62006CC0499
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
M. POIARESA MADURA,
predstavljeni 28. februarja 2008 (
1
)
Zadeva C-499/06
Halina Nerkowska
proti
Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Koszalinie
„Invalidska pokojnina, odobrena civilnim žrtvam vojne ali represije — Pogoj prebivališča na nacionalnem ozemlju — Člen 18(1) ES“
1.
Sodišče je ponovno pozvano, naj se izreče o nezakonitosti pogoja prebivališča, naloženega upravičencem do dajatve iz socialne varnosti, ki jo določa zakonodaja države članice. Državljanstvo Evropske unije pomeni oviro, ker sta vključevanje v družbo in socialno vključevanje, ki ju s postopnim razvojem statusa državljana Unije skuša spodbujati Pogodba (
2
), upoštevana le z vidika zunanjih meja Unije in zato spodbujata preseganje ozemeljskega okvira nacionalnih skupnosti.
2.
V obravnavani zadevi je Sąd Okręgowy w Koszalinie IV Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (okrožno sodišče v Koszalinu, četrti senat za delo in socialno varnost, Poljska) v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišču postavilo vprašanje glede razlage člena 18 ES, ki državljanom Unije zagotavlja pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic. Sodišče a quo sprašuje, ali ta določba nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki plačilo invalidske pokojnine iz naslova nezmožnosti za delo, povezane z bivanjem v koncentracijskih taboriščih, pogojuje s tem, da mora upravičenec prebivati na ozemlju Republike Poljske.
I – Pravni okvir
Skupnostna ureditev
3.
V členu 17 Pogodbe ES je določeno:
„1.   S to pogodbo se uvede državljanstvo Unije. Državljani Unije so vse osebe z državljanstvom ene od držav članic. Državljanstvo Unije dopolnjuje in ne nadomešča nacionalnega državljanstva.
2.   Za državljane Unije veljajo pravice in dolžnosti po tej pogodbi.“
4.
V členu 18(1) Pogodbe ES je določeno:
„Vsak državljan Unije ima pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s to pogodbo in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev.“
Nacionalna ureditev
5.
V bistvu imajo v skladu s poljskim zakonom z dne 29. maja 1974 o pokojninah vojnih invalidov in članov njihovih družin, kot je bil spremenjen s členom 12(2) zakona z dne 24. januarja 1991 o borcih in nekaterih osebah, žrtvah represije med vojno in po njej, pravico do dajatev osebe, katerih invalidnost je posledica bivanja v ujetniškem ali internacijskem taborišču med vojno ali po njej.
6.
V skladu s členom 5 zakona o pokojninah vojnih invalidov in članov njihovih družin se dajatve, določene z zakonom, plačajo upravičencu med njegovim prebivanjem na ozemlju Republike Poljske, razen če ni z zakonom ali mednarodno pogodbo določeno drugače.
II – Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
7.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe izhaja iz spora med Halino Nerkowsko in socialnim varstvenim zavodom, območna enota Koszalin.
8.
H. Nerkowska je bila rojena 2. februarja 1946 na ozemlju sedanje Belorusije. Ko je bila stara tri leta, je izgubila starše, ki so bili na podlagi sodne odločbe prisilno izseljeni v Sibirijo. Aprila 1951 so bili zavarovanka in njena družina (brat in teta) tudi sami izgnani v ZSSR, kjer je zavarovanka do januarja 1957 živela v težavnih razmerah. Šele po skoraj šestih letih je dobila dovoljenje za vrnitev na Poljsko. Po študiju in delu v svoji državi je leta 1985 zapustila Poljsko in se nastanila v Nemčiji.
9.
Socialnovarstveni zavod, območna enota Koszalin, je tožeči stranki v postopku v glavni stvari na njeno zahtevo z odločbo z dne 4. oktobra 2002 priznal pravico do invalidske pokojnine zaradi delne nezmožnosti za delo, povezane z njenim bivanjem v koncentracijskih taboriščih, vendar je izplačevanje rent iz tega naslova ustavil, ker je prebivala v tujini. Ustavitev izplačil invalidske pokojnine je bila potrjena s sodbo z dne 22. maja 2003.
10.
