62012CP0579
STANOVISKO GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 11. júna 2013 (
1
)
Vec C‑579/12 RX‑IIEurópska komisia
proti
Guidovi Strackovi
„Preskúmanie — Verejná služba — Úradníci — Dovolenky — Prevod dní riadnej dovolenky nevyčerpanej z dôvodu choroby — Článok 1e ods. 2 služobného poriadku úradníkov — Článok 4 prílohy V služobného poriadku úradníkov — Smernica 2003/88/ES — Článok 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie — Narušenie jednoty a vnútorného súladu práva Únie“
I – Úvod
1.
Platia minimálne požiadavky sociálneho práva uznané na úrovni Európskej únie rovnako pre úradníkov európskych inštitúcií ako pre pracovníkov, na ktorých sa vzťahuje všeobecné právo? Takto znie vo svojej podstate právna otázka, o ktorej má v rámci tohto konania o preskúmaní rozhodnúť Súdny dvor.
2.
Uvedená otázka sa týka práva na platenú dovolenku za kalendárny rok. Toto právo, ktoré bolo najprv predmetom úpravy smernice 93/104/ES (
2
) a následne smernice 2003/88/ES (
3
), je súčasťou všeobecných zásad sociálneho práva Únie a v súčasnosti je zakotvené v článku 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) (
4
).
3.
V prejednávanej veci Európska komisia zamietla žiadosť bývalého úradníka tejto inštitúcie pána Stracka o prevod 38,5 dňa riadnej dovolenky nevyčerpanej v roku 2004 do roku 2005 z dôvodu dlhodobej choroby dotknutej osoby. Komisia na podporu sporného rozhodnutia prijatého 15. marca 2007 uviedla ustanovenie Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (
5
), podľa ktorého je možné do nasledujúceho roka previesť len 12 dní, ak dôvody, pre ktoré nebolo možné vyčerpať riadnu dovolenku, nesúvisia s požiadavkami služby (článok 4 prvý odsek prílohy V služobného poriadku). Keďže pán Strack medzitým získal invalidný dôchodok, vzniká otázka, či mu má byť prebytok riadnej dovolenky za rok 2004, ktorý presahuje 12 dní automaticky prevedených do roku 2005, vyplatený ako peňažná náhrada (článok 4 druhý odsek prílohy V služobného poriadku).
4.
Pán Strack sa po zamietnutí zo strany Komisie obrátil na súdy Únie a v prvostupňovom konaní na Súde pre verejnú službu Európskej únie (ďalej len „Súd pre verejnú službu“) (
6
) bol úspešný. Súd pre verejnú službu rozhodol, že dotknutej osobe mal byť priznaný prevod dní riadnej dovolenky nevyčerpaných z dôvodu choroby, a to aj nad rámec automaticky prevedených 12 dní, pričom Komisia bola povinná rešpektovať rovnaké minimálne požiadavky, aké sa uplatňujú podľa všeobecného práva na pracovníkov v zmysle smernice 2003/88, tak ako ju Súdny dvor vykladá vo svojej judikatúre Schultz‑Hoff (
7
).
5.
Všeobecný súd Európskej únie (ďalej len „Všeobecný súd“) však na základe odvolania Komisie rozsudok Súdu pre verejnú službu zrušil a vo veci samej žalobu pána Stracka zamietol. (
8
) Rozsudok Všeobecného súdu sa vo svojej podstate zakladá na predpoklade, že smernicu 2003/88, rovnako ako judikatúru Schultz‑Hoff, nemožno uplatniť na režim platný pre úradníkov európskych inštitúcií.
6.
Pripomínam, že Súdny dvor v rozsudku Schultz‑Hoff a i. rozhodol, že článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 bráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo praxi, ktoré stanovujú, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok zanikne uplynutím referenčného obdobia a/alebo obdobia na prevod dovolenky upraveného vnútroštátnym právom, aj keď pracovník bol na nemocenskej dovolenke počas celého referenčného obdobia alebo počas jeho časti a jeho práceneschopnosť trvala až do skončenia pracovného pomeru, a preto nemal možnosť uplatniť svoj nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok. (
9
) Súdny dvor toto konštatovanie v zásade potvrdil aj v nasledujúcich rozsudkoch, pričom ho v detailoch podrobnejšie rozviedol. (
10
)
7.
Komora príslušná preskúmať rozhodnutie rozhodla na návrh prvého generálneho advokáta začať konanie o preskúmaní rozsudku Všeobecného súdu (
11
) (článok 256 ods. 2 druhý pododsek ZFEÚ, články 62 a 62a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ako aj článok 193 ods. 4 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora). Predmet preskúmania bol formulovaný takto:
„Preskúmanie sa bude týkať otázok, či so zreteľom na judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa práva na platenú dovolenku za kalendárny rok ako zásady sociálneho práva Únie, ktorá je výslovne zakotvená aj v článku 31 ods. 2 [Charty] a najmä stanovená [smernicou 2003/88/ES,] rozsudok Všeobecného súdu... má dopad na jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie v rozsahu, v akom Všeobecný súd ako odvolací súd podal výklad:
—
článku 1e ods. 2 Služobného poriadku... v tom zmysle, že sa tento článok nevzťahuje na ustanovenia týkajúce sa organizácie pracovného času stanovené smernicou 2003/88, a najmä na platenú dovolenku za kalendárny rok, a
—
následne článku 4 prílohy V uvedeného poriadku v tom zmysle, že tento článok stanovuje, že právo na prevod dovolenky za kalendárny rok prekračujúcej hranicu, ktorú stanovuje uvedené ustanovenie, možno udeliť len v prípade zaneprázdnenia súvisiaceho s činnosťou úradníka z dôvodu výkonu jeho funkcií.“
8.
Konanie o preskúmaní sa tak prvýkrát týka otázok hmotného práva súvisiacich so základnými právami uznanými na úrovni Únie. Nasmerovanie, ktoré v tejto súvislosti určí Súdny dvor, presahuje rámec na prvý pohľad trochu technickej problematiky prevodu dní dovolenky a má zásadný význam pre ďalší vývoj a konkrétne uplatnenie práva európskej verejnej služby ako celku.
II – Právny rámec
A – Charta
9.
Podľa článku 31 ods. 2 Charty má „každý pracovník... právo na... každoročnú platenú dovolenku“.
10.
Podľa vysvetliviek k Charte základných práv (
12
) sa toto ustanovenie zakladá na smernici 93/104, ako aj na článku 2 Európskej sociálnej charty (
13
) a bode 8 Charty Spoločenstva týkajúcej sa základných sociálnych práv pracovníkov (
14
).
B – Služobný poriadok
11.
Podľa článku 1e ods. 2 služobného poriadku, ktorý je súčasťou všeobecných ustanovení tohto služobného poriadku:
„Úradníkom v aktívnom pracovnom pomere sú poskytnuté pracovné podmienky spĺňajúce príslušné zdravotné a bezpečnostné normy, ktoré sú aspoň rovnocenné s minimálnymi požiadavkami, uplatniteľnými podľa opatrení, schválených v týchto oblastiach podľa zmlúv.“
12.
Hlava IV kapitola 2 služobného poriadku, týkajúca sa dovolenky, v článku 57 prvej vete stanovuje:
„Úradníci majú nárok na riadnu dovolenku, trvajúcu najmenej 24 pracovných dní a najviac 30 pracovných dní za kalendárny rok, v súlade s predpismi, ktoré sa ustanovia na základe spoločnej dohody orgánov [Únie], po porade s Výborom pre služobný poriadok.“
13.
Článok 4 prílohy V služobného poriadku (
15
), ktorý patrí medzi ustanovenia upravujúce spôsob priznávania dovoleniek, uvádza:
„Ak úradník z iných dôvodov ako požiadaviek služby nevyčerpal svoju riadnu dovolenku do konca bežného kalendárneho roka, časť dovolenky, ktorá sa môže previesť do nasledujúceho roka, nemôže presiahnuť 12 dní.
Ak úradník v čase odchodu zo služby nevyčerpal svoju riadnu dovolenku, vyplatí sa mu náhrada zodpovedajúca jednej tridsatine jeho mesačnej odmeny v čase odchodu zo služby za každý deň dovolenky, na ktorú má nárok.
