Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
DEAN
SPIELMANN
prednesené
18. decembra
2025(1)
Vec C‑580/24 [Caškov](i)
Trestné konanie
proti
LY
za účasti
Sofijska gradska prokuratura
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto,
Bulharsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Charta
základných
práv
Európskej
únie – Článok 6 – Právo
na
slobodu a bezpečnosť – Justičná
spolupráca v trestných
veciach – Európsky
zatykač – Rámcové
rozhodnutie
2002/584/SVV – Článok 12 a článok 23 ods. 5 – Ponechanie
vyžiadanej
osoby
vo
väzbe – Článok 5 ods. 1 písm. f)
Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd – Judikatúra
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva “
Úvod
1.        V prejednávanej
veci
sa
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto,
Bulharsko)
obrátil
na
Súdny
dvor s návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
sa
týka
rámcového
rozhodnutia
Rady
2002/584/SVV z 13. júna
2002 o európskom
zatykači a postupoch
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi(2),
zmeneného
rámcovým
rozhodnutím
Rady
2009/299/SVV z 26. februára
2009(3) (ďalej
len
„rámcové
rozhodnutie
2002/584“).
Vnútroštátny
súd
sa
konkrétne
pýta
na
zlučiteľnosť
vnútroštátnej
právnej
úpravy – ktorá
automaticky a všeobecne
ukladá
vykonávajúcemu
súdnemu
orgánu
povinnosť
nariadiť
umiestnenie
vyžiadanej
osoby
vo
väzenskom
zariadení
od
prijatia
rozhodnutia o vykonaní
európskeho
zatykača
až
do
jej
skutočného
odovzdania
do
členského
štátu,
ktorý
vydal
zatykač,
bez
zohľadnenia
individuálnych
okolností – s článkom 12 a článkom 23 ods. 5
rámcového
rozhodnutia
2002/584.
2.        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
bol
podaný v rámci
výkonu
európskeho
zatykača
vydaného
príslušným
súdnym
orgánom
Rakúskej
republiky
na
účely
trestného
stíhania
za
krádež s priťažujúcimi
okolnosťami
proti
bulharskému
štátnemu
príslušníkovi s bydliskom v Bulharsku.
Konkrétnejšie
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
je
pri
vydaní
rozhodnutia o vykonaní
európskeho
zatykača
povinný
uplatniť
svoju
vnútroštátnu
právnu
úpravu a súčasne
nariadiť
zadržanie
vyžiadanej
osoby,
alebo
či
tomu
právo
Únie
bráni
vzhľadom
na
povinnosti
vyplývajúce z článku 12
rámcového
rozhodnutia 2002/584,
ktorý
sa
týka
ponechania
vo
väzbe
alebo
prepustenia
na
slobodu
spolu s opatreniami,
ktoré
sú
vhodné
na
zabránenie
úteku, a z článku 23 ods. 5
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
týkajúceho
sa
prepustenia
po
uplynutí
lehôt
na
odovzdanie.
3.        Vec
tak
poskytuje
Súdnemu
dvoru
príležitosť
spresniť
rozsah
právomocí
vykonávajúceho
súdneho
orgánu v oblasti
pozbavenia
osobnej
slobody
počas
fázy
odovzdávania a zaoberať
sa
otázkou,
či
je
alebo
nie
je
potrebné
individuálne
posúdenie
dotknutého
prípadu.
Právny rámec
Právo Únie
4.        Odôvodnenia
5 a 6
rámcového
rozhodnutia
2002/584
uvádzajú:
„(5)      Cieľ
vytýčený
pre
Úniu
stať
sa
zónou
slobody,
bezpečnosti a práva,
vedie k zrušeniu
vydávania
osôb
medzi
členskými
štátmi a k jeho
nahradeniu
systémom
vydávania
osôb
medzi
súdnymi
orgánmi;
okrem
toho,
zavedenie
nového
zjednodušeného
systému
vydávania
odsúdených
alebo
podozrivých
osôb
pre
účely
výkonu
rozsudku
alebo
trestného
stíhania
umožňuje
odstrániť
zložitosť a prípadné
prieťahy
pri
existujúcich
vydávacích
postupoch;
tradičné
vzťahy
spolupráce,
ktoré
až
doteraz
existovali
medzi
členskými
štátmi,
by
mal
nahradiť
systém
voľného
pohybu
súdnych
rozhodnutí v trestných
veciach,
vrátane
predbežných a konečných
rozhodnutí v oblasti
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti;
(6)      európsky
zatykač
zavedený
týmto
rámcovým
rozhodnutím
je
prvým
konkrétnym
opatrením v oblasti
trestného
práva,
ktorým
sa
vykonáva
zásada
vzájomného
uznávania,
označovaná
Európskou
radou
ako
‚základný
kameň‘
spolupráce v oblasti
súdnictva.“
5.        Článok 1 tohto
rámcového
rozhodnutia,
nazvaný
„Definícia
európskeho
zatykača a povinnosť
vykonať
ho“,
znie:
„1.      Európsky
zatykač
je
súdne
rozhodnutie
vydané
členským
štátom s cieľom
zatknúť a vydať
požadovanú
osobu
inému
členskému
štátu
na
účely
vedenia
trestného
stíhania
alebo
výkonu
trestu
alebo
ochranného
opatrenia
[s cieľom,
aby
iný
členský
štát
zatkol a odovzdal
vyžiadanú
osobu
na
účely
vedenia
trestného
stíhania
alebo
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
spojeného s odňatím
slobody – neoficiálny
preklad].
