62022CJ0608
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 4. oktobra 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Skupna politika na področju azila – Direktiva 2011/95/EU – Pogoji, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav, da se jim lahko prizna status begunca – Člen 2(d) in (e) – Pojem ‚dejanje preganjanja‘ – Stopnja zahtevane resnosti – Člen 9 – Dovolj resna akumulacija diskriminatornih ukrepov proti ženskam – Člen 9(1)(b) – Oblike dejanj preganjanja – Člen 9(2) – Obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito – Člen 4(3) – Obveznost posamičnega obravnavanja – Obseg“
V združenih zadevah C‑608/22 in C‑609/22,
katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Verwaltungsgerichtshof (upravno sodišče, Avstrija) z odločbama z dne 14. septembra 2022, ki sta na Sodišče prispeli 22. septembra 2022, v postopkih
AH (C‑608/22),
FN (C‑609/22)
proti
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi K. Jürimäe, predsednica senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika tretjega senata, N. Piçarra (poročevalec), N. Jääskinen in M. Gavalec, sodniki,
generalni pravobranilec: J. Richard de la Tour,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za AH N. Lorenz, Rechtsanwältin,
–
za FN S. Moschitz-Kumar, Rechtsanwältin,
–
za avstrijsko vlado A. Posch, J. Schmoll in M. Kopetzki, agenti,
–
za belgijsko vlado M. Jacobs, A. Van Baelen in M. Van Regemorter, agentke,
–
za špansko vlado A. Gavela Llopis in A. Pérez-Zurita Gutiérrez, agentki,
–
za francosko vlado B. Fodda in J. Illouz, agenta,
–
za Evropsko komisijo A. Azéma, J. Hottiaux in H. Leupold, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. novembra 2023
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 9(1)(a) in (b) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9).
2
Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov med AH in FN na eni strani in Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (zvezni urad za priseljevanje in azil, Avstrija) na drugi zaradi zakonitosti odločb zadnjenavedenega urada o zavrnitvi njunih prošenj za priznanje statusa begunk.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
Ženevska konvencija
3
Člen 1(A), točka 2, Konvencije o statusu beguncev, ki je bila podpisana 28. julija 1951 v Ženevi (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)) in je začela veljati 22. aprila 1954 ter kakor je bila dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev, podpisanim 31. januarja 1967 v New Yorku, ki je začel veljati 4. oktobra 1967 (v nadaljevanju: Ženevska konvencija), določa:
„Za namene te Konvencije se izraz ‚begunec‘ uporablja za vsako osebo, ki se […] zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem, osnovanem na rasi, veri, narodni pripadnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali določenemu političnemu prepričanju, nahaja zunaj države, katere državljan je, in ne more ali zaradi takšnega strahu noče uživati varstva te države […].“
KODŽ
4
Člen1 Konvencije o odpravi vseh oblik diskriminacije žensk (v nadaljevanju: KODŽ), ki jo je sprejela Generalna skupščina Združenih narodov 18. decembra 1979 in je začela veljati 3. septembra 1981 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 1249, št. I‑20378, str. 13) in katere pogodbenice so vse države članice, določa:
„Za namene te Konvencije izraz ‚diskriminacija žensk‘ označuje vsakršno razlikovanje, izključevanje ali omejevanje na podlagi spola, katerega posledica ali namen je ogroziti ali onemogočiti ženskam priznavanje, uresničevanje ali uveljavljanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin ne glede na njihov zakonski stan, na podlagi enakosti moških in žensk, na političnem, ekonomskem, socialnem, kulturnem in državljanskem ali kateremkoli drugem področju.“
5
Člen 3 te konvencije določa, da bodo države pogodbenice te konvencije na vseh področjih, zlasti političnem, socialnem, ekonomskem in kulturnem, sprejele vse primerne ukrepe, vključno z zakonodajnimi, da bi ženskam zagotovile poln razvoj in izboljšanje njihovega položaja ter uživanje in uresničevanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin enakopravno z moškimi.
6
V skladu s členom 5 navedene konvencije bodo države pogodbenice te konvencije ukrenile vse primerno za spremembo družbenih in kulturnih vzorcev vedenja moških in žensk, da bi se odpravili predsodki ter običaji in vsaka druga praksa, ki temelji na pojmovanju manjvrednosti ali večvrednosti enega ali drugega spola ali na tradicionalni vlogi moških oziroma žensk.
7
V skladu s členi 7, 10 in 16 te konvencije bodo države pogodbenice te konvencije sprejele vse primerne ukrepe za odpravo diskriminacije žensk v političnem in javnem življenju države, kar zadeva izobraževanje ter vsa vprašanja, ki se nanašajo na zakonsko zvezo in družinska razmerja.
Istanbulska konvencija
8
Konvencija Sveta Evrope o preprečevanju nasilja nad ženskami in nasilja v družini ter o boju proti njima, ki je bila sklenjena 11. maja 2011 v Istanbulu, Evropska unija pa jo je podpisala 13. junija 2017 in je bila v njenem imenu odobrena s Sklepom Sveta (EU) 2023/1076 z dne 1. junija 2023 (UL 2023, L 143 I, str. 4) (v nadaljevanju: Istanbulska konvencija) ter je za Unijo začela veljati 1. oktobra 2023, v členu 1 določa, da je njen cilj med drugim zaščititi ženske pred vsemi oblikami nasilja in preprečevati, preganjati in odpravljati nasilje nad ženskami in nasilje v družini ter prispevati k odpravi vseh oblik diskriminacije žensk in spodbujati resnično enakost med ženskami in moškimi, vključno s krepitvijo moči žensk.
