62024CJ0398
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 30. oktobra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (EU) št. 1215/2012 – Člen 25(1) – Dogovor o pristojnosti – Ničnost v zvezi z materialno veljavnostjo po pravu države članice, pred sodiščem katere je bil začet postopek – Pojem“
V zadevi C‑398/24 [Pome] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Riigikohus (vrhovno sodišče, Estonija) z odločbo z dne 5. junija 2024, ki je na Sodišče prispela 6. junija 2024, v postopku
A
proti
B,
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi F. Biltgen (poročevalec), predsednik prvega senata v funkciji predsednika šestega senata, A. Kumin in S. Gervasoni, sodnika,
generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez‑Bordona,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za A K. Tamm, vandeadvokaat,
–
za B J. Tehver, vandeadvokaat,
–
za estonsko vlado, M. Kriisa, agentka,
–
za Evropsko komisijo S. Noë in E. Randvere, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 25(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A in B, fizičnima osebama, glede pristojnosti estonskih sodišč za odločanje o zahtevku za plačilo terjatve.
Pravo
Uredba št. 1215/2012
3
V uvodnih izjavah 4, 6, 15, 16, 19, 20 in 22 Uredbe št. 1215/2012 je navedeno:
„(4)
[…] Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter zagotavljanje hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb, sprejetih v državi članici.
[…]
(6)
Zaradi doseganja cilja prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba zagotoviti in je primerno, da pravila, ki urejajo pristojnost ter priznanje in izvršitev sodnih odločb, ureja zavezujoč in neposredno uporabljiv pravni akt Unije.
[…]
(15)
Pravila o pristojnosti bi morala biti čim bolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca. Pri tem bi morala taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta spora ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti, je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept.
(16)
Poleg stalnega prebivališča toženca bi morala obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki pripomore k pravilnemu delovanju pravosodja. Obstoj tesne povezave bi moral zagotoviti pravno varnost in preprečitil možnost, da bi bil toženec tožen pred sodiščem države članice, katerega pristojnosti razumno ni bilo mogoče predvideti. […]
[…]
(19)
Razen pri zavarovalnih pogodbah, potrošniških pogodbah ali pogodbah o zaposlitvi, kjer je avtonomija glede določitve pristojnih sodišč dovoljena samo v omejenem obsegu, bi bilo treba, ob upoštevanju izključnih pristojnosti, določenih v tej uredbi, spoštovati avtonomijo pogodbenih strank.
(20)
Vprašanje, ali je dogovor o pristojnosti sodišča, s katerim se izbere sodišče ali sodišča države članice, z vidika materialne veljavnosti ničen in neveljaven, bi bilo treba presoditi po pravu države članice sodišča ali sodišč iz dogovora, vključno s kolizijskimi pravili navedene države članice.
[…]
(22)
Za izboljšanje učinkovitosti dogovorov o izključni pristojnosti sodišča in v izogib zlorabi procesnih pravil je treba določiti odstopanje od splošnega pravila litispendence, da bi zadovoljivo rešili določene primere, kadar lahko pride do sočasnih postopkov. […]“
4
Člen 15 te uredbe določa:
„Odstopanje od določb tega oddelka je mogoče samo po dogovoru:
[…]
2.
ki omogoča zavarovalcu, zavarovancu ali upravičencu iz zavarovanja, da začne postopek pred drugimi sodišči kot tistimi, določenimi v tem oddelku;
[…].“
5
Člen 19 navedene uredbe določa:
„Odstopanje od določb tega oddelka je mogoče samo po dogovoru:
[…]
2.
ki omogoča potrošniku, da začne postopek pred sodišči, ki niso navedena v tem oddelku […]
[…].“
6
Člen 23 iste uredbe določa:
„Odstopanje od določb tega oddelka je mogoče samo po dogovoru:
[…]
2.
ki omogoča delavcu, da začne postopek pred sodišči, ki niso navedena v tem oddelku.“
7
Člen 25(1) in (4) Uredbe št. 1215/2012 določa:
„1.   Če so se stranke, ne glede na njihovo stalno prebivališče, dogovorile, da mora biti za spore, ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države članice, je pristojno to sodišče oz. so pristojna sodišča te države članice, razen če je po pravu navedene države članice materialna veljavnost dogovora nična. Ta pristojnost je izključna, razen če se stranke niso dogovorile drugače. Dogovor o pristojnosti je sklenjen:
(a)
v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki;
(b)
v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama; ali
(c)
v mednarodni trgovini v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani in ki so splošno priznani v mednarodni trgovini ter jih redno upoštevajo stranke pogodb istega tipa v okviru zadevne panoge.
