube zaupanja, to izgubo zaupanja zgolj zabeleži in ugodi odpovedi pogodbe o zaposlitvi, saj nima pri izvajanju te zahteve nobene možnosti proste presoje.
40. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da člen 20(2) Izvedbenih ukrepov določa, da mora poslanec, ki zahteva odpoved pogodbe APP, „nave[sti] razlog ali razloge“ in da OPSP v skladu z drugim pododstavkom pogodbo prekine „po preučitvi prošnje“. Iz te določbe torej izhaja, da mora OPSP preučiti vsaj zakonitost zahteve za odpoved pogodbe. V nasprotnem primeru obveznost poslanca, da „navede razlog ali razloge“, in obveznost OPSP, da preuči zahtevo, ne bi imeli nobenega smisla.
41. Torej – in ne da bi se bilo treba izreči o obsegu preučitve zahteve, ki jo mora opraviti OPSP na podlagi člena 20(2) Izvedbenih ukrepov – zadostuje ugotovitev, da besedilo tega člena zahteva, da OPSP preveri, ali razlog, ki je bil morda naveden v zvezi s tem, zaradi svoje vsebine ne krši temeljnih pravic (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bonnet proti Sodišču, točka 52) ter določb, s katerimi so urejena delovna razmerja med Unijo in njenimi uslužbenci in ki se razlagajo ob upoštevanju teh pravic. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Parlament na obravnavi navedel, da je v okviru preučitve, določene s tem členom, dejansko preučil, ali se z zahtevo za odpoved pogodbe upoštevajo temeljne pravice.
42. To pomeni, da je moral OPSP dejansko preučiti, ali obstaja povezava med zahtevo ge. P. z dne 6. januarja 2012 za odpoved pogodbe tožeče stranke ter dejstvom, da je ta 22. decembra 2011 v skladu s členom 24 Kadrovskih predpisov vložila prošnjo za pomoč zaradi domnevnega psihičnega nadlegovanja, ki naj bi ga nad njo izvajala ga. P., in predlagala začetek upravne preiskave.
43. Parlament v zvezi s tem trdi, da je ta možnost izključena, saj naj bi ga. P. med 28. novembrom in 5. decembrom 2011 vzpostavila stik s pristojnimi službami, da bi pridobila nekatere informacije v zvezi s pogodbo tožeče stranke, kar je precej preden je tožeča stranka vložila prošnjo za pomoč. Vendar je treba ugotoviti, da Parlament v zvezi s tem ni predložil nikakršnega dokaza.
44. Dalje, ni sporno, da je bil OPSP 6. januarja 2012, to je na dan, ko je ga. P. zahtevala odpoved pogodbe tožeče stranke, seznanjen z zdravniškimi potrdili, ki jih je predložila tožeča stranka in iz katerih popolnoma nedvoumno izhaja, da je po mnenju zdravnikov, na katere se je obrnila, motnje, zaradi katerih je bila od 27. septembra 2011 na bolniškem dopustu, povzročilo psihično nadlegovanje, katerega žrtev naj bi bila na delovnem mestu. Prav tako ni sporno, da je tožeča stranka 12. decembra 2011 ge. P. poslala elektronsko sporočilo, v katerem jo je seznanila s svojo preobremenjenostjo „zaradi psihičnega nadlegovanja, ki ga je [ga. P.] vsak dan izvajala nad njo“, ter da je istega dne kopijo tega elektronskega sporočila poslala generalnemu sekretarju Parlamenta in posvetovalnemu odboru za psihično nadlegovanje. Nazadnje je treba še ugotoviti, da je ga. P. 19. decembra 2011 pristojni službi poslala elektronsko sporočilo, v katerem se je sklicevala na elektronsko sporočilo tožeče stranke z dne 12. decembra 2011, ki je bilo po njenem mnenju „zelo žaljivo“. Z istim elektronskim sporočilom je želela ga. P. pridobiti tudi informacije o pogojih za odpoved pogodb APP.