9
Člen 3 te konvencije določa, da v tej konvenciji izraz „nasilje nad ženskami“ pomeni kršitev človekovih pravic in obliko diskriminacije žensk ter vsa nasilna dejanja zaradi spola, ki povzročijo ali bi lahko povzročila fizične, spolne, psihične ali ekonomske posledice ali trpljenje žensk, vključno z grožnjami s takimi dejanji, prisilo ali samovoljnim odvzemom prostosti, ne glede na to, ali do njih pride v javnem ali zasebnem življenju.
10
Člen 4(2) navedene konvencije določa:
„Pogodbenice obsojajo vse oblike diskriminacije žensk in sprejmejo brez odlašanja potrebne zakonodajne in druge ukrepe za njeno preprečevanje, zlasti:
–
z vključevanjem načela enakosti med ženskami in moškimi v svoje nacionalne ustave ali drugo ustrezno zakonodajo in zagotavljanjem uresničevanja tega načela v praksi;
–
s prepovedjo diskriminacije žensk, vključno z uporabo sankcij, kadar je to primerno;
–
z odpravo zakonov in praks, ki diskriminirajo ženske.“
11
Člen 60(1) Istanbulske konvencije določa:
„Pogodbenice sprejmejo potrebne zakonodajne ali druge ukrepe za zagotovitev, da se nasilje nad ženskami zaradi spola lahko prizna kot oblika pregona v pomenu drugega odstavka točke A 1. člena [Ženevske Konvencije] in kot oblika resne škode, ki omogoča dopolnilno/pomožno zaščito.“
Pravo Unije
Direktiva 2011/95
12
V uvodnih izjavah 4 in 16 Direktive 2011/95 je navedeno:
„(4)
Ženevska konvencija in Protokol predstavljata temelja mednarodne pravne ureditve za zaščito beguncev.
[…]
(16)
Ta direktiva upošteva temeljne pravice in spoštuje načela, priznana zlasti z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah [v nadaljevanju: Listina]. Ta direktiva si prizadeva zlasti zagotoviti polno spoštovanje človekovega dostojanstva in pravice do azila prosilcev za azil in družinskih članov, ki jih spremljajo, ter spodbujati uporabo členov 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 in 35 navedene [Listine] in bi jo bilo zato treba temu ustrezno izvajati.“
13
Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
(d)
‚begunec‘ pomeni državljana tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države, ali osebo brez državljanstva, ki se nahaja izven države prejšnjega običajnega prebivališča zaradi enakih razlogov, kot so navedeni zgoraj, in se ne more ali zaradi tega strahu noče vrniti vanjo, in za katera se ne uporablja člen 12;
(e)
‚status begunca‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot begunca s strani države članice;
[…]
(h)
‚prošnja za mednarodno zaščito‘ pomeni prošnjo državljana tretje države ali osebe brez državljanstva za zaščito s strani države članice, ki se lahko razume kot prošnjo za status begunca ali status subsidiarne zaščite in ki ne zahteva izrecno druge vrste zaščite izven področja uporabe te direktive, za katero se lahko zaprosi posebej;
(i)
‚prosilec‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki je vložila prošnjo za mednarodno zaščito, v zvezi s katero še ni bila sprejeta dokončna odločitev;
[…]
(n)
‚izvorna država‘ pomeni državo ali države, katerih državljan je oseba, pri osebah brez državljanstva pa državo ali države prejšnjega običajnega prebivališča.“
14
Člen 4 navedene direktive, naslovljen „Obravnavanje dejstev in okoliščin“, določa:
„1.   Države članice lahko naložijo prosilcu dolžnost, da čim prej predloži vse potrebne elemente za utemeljitev prošnje za mednarodno zaščito. Dolžnost države članice je, da v sodelovanju s prosilcem obravnava ustrezne elemente prošnje.
[…]
3.   Obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito se izvede v vsakem posameznem primeru posebej in vključuje upoštevanje naslednjega:
(a)
vsa ustrezna dejstva, ki se nanašajo na izvorno državo v času, ko se sprejme odločitev o prošnji, vključno z zakoni in predpisi izvorne države in načinom njihove uporabe;
(b)
ustrezne izjave in dokumentacijo, ki jih predloži prosilec, vključno z informacijami o tem, ali je bil ali bi lahko bil prosilec podvržen preganjanju oziroma mu je bila ali bi mu lahko bila povzročena resna škoda;
(c)
individualni položaj in osebne okoliščine prosilca, vključno z dejavniki, kot so poreklo, spol in starost, za oceno dejstva, ali bi na podlagi prosilčevih osebnih okoliščin dejanja, ki jim je bil prosilec izpostavljen ali bi jim bil lahko izpostavljen, pomenila preganjanje ali resno škodo;
[…].“
15
Člen 6 te direktive, naslovljen „Subjekti preganjanja ali resne škode“, določa:
„Subjekti preganjanja ali resne škode vključujejo:
(a)
državo;
(b)
stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del ozemlja države;
(c)
nedržavne subjekte, če je mogoče dokazati, da subjekti iz točk (a) in (b), vključno z mednarodnimi organizacijami, niso sposobni ali nočejo nuditi zaščite pred preganjanjem ali resno škodo, kot sta opredeljena v členu 7.“
16
V poglavju III Direktive 2011/95, naslovljenem „Pogoji, ki jih morajo izpolnjevati begunci“, je člen 9 z naslovom „Dejanja preganjanja“, ki določa:
„1.   Da se šteje za dejanje preganjanja v smislu člena 1(A) Ženevske konvencije, mora dejanje:
(a)
biti dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoče, da predstavlja hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, zlasti pravic, od katerih odstopanja niso mogoča po členu 15(2) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin[, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP)], ali
(b)
predstavljati akumulacijo različnih ukrepov, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki je dovolj huda, da vpliva na posameznika na podoben način, kot je omenjeno v točki (a).
