VSL Sklep I Cpg 500/2023
Sodišče: Višje sodišče v Ljubljani
Oddelek: Gospodarski oddelek
ECLI: ECLI:SI:VSLJ:2024:I.CPG.500.2023
Evidenčna številka: VSL00083860
Datum odločbe: 18.09.2024
Senat, sodnik posameznik: Lidija Leskošek (preds.), Maja Jurak (poroč.), mag. Valerija Jelen Kosi
Področje: CIVILNO PROCESNO PRAVO - MEDNARODNO ZASEBNO PRAVO
Institut: civilnopravno razmerje z mednarodnim elementom - mednarodna pristojnost slovenskega sodišča -
sporazum o mednarodni pristojnosti - konzularne funkcije - zavrnitev dokaznih predlogov - kraj izpolnitve -
kolizijska pravila - pogodbeni statut - najtesnejša povezanost - nemško pravo - konkludentna ravnanja -
pooblastilo
Zveza: ZPP člen 18, 18/3, 29. ZMZPP člen 56. Uredba (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta
z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in
gospodarskih zadevah člen 25. Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija
2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) člen 4, 4/4
Jedro
Obstoj in veljavnost dogovora o mednarodni pristojnosti mora dokazati tista stranka, ki se na tak dogovor
sklicuje. Zato mora tudi obstoj pooblastila zatrjevanega pooblaščenca, ki naj bi sklenil dogovor o mednarodni
pristojnosti v imenu in za račun ene od strank, dokazati tista stranka, ki uveljavlja dogovor o mednarodni
pristojnosti.
Mednarodno pravo je res del slovenskega pravnega reda, vendar to ne pomeni, da je njegova pravila in načela
mogoče uporabiti tudi v primeru, ko iz narave spornega razmerja izhaja, da le-to ne spada na področje
pravnega urejanja mednarodnega javnega prava, ki ureja mednarodna razmerja med subjekti mednarodnega
prava. Zasebnopravni posli, ki jih država sklene kot poslovni subjekt (iure gestionis), niso predmet pravnega
urejanja mednarodnega javnega prava.
Če dogovor o mednarodni pristojnosti ni sklenjen v eni od predpisanih oblik, ga je možno naknadno odobriti
samo tako, da se tožena stranka spusti v postopek, ne da bi ugovarjala pristojnosti, ne pa tudi tako, da tožena
stranka delno izpolni svoje pogodbene obveznosti.
Pravnoposlovnih ravnanj konzulata oziroma konzularnih predstavnikov (sklenitev pogodbe, plačilo
posameznih računov) ni mogoče pripisati državi pošiljateljici po načelu enotnosti državnega ustroja, ker je to
načelo uveljavljeno na področju mednarodnega javnega prava, in ne na področju obligacijskega prava.
                             1 / 10
Izrek
I. Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje potrdi.
II. Tožeča stranka je dolžna povrniti toženi stranki 3.001,57 EUR stroškov pritožbenega postopka v roku
petnajst dni po vročitvi te sodne odločbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega
dne po izteku tega roka dalje do plačila.
Obrazložitev
1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom sklenilo, da Okrožno sodišče v Ljubljani ni pristojno za
odločanje o tem sporu (I. točka izreka) in da se tožba zavrže (II. točka izreka).
2. Zoper izpodbijani sklep se zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotne ugotovitve
dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava pritožuje tožeča stranka. Pritožbenemu sodišču
predlaga, da njeni pritožbi ugodi, izpodbijani sklep v celoti razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje
v vsebinsko odločanje, pri čemer naj toženi stranki naloži v plačilo stroške tega pritožbenega postopka v
roku 15 dni, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne zamude dalje do
plačila.
3. Tožena stranka je vložila odgovor na pritožbo, v katerem predlaga pritožbenemu sodišču, da pritožbo
tožeče stranke kot neutemeljeno v celoti zavrne, ob tem pa tožeči stranki naloži, da toženi stranki v roku
15 dni plača stroške predmetnega pritožbenega postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi
obrestmi od prvega dne zamude dalje do plačila.
4. Pritožba ni utemeljena.
5. Tožeča stranka je s tožbo v obravnavani zadevi od tožene stranke zahtevala plačilo storitev, ki naj bi jih
na podlagi Pogodbe o sodelovanju za zdravljenje kuvajtskih pacientov v bolnišnicah v Nemčiji (v
nadaljevanju: Pogodba o sodelovanju) opravila za toženo stranko. Tožena stranka je tuja država. Gre za
zasebnopravno razmerje z mednarodnim elementom. Tožeča stranka je pristojnost sodišča prve stopnje za
odločanje o sporu utemeljevala s 7. členom Pogodbe o sodelovanju, s katerim sta pogodbeni stranki
odločanje glede sporov, nastalih na podlagi oziroma v zvezi s pogodbo, poverili slovenski jurisdikciji in
pristojnemu sodišču v Ljubljani. Tožena stranka je podala ugovor mednarodne nepristojnosti slovenskih
sodišč. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je ugovor tožene stranke utemeljen, in se z izpodbijanim
sklepom izreklo za nepristojno ter zavrglo tožbo.