2.      Členské
štáty
vykonajú
každý
európsky
zatykač
na
základe
zásady
vzájomného
uznávania a v súlade s ustanoveniami
tohto
rámcového
rozhodnutia.
3.      Toto
rámcové
rozhodnutie
nebude
meniť
povinnosť
rešpektovať
základné
práva a základné
právne
princípy
zakotvené v článku 6 Zmluvy o Európskej
únii.“
6.        Článok 12
uvedeného
rámcového
rozhodnutia,
nazvaný
„Držanie
osoby
vo
väzbe“,
znie:
„Keď
je
osoba
zatknutá
na
základe
európskeho
zatykača,
vykonávajúci
súdny
orgán
vydá
rozhodnutie o tom,
či
vyžiadaná
osoba
sa
má
naďalej
zadržiavať v súlade s právnymi
predpismi
vykonávajúceho
členského
štátu.
Osoba
sa
môže
kedykoľvek
dočasne
prepustiť v súlade s vnútroštátnymi
právnymi
predpismi
vykonávajúceho
členského
štátu
za
podmienky,
že
príslušný
orgán
uvedeného
členského
štátu
vykoná
všetky
potrebné
opatrenia,
na
jej
zabránenie
ukrytiu
[na
zabránenie
jej
úteku – neoficiálny
preklad].“
7.        Článok 17
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
nazvaný
„Lehoty a postupy
pre
rozhodnutie o vykonaní
európskeho
zatykača“,
stanovuje:
„1.      Európsky
zatykač
sa
prejednáva a vykonáva
ako
naliehavá
záležitosť.
2.      V prípadoch,
ak
vyžiadaná
osoba
súhlasí
so
svojím
odovzdaním,
konečné
rozhodnutie o vykonaní
európskeho
zatykača
sa
prijme v lehote
10
dní
po
prejavení
súhlasu.
3.      V ostatných
prípadoch
konečné
rozhodnutie o vykonaní
európskeho
zatykača
sa
prijme v lehote
60
dní
po
zatknutí
vyžiadanej
osoby.
4.      Ak
sa v osobitných
prípadoch
európsky
zatykač
nemôže
vykonať v lehotách
stanovených v odseku 2
alebo
3,
vykonávajúci
súdny
orgán
to
okamžite
oznámi
vydávajúcemu
súdnemu
orgánu
[súdnemu
orgánu,
ktorý
vydal
zatykač – neoficiálny
preklad],
pričom
uvedie
dôvody
prieťahu. V takom
prípade
lehoty
sa
môžu
predĺžiť o ďalších
30
dní.
…“
8.        Článok 23
tohto
rámcového
rozhodnutia,
nazvaný
„Lehoty
na
vydanie
osoby“,
znie:
„1.      Vyžiadaná
osoba
sa
odovzdá
čo
najskôr v termíne
dohodnutom
medzi
dotknutými
orgánmi.
2.      Osoba
sa
odovzdá
do
10
dní
po
prijatí
konečného
rozhodnutia o vykonaní
európskeho
zatykača.
3.      Ak
odovzdaniu
vyžiadanej
osoby v lehote
stanovenej v odseku 2
bránia
okolnosti,
ktoré
sú
mimo
kontroly
ktoréhokoľvek
členského
štátu,
vykonávajúci a vydávajúci
súdny
orgán
[vykonávajúci
súdny
orgán a súdny
orgán,
ktorý
vydal
zatykač, – neoficiálny
preklad]
sa
neodkladne
navzájom
skontaktujú a dohodnú o novom
termíne
odovzdania. V takomto
prípade
sa
odovzdanie
uskutoční v 10‑dňovej
lehote
odo
dňa
dohody
[uskutoční
do
10
dní
od
dohodnutého
nového
termínu – neoficiálny
preklad].
4.      Odovzdanie
sa
môže
výnimočne
odložiť
[dočasne
odložiť – neoficiálny
preklad] z vážnych
humanitárnych
dôvodov,
napríklad
ak
sú
závažné
dôvody
domnievať
sa,
že
by
odovzdanie
zjavne
ohrozilo
život
alebo
zdravie
vyžiadanej
osoby.
Európsky
zatykač
sa
vykoná
hneď
po
tom,
ako
tieto
dôvody
zanikli.
Vykonávajúci
súdny
orgán
neodkladne
informuje
vydávajúci
súdny
orgán
[súdny orgán,
ktorý
vydal
zatykač, – neoficiálny
preklad] a dohodne s ním
nový
termín
odovzdania. V takomto
prípade
sa
odovzdanie
uskutoční v 10‑dňovej
lehote
odo
dňa
dohody
[uskutoční
do
10
dní
od
dohodnutého
nového
termínu – neoficiálny
preklad].
5.      Ak
sa
osoba
naďalej
zadržiava,
po
vypršaní
lehoty
uvedenej v odsekoch
2
až
4
sa
prepustí.“
9.        Článok 24
uvedeného
rámcového
rozhodnutia,
nazvaný
„Odloženie
odovzdania
alebo
podmienečné
odovzdanie“, v odseku 1
stanovuje:
„Vykonávajúci
súdny
orgán
môže
po
prijatí
rozhodnutia o vykonaní
európskeho
zatykača
odložiť
odovzdanie
vyžiadanej
osoby,
aby
umožnil
jej
trestné
stíhanie
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte,
alebo,
ak
táto
osoba
už
bola
odsúdená,
aby
jej
umožnil
výkon
trestu
uloženého
za
iný
čin,
než
je
čin
uvedený v európskom
zatykači,
na
svojom
území.“
10.      Článok 26
toho
istého
rámcového
rozhodnutia,
nazvaný
„Započítanie
doby
zadržania
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte“, v odseku
1
stanovuje:
„Vydávajúci
členský
štát
započíta
všetky
obdobia
zadržiavania
vyplývajúce z výkonu
európskeho
zatykača
do
celkovej
doby
zadržiavania
na
výkon
vyneseného
trestu
alebo
ochranného
opatrenia
[trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
spojeného s odňatím
slobody – neoficiálny
preklad]
vo
vydávajúcom
členskom
štáte.“
Bulharské právo
ZEEZA
11.      Zakon za
extradicijata i evropejskata zapoved za
arest (zákon o vydávaní
osôb a európskom
zatykači)
(ďalej
len
„ZEEZA“)(4) vykonáva
rámcové
rozhodnutie
2002/584.