…“
14.
Obežník generálneho riaditeľstva (GR) „Personál a administratíva“ uverejnený v Informations administratives č. 66‑2002 z 2. augusta 2002 stanovuje:
„Ak je počet nevyčerpaných dní dovolenky vyšší ako dvanásť, dni dovolenky presahujúce dvanásť dní stanovených v služobnom poriadku možno previesť iba vtedy, ak sa preukáže, že si ich úradník nemohol vyčerpať v prebiehajúcom kalendárnom roku z dôvodov, ktoré súvisia s požiadavkami služby.“
15.
Uvedený obežník bol s účinnosťou od 1. mája 2004 nahradený rozhodnutím Komisie z 28. apríla 2004 o prijatí vykonávacích ustanovení v oblasti dovoleniek (
16
), ktoré okrem iného stanovujú:
„Prevod viac ako [12] dní je povolen[ý] iba vtedy, ak sa preukáže, že dotknutá osoba si tieto dni nemohla vyčerpať v prebiehajúcom kalendárnom roku z dôvodov, ktoré súvisia s požiadavkami služby (ktoré treba výslovne odôvodniť), pričom prevedené dni sa pripočítajú ku dňom dovolenky, na ktoré vzniká nárok v kalendárnom roku nasledujúcom po rozhodnutí [osoby zodpovednej za ľudské zdroje];
…
Prevod viac ako [12] dní nie je povolen[ý], ak nevyčerpané dni dovolenky vyplývajú z iných dôvodov než z požiadaviek služby (napríklad zo zdravotných dôvodov: choroba, nehoda, predĺženie dovolenky za kalendárny rok po nehode alebo chorobe, ku ktorým došlo počas čerpania dovolenky za kalendárny rok, materská dovolenka, dovolenka poskytovaná v súvislosti s osvojením dieťaťa, rodičovská dovolenka, rodinná dovolenka, pracovné voľno z osobných dôvodov, neplatené voľno, pracovné voľno na vojenskú službu, atď.);
…“
16.
Zo záveru vedúcich administratívy č. 53A/70 z 9. januára 1970 rovnako vyplýva, že prevod dovolenky musí byť obmedzený na 12 dní aj v prípade dlhodobej choroby.
C – Smernica 2003/88
17.
Smernica 2003/88 nahrádza smernicu 93/104 a odkazy na túto druhú smernicu je potrebné chápať ako odkazy na smernicu 2003/88. (
17
)
18.
V odôvodnení 6 smernice 2003/88 sa uvádza:
„Treba prihliadať na zásady Medzinárodnej organizácie práce s ohľadom na organizáciu pracovného času, vrátane zásad súvisiacich s nočnou prácou.“
19.
Článok 1 smernice 2003/88, nazvaný „Účel a rozsah pôsobnosti“, stanovuje:
„1.   Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času.
2.   Táto smernica sa vzťahuje na:
a)
minimálne doby… ročnej dovolenky…
…“
20.
Článok 7 tejto smernice, nazvaný „Ročná dovolenka“, znie takto:
„1.   Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude mať nárok na platenú ročnú dovolenku v trvaní najmenej štyroch týždňov v súlade s podmienkami pre vznik nároku a pre poskytnutia takej dovolenky, ustanovenými vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.
2.   Namiesto minimálnej doby ročnej platenej dovolenky nemôže byť vyplatená peňažná náhrada, s výnimkou prípadov skončenia pracovného pomeru.“
III – Analýza
21.
Moja analýza skúmaného rozsudku sa bude pohybovať v hraniciach, ktoré komora príslušná preskúmať rozhodnutie stanovila v rozhodnutí o začatí konania o preskúmaní (
18
) a v podstate sa bude týkať otázky, či Všeobecný súd narušil jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie, keď podal nesprávny výklad článku 1e ods. 2 služobného poriadku a článku 4 prílohy V uvedeného poriadku v súvislosti s prevodom riadnej dovolenky, ktorá nebola vyčerpaná z dôvodu dlhodobej choroby dotknutej osoby.
22.
Na úvod je potrebné zamietnuť predpoklad Komisie a Rady Európskej únie, podľa ktorého v prejednávanej veci nemožno konštatovať nijaké narušenie jednoty ani vnútorného súladu práva Únie, pretože Všeobecný súd neuplatnil „normy prierezovej povahy“, ale ustanovenia služobného poriadku, ktorých poslaním nie je uplatnenie v iných oblastiach práva Únie.
23.
Ak by bol tento predpoklad uvedených inštitúcií prijatý, konanie o preskúmaní by mohlo úplne stratiť svoj zmysel. Zdá sa mi, že Komisia a Rada nepochopili zmysel tohto konania. Možnosť narušenia jednoty alebo vnútorného súladu práva Únie totiž môže vzniknúť aj v súvislosti s technickými ustanoveniami, ktoré sú súčasťou osobitnej právnej úpravy, ak ich Všeobecný súd vykladá alebo uplatní tak, že sú v rozpore s právnou úpravou v iných oblastiach práva Únie alebo so zásadami práva Únie prierezovej povahy.
24.
Práve z tohto uhla pohľadu budem v prvom rade analyzovať, či bol skúmaný rozsudok poznačený nesprávnym právnym posúdením, pokiaľ ide o pravidlá služobného poriadku o riadnej dovolenke (časť A nižšie), a následne sa zameriam na otázku, či toto prípadné nesprávne posúdenie narušuje jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie (časť B nižšie).
A – Nesprávne právne posúdenie, ktorého sa dopustil Všeobecný súd
25.
Medzi účastníkmi konania a inštitúciami, ktoré predložili Súdnemu dvoru svoje pripomienky, existuje hlboký nesúhlas v otázke, či skúmaný rozsudok je poznačený nesprávnym právnym posúdením práva na platenú riadnu dovolenku. Pán Strack tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil závažného nesprávneho právneho posúdenia, keď odmietol uplatniť požiadavky článku 7 smernice 2003/88, tak ako boli vyložené v judikatúre Schultz‑Hoff, v rámci článku 1e ods. 2 služobného poriadku a článku 4 prílohy V uvedeného poriadku. Komisia a Rada predkladajú diametrálne odlišnú tézu a bránia skúmaný rozsudok, tak ako bol vyhlásený Všeobecným súdom, pričom uvádzajú v zásade rovnaké tvrdenia.
1. O výklade článku 1e ods. 2 služobného poriadku: zahrnutie minimálnych požiadaviek smernice 2003/88
26.
Článok 1e ods. 2 služobného poriadku stanovuje, že „úradníkom v aktívnom služobnom pomere sú poskytnuté pracovné podmienky spĺňajúce príslušné zdravotné a bezpečnostné normy, ktoré sú aspoň rovnocenné s minimálnymi požiadavkami, uplatniteľnými podľa opatrení, schválených v týchto oblastiach podľa zmlúv“.
27.
Všeobecný súd ako druhostupňový súd vyložil na rozdiel od Súdu pre verejnú službu toto ustanovenie tak, že nepokrýva požiadavky týkajúce sa platenej dovolenky za kalendárny rok, tak ako vyplývajú z článku 7 smernice 2003/88 a ako boli vyložené v judikatúre Schultz‑Hoff. (
19
)
28.
Všeobecný súd tak zvolil príliš zužujúci výklad článku 1e ods. 2 služobného poriadku, ktorý nie je veľmi presvedčivý.
29.
Z článku 1 ods. 1, ako aj z preambuly smernice 2003/88 (
20
) totiž vyplýva, že účelom smernice je stanoviť „minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia“ pri organizácii pracovného času. Účel smernice teda presne zodpovedá účelu článku 1e ods. 2 služobného poriadku, ktorý tiež a takmer rovnakými slovami odkazuje na „minimálne požiadavky“, pokiaľ ide o „zdravotné a bezpečnostné normy“. Vzhľadom na znenie uvedených dvoch textov podľa mňa možno len ťažko tvrdiť, že článok 1e ods. 2 služobného poriadku nepoukazuje na smernicu 2003/88, ktorá okrem iného upravuje nárok na doby platenej dovolenky za kalendárny rok.
30.