6. Iz dejanskih ugotovitev izpodbijanega sklepa izhaja, da so Pogodbo o sodelovanju sklenili: (1)
Generalni konzulat Države Kuvajt, zdravstveni urad, s sedežem v Nemčiji, (2) tožeča stranka in (3)
nemška družba B., GmbH. Pogodbo je za Generalni konzulat države Kuvajt podpisal dr. C. C. V 7. členu
Pogodbe o sodelovanju je določeno, da v primeru spora pogodbene stranke določijo pristojnost sodnega
sistema Republike Slovenije, sodišča v Ljubljani. Sodišče prve stopnje je pojasnilo, da je bistveno
vprašanje, ali je bil dr. C. C. s strani tožene stranke pooblaščen za sklenitev Pogodbe o sodelovanju
oziroma ali je tako pooblastilo imel na podlagi funkcije, ki jo je opravljal kot zdravstveni ataše oziroma
                             2 / 10
vodja kuvajtskega zdravstvenega urada, ki spada pod Generalni konzulat Države Kuvajt v Nemčiji.
Presodilo je, da iz opisa konzularnih nalog v 5. členu Dunajske konvencije o konzularnih odnosih
(DKKO)1ne izhaja, da med konzularne naloge spada tudi zastopanje države pri sklepanju pogodbenih
razmerij oziroma poslov o opravljanju storitev, tožeča stranka pa tudi ni dokazala, da bi tožena stranka
podelila izrecno pooblastilo za sklenitev Pogodbe o sodelovanju dr. C. C. ali svojemu generalnemu
konzulatu. V zvezi s tožničinimi navedbami o delnem plačilu opravljenih storitev s strani tožene stranke je
sodišče prve stopnje ugotovilo, da je plačila izvršil Generalni konzulat Države Kuvajt, ne pa tožena stranka
(Država Kuvajt). Ker Zakon o mednarodnem zasebnem pravu in postopku (ZMZPP) nima posebne
določbe o pristojnosti slovenskega sodišča za spore iz neupravičene obogatitve in ker tožena stranka nima
sedeža v Republiki Sloveniji (prvi odstavek 48. člena ZMZPP), je zaključilo, da pristojnost slovenskih
sodišč ni podana niti na podlagi določb ZMZPP. Po presoji pritožbenega sodišča je odločitev sodišča prve
stopnje pravilna, sodišče prve stopnje pa je tudi navedlo jasne in razumljive razloge o odločilnih dejstvih,
zato ne drži, da ni možna presoja pravilnosti sprejete odločitve.
7. Glede pristojnosti sodišč Republike Slovenije za sojenje tujcem, ki uživajo v Republiki Sloveniji
imuniteto, in za sojenje tujim državam in mednarodnim organizacijam veljajo pravila mednarodnega
prava (prvi odstavek 28. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP). Iz mednarodnega običajnega prava
izhaja, da je mogoče tožiti tujo državo pred slovenskim sodiščem, če gre za premoženjskopravna
razmerja, povezana z nastopanjem države kot gospodarskega subjekta ( iure gestionis), za takšno razmerje
pa gre tudi v obravnavani zadevi. Tretji odstavek 18. člena ZPP določa, da če sodišče med postopkom
ugotovi, da za odločitev o sporu ni pristojno sodišče Republike Slovenije, se po uradni dolžnosti izreče za
nepristojno, razveljavi opravljena pravdna dejanja in zavrže tožbo, razen v primerih, ko je pristojnost
sodišča Republike Slovenije odvisna od privolitve tožene stranke, ona pa je v to privolila. 29. člen ZPP
določa, da je sodišče Republike Slovenije pristojno za sojenje, kadar je njegova pristojnost v sporu z
mednarodnim elementom izrecno določena z zakonom ali z mednarodno pogodbo. Če v zakonu ali
mednarodni pogodbi ni izrecne določbe o mednarodni pristojnosti za določeno vrsto spora, je sodišče
Republike Slovenije pristojno za sojenje v tovrstnem sporu tudi tedaj, kadar njegova pristojnost izvira iz
določb o krajevni pristojnosti.
8. Pritožnica ne izpodbija (tudi po presoji pritožbenega sodišča pravilnega) zaključka sodišča prve stopnje,
da iz v DKKO naštetih konzularnih nalog ne izhaja, da so na podlagi določb DKKO konzularni
predstavniki upravičeni zastopati državo pošiljateljico pri sklepanju pogodb z zasebnopravnimi subjekti,
ne da bi za to imeli izrecno pooblastilo države pošiljateljice. Sodišču prve stopnje pa očita, da je zmotno
razporedilo dokazno breme za obstoj izrecnega pooblastila za sklenitev Pogodbe o sodelovanju in glede
obstoja izrecnega pooblastila napravilo tudi napačno dokazno oceno ter neutemeljeno zavrnilo dokazne
predloge tožeče stranke in da je zmotno uporabilo materialno pravo, ker ni upoštevalo načela enotnosti
državnega ustroja in načel sklepanja mednarodnih pogodb, ki so uveljavljena na področju mednarodnega
prava.
