62024CJ0338
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
z dne 26. marca 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Odgovornost za proizvode z napako – Direktiva 85/374/EGS – Člen 13 – Povezave s sistemom krivdne odgovornosti – Krivda proizvajalca, povezana z napako proizvoda – Člen 10 – Začetek teka triletnega zastaralnega roka v primeru škode, pri kateri gre za evolutivno bolezen – Pojem ‚zvedeti za škodo‘ – Člen 11 – Prenehanje pravic oškodovanca – Veljavnost – Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Pravica dostopa do sodišča“
V zadevi C‑338/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Cour d’appel de Rouen (višje sodišče v Rouenu, Francija) z odločbo z dne 25. aprila 2024, ki je na Sodišče prispela 7. maja 2024, v postopku
LF
proti
Sanofi Pasteur SA,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi K. Jürimäe, predsednica senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika drugega senata, F. Schalin (poročevalec), M. Gavalec in Z. Csehi, sodniki,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodni tajnik: G. Chiapponi, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. marca 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za LF M. Leroux, avocate,
–
za Sanofi Pasteur SA A. Aviges, D. Lapillonne, F. Molinié in F. Monteret‑Amar, avocats,
–
za francosko vlado M. de Lisi, B. Fodda in B. Travard, agenti,
–
za nemško vlado J. Möller, M. Hellmann in A. Sahner, agenti,
–
za nizozemsko vlado M. K. Bulterman in J. M. Hoogveld, agenta,
–
za Svet Evropske unije D. Bringuier in N. Brzezinski, agenta,
–
za Evropsko komisijo M. Owsiany‑Hornung in C. Valero, agentki,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 19. junija 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 10 in 13 Direktive Sveta z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako (85/374/ES) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 257) ter veljavnost člena 11 te direktive glede na člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med fizično osebo LF in družbo Sanofi Pasteur SA glede zahtevka za povračilo škode, ki naj bi nastala po cepljenju.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V prvi, deveti, enajsti in trinajsti uvodni izjavi Direktive 85/374 je navedeno:
„ker je približevanje tistih zakonov držav članic v zvezi z odgovornostjo proizvajalca za škodo, ki je nastala zaradi napake na njegovih proizvodih, potrebno, zato ker utegnejo obstoječa razhajanja izkriviti konkurenco in škodovati prostemu pretoku blaga znotraj skupnega trga ter imeti za posledico različne stopnje varstva potrošnika pred škodo, ki jo proizvod z napako povzroči njegovemu zdravju ali premoženju;
[…]
ker varstvo potrošnika zahteva odškodnino za smrt ali telesno poškodbo, pa tudi za škodo na premoženju; […]
ker je enotni zastaralni rok za uveljavljanje odškodnine v interesu oškodovanca in proizvajalca;
ker se proizvodi s časom obrabljajo, ker se razvijajo višji varnostni standardi ter ker raven znanosti in tehnologije napreduje; ker zato ne bi bilo primerno, če bi bil proizvajalec odgovoren za napake njegovega proizvoda neomejen čas; ker bi zato morala odgovornost po razumnem času prenehati brez poseganja v pravne zahtevke v teku;
[…]
ker lahko oškodovanec v skladu s pravnimi sistemi držav članic zahteva odškodnino na podlagi pogodbene odgovornosti ali na podlagi nepogodbene odgovornosti, ki ni predvidena v tej direktivi; kolikor take določbe prav tako služijo cilju doseganja učinkovitega varstva potrošnikov, ta direktiva nanje ne bi smela vplivati; ker bi morali biti, kolikor je v državi članici na področju farmacevtskih izdelkov učinkovito varstvo že doseženo s posebnim sistemom odgovornosti, odškodninski zahtevki na podlagi tega sistema še vedno mogoči“.
4
Člen 1 Direktive 85/374 določa:
„Proizvajalec je odgovoren za škodo, ki jo povzroči napaka na njegovem proizvodu.“
5
Člen 4 te direktive določa:
„Oškodovanec mora dokazati škodo, napako ter vzročno zvezo med napako in škodo.“
6
Člen 6 navedene direktive določa:
„Proizvod ima napako, kadar varnost proizvoda ni takšna, kakor jo lahko oseba ob upoštevanju vseh okoliščin upravičeno pričakuje, vključno s:
(a)
predstavitvijo proizvoda;
(b)
predvidljivo uporabo proizvoda na razumen način;
(c)
časom, ko je bil proizvod dan v promet.
2. Ne šteje se, da ima proizvod napako samo zato, ker je bil pozneje dan v promet boljši proizvod.“
7
Člen 10 iste direktive določa:
„1.   Države članice svoji zakonodaji določijo triletni zastaralni rok za uveljavljanje odškodninskih zahtevkov na podlagi te direktive. Zastaralni rok prične teči od dne, ko je oškodovanec zvedel ali bi moral zvedeti za škodo, napako in identiteto proizvajalca.
