62023TJ1093_RES
Zadeva T‑1093/23
AH
proti
Evropski komisiji
Sodba Splošnega sodišča (četrti razširjeni senat) z dne 22. januarja 2025
„Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenci – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Zavrnitev dodelitve izselitvenega dodatka – Izračun petletnega referenčnega obdobja – Člen 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom – Odgovornost“
Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev – Običajno prebivališče zunaj države članice zaposlitve v referenčnem obdobju – Uporaba v primeru zaporednih pogodb, sklenjenih med zadevno osebo in različnimi institucijami v kraju zaposlitve – Ohranitev upravičenosti do izselitvenega dodatka
(Kadrovski predpisi, Priloga VII, člen 4(1)(a))
(Glej točke od 32 do 34, od 36 do 42 in od 44 do 47.)
Pritožbe uradnikov – Neomejena sodna pristojnost – Spori finančne narave v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov – Pojem – Tožba za izplačilo izselitvenega dodatka za nazaj – Vključitev
(Kadrovski predpisi, člen 91(1))
(Glej točke od 50 do 53.)
Povzetek
Splošno sodišče, pri katerem je AH, pogodbeni uslužbenec, vložil tožbo, je v razširjenem senatu razglasilo ničnost odločbe Urada Evropske komisije za vodenje in plačevanje posameznih pravic (PMO) o zavrnitvi priznanja pravice AH do izselitvenega dodatka (v nadaljevanju: izpodbijana odločba). S tem je Splošno sodišče pojasnilo okoliščine, v katerih je treba priznati pravico pogodbenih uslužbencev do izselitvenega dodatka.
Tožeča stranka, italijanski državljan, ki od maja 2017 prebiva v Bruslju, se je v Odboru regij zaposlila kot pogodbeni uslužbenec za obdobje od 1. oktobra 2022 do 30. septembra 2023. Odbor regij ji je ob začetku zaposlitve pri določitvi njenih finančnih pravic dodelil izselitveni dodatek iz člena 69 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), izračunan na podlagi člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
Tožeča stranka je 31. januarja 2023 prenehala delovno razmerje v Odboru regij, ker je sprejela zaposlitev na delovnem mestu pogodbenega uslužbenca v Generalnem sekretariatu Sveta (GSS). Z zaposlitvijo v GSS je začela naslednji dan.
PMO ji je ob tem zadnjem začetku zaposlitve poslal izpodbijano odločbo, v skladu s katero ni imela pravice do izselitvenega dodatka, ker naj bi po eni strani njena zaposlitev v GSS pomenila nov začetek zaposlitve. Po drugi strani pa je tožeča stranka delala in prebivala v Belgiji v celotnem referenčnem obdobju petih let – na katerem temelji ta pravica in je določeno v členu 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom – ki je bilo določeno za obdobje od 1. avgusta 2017 do 31. julija 2022, to je pet let, ki so se iztekla šest mesecev pred 1. februarjem 2023, ko je GSS zaposlil tožečo stranko.
Presoja Splošnega sodišča
Na prvem mestu, Sodišče je poudarilo, da je cilj izselitvenega dodatka izravnava stroškov in posebnih neugodnosti, ki izhajajo iz nastopa zaposlitve pri Uniji za uradnike in uslužbence, ki so zato dolžni prenesti svoje prebivališče iz države svojega stalnega prebivališča v državo zaposlitve in se vključiti v novo okolje.
V obravnavani zadevi se položaj tožeče stranke, kakršen je bil ugotovljen ob njenem začetku zaposlitve v Odboru regij, ob začetku zaposlitve v GSS ni spremenil. Enako velja za stroške in neugodnosti, ki naj bi jih nadomestil izselitveni dodatek. Med pogodbo, sklenjeno z Odborom regij, in pogodbo, sklenjeno z GSS, tako ni bilo časovne prekinitve. Poleg tega, ker sta Odbor regij in GSS oba v Belgiji, sprememba zaposlitve ni povzročila spremembe države zaposlitve.
V zvezi s tem je mogoče na podlagi neobstoja časovne prekinitve med pogodbama, ki ju je tožeča stranka zaporedoma sklenila z Odborom regij in GSS, ter dejstva, da ni zamenjala države zaposlitve, ugotoviti, da je v obravnavanem primeru kljub zamenjavi delodajalca obstajala kontinuiteta med pogodbama tožeče stranke, kar utemeljuje podaljšanje njene pravice do izselitvenega dodatka, določenega ob začetku zaposlitve pri Odboru regij.
Zato je Splošno sodišče ugotovilo, da je PMO storil očitno napako pri presoji in napačno uporabil pravo glede razlage člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ker je tožeči stranki ob zaposlitvi v GSS zavrnil pravico do izselitvenega dodatka.
Na drugem mestu, Splošno sodišče je spomnilo, da ima v skladu s členom 91(1), drugi stavek, Kadrovskih predpisov v sporih finančne narave neomejeno pristojnost, ki mu nalaga, da celovito reši spor, ki mu je bil predložen v odločanje, kar pomeni, da odloči o vseh pravicah in obveznostih uslužbenca, z izjemo tega, da vrne zadevni instituciji pod njegovim nadzorom izvršitev takega dela sodbe v natančno določenih okoliščinah, ki jih določi.
„Spori finančne narave“ v smislu navedene določbe ne pomenijo le odškodninskih tožb, ki jih uslužbenci vlagajo zoper institucije, temveč tudi tiste spore, katerih cilj je, da institucija plača uslužbencu znesek, za katerega ta meni, da mu je dolgovan na podlagi Kadrovskih predpisov ali drugega akta, ki ureja delovna razmerja. Sodišče Unije je torej pristojno, da instituciji, če je to potrebno, naloži plačilo zneska, do katerega ima tožeča stranka pravico na podlagi Kadrovskih predpisov ali drugega pravnega akta.
Zato je Splošno sodišče ugotovilo, da ima tožeča stranka pravico do izselitvenega dodatka od 1. februarja 2023, to je od datuma, ko jo je zaposlil GSS.