62007CC0203
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JÁN MAZÁK
prednesené 8. mája 2008 (
1
)
Vec C-203/07 P
Helénska republika
proti
Komisii Európskych spoločenstiev
„Odvolanie — Projekt zriadenia spoločného diplomatického zastupiteľstva v Abuji (Nigéria) — Vrátenie súm, ktoré dlhovala Helénska republika — Započítanie voči sume, ktorú má zaplatiť Komisia v rámci regionálneho operačného programu kontinentálneho Grécka“
1.
Týmto odvolaním sa Helénska republika domáha, aby Súdny dvor zrušil rozsudok Súdu prvého stupňa (prvej komory) zo 17. januára 2007, Helénska republika/Komisia, T-231/04 (
2
) (ďalej len „napadnutý rozsudok“), v ktorom nesprávne rozhodol, že Helénskej republike vznikli finančné záväzky v dôsledku podpísania a ratifikácie počiatočného memoranda o porozumení medzi Komisiou a členskými štátmi, v dôsledku podpísania dodatkového memoranda a v dôsledku jej konania.
2.
V napadnutom rozsudku Súdny dvor zamietol ako bezdôvodnú žalobu o neplatnosť aktu, ktorým Komisia pristúpila k vymáhaniu súm započítaním, ktoré Helénska republika dlhovala v dôsledku svojej účasti na projektoch Abuja I a Abuja II týkajúcich sa zriadenia diplomatického zastupiteľstva Komisie a niektorých členských štátov Európskej únie v Abuji (Nigéria).
I — Právny rámec
A — Právo Spoločenstva
3.
Článok 58 Štatútu Súdneho dvora stanovuje:
„Odvolanie na Súdny dvor sa obmedzuje len na právne otázky. Môže sa zakladať na dôvodoch nedostatku právomoci Súdu prvého stupňa, porušenia procesných pravidiel pred Súdom prvého stupňa, ktoré sa nepriaznivo dotýka záujmov odvolávajúceho sa, ako aj na porušení práva Spoločenstva Súdom prvého stupňa. …“
4.
Článok 71 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (
3
) (ďalej len „rozpočtové pravidlá“), stanovuje:
„1.   Uznanie výšky pohľadávky je úkon, ktorým povoľujúci úradník vymenovaný delegovaním alebo subdelegovaním
a)
overí, že existuje dlh;
b)
zistí alebo overí skutočnosť a výšku dlhu;
c)
overí podmienky splatnosti dlhu.
2.   Vlastné zdroje sprístupnené Komisii a každá pohľadávka, o ktorej sa zistí, že je oprávnená, má stanovenú výšku a je splatná, sa musí riešiť povolením na vymáhanie pohľadávok predloženým účtovníkovi, po ktorom nasleduje odoslanie oznámenia o dlhu dlžníkovi. Obidva dokumenty vypracuje zodpovedný povoľujúci úradník. …“
5.
Podľa článku 72 rozpočtových pravidiel:
„1.   Povolenie na vymáhanie pohľadávok je úkon, ktorým povoľujúci úradník vymenovaný delegovaním alebo subdelegovaním dá vydaním povolenia na vymáhanie pohľadávok pokyn účtovníkovi, aby vymáhal pohľadávku, ktorú uznal. …“
6.
Podľa článku 73 rozpočtových pravidiel:
„1.   Účtovník koná na základe povolení na vymáhanie pohľadávok, ktoré riadne vydal zodpovedný povoľujúci úradník. Vykoná hĺbkový audit, aby sa ubezpečil, že spoločenstvá dostávajú svoje príjmy a presvedčil sa, že ich práva sú zaručené.
Účtovník vymáha sumy tak, že ich započíta vo vzťahu k rovnocenným pohľadávkam, ktoré majú Spoločenstvá voči každému dlžníkovi, ktorý má sám voči spoločenstvám pohľadávku, ktorá je oprávnená, má stanovenú výšku a je splatná. …“
7.
Článok 78 nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (
4
) (ďalej len „vykonávacie nariadenie“) stanovuje:
„Postup
1.   Uznanie výšky pohľadávky zodpovedným povoľujúcim úradníkom spočíva v uznaní práva spoločenstiev s ohľadom na dlžníka a v priznaní oprávnenia požadovať, aby dlžník dlh splatil.
2.   Príkaz na vymáhanie je operácia, ktorou zodpovedný povoľujúci úradník dá účtovníkovi pokyn na vymáhanie uznanej čiastky.
3.   Vystaví sa oznámenie o dlhu, ktoré informuje dlžníka o tom, že:
a)
spoločenstvá si uplatňujú uznanú čiastku pohľadávky;
b)
úhrada dlhu spoločenstvám je splatná k určitému dátumu (ďalej len ‚dátum splatnosti‘);
c)
nezaplatenie dlhu k dátumu splatnosti musí prinášať úroky vo výške uvedenej v článku 86, bez toho, aby tým boli dotknuté akékoľvek platné osobitné nariadenia;
d)
orgán vždy, keď je to možné, uskutoční vymáhanie vo forme náhrady až po informovaní dlžníka;
e)
v prípade nezaplatenia k dátumu splatnosti orgán uskutoční vymáhanie vynútením akejkoľvek zábezpeky zloženej vopred;
f)
ak po vykonaní všetkých týchto krokov nie je daná čiastka v plnej výške vymožená, orgán vykoná vymáhanie prostredníctvom vynútenia rozhodnutia, ktoré sa zabezpečí v súlade s článkom 72 ods. 2 rozpočtového nariadenia alebo právnym úkonom.
Povoľujúci úradník pošle oznámenie o dlhu dlžníkovi a kópiu účtovníkovi.“
8.
Článok 79 vykonávacieho nariadenia stanovuje:
„Uznanie výšky pohľadávok
Zodpovedný povoľujúci úradník je povinný na uznanie výšky pohľadávky zabezpečiť, že:
a)
pohľadávka je istá a nepodlieha akejkoľvek inej podmienke;
b)
pohľadávka má pevne určenú výšku, vyjadrenú presne za podmienok pri platení v hotovosti;
c)
pohľadávka je splatná a nie je predmetom žiadnej lehoty na zaplatenie;
d)
podrobné údaje o dlžníkovi sú správne;
e)
čiastka, ktorá sa má vymáhať je zaúčtovaná do správnej rozpočtovej položky;
f)
podporné dokumenty sú v poriadku; a
g)
je dodržaná zásada riadneho finančného hospodárenia…“
9.
Článok 83 vykonávacieho nariadenia stanovuje:
„Vymáhanie vo forme náhrady
Účtovník je povinný kedykoľvek, po informovaní zodpovedného povoľujúceho úradníka a dlžníka, vymáhať stanovené pohľadávky vo forme náhrady v prípadoch, keď aj dlžník má pohľadávku voči spoločenstvám, ktorá je istá, má pevne stanovenú výšku a je splatná s ohľadom na sumu stanovenú platobným príkazom.“
B — Medzinárodné právo
10.
Článok 31 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve (
5
) stanovuje:
„Všeobecné pravidlo výkladu
1.   Zmluva sa musí vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a takisto s prihliadnutím na predmet a účel zmluvy.
2.   Na účely výkladu zmluvy sa okrem textu, včítane preambuly a príloh, celkovou súvislosťou rozumie:
a)
každá dohoda vzťahujúca sa na zmluvu, ku ktorej došlo medzi všetkými stranami v súvislosti s uzavretím zmluvy;
b)
každá listina vyhotovená jednou alebo viacerými stranami v súvislosti s uzavretím zmluvy a prijatá ostatnými stranami ako listina vzťahujúca sa na zmluvu.
3.   Spolu s celkovou súvislosťou bude sa brať zreteľ:
a)
na každú neskoršiu dohodu týkajúcu sa výkladu zmluvy alebo vykonávania jej ustanovení, ku ktorej došlo medzi stranami;
b)
na akúkoľvek neskoršiu prax pri vykonávaní zmluvy, ktorá založila dohodu strán týkajúcu sa jej výkladu;
c)
na každé príslušné pravidlo medzinárodného práva použiteľné vo vzťahoch medzi stranami.
4.   Výraz sa bude chápať v osobitnom zmysle, ak sa potvrdí, že to bolo úmyslom strán.“
II — Skutkový stav a okolnosti predchádzajúce napadnutému rozsudku
11.
V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa zhrnul skutkový stav sporu, ktorý bol predmetom ním prejednávanej žaloby, takto:
„7
V dôsledku premiestnenia hlavného mesta Nigérie z Lagosu do Abuje mala Komisia od roku 1993 v nájme budovu v Abuji určenú na umiestnenie jej delegácie a dočasne aj zastupiteľstiev niektorých členských štátov vrátane Helénskej republiky. V rámci usporiadania s týmito členskými štátmi (ďalej len ‚projekt Abuja I‘) dávala do podnájmu niektoré kancelárie a poskytovala určité služby dotknutým zastupiteľstvám. Členské štáty sa dohodli na rozdelení nákladov spojených s ich zastupiteľstvami. Príspevok Helénskej republiky predstavoval 5,5 % z celkových nákladov. Keďže Komisia sa domnievala, že Helénska republika v tejto súvislosti neuhradila svoje dlhy, pristúpila k vymáhaniu započítaním zodpovedajúcich súm (pozri bod 44 nižšie).