2.   Ta direktiva ne vpliva na predpise držav članic, ki urejajo zadržanje ali pretrganje zastaralnega roka.“
8
Člen 11 Direktive 85/374 določa:
„Države članice v svoji zakonodaji določijo, da pravice, ki jih ima oškodovanec po tej direktivi, prenehajo po izteku 10 let od dne, ko je dal proizvajalec dejanski proizvod, ki je povzročil škodo, v promet, razen če je oškodovanec v tem času sprožil sodni postopek zoper proizvajalca.“
9
Člen 13 te direktive določa:
„Ta direktiva ne vpliva na pravice, ki jih lahko ima oškodovanec na podlagi prepisov [predpisov] o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti ali na podlagi posebnega sistema odgovornosti, ki obstaja v trenutku uradnega sporočila te direktive.“
Francosko pravo
10
Člen 1240 code civil (civilni zakonik) določa:
„Vsako ravnanje osebe, s katerim se drugemu povzroči škoda, osebo, po krivdi katere je do te škode prišlo, zavezuje, da jo povrne.“
11
Člen 1245 tega zakonika določa:
„Proizvajalec je odgovoren za škodo, povzročeno zaradi napake na njegovem proizvodu, ne glede na to, ali je z oškodovancem v pogodbenem razmerju.“
12
Člen 1245‑15 navedenega zakonika določa:
„Če proizvajalec ni kriv, njegova odgovornost na podlagi določb tega poglavja preneha deset let po tem, ko je bil sam proizvod, ki je povzročil škodo, dan v promet, razen če oškodovanec v tem obdobju sproži sodni postopek.“
13
Člen 1245‑16 istega zakonika določa:
„Odškodninska tožba na podlagi določb tega naslova zastara v treh letih od dne, ko je oškodovanec zvedel ali bi moral zvedeti za škodo, napako in identiteto proizvajalca.“
14
Člen 1245‑17 civilnega zakonika določa:
„Določbe tega poglavja ne vplivajo na pravice, ki jih lahko ima oškodovanec na podlagi predpisov o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti ali na podlagi posebnega sistema odgovornosti.
Proizvajalec ostane odgovoren za posledice, do katerih je prišlo po njegovi krivdi in po krivdi oseb, za katere je odgovoren.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
15
Oseba LF je po tem, ko je bila 20. marca 2003 s cepivom Revaxis, ki ga je proizvedla družba Sanofi Pasteur, cepljena proti davici, tetanusu in poliomielitisu, trdila, da ima od leta 2004 različne simptome, okužbe in bolečine (prebavne težave, bolečine v grlu, bolečine v ramenih, rokah in vratu, okužbe sečil, bolečine v križu, izpadanje las). Od 3. decembra 2005 je bila večkrat odsotna z dela.
16
Ker je bil po različnih zdravniških pregledih leta 2008 ugotovljen makrofagni miofasciitis zaradi prisotnosti aluminijevega hidroksida, to je adjuvanta, ki se uporablja v nekaterih cepivih, je oseba LF 2. junija 2015 zadevo predložila commission de conciliation et d’indemnisation des accidents médicaux (komisija za poravnave in odškodnine za zdravstvene nesreče), ki je naročila izvedensko mnenje. Glede na to izvedensko mnenje je bilo ugotovljeno, da se je zdravstveno stanje osebe LF 20. septembra 2016 stabiliziralo in da ni argumentov, ki bi omogočali trditev, da je bolezen pri osebi LF povzročilo cepljenje s cepivom Revaxis. Zato je ta komisija zahtevo osebe FL zavrnila.
17
Oseba LF je junija 2020, ker se z ugotovitvijo iz izvedenskega poročila ni strinjala, pri tribunal judiciaire d’Alençon (sodišče prve stopnje v Alençonu, Francija) med drugim proti družbi Sanofi Pasteur vložila tožbo za povračilo škode, ki naj bi jo utrpela zaradi tega cepljenja, in sicer na podlagi odgovornosti za proizvode z napako in na podlagi krivdne odgovornosti.
18
Zahtevki osebe LF so bili zavrnjeni s sklepom sodnika, ki je pri tribunal judiciaire d’Alençon (splošno sodišče v Alençonu) pristojen za izvedbo predhodnega postopka, z dne 10. junija 2021, in ki je med drugim ugotovil, da je tožba proti družbi Sanofi Pasteur v delu, v katerem temelji na odgovornosti proizvajalca za proizvode z napako, glede na člen 1245‑16 civilnega zakonika zastarala.
19
Cour d’appel de Caen (višje sodišče v Caenu, Francija) je s sodbo z dne 31. maja 2022 ta sklep v bistvu potrdilo, pri čemer je menilo, da zahtevki osebe LF, ki temeljijo tako na členu 1245‑1 in naslednjih civilnega zakonika kot tudi na členih 1240 in 1241 istega zakonika, niso dopustni.
20
Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) je 5. julija 2023 to sodbo razveljavilo, zlasti z obrazložitvijo, da „[v] primeru evolutivne [bolezni], zaradi katere ni mogoče določiti datuma stabilizacije, zastaralni rok, določen s [členom 1245‑16 civilnega zakonika], ne more začeti teči“. Cour de cassation (kasacijsko sodišče) je zadevo vrnilo v razsojanje cour d’appel de Rouen (višje sodišče v Rouenu, Francija), ki je predložitveno sodišče in pred katerim oseba LF trdi, da lahko proti družbi Sanofi Pasteur vloži tožbo tako na podlagi odgovornosti za proizvode z napako kot tudi na podlagi splošnega sistema krivdne odgovornosti.
21
Oseba LF po eni strani v zvezi s krivdno odgovornostjo trdi, da je družba Sanofi Pasteur storila krivdno ravnanje, ki se razlikuje od pomanjkanja varnosti cepiva Revaxis, ker naj se kljub številnim opozorilom o škodljivih učinkih tega cepiva ne bi nikakor odzvala in naj po začetku trženja tega cepiva ne bi opravila nobene raziskave ali nadzora.
