ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 11. júla 1974 (*) Vo veci 8/74_ktorej
predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorým Tribunal
de première instance de Bruxelles navrhuje, aby v súvislosti
s trestným konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medziProcureur du RoiaBenoît a Gustave Dassonvillea s občianskoprávnym sporom medziSA Ets Fourcroy_SA Breuval et CieaBenoît a Gustave DassonvilleSúdny dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článkov 30 až 33, 36 a 85 Zmluvy EHS_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda R. Lecourt, predsedovia komory A. M. Donner,
M. Sørensen, sudcovia R. Monaco, J. Mertens de Wilmars,
P. Pescatore, H. Kutscher, C. Ó Dálaigh
a A. J. Mackenzie Stuart (spravodajca)_generálny advokát: A. Trabucchi_tajomník: A. Van Houtte_vyhlásil tentoRozsudok1        Rozhodnutím
z 11. januára 1974 doručeným do kancelárie Súdneho dvora
8. februára 1974 Tribunal de première instance de Bruxelles
predložil na základe článku 177 Zmluvy EHS dve otázky týkajúce sa
výkladu článkov 30, 31, 32, 33, 36 a 85 Zmluvy EHS
v súvislosti s požiadavkou úradného dokumentu pre výrobky
s označením pôvodu vydaného vládou štátu vývozcu.2        Prvá
otázka spočíva v tom, či vnútroštátne právne ustanovenie
zakazujúce dovoz tovaru s označením pôvodu, ak tento tovar
nesprevádza úradný dokument vydaný vyvážajúcim štátom, ktorý osvedčuje
jeho právo na takéto označenie, predstavuje opatrenie, ktoré má
rovnocenný účinok ako množstevné obmedzenie podľa článku 30 Zmluvy.3        Táto
otázka bola predložená v rámci trestného konania vedeného
v Belgicku proti obchodníkom, ktorí legálne nadobudli dodávku
škótskej whisky, ktorá je vo voľnom obehu vo Francúzsku, a doviezli
ju do Belgicka, pričom neboli držiteľmi osvedčenia o pôvode
vydaného britskými colnými orgánmi, čím porušili belgické právne
predpisy.4        Zo
spisu a zo vzájomných ústnych vyjadrení vyplýva, že obchodník,
ktorý chce do Belgicka dovážať škótsku whisky, ktorá už je vo voľnom
obehu vo Francúzsku, môže získať takéto osvedčenie len s vážnymi
ťažkosťami na rozdiel od dovozcu, ktorý ju dováža priamo zo štátu
výrobcu.5        Všetky
obchodné právne predpisy členských štátov, ktoré môžu priamo alebo
nepriamo, skutočne alebo potenciálne tvoriť prekážku obchodu
v rámci Spoločenstva, sa musia považovať za opatrenia
s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia.6        Pokiaľ
nie je vytvorený režim Spoločenstva, ktorý by spotrebiteľom zaručoval
pravosť označenia pôvodu výrobku, a členský štát prijme opatrenia
na predchádzanie nekalým praktikám v tejto súvislosti, musí dodržať
podmienku, že tieto opatrenia budú rozumné a požadované dôkazné
prostriedky nebudú tvoriť prekážku obchodu medzi členskými štátmi,
a teda budú prístupné všetkým štátnym príslušníkom členských
štátov.7        Bez
toho, že by vôbec bolo potrebné skúmať, či sa na takéto opatrenia
vzťahuje článok 36, tieto opatrenia v každom prípade na základe
zásady vyjadrenej v druhej vete tohto článku nesmú byť
prostriedkami svojvoľnej diskriminácie alebo skrytého obmedzovania
obchodu medzi členskými štátmi.8        Takýto
prípad môže nastať vtedy, ak členský štát požaduje na účely preukázania
pôvodu výrobku také náležitosti, ktoré môžu bez vážnych ťažkostí
prakticky splniť len priami dovozcovia.9        Preto
požiadavka členského štátu na osvedčenie o pravosti, ktorého
získanie je pre dovozcov pravého výrobku, ktorý je legálne vo voľnom
obehu v inom členskom štáte, ťažšie ako pre dovozcov, ktorí