8
Belgické kráľovstvo, Dánske kráľovstvo, Spolková republika Nemecko, Helénska republika, Španielske kráľovstvo, Francúzska republika, Írsko, Talianska republika, Holandské kráľovstvo, Portugalská republika a Komisia (ďalej len ‚partneri‘) na základe článku J.6 Zmluvy o Európskej únii (zmenený, teraz článok 20 EÚ) uzavreli 18. apríla 1994 memorandum o porozumení (ďalej len ‚počiatočné memorandum‘) o výstavbe spoločného komplexu veľvyslanectiev, využívajúceho spoločné pomocné služby pre ich diplomatické misie v Abuji (ďalej len ‚projekt Abuja II‘). Počiatočné memorandum bolo po pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva doplnené prístupovým protokolom.
9
Článok 1 počiatočného memoranda stanovuje, že veľvyslanectvá členských štátov a zastúpenie Komisie sú samostatné diplomatické misie, na ktoré sa vzťahuje Viedenský dohovor o diplomatických stykoch z 18. apríla 1961, a pokiaľ ide o členské štáty, aj Viedenský dohovor o konzulárnych stykoch z .
10
Článok 10 počiatočného memoranda stanovoval, že Komisia koná ako koordinátorka projektu Abuja II ‚za‘ ostatných partnerov.
11
Podľa článku 11 počiatočného memoranda je Komisia zodpovedná za výkon architektonických štúdií, pokiaľ ide o realizovateľnosť projektu Abuja II, predbežný odhad nákladov a fázy návrhov. Tento článok tiež upravuje uzavretie dodatkového memoranda o porozumení o ‚podrobnom riešení budovy, rozdelení nákladov a právach k priestorom každého zúčastneného partnera po ukončení projektu [Abuja II]‘ (ďalej len ‚dodatkové memorandum‘). Článok 11 nakoniec zriaďuje stály riadiaci výbor na koordináciu a kontrolu projektu Abuja II, zložený zo zástupcov všetkých partnerov, ktorému predsedá Komisia. Stály riadiaci výbor predkladá pravidelné správy pracovnej skupine ‚Správne veci‘, zriadenej pri Rade v rámci spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP) (ďalej len ‚skupina Správne veci SZBP‘).
12
Článok 12 počiatočného memoranda znie takto:
‚Projekt [Abuja II] bude priamo financovaný po schválení [dodatkového memoranda] uvedeného v článku 11 z príspevkov partnerov, ktoré zodpovedajú časti projektu vymedzeného na každého partnera. Príspevok Komisie sa uskutoční z vlastnej rozpočtovej kapitoly.
Náklady na prípravné práce («fáza 1») sa uskutočnia z administratívnych rozpočtových prostriedkov rozpočtu Komisie. Ich výška sa odhaduje na sumu 140000 eur. Ak sa projekt [Abuja II] uskutoční, tieto náklady sa uhradia z príspevkov všetkých partnerov podľa ich účasti na projekte.‘
13
Článok 13 počiatočného memoranda stanovuje:
‚Všetci partneri zabezpečia po schválení [dodatkového memoranda] celkové pokrytie nákladov, ktoré na nich pripadajú. Celková suma na každého partnera zahŕňa:
a)
celkové náklady jeho vlastnej plochy a
b)
jeho podiel na nákladoch na spoločné a verejné zóny vypočítaný pomerne vo vzťahu medzi jeho vlastnou plochou a súhrnom zón, ktoré nie sú spoločné.‘
14
Článok 14 počiatočného memoranda stanovuje, že Komisia so súhlasom a za účasti zúčastnených štátov uhradí sumy dlžné tretím (zmluvným) osobám.
15
Článok 15 ods. 1 počiatočného memoranda stanovuje:
‚Ak sa jeden z partnerov rozhodne odstúpiť od projektu [Abuja II] tým, že nepodpíše [dodatkové memorandum] podľa článku 11, ustanovenia tohto memoranda o porozumení vrátane finančných povinností uvedených v článkoch 12 a 13 sa na odstupujúceho partnera prestanú uplatňovať.‘
16
Spoločenstvo, zastúpené Komisiou, uzavrelo 29. marca 1995 prvú zmluvu so spoločným podnikom založeným na jednej strane spoločnosťou Dissing & Weitling arkitektfirma A/S, úspešnou záujemkyňou v súťaži architektúry vyhlásenej Komisiou pre projekt Abuja II, a na druhej strane spoločnosťou COWIconsult Consulting Engineers and Planners A/S (ďalej len ‚poradcovia‘). Podľa článku 1 tejto zmluvy Komisia potvrdzuje úmysel partnerov uzavrieť ‚konečnú zmluvu‘ s poradcami. Podľa článku 2 sa poradcovia zaväzujú pripraviť dotknutý projekt. Náklady na tento projekt predstavujú sumu 212547,59 eur.
17
Počas stretnutí medzi zástupcami príslušných služieb ministerstiev zahraničných vecí dotknutých členských štátov a architektmi Dissing & Weitling arkitektfirma boli určené skutočné potreby zastupiteľstva každého členského štátu a podiel na výdavkoch pripadajúci na každého z nich.
18
Dňa 26. októbra 1995 sa stretla pracovná podskupina ‚Nehnuteľné veci‘, zriadená v rámci SZBP. Zo zápisnice zo stretnutia vyplýva, že podskupina vyzvala Komisiu, aby:
‚…
—
ukončila [základnú návrhovú] fázu,
—
prijala nevyhnutné dohody s kanceláriou architektov na stanovenie [plánov prechodnej návrhovej fázy] v lehotách určených [stálym riadiacim výborom],
—
uzavrela zmluvy [týkajúce sa prieskumu pôdy a využitia krajiny] s tým, že táto posledná [zmluva] je nevyhnutná pre vyhotovenie dodatkového memoranda,
—
a poskytla preddavok na náklady spojené s touto etapou.‘
19
Podskupina potvrdila, že ‚sumy uhradené Komisiou [sú] považované za preddavok z jej strany ako samostatný základ na tento účel, čo sa predbežne vnímalo ako vhodné riešenie na financovanie projektu [Abuja II]‘, a že ‚v prípade neuskutočnenia projektu ostatní partneri uhradia náklady Komisii podľa podrobných ustanovení schválených na prechádzajúce fázy‘.
20
Stály riadiaci výbor (pozri bod 11) sa zišiel 24. novembra 1995. Zápisnica z tohto stretnutia uvádza, že zmluva ‚o technickej podpore‘ s poradcami na sumu 2676369 eur (ďalej len ‚hlavná zmluva‘) bola predložená na schválenie poradnej komisii pre nákupy a obchody Komisie (PKNO). Rovnako sa uvádza, že ‚v prípade neuskutočnenia projektu ostatní partneri uhradia náklady Komisii‘.
21
Komisia uzavrela 27. decembra 1995 hlavnú zmluvu. Tá sa týkala základného návrhu a prechodnej fázy projektu Abuja II (články 4.4 a 4.5), ako aj prípadných podrobných plánov (článok 4.6).
22
Skupina Správne veci SZBP schválila 19. septembra 1996 prechodný návrh.
23
Dňa 21. novembra 1996 skupina Správne veci SZBP vyzvala Komisiu, aby na tento účel prijala opatrenia na to, aby architekti začali vypracovávať podrobné plány. Skupina uviedla, že formálna zmluva pre túto fázu bude uzavretá po dokončení dodatkového memoranda. Počas tohto stretnutia oznámila uvedenej skupine výšku výdavkov, ktoré poskytla ako preddavok do na prípravu projektu Abuja II, a to okolo 2,8 milióna eur.
24
Tá istá skupina sa zišla 24. februára 1997 a rozhodla sa nečakať na dokončenie dodatkového memoranda na vypracovanie podrobných plánov a zmluvných dokumentov. Zápisnica z tohto stretnutia obsahuje nasledujúce závery:
‚Komisia sa vyzýva na to, aby prijala nevyhnutné dohody s architektmi na vypracovanie dokumentov a poskytla zdroje nevyhnutné na tieto práce podľa podrobných ustanovení dohodnutých pre tento projekt. Preddavky takto zaplatené Komisiou budú ako v predchádzajúcich prípadoch neskôr preplatené ostatnými účastníkmi podľa postupov stanovených na tento účel [v počiatočnom memorande].‘
25
V nasledujúcich mesiacoch viaceré členské štáty odstúpili od projektu Abuja II. Skupina Správne veci SZBP poverila 28. apríla 1997 Komisiu, aby prijala ‚dvojstranné dohody s Dánskym kráľovstvom na úhradu časti nákladov projektu investovaných Komisiou na účet partnerov, ktorá naň pripadala‘. Podobné rozhodnutie bolo prijaté po odstúpení Írska v septembri 1997, ako aj Portugalskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva.