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je na podlagi trditve o pristopu Republike Poljske k Evropski uniji in vključitve prava Skupnosti v poljsko pravo septembra 2006 ponovno vložila zahtevo za izplačilo rent, ki izhajajo iz njene pravice do pokojnine. Socialnovarstveni zavod, območna enota Koszalin, je z odločbo z dne 14. septembra 2006 kljub temu ponovno zavrnil plačilo z obrazložitvijo, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari ni prebivala na ozemlju Republike Poljske.
11.
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je zato pri okrožnem sodišču v Koszalinu vložila zahtevo, naj se ji prizna izplačilo invalidske pokojnine, in je zatrjevala, da ob upoštevanju pristopa Poljske k Evropski uniji njeno sedanje prebivališče ne more biti razlog za ustavitev izplačila rent, do katerih je upravičena.
12.
Ker je okrožno sodišče v Koszalinu menilo, da je rešitev spora odvisna od razlage prava Skupnosti, je Sodišču predložilo vprašanje, ali pravica do prostega gibanja in prebivanja, ki jo člen 18 ES povezuje z državljanstvom Unije, preprečuje uporabo nacionalnih ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki plačilo dajatev iz naslova invalidske pokojnine zaradi nezmožnosti za delo, povezane z bivanjem v koncentracijskem taborišču, pogojuje s prebivališčem upravičenca na nacionalnem ozemlju.
III – Presoja
13.
Najprej je treba pojasniti, da med strankami ni sporno, da za dajatve iz socialne varnosti, kot je v tej zadevi invalidska pokojnina za nezmožnost za delo, povzročena zaradi bivanja v koncentracijskem taborišču, ne veljajo instrumenti Skupnosti o usklajevanju sistemov socialnega zavarovanja, ki načeloma prepovedujejo vsak pogoj prebivališča, naložen upravičencu. Zlasti Uredba (EGS) št. 1408/71, ki postavlja načelo izplačevanja dajatev iz socialne varnosti v tujino, namreč s svojega področja uporabe izrecno izključuje „sisteme dajatev za žrtve vojne ali njenih posledic“ (
3
). Vendar je treba zadevno dajatev za invalidnost glede na njen cilj in pogoje za njeno dodelitev upoštevati kot dajatev za žrtve posledic vojne – dajatev je neodvisno od položaja delavca namenjena nadomestilu za trpljenje, povzročeno med prisilnim izgnanstvom; torej ni protidajatev za plačane prispevke, ampak ima značilnosti odškodnine. (
4
)
14.
Ker pokojnina, kot je ta v obravnavani zadevi, ni dajatev iz socialne varnosti, so države članice pristojne, da določijo njeno ureditev, zlasti pogoje za dodelitev. Vendar morajo svojo pristojnost izvajati ob spoštovanju določb Pogodbe, zlasti tistih v zvezi s svobodo prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki jo ima vsak državljan Unije. (
5
) Ta svoboda gibanja in prebivanja je temeljna svoboščina (
6
), na kateri temelji državljanstvo Unije.
15.
H. Nerkowska kot poljska državljanka uživa status državljana Unije na podlagi člena 17(1) ES. Zato bi lahko, vključno z upoštevanjem njene države članice izvora, uveljavljala pravice, ki izhajajo iz tega statusa (
7
).
16.
Res je, da namen državljanstva Unije kot sestavnega dela „temeljnega statusa državljanov držav članic“ (
8
) ni razširitev stvarnega področja uporabe Pogodbe na notranje položaje, ki nimajo nobene zveze s pravom Skupnosti (
9
). Vendar so med položaji, ki sodijo na področje uporabe ratione materiæ prava Skupnosti, tudi tisti v zvezi z izvajanjem temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba, zlasti tisti v zvezi s prostim gibanjem in prebivanjem na ozemlju držav članic, kot jih priznava člen 18 ES (
10
). Poleg tega je H. Nerkowska, s tem ko je izbrala svoje prebivališče v Nemčiji, izvrševala svojo pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju države članice, ki ni država članica, katere državljanka je, in ravno zato so ji poljski organi zavrnili izplačilo invalidske pokojnine, ki ji je bila priznana. Ker je izvrševanje pravice, ki jo priznava pravni red Skupnosti, vplivalo na izplačilo dajatve, določene v nacionalni ureditvi, takega položaja ni mogoče upoštevati kot čisto notranjega in brez vsakršne zveze s pravom Skupnosti (
11
).
17.