ZEEZA v článku 42 ods. 1 a 2
stanovuje,
že v prípade
skutočného
doručenia
európskeho
zatykača,
ak
je
formálne v poriadku,
je
vyžiadaná
osoba
zadržaná
najviac
na
72
hodín.
12.      Podľa
článku 43 ods. 1 a 2
ZEEZA
súd
hneď
na
začiatku
konania o vykonaní
európskeho
zatykača
rozhodne,
či
má
byť
vyžiadaná
osoba
ponechaná
vo
väzbe.
Zadržanie
sa
počas
tohto
konania
nutne
nevyžaduje.
13.      Podľa
článku 43 ods. 7
ZEEZA,
ak
bola
vyžiadaná
osoba
vzatá
do
väzby,
môže
požiadať o prepustenie
na
slobodu,
kým
prebieha
konanie o uznaní
európskeho
zatykača.
Tejto
žiadosti
sa
musí
vyhovieť,
ak
sa
ukáže,
že
jej
zadržanie
nie
je
nevyhnutné.
14.      Ustanovenie
článku 44 ods. 7
druhej
vety
ZEEZA
znie:
„Vo
všetkých
prípadoch,
keď
súd
povolí
vykonanie
európskeho
zatykača,
nariadi
vzatie
vyžiadanej
osoby
do
vyšetrovacej
väzby
až
do
jej
skutočného
odovzdania
členskému
štátu,
ktorý
vydal
zatykač.“
15.      V súlade s článkom
54 ods. 1
ZEEZA
sa
odovzdanie
musí
uskutočniť
do
10 dní
od
nadobudnutia
právoplatnosti
rozhodnutia o odovzdaní.
Podľa
článku 54 ods. 2
ZEEZA
možno
túto
lehotu
predĺžiť,
ak
existuje
objektívna
prekážka
odovzdania.
Prepustenie
vyžiadanej
osoby
na
slobodu
je
prípustné
len
vtedy,
ak
sa
odovzdanie
nemôže
uskutočniť.
ZINZS
16.      Ustanovenia
článku 260
zakon za
izpălnenie na
nakazanijata i zadăržaneto pod
straža (zákon o výkone
trestu a vyšetrovacej
väzbe)
(ďalej
len
„ZINZS“)
znejú(5):
„1.      Vo
väzenskom
zariadení
sú
umiestnené
aj
osoby,
ktoré
sú
zadržané
na
účely
odovzdania
na
žiadosť
cudzieho
štátu…
2.      Do
vykonania
rozhodnutia o odovzdaní
do
cudzieho
štátu…
prináležia
osobám
uvedeným v odseku 1
práva
obvineného
alebo
obžalovaného
podľa
tohto
zákona.“
Spor vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie na Súdnom dvore
17.      Prokuratúra
Eisenstadt (Rakúsko)
zaslala
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto),
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
európsky
zatykač
zo
4. júla
2024, v ktorom
žiadala o vydanie
LY
(ďalej len
„vyžiadaná
osoba“),
bulharského
štátneho
príslušníka s trvalým
pobytom v Bulharskej
republike,
na
účely
trestného
stíhania
vo
veci
krádeže
61
súprav
kompletných
kolies v hodnote
150 990
eur,
ktorá
bola
spôsobená
vlámaním.
18.      V rámci
konania o výkone
európskeho
zatykača
vydal
vykonávajúci
súdny
orgán
26. júla
2024
zatykač
na
vyžiadanú
osobu
na
území
Bulharskej
republiky.
Táto
osoba
bola
zatknutá
4. augusta
2024.
Dňa
7. augusta
2024
vnútroštátny
súd
rozhodol,
že
nehrozí
riziko
úteku, a ako
predbežné
ochranné
opatrenie
stanovil
kauciu
vo
výške
1 000
bulharských
levov
(BGN)
(približne
511 eur).
Vyžiadaná
osoba
bola
prepustená
na
slobodu.
19.      Na
pojednávania,
ktoré
sa
konali
9. a 30. augusta
2024,
sa
dotknutá osoba dostavila
osobne v sprievode
svojho
právneho
zástupcu.
Prostredníctvom
svojho
právneho
zástupcu
vyhlásila,
že
by
bola
ochotná
súhlasiť s odovzdaním
rakúskym
orgánom v čo
najkratšom
čase,
pričom
spresnila,
že
dôvodom,
prečo
takýto
súhlas
nevyjadrila,
je
riziko,
že
bude
čeliť
zadržaniu
až
do
uskutočnenia
odovzdania,
čo
môže
trvať
veľmi
dlho. V dôsledku
toho
požiadala o povolenie
vycestovať
samostatne
do
Rakúska,
kde
má
splnomocneného
advokáta,
aby
sa s jeho
pomocou
dobrovoľne
dostavila
pred
justičné
orgány
tohto
členského
štátu.