22
Oseba LF po drugi strani v zvezi z dopustnostjo tožbe na podlagi odgovornosti za proizvode z napako meni, da bi ji bila z desetletnim zastaralnim rokom iz člena 1245‑15 civilnega zakonika, ki začne teči takrat, ko je bilo cepivo, s katerim je bila cepljena, dano v promet, odvzeta pravica do dostopa do sodišča, čeprav je njena bolezen kompleksna in evolutivna. Poleg tega naj bi triletni zastaralni rok iz člena 1245‑16 civilnega zakonika, ki začne teči od takrat, ko se izve za škodo, napako proizvoda in identiteto proizvajalca, lahko začel teči šele od datuma stabilizacije škode. Tako naj bi bilo treba v zvezi s tem upoštevati njen poseben položaj, pri katerem gre za to, da je zdravstvena škoda pri njej posledica evolutivne bolezni.
23
Družba Sanofi Pasteur pa vse trditve osebe LF prereka. Ta družba najprej trdi, da v obravnavanem primeru tožba na podlagi krivdne odgovornosti ni dopustna, ker se krivda, na katero se sklicuje oseba LF, in sicer neobstoj spremljanja ali nadzora proizvoda po začetku njegovega trženja, ne razlikuje od pomanjkanja varnosti, ki se zatrjuje v okviru odgovornosti za proizvode z napako. Družba Sanofi Pasteur dalje navaja, da je prišlo do zastaranja iz člena 1245‑15 civilnega zakonika, ker je od takrat, ko je bilo cepivo Revaxis dano na trg, minilo več kot deset let. Nazadnje, iztekel naj bi se tudi triletni zastaralni rok iz člena 1245‑16 civilnega zakonika, ki naj bi tekel od dneva, ko je oseba LF izvedela za škodo.
24
Predložitveno sodišče se, na prvem mestu, sprašuje o obsegu člena 13 Direktive 85/374, kot ga je Sodišče razložilo v sodbi z dne 25. aprila 2002, González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255). Sodišče naj bi v tej sodbi namreč razsodilo, da je treba ta člen 13 razlagati tako, da se lahko pravice, ki jih zakonodaja države članice zagotavlja oškodovanim s škodo, ki jo povzroči proizvod z napako, na podlagi splošnega sistema odgovornosti z enako podlago, kot je tista iz te direktive, omejijo ali zmanjšajo po prenosu navedene direktive v notranji pravni red navedene države. Cour de cassation (kasacijsko sodišče) pa naj bi presodilo, da lahko oškodovanec za škodo, ki jo je mogoče pripisati proizvodu z napako, uveljavlja odgovornost proizvajalca tega proizvoda na podlagi sistema krivdne odgovornosti, če dokaže, da je škoda posledica krivdnega ravnanja proizvajalca, kot sta na primer to, da v prometu ohrani proizvod, za katerega ve, da ima napako, ali to, da ne izpolni svoje obveznosti skrbnega ravnanja glede tveganj, ki jih predstavlja ta proizvod. V teh okoliščinah se predložitveno sodišče v bistvu sprašuje o združljivosti te sodne prakse Cour de cassation (kasacijsko sodišče) z razlago navedenega člena 13, ki jo je podalo Sodišče.
25
Na drugem mestu, predložitveno sodišče dvomi o veljavnosti člena 11 Direktive 85/374. Ker ta določba določa, da pravice, ki so oškodovancu podeljene na podlagi te direktive, prenehajo po izteku desetih let od dne, ko je bil proizvod, ki je povzročil škodo, dan v promet, se to sodišče sprašuje, ali uporaba te ureditve ne pripelje do tega, da se oškodovancu, ki zaradi proizvoda z napako utrpi evolutivno škodo, odvzame pravica do dostopa do sodišča.
26
Na tretjem mestu, predložitveno sodišče se v zvezi z razlago člena 10 Direktive 85/374 v bistvu sprašuje o določitvi začetka teka zastaralnega roka treh let iz te določbe. V skladu s sodno prakso Cour de cassation (kasacijsko sodišče) naj bi bilo treba namreč člen 1245‑16 civilnega zakonika, s katerim je bil ta člen 10 prenesen v francosko pravo, razlagati tako, da bi moral pri telesnih poškodbah navedeni zastaralni rok začeti teči na datum stabilizacije škode. Taka razlaga pa naj bi se oddaljila od besedila navedenega člena 10, ki se omejuje na določitev, da do tega začetka teka pride na dan, ko je oškodovanec izvedel ali bi moral izvedeti za škodo, napako proizvoda in identiteto proizvajalca.
27
V teh okoliščinah je cour d’appel de Rouen (višje sodišče v Rouenu, Francija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 13 Direktive [85/374], kakor je razložen v sodbi z dne 25. aprila 2002[, González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255)], v skladu s katerim oškodovanec lahko uveljavlja pravice na podlagi drugih sistemov pogodbene ali nepogodbene odgovornosti, ki temeljijo na drugih podlagah, kot je tista iz [navedene] [d]irektive, razlagati tako, da lahko tisti, ki je bil oškodovan zaradi proizvoda z napako, od proizvajalca zahteva povračilo svoje škode na podlagi splošnega sistema krivdne odgovornosti, pri čemer se sklicuje zlasti na ohranjanje proizvoda v prometu, opustitev dolžne skrbnosti v zvezi s tveganji, ki jih predstavlja proizvod, ali nasploh na pomanjkanje varnosti proizvoda?
2.
Ali je člen 11 Direktive [85/374], v skladu s katerim pravice, ki jih ima oškodovanec po [navedeni] direktivi, ugasnejo po izteku 10 let od dne, ko je dal proizvajalec dejanski proizvod, ki je povzročil škodo, v promet, v nasprotju s členom 47 [Listine], ker je zaradi tega oškodovanec, ki zaradi proizvoda z napako trpi evolutivno škodo, prikrajšan za pravico dostopa do sodišča?
3.