[…]
4.   Dogovori […], ki podeljujejo pristojnost, nimajo pravne veljave, če so v nasprotju s členi 15, 19 ali 23 ali če izključujejo pristojnost sodišč, ki imajo v skladu s členom 24 izključno pristojnost.“
Estonsko pravo
8
Člen 104 tsiviilkohtumenetluse seadustik (zakonik o civilnem postopku) z dne 20. aprila 2005 (RT I 2005, 26, 197; 22/03/2024, 8; v nadaljevanju: TsMS) določa:
„(1)   Sodišče je lahko pristojno na podlagi dogovora med strankama o pristojnosti sodišča, kadar je spor povezan z gospodarsko ali poklicno dejavnostjo obeh strank ali kadar je pogodba povezana z gospodarsko in poklicno dejavnostjo ene stranke, druga stranka pa je država, organ lokalne samouprave ali druga pravna oseba javnega prava ali kadar sta obe stranki pravni osebi javnega prava.
[…]
(3)   Ne glede na določbe odstavka 1 tega člena je dogovor o pristojnosti veljaven tudi, kadar:
1.
je bil sklenjen po nastanku spora;
2.
je bil dogovor sklenjen za primer, da bo tožena stranka po njegovi sklenitvi pridobila prebivališče v tuji državi ali vanjo prenesla svojo poslovno enoto oziroma sedež ali da njegova poslovna enota, prebivališče ali sedež ob vložitvi tožbe niso znani.“
9
Člen 106(1), točka 1, TsMS določa:
„Dogovor o pristojnosti je ničen, če […] je v nasprotju z določbami člena 104(1) tega zakonika […].“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
10
Osebi A in B sta od leta 2020 živeli skupaj na Portugalskem, 3. maja 2022 pa sta tam pridobili solastništvo stanovanja v enakih deležih.
11
Osebi A in B sta 27. avgusta 2022 sklenili pogodbo, s katero je oseba A svoj 50‑odstotni solastniški delež v tem stanovanju prenesla na osebo B. V zameno je oseba B priznala dolg do osebe A, katerega znesek je med drugim izhajal iz tega, da je oseba A k nakupu in obnovi navedenega stanovanja prispevala v znesku 150.000 EUR in da se je oseba B s pridobitvijo izključne lastninske pravice na tem stanovanju obogatila za ta znesek.
12
Stranki sta se dogovorili, da se za to pogodbo uporablja estonsko materialno pravo in da spore v zvezi s to pogodbo rešujeta sporazumno in v dobri veri, če pa ne moreta doseči dogovora, o vseh sporih, ki so neposredno ali posredno povezani z navedeno pogodbo, odloča Harju Maakohus (prvostopenjsko sodišče v Harjuju, Estonija).
13
Oseba A je na podlagi tega dogovora o pristojnosti sodišča 23. oktobra 2023 pri Harju Maakohus (prvostopenjsko sodišče v Harjuju) vložila tožbo za plačilo terjatve zoper osebo B.
14
Harju Maakohus (prvostopenjsko sodišče v Harjuju) je z odločbo z dne 15. novembra 2023 to tožbo zavrglo zaradi krajevne nepristojnosti. To sodišče se je oprlo na člen 25(1), prvi stavek, Uredbe št. 1215/2012, da bi preučilo, ali je dogovor o pristojnosti, kar zadeva njegovo materialno veljavnost, po pravu države članice, pristojnost sodišča katere je bila z njim določena, to je v skladu z estonskim pravom, ničen. Ker pa naj bi člen 106(1) TsMS v povezavi s členom 104(1) TsMS dovoljeval dogovore o pristojnosti le takrat, kadar se nanašajo na gospodarsko ali poklicno dejavnost obeh strank zadevne pogodbe, za kar naj v obravnavani zadevi ne bi šlo, je navedeno sodišče menilo, da je ta dogovor o pristojnosti ničen.