26
Komisia uzavrela 12. novembra 1997 s architektmi dodatok k hlavnej zmluve, ktorého predmetom je uskutočnenie podrobných plánov a preplatenie cestovných výdavkov vo výške 1895696 eur.
27
Dňa 18. júna 1998 sa skupina Správne veci SZBP zmienila o možnosti odstúpenia Belgického kráľovstva od projektu Abuja II. Zo zápisnice z tohto stretnutia vyplýva, že stály riadiaci výbor zastával názor, že Belgické kráľovstvo zaplatí svoju časť nákladov tak, ako boli stanovené po schválení prechodného návrhu.
28
Dňa 10. júna 1998 zaslala Komisia Helénskej republike platobný príkaz na sumu 153367,70 eur, ktorá zodpovedala podielu Helénskej republiky na projekte v počiatočnej fáze, konkrétne 5,06 % z celkových nákladov. Lehota splatnosti bola stanovená na .
29
Dňa 9. decembra 1998 podpísali Spolková republika Nemecko, Helénska republika, Francúzska republika, Talianska republika, Holandské kráľovstvo, Rakúska republika a Komisia dodatkové memorandum. Článok 11 dodatkového memoranda predpokladá vznik fondov na financovanie projektu.
30
Podľa jeho článku 14 sa dodatkové memorandum predbežne uplatňuje od prvého dňa druhého mesiaca po jeho podpísaní a nadobúda účinnosť v prvý deň druhého mesiaca po dátume, keď členské štáty a Komisia vyhlásia, že ho ratifikovali.
31
Dňa 28. apríla 1999 Komisia uverejnila oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania na výstavbu veľvyslanectiev dotknutých členských štátov a delegácie Spoločenstva (Ú. v. ES S 82, 1999). Uvádzalo sa v ňom, že veľvyslanectvo Helénskej republiky má rozlohu 677 m2.
32
Dňa 3. septembra 1999 Komisia ‚znova opakovala‘ svoju výzvu z roku 1998 pred skupinou Správne veci SZBP, aby jej členské štáty uhradili sumy, ktoré zaplatila poradcom za prechodnú návrhovú fázu. Uviedla, že niektoré členské štáty už zaplatili dlžné sumy, ale niektoré, vrátane Helénskej republiky, ich nezaplatili pred splatnosťou . Komisia doplnila, že partnerom zaslala ďalší platobný príkaz, týkajúci sa na jednej strane nákladov na podrobné plány a na druhej strane nákladov na rekonštrukciu spôsobenú odstúpením Belgického kráľovstva, Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky.
33
Dňa 20. septembra 1999 sa zišiel stály riadiaci výbor s cieľom predbežného výberu stavebných spoločností. Zástupca Helénskej republiky podpísal zápisnicu zo stretnutia. Oznámenie o vyhlásení výberového konania na výstavbu bolo uverejnené v úradnom vestníku S 54 zo .
34
Platobným príkazom zo 17. februára 2000 žiadala Komisia od Helénskej republiky, aby zaplatila sumu 168716,94 eur za vyhotovenie spisu verejného obstarávania týkajúceho sa podrobných plánov.
35
Dňa 22. júna 2000 stály riadiaci výbor rozhodol o prijatí nového prístupu k projektu (ďalej len ‚projekt Abuja II zjednodušený‘), nevyhnutného vzhľadom na odstúpenie Francúzskej republiky. Projekt Abuja II zjednodušený osobitne predpokladal odstránenie budov a spoločných pomocných služieb, ako aj zmenšenie rozlohy. Zástupca Helénskej republiky na tomto stretnutí prejavil súhlas s projektom, avšak s výhradou schválenia jeho nadriadenými. Dňa zaslala Komisia zápisnicu zo stretnutia z Helénskej republike a vyzvala ju, aby jej dala formálnu odpoveď, pokiaľ ide o projekt Abuja II zjednodušený.
36
Dňa 5. septembra 2000 Komisia znova zaslala svoju žiadosť zástupcom Helénskej republiky. Po novej výzve zo Komisia zaslala Helénskej republike faxom list so stanovenou lehotou na odpoveď k 30. septembru 2000 spolu s oznámením, že jej mlčanie bude posudzované ako odstúpenie od projektu. Dňa grécke úrady informovali Komisiu, že neboli schopné dať odpoveď týkajúcu sa projektu Abuja II zjednodušeného. V dôsledku toho Komisia k rovnakému dátumu odpovedala, že poverila architektov, aby pristúpili k zmene projektu Abuja II zjednodušeného vylúčením Helénskej republiky.
37
Listom z 28. januára 2002 zaslala Komisia Helénskej republike vyúčtovanie vo výške 1276484,50 eur, ktoré sa týka nákladov na výstavbu v súvislosti s projektom Abuja II. Komisia toto vyúčtovanie následne zrušila.
38
Po tom, čo Helénska republika umiestnila svoje vlastné veľvyslanectvo v Abuji, opustila 13. júla 2002 dočasné priestory, ktoré zaberala v rámci projektu Abuja I.
39
Listom z 11. októbra 2002 Komisia formálne doručila Helénskej republike vyúčtovania nesplatených dlhov týkajúce sa projektov Abuja I a Abuja II a vyzvala ju, aby uhradila celkovú sumu 861813,87 eur a 11000 amerických dolárov (USD).
40
V nadväznosti na rokovania medzi účastníkmi Komisia listom z 31. januára 2003 pripomenula Helénskej republike, že nezaplatila svoje dlhy týkajúce sa projektov Abuja I a Abuja II a vyzvala ju na zaplatenie celkovej sumy 516374,96 eur a 12684,89 USD pred koncom februára 2003. Komisia doplnila, že v prípade nezaplatenia ku dňu splatnosti pristúpi k vymáhaniu dotknutých súm, využijúc všetky dostupné právne prostriedky.
41
V priebehu nasledujúcich mesiacov Helénska republika a Komisia rokovali o výške dlžných súm.
42
Dňa 29. decembra 2003 zaslala Helénska republika svojmu stálemu zástupcovi pri Európskej únii list v tomto znení:
‚Vzhľadom na to, že Európska komisia sa pridržuje svojho postoja, pokiaľ ide o dlh našej krajiny za projekt Abuja II, uplatňujúc postup započítania, žiadame Vás, aby ste tento postup sledovali a oznámili nám, či a v akom rozsahu bol uskutočnený, aby Helénska republika mohla preskúmať, v akom rozsahu podá žalobu proti Európskej komisii.
Čo sa týka projektu Abuja I, pripomíname, že sme uznali náš dlh do mája 2002, zatiaľ čo suma požadovaná Komisiou zahŕňa obdobie až do júla 2002, teda po tomto dátume. Vzhľadom na to, že máme v úmysle splatiť náš uvedený dlh, žiadame Vás, aby ste sa kontaktovali s príslušnými finančnými službami Komisie na účely preskúmania okolností presnej celkovej výšky nášho dlhu v eurách do mája 2002.‘
43
Dňa 16. februára 2004 Komisia zaslala Helénskej republike list označujúci jej ešte nevyrovnané dlhy, pokiaľ ide o projekty Abuja I a Abuja II. Z tabuľky pripojenej k tomuto listu, ktorá uvádza najmä jedenásť vyúčtovaní nesplatených dlhov týkajúcich sa projektov Abuja I a Abuja II, vyplýva, že Komisia od Helénskej republiky žiadala zaplatenie sumy 565656,80 eur. Komisia v tomto liste spresnila:
‚[Helénska republika] predložila Komisii nasledujúcu pohľadávku:…
2000GR161PO005OBJ 1 KONTINENTÁLNE GRÉCKO — Dočasná platba — 4774562,67 eur.
Podľa platobných podmienok, ako boli stanovené [článkom 73 ods. 1 druhého pododseku rozpočtových pravidiel], Komisia pristúpi k započítaniu dlhov a pohľadávok prípadne aj s prihliadnutím na úroky z omeškania.
V prípade, ak pohľadávky, ktoré ste oznámili, prekračujú započítané sumy, čistý zostatok, na ktorý máte právo, Vám bude uhradený v čo najkratšej dobe…‘
44
Dňa 10. marca 2004 Komisia poskytla Helénskej republike prostriedky v rámci regionálneho operačného programu kontinentálneho Grécka. Namiesto sumy 4774562,67 eur (pozri bod 43) však Komisia uhradila len sumu 3121243,03 eur. Pristúpila tak k vymáhaniu započítaním zostatku ešte nevyrovnaného Helénskou republikou, z ktorého suma 565656,80 eur sa týka projektov Abuja I a Abuja II (ďalej len ‚napadnutý akt‘).“
III — Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
12.