Ali se lahko člen 10 Direktive [85/374], ki določa, da triletni zastaralni rok začne teči na ‚dan, ko je oškodovanec zvedel ali bi moral zvedeti za škodo‘, razlaga tako, da ta rok začne teči šele od dneva, ko je znan celotni obseg škode – zlasti z določitvijo datuma stabilizacije, ki je opredeljen kot trenutek, od katerega se stanje oškodovanca s telesno poškodbo ne spreminja več, tako da zastaralni rok v primeru evolutivne [bolezni] ne more začeti teči – in ne od dneva, ko je škodo v zvezi s proizvodom z napako mogoče z gotovostjo prepoznati, ne glede na to, kaj se z njo dogaja pozneje?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
28
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13 Direktive 85/374 razlagati tako, da nasprotuje temu, da oškodovanec, ki je utrpel škodo zaradi proizvoda z napako, od proizvajalca zahteva odškodnino za škodo, ki jo je utrpel, na podlagi splošnega sistema krivdne odgovornosti, pri čemer se sklicuje na to, da je v prometu ohranjen proizvod z napako, za katero ta proizvajalec ve, ali na to, da zadnjenavedeni ni izpolnil svoje dolžnosti skrbnega ravnanja glede tveganj, ki jih predstavlja proizvod, ali celo na katero koli drugo krivdno ravnanje v zvezi s pomanjkanjem varnosti proizvoda z napako.
29
Medtem ko člen 1 Direktive 85/374 določa, da je proizvajalec odgovoren za škodo, ki jo povzroči napaka na njegovem proizvodu, člen 4 te direktive natančneje določa, da mora oškodovanec dokazati škodo, napako na proizvodu ter vzročno zvezo med napako in škodo. Ti določbi v povezavi s prvo uvodno izjavo navedene direktive določata načelo objektivne odgovornosti proizvajalca, ki temelji na napaki na proizvodu, ki je v skladu s členom 6 iste direktive opredeljena kot neobstoj varnosti tega proizvoda, kakor jo lahko oseba ob upoštevanju vseh okoliščin upravičeno pričakuje.
30
V tem okviru člen 13 Direktive 85/374 določa, da ta direktiva ne vpliva na pravice, ki jih lahko ima oškodovanec na podlagi predpisov o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti ali na podlagi posebnega sistema odgovornosti, ki ob uradni sporočitvi te direktive obstaja v nacionalnem pravu.
31
Sodišče je v sodbi z dne 25. aprila 2002, González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255), pojasnilo, da tega člena 13 ni mogoče razlagati tako, da državam članicam pušča možnost, da ohranijo splošni sistem odgovornosti za proizvode z napako, ki se razlikuje od tistega iz Direktive 85/374. V skladu z ustaljeno sodno prakso se namreč s to direktivo želi glede vprašanj, ki jih ureja, doseči popolna harmonizacija zakonskih in drugih predpisov držav članic (sodba z dne 21. decembra 2011, Dutrueux, C‑495/10, EU:C:2011:869, točka 20 in navedena sodna praksa). Iz tega sledi, da ni mogoče ohraniti nacionalne ureditve odgovornosti proizvajalca, ki temelji na enaki podlagi, kot je bila uvedena z navedeno direktivo, in ni omejena na določen proizvodni sektor (glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2002, González Sánchez, C‑183/00, EU:C:2002:255, točka 33).
32
To pa ne velja za sisteme pogodbene ali nepogodbene odgovornosti iz navedenega člena 13, ki temeljijo na drugih podlagah, kot sta garancija za skrite napake ali krivda. Ta določba namreč ne izključuje možnosti, da bi oškodovanec zahteval odškodnino za to škodo na podlagi teh drugih sistemov odgovornosti (glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2002, González Sánchez, C‑183/00, EU:C:2002:255, točka 31).
33
V obravnavanem primeru je oseba LF proti družbi Sanofi Pasteur vložila odškodninsko tožbo tako na podlagi člena 1245 civilnega zakonika, s katerim je bil v francosko pravo prenesen sistem odgovornosti za proizvode z napako iz Direktive 85/374, kot tudi na podlagi člena 1240 tega zakonika, ki določa splošni sistem krivdne odgovornosti. Natančneje, v zvezi s tožbo osebe LF na podlagi krivdne odgovornosti je iz predložitvene odločbe razvidno, da ta trdi, da je družba Sanofi Pasteur ravnala krivdno s tem, da je cepivo iz postopka v glavni stvari ohranila v prometu, čeprav je ta družba vedela za pomanjkanje varnosti tega cepiva. Navedena družba naj prav tako ne bi izpolnila svoje dolžnosti skrbnega ravnanja glede znanih tveganj, ki jih predstavlja zadevni proizvod.
34
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je krivdno ravnanje, ki se zahteva v okviru nacionalnega sistema krivdne odgovornosti, drugačna podlaga od napake na proizvodu, kot je opredeljena v členu 6 Direktive 85/374. Prav ta razlika v podlagi pa je merilo, na podlagi katerega je mogoče v skladu s členom 13 te direktive ugotoviti, ali se je mogoče na neki nacionalni sistem odgovornosti sklicevati vzporedno s sistemom odgovornosti iz navedene direktive.
35
V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13 Direktive 85/374 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da oškodovanec, ki je utrpel škodo zaradi proizvoda z napako, od proizvajalca zahteva odškodnino za škodo, ki jo je utrpel, na podlagi splošnega sistema krivdne odgovornosti, pri čemer se sklicuje na to, da je v prometu ohranjen proizvod z napako, za katero ta proizvajalec ve, ali na to, da zadnjenavedeni ni izpolnil svoje dolžnosti skrbnega ravnanja glede tveganj, ki jih predstavlja proizvod, ali celo na katero koli drugo krivdno ravnanje v zvezi s pomanjkanjem varnosti proizvoda z napako.