9. V zvezi z zatrjevanim dogovorom o pristojnosti slovenskih sodišč so izpolnjeni pogoji za uporabo 25.
člena Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti
in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (prenovitev) (v
nadaljevanju: Uredba Bruselj I bis): prorogirano sodišče je v državi članici Evropske unije (prvi odstavek
25. člena Uredbe Bruselj I bis v zvezi s prvim odstavkom 6. člena Uredbe Bruselj I bis), gre za civilno in
gospodarsko zadevo, in ne za odgovornost države za dejanja in opustitve pri izvajanju državne oblasti (prvi
odstavek 1. člena Uredbe Bruselj I bis), tožba je bila vložena po 10. 1. 2015 (prvi odstavek 66. člena
Uredbe Bruselj I bis). Skladno s prvim odstavkom 25. člena Uredbe Bruselj I bis je za odločanje v sporu
                             3 / 10
pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države članice, če so se stranke, ne glede na njihovo stalno
prebivališče, dogovorile, da mora biti za spore, ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim
pravnim razmerjem, pristojno to sodišče ali sodišča te države članice.
10. Pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje zmotno presodilo, da dokazno breme glede obstoja
pooblastila za sklenitev Pogodbe o sodelovanju v imenu in za račun tožene stranke nosi tožeča stranka, ni
utemeljen. Obstoj in veljavnost dogovora o mednarodni pristojnosti mora dokazati tista stranka, ki se na
tak dogovor sklicuje. Zato mora tudi obstoj pooblastila zatrjevanega pooblaščenca, ki naj bi sklenil
dogovor o mednarodni pristojnosti v imenu in za račun ene od strank, dokazati tista stranka, ki uveljavlja
dogovor o mednarodni pristojnosti. Zahteva, da tožeča stranka dokaže obstoj pooblastila dr. C. C. za
sklenitev Pogodbe o sodelovanju v imenu tožene stranke, ne predstavlja nesorazmernega dokaznega
bremena in s tem kršitve pravice tožeče stranke do poštenega sojenja. Ne drži, da je za tožečo stranko
nemogoče, da bi pridobila pooblastilo dr. C. C. za sklenitev Pogodbe o sodelovanju. Ob ustrezni skrbnosti
pri sklepanju Pogodbe o sodelovanju bi tožeča stranka predložitev pooblastila s strani domnevnega
pooblaščenca tožene stranke lahko zahtevala že pred podpisom Pogodbe o sodelovanju. Stranka, ki sklepa
pogodbo z drugo stranko prek osebe, ki zatrjuje, da je pooblaščenec druge stranke, mora preveriti, ali je ta
oseba res pooblaščenec in kakšen je obseg njenih pooblastil. Če tega ne preveri, sprejme tveganje, da v
primeru spora ne bo mogla dokazati veljavne sklenitve pogodbe.
11. Sodišče prve stopnje je presodilo, da gola izjava dr. C. C., da je imel pooblastilo za sklenitev Pogodbe
o sodelovanju v imenu Države Kuvajt, ne dokazuje, da je tako pooblastilo res imel. Pritožnica sodišču
prve stopnje neutemeljeno očita, da je napravilo napačno dokazno oceno, ko je zaključilo, da tožeča
stranka s predloženimi dokazi ni dokazala, da je tožena stranka dr. C. C. dala pooblastilo za sklenitev
Pogodbe o sodelovanju. Pritožbeno sodišče se strinja s sodiščem prve stopnje, da v primeru spora med
strankama, ali je določena oseba imela pooblastilo ene od strank za sklenitev pogodbe, zgolj izjava osebe,
za katero druga stranka zatrjuje, da je takšno pooblastilo imela, ne dokazuje, da je ta oseba res imela
pooblastilo.
12. Pritožbeni očitek bistvene kršitve določb pravdnega postopka, ker sodišče prve stopnje ni izvedlo
predlaganih dokazov z zaslišanjem dr. C. C. in vpogledom fotografije (priloga A44), za katero pritožnica
zatrjuje, da je z nje razvidno, da je dr. C. C. kot predstavnik Države Kuvajt podpisal tudi enakovrstno
pogodbo z drugo bolnišnico v Nemčiji, ni utemeljen. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da razlogov za
zavrnitev dokaznih predlogov ni treba posebej obrazložiti, če so razlogi že razvidni iz siceršnje
obrazložitve odločbe, kot je to v obravnavanem primeru. Iz zgoraj navedenega pravilnega stališča sodišča
prve stopnje glede dokazne vrednosti pisne izjave dr. C. C. izhaja, da je sodišče prve stopnje menilo, da
zgolj izjava zatrjevanega pooblaščenca, da je imel pooblastilo, ne dokazuje resničnega obstoja pooblastila.
Dokazni predlog za zaslišanje dr. C. C. je torej zavrnilo iz ustavno dopustnega razloga, in sicer ker je
ocenilo, da izvedba predlaganega dokaza ne bi mogla vplivati na odločitev, ker je menilo, da bi moralo tudi
v primeru, da bi priča izpovedala natanko tako, kot je zatrjeval predlagatelj dokaza, torej enako, kot izhaja
tudi iz njene predložene pisne izjave, priti do enakega dokaznega zaključka. Zavrnitev dokaznega predloga
iz tega razloga pa ne predstavlja nedovoljene vnaprejšnje dokazne ocene, ki jo pritožnica neutemeljeno
očita sodišču prve stopnje.