Helénska republika podala proti aktu započítania na Súdny dvor žalobu, ktorá bola neskôr predložená Súdu prvého stupňa a zaregistrovaná pod spisovou značkou T-231/04. V konaní pred Súdom prvého stupňa Helénska republika uvádzala len jediný žalobný dôvod založený na porušení počiatočného a dodatkového memoranda o porozumení a ustanovení rozpočtových pravidiel a nariadenia č. 2342/2002.
13.
V prvej časti žalobného dôvodu Helénska republika namietala porušenie počiatočného a dodatkového memoranda.
14.
V úvode sa Súd prvého stupňa zaoberal otázkou, či má právomoc rozhodovať o návrhu, keďže započítané sumy patrili do pôsobnosti hlavy V Zmluvy EÚ, voči ktorej nemá Súdny dvor právomoc vzhľadom na to, že článok 46 EÚ jeho právomoc nestanovuje. Komisia ale pristúpila k vymáhaniu sporných súm aktom prijatým podľa rozpočtových pravidiel a nariadenia č. 2342/2002 a Súd prvého stupňa tak dospel k záveru, že akt započítania patrí do oblasti práva Spoločenstva a na základe toho proti nemu možno podať žalobu podľa článku 230 ES. Súd prvého stupňa preto rozhodol, že má právomoc rozhodnúť o návrhu.
15.
Následne sa Súd prvého stupňa venoval preskúmaniu finančnej zodpovednosti Helénskej republiky za projekty Abuja I a Abuja II.
16.
Pokiaľ ide o projekt Abuja I, Helénska republika uznala, že bola povinná uhradiť dlžné sumy za nájomné a prevádzkové náklady, ale popierala svoju zodpovednosť za zaplatenie celkovej sumy 72714_47eura, ktorú jej pripísala Komisia. Súd prvého stupňa rozhodol, že Helénska republika nepreukázala, že Komisia pochybila, pokiaľ ide o dlžnú sumu. Okrem toho Helénska republika nespochybnila viaceré vyúčtovania, ktoré jej boli zaslané, a nevysvetlila, prečo sa domnievala, že nedlhuje rozdiel medzi dlžnou sumou, ktorú pripúšťa, a sumou, ktorú požaduje Komisia. Z toho vyplýva, že tvrdenie Helénskej republiky týkajúce sa jej zodpovednosti za dlhy v súvislosti s projektom Abuja I nemožno prijať.
17.
V súvislosti s projektom Abuja II Súd prvého stupňa uviedol, že Helénska republika viac než šesť rokov, a to od 18. apríla 1994 do, svojím konaním neustále dávala ostatným partnerom najavo, že je účastníkom tohto projektu. Po podpísaní dodatkového memoranda v decembri 1998 sa na projekte zúčastňovala ešte takmer ďalšie dva roky.
18.
Z uvedených skutkových okolností Súd prvého stupňa vyvodil záver, že posúdenie povinností Helénskej republiky nemožno obmedziť na počiatočné a dodatkové memorandum, ale treba prihliadať aj na očakávania, ktoré tento členský štát svojím konaním vyvolal u svojich partnerov.
19.
V tejto súvislosti Súd prvého stupňa uviedol, že zásada dobrej viery je pravidlom medzinárodného obyčajového práva, ktoré je záväzné pre Spoločenstvo, ako aj ostatných zúčastnených partnerov a že „v medzinárodnom práve verejnom je dôsledkom zásady ochrany legitímneho očakávania“.
20.
Súd prvého stupňa ďalej uviedol, že keďže Helénska republika podpísala počiatočné memorandum a aj ho ratifikovala, bola jedným z partnerov zúčastňujúcich sa na projekte Abuja II a z toho jej vyplývali niektoré povinnosti spolupráce a solidarity medzi účastníkmi navyše.
21.
Súd prvého stupňa poukázal na to, že počiatočné memorandum sa týkalo prípravnej fázy projektu Abuja II a že po ukončení tejto fázy sa partneri rozhodli, ešte pred podpísaním dodatkového memoranda, že budú pokračovať v projekte a znášať výdavky týkajúce sa podrobného návrhu budovy. Na stretnutí 24. februára 1997, na ktorom sa zúčastnili aj dvaja zástupcovia Helénskej republiky, partneri poverili Komisiu, aby prijala nevyhnutné dohody s architektmi na vypracovanie podrobných plánov bez toho, aby čakala na dodatkové memorandum. Súd prvého stupňa rozhodol, že týmto konaním partneri išli nad rámec prípravných fáz, čím nevyhnutne uzavreli implicitnú dohodu o uskutočnení projektu. Keďže počas stretnutia partneri rozhodli o uskutočnení projektu, nemali viac právo — podľa názoru Súdu prvého stupňa — odstúpiť od projektu bez toho, aby neuhradili svoj podiel na predbežných a neskorších výdavkoch.
22.
Súd prvého stupňa ďalej poukázal na to, že hoci niektoré členské štáty následne odstúpili od projektu, Helénska republika sa nesprávala tak, že by mohla vzniknúť pochybnosť o jej účasti a spolu s ostatnými partnermi, ktorí od projektu neodstúpili, podpísala 9. decembra 1998 dodatkové memorandum. Súd prvého stupňa uviedol, že Helénska republika prvýkrát prejavila neochotu ďalej sa zúčastňovať na projekte až v lete roku 2000.
23.
Podľa Súdu prvého stupňa je nesporné, že Helénska republika mala právo odstúpiť od projektu, avšak vzhľadom na vývoj záväzkov od prvotnej fázy a bez ohľadu na to, že neratifikovala dodatkové memorandum, nemohla odstúpiť bez toho, aby nebola zodpovedná za výdavky spojené s jej účasťou na projekte Abuja II.
24.
Súd prvého stupňa okrem toho rozhodol, že finančné záväzky Helénskej republiky vyplývajú aj z ustanovení počiatočného memoranda, konkrétne z jeho článku 15 ods. 1. Podľa tohto ustanovenia sa štát môže vyhnúť finančným záväzkom vyplývajúcim z projektu tým, že nepodpíše dodatkové memorandum. Súd prvého stupňa však tvrdí, že pokiaľ štát podpísal dodatkové memorandum (ako je to v prípade Helénskej republiky), rovnako platí opak.
25.
V súvislosti s tvrdením, že ratifikácia dodatkového memoranda je nevyhnutnou podmienkou nadobudnutia jeho platnosti, Súd prvého stupňa rozhodol, že podľa článku 14 dodatkového memoranda sa toto memorandum predbežne uplatňovalo na Helénsku republiku od 1. februára 1999 do októbra 2000. Podľa Súdu prvého stupňa z toho preto vyplýva, že Helénska republika nemôže toto predbežné uplatňovanie ignorovať poukazovaním na skutočnosť, že dodatkové memorandum neratifikovala.
26.
V súvislosti s tvrdením Helénskej republiky, že zvýšenie nákladov na projekt možno považovať za „podstatnú zmenu okolností“, ktorá ju zbavuje jej finančných záväzkov, Súd prvého stupňa nakoniec rozhodol, že pokiaľ ide o projekt výstavby budovy, zvýšenie nákladov na projekt nemožno považovať za „podstatnú zmenu okolností“. Okrem toho Helénska republika súhlasila so zvýšením nákladov na projekt, ktoré bolo známe od počiatku projektu Abuja II, a nevzniesla nijakú námietku, ani keď sa zvýšil jej podiel na projekte v dôsledku odstúpenia viacerých členských štátov v rokoch 1997 až 1999.
27.
Z uvedených dôvodov Súd prvého stupňa rozhodol, že Helénska republika musí byť zodpovedná za všetky výdavky vyplývajúce z jej účasti na projekte Abuja II.
28.
Prvú časť žalobného dôvodu preto zamietol ako nedôvodnú.
29.
V druhej časti žalobného dôvodu Helénska republika namietala porušenie rozpočtových pravidiel a nariadenia č. 2342/2002.
30.
V súvislosti s tvrdením Helénskej republiky, že výška a odôvodnenosť požadovaných súm je zjavne neistá tak pre projekt Abuja I, ako aj pre projekt Abuja II, Súd prvého stupňa zdôraznil, že započítanie podľa článku 73 ods. 1 rozpočtových pravidiel nie je vylúčené, ak je jeden z dlhov sporný alebo ak došlo k rokovaniam medzi Komisiou a dlžníkom týkajúcim sa týchto dlhov, lebo v opačnom prípade by dlžník mohol neustále odkladať splnenie dlhu.
31.
Súd prvého stupňa zastával názor, že pokiaľ ide o pohľadávky, v roku 2002 síce mohla existovať neistota, ale v dôsledku výmeny názorov medzi účastníkmi a na základe nového preskúmania spisu Komisia v roku 2004, keď pristúpila k vymáhaniu, dospela k istému záveru, pokiaľ ide o dlžné sumy.