Tretje vprašanje
36
Predložitveno sodišče s svojim tretjim vprašanjem, ki ga je treba preučiti pred drugim vprašanjem, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 10(1) Direktive 85/374 razlagati tako, da je kot začetek teka zastaralnega roka iz te določbe določen dan, ko je oškodovanec izvedel ali bi moral izvedeti za škodo, ki se je nedvomno pojavila v zvezi s proizvodom z napako, in sicer ne glede na nadaljnji razvoj te škode, za napako na proizvodu in za identiteto proizvajalca, in da nasprotuje temu, da bi bilo kot ta začetek teka mogoče določiti šele datum stabilizacije škode.
37
Opozoriti je treba, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (glej sodbi z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi, 283/81, EU:C:1982:335, točka 20, in z dne 19. decembra 2024, Ford Italia, C‑157/23, EU:C:2024:1045, točka 42).
38
Kar zadeva besedilo člena 10(1) Direktive 85/374, je z njim določeno, da za zastaranje zahtevkov proti proizvajalcu velja „triletni zastaralni rok […][, ki] prične teči od dne, ko je oškodovanec zvedel ali bi moral zvedeti za škodo, napako in identiteto proizvajalca“. Tako te določbe ni mogoče razlagati tako, da se nanaša na datum stabilizacije stanja oškodovanca, to je na datum, ko se je ta škoda prenehala razvijati, kot začetek teka zastaralnega roka. Omejena je namreč na to, da je začetek teka tega roka pogojen s seznanitvijo s tremi elementi, med katerimi je seznanjenost s škodo, brez sklicevanja na stabilizacijo ali datum stabilizacije te škode.
39
Kar zadeva kontekst, v katerega se umešča člen 10(1) Direktive 85/374, je treba po eni strani navesti, da mora v skladu s členom 4 te direktive oškodovanec dokazati škodo, napako ter vzročno zvezo med napako in škodo. Po drugi strani je treba poudariti, da je v členu 9 navedene direktive škoda opredeljena med drugim kot škoda, ki jo povzroči smrt ali telesna poškodba, medtem ko je v deveti uvodni izjavi te direktive navedeno, da varstvo potrošnika zahteva odškodnino, med drugim zaradi telesne poškodbe. Vendar iz teh določb ali iz te uvodne izjave ni mogoče sklepati, da bi morala odškodnina ustrezati posebni ureditvi in da bi bila pogojena s stabilizacijo stanja oškodovanca ali seznanjenostjo oškodovanca s celotno škodo.
40
Poleg tega, ker člen 11 navedene direktive določa, da pravice, ki jih ima oškodovanec po tej direktivi, prenehajo po izteku 10 let od dne, ko je dal proizvajalec dejanski proizvod v promet, bi lahko določitev začetka teka zastaralnega roka, določenega s to določbo, na datum stabilizacije škode ogrozila učinkovitost varstva, uvedenega z Direktivo 85/374. Ni namreč mogoče izključiti, da se škoda stabilizira po izteku tega roka desetih let od dne, ko je bil proizvod dan v promet, tako da oškodovanec ne bi mogel uveljavljati odgovornosti proizvajalca.
41
Kar zadeva cilje, ki jim sledi Direktiva 85/374, je namen te direktive, kot je razvidno iz njene prve uvodne izjave, odpraviti razhajanja nacionalnih pravnih redov, ki bi lahko povzročila različne stopnje varstva potrošnikov v Uniji. Cilj poenotenja pravil, ki je določen s to direktivo, je v skladu z njeno enajsto uvodno izjavo prav tako na ravni Unije omejiti odgovornost proizvajalca na razumen rok. Nazadnje, iz desete uvodne izjave navedene direktive je razvidno, da imata tako oškodovanec kot tudi proizvajalec interes, da za odškodninsko tožbo velja enotni triletni zastaralni rok. V tem okviru je eden od ciljev člena 10 Direktive 85/374 zadostiti potrebam pravne varnosti v interesu zadevnih strank (glej v tem smislu sodbo z dne 9. februarja 2006, O’Byrne, C‑127/04, EU:C:2006:93, točka 26).
42
Določitev začetka teka triletnega zastaralnega roka na dan stabilizacije škode pa bi lahko ogrozila te različne cilje. Kot je namreč razvidno iz točke 40 te sodbe, taka razlaga člena 10(1) Direktive 85/374 ne bi nujno zagotavljala varstva potrošnikov in povrnitve škode, ki jim jo povzročijo proizvodi z napako. Poleg tega bi bilo to v nasprotju z ohranjanjem pravne varnosti, saj bi bilo izvajanje sistema odgovornosti iz Direktive 85/374 odvisno od negotovega pogoja. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je datum stabilizacije škode v primeru evolutivne bolezni po naravi negotov in bi poleg tega lahko ustrezal datumu smrti oškodovanca.
43
Nasprotno pa tudi v primeru škode, pri kateri gre za evolutivno bolezen, določitev, da triletni zastaralni rok začne teči na dan, ko je oškodovanec izvedel ali bi moral izvedeti za škodo, v smislu, da se je ta škoda nedvomno pojavila v zvezi s proizvodom z napako, ne glede na nadaljnji razvoj te škode, za napako na proizvodu in za identiteto proizvajalca, omogoča, da se zagotovi spoštovanje načela pravne varnosti tako v interesu oškodovanca kot tudi v interesu proizvajalca. Natančneje, to omogoča določitev gotovega in enotnega datuma, od katerega začne teči triletni zastaralni rok.
44
Nazadnje, poudariti je treba, da s tako razlago člena 10(1) Direktive 85/374 ni kršena pravica oškodovanca do prejema popolne odškodnino za svojo škodo.