20.      Vnútroštátny
súd
zdôrazňuje,
že
návrh
vyžiadanej
osoby
je v rozpore
so
samotnou
podstatou
mechanizmu
justičnej
spolupráce
zavedeného
rámcovým
rozhodnutím
2002/584,
podľa
ktorého
súd
vydá
rozhodnutie o odovzdaní
vyžiadanej
osoby a následne
príslušné
orgány
vykonávajúceho
členského
štátu
odovzdajú
vyžiadanú
osobu
príslušným
orgánom
členského
štátu,
ktorý
vydal
zatykač.
21.      Vnútroštátny
súd
súhlasí s analýzou
obhajoby,
podľa
ktorej
zadržanie
vyžiadanej
osoby
bezprostredne
po
prijatí
rozhodnutia o odovzdaní
nemožno
považovať
za
nevyhnutné
na
jeho
účinné
vykonanie.
Takéto
opatrenie,
ktoré
môže
trvať
niekoľko
dní,
či
dokonca
viac
ako
týždeň, a ktoré
sa
vykonáva
vo
väzenskom
zariadení,
predstavuje
zásah
do
osobnej
slobody,
ktorý
je
neprimeraný
vzhľadom
na
sledovaný
cieľ.
22.      Bulharské
právo
ukladá
vnútroštátnemu
súdu
povinnosť,
aby v okamihu,
keď
vydá
rozhodnutie o uznaní a výkone
európskeho
zatykača,
vyžiadanú
osobu
zadržal a umiestnil
ju
vo
väzenskom
zariadení.
Vnútroštátny
súd
má
pochybnosti o tom,
či
je
tento
spôsob
výkonu v súlade s rámcovým
rozhodnutím
2002/584.
23.      V prvom
rade,
pokiaľ
ide o povinné
zadržanie,
európsky
zatykač
zo
svojej
podstaty
nevyhnutne
znamená,
že
vyžiadaná
osoba
je
zatknutá,
pričom
zatknutie
sa
odlišuje
od
odovzdania.
Je
preto
nevyhnutné,
aby
bola
vyžiadaná
osoba
zatknutá
prinajmenšom v čase
odovzdania.
Žiadne
ustanovenie
rámcového
rozhodnutia
2002/584
však
nevyžaduje,
aby k tomuto
zatknutiu
nevyhnutne
došlo v procesnom
štádiu
pred
fyzickým
odovzdaním
vyžiadanej
osoby.
24.      Po
prvé článok 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584
stanovuje
všeobecné
pravidlo,
podľa
ktorého
je
zadržanie
alebo
prepustenie
možné,
pričom
výber
vhodného
ochranného
opatrenia
závisí
od
osobitostí
konkrétneho
prípadu. V dôsledku
toho
je
zadržanie
možné,
ale
nie
povinné.
25.      Po
druhé
výraz
„osoba
sa
môže
kedykoľvek
dočasne
prepustiť v súlade s vnútroštátnymi
právnymi
predpismi
vykonávajúceho
členského
štátu“
znamená,
že
vnútroštátny
zákon,
ktorým
bolo
rámcové
rozhodnutie
prebraté,
by
mal
stanoviť
možnosť
prepustenia
„kedykoľvek“.
26.      Po
tretie článok 23 ods. 5
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ktorý
sa
týka
obdobia
po
vydaní
konečného
rozhodnutia o odovzdaní
až
do
samotného
skutočného
odovzdania,
uvádza,
že
„ak
sa
osoba
naďalej
zadržiava“,
čo
znamená,
že
je
možné,
že
vyžiadaná
osoba
nebude
počas
tohto
obdobia
zadržaná.
27.      Z týchto
dôvodov a vzhľadom
na
relevantnú
judikatúru
Súdneho
dvora
sa
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
článok 44 ods. 7
druhá
veta
ZEEZA
je v rozpore s článkom 12 a článkom 23 ods. 5
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
keďže
tieto
posledné
uvedené
ustanovenia
bránia
povinnému
zadržaniu
vyžiadanej
osoby
počas
obdobia
nasledujúceho
po
vyhlásení
súdneho
rozhodnutia o jej
odovzdaní
až
do
samotného
fyzického
odovzdania,
ak
od
začiatku
neexistuje
riziko,
že
vyžiadaná
osoba
utečie
alebo
že
jej
odovzdanie
bude
znemožnené. V takom
prípade
je
toto
zadržanie
objektívne
nevyhnutné
len v čase
odovzdania.
28.      V druhom
rade,
pokiaľ
ide o zadržiavanie
vo
väzenskom
zariadení,
podľa
bulharského
práva,
ak
vnútroštátny
súd
nariadi
zadržanie
vyžiadanej
osoby,
táto
osoba
bude
umiestnená
vo
väzenskom
zariadení
až
do
jej
skutočného
odovzdania. V dôsledku
toho
by
tam
strávila
niekoľko
dní,
týždeň
alebo
dlhšie
obdobie a platil
by
pre
ňu
rovnaký
režim
ako
pre
osoby
zadržané
podľa článku 5 ods. 1 písm. c)
Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd(6).
Potom
by
vznikla
otázka,
či
umiestnenie
vo
väzenskom
zariadení
zodpovedá
povahe
zadržania,
ktoré
je
povolené článkom 12 a článkom 23 ods. 5
rámcového
rozhodnutia
2002/584.
29.      Napriek
vyššie
uvedeným
úvahám
sa
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
existujú
aj
argumenty v prospech
súladu
bulharského
zákona s rámcovým
rozhodnutím
2002/584.