13. Sodišče prve stopnje tudi ni zagrešilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka s tem, ko ni
vpogledalo fotografije v prilogi A44. Fotografija podpisa neke druge pogodbe, ki ni povezana s Pogodbo o
sodelovanju, predstavlja neprimeren dokaz za dokazovanje obstoja pooblastila dr. C. C. za sklenitev
Pogodbe o sodelovanju, ker s takšno fotografijo zatrjevanega dejstva ni mogoče dokazati. Sodišče ni
                             4 / 10
dolžno izvesti predlaganega dokaza, ki je neprimeren za ugotovitev zatrjevanega dejstva. Poleg tega
pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožeča stranka pred sodiščem prve stopnje ni trdila, da listino v prilogi
A44 prilaga v namen ogleda fotografije, ampak je navedla, da prilaga poročilo s spletne strani kuvajtske
tiskovne agencije, katerega sodni prevod bo predložila naknadno. Listina v prilogi A44 vsebuje besedilo v
tujem jeziku, tožeča stranka pa overjenega prevoda ni nikoli predložila, zato sodišče prve stopnje dokaza z
branjem te listine ni smelo izvesti (drugi odstavek 226. člena ZPP).
14. Pritožnica meni, da je treba za vprašanje ultra vires sklenjenih pogodb s strani tuje države z
zasebnopravnimi subjekti uporabiti temeljna načela sklepanja mednarodnih pogodb, in se v zvezi s tem
sklicuje na določbe Dunajske konvencije o pravu mednarodnih pogodb (DKMP), in sicer na njen 7. člen,
ki določa, da je posamezno osebo mogoče šteti za predstavnika države za sklenitev pogodbe tudi, če iz
prakse zadevne države ali iz drugih okoliščin izhaja, da je bil namen države šteti to osebo za predstavnika
države, ne da bi ji bilo treba posebej predložiti pooblastilo, in na njen 46. člen, ki določa, da se država ne
more izgovarjati na dejstvo, da je z izjavo volje oziroma s privolitvijo kršila svoj notranji pravni red glede
pristojnosti za sklepanje pogodb kot na razlog za razveljavitev svoje privolitve, da jo pogodba zavezuje,
razen če je takšna kršitev očitna in se nanaša na temeljno pravilo njenega notranjega prava. Pritožbeno
sodišče ugotavlja, da 1. člen DKMP določa, da se ta konvencija uporablja za mednarodne pogodbe med
državami. V obravnavanem primeru pa ne gre za mednarodno pogodbo med državami, ampak za
(zatrjevano) pogodbo med eno državo in dvema gospodarskima subjektoma. Tudi če DKMP predstavlja
mednarodno običajno pravo, to pomeni, da je vir mednarodnega javnega prava, ne pa, da se uporablja tudi
za komercialne pogodbe med gospodarskim subjektom in tujo državo. Drži sicer, da je mednarodno pravo
del slovenskega pravnega reda (8. člen Ustave Republike Slovenije), vendar to ne pomeni, da je njegova
pravila in načela mogoče uporabiti tudi v primeru, ko iz narave spornega razmerja izhaja, da le-to ne spada
na področje pravnega urejanja mednarodnega javnega prava, ki ureja mednarodna razmerja med subjekti
mednarodnega prava. Zasebnopravni posli, ki jih država sklene kot poslovni subjekt (iure gestionis), niso
predmet pravnega urejanja mednarodnega javnega prava.
15. Ker se za Pogodbo o sodelovanju ne morejo uporabiti pravila mednarodnega javnega prava, so
neupoštevne pritožbene navedbe, s katerimi pritožnica utemeljuje, da praksa tožene stranke 2in vse
okoliščine podpisa Pogodbe o sodelovanju3vzpostavljajo utemeljeno domnevo, da je dr. C. C. pooblastilo
tožene stranke imel in na tej podlagi veljavno sklenil Pogodbo o sodelovanju, zaradi česar bi morala
država, ki pogodbi odreka veljavnost, dokazati, da oseba, ki je zanjo pogodbo podpisala, po notranjem
pravu ni imela ustreznega pooblastila ter da je bila takšna kršitev njenih temeljnih notranjepravnih pravil
očitna.
16. Pritožnica trdi, da je tožena stranka naknadno odobrila Pogodbo o sodelovanju, ker je preko svojega
generalnega konzulata v Nemčiji izvedla plačila nekaterih računov na podlagi te pogodbe, s čimer je med
strankama veljavno nastalo obligacijskopravno razmerje z vsebino, urejeno s Pogodbo o sodelovanju,
posledično pa toženo stranko zavezuje tudi dogovor o pristojnosti iz 7. člena Pogodbe o sodelovanju.
