62024CJ0279_RES
Zadeva C‑279/24
AY
proti
Liechtensteinische Landesbank (Österreich) AG
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof)
Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 4. decembra 2025
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 593/2008 – Člen 3(1) in (2) – Izbira prava, ki se uporablja – Člen 6 – Področje uporabe – Pogodba, sklenjena med podjetnikom in potrošnikom, ki prebiva v drugi državi članici – Dejavnost prodajalca ali ponudnika, ki se v državo članico, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, usmeri po datumu sklenitve pogodbe, ki vsebuje klavzulo o izbiri prava“
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pravo, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja – Konvencija o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja – Uredba št. 593/2008 – Potrošniške pogodbe – Področje uporabe – Pogodba, sklenjena med podjetnikom in potrošnikom, ki prebiva v drugi državi članici – Dejavnost prodajalca ali ponudnika, ki se v državo članico, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, usmeri po datumu sklenitve pogodbe, ki vsebuje klavzulo o izbiri prava – Izključitev
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 593/2008, uvodne izjave 6, 11, 16 in 23 ter člena 3 in 6)
(Glej točke od 24 do 42 in izrek.)
Povzetek
Sodišče, pri katerem je Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija) vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, je podalo pojasnila glede prava, ki se uporablja za potrošniško pogodbo, sklenjeno med potrošnikom s prebivališčem v prvi državi članici in banko s sedežem v drugi, ob upoštevanju Uredbe Rim I (
1
).
AY, potrošnik s prebivališčem v Italiji, je leta 2013 z avstrijsko banko Liechtensteinische Landesbank (Österreich) AG (v nadaljevanju: banka) sklenil pogodbo o odprtju tekočega bančnega računa in skrbniškega računa.
V skladu s „splošnimi pogoji za bančne posle“, ki jih je določila banka in s katerimi je bil AY seznanjen, so se vsa pravna razmerja med pogodbenima strankama urejala po avstrijskem pravu. Poleg tega se je tožeča stranka ob podpisu pogodbe in ob poznejših posodobitvah svojega profila stranke odločila za „poslovanje brez svetovanja“.
AY se je leta 2016 udeležil dogodka, ki ga je v Padovi (Italija) organiziralo italijansko investicijsko podjetje (v nadaljevanju: dogodek v Padovi), na katerem je direktor tega podjetja predstavil sklad, katerega portfelj je vključeval tudi dolžniške vrednostne papirje, s katerimi se trguje na borzi (ETN). Tega dogodka se je udeležil tudi uslužbenec banke, da bi prisotnim vlagateljem predstavil banko.
AY je nekaj časa zatem na lastno pobudo prek banke kupil ETN in enote sklada, ki je bil predstavljen na dogodku v Padovi.
AY je menil, da je zaradi teh nakupov utrpel finančno izgubo, zato je vložil tožbo za povračilo škode, ker naj banka ne bi izpolnila obveznosti svetovanja in obveščanja. Meni, da se uporablja italijansko pravo, ki naj bi bilo zanj ugodnejše od avstrijskega, saj naj bi banka s svojo prisotnostjo na dogodku v Padovi svojo dejavnost usmerila na italijanski trg. Ker so sodišča nižjih stopenj njegov zahtevek zavrnila, je AY zadevo predložil predložitvenemu sodišču, ki je pri Sodišču vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe glede prava, ki se uporablja za spor o glavni stvari.
Presoja Sodišča
Sodišče je najprej opozorilo na splošno pravilo iz člena 3 Uredbe Rim I, v skladu s katerim pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Poleg tega člen 6 iste uredbe, naslovljen „Potrošniške pogodbe“, v odstavku 1 določa, da se za pogodbo, ki jo potrošnik sklene s podjetnikom, uporablja pravo države, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, če so izpolnjeni pogoji iz te določbe, in sicer da podjetnik opravlja svoje poslovne ali poklicne dejavnosti v državi, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, ali da na kakršen koli način usmerja take dejavnosti v to državo ali v več držav, vključno s to državo, in da ta pogodba spada v okvir takih dejavnosti.
Le če zadevna pogodba ne izpolnjuje teh pogojev, ki jih je treba preveriti na dan sklenitve te pogodbe, to pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. (
2
)
V obravnavanem primeru banka na dan sklenitve zadevne pogodbe ni opravljala svoje poklicne dejavnosti v državi, v kateri je imel potrošnik običajno prebivališče, niti je ni usmerjala v to državo, tako da ti pogoji niso bili izpolnjeni.
Vendar je banka pozneje svojo poslovno dejavnost usmerila v državo, v kateri je imel potrošnik običajno prebivališče, tako da naj bi bil ta pogoj izpolnjen po podpisu pogodbe, sklenjene med tem potrošnikom in banko.
Sodišče je nato podalo jezikovno, kontekstualno in teleološko razlago člena 6(1) Uredbe Rim I.
Kar zadeva jezikovno razlago, besedilo te določbe ne določa izrecno možnosti spremembe prava, ki se uporablja za potrošniško pogodbo, če pogoji iz te določbe na dan sklenitve te pogodbe niso bili izpolnjeni, ampak so bili izpolnjeni pozneje med poslovnim razmerjem.
Kar zadeva kontekstualno in teleološko razlago, je treba opozoriti, prvič, da je namen uredbe Rim I med drugim zagotoviti pravno varnost v evropskem pravosodnem prostoru, in sicer s kolizijskimi pravili, ki so čim bolj predvidljiva.
Drugič, odstavek 2 člena 3 navedene uredbe določa, da lahko sprememba prava, ki se uporablja za pogodbo, kot je določeno z dogovorom pogodbenih strank ob sklenitvi te pogodbe, izhaja le iz dogovora teh strank, katerih svoboda, da izberejo pravo, ki naj se uporablja, bi morala sicer biti temelj sistema kolizijskih pravil na področju pogodbenih obligacijskih razmerij. Za zagotovitev polnega učinka načela avtonomije volje pogodbenih strank je treba zagotoviti, da se spoštuje svobodna izbira teh strank glede prava, ki se uporablja v okviru njihovega pogodbenega razmerja.
V pogodbah, pri katerih ena pogodbena stranka velja za šibkejšo, bi morala biti ta šibkejša pogodbena stranka zaščitena s kolizijskimi pravili, ki so za varstvo njenih interesov ugodnejša od splošnih pravil. Vendar bi razlaga, na podlagi katere bi bilo za določitev prava, ki se uporablja za potrošniške pogodbe, mogoče odstopiti od kolizijskih pravil iz Uredbe Rim I, ker bi bilo drugo pravo za potrošnika ugodnejše, nujno bistveno posegla v splošno zahtevo po predvidljivosti prava in s tem v načelo pravne varnosti v pogodbenih razmerjih s potrošniki.
Glede na vse navedeno je možnost spremembe prava, ki se uporablja za potrošniško pogodbo, če pogoji iz člena 6(1) Uredbe Rim I na dan sklenitve te pogodbe niso bili izpolnjeni, vendar so bili izpolnjeni pozneje med poslovnim razmerjem, izključena z besedilom te določbe, sistematika in cilji navedene določbe pa tako razlago potrjujejo. Poleg tega bi se s tako spremembo posegalo v izbiro prava, ki sta jo stranki opravili v skladu s členom 3(1) te uredbe.
(
1
)	Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6, v nadaljevanju: Uredba Rim I).
(
2
)	Člen 3 in člen 6(1)(a) in (b) ter (3) Uredbe Rim I.