30.      Konkrétne
sa
podľa
vnútroštátneho
súdu
možno
domnievať,
že
povinné
zadržanie v prípade
rozhodnutia o uznaní a výkone
európskeho
zatykača
predstavuje
vykonanie
zadržania,
ktoré
bolo
nariadené
na
základe
vnútroštátneho
zatykača
na
účely
trestného
konania v členskom
štáte
vydania
zatykača.
Európsky
zatykač
je
totiž
založený
na
vnútroštátnom
zatykači a predstavuje
len
nástroj
na
vykonanie
vnútroštátneho
zatykača
na
území
iného
členského
štátu.
Tento
vnútroštátny
zatykač
podlieha
prostredníctvom
európskeho
zatykača – ako
aj
súvisiaceho
mechanizmu
justičnej
spolupráce
zavedeného
rámcovým
rozhodnutím 2002/584 – obmedzenému
preskúmaniu
zákonnosti
zo
strany
vykonávajúceho
súdneho
orgánu.
31.      Systém
rámcového
rozhodnutia
2002/584
zavádza
postup
odovzdávania
osôb
vyžiadaných
na
účely
trestného
stíhania,
ktorý
sa
kvalitatívne
líši
od
tradičného
vydávania z dôvodu,
že
spočíva
na
vzájomnej
dôvere a uznávaní
zatykačov
vydaných
súdom. Z toho
vyplýva
aj
zásada
uvedená v článku 1 ods. 2
uvedeného
rámcového
rozhodnutia,
podľa
ktorej
sa
každý
európsky
zatykač
vykoná,
pokiaľ
neexistujú
taxatívne
vymenované
dôvody
na
odmietnutie,
ktoré
treba
vykladať
reštriktívne. V prípade
vydania
táto
zásada
neexistuje.
32.      Tieto
tvrdenia
vedú k záveru,
že
po
prijatí
súdneho
rozhodnutia
vykonávajúceho
súdneho
orgánu o uznaní
európskeho
zatykača a odovzdaní
vyžiadanej
osoby
by
bolo
normálne a logické
vykonať
tak
povinné
zadržanie
vyžiadanej
osoby,
ako
aj
jej
umiestnenie
vo
väzenskom
zariadení.
33.      Za
týchto
okolností
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
túto
prejudiciálnu
otázku:
„Je
vnútroštátna
právna
úprava,
podľa
ktorej
pri
vydaní
rozhodnutia
vykonávajúceho
justičného
orgánu o uznaní
európskeho
zatykača
na
účely
uskutočnenia
trestného
konania a o odovzdaní
vyžiadanej
osoby
existuje
aj
povinnosť
nariadiť
jej
zatknutie,
pričom
vyžiadaná
osoba
zostane
vo
väzbe,
až
kým
sa
uskutoční
jej
odovzdanie, v súlade s článkom 12 a článkom 23
ods. 5
rámcového
rozhodnutia [2002/584]?“
34.      Písomné
pripomienky
predložili
bulharská a maďarská
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
Bulharská,
česká a maďarská
vláda,
ako
aj
Komisia
predniesli
svoje
ústne
vyjadrenia
na
pojednávaní
2. októbra
2025.
Analýza
Úvodné pripomienky
35.      Treba
poznamenať,
že
vnútroštátny
súd
predkladá
jedinú
otázku,
ktorej
formulácia,
hoci
ich
výslovne
nerozlišuje,
obsahuje v podstate
dve
časti.
Táto
otázka
sa
týka
najmä
automatickej
povahy
zadržania
vyžiadanej
osoby.
Okrem
toho
vnútroštátny
súd
spresňuje,
že
táto
automatickosť
by
mala
za
následok,
že
táto
osoba
by
bola
umiestnená
vo
väzenskom
zariadení.
Toto
spresnenie
naznačuje,
že
zadržiavanie
vo
väzenskom
prostredí
je
bezprostredným
dôsledkom
automatického
ponechania
vo
väzbe,
inak
povedané,
dodatočným
následkom
vyplývajúcim z povinnosti
súdu
nariadiť
pozbavenie
slobody
od
momentu
rozhodnutia o vykonaní
európskeho
zatykača.
36.      V tejto
súvislosti, a keďže
vnútroštátny
súd
zrejme
považuje
umiestnenie
vo
väzenskom
zariadení
za
nevyhnutný
následok
tejto
povinnosti,
je
podľa
môjho
názoru
možné
rozdeliť
otázku
na
dve
časti:
prvá
sa
týka
automatickosti
zadržania,
druhá
sa
týka
zlučiteľnosti
umiestnenia
vo
väzenskom
zariadení
až
do
skutočného
odovzdania
vyžiadanej
osoby s rámcovým
rozhodnutím
2002/584.
O prvej časti položenej otázky
37.      Vnútroštátny
súd
sa
pýta
na
zlučiteľnosť
vnútroštátneho
pravidla,
ktoré
automaticky
ukladá
povinnosť
zadržať
vyžiadanú
osobu
od
momentu
prijatia
rozhodnutia o vykonaní
európskeho
zatykača
až
do
jej
skutočného
odovzdania, s článkom 12 a článkom 23 ods. 5
rámcového
rozhodnutia
2002/584 v spojení s Chartou
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“) a článkom 5 EDĽP.
38.      Najskôr
treba
pripomenúť
situáciu
vyžiadanej
osoby z hľadiska
výkonu
európskeho
zatykača,
ako
vyplýva z konania
vo
veci
samej, s cieľom
identifikovať
relevantné
ustanovenia
rámcového
rozhodnutia
2002/584.