2.   Dejanja preganjanja, opredeljena v odstavku 1, imajo lahko med drugim naslednje oblike:
(a)
dejanja fizičnega ali psihičnega nasilja, vključno z dejanji spolnega nasilja;
(b)
pravni, upravni, policijski in/ali sodni ukrepi, ki so sami po sebi diskriminatorni ali izvedeni na diskriminatoren način;
(c)
pregon ali kazen, ki je nesorazmeren(-a) ali diskriminatoren(-a);
[…]
(f)
dejanja, ki so povezana s spolom ali usmerjena na otroke.
3.   Skladno s točko (d) člena 2 mora obstajati povezava med razlogi iz člena 10 in dejanji preganjanja, kot so določena v odstavku 1 tega člena, ali odsotnostjo zaščite pred temi dejanji.“
17
Člen 10 te direktive, naslovljen „Razlogi za preganjanje“, v odstavku 1(d) določa:
„Države članice pri ocenjevanju razlogov za preganjanje upoštevajo naslednje elemente:
[…]
(d)
skupina šteje za določeno družbeno skupino zlasti v naslednjih primerih:
–
kadar je članom te skupine skupna prirojena lastnost ali skupno poreklo, ki je nespremenljivo, ali značilnost ali prepričanje, ki je tako temeljnega pomena za identiteto ali zavedanje, da se osebe ne bi smelo prisiliti, naj se mu odreče, in
–
kadar ima skupina v zadevni državi razločno identiteto, saj jo družba, ki jo obkroža, dojema kot različno.
[…]“
Direktiva 2013/32/EU
18
Člen 10 Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60), naslovljen „Zahteve za obravnavanje prošenj“, v odstavku 3 določa:
„Države članice zagotovijo, da organ za presojo izdaja odločbe v zvezi s prošnjami za mednarodno zaščito na podlagi ustreznega obravnavanja. Države članice zato zagotovijo, da:
(a)
se prošnje obravnavajo in odločbe izdajajo posamično ter na objektiven in nepristranski način;
(b)
se iz različnih virov, kot so to [Evropski azilni podporni urad (EASO)] in [Visoki komisariat Združenih narodov za begunce (UNHCR)] ter ustrezne mednarodne organizacije za človekove pravice, pridobijo točne in ažurne informacije o splošnih razmerah, ki vladajo v izvornih državah prosilcev […] ter da so te informacije dostopne osebju, odgovornemu za obravnavanje prošenj in odločanje;
[…]
(d)
ima osebje, ki obravnava prošnje in odloča, možnost, da se po potrebi o posameznih vprašanjih, kot so vprašanja, povezana z zdravjem, kulturo, vero, otroki in spolom, posvetuje s strokovnjaki.“
Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
19
AH je afganistanska državljanka, rojena leta 1995. Potem, ko jo je njen oče želel prodati, naj bi z materjo pobegnila v Iran. Med bivanjem v Grčiji se je poročila, nato pa leta 2015 vstopila v Avstrijo in v tej državi članici, v kateri je prebival njen zakonski partner, vložila prošnjo za mednarodno zaščito.
20
FN je afganistanska državljanka, rojena leta 2007, ki ni nikoli živela v Afganistanu. Leta 2020 je v Avstriji vložila prošnjo za mednarodno zaščito. Njen brat, tudi iz Afganistana, je bil tam že upravičen do subsidiarne zaščite. V tej prošnji naj bi trdila, da je iz Irana pobegnila s svojo mamo in sestrama, da nobena od njih ni imela dovoljenja za prebivanje, zaradi česar ni mogla hoditi v šolo, njena mati pa ni mogla delati, ter da želi živeti svobodno in imeti enake pravice kot moški.
21
Zvezni urad za priseljevanje in azil je v odločbi z dne 26. marca 2018 menil, da navedbe AH niso verodostojne, v odločbi z dne 14. oktobra 2020 pa, da FN v Afganistanu ni bila izpostavljena dejanskemu tveganju preganjanja, in jima zavrnil priznanje statusa begunk v smislu člena 2(e) Direktive 2011/95. Vendar je AH in FN priznal status subsidiarne zaščite, v bistvu zato, ker bi bili – ker v Afganistanu nista imeli socialne mreže – izpostavljeni ekonomskim in socialnim težavam, če bi se tja vrnili.
22
AH in FN sta zoper ti odločbi vložili tožbi na Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija), v katerih sta zlasti trdili, prvič, da sta sprejeli zahodne vrednote in način življenja, in drugič, da so se razmere v Afganistanu po tem, ko so talibani poleti 2021 prevzeli oblast, spremenile tako, da so ženske od tedaj izpostavljene vsesplošnemu preganjanju.