15
Oseba A je zoper to odločbo vložila pritožbo pri Tallinna Ringkonnakohus (pritožbeno sodišče v Talinu, Estonija). Pred tem sodiščem je trdila, da se sklicevanje v členu 25(1) Uredbe št. 1215/2012 na razlog za ničnost dogovora o pristojnosti, ki ga določa pravo zadevne države članice in ki je v zvezi z „materialno veljavnostjo“, nanaša na nacionalno materialno pravo, in ne na procesno pravo, v okvir katerega naj bi spadala člena 104 in 106 TsMS.
16
Tallinna Ringkonnakohus (pritožbeno sodišče v Talinu) je s sklepom z dne 6. decembra 2023 to pritožbo zavrnilo in navedeno odločbo potrdilo. Za ugotovitev, ali je dogovor o pristojnosti sodišča materialno veljaven v skladu z estonskim pravom, naj bi se bilo namreč treba sklicevati ne le na določbe materialnega sklopa tega prava, temveč tudi na člena 104(1) in 106(1) TsMS, ki naj bi se nanašala na vrsto zadevnega spora, kar naj bi spadalo v okvir vsebinske presoje in naj ne bi bilo procesno vprašanje.
17
Oseba A je zoper ta sklep vložila pritožbo pri Riigikohus (vrhovno sodišče, Estonija), ki je predložitveno sodišče. A zatrjuje, da je zadevni dogovor o pristojnosti iz spora o glavni stvari veljaven, ker člena 104(1) TsMS ni mogoče uporabiti vzporedno z Uredbo št. 1215/2012, saj njen člen 25 napotuje le na nacionalno materialno pravo. B trdi, da ta dogovor na podlagi členov 104(1) in 106(1) TsMS ni veljaven.
18
Predložitveno sodišče meni, da člen 25(1) Uredbe št. 1215/2012, kot je razvidno iz uvodne izjave 20 te uredbe, napotuje na celotno pravo države članice, vključno s kolizijskimi pravili. Kolizijska pravila estonskega prava pa naj strankam ne bi omogočala, da izključijo uporabo pravil, ki se uporabljajo za dogovore o pristojnosti.
19
Predložitveno sodišče meni, da je treba za odločitev o sporu o glavni stvari odgovoriti na vprašanje, ali to, da estonsko pravo veljavnost dogovora o pristojnosti pogojuje z okoliščino, da fizične osebe, ki so stranke tega dogovora, delujejo v okviru gospodarske in poklicne dejavnosti, kot se zahteva v členu 104(1) in členu 106(1) TsMS, pomeni vprašanje o materialni veljavnosti navedenega dogovora v smislu člena 25(1) Uredbe št. 1215/2012. Po mnenju tega sodišča iz besedila te določbe prava Unije niti iz sodne prakse Sodišča ni mogoče jasno ugotoviti, ali pojem ničnosti v zvezi z „materialno veljavnostjo“ zajema tudi pogoje, določene s to nacionalno ureditvijo.
20
V teh okoliščinah je Riigikohus (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali gre pri dejstvu, da je veljavnost dogovora o pristojnosti sodišča vezana na pogoj, da fizične osebe, ki so ga sklenile, delujejo v okviru gospodarske in poklicne dejavnosti, kot je določeno v členu 106(1), točka 1, [TsMS], ki določa, da je dogovor o pristojnosti sodišča, sklenjen med fizičnimi osebami, ničen, če krši določbo člena 104(1) [tega] zakonika, v skladu s katero mora biti spor med fizičnima osebama, ki ga sodišče obravnava na podlagi dogovora o pristojnosti sodišča, povezan z gospodarsko ali poklicno dejavnostjo obeh strank, za vprašanje materialne veljavnosti dogovora o pristojnosti sodišča v smislu člena 25(1), konec prvega stavka (‚razen če je po pravu navedene države članice materialna veljavnost dogovora nična‘) Uredbe [št. 1215/2012]?“
Vprašanje za predhodno odločanje
21
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 25(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da pogoj – določen z nacionalnim pravom, ki se uporablja v državi članici sodišča, o pristojnosti katerega sta se dogovorili pogodbeni stranki – v skladu s katerim je dogovor o pristojnosti, sklenjen med fizičnimi osebami, veljaven le, če je zadevni spor povezan z gospodarsko ali poklicno dejavnostjo teh oseb, pomeni razlog za ničnost v zvezi z „materialno veljavnostjo“ v smislu te določbe.