Na vyžiadanú
osobu,
bulharského
občana,
bol
vydaný
európsky
zatykač
Rakúskou
republikou
na
účely
trestného
stíhania
za
krádež
vlámaním.
Najprv
bola
zatknutá v Bulharsku a následne
bola
prepustená
na
kauciu,
pričom
vnútroštátny
súd
sa
domnieval,
že
neexistuje
riziko
úteku.
39.      Uplatniteľné
vnútroštátne
právo, v prejednávanej
veci
článok 44 ods. 7 ZEEZA,
ukladá
vnútroštátnemu
súdu
povinnosť
nariadiť
zatknutie a zadržanie
vyžiadanej
osoby
odo
dňa
vydania
rozhodnutia o vykonaní
európskeho
zatykača
až
do
jej
skutočného
odovzdania
do
členského
štátu,
ktorý
vydal
zatykač.
Inými
slovami,
podľa
vnútroštátneho
práva
rozhodnutie o odovzdaní
automaticky
vedie k zatknutiu a zadržaniu
vyžiadanej
osoby.
Vnútroštátny
súd
sa
preto
pýta
na
zlučiteľnosť
takejto
povinnosti
zadržania,
ktorá
sa
vzťahuje
na
obdobie
od
rozhodnutia o vykonaní
až
po
samotné
odovzdanie, s článkom 12 a článkom 23 ods. 5
rámcového
rozhodnutia
2002/584.
40.      Keďže
vykonanie
európskeho
zatykača
bulharskými
orgánmi
nevyhnutne
zahŕňa
zatknutie
vyžiadanej
osoby,(7) primárne
uplatniteľným
ustanovením
je článok 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ktorý
upravuje
situáciu
tejto
osoby
po
jej
zatknutí.(8) Okrem
toho
treba
zohľadniť
aj článok 23 ods. 5
tohto
rámcového
rozhodnutia v rozsahu, v akom
upravuje
zadržanie,
ku
ktorému
dochádza
po
rozhodnutí o vykonaní
európskeho
zatykača.
41.      Navrhujem
už
teraz
odpovedať
záporne
na
prvú
časť
otázky
položenej
vnútroštátnym
súdom.
42.      Rámcové
rozhodnutie
2002/584
podľa
môjho
názoru
vyžaduje
individuálne
súdne
preskúmanie
každého
pozbavenia
slobody v štádiu
výkonu
európskeho
zatykača.
Taký
je
totiž
výklad,
ktorý
vyplýva z článku 12 a článku 23 ods. 5
tohto rámcového
rozhodnutia
podľa
doslovného,
systematického a teleologického
výkladu.
Opačný
prístup
by
sa
odkláňal
od
požiadaviek
vyplývajúcich z judikatúry
Súdneho
dvora,
ako
aj z judikatúry
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
(ďalej
len
„ESĽP“).
43.      Postupne
preskúmam
dôvody,
pre
ktoré
podľa
môjho
názoru
tento
záver
jasne
vyplýva z výkladu
vyššie
uvedených
ustanovení, a to
najprv z doslovného,
potom
systematického, a napokon
teleologického
výkladu.
44.      V prvom
rade,
pokiaľ
ide o doslovný
výklad, článok 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584
stanovuje,
že
ak
je
osoba
zatknutá
na
základe
európskeho
zatykača,
„vykonávajúci
súdny
orgán
vydá
rozhodnutie o tom,
či
vyžiadaná
osoba
sa
má
naďalej
zadržiavať v súlade s právnymi
predpismi
vykonávajúceho
členského
štátu“(9),
pričom
osoba
sa
„môže
kedykoľvek“
dočasne
prepustiť.
Domnievam
sa,
že
odpoveď
na
prvú
časť
otázky
položenej
vnútroštátnym
súdom
jasne
vyplýva z tohto
znenia.
Pojem
„vydá
rozhodnutie“,
ktorý
je
priamo
spojený s „vykonávajúcim
súdnym
orgánom“(10),
výslovne
zveruje
tomuto
orgánu
právomoc
rozhodnúť o ponechaní
vo
väzbe.
Slovné
spojenie
„vydá
rozhodnutie“
teda
zahŕňa
skutočnú
mieru
voľnej
úvahy
súdu.
45.      Je
nepochybne
pravda,
ako
zdôrazňuje
najmä
bulharská
vláda,
že článok 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584
výslovne
stanovuje,
že
vykonávajúci
súdny
orgán
rozhodne,
či
sa
má
dotknutá
osoba
naďalej
zadržiavať v súlade s právnymi
predpismi
vykonávajúceho
členského
štátu.  Možno z tejto
vety
vyvodiť,
že
rámcové
rozhodnutie
2002/584
ponecháva
na
uvážení
členských
štátov,
či
zveria
súdnemu
orgánu
posúdenie
nevyhnutnosti
zadržania,
alebo
či
zavedú
automatický
postup
na
základe
zákona?
Podľa
môjho
názoru
nie.
46.      Odkaz
na
právo
vykonávajúceho
členského
štátu
totiž
nemožno
na
rozdiel
od
tézy
zastávanej
najmä
bulharskou
vládou
vykladať
tak,
že
tomuto
štátu
priznáva
možnosť
zaviesť
automatické
zadržanie
bez
účinného
súdneho
preskúmania.
Naopak
znamená,
že
posúdenie
nevyhnutnosti a spôsobu
zadržania
prináleží
súdnemu
orgánu,
ktorý
koná
podľa
podmienok a postupov
stanovených
vnútroštátnym
právom.