Pritožbeno sodišče najprej pojasnjuje, da tudi če bi držalo, da je bila Pogodba o sodelovanju naknadno
konkludentno odobrena, to ne bi pomenilo tudi konkludentne odobritve dogovora o mednarodni
pristojnosti, in sicer že zato, ker ne bi bile izpolnjene predpisane obličnostne zahteve za dogovor o
mednarodni pristojnosti. Skladno s prvim odstavkom 25. člena Uredbe Bruselj I bis mora biti dogovor o
mednarodni pristojnosti sklenjen v eni od naslednjih oblik: v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki; v obliki,
ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama; ali v mednarodni trgovini v skladu z mednarodnimi
trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani in ki so splošno priznani v mednarodni
trgovini ter jih redno upoštevajo stranke pogodb istega tipa v okviru zadevne panoge. Če dogovor o
                             5 / 10
mednarodni pristojnosti ni sklenjen v eni od predpisanih oblik, ga je možno naknadno odobriti samo tako,
da se tožena stranka spusti v postopek, ne da bi ugovarjala pristojnosti,4ne pa tudi tako, da tožena stranka
delno izpolni svoje pogodbene obveznosti. Enako bi veljalo, če bi bilo treba dogovor o mednarodni
pristojnosti presojati po tretjem odstavku 52. člena ZMZPP, na katerega se sklicuje pritožnica. Dogovor o
mednarodni pristojnosti na podlagi ZMZPP mora biti sklenjen v pisni obliki.5
17. Pritožbeno sodišče dodatno pojasnjuje, da je po neizpodbijani dejanski ugotovitvi sodišča prve stopnje
plačila posameznih računov izvršil Generalni konzulat Države Kuvajt in ne Država Kuvajt. Pogodbe, ki jo
sklene določena oseba kot pooblaščenec v imenu drugega brez njegovega pooblastila, ne more naknadno
odobriti ta ista oseba, ki je sklenila pogodbo kot pooblaščenec brez pooblastila. Ker Generalni konzulat
Države Kuvajt v Nemčiji ni imel pooblastila za sklenitev Pogodbe o sodelovanju v imenu tožene stranke, z
njegovimi ravnanji (plačilo posameznih računov) tudi ni mogoče utemeljiti naknadne odobritve pogodbe.
18. Pritožnica v zvezi s plačili posameznih računov trdi, da ni pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da
so ravnanja Generalnega konzulata Države Kuvajt ločena od ravnanj same Države Kuvajt, del katere je
Generalni konzulat Države Kuvajt kot njen državni organ. Sklicuje se na načelo enotnosti državnega
ustroja, ki je eno od temeljnih načel mednarodnega prava o odgovornosti držav in skladno s katerim so vsa
ravnanja tujih državnih organov v okviru odgovornosti tujih držav ipso iure pripisljiva državi, kateri
določen organ pripada. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da načel, ki so uveljavljena na področju
odgovornosti držav za kršitve mednarodnega prava, torej na področju mednarodnega javnega prava, ni
mogoče uporabiti tudi v primerih zatrjevanih kršitev zasebnopravnih poslov s strani države.
Pravnoposlovnih ravnanj konzulata oziroma konzularnih predstavnikov (sklenitev pogodbe, plačilo
posameznih računov) ni mogoče pripisati državi pošiljateljici po načelu enotnosti državnega ustroja, ker je
to načelo uveljavljeno na področju mednarodnega javnega prava, in ne na področju obligacijskega prava.
19. Pritožnica ne more uspeti s sklicevanjem na 26. člen Ustave Republike Slovenije, ki ureja neposredno
odškodninsko odgovornost države Republike Slovenije posamezniku, ki mu je škodo s protipravnim
ravnanjem povzročil nosilec oblasti, ker v obravnavani zadevi ne gre za odškodninsko tožbo zoper
Republiko Slovenijo. Ker v obravnavani zadevi ne gre niti za vprašanje, ali bi konzulat v predmetnem
pravdnem postopku lahko imel položaj stranke, ampak gre za vprašanje, ali je konzularni predstavnik
veljavno izrazil soglasje k dogovoru o mednarodni pristojnosti slovenskih sodišč v imenu države
pošiljateljice, je neutemeljeno tudi sklicevanje pritožnice na sodbo VDSS Pdp 991/2010 z dne 10. 3.
2011, v kateri je višje delovno in socialno sodišče presodilo, da imajo diplomatska ali konzularna
predstavništva lahko položaj stranke v sporih pred delovnimi sodišči.
20. Ko je sodišče prve stopnje zaključilo, da pristojnosti slovenskih sodišč ni mogoče utemeljiti na
zatrjevanem dogovoru o mednarodni pristojnosti, je preverilo, ali lahko pristojnost slovenskih sodišč
temelji na določbah ZMZPP. Pravilno je ugotovilo, da pristojnost slovenskih sodišč ni podana po pravilu o
splošni pristojnosti po prebivališču tožene stranke iz prvega odstavka 48. člena ZMZPP in da ZMZPP ne
vsebuje posebne izbirne pristojnosti za spore iz neupravičene pridobitve, ki jo je tožeča stranka zatrjevala
kot podredno pravno podlago svojega zahtevka. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa pa ni razvidno, da bi
sodišče prve stopnje preverilo, ali je pristojnost slovenskih sodišč podana v zvezi s primarno zatrjevano
pogodbeno pravno podlago, za katero je posebna izbirna pristojnost predpisana v 56. členu ZMZPP. V
postopku pred sodiščem prve stopnje sta se obe stranki v svojih vlogah sklicevali tudi na 56. člen
ZMZPP6, ki zato ne predstavlja nove pravne podlage, o kateri strankama ne bi bila dana možnost izjave
(drugi odstavek 351. člena ZPP).