dovážajú rovnaký výrobok priamo z krajiny pôvodu, predstavuje
opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie
nezlučiteľné so Zmluvou.10      Druhá
otázka spočíva v tom, či je dohoda, ktorej účinkom je obmedzenie
hospodárskej súťaže a ktorá má nepriaznivý vplyv na obchod medzi
členskými štátmi, ak sa použije v spojení s vnútroštátnymi
právnymi predpismi týkajúcimi sa osvedčenia o pôvode, neplatná, ak
sa táto dohoda obmedzuje len na to, že výhradnému dovozcovi povoľuje
využiť tieto právne predpisy s cieľom zabrániť paralelnému dovozu
alebo tomu nebráni.11      Na
dohodu o výhradnom predaji sa vzťahuje zákaz podľa článku 85, ak
táto dohoda právne alebo skutkovo bráni iným osobám ako výhradným
dovozcom dovážať predmetné výrobky z iných členských štátov na
chránené územie.12      Konkrétnejšie,
dohoda o výhradnom predaji môže mať nepriaznivý vplyv na obchod
medzi členskými štátmi a môže narušovať hospodársku súťaž, ak
držiteľ výhradného oprávnenia môže zabrániť paralelným dovozom
z iných členských štátov na územie, na ktoré sa vzťahuje výhradné
oprávnenie, a to prostredníctvom kombinácie dohody a účinkov
vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré vyžadujú výlučne určitý dôkazný
prostriedok o pravosti.13      Na
účely rozhodnutia, či ide o takýto prípad, treba vziať do úvahy
nielen práva a povinnosti vyplývajúce z ustanovení takejto
dohody, ale aj právne a hospodárske súvislosti tejto dohody
a najmä možnú existenciu podobných dohôd uzatvorených medzi tým
istým výrobcom a držiteľmi výhradného oprávnenia usadenými
v iných členských štátoch.14      V tejto
súvislosti môže skutočnosť, že v členskom štáte sú udržiavané
ceny, ktoré sú značne vyššie ako ceny, ktoré platia v inom členskom
štáte, viesť k skúmaniu, či sa dohoda o výhradnom predaji
nepoužíva s cieľom brániť dovozcom pri získavaní dôkazného
prostriedku o pravosti predmetného výrobku, požadovaného takými
vnútroštátnymi právnymi predpismi, aké sú uvedené v otázke.15      Samotná
skutočnosť, že dohoda len povoľuje využiť takéto vnútroštátne právne
predpisy alebo tomu nebráni, však nestačí na to, aby bola dohoda
neplatná. O trovách16      Belgická
vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako ani Komisia nemajú právo
na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti
s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.17      Vzhľadom
na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom
konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté
v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred Tribunal
de première instance de Bruxelles, o trovách konania rozhodne tento
vnútroštátny súd.Z týchto
dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach, ktoré mu položil Tribunal
de première instance de Bruxelles rozhodnutím z 11. januára
1974, takto:1.      Požiadavka
členského štátu na osvedčenie o pravosti, ktorého získanie je pre
dovozcov pravého výrobku, ktorý je legálne vo voľnom obehu v inom
členskom štáte, ťažšie ako pre dovozcov, ktorí dovážajú rovnaký výrobok
priamo z krajiny pôvodu, predstavuje opatrenie s rovnocenným
účinkom ako množstevné obmedzenie nezlučiteľné so Zmluvou.2.      Samotná
skutočnosť, že dohoda len povoľuje využiť takéto vnútroštátne právne
predpisy alebo tomu nebráni, však nestačí na to, aby bola dohoda
neplatná.LecourtDonner      Sørensen      MonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscher      Ó DálaighMackenzie StuartRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 11. júla 1974.Tajomník       PredsedaA. Van Houtte       R. Lecourt* Jazyk konania: francúzština.