Akýkoľvek
iný
výklad
by
zbavil
výraz
„vydá
rozhodnutie“,
ktorý
je
umiestnený
pred
slovným
spojením
„v súlade s právnymi
predpismi
vykonávajúceho
členského
štátu“,
jeho
podstaty.
Štruktúra článku 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584
tak
vedie k záveru,
že
zásah
súdu
je v každom
prípade
nevyhnutný,
aj
keď
sa,
ako
uviedla
Komisia
na
pojednávaní,
vykonáva
podľa
kritérií a postupov
stanovených
vnútroštátnym
právom.
47.      Z uvedeného
vyvodzujem,
že
podľa
doslovného
výkladu článku 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584
normotvorca
Únie
povinne
zveruje
súdnemu
orgánu
úlohu
posúdiť,
či
je
alebo
nie
je
potrebné
ponechať
vyžiadanú
osobu
vo
väzbe v štádiu
konania
medzi
jej
zatknutím a odovzdaním
do
členského
štátu,
ktorý
vydal
zatykač.
48.      V druhom
rade,
pokiaľ
ide o výklad článku 12
rámcového
rozhodnutia 2002/584 v jeho
kontexte,
domnievam
sa,
že
jeho
všeobecná
štruktúra,
ako
aj
relevantná
judikatúra
Súdneho
dvora
potvrdzujú
význam
úlohy
súdneho
orgánu
pri
posudzovaní
potreby
ponechať
dotknutú
osobu
vo
väzbe
počas
celého
konania o výkone
európskeho
zatykača.
49.      Po
prvé,
ako
zdôrazňuje
vnútroštátny
súd, článok 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584
sa
musí
vykladať v spojení s jeho článkom 23 ods. 5.
Chcem
pripomenúť,
že
tieto
dve
ustanovenia
sú
zaradené
do
kapitoly s názvom
„Postup
odovzdania“,
ktorá
upravuje
fázu
odovzdania
vyžiadanej
osoby
do
členského
štátu,
ktorý
vydal
zatykač. Článok 23 ods. 5
pritom
stanovuje,
že
„ak
sa
osoba
naďalej
zadržiava“,
po
uplynutí
lehôt
stanovených v odsekoch
2
až
4
„sa
prepustí“(11). Z uvedeného
jasne
vyplýva,
že
počas
tohto
prechodného
obdobia
nie
je
zadržanie
povinné:
normotvorca
Únie
výslovne
pripúšťa,
že
dotknutá
osoba
môže
byť
podľa
okolností
buď
ponechaná
vo
väzbe,
alebo
prepustená
na
slobodu.
50.      Toto
ustanovenie
je v súlade s logikou článku 12
rámcového
rozhodnutia 2002/584.
Ak
postupujeme
chronologicky,
priebeh
konania
sa
delí
na
tri
po
sebe
nasledujúce
fázy:
najskôr
zatknutie
vyžiadanej
osoby,
po
ktorom
nasleduje
rozhodnutie
príslušného
súdneho
orgánu o nevyhnutnosti
vzatia
do
väzby,
ďalej
možnosť
tohto
orgánu
kedykoľvek
nariadiť
prepustenie
tejto
osoby, a napokon,
ak
táto
osoba
zostáva
vo
väzbe, článok 23 ods. 5
uvedeného
rámcového
rozhodnutia v súlade s článkom 12
stanovuje,
že
po
uplynutí
uvedených
lehôt
„ak
sa
osoba
naďalej
zadržiava“,
musí
byť
prepustená.
51.      Po
druhé
dôležitosť
súdneho
preskúmania
ponechania
vo
väzbe
vyplýva z judikatúry
Súdneho
dvora.
Najskôr
Súdny
dvor v rozsudku
Lanigan(12) rozhodol,
že
prekročenie
lehôt
stanovených v článku 17
rámcového
rozhodnutia
2002/584
vykonávajúcim
členským
štátom
samo
osebe
nebráni
pokračovaniu
vo
väzbe
vyžiadanej
osoby.
Pripomenul
však
požiadavku
vyplývajúcu z článku 6 Charty,
ktorá
sa
týka
sa
účinného
súdneho
preskúmania,
ktoré
zaručuje,
že
dĺžka
väzby
nebude
neprimeraná
vzhľadom
na
priebeh
konania.(13)
52.      Tento
prístup
potvrdzuje
aj
rozsudok
Vilkas(14).
Súdny
dvor v ňom
spresnil,
že článok 23 ods. 3
rámcového
rozhodnutia
2002/584
nevyhnutne
nevyžaduje
prepustenie
na
slobodu,
ak z dôvodu
okolnosti,
ktorá
je
mimo
kontroly
členských
štátov,
nemôže
dôjsť k odovzdaniu
do
desiatich
dní
od
nového
dohodnutého
dátumu. S odkazom
na článok 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584
však
prináleží
vykonávajúcemu
súdnemu
orgánu,
aby v súlade s vnútroštátnym
právom
posúdil,
či
je
potrebné
ponechať
dotknutú
osobu
vo
väzbe.(15)
53.      Rozsudok
TC(16) tiež
ilustruje
ústrednú
úlohu
súdu
pri
posudzovaní
ponechania
vo
väzbe
vzhľadom
na
lehotu
90
dní, ktorá je
stanovená v článku 17 ods. 3 a 4
rámcového
rozhodnutia
2002/584. V tomto
rozsudku
Súdny
dvor v nadväznosti
na
rozsudok
Lanigan uznal,
že
konanie o vykonaní
európskeho
zatykača
môže
pokračovať
aj
po
uplynutí
lehoty
stanovenej
rámcovým
rozhodnutím
2002/584.