Na rozdiel od konštatovania Všeobecného súdu, (
21
) ako aj tvrdení Komisie a Rady nemožno pôsobnosť článku 1e ods. 2 služobného poriadku obmedziť iba na minimálne technické normy ochrany zdravia a bezpečnosti pracovníkov na ich pracovných miestach, ktoré nie sú upravené inými ustanoveniami služobného poriadku. (
22
) Takýto výklad by nerešpektoval skutočnosť, že uvedený článok 1e je súčasťou všeobecných ustanovení služobného poriadku, ktorých poslaním je ich prierezové uplatnenie vo všetkých oblastiach práva európskej verejnej služby a z toho dôvodu ich nemožno vykladať zužujúco.
31.
Okrem toho tvrdenia Komisie založené na genéze vzniku článku 1e služobného poriadku ani zďaleka nepodporujú zužujúci výklad tohto ustanovenia. Ani pôvodný návrh Komisie, (
23
) ani znenie dotknutého článku 1e schválené „konzultačným výborom“ (
24
) neobsahujú jasné a presné údaje, ktoré by poukazovali na to, že toto nové ustanovenie odkazuje len na technické normy v oblasti zdravia a bezpečnosti alebo iba na oblasti, ktoré nie sú upravené inými časťami služobného poriadku.
32.
Je pravda, že nemecká jazyková verzia pôvodného návrhu Komisie používa výraz „zdravotné a bezpečnostné normy na pracovnom mieste“ (
25
). Aj keby sme predpokladali, že toto doplňujúce slovné spojenie by mohlo odhaliť nejaký zámer vylúčiť minimálne požiadavky na organizáciu pracovného času, je potrebné uviesť, že v iných jazykových verziách návrhu Komisie, do ktorých som nahliadla, sa nenachádza. (
26
) Uvedené doplňujúce slovné spojenie v jedinej jazykovej verzii návrhu nariadenia je preto podľa mňa na účely spoľahlivého určenia zámeru normotvorcu v predmetnom čase irelevantné a tento môj záver ešte umocňuje skutočnosť, že konečná verzia článku 1e ods. 2 služobného poriadku, tak ako bol prijatý Radou, (
27
) už neobsahuje ani v nemeckej jazykovej verzii nijakú zmienku o pracovnom mieste.
33.
Komisia sa pri odôvodnení zužujúceho výkladu článku 1e ods. 2 služobného poriadku nemôže oprieť ani o článok 31 Charty. Je pravda, že uvedené ustanovenie Charty obsahuje dva odlišné odseky, pričom len prvý sa týka výslovne zdravia a bezpečnosti pracovníkov, kým druhý je venovaný pracovnému času a platenej dovolenke a výslovne neuvádza aspekty zdravia a bezpečnosti. To však nič nemení na tom, že tento druhý odsek sa tiež dotýka bezpečnosti a zdravia pracovníkov v zmysle smernice 2003/88, predtým smernice 93/104. Článok 31 ods. 2 Charty sa totiž zakladá aj na tejto smernici, ako jasne vyplýva z vysvetliviek k Charte. (
28
) A účelom uvedenej smernice je práve stanovenie minimálnych požiadaviek na bezpečnosť a ochranu zdravia. (
29
)
34.
Tvrdenie Komisie, prijaté Všeobecným súdom v skúmanom rozsudku, (
30
) o tom, že „zahrnutie“ minimálnych požiadaviek obsiahnutých v smernici 2003/88 do služobného poriadku by bolo v rozpore s autonómiou normotvorcu Únie v oblasti verejnej služby, zakotvenej v článku 336 ZFEÚ, je rovnako nepresvedčivé. Ako správne uviedol pán Strack, práve na základe uvedenej legislatívnej autonómie Rada do služobného poriadku zaradila všeobecné ustanovenie, teda článok 1e ods. 2, ktorý do práva európskej verejnej služby zaviedol minimálne zdravotné a bezpečnostné normy, čiže aj normy uvedené v smernici 2003/88.
35.
Zohľadnenie smernice 2003/88 vo veci, ako je táto, preto nijako nezasahuje do autonómie normotvorcu, ale je v súlade so znením a s duchom novej klauzuly, o ktorej zaradení do služobného poriadku rozhodol on sám. Aj keď je pravda, že minimálne požiadavky obsiahnuté v smerniciach Únie v oblasti pracovného práva sú v prvom rade adresované členským štátom a nie je možné sa ich automaticky dovolávať proti inštitúciám Únie, (
31
) minimálne požiadavky smernice 2003/88 sa prostredníctvom článku 1e ods. 2 služobného poriadku stali požiadavkami, ktoré sa uplatňujú aj na európsku verejnú službu.
36.
Po zohľadnení všetkých okolností som dospela k záveru, že článok 1e ods. 2 služobného poriadku sa môže a musí vykladať v tom zmysle, že pokrýva požiadavky na organizáciu pracovného času upravené v smernici 2003/88, najmä na platenú dovolenku za kalendárny rok. Keď Všeobecný súd dospel k opačnému konštatovaniu, poznačil skúmaný rozsudok nesprávnym právnym posúdením.
2. O výklade článku 4 prílohy V služobného poriadku: prevod riadnej dovolenky, ktorá nebola vyčerpaná z dôvodu choroby
37.
Podľa článku 4 prvého odseku prílohy V služobného poriadku nemôže prevod riadnej dovolenky do nasledujúceho roka presiahnuť 12 dní, ak si úradník z dôvodov, ktoré nesúvisia s požiadavkami služby, nevyčerpal svoju riadnu dovolenku do konca bežného kalendárneho roka.
38.
Na rozdiel od Súdu pre verejnú službu vyložil Všeobecný súd ako druhostupňový súd toto ustanovenie v tom zmysle, že právo na prevod riadnej dovolenky nad hranicu 12 dní možno udeliť len v prípade zaneprázdnenia súvisiaceho s činnosťou úradníka z dôvodu výkonu jeho funkcií. To podľa Všeobecného súdu vylučuje akýkoľvek prevod dovolenky presahujúcej obmedzenie 12 dní stanovené služobným poriadkom, pokiaľ nemohla byť čerpaná z dôvodu dlhodobej choroby dotknutého úradníka. (
32
)
39.
Domnievam sa, že z dôvodov, ktoré uvediem ďalej, vyložil Všeobecný súd článok 4 prvý odsek prílohy V služobného poriadku príliš doslovne a bez ohľadu na minimálne požiadavky týkajúce sa dovolenky za kalendárny rok, ako vyplývajú z článku 7 smernice 2003/88 vo svetle judikatúry Schultz‑Hoff.
40.
Je pravda, že výklad Všeobecného súdu, ktorý tak energicky obhajujú Komisia a Rada, by sa aspoň na prvý pohľad mohol opierať o formuláciu článku 4 prvého odseku prílohy V služobného poriadku. Znenie tohto ustanovenia totiž vylučuje prevod dovolenky, ktorá by prekračovala hranicu 12 dní stanovenú služobným poriadkom, okrem prípadu, že by takýto prevod mohol byť odôvodnený požiadavkami služby, pričom prevod dovolenky z iných dôvodov, najmä z dôvodu choroby, sa zdá byť a priori prípustný len v rámci obmedzenia uvedených 12 dní.
41.
Ako však Súdny dvor zdôraznil vo svojej judikatúre, výklad ustanovenia práva Únie si vyžaduje zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. (
33
)
42.
Pokiaľ ide v prvom rade o normatívny rámec, do ktorého článok 4 prílohy V služobného poriadku patrí, treba zohľadniť všeobecné ustanovenia uvedeného služobného poriadku, osobitne jeho článok 1e ods. 2. Ako som už uviedla, (
34
) z tohto ustanovenia vyplýva okrem iného uplatniteľnosť minimálnych požiadaviek stanovených v smernici 2003/88 a upravujúcich organizáciu pracovného času vrátane platenej dovolenky za kalendárny rok (článok 7 smernice 2003/88) na európsku verejnú službu.
43.