45. Sodišče za uslužbence meni, da bi moral OPSP ob upoštevanju zgoraj navedenih dejstev kot celote v okviru preverjanja na podlagi člena 20(2) Izvedbenih ukrepov preučiti, ali bi bila lahko zahteva za odpoved pogodbe tožeče stranke povezana s prošnjo za pomo č, ki jo je ta vložila 22. decembra 2011, ali ne. Čeprav je treba priznati, da je taka preučitev težavna in občutljiva, bi lahko OPSP v obravnavani zadevi s takim ravnanjem v celoti zagotovil upoštevanje člena 31(1) Listine, po katerem ima vsak delavec pravico do zdravih in varnih delovnih pogojev ter delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo.
46. Vendar je treba ugotoviti, da OPSP – kot je Parlament navedel na obravnavi – potem ko je 6. januarja 2012 prejel zahtevo ge. P. za odpoved pogodbe tožeče stranke, te zahteve ni preučil, temveč je le počakal na njeno potrditev 18. januarja 2012. Sodišče za uslužbence še meni, da dejstvo, da OPSP ni preučil zahteve za odpoved pogodbe, kot je to določeno v členu 20(2) Izvedbenih ukrepov, potrjuje tudi okoliščina, da je bila pogodba tožeče stranke prekinjena dan po potrditvi zahteve, to je 19. januarja 2012, čeprav je bil OPSP nedvomno seznanjen z dejstvom, da je tožeča stranka na bolniškem dopustu.
47. Torej je povsem očitno, da OPSP po prejetju zahteve ge. P. ni opravil niti minimalnega preverjanja, da bi se prepričal, ali so bile v obravnavani zadevi upoštevane določbe zadnjega stavka člena 139(1)(d) PZDU, v skladu s katerimi bi bilo treba dvomesečni odpovedni rok, do katerega je bila upravičena tožeča stranka, prekiniti do 19. aprila 2012. Sodišče za uslužbence še ugotavlja, da je OPSP to napako odpravil šele v odgovoru z dne 20. julija 2012 na pritožbo z dne 30. marca 2012.
48. Nazadnje je treba še preučiti, ali bi bil lahko izid drugačen, če bi se tožeča stranka pred sprejetjem odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi lahko izjavila. Sodišče za uslužbence v zvezi s tem meni, da bi lahko OPSP, če bi tožeči stranki dal možnost, da se izjavi, pridobil več informacij, na podlagi katerih bi lahko preučil, ali je bila zahteva za odpoved pogodbe tožeče stranke morda povezana z njeno prošnjo za pomoč ali ne, in bi, kot je bilo navedeno že v točki 45 te sodbe, tako v celoti zagotovil upoštevanje člena 31(1) Listine.
49. Iz tega izhaja, da je OPSP v okoliščinah iz obravnavane zadeve s sprejetjem odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi kršil svoje obveznosti na podlagi členov 31(1) in 41(2)(a) Listine ter člena 20(2) Izvedbenih ukrepov. Zato je treba navedeno odločbo razglasiti za nično.
– Zavrnitev prošnje za pomoč
50. Najprej je treba preučiti trditev Parlamenta, da se člen 12a Kadrovskih predpisov za poslance ne uporablja in da zato prošnji za pomoč, ki jo je vložila tožeča stranka, ni mogel ugoditi.
51. To trditev je treba zavrniti. Drži sicer, da se člen 12a(1) Kadrovskih predpisov uporablja le za uradnike, vendar prav tako drži, da odstavek 2 te določbe napotuje na „uradnika, ki je žrtev psihičnega nasilja“, ne da bi bil natančneje določen vir tega nadlegovanja. Torej odstavek 1 te določbe Parlamentu ne preprečuje, da ukrepa, če je oseba, ki naj bi izvajala psihično nadlegovanje, poslanec.
52. Dalje je treba preučiti trditev Parlamenta, da je prošnja za pomoč, vložena 22. decembra 2011, po odpovedi pogodbe tožeče stranke postala brezpredmetna.