45
Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da mora biti za oškodovance proizvoda z napako za škodo, ki nastane s smrtjo ali telesno poškodbo zaradi napake na proizvodih, zagotovljena primerna in popolna odškodnina v okviru, določenem s to direktivo (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Boston Scientific Medizintechnik, C‑503/13 in C‑504/13, EU:C:2015:148, točki 45 in 46).
46
Vendar je treba v zvezi s tem ugotoviti, da čeprav je treba zagotoviti tako odškodnino, Direktiva 85/374 ne ureja vseh vidikov take odškodnine.
47
Tako se v skladu s členom 10(2) Direktive 85/374 za rok iz člena 10(1) te direktive uporabljajo predpisi o prekinitvi ali pretrganju zastaralnega roka, ki so v pristojnosti držav članic. Prav tako člen 11 te direktive določa, da pravice, ki jih ima oškodovanec, prenehajo po izteku 10 let od dne, ko je dal proizvajalec dejanski proizvod, ki je povzročil škodo, v promet, razen če je oškodovanec v tem času sprožil sodni postopek zoper proizvajalca. Ta direktiva zato ne nasprotuje temu, da se po vložitvi odškodninske tožbe v teh rokih ti na podlagi nacionalnega prava pretrgajo ali prekinejo, da se počaka na nadaljnji razvoj bolezni, tako da lahko tožeča stranka na podlagi navedene direktive prejme popolno odškodnino za svojo škodo. Vendar ta direktiva ne določa pogojev, pod katerimi se ti roki lahko pretrgajo ali prekinejo.
48
V teh okoliščinah je treba v skladu z načelom procesne avtonomije ter ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti v nacionalnem pravnem redu vsake države članice določiti pravila, ki omogočajo ustrezno in popolno odškodnino za škodo, ki jo je povzročil proizvod z napako (glej v tem smislu sodbo z dne 21. junija 2017, W in drugi, C‑621/15, EU:C:2017:484, točka 25).
49
Kar zadeva natančneje načelo učinkovitosti, to načelo v zvezi s postopkovnimi pravili pravnih sredstev, katerih namen je varstvo pravic, ki za pravne subjekte izhajajo iz prava Unije, zahteva, da ta pravila praktično ne onemogočajo ali pretirano otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (sodba z dne 21. junija 2017, W in drugi, C‑621/15, EU:C:2017:484, točka, točka 26).
50
Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 10(1) Direktive 85/374 razlagati tako, da je kot začetek teka triletnega zastaralnega roka iz te določbe določen dan, ko je oškodovanec izvedel ali bi moral izvedeti za škodo, ki se je nedvomno pojavila v zvezi s proizvodom z napako, in sicer ne glede na nadaljnji razvoj te škode, za napako na proizvodu in za identiteto proizvajalca, in da nasprotuje temu, da bi bilo kot ta začetek teka mogoče določiti šele datum stabilizacije škode.
Drugo vprašanje
51
Najprej je treba po eni strani ugotoviti, da drugo vprašanje predložitvenega sodišča spada v poseben nacionalni kontekst. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se to sodišče v bistvu sprašuje o veljavnosti člena 11 Direktive 85/374, pri čemer izhaja iz premise, da desetletni rok, ki je v njem določen od takrat, ko je bil proizvod dan v promet, in po izteku katerega pravice, ki so oškodovancu podeljene s to direktivo, ugasnejo, ne zadostuje za to, da bi lahko oškodovanec z evolutivno boleznijo, ki jo je povzročil proizvod z napako, vložil odškodninsko tožbo.
52
V skladu s sodno prakso Cour de cassation (kasacijsko sodišče), na katero je bilo opozorjeno v točki 26 te sodbe, bi moral namreč triletni zastaralni rok za odškodninsko tožbo iz člena 10 te direktive, ki je v francosko pravo prenesen s členom 1245‑16 civilnega zakonika, začeti teči na datum stabilizacije škode. V primeru evolutivnih bolezni, pa lahko do tega datuma stabilizacije pride po izteku tega roka desetih letih, to je po ugasnitvi pravic, ki so oškodovancu z Direktivo 85/374 podeljene na podlagi njenega člena 11. Če bi se člen 10 te direktive razlagal tako, bi to pomenilo, da bi bila odškodninska tožba, ki bi jo bilo mogoče vložiti šele, ko bi se škoda stabilizirala, lahko brezpredmetna za oškodovance z evolutivnimi boleznimi, pri katerih se stanje bolnikov stabilizira po desetih letih.
53
Vendar je iz odgovora Sodišča na tretje vprašanje iz točke 50 te sodbe razvidno, da te razlage ni mogoče sprejeti. Člen 10(1) Direktive 85/374 je treba namreč razlagati tako, da je kot začetek teka zastaralnega roka iz te določbe določen dan, ko je oškodovanec izvedel ali bi moral izvedeti za škodo, ki se je nedvomno pojavila v zvezi s proizvodom z napako, in sicer ne glede na nadaljnji razvoj te škode, za napako na proizvodu in za identiteto proizvajalca, in da nasprotuje temu, da bi se kot ta začetek teka določil datum stabilizacije škode.
54
Do tako opredeljenega začetka teka zastaralnega roka iz tega člena 10 lahko pride pred iztekom desetletnega roka, določenega v členu 11 Direktive 85/374, tudi za oškodovance z evolutivnimi boleznimi, tako da je pravica takih oškodovancev do učinkovitega pravnega sredstva lahko zagotovljena.
55
Po drugi strani je treba poudariti, da morajo nacionalna sodišča v skladu z ustaljeno sodno prakso pri uporabi nacionalnega prava to pravo razlagati kar najbolj glede na besedilo in namen zadevne direktive, da bi se dosegla v njej določeni cilj in s tem skladnost s členom 288, tretji odstavek, PDEU (sodba z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth, C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871, točka 66 in navedena sodna praksa).