32.
Súd prvého stupňa okrem toho uviedol, že Helénska republika nepredložila nijaký dôkaz preukazujúci, že Komisia nedodržala postup podľa predmetných nariadení a že k záveru, že pohľadávka bola „oprávnená, mala pevne stanovenú výšku a bola splatná“, dospela neoprávnene. Z toho vyplýva, že podmienky stanovené na vymáhanie započítaním boli splnené k dátumu napadnutého aktu.
33.
Súd prvého stupňa nakoniec zamietol tvrdenie Helénskej republiky, že Komisia nebola oprávnená pristúpiť k vymáhaniu započítaním z toho dôvodu, že predmetné pohľadávky patria partnerom, nie Spoločenstvu a že cieľom započítania preto nebola ochrana finančných záujmov Spoločenstva, čo je predmetom uvedených nariadení. Súd prvého stupňa naopak zastával názor, že predmetné pohľadávky patria Spoločenstvu, pretože Komisia konala ako zástupca partnerov, ktorí sa zúčastnili projektov Abuja I a II.
34.
Súd prvého stupňa preto zamietol druhú časť žalobného dôvodu ako nedôvodnú.
IV — Návrhy účastníkov konania pred Súdnym dvorom
35.
Helénska republika sa domáha, aby Súdny dvor:
—
vyhlásil odvolanie za prípustné,
—
zrušil rozsudok Súdu prvého stupňa v napadnutej časti,
—
vyhovel odvolaniu v súlade s jej návrhmi,
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
36.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
—
vyhlásil odvolanie za neprípustné,
—
alternatívne, vyhlásil odvolanie za zjavne nedôvodné a zamietol ho v celom rozsahu,
—
zaviazal odvolateľku na náhradu trov konania.
V — Odvolanie
A — Odvolacie dôvody
1. Prvý odvolací dôvod
37.
Helénska republika tvrdí, že Súd prvého stupňa podal nesprávny výklad článkov 12, 13 a 15 počiatočného memoranda o porozumení a článku 14 dodatkového memoranda, ako aj zásad dobrej viery a ochrany legitímneho očakávania.
38.
Helénska republika uvádza, že Súd prvého stupňa nesprávne rozhodol, že záväzky členských štátov týkajúce sa projektu Abuja II boli stanovené konaním každého členského štátu a že nemajú čisto zmluvný charakter stanovený ustanoveniami dvoch vyššie uvedených memoránd. Pri správnom výklade článkov 12, 13 a 15 počiatočného memoranda o porozumení a článku 14 dodatkového memoranda nie sú žiadne pochybnosti o tom, že nijaký finančný záväzok Helénskej republike nevznikol, pretože dodatkové memorandum iba podpísala, ale neratifikovala ho. Z toho vyplýva, že Helénska republika memorandum neschválila a osobitné podmienky stanovené pre vznik finančných záväzkov preto neboli v jej prípade splnené.
39.
Helénska republika tvrdí, že zásada dobrej viery je relevantná len na účely určenia, či sa členský štát zúčastňoval projektu Abuja II, ale nie na určenie záväzkov, ktoré z takej účasti vyplývajú. Také záväzky možno stanoviť len na základe zmluvných ustanovení, pričom konanie členského štátu je v tomto ohľade irelevantné.
40.
V tejto súvislosti Helénska republika tvrdí, že Súd prvého stupňa podal nesprávny výklad článku 13 počiatočného memoranda, podľa ktorého dotknuté členské štáty „po schválení [dodatkového memoranda]“ zabezpečia „celkové pokrytie nákladov, ktoré na nich pripadajú“. Pre vznik finančných záväzkov podľa článkov 12 a 13 počiatočného memoranda nestačí len predbežné uplatňovanie dodatkového memoranda, ale vyžaduje sa jeho schválenie.
41.
Súd prvého stupňa takisto podal nesprávny výklad článku 14 dodatkového memoranda, z ktorého jednoznačne vyplýva, že na nadobudnutie platnosti memoranda a následný vznik finančných záväzkov zúčastnených členských štátov je nevyhnutná ratifikácia memoranda.
2. Druhý odvolací dôvod
42.
Helénska republika uvádza, že Súd prvého stupňa podal nesprávny výklad ustanovenia článku 15 počiatočného memoranda o porozumení, keď rozhodol, že pred podpísaním dodatkového memoranda partneri uzavreli 24. februára 1997 implicitnú dohodu o vykonaní projektu a že vyššie uvedený článok 15 ods. 1 bol tak v podstate zrušený alebo prinajmenšom zmenený.
B — Prípustnosť
1. Prvá námietka neprípustnosti
43.
Komisia tvrdí, že odvolanie je neprípustné z toho dôvodu, že sa zakladá na výklade memoranda o porozumení, ktoré nie je súčasťou práva Spoločenstva. Odvolanie sa teda nezakladá ani na jednom z dôvodov uvedených v článku 58 Štatútu Súdneho dvora, ktoré môžu tvoriť základ odvolania.
44.
Článok 58 Štatútu Súdneho dvora stanovuje, že odvolanie na Súdny dvor sa obmedzuje len na právne otázky. Toto ustanovenie sa chápe tak, že odvolacia právomoc Súdneho dvora sa obmedzuje len na preskúmanie zákonnosti rozhodnutia Súdu prvého stupňa.
45.
V predmetnej veci je základom problému skutočnosť, ako to vyjadril Súd prvého stupňa, že „vzťahy medzi Komisiou a členskými štátmi vyplývajúce z ich spolupráce v rámci návrhu, plánovania a uskutočnenia projektov Abuja I a Abuja II spadajú pod hlavu V Zmluvy EÚ“. (
6
) Súd prvého stupňa však správne uviedol, že „v rámci Zmluvy EÚ v jej znení vyplývajúcom z Amsterdamskej zmluvy sú právomoci Súdneho dvora taxatívne vymedzené článkom 46 EÚ. Ten nestanovuje nijakú právomoc Súdneho dvora vo vzťahu k ustanoveniam hlavy V Zmluvy EÚ“. (
7
) Memorandá o porozumení ako také teda nepatria do právomoci Súdneho dvora.
46.
Napriek tomu, so zreteľom na prebiehajúci spor, Súd prvého stupňa rozhodol, že „je nepochybné, že Komisia pristúpila k vymáhaniu sporných súm aktom prijatým na základe rozpočtových pravidiel a nariadenia č. 2342/2002, takže akt smerujúci k započítaniu patrí do oblasti práva Spoločenstva“. (
8
)
47.
Súd prvého stupňa ďalej rozhodol, že „z rozsahu pôsobnosti rozpočtových pravidiel a osobitne z ich článku 1 jednoznačne vyplýva, že postup vymáhania započítaním upravený v ich článku 73 ods. 1 sa použije iba na sumy vyplývajúce z rozpočtu Spoločenstva. Nie je teda sporné, že Komisia bola oprávnená podľa článku 268 ES, ktorý predpokladá zahrnutie do rozpočtu výdavkov Spoločenstva, ako aj niektorých výdavkov orgánov vyplývajúcich z ustanovení Zmluvy o Európskej únii, ktoré sa týkajú spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, zahrnúť do rozpočtu Spoločenstva výdavky vynaložené za projekty Abuja I a Abuja II“. (
9
)
48.
Podľa môjho názoru Súd prvého stupňa vyvodil správne logické závery z článku 268 ES, ktorý stanovuje, že nielen výdavky Spoločenstva, ale aj niektoré výdavky inštitúcií vyplývajúce z ustanovení Zmluvy o Európskej únii, ktoré sa týkajú spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, sa zahŕňajú do rozpočtu Spoločenstva. Tomuto ustanoveniu zodpovedá ustanovenie článku 28 ods. 2 EÚ. V dôsledku uvedených ustanovení sa rozpočtové postupy, ktoré sa týkajú takýchto výdavkov, do značnej miery zhodujú s postupmi, ktoré sa týkajú výdavkov vyplývajúcich zo Zmluvy o ES. (
10
) Z toho vyplýva, že článok 73 ods. 1 rozpočtových pravidiel, ktorý stanovuje započítanie vo vzťahu k rovnocenným pohľadávkam, ktoré má Spoločenstvo voči každému dlžníkovi, ktorý má sám voči nemu pohľadávku, sa rovnako uplatňuje aj na výdavky, ktoré inštitúciám vyplývajú z ustanovení Zmluvy o Európskej únii týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky a ktoré boli zahrnuté do rozpočtu, pretože ide o výdavky Spoločenstva.
49.
Podľa článku 230 ES podlieha akt započítania preskúmaniu súdom Spoločenstva ako akt práva Spoločenstva. Aby toto preskúmanie bolo účinné a úplné, nezriedka (
11
) si bude vyžadovať overenie existencie pohľadávky, ktorá sa má započítať. V predmetnej veci musel Súd prvého stupňa podať výklad počiatočného aj dodatkového memoranda, pretože ich výklad bol nevyhnutný na zabezpečenie úplného súdneho preskúmania zákonnosti aktu započítania.