23
To sodišče je obe tožbi zavrnilo kot neutemeljeni, pri čemer je med drugim razsodilo, da glede na življenjske razmere AH in FN v Avstriji nista sprejeli „zahodnega“ načina življenja, ki bi postal tako bistven del njune identitete, da se mu ne bi mogli odpovedati, zato da bi se izognili grožnjam preganjanja v svoji izvorni državi.
24
AH in FN sta vložili revizijo na Verwaltungsgerichtshof (vrhovno upravno sodišče, Avstrija), ki je predložitveno sodišče, pri čemer sta ponovno trdili, da položaj žensk pod novim talibanskim režimom sam po sebi upravičuje, da se jima prizna status begunk.
25
Navedeno sodišče v zvezi s tem navaja, da afganistanske državljanke pripadajo „določeni družbeni skupini“ v smislu člena 10(1)(d) Direktive 2011/95 in da obstaja povezava med razlogom za preganjanje iz te določbe in „dejanji preganjanja“, ki so jim te ženske lahko izpostavljene, kot to zahteva člen 9(3) te direktive.
26
Navedeno sodišče spominja, da je v obdobju med talibanskim režimom, ki je trajalo od leta 1996 do leta 2001, razsodilo, da je bilo treba položaj žensk v celoti opredeliti kot dovolj resen, da je bilo mogoče šteti, da so diskriminatorni ukrepi, usmerjeni proti njim, sami po sebi dejanja preganjanja v smislu Ženevske konvencije. Tako je bil v tem obdobju prosilkam status begunke priznan zgolj na podlagi njihovega statusa afganistanskih žensk.
27
Predložitveno sodišče navaja, da je po padcu prejšnjega talibanskega režima spremenilo svojo sodno prakso in odločilo, da se status begunke prizna le ženskam, ki jim preganjanje grozi zaradi sprejetja „zahodnjaškega načina življenja“, ki je postal tako bistven za njihovo identiteto, da od njih ni mogoče zahtevati, da se mu odpovedo, da bi se izognile nevarnosti preganjanja, pri čemer mora taka presoja temeljiti na konkretni preučitvi okoliščin posameznega primera. Vendar meni, da ukrepi, ki so jih talibani po ponovnem prevzemu oblasti sprejeli proti ženskam, kot so različne oblike diskriminacije, spolno nasilje ali usmrtitve, dosegajo razsežnost, ki je primerljiva z ukrepi, ki so se uporabljali pod prejšnjim režimom.
28
Predložitveno želi v teh novih okoliščinah na prvem mestu ugotoviti, ali so ukrepi talibanov proti ženskam dovolj resni, da jih je mogoče opredeliti kot „dejanje preganjanja“ v smislu člena 9(1) Direktive 2011/95. Trdi, da vsi ti ukrepi, če se jih obravnava ločeno, sicer res ne pomenijo resne kršitve temeljnih pravic, zlasti ne tistih, ki jih na podlagi člena 15(2) EKČP ni mogoče omejiti, in zato ne spadajo na področje uporabe člena 9(1)(a) te direktive. Vendar se sprašuje, ali so ti ukrepi kot celota dovolj resni v smislu člena 9(1)(b) navedene direktive.
29
Predložitveno sodišče se na drugem mestu sprašuje, ali je afganistanska ženska upravičena do statusa begunke v smislu člena 2(e) Direktive 2011/95, ne da bi se njen položaj obravnaval posamično.
30
V teh okoliščinah je Verwaltungsgerichtshof (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba akumulacijo ukrepov, ki jih v neki državi sprejema, spodbuja ali dopušča dejanski nosilec vladne oblasti in ki se nanašajo zlasti na to, da
–
ženske ne smejo imeti političnih funkcij in ne smejo sodelovati pri političnem odločanju,
–
ženskam niso zagotovljena pravna sredstva, s katerimi bi se lahko zaščitile pred nasiljem, vezanim na spol, in nasiljem v družini,
–
so ženske na splošno izpostavljene nevarnosti prisilnih porok, čeprav je dejanski nosilec vladne oblasti take poroke sicer prepovedal, vendar ženskam zoper prisilne poroke ni zagotovljeno učinkovito varstvo in se take sklenitve zakonske zveze občasno izvajajo tudi ob udeležbi oseb, ki dejansko predstavljajo državno oblast in ki vedo, da gre za prisilno poroko,
–
ženske ne smejo opravljati gospodarske ali poklicne dejavnosti, oziroma jo lahko v omejenem obsegu pretežno opravljajo samo doma,
–
je ženskam otežen dostop do zdravstvenih ustanov,
–
se ženskam – v celoti ali pretežno (na primer tako, da lahko deklice obiskujejo le osnovno šolo) – preprečuje dostop do izobraževanja,
–
se ženske brez spremstva moškega (s katerim so v določenem sorodstvenem razmerju) ne smejo zadrževati ali gibati v javnosti, vsekakor ne, če prekoračijo določeno razdaljo od prebivališča,
–
morajo ženske v javnosti povsem pokriti svoje telo in zakriti svoj obraz,
–
se ženske ne smejo ukvarjati s športom,
v smislu člena 9(1)(b) [Direktive 2011/95] šteti za dovolj hudo, da vpliva na žensko na podoben način, kot je navedeno v členu 9(1)(a) [te] direktive?