56
Prav tako je treba potrditi stališče, da morajo nacionalna sodišča v skladu z načelom skladne razlage ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in ob uporabi načinov razlage, ki jih priznava nacionalno pravo, narediti vse, kar je v njihovi pristojnosti, da zagotovijo polni učinek zadevne direktive in dosežejo rešitev v skladu z njenim ciljem (sodba z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth, C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871, točka 67 in navedena sodna praksa).
57
Kot je razsodilo Sodišče, obveznost take skladne razlage med drugim vključuje obveznost nacionalnih sodišč, da po potrebi spremenijo ustaljeno sodno prakso, če ta temelji na razlagi nacionalnega prava, ki ni združljiva s cilji direktive. Zato nacionalno sodišče zlasti ne more upravičeno šteti, da neke nacionalne določbe ne more razlagati v skladu s pravom Unije le zato, ker se je ta določba ustaljeno razlagala v smislu, ki ni v skladu s tem pravom (sodba z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točki 72 in 73 ter navedena sodna praksa).
58
V obravnavanem primeru mora predložitveno sodišče kar najbolj izpolniti svojo obveznost, ki izhaja iz prava Unije in v skladu s katero mora ob upoštevanju načel, na katera je bilo opozorjeno v prejšnjih treh točkah te sodbe, preveriti, ali je taka skladna razlaga mogoča.
59
Po tem pojasnilu predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 11 Direktive 85/374, ki določa desetletni zastaralni rok od datuma, ko je bil proizvod dan v promet, veljaven glede na člen 47 Listine, glede na to, da bi lahko bil oškodovanec z evolutivno boleznijo, ki jo je povzročil proizvod z napako, ob upoštevanju posebnosti take bolezni prikrajšan za pravico do dostopa do sodišča.
60
V skladu z ustaljeno sodno prakso pravica do učinkovitega sodnega varstva, določena v členu 47 Listine, ni absolutna in se lahko v skladu s členom 52(1) Listine pod nekaterimi pogoji omeji. V zvezi s tem se zahteva, prvič, da so te omejitve predpisane z zakonom, drugič, da spoštujejo bistveno vsebino zadevnih pravic in svoboščin, in tretjič, da so ob upoštevanju načela sorazmernosti nujne ter dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali da so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (sodba z dne 26. januarja 2023, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Vpis biometričnih in genetskih podatkov v evidenco, ki ga izvaja policija), C‑205/21, EU:C:2023:49, točka 89 in navedena sodna praksa).
61
Najprej, kar zadeva prvi pogoj iz prejšnje točke, je desetletni zastaralni rok izrecno naveden v členu 11 Direktive 85/374. Sodišče je v sodbi z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744), navedlo, da ta člen 11 s tem, da določa enoten rok, po izteku katerega pravice, ki so oškodovancu podeljene z Direktivo 85/374, prenehajo, izhaja iz volje po popolni harmonizaciji na ravni Unije. Prav tako navedeni člen 11 zavezujoče določa začetek teka tega roka na dan, ko je dal proizvajalec proizvod, ki je povzročil škodo, v promet, pri čemer kot edini razlog za prekinitev navedenega roka določa začetek sodnega postopka proti temu proizvajalcu (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, točki 37 in 38).
62
Nato, kar zadeva drugi pogoj v zvezi s spoštovanjem bistvene vsebine pravice oškodovanca do dostopa do sodišča, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da bistvena vsebina pravice do učinkovitega pravnega sredstva, določena v členu 47 Listine, med drugim vključuje možnost, da oseba, ki ima to pravico, dostopa do sodišča, pristojnega za zagotavljanje spoštovanja pravic, ki so ji zagotovljene s pravom Unije. To sodišče mora biti zato pristojno za preučitev vseh pravnih in dejanskih vprašanj, ki so upoštevna za rešitev spora, o katerem odloča (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2020, État luxembourgeois (Pravica do pravnega sredstva zoper zahtevo za informacije na davčnem področju), C‑245/19 in C‑246/19, EU:C:2020:795, točka 66 in navedena sodna praksa).
63
V obravnavanem primeru je na podlagi odgovora na tretje vprašanje mogoče ugotoviti, da mehanizem, uveden z Direktivo 85/374, ne posega v bistvo te pravice.
64
Kadar gre namreč pri škodi za evolutivno bolezen, je iz točke 47 te sodbe razvidno, da Direktiva 85/374 oškodovancu z evolutivno boleznijo vsekakor omogoča dostop do pristojnega sodišča za priznanje škode na podlagi te direktive v roku treh let od dneva, ko se je nedvomno pojavila škoda, povezana z napako proizvoda, tako da je ta oškodovanec vedel ali bi moral vedeti za obstoj te škode, ne glede na nadaljnji razvoj te škode.
65
Prav tako je iz točk 53 in 54 te sodbe razvidno, da dejstvo, da je ta triletni zastaralni rok omejen z desetletnim rokom iz člena 11 te direktive, prav tako ne more posegati v to pravico. V zvezi s tem je treba opozoriti, da ta člen 11 določa prekinitev tega drugega roka, kadar v tem obdobju desetih let zadevni oškodovanec proti proizvajalcu začne sodni postopek.
66
Poleg tega, kot izhaja iz preučitve prvega vprašanja, uvedba takega sistema ne vpliva na morebitno uporabo nacionalnega sistema pogodbene ali nepogodbene odgovornosti ali posebnega sistema odgovornosti, ki je obstajal ob uradni sporočitvi Direktive 85/374. Kot pa je razvidno iz člena 13 in trinajste uvodne izjave te direktive, ta člen ne vpliva na tako uporabo (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, točka 43).