Ďalej, pokiaľ ide o ciele sledované služobným poriadkom, je potrebné zdôrazniť, že reforma zavedená nariadením č. 723/2004, ktorá nadobudla účinnosť 1. mája 2004, sa okrem iného zamerala na modernizáciu služobného poriadku pochádzajúceho z roku 1962, v duchu rešpektovania základných práv a zásad uznaných na úrovni Únie, (
35
) ako aj sociálnej ochrany. (
36
) Z toho vyplýva, že základná zásada sociálneho práva Únie, ako je právo na platenú dovolenku za kalendárny rok zakotvené v článku 31 ods. 2 Charty a vykonané v smernici 2003/88, a tiež judikatúra, ktorá sa tejto zásady týka, si zaslúžia pri výklade a uplatnení všetkých ustanovení služobného poriadku osobitnú pozornosť.
44.
Ciele, ktoré služobný poriadok sleduje, ako aj normatívny rámec, do ktorého patrí článok 4 prílohy V tohto služobného poriadku, preto svedčia v prospech zohľadnenia minimálnych požiadaviek vyplývajúcich zo smernice 2003/88, najmä z jej článku 7, tak ako boli vyložené v judikatúre Schultz‑Hoff a zahrnuté do služobného poriadku v jeho článku 1e ods. 2.
45.
Proti uvedenému nie je možné namietať v tom zmysle, že článok 4 prílohy V služobného poriadku predstavuje lex specialis, ktorý má prednosť pred článkom 1e ods. 2 tohto služobného poriadku. V rozpore s tým, čo tvrdí, zdá sa, Komisia a Rada, Súdny dvor nikdy nerozhodol, že všetky ustanovenia v prílohách služobného poriadku musia mať nevyhnutne prednosť pred všeobecnými ustanoveniami tejto právnej normy. Súdny dvor konštatoval, že ustanovenia služobného poriadku a jeho prílohy majú rovnakú právnu silu, (
37
) pričom prílohy boli uznané ako lex specialis len v rozsahu, v akom vykonávajú osobitné ustanovenia služobného poriadku. (
38
) Takýto vzťah však práve medzi článkom 1e ods. 2 služobného poriadku a jeho článkom 4 prílohy V nie je. Ustanovenia o „dovolenke“ v prílohe V vykonávajú hlavu IV kapitolu 2 služobného poriadku, najmä jej článok 57, ale uvedená príloha V neobsahuje nijaké vykonávacie opatrenie v súvislosti s článkom 1e uvedeného služobného poriadku.
46.
Aj keby bolo možné dospieť k záveru, že článok 4 prílohy V služobného poriadku obsahuje konkrétnejšie pravidlá ako článok 1e ods. 2 služobného poriadku, nič to nemení na tom, že výklad a uplatnenie týchto pravidiel musia dodržať požiadavku „praktického súladu“ medzi oboma uvedenými ustanoveniami.
47.
Článok 1e ods. 2 služobného poriadku zakotvuje zásadu, ktorá sa má uplatniť vo všetkých oblastiach upravených služobným poriadkom. Z toho vyplýva, že minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia, na ktoré odkazuje, najmä požiadavky uvedené v článku 7 smernice 2003/88, tak ako ich vykladá judikatúra Schultz‑Hoff, musia byť náležite zohľadnené pri výklade a uplatnení všetkých ustanovení služobného poriadku vrátane jeho prílohy V.
48.
Uvedené platí tým viac, že článok 1e služobného poriadku bol prijatý neskôr ako článok 4 prílohy V služobného poriadku, takže ho možno považovať za lex posterior. Pri výklade a uplatnení článku 4 prílohy V služobného poriadku preto nie je možné ignorovať nové smerovanie, ktoré normotvorca do tejto právnej normy zaviedol prostredníctvom článku 1e.
49.
To neznamená, že pravidlo, ktoré neumožňuje prevod nároku na riadnu dovolenku, stanovené v článku 4 prvom odseku prílohy V služobného poriadku, stratí svoj potrebný účinok. Minimálne požiadavky smernice 2003/88, ktoré sa stali súčasťou služobného poriadku na základe článku 1e ods. 2 a sú predmetom výkladu judikatúry Schultz‑Hoff, totiž vyžadujú isté zmiernenie uvedeného pravidla len v prípade dlhodobej choroby dotknutého úradníka.
50.
Článok 4 prílohy V služobného poriadku sa musí vo svetle článku 7 smernice 2003/88 a judikatúry Schultz‑Hoff (ktoré sa na európsku verejnú službu uplatňujú v zmysle článku 1e ods. 2 služobného poriadku) vykladať tak, že nezakazuje akýkoľvek prevod riadnej dovolenky, ktorá presahuje rámec 12 dní stanovený služobným poriadkom, ak dotknutý úradník nemohol riadnu dovolenku vyčerpať z dôvodu dlhodobej choroby.
51.
Na rozdiel od konštatovania Všeobecného súdu v skúmanom rozsudku, ako aj od tvrdení Komisie a Rady nemožno považovať výklad článku 4 prílohy V služobného poriadku, ktorý som v bode 50 tohto stanoviska formulovala, za výklad contra legem. (
39
) Naopak, domnievam sa, že len takýto výklad plne rešpektuje nielen znenie, ale aj normatívny kontext článku 4 prílohy V služobného poriadku a tiež ciele, ktoré dotknutá právna úprava sleduje.
52.
Problematiku nároku na dovolenku nevyčerpanú z dôvodu choroby je možné skúmať iba na základe flexibilného výkladu zákazu prevodu dovolenky v článku 4 prvom odseku prílohy V služobného poriadku, inak hrozí narušenie podstaty minimálnych požiadaviek vyplývajúcich z článku 1e ods. 2 uvedeného služobného poriadku v spojení s článkom 7 smernice 2003/88, tak ako ho vykladá judikatúra Schultz‑Hoff:
—
buď sa prijme podobný záver ako ten, ku ktorému dospel Súd pre verejnú službu, (
40
) že článok 4 prílohy V služobného poriadku vôbec neráta s prevodom nároku na dovolenku nevyčerpanú z dôvodu choroby,
—
alebo sa na práceneschopnosť riadne odôvodnenú lekárskym potvrdením bude nahliadať rovnako ako na „požiadavky služby“, ktoré opodstatňujú prevod nevyčerpanej dovolenky.
53.
Prvá možnosť výkladu (pozri bod 52 prvú zarážku vyššie) spočíva v myšlienke, že aj samotný zákaz prevodu viac ako 12 dní riadnej dovolenky do nasledujúceho roka „z dôvodov, ktoré nesúvisia s požiadavkami služby“, možno vykladať rôzne. Nie je vylúčené tento zákaz vyložiť zužujúcim spôsobom a pochopiť ho v tom zmysle, že len obmedzuje počet dní riadnej dovolenky, ktoré môžu byť prevedené z výsostne súkromných dôvodov ponechaných na uváženie každého úradníka, na rozdiel od požiadaviek služby určených nadriadeným. Choroba pritom nie je okolnosťou, ktorá závisí od uváženia úradníka alebo od rozhodnutia nadriadeného.
54.
Druhá možnosť výkladu (pozri bod 52 druhú zarážku vyššie) je založená na myšlienke, že nútiť úradníka pracovať alebo vziať si dovolenku, aj keď mu jeho zdravotný stav bráni v tom, aby naplnil zmysel jednej alebo druhej uvedenej činnosti, by bolo nielen v rozpore s platnou právnou úpravou, (
41
) ale aj so záujmom služby. Ak je pritom v rozpore so záujmami služby, aby si úradník vzal riadnu dovolenku, nemožno mu odoprieť prevod nároku na dovolenku, ktorú nevyčerpal zo zdravotných dôvodov.
55.
Vzhľadom na všetky uvedené úvahy sa domnievam, že článok 4 prílohy V služobného poriadku sa môže a musí vykladať v tom zmysle, že nezakazuje akýkoľvek prevod riadnej dovolenky, ktorá presahuje rámec 12 dní stanovený služobným poriadkom, ak dotknutý úradník nemohol riadnu dovolenku vyčerpať z dôvodu dlhodobej choroby. Všeobecný súd sa svojím opačným záverom v skúmanom rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
3. Predbežný záver
56.
Všeobecný súd sa tým, že odmietol dodržať minimálne požiadavky v oblasti platenej dovolenky za kalendárny rok, tak ako vyplývajú z článku 7 smernice 2003/88 vo svetle judikatúry Schultz‑Hoff, dopustil dvojitého nesprávneho právneho posúdenia. Vychádzal z nesprávneho výkladu nielen článku 1e ods. 2 služobného poriadku, ale aj článku 4 prílohy V uvedeného služobného poriadku.