50.
Podľa môjho názoru je ako logický dôsledok skutočnosti, že Súd prvého stupňa bol oprávnený vykonať právne posúdenie uvedených dvoch memoránd o porozumení, a aj ho vykonal, celkom legitímne, že v rámci odvolania pred Súdnym dvorom sa odvolací dôvod môže týkať výkladu týchto memoránd. Hoci sa taký odvolací dôvod týka právnych otázok, ktorými sa treba v tejto veci zaoberať s cieľom overiť zákonnosť aktu práva Spoločenstva (aktu započítania), v skutočnosti predsa len nie je založený na údajnom nesprávnom výklade práva Spoločenstva. Keďže odvolacie dôvody, ktoré odvolateľka uplatňuje, nie sú uvedené medzi dôvodmi v článku 58 Štatútu Súdneho dvora, je potrebné určiť, či Súdny dvor môže aj napriek tomu rozhodnúť o odvolacích dôvodoch založených na takých právnych otázkach.
51.
V tejto súvislosti treba v prvom rade poukázať na to, že v rámci iných než odvolacích konaní bol Súdny dvor často žiadaný o to, aby podal výklad ustanovení medzinárodného práva verejného. (
12
)
52.
V druhom rade treba pripomenúť, že účelom odvolacieho konania je poskytovať dvojstupňový systém právnej ochrany, ktorý posilní legitimitu súdnych rozhodnutí. (
13
)
53.
Nakoniec nemožno vylúčiť, že reštriktívny výklad článku 58 Štatútu Súdneho dvora bude mať dôsledky na ďalšie druhy odvolaní, ktoré súvisia s takými právnymi otázkami, ktoré sa, prísne vzaté, netýkajú výkladu práva Spoločenstva. To je prípad odvolaní voči rozsudkom Súdu prvého stupňa podľa článku 238 ES. V týchto konaniach Súd prvého stupňa pravdepodobne posúdi skutočnosti, ktoré vyplývajú najmä, ak nie výlučne, z vnútroštátnych právnych predpisov platných pre zmluvy, ktoré obsahujú rozhodcovskú doložku. Ak by sa v predmetnej veci vyhovelo námietke Komisie založenej na článku 58 Štatútu Súdneho dvora vo vzťahu k záverom týkajúcim sa hlavy V Zmluvy EÚ, podľa môjho názoru by to mohlo zároveň znemožniť odvolateľovi voči rozsudku Súdu prvého stupňa podľa článku 238 ES, aby úspešne namietal nesprávne právne posúdenie predmetného vnútroštátneho práva, ktoré vykonal Súd prvého stupňa. Podľa mňa by bolo ťažké to uviesť do súladu s požiadavkou existencie dvojstupňového systému právnej ochrany.
54.
Na základe uvedeného sa domnievam, že právne dôvody týkajúce sa výkladu memoránd o porozumení sa musia považovať za také dôvody, ktoré patria do rámca právnych otázok, ktoré je Súdny dvor oprávnený preskúmať v rámci tohto odvolania.
55.
Prvá námietka neprípustnosti preto musí byť zamietnutá.
2. Druhá námietka neprípustnosti
56.
Komisia tvrdí, že odvolanie je neprípustné, lebo odvolacie dôvody sú neúčinné. Podľa jej názoru by napadnutý rozsudok zostal v platnosti aj v takej nepravdepodobnej situácii, keby sa odvolacie dôvody považovali za prípustné a dôvodné. Presnejšie povedané, Komisia tvrdí, že odvolateľka nenamieta záver v bode 100 napadnutého rozsudku v tom zmysle, že len tie zmluvné strany, ktoré odstúpia od projektu bez podpísania dodatkového protokolu, sú oslobodené od svojich finančných záväzkov na rozdiel od strán, ktoré podpísali dodatkové memorandum bez jeho ratifikácie. Podľa Komisie nespochybňuje ani záver v bode 101 toho istého rozsudku, podľa ktorého Helénskej republike vznikla finančná zodpovednosť v dôsledku predbežného uplatňovania dodatkového memoranda.
57.
Helénska republika síce konkrétne nenapadla závery v bodoch 100 a 101, ale z jej tvrdení v súvislosti s prvým odvolacím dôvodom a z časti napadnutého rozsudku, ktorého sa týka, jednoznačne vyplýva, že Helénska republika zásadne nesúhlasí s posúdením Súdu prvého stupňa v týchto bodoch. Po prvé spochybňuje právne posúdenie, podľa ktorého článok 15 ods. 1 počiatočného memoranda stanovuje, že podpísanie dodatkového memoranda znamená finančné záväzky pre Helénsku republiku, ktoré sa líšia od záväzkov tých zmluvných strán, ktoré toto memorandum nepodpísali. Po druhé, keďže Helénska republika odmieta možnosť, že finančné záväzky mohli vzniknúť pred ratifikáciou dodatkového memoranda, a výslovne tvrdí, že Súd prvého stupňa podal nesprávny výklad jeho článku 14, ktorý stanovuje predbežné uplatňovanie tohto memoranda, nevyhnutne spochybňuje aj to, že predbežné uplatňovanie dodatkového memoranda voči jeho signatárom mohlo mať za následok vznik finančných záväzkov voči signatárom dodatkového memoranda, ktorí toto memorandum neratifikovali. Prvý odvolací dôvod preto jednoznačne zahŕňa aj posúdenie Súdu prvého stupňa v bodoch 100 a 101 napadnutého rozsudku. Z toho vyplýva, že keby Súdny dvor vyhlásil prvý odvolací dôvod za dôvodný, malo by to za následok vyhlásenie posúdení Súdu prvého stupňa v bodoch 100 a 101 napadnutého rozsudku za neplatné.
58.
Táto námietka neprípustnosti preto musí byť zamietnutá.
C — Právna podstata
1. Prvý odvolací dôvod
59.
Kľúčovou otázkou v tejto veci je to, či Súd prvého stupňa nesprávne právne posúdil, že Helénska republika mala dlh voči rozpočtu Spoločenstva, ktorý vyplýval z finančných záväzkov, ktoré vznikli na základe jej plánovanej účasti na projekte Abuja II.
60.
V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa preskúmal existenciu finančných záväzkov na základe znenia počiatočného a dodatkového memoranda, ako aj na základe zásad dobrej viery a ochrany legitímneho očakávania. Súd prvého stupňa okrem toho v bodoch 100 a 101 napadnutého rozsudku rozhodol, že finančný záväzok vznikol na základe článku 15 ods. 1 počiatočného memoranda (vzhľadom na to, že Helénska republika podpísala dodatkové memorandum) a na základe skutočnosti, že podľa článku 14 dodatkového memoranda sa toto memorandum predbežne uplatňovalo od prvého dňa druhého mesiaca po jeho podpísaní.
61.
Helénska republika uvádza, že finančné záväzky sa majú stanoviť výlučne na základe zmluvných podmienok a že na účely určenia existencie akýchkoľvek finančných záväzkov sa nemá zohľadňovať konanie Helénskej republiky. Helénska republika v podstate zastáva názor, že relevantné sú len ustanovenia zmluvy a že finančný záväzok nemohol vzniknúť skôr, než Helénska republika vyjadrila svoj súhlas byť viazaná dodatkovým memorandom, to znamená, skôr, než toto memorandum ratifikovala.
62.
Na úvod možno pripomenúť, ako som už skôr uviedol v súvislosti s prípustnosťou tohto návrhu, že predmetné memorandá boli prijaté na základe ustanovení hlavy V Zmluvy o Európskej únii, ktoré sa týkajú spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, bežne označovanej ako „druhý pilier“ Európskej únie. Ustanovenia tejto hlavy zakladajú práva a povinnosti, ktoré sa spravujú medzinárodným právom. (
14
) To znamená, že memorandá sú, právne povedané, medzinárodnými dohodami, (
15
) ktoré, podľa ich preambuly, uzatvorili medzi sebou Európska komisia na jednej strane a určitý počet štátov, vrátane Helénskej republiky, na strane druhej. (
16
) Z povahy týchto právnych nástrojov vyplýva, že sa musia vykladať v súlade s normami medzinárodného práva verejného. (
17
)
63.
Z medzinárodného obyčajového práva, ako je kodifikované (
18
) v článku 31 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve, v tomto smere vyplýva, že existujú tri základné prvky výkladu zmluvy: i) text; ii) súvislosti a iii) predmet a účel zmluvy.
64.