67
Poleg tega je iz točke 47 te sodbe razvidno, da Direktiva 85/374 tudi ne nasprotuje temu, da lahko oškodovanec, potem ko mu je bila škoda na podlagi te direktive priznana in je prejel prvotno odškodnino, po potrebi v več fazah zahteva dodatno odškodnino za to škodo, če se ta razvija naprej, kar pa morajo določiti države članice.
68
Nazadnje, kar zadeva tretji pogoj, je Sodišče navedlo – kot je razvidno iz desete uvodne izjave Direktive 85/374 – da si je zakonodajalec Unije prizadeval za uskladitev pravil o zastaranju, ki se uresničuje s to direktivo, v interesu tako oškodovanca kot tudi proizvajalca (sodba z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, točka 39).
69
Po eni strani ta uskladitev izhaja iz splošnega cilja, izraženega v prvi uvodni izjavi Direktive 85/374, ki je odprava razhajanj v nacionalnih pravnih redih, ki lahko povzročijo različne stopnje varstva potrošnikov v Uniji. Po drugi strani je v skladu z enajsto uvodno izjavo Direktive 85/374 cilj navedene uskladitve na ravni Unije omejiti odgovornost proizvajalca na razumen rok ob upoštevanju postopne obrabe proizvodov, vse strožjih varnostnih standardov ter stalnega napredka v znanosti in tehnologiji (sodba z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, točki 40 in 41).
70
Sodišče je navedlo tudi, da je volja zakonodajalca Unije, da se sistem objektivne odgovornosti, uveden z Direktivo 85/374, omeji s posebnimi časovnimi omejitvami. Upoštevati je treba namreč, da ta odgovornost za proizvajalca pomeni večjo obremenitev kot v običajnem sistemu odgovornosti, zato da ne bi bil oviran tehnični napredek in da bi se ohranila možnost zavarovanja pred tveganji, povezanimi s to posebno odgovornostjo (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, točka 42).
71
Prav tako je treba opozoriti, da je Sodišče priznalo, da varstvo potrošnika ni absolutno in da je določitev razumnih rokov za pravna sredstva, katerih posledica nespoštovanja je prekluzija, kar je v interesu pravne varnosti, združljiva s pravom Unije (sodba z dne 22. aprila 2021, Profi Credit Slovakia, C‑485/19, EU:C:2021:313, točka 57 in navedena sodna praksa).
72
Poleg tega je treba navesti, da se položaj oškodovanca z evolutivno boleznijo razlikuje od položaja oškodovanca z latentno boleznijo.
73
V zadnjenavedenem primeru je sicer Evropsko sodišče za človekove pravice v sodbi z dne 11. marca 2014, Howald Moor in drugi proti Švici (CE:ECHR:2014:0311JUD005206710, točki 78 in 79), menilo, da je „to, da [oškodovanec] ne more vedeti, da trpi za določeno boleznijo, [okoliščina], [ki] bi jo bilo treba upoštevati pri izračunu roka za prenehanje ali zastaralnega roka“. Glede na te izjemne okoliščine je to sodišče lahko menilo, da je uporaba takih rokov v bistvu omejila pravico oškodovanca do dostopa do sodišča.
74
Vendar, čeprav je oškodovanec z evolutivno boleznijo v položaju negotovosti glede razvoja svojega stanja, mu dostop do sodišča ni onemogočen, ker lahko pride do nedvomnega razkritja škode, povezane z napako proizvoda, v desetletnem roku, določenem v členu 11 Direktive 85/374, tako da v njegove pravice ni poseženo.
75
Zato se na načela, ki jih je Evropsko sodišče za človekove pravice razvilo v sodbi z dne 11. marca 2014, Howald Moor in drugi proti Švici (CE:ECHR:2014:0311JUD005206710), ni mogoče sklicevati za izpodbijanje veljavnosti člena 11 Direktive 85/374 v primeru oškodovanca z evolutivno boleznijo, do katere je prišlo zaradi proizvoda z napako.
76
Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da pri preučitvi drugega vprašanja ni bil ugotovljen noben element, ki bi lahko vplival na veljavnost člena 11 Direktive 85/374.
Stroški
77
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1.
Člen 13 Direktive Sveta z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako (85/374/ES)
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje temu, da oškodovanec, ki je utrpel škodo zaradi proizvoda z napako, od proizvajalca zahteva odškodnino za škodo, ki jo je utrpel, na podlagi splošnega sistema krivdne odgovornosti, pri čemer se sklicuje na to, da je v prometu ohranjen proizvod z napako, za katero ta proizvajalec ve, ali na to, da zadnjenavedeni ni izpolnil dolžnosti skrbnega ravnanja glede tveganj, ki jih predstavlja proizvod, ali celo na katero koli drugo krivdno ravnanje v zvezi s pomanjkanjem varnosti proizvoda z napako.
2.
Člen 10(1) Direktive 85/374
je treba razlagati tako, da
je kot začetek teka triletnega zastaralnega roka iz te določbe določen dan, ko je oškodovanec izvedel ali bi moral izvedeti za škodo, ki se je nedvomno pojavila v zvezi s proizvodom z napako, in sicer ne glede na nadaljnji razvoj te škode, za napako na proizvodu in za identiteto proizvajalca, in da nasprotuje temu, da bi bilo kot ta začetek teka mogoče določiti šele datum stabilizacije škode.
3.
Pri preučitvi drugega vprašanja ni bil ugotovljen noben element, ki bi lahko vplival na veljavnost člena 11 Direktive 85/374.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.