2.
Ali za priznanje [statusa begunke] zadostuje, da ti ukrepi v izvorni državi vplivajo na žensko zgolj zaradi njenega spola, ali pa je treba za presojo, ali akumulacija teh ukrepov v smislu člena 9(1)(b) [Direktive 2011/95] vpliva na žensko, obravnavati njene osebne okoliščine?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
31
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9(1)(b) Direktive 2011/95 razlagati tako, da akumulacija diskriminatornih ukrepov proti ženskam, ki jih je sprejel ali dopuščal „subjekt preganjanja“ v smislu člena 6 te direktive in ki se kažejo zlasti v tem, da ženske nimajo nikakršnega pravnega varstva zoper nasilje, vezano na spol, nasilje v družini in prisilne poroke, da si morajo povsem pokriti svoje telo in zakriti svoj obraz, da jim je otežen dostop do zdravstvenega varstva in omejena njihova svoboda gibanja, da jim je prepovedano opravljati poklicno dejavnost oziroma jo lahko opravljajo v omejenem obsegu, da sta jima prepovedana dostop do izobraževanja in ukvarjanje s športom ter da so izključene iz političnega življenja, spada pod pojem „dejanje preganjanja“.
32
Na prvem mestu, v skladu s členom 2(d) Direktive 2011/95, ki povzema člen 1(A), točka 2, Ženevske konvencije, je „begunec“ opredeljen kot državljan tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države. V členu 2(e) te direktive je „status begunca“ opredeljen kot priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot begunca s strani države članice.
33
Določbe Direktive 2011/95 je treba torej razlagati ne le ob upoštevanju splošne sistematike in cilja te direktive, ampak tudi ob spoštovanju Ženevske konvencije – ki, kot je navedeno v uvodni izjavi 4 te direktive, pomeni „temelj mednarodne pravne ureditve za zaščito beguncev“ – in drugih upoštevnih pogodb, navedenih v členu 78(1) PDEU. Med temi pogodbami sta med drugim Istanbulska konvencija in KODŽ (sodbi z dne 16. januarja 2024, Intervyuirasht organ na DAB pri MS (Ženske, ki so žrtve nasilja v družini), C‑621/21, EU:C:2024:47, točka 37 in od 44 do 47, in z dne 11. junija 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženske, ki se poistovetijo z vrednoto enakosti med spoloma), C‑646/21, EU:C:2024:487, točka 36).
34
Kot je potrjeno v členih 1 in 3 ter členu 4(2) Istanbulske konvencije, enakost med ženskami in moškimi med drugim vključuje pravico vseh žensk, da so zaščitene pred vsakršnim nasiljem na podlagi spola, pravico, da niso prisiljene k sklenitvi zakonske zveze, ter pravico, da se z nekim prepričanjem strinjajo ali ne, da imajo lastna politična mnenja in da jih lahko izražajo ter da svobodno sprejemajo svoje lastne življenjske odločitve, zlasti na področju izobraževanja, poklicne poti ali dejavnosti v javnem prostoru. Enako velja za člene 3, 5, 7, 10 in 16 KODŽ (sodba z dne 11. junija 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženske, ki se poistovetijo z vrednoto enakosti med spoloma), C‑646/21, EU:C:2024:487, točka 37).
35
Poleg tega člen 60(1) Istanbulske konvencije določa, da je treba nasilje nad ženskami na podlagi spola, ki ga je treba v skladu s členom 3 te konvencije razumeti kot kršitev človekovih pravic in obliko diskriminacije žensk, priznati kot obliko preganjanja v smislu člena 1(A), točka 2, Ženevske konvencije (sodba z dne 11. junija 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženske, ki se poistovetijo z vrednoto enakosti med spoloma), C‑646/21, EU:C:2024:487, točka 55).
36
Tudi določbe Direktive 2011/95 je treba razlagati – kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 16 – ob upoštevanju pravic, priznanih z Listino, katerih uporaba se spodbuja s to direktivo, in med katerimi je člen 21(1), ki prepoveduje vsakršno diskriminacijo, med drugim na podlagi spola (glej v tem smislu sodbe z dne 13. januarja 2021, Bundesrepublik Deutschland (Status begunca osebe brez državljanstva palestinskega porekla), C‑507/19, EU:C:2023:3, točka 39; z dne 9. novembra 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Pojem resne škode), C‑125/22, EU:C:2023:843, točka 39, in z dne 11. junija 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženske, ki se poistovetijo z vrednoto enakosti med spoloma), C‑646/21, EU:C:2024:487, točka 38).
37
Na drugem mestu, v členu 9 Direktive 2011/95 so opredeljeni elementi, na podlagi katerih je mogoče dejanja šteti za dejanja preganjanja v smislu člena 1(A) Ženevske konvencije. Člen 9(1)(a) te direktive pojasnjuje, da mora biti upoštevno dejanje dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoče, da pomeni hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, zlasti pravic, ki se jih v skladu s členom 15(2) EKČP ne sme omejiti, in sicer pravice do življenja (člen 2), prepovedi mučenja, nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja (člen 3), prepovedi suženjstva (člen 4(1)) ali kakršne koli obsodbe brez zakona (člen 7).