V prípade predmetných memoránd má na účely určenia finančných záväzkov odstupujúcej strany určite najväčší význam článok 15 ods. 1 počiatočného memoranda. Upravuje účinky odstúpenia partnera z projektu Abuja II. Toto ustanovenie v podstate stanovuje, že ak sa partner rozhodne odstúpiť od projektu Abuja II tým, že nepodpíše dodatkové memorandum, ustanovenia počiatočného memoranda — vrátane finančných záväzkov podľa jeho článkov 12 a 13 — sa naňho prestanú uplatňovať.
65.
Je nesporné, že Helénska republika spochybňuje posúdenie Súdu prvého stupňa uvedené v bode 100 napadnutého rozsudku (
19
) tým, že vo svojom návrhu v predmetnej veci uvádza, že právne postavenie štátu, ktorý podpísal, ale neratifikoval dodatkové memorandum, je rovnaké — najmä pokiaľ ide o jeho finančné záväzky — ako právne postavenie štátu, ktorý nikdy nepodpísal dodatkové memorandum.
66.
Toto tvrdenie podľa môjho názoru nemožno prijať.
67.
Po prvé článok 15 ods. 1 počiatočného memoranda výslovne odkazuje na podpísanie dodatkového memoranda, nie na jeho ratifikáciu. To naznačuje, že strany sa dohodli, že v súvislosti s odstúpením strán od projektu Abuja II budú prikladať osobitnú dôležitosť podpísaniu dodatkového memoranda, nie jeho ratifikácii. Tento výber budúcej udalosti ako východiskového bodu na vyvolanie niektorých právnych účinkov je nezávislý od skutočnosti, že dodatkové memorandum môže nadobudnúť platnosť len po jeho ratifikácii.
68.
Nič teda nenaznačuje, že na to, aby ustanovenia o odstúpení stanovené v článku 15 ods. 1 dodatkového memoranda nadobudli právne účinky, je potrebné ratifikovať memorandum o porozumení a toto memorandum musí nadobudnúť platnosť.
69.
Na základe uvedeného bol podľa môjho názoru Súd prvého stupňa oprávnený v bode 100 napadnutého rozsudku vyjadriť záver, že finančné záväzky Helénskej republiky vznikli na základe ustanovení počiatočného memoranda. Už toto podľa mňa stačí na to, aby bol potvrdený rozsudok Súdu prvého stupňa.
70.
Po druhé a zároveň podporne k poslednému uvedenému záveru je dôležité uviesť, že Helénska republika svojím podpisom súhlasila v súlade s článkom 14 dodatkového memoranda, že toto memorandum sa od prvého dňa druhého mesiaca po podpise bude predbežne uplatňovať až do nadobudnutia jeho platnosti po ratifikácii signatármi alebo dovtedy, kým si signatári oznámia svoj úmysel dohodu neratifikovať.
71.
Samotné podpísanie dodatkového memoranda, ako som už skôr poukázal, síce stačí na to, aby článok 15 ods. 1 počiatočného memoranda vyvolal právne účinky, skutočnosť, že dodatkové memorandum sa predbežne uplatňovalo, má však dodatočný význam na účely určenia toho, či Helénska republika bola viazaná finančnými záväzkami už v okamihu, keď odstúpila z projektu Abuja II.
72.
Hoci je medzinárodná dohoda pre signatársky štát v zásade záväzná až po jej ratifikácii, (
20
) zmluvné strany sa môžu dohodnúť, že sa do nadobudnutia jej platnosti bude predbežne vykonávať. (
21
) Účelom tohto predbežného vykonávania je odradiť signatárov od toho, aby sa akýmkoľvek spôsobom odchýlili od zmluvného režimu prostredníctvom prieťahov alebo neratifikovania zmluvy a donútiť ich znášať náklady vyplývajúce zo zmluvných záväzkov bezprostredne po podpísaní dohody. (
22
)
73.
Skutočnosť, že sa signatári dodatkového memoranda dohodli, že sa toto memorandum bude predbežne uplatňovať, tak jednoznačne vyjadruje ich vôľu uznať finančné alebo iné účinky, ktoré sú spojené s predbežným uplatňovaním memoranda až dovtedy, kým signatár oznámi ostatným partnerom svoj úmysel toto memorandum neratifikovať.
74.
Na základe uvedeného sa preto domnievam, že v bode 101 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa správne posúdil, že Helénska republika nemohla ignorovať predbežné uplatňovanie a dovolávať sa toho, že memorandum neratifikovala.
75.
Z toho vyplýva, že v bodoch 100 a 101 napadnutého rozsudku mohol Súd prvého stupňa správne rozhodnúť, že existencia finančného záväzku vyplýva z článku 15 ods. 1 počiatočného memoranda a predbežného uplatňovania dodatkového memoranda.
76.
Je preto diskutabilné, či pre výsledok tohto konania o odvolaní je vôbec relevantná skutočnosť, či Súd prvého stupňa nesprávne uplatnil zásady dobrej viery a ochrany legitímneho očakávania v spojení s článkami 12, 13 a 15 počiatočného memoranda o porozumení a článkom 14 dodatkového memoranda o porozumení.
77.
Pre úplnosť možno v každom prípade stručne uviesť, že Súd prvého stupňa sa podľa mňa mohol oprieť o zásadu dobrej viery aj na podporu tvrdenia, že finančný záväzok Helénskej republiky existoval ako dôsledok ratifikácie počiatočného memoranda a podpísania dodatkového memoranda.
78.
Ako Súd prvého stupňa správne uviedol, zásada dobrej viery je pravidlom medzinárodného obyčajového práva, ktorého existencia bola uznaná stálym Medzinárodným súdnym dvorom, zriadeným v rámci Ligy národov. (
23
) Táto medzinárodnoprávna zásada je do istej miery (
24
) náprotivkom zásady ochrany legitímneho očakávania, ktorá existuje v právom poriadku Spoločenstva. (
25
)
79.
Na doplnenie možno uviesť, že Medzinárodný súdny dvor dávnejšie rozhodol, že „jednou zo základných zásad, ktorou sa riadi vznik a výkon právnych záväzkov, bez ohľadu na ich zdroj, je zásada dobrej viery.“ (
26
)
80.
Presnú definíciu (
27
) a funkciu zásady dobrej viery však nie je jednoduché vystihnúť. (
28
) No jednako sa zdá, že je nesporné, že použitie tejto zásady na zmluvné vzťahy v rámci medzinárodného práva so sebou nesie primerané a nestranné uplatnenie zmluvných ustanovení na konkrétne okolnosti. Zásada dobrej viery je najmä základnou zásadou pre výklad skutkových okolností. (
29
)
81.
Zdá sa, že pre túto vec prejednávanú Súdnym dvorom je najvýznamnejšie to, že dobrá viera si vyžaduje, aby prejavená vôľa bola v súlade so skutočnou vôľou a vo všeobecnosti aby bola právna skutočnosť v súlade s právnym prejavom (t. j. aby bola v súlade s prejavmi právnych subjektov vyplývajúcimi z ich tvrdení alebo konania). (
30
) Zdá sa, že tento účinok zásady dobrej viery sa zhoduje so zásadou „allegans contraria non est audiendus“, všeobecne známou v medzinárodnom práve ako zásada estoppel. (
31
)
82.
Vzhľadom na rôzne skutočnosti, na základe ktorých Súd prvého stupňa preukázal, že Helénska republika od apríla 1994 do septembra 2000 vyvolávala u ostatných zmluvných strán očakávania, že si želá pokračovať v projekte Abuja II, uvedený súd sa na podporu svojho tvrdenia, že Helénska republika nemohla odstúpiť bez toho, aby nevznikla jej zodpovednosť za výdavky v súvislosti s projektom Abuja II, správne odvolal na zásadu dobrej viery.
83.
Tento záver podporuje — nad rámec uvedeného všeobecného chápania zásady dobrej viery — aj existencia posilnenej povinnosti dobrej viery (
32
), ktorú majú členské štáty Európskej únie vo svojich vzájomných vzťahoch a vo vzťahoch s inštitúciami Európskej únie, vyplývajúca z ich členstva v EÚ. (
33
) V predmetnej veci mala túto povinnosť Helénska republika vo svojich vzťahoch s Komisiou a partnerskými štátmi v rámci projektu Abuja II.
84.
Z uvedených dôvodov zastávam názor, že prvý odvolací dôvod je nedôvodný.
2. Druhý odvolací dôvod
85.
Vzhľadom na to, že sa domnievam, že finančné záväzky Helénskej republiky vznikli na základe ustanovení počiatočného a dodatkového memoranda, pre výsledok tohto konania o odvolaní sa zdá byť irelevantné, či Súd prvého stupňa správne rozhodol, že tieto finančné záväzky vznikli aj z implicitnej dohody uzatvorenej na stretnutí 24. februára 2007.
86.
Druhý odvolací dôvod je preto neúčinný a mal by byť zamietnutý.
87.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že odvolanie musí byť zamietnuté v celom rozsahu.
VI — Trovy
88.
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Helénesku republiku na náhradu trov konania a Helénska republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.
VII — Návrh
89.