Ker se za položaj, kot je ta v postopku v glavni stvari, uporablja člen 18(1) ES, je treba ugotoviti, ali nasprotuje nacionalni ureditvi, ki plačilo dajatve, priznane za škodo, nastalo med bivanjem v koncentracijskem taborišču, pogojuje s tem, da morajo žrtve prebivati na nacionalnem ozemlju.
18.
Glede tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ugodnosti, ki jih določa Pogodba na področju prostega gibanja, ne bi mogle polno učinkovati, če bi bilo državljana države članice mogoče odvrniti od uporabe le-teh z oviranjem njegovega prebivanja v državi članici gostiteljici zaradi zakonodaje njegove države izvora, ki ga kaznuje zaradi dejstva, da jih je uporabil (
12
). Če bi bilo mogoče državljana Unije v državi članici, katere državljan je, obravnavati slabše, kot bi bil obravnavan, če ne bi uporabil navedenih ugodnosti, to ne bi bilo združljivo s pravico do prostega gibanja; v takem primeru državljanu Unije v njegovi državi izvora ne bi bilo priznano enako pravno obravnavanje, kot je priznano državljanom te države, ki so v istem položaju; v manj ugodnem položaju bi bil le zato, ker je izvrševal svojo svobodo do prostega gibanja in prebivanja v drugi državi članici (
13
).
19.
Vendar nacionalna ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, določa različno obravnavanje poljskih državljanov, žrtev izgnanstva, ki prebivajo na poljskem, in tistih, ki so z uporabo svoje pravice do gibanja izbrali prebivališče v drugi državi članici. Navedena ureditev, s tem ko invalidsko pokojnino za nezmožnost za delo, ki izhaja iz bivanja v koncentracijskem taborišču, pogojuje s prebivališčem na nacionalnem ozemlju, postavlja v neugoden položaj nekatere državljane le zato, ker so izvrševali svojo pravico do gibanja, s tem da so izbrali svoje prebivališče v drugi državi članici, in lahko državljane od tega odvrača. Zato taka ureditev omejuje svoboščine, ki jih priznava člen 18(1) ES vsem državljanom Unije.
20.
Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je taka omejitev z vidika prava Skupnosti „lahko utemeljena le, če temelji na objektivnih preudarkih v splošnem interesu, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb, in če je sorazmerna s ciljem, ki ga legitimno zasleduje nacionalno pravo“, ker je „ukrep sorazmeren, če pri uresničenju zasledovanega cilja ne prekorači okvirov, ki so potrebni za njegovo doseganje“ (
14
).
21.
Poljske oblasti glede obstoja objektivnih preudarkov v splošnem interesu v glavnem menijo, da je namen zadevne nacionalne zakonodaje dodelitev dajatev za povračilo škode in trpljenja, povzročenih na splošno z represijo med vojno in po njej ter posebej v primeru tožeče stranke v postopku v glavni stvari s prisilnim izgnanstvom v Sibirijo. Tako želi poljska družba izkazati solidarnost z žrtvami. Ob upoštevanju tega cilja bi bilo legitimno navedeno obveznost solidarnosti omejiti na osebe, ki ohranjajo zadostno povezanost s poljsko družbo.
22.
Ni sporno, da cilj omejitve solidarnosti neke družbe do oseb, ki vanjo niso dovolj vključene, lahko v določenih primerih pomeni objektivni preudarek v splošnem interesu. (
15
) Država članica lahko glede na sedanje stanje prava Skupnosti dodelitev določenih socialnih dajatev pogojuje z obstojem navezne okoliščine med upravičenci in navedeno državo. Vendar ta navezna okoliščina ne more biti vedno pogoj prebivališča. Nacionalni ukrep, predviden za to, mora biti namreč primeren za dosego legitimnega zasledovanega cilja in ne sme bolj omejevati svobode gibanja državljanov Unije, kot je potrebno. Poljski organi v zvezi s tem navajajo, da naj bi bila s pogojem prebivališča dokazana želja upravičenca po ohranitvi zveze z družbo, ki mu izkazuje solidarnost.
23.