22
Najprej je treba opozoriti, da je bila z Uredbo št. 1215/2012 razveljavljena in nadomeščena Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 49. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 23, zvezek 4, str. 42), ki je nadomestila Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena z zaporednimi konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija), zato se razlaga, ki jo je Sodišče podalo v zvezi z določbami teh drugih dveh pravnih instrumentov, uporablja tudi za razlago Uredbe št. 1215/2012, kadar je te določbe mogoče opredeliti kot „enakovredne“ določbam zadnjenavedene uredbe (sodba z dne 16. maja 2024, Toplofikatsia Sofia (Pojem stalnega prebivališča tožene stranke), C‑222/23, EU:C:2024:405, točka 49 in navedena sodna praksa). Zato razlaga, ki jo je Sodišče podalo v zvezi s členom 17, prvi odstavek, Bruseljske konvencije in členom 23(1) Uredbe št. 44/2001, velja tudi za člen 25(1) Uredbe št. 1215/2012, ker je bila v zadnjenavedeni določbi s podobnim ali celo enakim besedilom prevzeta vsebina prvonavedenih določb.
23
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le besedilo zadevne določbe prava Unije, ampak tudi njen kontekst ter cilje in namen, ki jim sledi akt, katerega del je (sodbi z dne 17. novembra 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, točka 12, in z dne 9. oktobra 2025, Cabris Investment, C‑540/24, EU:C:2025:766, točka 33 in navedena sodna praksa).
24
Člen 25(1), prvi stavek, Uredbe št. 1215/2012 določa, da če so se stranke, ne glede na njihovo stalno prebivališče, dogovorile, da mora biti za spore, ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države članice, je pristojno to sodišče oz. so pristojna sodišča te države članice, razen če je po pravu navedene države članice materialna veljavnost dogovora nična.
25
Čeprav je iz besedila člena 25(1), prvi stavek, Uredbe št. 1215/2012 razvidno, da se za dogovor o pristojnosti lahko ugotovi, da je ničen na podlagi prava države članice, katere sodišče je bilo določeno s tem dogovorom, pa niti ta člen niti nobena druga določba te uredbe ne opredeljuje pojma ničnost v zvezi z „materialno veljavnostjo“.
26
Izraz „materialen“ se v skladu s svojim običajnim pomenom v sodbah in procesnih aktih uporablja – v nasprotju s pojmoma „obličnost“ in „dopustnost“, ki se analizirata, preden sodišče odloči o predmetu postopka – v zvezi z dejanskimi in/ali pravnimi vprašanji, na katerih temelji predlog strank (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, točka 31).
27
Poleg tega je treba navesti, da člen 25(1), prvi stavek, Uredbe št. 1215/2012 zgolj določa kolizijsko pravilo, saj je v njem pojasnjeno, katero nacionalno pravo se uporablja v zvezi z vprašanjem, ali je mogoče za tak dogovor, čeprav so vsi pogoji za veljavnost iz tega člena izpolnjeni, ugotoviti, da je ničen iz razlogov, ki se nanašajo na vsebino in ki spadajo v okvir tega nacionalnega prava (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, točka 32).
28
Člen 25(1) Uredbe št. 1215/2012 pa poleg sklicevanja na pojem ničnosti v zvezi z „materialno veljavnostjo“ določa tudi pogoje za veljavnost dogovorov o pristojnosti, med katerimi so materialni pogoji in različni formalni pogoji, ki jih mora tak dogovor izpolnjevati (glej v tem smislu sodbi z dne 7. julija 2016, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, točka 33 in navedena sodna praksa, ter z dne 27. februarja 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, točka 35).
29
Tako mora biti dogovor o pristojnosti, da bi bil veljaven, na podlagi člena 25(1) Uredbe št. 1215/2012 sklenjen bodisi v pisni obliki, bodisi ustno in v pisni obliki potrjen, bodisi v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama, bodisi – v mednarodni trgovini – v obliki, ki je v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani.