B – Narušenie jednoty alebo vnútorného súladu práva Únie
57.
Keďže skúmaný rozsudok bol poznačený dvoma nesprávnymi právnymi posúdeniami v súvislosti s výkladom a uplatnením článku 1e ods. 2 služobného poriadku úradníkov, ako aj článku 4 prílohy V tohto služobného poriadku, je potrebné preskúmať, či a prípadne v akom rozsahu tento rozsudok narušuje jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie.
1. O štyroch kritériách, ktoré Súdny dvor používa na konštatovanie narušenia jednoty alebo vnútorného súladu práva Únie
58.
V dvoch rozsudkoch, ktoré doteraz Súdny dvor vyhlásil, sa pri posúdení otázky, či rozhodnutie Všeobecného súdu narušilo jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie, sústredil na štyri aspekty, pričom je potrebné uviesť, že vychádzal zo všeobecného posúdenia týchto aspektov vnímaných v celku:
—
okolnosť, že Všeobecný súd sa odchýlil od ustálenej judikatúry Súdneho dvora, (
42
)
—
skutočnosť, že skúmané rozhodnutie môže predstavovať precedens pre budúce veci, (
43
)
—
okolnosť, že zásady, ktoré Všeobecný súd nesprávne použil, majú dôležité postavenie v právnom poriadku Únie, (
44
) čo môže byť najmä prípad, v ktorom sú uvedené zásady zaručené v Charte, (
45
)
—
skutočnosť, že dotknutá právna norma nepatrí výlučne do práva verejnej služby, ale je uplatniteľná bez ohľadu na prejednávanú problematiku. (
46
)
59.
Aj keď je pravda, že uvedené štyri aspekty „nie sú minimálne ani vyčerpávajúce“, (
47
) neznamená to, že nestačia na to, aby Súdny dvor v prejednávanej veci konštatoval narušenie jednoty a vnútorného súladu práva Únie, ako uvediem ďalej.
a) O prvom a druhom kritériu
60.
Pokiaľ ide predovšetkým o prvé dve kritériá, je nutné konštatovať, že Všeobecný súd sa od ustálenej judikatúry Súdneho dvora odchýlil, keď na prípad pána Stracka odmietol uplatniť závery rozsudku Schultz‑Hoff a i. (
48
) Skúmaný rozsudok tak vytvára nebezpečenstvo nejednotnosti v judikatúre súdov Únie v otázke platených dovoleniek podľa toho, či ide o pracovníkov v zmysle všeobecného práva, alebo v zmysle práva európskej verejnej služby.
61.
Skúmaný rozsudok tiež môže predstavovať precedens pre budúce veci, pretože ak by bol potvrdený, nepochybne by sa stal rozsudkom, ktorý by v oblasti európskej verejnej služby založil nový prúd judikatúry v otázke platených dovoleniek.
62.
Komisia a Rada namietajú, že Súdnemu dvoru neprináleží v rámci konania o preskúmaní vysloviť sa k dôvodnosti vývoja judikatúry Všeobecného súdu, ku ktorému tento súd dospel v rámci svojho postavenia ako odvolacieho súdu. Toto tvrdenie sa mi však v prejednávanej veci nezdá relevantné.
63.
Je pravda, že Súdny dvor konštatoval, že vývoj judikatúry v oblasti verejnej služby už bude len v rukách Súdu pre verejnú službu a Všeobecného súdu; okrem toho skutočnosť, že Súdny dvor ešte nerozhodol o právnej otázke, nemôže sama osebe stačiť na odôvodnenie preskúmania. (
49
) To však neznamená, že Súd pre verejnú službu a Všeobecný súd získali od Súdneho dvora „bianko šek“ na účely vytvárania judikatúry v oblasti verejnej služby podľa vlastných predstáv bez toho, aby sa zaoberali jej súladom s ostatnými oblasťami práva Únie, najmä s jeho základnými zásadami. Súdny dvor dôrazne spresnil, že je v rámci konania o preskúmaní aj naďalej príslušný, aby zabránil tomu, že rozhodnutia Všeobecného súdu v oblasti verejnej služby narušia jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie. (
50
)
b) O treťom a štvrtom kritériu
64.
Pokiaľ ide o tretie a štvrté kritérium, je potrebné zdôrazniť, že nesprávne právne posúdenia Všeobecného súdu v skúmanom rozsudku nespočívajú len v zlom výklade a zlom uplatnení dvoch technických ustanovení služobného poriadku úradníkov, teda článku 1e ods. 2 tohto služobného poriadku a jeho článku 4 prílohy V, ako aj smernice, v tomto prípade smernice 2003/88. Ako Súdny dvor opakovane rozhodol, právo na platenú dovolenku za kalendárny rok, tak ako je upravené v smernici 2003/88, musí byť považované za mimoriadne dôležitú zásadu sociálneho práva Únie, od ktorej sa nemožno odchýliť (
51
) a ktorú nemožno vykladať zužujúco. (
52
) Jej význam sa ešte zvýšil zahrnutím tohto práva do Charty, najmä na základe smernice 2003/88 (predtým smernice 93/104.) (
53
)
65.
Je zjavné, že právo na platenú dovolenku za kalendárny rok nespadá iba do jedného konkrétneho úseku práva Únie, a to ani zďaleka: uplatňuje sa bez ohľadu na dotknutú oblasť. Všeobecný súd preto tým, že odmietol zohľadniť minimálne požiadavky v oblasti platenej dovolenky, tak ako vyplývajú zo smernice 2003/88 vo svetle judikatúry Schultz‑Hoff, zanedbal právnu normu Únie, ktorá má v rozpore s tvrdením Komisie a Rady podstatnú a prierezovú povahu.
66.
Je pravda, že právo verejnej služby vrátane práva európskej verejnej služby má isté osobitné rysy, ktoré si vyžadujú odklon od všeobecného práva v pracovnej a sociálnej oblasti. (
54
) Takýto odklon je však prípustný len pri plnom dodržiavaní zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá sama predstavuje základnú zásadu práva Únie zakotvenú v článkoch 20 a 21 Charty. (
55
)
67.
Zásada rovnosti zaobchádzania vyžaduje, aby sa v porovnateľných situáciách nepostupovalo rozdielne a v rozdielnych rovnako, ak takýto postup nie je objektívne odôvodnený. (
56
) Okolnosti, ktoré charakterizujú rozdielne situácie a tým ich porovnateľný charakter, je potrebné určiť a posúdiť najmä s ohľadom na predmet a cieľ aktu, ktorý vytvára predmetný rozdiel. Okrem toho treba zohľadniť zásady a ciele oblasti úpravy, do ktorej dotknutý akt spadá. (
57
)
68.
Z toho vyplýva, že na odôvodnenie prípadného odklonu od právnej úpravy platnej pre úradníkov v porovnaní so základnými zásadami všeobecného práva platnými pre všetkých pracovníkov nestačí jednoducho vychádzať zo všeobecného posúdenia pracovného statusu úradníka na jednej strane a pracovníka podľa všeobecného práva na strane druhej. Každá individuálna odchýlka musí byť založená na jedinečnej osobitnej črte pracovného statusu úradníka.
69.
Oblasť platenej dovolenky je podľa mňa práve tou oblasťou, v ktorej je situácia európskych úradníkov porovnateľná so situáciou pracovníkov podľa všeobecného práva. Je totiž nepochybné, že cieľom práva na platenú dovolenku za kalendárny rok je umožniť pracovníkovi odpočinúť si a poskytnúť mu čas na oddych a zotavenie sa a že tento cieľ nie je možné v prípade choroby dosiahnuť, (
58
) bez ohľadu na to, či ide o pracovníka podľa všeobecného práva, alebo o úradníka, ako aj na to, či mu jeho zamestnávateľ počas choroby platí. Nevidím preto nijaký objektívny dôvod opodstatňujúci také zaobchádzanie s úradníkom, ktoré by bolo menej priaznivé ako zaobchádzanie s pracovníkom podľa všeobecného práva, pokiaľ ide o prevod dní riadnej dovolenky, ktorá nebola vzhľadom na dlhodobú chorobu vyčerpaná, tak ako ho uznala judikatúra Schultz‑Hoff.
c) Doplňujúce pripomienky
70.