38
Uporaba prislova „zlasti“ v členu 9(1)(a) navedene direktive kaže na to, da je napotilo na člen 15(2) EKČP navedeno primeroma in ponazarja stopnjo resnosti, ki se zahteva, da se lahko neko dejanje opredeli kot „dejanje preganjanja“ v smislu člena 1(A) Ženevske konvencije (glej v tem smislu sodbo z dne 5. septembra 2012, Y in Z, C‑71/11 in C‑99/11, EU:C:2012:518, točka 57).
39
Drugič, na podlagi člena 9(1)(b) Direktive 2011/95, na katerega se sklicuje predložitveno sodišče, je mogoče kot „dejanje preganjanja“ opredeliti tudi akumulacijo različnih ukrepov, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki je „dovolj huda“, da vpliva na posameznika na podoben način, kot je navedeno v členu 9(1)(a) te direktive.
40
Iz teh določb je razvidno, da mora kršitev temeljnih človekovih pravic, da pomeni preganjanje v smislu člena 1A Ženevske konvencije, doseči zadostno stopnje resnosti (sodba z dne 19. novembra 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojaški rok in azil), C‑238/19, EU:C:2020:945, točka 22 in navedena sodna praksa). Ta stopnja resnosti je podobna za vsakega od primerov iz člena 9(1)(a) in (b) Direktive 2011/95.
41
Kar zadeva natančneje člen 9(1)(b) te direktive, je treba šteti, da je taka stopnja resnosti dosežena zlasti takrat, kadar se več kršitev pravic, ki niso nujno pravice, ki jih v skladu s členom 15(2) EKČP ni mogoče omejiti, obravnava kot celota in se z njimi posega v nedotakljivost človekovega dostojanstva, kot je določeno v členu 1 Listine, ki si ga Direktiva 2011/95 – kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 16 – prizadeva izrecno zagotoviti.
42
Kot v bistvu poudarja generalni pravobranilec v točki 54 sklepnih predlogov, v obravnavanem primeru ni dvoma, da ne glede na naravo represije, ki so ji izpostavljene afganistanske ženske v primeru neupoštevanja predpisov, ki jih je sprejel talibanski režim – ki lahko že sami pomenijo dejanja preganjanja v smislu člena 9(1)(a) Direktive 2011/95 – diskriminatorni ukrepi, na katere se sklicuje predložitveno sodišče, dosegajo zahtevano stopnjo resnosti tako glede na svojo intenzivnost in kumulativni učinek kot glede na posledice za žensko, proti kateri so sprejeti.
43
Prvič, nekatere od teh ukrepov je treba že kot take opredeliti kot „dejanje preganjanja“ v smislu člena 9(1)(a) Direktive 2011/95. To velja zlasti za prisilno poroko, ki jo je mogoče primerjati z obliko suženjstva, prepovedano s členom 4 EKČP, in za neobstoj varstva pred nasiljem, vezanim na spol, in nasiljem v družini, ki sta obliki nečloveškega in ponižujočega ravnanja, prepovedani s členom 3 EKČP.
44
Drugič, tudi če se šteje, da diskriminatorni ukrepi proti ženskam, s katerimi se omejuje dostop do zdravstvenega varstva, političnega življenja, izobraževanja in opravljanja poklicne ali športne dejavnosti, ovira svoboda gibanja in vstopa ali pa se z njimi posega v svobodo oblačenja – obravnavani posamično – ne pomenijo dovolj resne kršitve temeljne pravice v smislu člena 9(1)(a) Direktive 2011/95, ti ukrepi kot celota vplivajo na ženske, ker dosegajo stopnjo resnosti, ki se zahteva za to, da postanejo dejanja preganjanja v smislu člena 9(1)(b) te direktive. Kot je namreč v točkah od 56 do 58 sklepnih predlogov navedel generalni pravobranilec, se s temu ukrepi – zaradi njihovega kumulativnega učinka ter njihove namerne in sistematične uporabe – afganistanskim ženskam zaradi njihovega spola odkrito in neusmiljeno odrekajo temeljne pravice, povezane s človekovim dostojanstvom. Navedeni ukrepi pričajo o vzpostavitvi družbene organizacije, ki temelji na sistemu segregacije in zatiranja, v katerem so ženske izključene iz civilne družbe in jim je odvzeta pravica do dostojnega vsakdanjega življenja v njihovi izvorni državi.
45
Taka razlaga je potrjena s členom 9(2) Direktive 2011/95, v katerem so primeroma našteta dejanja preganjanja v smislu odstavka 1 člena 9 te direktive, med katerimi so med drugim v točkah od (a) do (c) in (f) tega odstavka navedena dejanja fizičnega ali psihičnega nasilja, vključno z dejanji spolnega nasilja, pravni, upravni, policijski in/ali sodni ukrepi, ki so sami po sebi diskriminatorni ali izvedeni na diskriminatoren način, nesorazmeren ali diskriminatoren pregon oziroma kazen ter dejanja, ki se proti osebam izvajajo zaradi njihovega spola.