30
Člen 25(1) Uredbe št. 1215/2012 z zahtevo, da dogovor o pristojnosti izpolnjuje vsebinske in formalne pogoje, ki jih ta člen nalaga, omogoča, da se zagotovi resničnost soglasja zadevnih oseb, da bi se z namenom varstva šibkejše pogodbene stranke preprečilo, da dogovori o pristojnosti, ki jih v pogodbo vključi ena sama stranka, ne bi ostali neopaženi (glej v tem smislu sodbo z dne 7. julija 2016, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, točka 36 in navedena sodna praksa).
31
V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da je veljavnost dogovora o pristojnosti lahko pogojena s spoštovanjem posebnega pogoja obličnosti le, če se ta pogoj navezuje na zahteve iz člena 25 Uredbe št. 1215/2012, in da države pogodbenice ne morejo določiti drugih formalnih zahtev, kot so tiste, ki so določene v tej uredbi (glej v tem smislu sodbo z dne 16. marca 1999, Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, točki 35 in 37). Sodišče je tudi pojasnilo, da preudarki v zvezi z razmerjem med določenim sodiščem in spornim razmerjem ter preudarki v zvezi z materialno veljavnostjo dogovora o pristojnosti niso povezani s temi zahtevami (glej v tem smislu sodbo z dne 8. februarja 2024, Inkreal, C‑566/22, EU:C:2024:123, točka 34).
32
Iz tega izhaja, da se pojem ničnosti v zvezi z „materialno neveljavnostjo“, uporabljen v zadnjem delu prvega stavka člena 25(1) Uredbe št. 1215/2012, ker neizogibno zadeva pogoje veljavnosti, ki se razlikujejo od tistih, ki veljajo za dogovore o pristojnosti in ki so določeni s to uredbo, nanaša na splošne razloge za ničnost, ki lahko vplivajo na veljavnost pogodbenega razmerja – in sicer zlasti na napake volje, kot so zmota, prevara in grožnja, ter na poslovno nesposobnost – in ki so določeni s pravom države članice, sodišča katere so dogovorjena (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, točka 36).
33
To ugotovitev potrjuje zgodovina nastanka tega zadnjega dela prvega stavka člena 25(1) Uredbe št. 1215/2012, ki ni bil naveden niti v členu 23 Uredbe št. 44/2001 niti v členu 17, prvi odstavek, Bruseljske konvencije in katerega namen je bil uvesti harmonizirano kolizijsko pravilo glede materialne veljavnosti dogovorov o izbiri sodišča, s čimer bi se zagotovilo, da se o tem vprašanju sprejmejo podobne sodne odločbe ne glede to, pred katerim sodiščem poteka postopek, ki ustrezajo rešitvam iz Haaške konvencije o sporazumih o izbiri sodišča, sklenjene 30. junija 2005 (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, točka 40). Obrazložitveno poročilo, ki sta ga pripravila profesorja Hartley in Dogauchi, pa se v točkah 125 in 126 v zvezi z „bistvenimi razlogi za neveljavnost“ sklicuje na splošno priznane razloge za ničnost, kot so zmota, prevara, grožnja, goljufija, nepristojnost ali nezmožnost.
34
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da bi bilo pogoj, ki ga nalaga estonsko pravo in v skladu s katerim je dogovor o pristojnosti, ki sta ga sklenili fizični osebi, veljaven le, če je zadevni spor povezan z gospodarsko in poklicno dejavnostjo teh oseb, res mogoče vzporejati s pogojem sposobnosti zadevnih oseb za sklepanje pogodb. Vendar ta pogoj ne pomeni klasičnega primera poslovne nesposobnosti mladoletne ali varovane polnoletne osebe, temveč se dejansko nanaša na vrsto dejavnosti, ki ni zasebna in ki jo opravljata pogodbeni stranki.
35
Poleg tega je treba poudariti – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da se ta nacionalna določba ne uporablja na splošno za pogodbena razmerja, saj je pogoj veljavnosti, ki ga ureja, določen specifično za dogovore o pristojnosti. Ta pogoj zato ne spada med splošne razloge za ničnost, kot so ti iz točke 32, in fine, te sodbe, in bi bil lahko kvečjemu eden od pogojev veljavnosti teh dogovorov, ki pa so, kot je razvidno iz točk od 28 do 31 te sodbe, izčrpno urejeni s členom 25 Uredbe št. 1215/2012.