Samozrejme, judikatúra Schultz‑Hoff nie je imúnna voči kritike a Komisia, podporovaná Radou, výhradami voči nej nešetrila. Osobitne zdôraznila ťažkosti spojené s praktickým zavedením systému, ktorý by na individuálnom základe umožnil prevod nároku na nevyčerpanú riadnu dovolenku presahujúcu paušálny počet automaticky prevádzaných dní. Navyše zdôraznila ekonomickú záťaž, ktorú takýto systém prevodu dní dovolenky môže spôsobiť zamestnávateľovi a v prípade osobitného prípadu európskych inštitúcií aj finančným záujmom Únie. (
59
)
71.
Podľa mňa je však prejednávaná vec sotva vhodná na spochybňovanie dôvodnosti judikatúry Schultz‑Hoff. Platí to tým viac, že výhrady Komisie a Rady nespočívajú na nejakej konkrétnej osobitnej vlastnosti európskej verejnej služby. Naopak, rovnaké praktické a ekonomické problémy môžu vzniknúť aj v súvislosti s prevodom dní riadnej dovolenky pracovníkov podľa všeobecného práva. Navyše európske inštitúcie by vzhľadom na svoju veľkosť a finančnú silu mali byť v porovnaní s malými alebo so strednými súkromnými spoločnosťami spôsobilejšie takýmto problémom čeliť.
72.
Navyše považujem za prinajmenšom prekvapujúce, že práve Komisia ako zamestnávateľ mimoriadne ostro kritizuje riešenie, ktoré Súdny dvor zvolil vo svojom rozsudku Schultz‑Hoff a i., (
60
) hoci to bola práve ona, ktorá Súdnemu dvoru toto riešenie v súvislosti s výkladom smernice 2003/88 dôrazne navrhovala. (
61
)
73.
Domnievam sa, že pripraviť európskych úradníkov o plnohodnotné uplatnenie významnej zásady sociálneho práva, ktoré právo Únie priznáva pracovníkom podľa všeobecného práva, nie je v súlade s nevyhnutnosťou zabezpečiť jednotu a vnútorný súlad práva Únie.
d) Zhrnutie
74.
Vo svetle uvedeného je podľa mňa každé zo štyroch kritérií formulovaných Súdnym dvorom na účely konštatovania narušenia jednoty alebo vnútorného súladu práva Únie v prejednávanej veci splnené.
2. O rozdiele medzi „jednotou“ a „vnútorným súladom“ práva Únie
75.
Predovšetkým je potrebné kvôli úplnosti poukázať na to, že ustanovenia upravujúce konanie o preskúmaní, najmä článok 256 ods. 2 druhý pododsek ZFEÚ, neobsahujú nijakú definíciu pojmov „jednota“ alebo „vnútorný súlad“ práva Únie. Ani judikatúra zatiaľ tieto dva pojmy jasne a presne nevymedzila. Domnievam sa, že narušenie jednoty práva Únie sa má konštatovať najmä vtedy, keď Všeobecný súd nesprávne posúdi normy alebo zásady práva Únie, ktoré majú osobitný význam, kým narušenie vnútorného súladu práva Únie sa má konštatovať skôr vtedy, keď Všeobecný súd nesprávne posúdi existujúcu judikatúru súdov Únie. (
62
)
76.
V prejednávanej veci sú obe uvedené požiadavky splnené, keďže Všeobecný súd nesprávne posúdil právo na platenú dovolenku za kalendárny rok, tak ako ho vyložil Súdny dvor vo svojej judikatúre Schultz‑Hoff. Preto treba konštatovať, že skúmaný rozsudok narušil tak jednotu, ako aj vnútorný súlad práva Únie.
3. Predbežný záver
77.
Vzhľadom na uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby konštatoval, že skúmaný rozsudok narušil jednotu a vnútorný súlad práva Únie.
IV – Dôsledky pre spor medzi pánom Strackom a Komisiou
78.
Teoreticky by bolo iste možné si predstaviť, že Súdny dvor vo vhodných prípadoch len konštatuje narušenie jednoty alebo vnútorného súladu práva Únie bez toho, aby zrušil dotknuté rozhodnutie Všeobecného súdu. Článok 62b prvý odsek Štatútu Súdneho dvora však takýto postup neumožňuje, ako už Súdny dvor dvakrát konštatoval. (
63
) Súdny dvor musí na základe zistenia narušenia jednoty alebo vnútorného súladu práva Únie vrátiť vec Všeobecnému súdu alebo sám vyniesť konečný rozsudok.
79.
Prejednávaná vec nevyžaduje dodatočné skutkové zistenia ani právnu rozpravu, ktoré by odôvodnili vrátenie veci Všeobecnému súdu. Ako totiž vyplýva z formulácie v článku 62b prvom odseku poslednej vete Štatútu Súdneho dvora, „so zreteľom na výsledok preskúmania rozhodnutie sporu vyplýva zo zistenia skutkovej podstaty, na ktorom je rozhodnutie Všeobecného súdu založené“.
80.
Za týchto okolností je vhodné, aby Súdny dvor v danej veci sám vyniesol konečný rozsudok. To znamená prijatie jednak rozhodnutia o odvolaní podanom Komisiou proti rozsudku Súdu pre verejnú službu (časť A nižšie) a jednak rozhodnutia o trovách konania (časť B nižšie).
A – Zamietnutie odvolania Komisie
81.
Ako som uviedla vyššie, (
64
) Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho výkladu článku 1e druhého odseku služobného poriadku úradníkov, ako aj článku 4 prílohy V tohto služobného poriadku. Pokiaľ ide o minimálne požiadavky vyplývajúce z článku 7 smernice 2003/88, tak ako ho vykladá judikatúra Schultz‑Hoff, riešeniu prijatému na prvom stupni Súdom pre verejnú službu niet z právneho hľadiska čo vytýkať, takže odvolanie podané proti rozsudku Súdu pre verejnú službu nemôže uspieť. Toto odvolanie preto treba zamietnuť.
82.
Zrušenie sporného rozhodnutia (
65
) vyhlásené Súdom pre verejnú službu na prvom stupni (
66
) sa tak stane konečným. Podľa článku 4 druhého odseku prílohy V služobného poriadku bude Komisia povinná znovu rozhodnúť o vyplatení náhrady za riadnu dovolenku za rok 2004, ktorú pán Strack nevyčerpal, a to v súlade s jeho žiadosťou a pri zohľadnení judikatúry Schultz‑Hoff.
Doplňujúce pripomienky
83.
Výhradu Komisie, podľa ktorej nie je presný obsah práva na platenú dovolenku za kalendárny rok v súčasnosti jasný, nemožno prijať. Judikatúra síce ešte neobjasnila všetky podrobnosti, Súdny dvor však nikdy nenechal priestor na pochybnosti o tom, že toto právo bráni kategorickému zamietnutiu prevodu nároku na dovolenku za kalendárny rok, ktorá nebola z dôvodu dlhodobej choroby vyčerpaná. (
67
)
84.
To na rozhodnutie sporu medzi pánom Strackom a Komisiou stačí. Nebezpečenstvo „neobmedzeného prevodu dní dovolenky“ v prípade pána Stracka nevzniká, keďže od roku 2005 poberá invalidný dôchodok, a teda aktívnu službu opustil v priebehu kalendárneho roka nasledujúceho po roku, v ktorom mu vznikol sporný nárok na dovolenku.
85.
Takisto treba poznamenať, že normotvorca Únie môže zmeniť a doplniť buď smernicu 2003/88, alebo služobný poriadok úradníkov. Je možné najmä obmedziť trvanie prevodu riadnej dovolenky, ktorá nebola vyčerpaná z dôvodu choroby, (
68
) a spôsob prevodu nároku na dovolenku sa môže líšiť podľa toho, či ide, alebo nejde o minimálnu riadnu dovolenku (
69
).
86.