                             6 / 10
21. 56. člen ZMZPP določa, da je za spore iz pogodbenih razmerij sodišče Republike Slovenije pristojno
tudi tedaj, kadar je predmet spora obveznost, ki jo je treba oziroma bi jo bilo treba izpolniti v Republiki
Sloveniji. Pristojnost na podlagi 56. člena ZMZPP pride v poštev tudi v sporih, pri katerih tožena stranka
zanika obstoj pogodbe. Za presojo pristojnosti je odločilno, da tožeča stranka zatrjuje obstoj pogodbe. Po
56. členu ZMZPP je odločilen kraj izpolnitve tiste obveznosti, na katero se nanaša tožba. Obveznost, ki je
predmet spora v obravnavani zadevi, je plačilo opravljenih storitev. Kraj izpolnitve sporne obveznosti je
treba določiti v skladu z materialnim pravom, po katerem je treba vsebinsko presojati pogodbeno
razmerje.7
22. Kolizijska pravila o pravu, ki se uporabi za pogodbena razmerja, so določena v Uredbi (ES) št.
593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena
obligacijska razmerja (Rim I) (v nadaljevanju: Uredba Rim I). Ta uredba se uporabi za pogodbe, sklenjene
od 17. decembra 2009 dalje (28. člen Uredbe Rim I), za pogodbena obligacijska razmerja v civilnih in
gospodarskih zadevah (1. člen Uredbe Rim I), pri čemer ni pomembno, kje imata stranki stalno
prebivališče. 3. člen Uredbe Rim I ureja svobodo izbire in določa, da pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta
pogodbeni stranki, pri čemer mora biti izbira izrecno izražena ali mora jasno izhajati iz pogodbenih določil
ali okoliščin primera. V obravnavani zadevi je tožeča stranka zatrjevala obstoj dogovora o uporabi
slovenskega prava v 7. členu Pogodbe o sodelovanju. Tega dogovora ni mogoče upoštevati, ker tožena
stranka ni podala soglasja k uporabi slovenskega prava. Dogovor o uporabi slovenskega prava je namreč
del pogodbe, ki jo je podpisala oseba, ki ni imela upravičenja za zastopanje tožene stranke, ta napaka pri
sklepanju pogodbe pa se razteza na vse določbe, vsebovane v tej pogodbi, torej tudi na določbo o izbiri
prava.
23. 4. člen Uredbe Rim I določa, katero pravo se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava. Prvi
odstavek 4. člena Uredbe Rim I določa kolizijska pravila za osem vrst pogodb, in sicer za pogodbe o
prodaji blaga, pogodbe o opravljanju storitev, pogodbe, katerih predmet je stvarna pravica na
nepremičnini ali najemna pravica na nepremičnini, pogodbe o kratkoročnem najemu nepremičnin,
franšizne pogodbe, pogodbe o distribuciji, prodaje blaga na dražbi in pogodbe, sklenjene v okviru
večstranskega sistema, ki združuje ali omogoča združevanje več nakupnih in prodajnih interesov tretjih
oseb v zvezi s finančnimi instrumenti. Drugi odstavek 4. člena Uredbe Rim I določa kolizijsko pravilo za
pogodbe, ki ne spadajo pod nobeno od v prvem odstavku naštetih pogodb, in za pogodbe, katerih elementi
spadajo pod več od v prvem odstavku naštetih pogodb. Tretji odstavek 4. člena Uredbe Rim I določa, da
kadar je iz vseh okoliščin primera razvidno, da je pogodba očitno v tesnejši zvezi z drugo državo kot z
državo iz prvega ali drugega odstavka 4. člena, se uporablja pravo te druge države. Četrti odstavek 4. člena
Uredbe Rim I določa, da če prava, ki se uporablja, ni mogoče določiti v skladu s prvim ali drugim
odstavkom 4. člena, se za pogodbo uporablja pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana.
24. Pogodba o sodelovanju predstavlja pogodbo, za katero prava, ki se uporablja, ni mogoče določiti v
skladu s prvim ali drugim odstavkom 4. člena Uredbe Rim I. Pogodba o sodelovanju ima tri stranke,
predmet pogodbe pa je sodelovanje s ciljem zagotoviti zdravljenje kuvajtskih pacientov v bolnišnicah v
Nemčiji. Ker je predmet pogodbe sodelovanje več strank, ni mogoče določiti samo ene stranke, ki bi bila
izvajalka storitev oziroma bi opravljala za pogodbo značilno izpolnitev. Pravo, ki se uporabi za pogodbo,
pa je lahko samo eno. Posledično je treba uporabiti četrti odstavek 4. člena Uredbe Rim I in ugotoviti, s
katero državo je Pogodba o sodelovanju najtesneje povezana. Pri ugotavljanju najtesnejše vezi se
upoštevajo objektivni dejavniki, npr. mesto predmeta pogodbe, kraj izpolnitve idr. Pogodba o sodelovanju
ureja sodelovanje strank glede zdravljenja kuvajtskih pacientov v bolnišnicah v Nemčiji, torej bistvo
pogodbe je sodelovanje s ciljem zagotoviti zdravljenje kuvajtskih pacientov v Nemčiji, zato je po presoji
                             7 / 10
pritožbenega sodišča pogodba očitno v najtesnejši zvezi z Nemčijo. Za Pogodbo o sodelovanju je torej
treba uporabiti nemško pravo.