36
Zato tak pogoj, ki se ne uvršča med splošne razloge za ničnost, ki vplivajo na pogodbena razmerja med strankami, ne more spadati med razloge za ničnost v zvezi z „materialno veljavnostjo“ v smislu člena 25(1), prvi stavek, Uredbe št. 1215/2012.
37
Razlago, ki izhaja iz točk od 30 do 36 te sodbe, podpirajo cilji člena 25 Uredbe št. 1215/2012, ki so spoštovati avtonomijo strank in povečati učinkovitost izključnih dogovorov o izbiri sodišča, navedenih v uvodnih izjavah 15, 19 in 22 te uredbe (sodba z dne 9. oktobra 2025, Cabris Investment, C‑540/24, EU:C:2025:766, točka 43 in navedena sodna praksa).
38
Člen 25 Uredbe št. 1215/2012 namreč temelji na načelu avtonomije volje strank (glej v tem smislu sodbo z dne 18. novembra 2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, točka 38) in v imenu tega načela je s soglasjem volje strank mogoče utemeljiti, da je treba primarnost dati izbiri sodišča, ki ni tisto, ki bi bilo morebiti pristojno na podlagi Uredbe št. 1215/2012 (glej v tem smislu sodbo z dne 7. februarja 2013, Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, točka 26).
39
Naložitev pogoja v nacionalnem pravu, v skladu s katerim dogovor o pristojnosti ni veljaven, če spor ni povezan z gospodarsko in poklicno dejavnostjo pogodbenih strank, pa bi bil v nasprotju s to avtonomijo volje strank.
40
Poleg tega je ta razlaga v skladu s ciljem Uredbe št. 1215/2012, katere namen je, kot je razvidno zlasti iz njenih uvodnih izjav 4, 6, 15 in 16, poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah s pravnim instrumentom Unije, ki je zavezujoč in se neposredno uporablja ter s katerim je zakonodajalec Unije želel sprejeti pravila o pristojnosti, ki so čim bolj predvidljiva in transparenta, da bi se okrepila pravna varnost in olajšalo učinkovito izvajanje sodne oblasti (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, točka 38).
41
Sodišče pa je že večkrat razsodilo, da je treba za spodbujanje teh ciljev, zlasti tistega, ki se nanaša na pravno varnost, izboljšati pravno varstvo oseb s sedežem ali prebivališčem v Uniji, tako da se tožniku omogoči, da zlahka ugotovi, na katero sodišče se lahko obrne, tožencu pa, da razumno predvidi, pred katerim sodiščem je lahko tožen (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, točka 39 in navedena sodna praksa).
42
Pravna varnost, zagotovljena z Uredbo št. 1215/2012, pa bi bila ogrožena, če bi nacionalni zakonodajalec lahko določil dodatne pogoje za veljavnost dogovorov o pristojnosti, ki se nanašajo med drugim na povezavo z vrsto dejavnosti zadevnih strank.
43
Glede na vse zgornje navedbe je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 25(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da pogoj – določen z nacionalnim pravom, ki se uporablja v državi članici sodišča, o pristojnosti katerega sta se dogovorili pogodbeni stranki – v skladu s katerim je dogovor o pristojnosti, sklenjen med fizičnimi osebami, veljaven le, če je zadevni spor povezan z gospodarsko ali poklicno dejavnostjo teh oseb, ne pomeni razloga za ničnost v zvezi z „materialno veljavnostjo“ v smislu te določbe.
Stroški
44
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
Člen 25(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
je treba razlagati tako, da
pogoj – določen z nacionalnim pravom, ki se uporablja v državi članici sodišča, o pristojnosti katerega sta se dogovorili pogodbeni stranki – v skladu s katerim je dogovor o pristojnosti, sklenjen med fizičnimi osebami, veljaven le, če je zadevni spor povezan z gospodarsko ali poklicno dejavnostjo teh oseb, ne pomeni razloga za ničnost v zvezi z „materialno veljavnostjo“ v smislu te določbe.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: estonščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.