Prípadná zmena a doplnenie uplatniteľných pravidiel služobného poriadku však nemôžu byť uskutočnené retroaktívne a z nových pravidiel musí pre menovací orgán vyplývať povinnosť náležite zohľadniť skutočnosť, že dotknutý úradník nemohol riadnu dovolenku vyčerpať z dôvodu dlhodobej choroby.
87.
Akékoľvek kategorické vylúčenie prevodu dovolenky, ktorá nebola čerpaná z dôvodu choroby, ako aj akékoľvek paušálne obmedzenie počtu dní dovolenky – nad rámec minimálnej riadnej dovolenky –, ktoré by mohli byť prevedené z dôvodu choroby do roka bezprostredne nasledujúceho po roku, v ktorom vznikne nárok na dotknutú dovolenku, nie je v súlade s minimálnymi požiadavkami v oblasti platenej dovolenky v ich súčasnej podobe. (
70
)
B – O trovách
88.
Podľa článku 195 ods. 6 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak bolo rozhodnutie Všeobecného súdu, ktoré je predmetom preskúmania, vydané podľa článku 256 ods. 2 ZFEÚ, Súdny dvor rozhodne o trovách konania.
89.
Aj keď rokovací poriadok neobsahuje konkrétne pravidlá upravujúce rozdelenie náhrady trov konania v rámci konania o preskúmaní, Súdny dvor by nemal systematicky ukladať každému vedľajšiemu účastníkovi konania o preskúmaní a každému účastníkovi konania vo veci samej povinnosť znášať vlastné trovy konania. Je pravda, že Súdny dvor práve túto možnosť využil v prvých dvoch rozsudkoch, ktoré vyhlásil v konaní o preskúmaní. (
71
) Domnievam sa však, že vzhľadom na okolnosti rôznych vecí, o ktorých môže Súdny dvor v rámci konania o preskúmaní rozhodovať, je odôvodnené, aby prijal v otázke trov konania rôznorodý prístup a aby okrem toho rozlišoval, či sa trovy týkajú konania o preskúmaní (pozri časť 1 nižšie), alebo konania o odvolaní (pozri časť 2 nižšie).
1. O trovách konania o preskúmaní
90.
Pokiaľ ide v prvom rade o trovy vynaložené účastníkmi konania o preskúmaní, domnievam sa, že ich rozdelenie nemožno úplne oddeliť od pozícií, ktoré títo účastníci zastávali, a najmä od relevantnosti a úspechu ich tvrdení pred Súdnym dvorom. Hoci totiž Súdny dvor pristupuje k preskúmaniu len výnimočne a zásadne v záujme práva, nemožno poprieť, že konanie o preskúmaní má istý dosah na práva a povinnosti účastníkov tohto konania a vlastne pre nich predstavuje len predĺženie sporu, v ktorom proti sebe stáli pred Súdom pre verejnú službu a Všeobecným súdom (pozri článok 62b prvý odsek Štatútu Súdneho dvora).
91.
Ak si teda Súdny dvor osvojí moje návrhy v súvislosti so zohľadnením minimálnych požiadaviek smernice 2003/88, tak ako ich vykladá judikatúra Schultz‑Hoff, Komisia bude tým účastníkom konania, ktorého tvrdenia nemali úspech, kým tvrdenia pána Stracka úspech mali. Za týchto okolností by bolo správne a spravodlivé uložiť Komisii nielen povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania o preskúmaní, ale aj nahradiť trovy pána Stracka. Nevidím nijaký relevantný dôvod na to, aby pán Strack znášal svoje vlastné trovy konania, keďže práve Komisia podala na Všeobecný súd odvolanie, ktorého výsledok následne viedol Súdny dvor k začatiu konania o preskúmaní. Ak by pán Strack musel znášať svoje vlastné trovy konania o preskúmaní, vyplývalo by z toho riziko, že sa značne zníži ekonomický prospech, ktorý by získal z výplaty náhrady prebytku svojej dovolenky za rok 2004, pričom by šlo o sumu zodpovedajúcu približne jednému mesačnému platu. (
72
)
92.
Pokiaľ ide o Radu, ktorá sa na konaní o preskúmaní nezúčastnila ako účastník konania, ale ako inštitúcia uvedená v článkoch 23 a 62a druhom odseku Štatútu Súdneho dvora, mala by znášať svoje vlastné trovy konania.
2. O trovách konania o odvolaní
93.
Pokiaľ ide ďalej o trovy súvisiace s konaním o odvolaní, je potrebné analogicky uplatniť spojené ustanovenia článkov 138 ods. 1 a 184 ods. 1 rokovacieho poriadku. Z toho vyplýva, že Komisia, ktorá nemala vo svojich odvolacích návrhoch úspech, by mala znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania pána Stracka vzťahujúce sa na odvolanie v súlade s jeho návrhom v tomto zmysle.
V – Návrh
94.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 8. novembra 2012, Komisia/Strack (T‑268/11 P), narušuje jednotu a vnútorný súlad práva Únie.
2.
Uvedený rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie sa zrušuje.
3.
Odvolanie Európskej komisie proti rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie z 15. marca 2011, Strack/Komisia (F‑120/07), sa zamieta.
4.
Rada Európskej únie znáša svoje vlastné trovy súvisiace s konaním o preskúmaní. Pokiaľ ide o zostávajúce trovy konania, Európska komisia je povinná nahradiť tak trovy konania o odvolaní, ako aj trovy konania o preskúmaní.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Smernica Rady z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 197).
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. EÚ L 299, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381).
(
4
)	Rozsudok z 8. novembra 2012, Heimann a Toltschin (C‑229/11 a C‑230/11, bod 22 a citovaná judikatúra).
(
5
)	Ďalej aj „služobný poriadok úradníkov“ alebo „služobný poriadok“.
(
6
)	Rozsudok Súdu pre verejnú službu z 15. marca 2011, Strack/Komisia (F‑120/07), ďalej len „rozsudok Súdu pre verejnú službu“.
(
7
)	Rozsudky z 20. januára 2009, Schultz‑Hoff a i. (C-350/06 a C-520/06, Zb. s. I-179); z 22. novembra 2011, KHS (C-214/10, Zb. s. I-11757); z 24. januára 2012, Dominguez (C‑282/10); z 3. mája 2012, Neidel (C‑337/10); z 21. júna 2012, ANGED (C‑78/11), ako aj Heimann a Toltschin (už citovaný v poznámke pod čiarou 4), ďalej len spoločne „judikatúra Schultz‑Hoff“.
(
8
)	Rozsudok Všeobecného súdu z 8. novembra 2012, Komisia/Strack (T‑268/11 P, ďalej len „skúmaný rozsudok“).
(
9
)	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 7 (bod 49).
(
10
)	Na účely tohto stanoviska pozri najmä rozsudky KHS (už citovaný v poznámke pod čiarou 7) a Dominguez (už citovaný v poznámke pod čiarou 7).
(
11
)	Rozhodnutie z 11. decembra 2012, Preskúmanie Komisia/Strack (C‑579/12 RX).
(
12
)	Ú. v EÚ C 303, s. 17 (26).
(
13
)	Podpísaná v Turíne 18. októbra1961.
(
14
)	Táto charta bola prijatá pri príležitosti zasadania Európskej rady 9. decembra 1989 v Štrasburgu. Uvedená je v dokumente Komisie z 2. októbra 1989 [KOM(89) 471 v konečnom znení].
(
15
)	Nemecká verzia prvého odseku tohto článku bola predmetom opravy (Ú. v. EÚ L 248, s. 26
in fine).
(
16
)	K(2004) 1597.
(
17
)	Pozri článok 27 ods. 2 smernice 2003/88.
(
18
)	Citované v bode 7 a v poznámke pod čiarou 11 tohto stanoviska.
(
19
)	Skúmaný rozsudok (osobitne body 52 až 56).
(
20
)	Pozri najmä odôvodnenia 1 a 4 smernice 2003/88.
(
21
)	Skúmaný rozsudok (bod 53).
(
22
)	Komisia v tomto kontexte uvádza nasledujúce príklady: protipožiarna ochrana, nebezpečné látky, ventilácia a ergonómia.
(
23
)	Návrh nariadenia Rady, ktorým sa mení a dopĺňa Služobný poriadok zamestnancov Európskych spoločenstiev a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev, prednesený Komisiou 24. apríla 2002 [KOM(2002) 213 v konečnom znení].