53. Sodišče za uslužbence meni, da ta trditev ni razumljiva. Če je bila namreč tožeča stranka pred odpovedjo pogodbe dejansko žrtev psihičnega nadlegovanja, ki naj bi ga nad njo izvajala ga. P., bi bila ta dejstva že storjena in jih odpoved pogodbe v tem primeru ne bi mogla izbrisati. Če Parlament s to trditvijo zagovarja mnenje, da dolžnost pomoči preneha obstajati, ko preneha delovno razmerje zadevnega uradnika, je očitno, da taka razlaga ni v skladu s ciljem in obsegom navedene dolžnosti. Ob upoštevanju člena 31(1) Listine, ki določa, da ima „[v]sak delavec […] pravico do zdravih in varnih delovnih pogojev ter delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo“, je treba namreč ugotoviti, da obveznost pomoči ne obstaja le zaradi interesa službe, temveč tudi – kot izhaja iz besedila tega člena – zaradi interesa zadevne osebe. To še toliko bolj drži, če prošnjo za pomoč vloži uradnik, ki trdi, da je žrtev psihičnega nadlegovanja, katerega posledice lahko trajajo tudi po prenehanju njegovega delovnega razmerja. Poleg tega je Parlament na obravnavi navedel, da ta trditev, po kateri je prošnja za pomoč postala brezpredmetna le zaradi odpovedi pogodbe tožeče stranke, ni bila ustrezno formulirana.
54. Parlament še trdi, da se v obravnavani zadevi člen 24 Kadrovskih predpisov ne uporablja, ker je oseba, ki je domnevno izvajala nadlegovanje, poslanka.
55. V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da ta trditev temelji na očitno napačni razlagi člena 24 Kadrovskih predpisov. Iz besedila tega člena namreč izhaja, da je njegov cilj zaščititi uradnike pred nepoštenim ravnanjem tretjih oseb. V obravnavani zadevi je oseba, ki naj bi izvajala psihično nadlegovanje, poslanka in torej ni uslužbenka Parlamenta, zato ima v odnosu do domnevne žrtve svojega ravnanja status tretje osebe.
56. Parlament še trdi, da se člen 24 Kadrovskih predpisov v primeru ge. P. ne uporablja, saj ta institucija v odnosu do poslancev ne razpolaga z nobenim zavezujočim sredstvom.
57. Tudi ta trditev kaže na očitno napačno razlago tega člena. Prav zato, ker je treba uradnika zaščititi pred nepoštenim ravnanjem tretjih oseb in ker institucije načeloma ne razpolagajo z zavezujočimi sredstvi zoper tretje osebe, Kadrovski predpisi namreč določajo obveznost pomoči, ki upravi omogoča, da uradniku pomaga pri iskanju zaščite s pravnimi sredstvi države članice, v kateri so se očitana dejstva zgodila.
58. Nazadnje – in ne da bi se bilo treba izreči o trditvi Parlamenta z obravnave, da ge. P kot poslanke v odnosu do tožeče stranke ni mogoče šteti za tretjo osebo – je treba še opozoriti, da mora na podlagi člena 9(2) Poslovnika Parlamenta, ki se je uporabljal v času nastanka dejstev, „[r]avnanje poslancev izhaja[ti] iz medsebojnega spoštovanja, temelji[ti] na vrednotah in načelih, določenih v temeljnih besedilih […] [U]nije, [ter] ohranja[ti] dostojanstvo Parlamenta […]“. Zato ni bilo nobene ovire za to, da bi Parlament go. P. na podlagi zgoraj navedene določbe povabil k sodelovanju v upravni preiskavi, da bi tako preveril, ali je tožečo stranko psihično nadlegovala, kot trdi slednja.
59. Sodišče za uslužbence zaradi popolnosti še dodaja, da bi z razlago členov 12a in 24 Kadrovskih predpisov v zvezi z ureditvijo za pogodbe APP, kot jo predlaga Parlament in po kateri OPSP ne bi mogel niti začeti upravne preiskave za preučitev primera psihičnega nadlegovanja, katerega domnevni storilec je poslanec, niti pomagati APP zoper nepošteno ravnanje takega poslanca, navedenima členoma v celoti odvzeli polni učinek ter v obravnavani zadevi izključili kakršno koli obliko – tudi omejenega – nadzora nad zakonitostjo odločb o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in zavrnitvi prošnje za pomoč. Sodišče za uslužbence meni, da je taka razlaga v očitnem nasprotju s členom 31(1) Listine, v katerem je izrecno določeno, da ima vsak delavec pravico do zdravih in varnih delovnih pogojev ter delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo.
60. Iz tega sledi, da je treba odločbo o zavrnitvi prošnje za pomoč razglasiti za nično.
61. Ker sta odločba o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in odločba o zavrnitvi prošnje za pomoč razglašeni za nični, preostalih tožbenih razlogov ni treba preučiti.