Menim, da ta trditev ni prepričljiva. Pogoj prebivališča, ki ga določa poljska zakonodaja, in sicer da zahteva, da se prebivališče na nacionalnem ozemlju ohranja med celotnim obdobjem izplačila dajatve, se mi za ugotovitev obstoja potrebne navezne okoliščine ne zdi ustrezen. Za pridobitev priznanja in nacionalne solidarnosti za prestano trpljenje, za katero se plačujejo dajatve, zadostuje, da je bil posameznik zaradi svojega državljanstva in/ali svojega prebivališča žrtev represije. Ker je žrtev članica družbe – na podlagi svojega prebivališča in/ali svojega državljanstva med represijo –, je to navezna okoliščina, s katero je utemeljeno izkazovanje solidarnosti družbe. Glede na legitimni cilj solidarnosti menim, da se poljski državljan, ki je žrtev izgnanstva s strani sovjetskega režima in ki še vedno prebiva na poljskem ozemlju, ne razlikuje od drugega poljskega državljana, ki je žrtev navedenega izgnanstva in ki zdaj živi v drugi državi članici. Tako različno obravnavanje se mi zdi še toliko manj sprejemljivo, ker je namen državljanstva Unije ustvariti temeljni status državljanov držav članic, ki je povezan s temeljno svobodo do gibanja in prebivanja v celotnem prostoru Skupnosti. Iz tega izhaja, da država članica načeloma ne sme več pogojevati obveznosti solidarnosti z vključenostjo, ki jo ponazarja pogoj nacionalne teritorialnosti. Državljanstvo Unije mora države članice spodbujati, da ne pojmujejo legitimne povezave vključenosti le v ozkem okviru nacionalne skupnosti, ampak tudi v širšem okviru skupnosti narodov Unije (
16
).
24.
Poljski organi se za to, da bi izpodbili tak sklep in upravičili pogoj prebivališča v obdobju izplačila dajatve, ne morejo veljavno sklicevati na sodbo v zadevi Tas-Hagen in Tas, ki prav tako določa skladnost pogoja prebivališča za dodelitev dajatve za žrtve vojne ali njenih posledic s pravom Skupnosti. Sodišče je v tej sodbi res razsodilo, da na podlagi merila prebivališča ni mogoče doseči cilja omejitve obveznosti solidarnosti, ker je bilo takrat, ko se je nanašalo izključno na datum vložitve zahteve za dajatev, sposobno privesti do različnih rezultatov za osebe, ki prebivajo v tujini in katerih stopnja vključenosti v družbo države članice, ki dodeljuje zadevno dajatev, je primerljiva v vseh pogledih (
17
). Te rešitve pa ni mogoče razlagati tako, da priznava pogoj prebivališča, kadar bi bil naložen za daljše obdobje, tako da bi bila dokazana dejanska razlika glede na stopnjo vključenosti, ki jo želi država članica. Čeprav je v posebnem kontekstu dajatev za žrtve vojne ali njenih posledic pogoj nacionalne teritorialnosti sprejemljiv le, če se nanaša na čas dogodkov, ki so povzročili škodo, ta omogoča opredelitev statusa žrtve, za katero je lahko nacionalna skupnost pozvana, naj ji izkaže svojo solidarnost.
25.
Poljski organi pogoj prebivališča prav tako utemeljujejo s potrebami nadzora obstoja in ohranjanja pogojev za dodelitev invalidske pokojnine. Pristojnim zdravstvenim službam naj bi omogočil, da ugotovijo zdravstveno stanje vlagatelja zahteve, da ugotovijo zvezo med ugotovljeno škodo in izgnanstvom, da ocenijo nezmožnost za delo in da v primeru, če bi odločili, da je ta začasna, upravičenca po prenehanju veljavnosti navedene odločbe ponovno pregledajo.
26.
Čeprav pomeni potreba po nadzoru pogojev za pridobitev socialne dajatve objektivni preudarek v splošnem interesu (
18
), se zdi, da zahteva po prebivališču na nacionalnem ozemlju v celotnem obdobju izplačila dajatve jasno presega to, kar je potrebno za dosego tega cilja. Za zasledovani cilj so predvideni drugi prilagojeni ukrepi, ki manj omejujejo svobodo gibanja in prebivanja državljanov Unije. Očitno bi zadostovalo, če bi na primer od vlagatelja zahteve ob preizkusu le-te zahtevali, da pri pristojnih nacionalnih službah opravi zdravniški pregled.
27.