Na základe vyššie uvedených dôvodov navrhujem, aby Súdny dvor:
1.
zamietol odvolanie;
2.
zaviazal Helénsku republiku na náhradu trov konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Zb. s. II-63.
(
3
)	Ú. v. ES L 248, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 74.
(
4
)	Ú. v. ES L 357, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 145.
(
5
)	Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov, zv. 1155, s. 331.
(
6
)	Bod 74 napadnutého rozsudku.
(
7
)	Bod 73 napadnutého rozsudku.
(
8
)	Bod 74 napadnutého rozsudku.
(
9
)	Bod 111 napadnutého rozsudku. V časti relevantnej pre túto vec článok 268 ES stanovuje: „V rozpočte sa vykazujú správne výdavky orgánov vyplývajúce z ustanovení Zmluvy o Európskej únii, ktoré sa týkajú spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky a spolupráce v oblasti spravodlivosti a vnútorných vecí. Prevádzkové náklady vyplývajúce z vykonávania týchto ustanovení sa môžu zahrnúť do rozpočtu za podmienok vymedzených touto zmluvou“.
(
10
)	Pozri LÉGER, P.: Commentaire article par article des traités UE et CE. 2000, s. 1806.
(
11
)	Nebolo by to tak napríklad vtedy, keby bol akt započítania napadnutý len z procesných dôvodov.
(
12
)	Z novšej judikatúry pozri napríklad v konaní o nesplnení povinnosti rozsudok z 30. mája 2006, Komisia/Írsko, C-459/03, Zb. s. I-4635, a v prejudiciálnom konaní rozsudok z, Merck Genéricos, C-431/05, Zb. s. I-7001.
(
13
)	Pozri WAELBROECK, D.: Le transfert des recours directs au Tribunal de première instance des Communautés européennes — vers une meilleure protection des justiciables?. In: La réforme du système juridictionnel communautaire. Éditions de l’université de Bruxelles, 1994, s. 87 až 97.
(
14
)	Pozri v tomto zmysle GARBAGNATI KETVEL, M.-G.: The jurisdiction of the European Court of Justice in respect of Common Foreign and Security Policy. In: International and Comparative Law Quarterly. zv. 55, január 2006, body 77 až 120, s. 82; MACLEOD, I., HENDRY I. D., HYETT, S.: The External Relations of the European Communities. Clarendon Oxford Press, 1996, s. 424.
(
15
)	Na podporu tohto tvrdenia je možné poukázať na skutočnosť, že na nadobudnutie platnosti memoránd sa vyžaduje ich ratifikácia zmluvnými stranami. Táto formalita je v zásade vyhradená zmluvným aktom medzinárodného práva verejného.
(
16
)	Hoci tento druh dohôd so sebou zaiste prináša množstvo zaujímavých právnych otázok, akou je napríklad právomoc Komisie uzatvárať také dohody podľa hlavy V Zmluvy EÚ, ich hlbšia analýza ide nad rámec tejto veci.
(
17
)	Pokiaľ ide o dodatkové memorandum, tento záver podľa mňa nebráni uplatneniu, pokiaľ ich možno vymedziť, „všeobecných zásad spoločných pre právne systémy členských štátov Európskeho spoločenstva“, ako je uvedené v článku 13 ods. 2 dodatkového memoranda v spojení s predpismi medzinárodného práva.
(
18
)	Medzinárodný súdny dvor uznal, že zásady obsiahnuté v článkoch 31 a 32 Viedenského dohovoru sú v skutočnosti vyjadrením medzinárodného obyčajového práva (Líbya/Čad, Zb. 1994, s. 4, bod 41).
(
19
)	„Ako to Helénska republika uznala (pozri bod 56), z článku 15 ods. 1 počiatočného memoranda výslovne vyplýva, že zúčastňujúci sa partner, ktorý nepodpíše dodatkové memorandum, sa môže vyhnúť finančným povinnostiam vyplývajúcim z projektu (pozri bod 15). Pritom je nepochybné, že Helénska republika dodatkové memorandum podpísala. Za okolností ako v predmetnej veci musí byť článok 15 ods. 1 počiatočného memoranda vykladaný prísne v rozpore s výkladom, ktorý podáva Helénska republika.“
(
20
)	Podľa medzinárodného práva je signatár obvykle viazaný až po ratifikácii dohody v súlade s vnútroštátnymi predpismi.
(
21
)	Článok 25 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve.
(
22
)	NIEBRUGGE, A. M.: Provisional application of the Energy Charter Treaty: the Yukos arbitration and the future place of provisional application in international law. In: Chicago Journal of International Law, leto 2007, zv. 8, s. 355, 359.
(
23
)	Napadnutý rozsudok, bod 85.
(
24
)	Podľa môjho názoru neexistuje medzi týmito dvoma zásadami úplná zhoda, pretože sa zdá, že zásada dobrej viery v medzinárodnom práve verejnom má širší rozsah ako zásada ochrany legitímneho očakávania v práve Spoločenstva.
(
25
)	Myslím si, že výraz „náprotivok“ je v tejto súvislosti vhodnejší, pretože je neutrálnejší ako výraz „dôsledok“, ktorý Súd prvého stupňa použil v bode 87 napadnutého rozsudku, keď sa odvolával na rozsudok Súdneho dvora z 22. januára 1997, Opel Austria/Rada (T-115/94, Zb. s. II-39, bod 93). Výraz „dôsledok“ podľa mňa naznačuje, že zásada ochrany legitímneho očakávania v práve Spoločenstva je časovo aj významovo nadradená medzinárodnoprávnej zásade dobrej viery. V tejto súvislosti možno poukázať aj na skutočnosť, že generálny advokát Jacobs v bode 76 svojich návrhov k rozsudku zo, Racke (C-162/96, Zb. s. I-3655), nepoužil výraz „dôsledok“, ale vyjadril sa takto: „Vo veci Opel Austria sa medzinárodnoprávna zásada dobrej viery prepojila so zásadou legitímneho očakávania v práve Spoločenstva“.
(
26
)	Austrália/Francúzsko (rozsudok o jadrových skúškach), Zbierka 1974, bod 253, s. 268.
(
27
)	Kvôli definícii pozri O’CONNOR J. F.: Good Faith in International Law. Dartmouth Publishing Company, 1991, s. 124.
(
28
)	Okrem iného pozri VIRALLY, M.: Review essay: good faith in public international law. In: The American Journal of International Law. 1983, zv. 77, s. 130.
(
29
)	Serge Sur uvádza v L’interprétation de droit international public, Paris, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 1974: „l’interprétation des circonstances n’est pas soumis à des règles, encore moins à des méthodes très précises. Leur diversité constitue une base multiple et il ne reste qu’un principe, celui de la bonne foi.“ (Výklad skutkových okolností nepodlieha pravidlám a už vôbec nie presným metódam. Ich rozmanitosť tvorí pestrý základ a jedinou zásadou je zásada dobrej viery). Pozri aj ZOLLER, E.: La bonne foi en droit international public. Pedone, 1977, s. 227.
(
30
)	Pozri VIRALLY M.: c. d. v poznámke pod čiarou 28, s. 131 a 133.
(
31
)	CHENG, B.: General Principles of Law as applied by International Courts and Tribunals. ed. Martinus Nijhoff — The Hague, 1953, s. 141 — 142; MCNAIR, A. D.: The Laws of Treaties. Oxford Clarendon Press, 1961, s. 485. Lord McNair objasňuje, že táto zásada bráni zmluvnej strane, ktorá urobí prejav, na ktorý sa druhá strana spolieha v takom rozsahu, že to môže ovplyvniť jej postavenie, alebo s takým prejavom súhlasí, aby neskôr tvrdila iný stav veci.
(
32
)	Pozri ZOLLER E.: c. d. v poznámke pod čiarou 29, s. 157. Autorka sa domnieva, že posilnená dobrá viera (autorka používa slovné spojenie „bonne foi renforcée“) existuje v medzinárodných organizáciách a vzťahuje sa na členské štáty aj na orgány medzinárodnej organizácie.
(
33
)	Existencia tejto posilnenej povinnosti konať v dobrej viere je podľa mňa vyjadrená v článku 11 ods. 2 EÚ, ktorý stanovuje, že „členské štáty aktívne a bezvýhradne podporujú zahraničnú a bezpečnostnú politiku únie v duchu lojálnosti a vzájomnej solidarity“. Toto tvrdenie potvrdzuje aj skutočnosť, že pokiaľ ide o Zmluvu o ES, je nesporné, že posilnená dobrá viera je prinajmenšom implicitne vyjadrená v povinnosti lojálnej spolupráce v článku 10 ES [pozri CONSTANTINESCO, V.: L’article 5 CEE, de la bonne foi à la loyauté communautaire. In: Du droit international au droit de l’intégration (Liber amicorum Pierre Pescatore). Nomos, 1989, body 97 — 114, s. 101].