46
Na podlagi vseh navedenih razlogov je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(1)(b) Direktive 2011/95 razlagati tako, da akumulacija diskriminatornih ukrepov proti ženskam, ki jih je sprejel ali dopuščal „subjekt preganjanja“ v smislu člena 6 te direktive in ki se kažejo zlasti v tem, da ženske nimajo nikakršnega pravnega varstva zoper nasilje, vezano na spol, nasilje v družini in prisilne poroke, da si morajo povsem pokriti svoje telo in zakriti svoj obraz, da jim je otežen dostop do zdravstvenega varstva in omejena njihova svoboda gibanja, da jim je prepovedano opravljati poklicno dejavnost oziroma jo lahko opravljajo v omejenem obsegu, da sta jim prepovedana dostop do izobraževanja in ukvarjanje s športom ter da so izključene iz političnega življenja, pomeni „dejanje preganjanja“, ker ti ukrepi zaradi njihovega kumulativnega učinka ogrožajo spoštovanje človekovega dostojanstva, kot je zagotovljeno s členom 1 Listine.
Drugo vprašanje
47
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(3) Direktive 2011/95 razlagati tako, da mora pristojni nacionalni organ pri ugotavljanju, ali – ob upoštevanju okoliščin, ki prevladujejo v izvorni državi zadevne ženske v trenutku presojanja njene prošnje za mednarodno zaščito – diskriminatorni ukrepi, ki jim je bila ali bi jim lahko bila izpostavljena v svoji izvorni državi, pomenijo dejanja preganjanja v smislu člena 9(1) te direktive, v okviru posamičnega obravnavanja njene prošnje v smislu člena 2(h) navedene direktive poleg njenega spola in državljanstva upoštevati tudi druge elemente, ki so značilni za njene osebne okoliščine.
48
V skladu s členom 4 Direktive 2011/95 je treba vsako prošnjo za mednarodno zaščito načeloma obravnavati posamično (glej zlasti sodbe z dne 7. novembra 2013, X in drugi, od C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720, točka 73; z dne 25. januarja 2018, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, točka 41, in z dne 19. novembra 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojaški rok in azil), C‑238/19, EU:C:2020:945, točka 23).
49
V skladu s členom 4(3) te direktive morajo pristojni nacionalni organi posamično presojo utemeljenosti strahu prosilca pred preganjanjem skrbno in previdno opraviti v vsakem primeru posebej, in sicer zgolj na podlagi konkretne ocene dejstev in okoliščin, da ugotovijo, ali ugotovljena dejstva in okoliščine pomenijo tako grožnjo, da se lahko zadevna oseba glede na svoj osebni položaj upravičeno boji, da bo dejansko žrtev dejanj preganjanja, če bi se vrnila v svojo izvorno državo (glej v tem smislu sodbi z dne 16. januarja 2024, Intervyuirasht organ na DAB pri MS (Ženske, ki so žrtve nasilja v družini), C‑621/21, EU:C:2024:47, točka 60, in z dne 11. junija 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženske, ki se poistovetijo z vrednoto enakosti med spoloma), C‑646/21, EU:C:2024:487, točka 59).
50
V tej določbi so našteti elementi, ki jih morajo pristojni nacionalni organi upoštevati pri posamičnem obravnavanju prošnje za mednarodno zaščito. Med njimi so vsa ustrezna dejstva, ki se nanašajo na izvorno državo v času, ko se sprejme odločitev o prošnji za mednarodno zaščito, ter individualni položaj in osebne okoliščine prosilca, vključno z dejavniki, kot so njegova preteklost, spol in starost.
51
Čeprav se člen 4 Direktive 2011/95 sicer res uporablja za vse prošnje za mednarodno zaščito ne glede na razloge za preganjanje, navedene v utemeljitev teh prošenj, morajo pristojni organi – ob spoštovanju pravic, zagotovljenih z Listino – prilagoditi način preizkusa izjav ter listinskih in drugih dokazov glede na značilnosti vsake posamezne skupine prošenj za mednarodno zaščito (sodbi z dne 2. decembra 2014, A in drugi, od C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, točka 54, in z dne 25. januarja 2018, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, točka 36).
52
Poleg tega člen 10(3)(b) Direktive 2013/32 državam članicam nalaga, da pazijo na to, da se odločbe v zvezi s prošnjami za mednarodno zaščito izdajo na podlagi ustreznega obravnavanja, v okviru katerega so bile iz različnih virov, kot so Agencija Evropske unije za azil (EUAA), ki je nasledila EASO, in UNHCR ter ustrezne mednarodne organizacije za človekove pravice, pridobljene točne in ažurne informacije o splošnih razmerah, ki vladajo v izvornih državah prosilcev. S to določbo se poleg tega zahteva, da ima osebje, ki je odgovorno za obravnavanje prošenj in odločanje o njih, dostop do teh informacij (sodba z dne 11. junija 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženske, ki se poistovetijo z vrednoto enakosti med spoloma), C‑646/21, EU:C:2024:487, točka 60).
53
V ta namen morajo pristojni nacionalni organi, kot je razvidno iz točke 36(x) Smernic UNHCR o mednarodni zaščiti št. 1 o preganjanju zaradi spola v okviru člena 1(A), točka 2, Ženevske konvencije, zbrati informacije o izvorni državi, ki so upoštevne za obravnavo prošenj žensk, kot so položaj žensk pred zakonom, njihove politične, ekonomske in socialne pravice, kulturni in socialni običaji države ter posledice nespoštovanja teh običajev, pogostost škodljivih tradicionalnih praks, pojavnost in oblike prijavljenega nasilja nad ženskami, varstvo, ki je ženskam na voljo, kazni, ki se naložijo storilcem takšnega nasilja, ter tveganja, ki jih nosi ženska, če se po vložitvi take prošnje vrne v izvorno državo (sodbi z dne 16. januarja 2024, Intervyuirasht organ na DAB pri MS (Ženske, ki so žrtve nasilja v družini), C‑621/21, EU:C:2024:47, točka 61, in z dne 11. junija 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženske, ki se poistovetijo z vrednoto enakosti med spoloma), C‑646/21, EU:C:2024:487, točka 61).