Poljski organi za utemeljitev pogoja prebivališča, ki je predmet postopka v glavni stvari, nazadnje navajajo svojo pristojnost spremembe zneska in narave dajatev v skladu s potrebami upravičencev na področju zdravja in življenjskih razmer. Zadevna nacionalna zakonodaja je namreč poleg invalidske pokojnine, katere znesek se lahko za zagotovitev primerne življenjske ravni upravičencu spreminja, določala tudi različne storitve, kot so zlasti znižanje stroškov za prevoz, poklicno izobraževanje, posebne storitve nege in motoriziran invalidski voziček. Zato skrb za prilagoditev dajatev, namenjenih za povračilo škode, ki je nastala zaradi bivanja v koncentracijskem taborišču, položaju upravičenca ne more biti ustrezno upoštevana brez pogoja prebivališča na poljskem ozemlju.
28.
Republika poljska se s to trditvijo posredno sklicuje na sodno prakso Sodišča, ki z odstopanjem od načela plačevanja dajatev iz socialne varnosti v tujino dovoljuje pogoj prebivališča, kadar so dajatve „tesno povezane s socialnim okoljem“ (
19
). Zamisel, na kateri temeljijo te rešitve, je, da kadar sta znesek in narava dajatve odvisna od življenjske ravni in razmer v državi članici, ki dajatev odobri, se zdi pogoj prebivališča, postavljen za njeno pridobitev, legitimen, primeren in potreben (
20
).
29.
Glede zadevne invalidske pokojnine iz postopka v glavni stvari vendarle menim, da se ne nanaša na to vrsto dajatev, tesno povezanih s socialnim okoljem. Dajatve, ki jih je tako določila sodna praksa, označujejo dajatve, katerih bistveno merilo za dodelitev je pomanjkanje posameznika, in mu zato poskušajo zagotoviti primerno življenjsko raven v gospodarskem in socialnem okviru države članice, ki plačuje navedene dajatve. Vendar je invalidska pokojnina iz postopka v glavni stvari dodeljena za povračilo škode za zdravje, povzročene z bivanjem v koncentracijskem taborišču, neodvisno od ekonomskega položaja upravičenca; pokojnina ima značilnosti odškodnine za povzročeno trpljenje. To je potrdila tudi tožena stranka v postopku v glavni stvari, s tem ko je v stališčih izrecno navedla, da dodelitev pokojnine, ki je predmet postopka v glavni stvari, ni podrejena oceni osebnih potreb upravičenca. Le znesek navedene pokojnine bi bilo mogoče prilagoditi ravni ekonomskega življenja na Poljskem. Res je, da bi druge dajatve, določene v zadevni nacionalni zakonodaji, lahko šteli za tesno povezane s socialnim okoljem. Vendar te ne bi mogle brez kršitve načela sorazmernosti upravičiti splošne zahteve po prebivališču v celotnem obdobju plačevanja katerekoli dajatve. Nacionalni zakonodajalec bi torej ob upoštevanju merila prebivališča moral razlikovati glede na naravo zadevnih dajatev. Ker se v vsakem primeru zadevna invalidska pokojnina v postopku v glavni stvari ne zdi tesno povezana s socialnim okoljem, pogojevanje njenega izplačila s prebivališčem ne more biti upravičeno.
IV – Predlog
30.
Glede na ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje odgovori tako:
Člen 18 ES, ki državljanom Evropske unije zagotavlja svobodo gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki plačilo invalidske pokojnine, povezane z bivanjem v koncentracijskem taborišču, pogojuje s prebivališčem upravičenca na nacionalnem ozemlju v celotnem obdobju izplačevanja dajatve.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Glej v zvezi s tem Azoulai, L., „Le rôle constitutionnel de la Cour de justice des Communautés européennes tel qu’elle se dégage de la jurisprudence“, članek v Revue trimestrielle de droit européen.
(
3
)	Člen 4(4) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, spremenjeni in posodobljeni z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL L 28, str. 1).
(
4
)	Iz istih razlogov so iz opredelitve dajatev iz socialne varnosti izključene: dajatve za vojne zapornike (glej sodbi z dne 6. julija 1978 v zadevi Directeur régional de la Sécurité sociale de Nancy, 9/78, Recueil, str. 1661, in z dne 16. septembra 2004 v zadevi Baldinger, C-386/02, ZOdl., str. I-8411), vojaške invalidske pokojnine (glej sodbo z dne 31. maja 1979 v zadevi Even in ONPTS, 207/78, Recueil, str. 2019), dajatve, določene v zakonodaji, katerih cilj je omiliti nekatere položaje, nastale zaradi dogodkov, povezanih z nacionalsocialističnim režimom in drugo svetovno vojno (glej sodbi z dne 31. marca 1977 v zadevi Fossi, 79/76, Recueil, str. 667, in z dne 22. februarja 1979 v zadevi Tinelli, 144/78, Recueil, str. 757).