25. V nemškem pravu so obligacijska razmerja urejena v zakonu z naslovom Bürgerliches Gesetzbuch
(BGB). Splošna pravila o kraju izpolnitve so določena v 269. členu BGB, ki v prvem odstavku določa, da
je v primeru, ko kraj izpolnitve ni določen in tudi ni razviden iz okoliščin, še posebej iz narave obveznosti,
treba obveznost izpolniti v kraju, v katerem je imel dolžnik prebivališče v času nastanka obveznosti.
Posebne določbe o kraju plačila vsebuje 270. člen BGB, ki v prvem odstavku določa, da mora v primeru
dvoma dolžnik na lastno odgovornost in na lastne stroške prenesti denar upniku v kraj upnikovega
prebivališča. Vendar četrti odstavek 270. člena BGB določa, da določbe o kraju izpolnitve ostanejo
nespremenjene. Iz navedenega izhaja, da so posebne določbe 270. člena BGB namenjene razporeditvi
odgovornosti za izgubo ali zamudo pri prenosu denarja in stroškov prenosa denarja pri izpolnjevanju
denarne obveznosti, medtem ko se za druge namene, npr. za namen ugotovitve mednarodne pristojnosti,
tudi za denarne obveznosti uporabijo pravila o kraju izpolnitve iz 269. člena BGB. Kraj izpolnitve denarne
obveznosti je torej skladno z nemškim pravom (prvi odstavek 269. člena BGB) v kraju, v katerem je imel
dolžnik prebivališče v času nastanka obveznosti.8Ker v obravnavani zadevi kraj dolžnikovega prebivališča
v času nastanka obveznosti ni bil v Republiki Sloveniji, tudi kraj izpolnitve vtoževane obveznosti ni v
Republiki Sloveniji, posledično pa pristojnosti slovenskih sodišč ni mogoče utemeljiti niti na podlagi
določbe 56. člena ZMZPP.
26. Pritožbeno sodišče zaključuje, da je odločitev sodišča prve stopnje, ki se je izreklo za nepristojno in
zavrglo tožbo, pravilna. Ker pritožbeno sodišče ob preizkusu izpodbijanega sklepa po uradni dolžnosti ni
ugotovilo uradoma upoštevnih kršitev (drugi odstavek 350. člena v zvezi s 366. členom ZPP) in ker
pritožbeni razlogi niso utemeljeni, je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo in sklep sodišča
prve stopnje potrdilo (2. točka 365. člena ZPP).
27. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s prvim
odstavkom 154. člena ZPP. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato sama nosi svoje stroške pritožbenega
postopka, toženi stranki pa je dolžna povrniti njene stroške pritožbenega postopka, ki jih je pritožbeno
sodišče odmerilo po priglašenem stroškovniku in v skladu z Odvetniško tarifo (OT). Stroški pritožbenega
postopka tožene stranke obsegajo stroške sestave odgovora na pritožbo v višini 4.050 točk, kar znaša
2.430,00 EUR (tar. št. 22/2 OT, gre za odgovor na redno pravno sredstvo v postopku zoper procesni
sklep), materialne stroške v višini 30,30 EUR (tretji odstavek 11. člena OT) in 22 % DDV, kar skupaj
znaša 3.001,57 EUR. Tako odmerjene stroške pritožbenega postopka je tožeča stranka dolžna toženi
stranki povrniti v roku petnajst dni po prejemu te sodne odločbe, v primeru zamude z zakonskimi
zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku roka za prostovoljno izpolnitev.