54
Iz navedenega izhaja, da tudi zahteva po posamičnem obravnavanju prošnje za mednarodno zaščito temelji na predpostavki, da morajo pristojni nacionalni organi način preizkusa dejstev in dokazov prilagoditi okoliščinam in značilnostim vsake prošnje.
55
Poleg tega je treba spomniti, da lahko države članice v skladu s členom 3 Direktive 2011/95 uvedejo ali ohranijo ugodnejše standarde, ki vključujejo zlasti omilitev pogojev za priznanje statusa begunca, če ti standardi ne posegajo v splošno sistematiko ali cilje te direktive (glej v tem smislu sodbi z dne 4. oktobra 2018, Ahmedbekova, C‑652/16, EU:C:2018:801, točki 70 in 71, in z dne 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Ohranjanje enotnosti družine), C‑91/20, EU:C:2021:898, točki 39 in 40).
56
V obravnavanem primeri je EUAA v točki 3.15 poročila z naslovom Country guidance: Afghanistan (Smernice za državo Afganistan) iz januarja 2023 sklenila, da za afganistanske ženske in dekleta zaradi ukrepov, ki jih je sprejel talibanski režim od leta 2021, na splošno obstaja utemeljen strah, da bodo preganjane v smislu člena 9 Direktive 2011/95. Prav tako je v okviru te zadeve UNHCR v izjavi z dne 25. maja 2023 o pojmu preganjanja zaradi akumulacije ukrepov glede na trenutni položaj žensk in deklet v Afganistanu navedel, da za afganistanske ženske in dekleta zaradi dejanj preganjanja, ki jih proti njim izvajajo talibani izključno zaradi njihovega spola, velja domneva o priznanju statusa begunk.
57
V teh okoliščinah lahko pristojni nacionalni organi v zvezi s prošnjama za mednarodno zaščito, ki sta ju vložili ženski, ki sta državljanki Afganistana, štejejo, da trenutno v okviru posamičnega obravnavanja položaja prosilke za mednarodno zaščito ni treba dokazati, da zanjo obstaja dejanska in posebna nevarnost, da bo izpostavljena dejanjem preganjanja, če se vrne v svojo izvorno državo, če so elementi glede njenega osebnega položaja, kot sta njeno državljanstvo ali njen spol, dokazani.
58
Na podlagi zgoraj navedenih razlogov je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(3) Direktive 2011/95 razlagati tako, da pristojnemu nacionalnemu organu pri ugotavljanju, ali – ob upoštevanju okoliščin, ki prevladujejo v izvorni državi zadevne ženske v trenutku presojanja njene prošnje za mednarodno zaščito – diskriminatorni ukrepi, ki jim je bila ali bi jim lahko bila izpostavljena v svoji izvorni državi, pomenijo dejanja preganjanja v smislu člena 9(1) te direktive, v okviru posamičnega obravnavanja njene prošnje v smislu člena 2(h) navedene direktive poleg njenega spola in državljanstva ni treba upoštevati tudi drugih elementov, ki so značilni za njene osebne okoliščine.
Stroški
59
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1.
Člen 9(1)(a) in (b) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite
je treba razlagati tako, da
akumulacija diskriminatornih ukrepov proti ženskam, ki jih je sprejel ali dopuščal „subjekt preganjanja“ v smislu člena 6 te direktive in ki se kažejo zlasti v tem, da ženske nimajo nikakršnega pravnega varstva zoper nasilje, vezano na spol, nasilje v družini in prisilne poroke, da si morajo povsem pokriti svoje telo in zakriti svoj obraz, da jim je otežen dostop do zdravstvenega varstva in omejena njihova svoboda gibanja, da jim je prepovedano opravljati poklicno dejavnost oziroma jo lahko opravljajo v omejenem obsegu, da sta jima prepovedana dostop do izobraževanja in ukvarjanje s športom ter da so izključene iz političnega življenja, pomeni „dejanje preganjanja“, ker ti ukrepi zaradi njihovega kumulativnega učinka ogrožajo spoštovanje človekovega dostojanstva, kot je zagotovljeno s členom 1 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
2.
Člen 4(3) Direktive 2011/95
je treba razlagati tako, da
pristojnemu nacionalnemu organu pri ugotavljanju, ali – ob upoštevanju okoliščin, ki prevladujejo v izvorni državi zadevne ženske v trenutku presojanja njene prošnje za mednarodno zaščito – diskriminatorni ukrepi, ki jim je bila ali bi jim lahko bila izpostavljena v svoji izvorni državi, pomenijo dejanja preganjanja v smislu člena 9(1) te direktive, v okviru posamičnega obravnavanja njene prošnje v smislu člena 2(h) navedene direktive poleg njenega spola in državljanstva ni treba upoštevati tudi drugih elementov, ki so značilni za njene osebne okoliščine.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.