(
5
)	Glej na primer sodbe z dne 23. novembra 2000 v zadevi Elsen (C-135/99, Recueil, str. I-10409, točka 33); z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Garcia Avello (C-148/02, Recueil, str. I-11613, točka 25); z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar (C-209/03, ZOdl., str. I-2119, točka 33) in z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Tas-Hagen in Tas (C-192/05, ZOdl., str. I-10451, točka 22).
(
6
)	Kot jo je izrecno opredelilo Sodišče (glej sodbo z dne 11. julija 2002 v zadevi D’Hoop, C-224/98, Recueil, str. I-6191, točka 29).
(
7
)	Glej v tem smislu nazadnje sodbo z dne 23. oktobra 2007 v združenih zadevah Morgan in Bucher (C-11/06 in C-12/06, ZOdl., str. I-9161, točka 22).
(
8
)	Sodbi z dne 20. septembra 2001 v zadevi Grzelczyk (C-184/99, Recueil, str. I-6193, točka 31); z dne 11. septembra 2007 v zadevi Schwarz in Gootjes-Schwarz (C-76/05, ZOdl., str. I-6849, točka 86).
(
9
)	Glej zgoraj navedeni sodbi Tas-Hagen in Tas (točka 23) in Garcia Avello (točka 26).
(
10
)	Glej zgoraj navedeni sodbi Garcia Avello (točka 24) in Schwarz in Gootjes-Schwarz (točka 87).
(
11
)	Za podobno razlogovanje glej zgoraj navedeno sodbo Tas-Hagen in Tas (točke od 24 do 28) in sodbo z dne 12. julija 2005 v zadevi Schempp (C-403/03, ZOdl., str. I-6421, točke od 20 do 25).
(
12
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Schwarz in Gootjes-Schwarz (točka 89) in navedeno sodno prakso.
(
13
)	Status državljana Unije bi bil zato prizadet (glej na primer zgoraj navedeno sodbo D’Hoop, točki 28 in 30).
(
14
)	Zgoraj navedena sodba Morgan in Bucher (točka 33) in navedena sodna praksa.
(
15
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Tas-Hagen in Tas (točka 35). V zvezi z nadomestili, izplačanimi študentom, glej tudi zgoraj navedeni sodbi D’Hoop (točka 38) in Bidar (točka 57). V zvezi z dajatvami, plačanimi iskalcem zaposlitve, glej sodbi z dne 23. marca 2004 v zadevi Collins (C-138/02, Recueil, str. I-2703, točka 67) in z dne 15. septembra 2005 v zadevi Ioannidis (C-258/04, ZOdl., str. I-8275, točka 30).
(
16
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalne pravobranilke Trstenjak v združenih zadevah Habelt in drugi (sodba z dne 18. decembra 2007, C-396/05, C-419/05 in C-450/05, ZOdl., str. I-11895, točke od 82 do 84).
(
17
)	Zgoraj navedena sodba (točke od 37 do 39).
(
18
)	Glej v tem smislu v zvezi z nadomestilom za brezposelnost sodbo z dne 18. julija 2006 v zadevi De Cuyper (C-406/04, ZOdl., str. I-6947, točka 41).
(
19
)	Glej sodbe z dne 27. septembra 1988 v zadevi Lenoir (313/86, Recueil, str. 5391, točka 16); z dne 4. novembra 1997 v zadevi Snares (C-20/96, Recueil, str. I-6057, točka 42); z dne 31. maja 2001 v zadevi Leclere in Deaconescu (C-43/99, Recueil, str. I-4265, točka 32); z dne 6. julija 2006 v zadevi Kersbergen-Lap in Dams-Schipper (C-154/05, ZOdl., str. I-6249, točka 33) in zgoraj navedeno sodbo v zadevi Habelt in drugi (točka 81).
(
20
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Légerja v zgoraj navedeni zadevi Snares (točke od 85 do 88).