Predlogi za odškodnino
Trditve strank
62. Tožeča stranka predlaga, naj se Parlamentu naloži plačilo odškodnine v skupnem znesku ex æquo et bono
120.000 EUR za zdravstveno, denarno in nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpela zaradi odločb o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in o zavrnitvi prošnje za pomoč.
63. Parlament predlaga, naj se ta predlog zavrne.
Presoja Sodišča za uslužbence
64. Uvodoma je treba pripomniti, da je treba ob upoštevanju pisanj in trditev tožeče stranke šteti, da ta s predlogom za povračilo zdravniške, denarne in nepremoženjske škode predlaga denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo, nastalo zaradi negativnega vpliva na njeno zdravje, dostojanstvo in službeni ugled, ki sta ga povzročili zadevni odločbi. V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko na podlagi ustaljene sodne prakse že razglasitev ničnosti nezakonitega akta šteje za primerno in načeloma zadostno odškodnino za kakršno koli nepremoženjsko škodo, ki jo je ta akt lahko povzročil (sodba Sodišča z dne 9. julija 1987, Hochbaum in Rawes proti Komisiji, 44/85, 77/85, 294/85 in 295/85, točka 22; sodba Sodišča prve stopnje z dne 9. novembra 2004, Montalto proti Svetu, T‑116/03, točka 127, in sodba Sodišča za uslužbence z dne 8. maja 2008, Suvikas proti Svetu, F‑6/07, točka 151), razen če tožeča stranka dokaže, da je utrpela nepremoženjsko škodo, ki jo je mogoče ločiti od nezakonitosti, na kateri temelji razglasitev ničnosti, in ki je s to razglasitvijo ničnosti ne bi bilo mogoče v celoti povrniti (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 7. februarja 1990, Culin proti Komisiji, C‑343/87, točki 27 in 28, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. junija 2006, Girardot proti Komisiji, T‑10/02, točka 131).
65. Sodišče za uslužbence opozarja, da ni sporno, da občutek nepravičnosti in skrbi, ki jih osebi povzroča dejstvo, da mora najprej skozi predhodni in nato skozi sodni postopek, da se ji priznajo pravice, pomenijo škodo, o kateri je mogoče sklepati zgolj iz dejstva, da je uprava ravnala nezakonito. Ker je za to škodo mogoče zahtevati odškodnino, če je ni mogoče nadomestiti z zadovoljstvom zaradi razglasitve ničnosti izpodbijanih odločb (glej v tem smislu sodbo Sodišča za uslužbence z dne 11. julija 2013, CC proti Parlamentu, F‑9/12, točka 128), je Sodišče za uslužbence ob upoštevanju izjemno spornih okoliščin, v katerih sta bili sprejeti odločba o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in odločba o zavrnitvi prošnje za pomoč, v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve pravično presodilo o nepremoženjski škodi, ki jo je utrpela tožeča stranka, in za povračilo te škode ex æquo et bono
določilo znesek 50.000 EUR.
66. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba Parlamentu naložiti, da tožeči stranki plača 50.000 EUR.
Stroški
67. V skladu s členom 87(1) Poslovnika se, ob upoštevanju drugih določb naslova II, poglavje 8, navedenega poslovnika, neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov. Sodišče za uslužbence lahko v skladu z odstavkom 2 istega člena, če to zahteva pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačilo stroškov.
68. Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da Parlament s svojimi predlogi ni uspel. Poleg tega je tožeča stranka v predlogih izrecno predlagala, naj se Parlamentu naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine zadeve ne upravičujejo uporabe določb člena 87(2) Poslovnika, Parlament nosi svoje stroške, naloži pa se mu tudi plačilo stroškov tožeče stranke.
Izrek
Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
razsodilo:
1. Odločba Evropskega parlamenta z dne 19. januarja 2012 o prekinitvi pogodbe CH kot akreditirane parlamentarne pomočnice se razglasi za nično.
2. Odločba Evropskega parlamenta z dne 15. marca 2012 o zavrnitvi prošnje CH za pomoč z dne 22. decembra 2011 se razglasi za nično.
3. Evropskemu parlamentu se naloži plačilo odškodnine CH v višini 50.000 EUR.
4. Evropski parlament nosi svoje stroške, naloži pa se mu tudi plačilo stroškov CH.