(
24
)	Dokument Rady č. 12957/03 z 26. septembra 2003, nazvaný „Schválenie výsledkov konzultačného výboru“ (pozri najmä bod 11).
(
25
)	V nemčine: „Gesundheits- und Sicherheitsbedingungen am Arbeitsplatz“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
(
26
)	Španielska, dánska, anglická, francúzska, talianska, holandská, portugalská a švédska jazyková verzia.
(
27
)	Článok 1e ods. 2 služobného poriadku v znení nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 z 22. marca 2004, ktorým sa mení a dopĺňa Služobný poriadok zamestnancov Európskych spoločenstiev a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev (Ú. v. EÚ L 124, s. 1; Mim. vyd. 01/002, s. 247).
(
28
)	Tieto vysvetlenia, ktoré sú citované v bode 10 tohto stanoviska, boli vypracované s cieľom usmerniť výklad Charty a súdy Únie, ako aj členských štátov, na ne musia náležite prihliadať (článok 6 ods. 1 tretí pododsek ZEÚ v spojení s článkom 52 ods. 7 Charty).
(
29
)	Pozri bod 29 vyššie.
(
30
)	Skúmaný rozsudok (bod 53 in fine).
(
31
)	Rozsudok z 9. septembra 2003, Rinke (C-25/02, Zb. s. I-8349, bod 24), ako aj rozsudok Všeobecného súdu z 21. septembra 2011, Adjemian a i./Komisia (T-325/09 P, Zb. s. II-6515, bod 51).
(
32
)	Skúmaný rozsudok (najmä body 54, 64 a 67).
(
33
)	Rozsudky zo 17. novembra 1983, Merck (292/82, Zb. s. 3781, bod 12); z 19. novembra 2009, Sturgeon a i. (C-402/07 a C-432/07, Zb. s. I-10923, bod 41), ako aj zo 14. februára 2012, Toshiba Corporation a i. (C‑17/10, bod 73).
(
34
)	Pozri body 26 až 36 tohto stanoviska.
(
35
)	Pozri najmä nové ustanovenia, ktoré boli do služobného poriadku zaradené v článkoch 1d, 11a, 12a a 17a, ako aj odôvodnenia 14 a 16 nariadenia č. 723/2004.
(
36
)	Odôvodnenie 9 nariadenia č. 723/2004.
(
37
)	Rozsudok z 24. novembra 2010, Komisia/Rada (C-40/10, Zb. s. I-12043, bod 61).
(
38
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. decembra 2008, Centeno Mediavilla a i./Komisia (C-443/07 P, Zb. s. I-10945, bod 105), ako aj Komisia/Rada (už citovaný v poznámke pod čiarou 37, body 61 až 67).
(
39
)	Komisia odkazuje na rozsudky z 23. apríla 2009, Angelidaki a i. (C-378/07 až C-380/07, Zb. s. I-3071, bod 199), ako aj Dominguez (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 25), ktoré sa však týkajú len povinnosti vykladať vnútroštátne právo v súlade so smernicou.
(
40
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu pre verejnú službu (body 72 a 74).
(
41
)	Pozri jednak článok 59 služobného poriadku a jednak článok 3 prílohy V tohto služobného poriadku.
(
42
)	Rozsudky zo 17. decembra 2009, Preskúmanie M/EMEA (C-197/09 RX-II, Zb. s. I-12033, bod 63), ako aj z 28. februára 2013, Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, bod 51).
(
43
)	Rozsudky Preskúmanie M/EMEA (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, bod 62), ako aj Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, bod 50).
(
44
)	Rozsudky Preskúmanie M/EMEA (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, bod 65), ako aj Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, bod 53).
(
45
)	Rozsudok Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, bod 53).
(
46
)	Rozsudky Preskúmanie M/EMEA (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, bod 64), ako aj Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, bod 52).
(
47
)	Generálny advokát Mengozzi v bode 70 svojho stanoviska vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB (už citovaný v poznámke pod čiarou 42), takto označil štyri kritériá formulované Súdnym dvorom.
(
48
)	Už citovaný v poznámke pod čiarou 7.
(
49
)	Rozhodnutie z 8. februára 2011, Preskúmanie Komisia/Petrilli (C‑17/11 RX, Zb. s. I‑299, bod 4).
(
50
)	Tamže.
(
51
)	Rozsudky Schultz‑Hoff a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, body 22 a 54); KHS (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 23); ANGED (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 16); Dominguez (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 16), ako aj Heimann a Toltschin (už citovaný v poznámke pod čiarou 4, bod 22). Okrem toho treba pripomenúť, že článok 7 smernice 2003/88 sa nenachádza medzi ustanoveniami, od ktorých je možné sa v zmysle článku 17 tejto smernice odchýliť.
(
52
)	Rozsudky ANGED (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 18), ako aj Heimann a Toltschin (už citovaný v poznámke pod čiarou 4, bod 23).
(
53
)	Pozri článok 31 ods. 2 Charty a s tým súvisiace vysvetlivky (citované v bode 10 tohto stanoviska), ako aj rozsudky KHS (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 37); Neidel (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 40); ANGED (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 17) a Heimann a Toltschin (už citovaný v poznámke pod čiarou 4, bod 22).
(
54
)	Mám na mysli najmä spôsoby prijímania úradníka do zamestnania a podmienky ukončenia jeho pracovného vzťahu.
(
55
)	Rozsudok zo 14. septembra 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals/Komsia a i. (C-550/07 P, Zb. s. I-8301, bod 54).
(
56
)	Rozsudky zo 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique a Lorraine a i. (C-127/07, Zb. s. I-9895, bod 23), ako aj Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals/Komisia a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 55, bod 55).
(
57
)	Rozsudok Arcelor Atlantique a Lorraine a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 56, body 25 a 26). Pozri tiež rozsudok z 12. mája 2011, Luxembursko/Parlament a Rada (C-176/09, Zb. s. I-3727, bod 32).
(
58
)	Rozsudky Schultz‑Hoff a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 25); KHS (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 31), ako aj ANGED (už citovaný v poznámke pod čiarou 7 bod 19).
(
59
)	V súvislosti s posledným uvedeným aspektom pozri tiež skúmaný rozsudok (bod 50 in fine).
(
60
)	Už citovaný v poznámke pod čiarou 7.
(
61
)	Pozri najmä bod 40 správy pre pojednávanie vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Schultz‑Hoff a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 7).
(
62
)	Rozsudok Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, body 54 a 55 odôvodnenia, ako aj bod 1 výroku). Pozri tiež bod 76 stanoviska, ktoré predložil generálny advokát Mengozzi vo veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok.
(
63
)	Rozsudky Preskúmanie M/EMEA (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, body 68 a 69), ako aj Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, body 56 a 57).
(
64
)	Body 26 až 56 tohto stanoviska.
(
65
)	Pripomínam, že ide o rozhodnutie Komisie z 15. marca 2007, ktorým sa zamieta žiadosť pána Stracka o prevod zostávajúcej dovolenky za rok 2004 (pozri rozsudok Súdu pre verejnú službu, bod 20).
(
66
)	Rozsudok Súdu pre verejnú službu (bod 79 odôvodnenia a bod 1 výroku).
(
67
)	Rozsudok Schultz‑Hoff a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, najmä body 48 a 49).
(
68
)	Rozsudky KHS (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, najmä body 28, 29, 33, 34, 43 a 44), ako aj Neidel (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, body 38 až 43).
(
69
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Dominguez (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, body 47 až 50).
(
70
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Schultz‑Hoff a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, body 48, 49 a 52), ako aj judikatúru citovanú v poznámkach pod čiarou 68 a 69 tohto stanoviska.
(
71
)	Rozsudky Preskúmanie M/EMEA (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, bod 73), ako aj Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB (už citovaný v poznámke pod čiarou 42, bod 61).
(
72
)	Konkrétne ide o peňažnú náhradu 26,5 dňa dovolenky z 38,5 dňa, ktoré neboli čerpané v roku 2004 (12 zostávajúcich dní bolo automaticky prevedených do roku 2005). Uvedená náhrada sa vypočíta podľa článku 4 druhého odseku prílohy V služobného poriadku.