-------------------------------
15. člen DKKO našteva naslednje konzularne naloge: a) varovanje interesov države pošiljateljice in njenih
državljanov, fizičnih in pravnih oseb, v državi sprejemnici v mejah, ki jih dovoljuje mednarodno pravo; b)
spodbujanje razvoja trgovinskega, gospodarskega, kulturnega in znanstvenega sodelovanja med državo
pošiljateljico in državo sprejemnico ter vsako spodbujanje prijateljskih odnosov med njima v skladu z
določbami te konvencije; c) seznanjanje z razmerami in razvojem trgovinskega, gospodarskega,
kulturnega in znanstvenega življenja v državi sprejemnici z vsemi dovoljenimi sredstvi, poročanje o tem
državi pošiljateljici ter dajanje informacij tistim, ki jih to zanima; d) izdajanje potnih listov in potnih
dokumentov državljanom države pošiljateljice ter vizumov in drugih ustreznih dokumentov osebam, ki
želijo potovati v državo pošiljateljico; e) pomoč in podpora državljanom, fizičnim in pravnim osebam,
                             8 / 10
države pošiljateljice; f) opravljanje notarskih in matičnih ter podobnih opravil kot tudi opravljanje
določenih administrativnih nalog, če to ni v nasprotju z zakoni in drugimi predpisi države sprejemnice; g)
varstvo interesov državljanov, fizičnih in pravnih oseb, države pošiljateljice pri urejanju zapuščinskih
zadev na ozemlju države sprejemnice v skladu z zakoni in drugimi predpisi države sprejemnice; h) varstvo
interesov mladoletnih in drugih opravilno nesposobnih oseb, ki so državljani države pošiljateljice, posebej
kadar je zanje potrebno varstvo ali skrbništvo, v mejah, ki jih določajo zakoni in drugi predpisi države
sprejemnice; i) zastopanje državljanov države pošiljateljice ali sprejemanje ukrepov za zagotovitev
ustreznega zastopanja pred sodišči ali drugimi organi države sprejemnice ob upoštevanju ustaljene prakse
in veljavnih postopkov v državi sprejemnici, da bi se v skladu z njenimi zakoni in drugimi predpisi
zagotovilo sprejetje začasnih ukrepov za varstvo pravic in interesov teh državljanov, kadar ti zaradi
odsotnosti ali drugih razlogov ne morejo pravočasno braniti svojih pravic in interesov; j) dostavljanje
sodnih in zunajsodnih dokumentov ali uradnih zaprosil za pravno pomoč v skladu z veljavnimi
mednarodnimi sporazumi, ali če takih sporazumov ni, na vsak drug način, ki je v skladu z zakoni in
drugimi predpisi države sprejemnice; k) izvajanje pravice do nadzora in inšpekcije, določene v zakonih in
drugih predpisih države pošiljateljice, nad morskimi in rečnimi ladjami, ki plovejo pod zastavo države
pošiljateljice, in zrakoplovi, registriranimi v državi pošiljateljici, ter nad njihovo posadko; l) pomoč
ladjam in zrakoplovom iz prejšnje točke ter njihovim posadkam, sprejemanje izjav o potovanju teh ladij,
pregledovanje in potrjevanje ladijskih dokumentov ter vodenje preiskav o vseh nesrečah med njihovim
potovanjem in reševanje vseh sporov med poveljnikom, častniki in mornarji, če jih za to pooblaščajo
zakoni in drugi predpisi države pošiljateljice, ne da bi se pri tem posegalo v pristojnosti organov države
sprejemnice; m) opravljanje vseh drugih nalog, ki jih država pošiljateljica zaupa konzulatu in jih zakoni in
drugi predpisi države sprejemnice ne prepovedujejo ali jim država sprejemnica ne nasprotuje, ali tistih, ki
izhajajo iz veljavnih mednarodnih sporazumov med državo pošiljateljico in državo sprejemnico.
2Pritožbene navedbe, da je s predložene fotografije razvidno, da je dr. C. C. kot zdravstveni ataše oziroma
predstavnik Države Kuvajt podpisoval tudi druge tovrstne pogodbe z bolnišnicami v Nemčiji, in to celo ob
prisotnosti kuvajtskega odpravnika poslov in v slovesnih okoliščinah, ki povprečnemu človeku ne morejo
dati nobene razumne podlage za dvom, da takšna oseba ne bi imela ustreznega pooblastila za podpis
pogodbe.
3Pritožbene navedbe o tem, da se je dr. C. C. predstavljal kot predstavnik tožene stranke, ki je imel za
podpis pogodbe vsa potrebna pooblastila.
4S tem, ko se tožena stranka spusti v postopek, ne da bi ugovarjala pristojnosti, pride do tihega sporazuma
o pristojnosti, ki je urejen v 26. členu Uredbe Bruselj I bis, vsebinsko enako pravilo pa vsebuje tudi 53.
člen ZMZPP.
5Ker ZMZPP vprašanja oblike dogovora o mednarodni pristojnosti ne rešuje, je treba analogno uporabiti
pravila ZPP, ki urejajo dogovor o krajevni pristojnosti in določajo obvezno pisno obliko (glej tretji
odstavek 69. člena ZPP).
6Obe stranki sta sicer določbo citiranega člena razlagali napačno. Tožeča stranka je menila, da 56. člen
ZMZPP ne more biti temelj pristojnosti, če tožena stranka zanika obstoj pogodbe. Tožena stranka pa je
menila, da je za presojo pristojnosti po 56. členu ZMZPP v obravnavani zadevi relevanten kraj izvajanja
storitev hospitalizacije in zdravljenja kuvajtskih pacientov.
7Primerjaj A. Galič v Pravdni postopek : zakon s komentarjem, 1. knjiga, Ljubljana, GV Založba, 2005,
str. 251-254.
8Primerjaj German Civil Code : Bürgerliches Gestzbuch (BGB) : article-by-article commentary, Volume
1, urednika G. Dannemann in R. Schulze, München : C. H. Beck; Baden-Baden : Nomos, 2020, str.
385-389.
                             9 / 10
Datum zadnje spremembe: 09.05.2025
Powered by TCPDF (www.tcpdf.org)
                            10 / 10