Domnieva
sa,
že
všeobecná a bezpodmienečná
povinnosť
dočasne
prepustiť
osobu v tejto
fáze
by
ohrozila
účinnosť
mechanizmu
odovzdávania.(17) Súdny
dvor
však
zdôrazňuje,
že
ponechanie
vo
väzbe
po
uplynutí
tejto
lehoty
musí
byť v súlade
so
zárukami
stanovenými v článku 6 Charty a v článku 5 EDĽP. S odkazom
na body 57
až
59
rozsudku
Lanigan spresňuje,
že k predĺženiu
väzby
môže
dôjsť
len
„za
určitých
podmienok“,
ktoré
zahŕňajú
konkrétne,
nepretržité a odôvodnené
preskúmanie
nevyhnutnosti a primeranosti
opatrenia
zahŕňajúceho
pozbavenie
slobody
zo
strany
vykonávajúceho
súdneho
orgánu.(18) Z rozsudku
TC
tak
vyplýva,
že
požiadavka
individuálneho
súdneho
preskúmania
ponechania
vo
väzbe
platí
počas
celej
fázy
výkonu a vyžaduje v každej
etape
účinné
overenie
odôvodnenia
pozbavenia
slobody.
54.      Tento
prístup
potvrdzuje
aj
rozsudok
CJ, v ktorom
Súdny
dvor
rozhodol,
že
rozhodnutie o odložení
odovzdania
vyžiadanej
osoby v súlade s článkom 24
rámcového
rozhodnutia
2002/584 s cieľom
umožniť
trestné
stíhanie
alebo
výkon
trestu
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte
patrí
do
výlučnej
právomoci
vykonávajúceho
súdneho
orgánu,
ako
to
výslovne
stanovuje článok 24 ods. 1
tohto
rámcového
rozhodnutia.(19)
55.      Z tejto
judikatúry
vyplýva,
že článok 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584
zakotvuje
požiadavku
individuálneho,
odôvodneného a preskúmateľného
súdneho
posúdenia
nevyhnutnosti
ponechania
vo
väzbe.
Toto
posúdenie
sa
musí
zakladať
na
konkrétnych
okolnostiach
konania
pri
zohľadnení
možnosti
uplatnenia
menej
obmedzujúcich
opatrení.
Vnútroštátna
právna
úprava,
ktorá
stanovuje
zadržanie
ako
automatický
dôsledok
rozhodnutia o vykonaní
európskeho
zatykača,
by
tak
porušila
štruktúru
rámcového
rozhodnutia
2002/584 a zbavila
by článok 12
tohto rámcového
rozhodnutia
jeho
podstaty.
56.      V treťom a poslednom
rade
záver,
ktorý
vyplýva
zo
systematického
výkladu článku 12
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
objasneného
judikatúrou
Súdneho
dvora,
je
podporený
teleologickým
výkladom
tohto
článku,
ktorý
zdôrazňuje
samotný
účel
mechanizmu
zavedeného
rámcovým
rozhodnutím 2002/584.(20)
57.      Z teleologického
hľadiska
treba
pripomenúť,
že
výklad článku 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584 a jeho
uplatnenie
vo
veci
samej
treba
chápať z hľadiska
vnútornej
rovnováhy,
na
ktorej
je
založený
európsky
zatykač:
na
jednej
strane
rýchlosť a jednoduchosť
konania
zaručená
zásadou
vzájomného
uznávania a na
druhej
strane
účinná
ochrana
základných
práv a súdnych
záruk.(21)
58.      Pokiaľ
ide o prvý
aspekt,
odôvodnenie
5
rámcového
rozhodnutia
2002/584
zdôrazňuje,
že
toto
rámcové
rozhodnutie
smeruje k zavedeniu
zjednodušeného
systému
odovzdávania
osôb
medzi
súdnymi
orgánmi s cieľom
odstrániť
zložitosť a prieťahy
súvisiace s predchádzajúcimi
vydávacími
postupmi.(22) Práve z tohto
pohľadu článok 1 ods. 2
rámcového
rozhodnutia
2002/584 v súlade
so
zásadou
vzájomného
uznávania,
ktorá
je
základným
kameňom
justičnej
spolupráce v trestných
veciach,(23) stanovuje
ako
zásadu
automatické
uznávanie a výkon
európskych
zatykačov
vydaných
iným
členským
štátom.(24)
59.      Základným
protipólom
tejto
zásady
vzájomnej
dôvery
je
však
dodržiavanie
základných
práv. Článok 1 ods. 3
rámcového
rozhodnutia
2002/584
výslovne
pripomína,
že
toto
rámcové
rozhodnutie
nebude
meniť
povinnosť
rešpektovať
základné
práva a základné
právne
princípy
zakotvené v článku 6 ZEÚ.(25) Medzi
tieto
práva
patrí v prvom
rade
právo
na
slobodu
zaručené článkom 6 Charty, z hľadiska
ktorého
sa
musí
vykladať článok 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584.(26) Podľa článku 52 ods. 1
Charty
musí
byť
akékoľvek
obmedzenie
tohto
práva
nevyhnutné,
primerané
sledovanému
cieľu a sprevádzané
účinnými
zárukami
kontroly.
60.      Okrem
toho v súlade s článkom 52 ods. 3
Charty musia mať
práva,
ktoré
obsahuje a ktoré
zodpovedajú
právam
zaručeným v EDĽP,
rovnaký
zmysel a rozsah
ako v tomto
dohovore. Článok 53
Charty
potvrdzuje,
že
Chartu
nemožno
vykladať
tak,
že
obmedzuje
práva
priznané
EDĽP.
Európsky
zatykač
sa
pritom
zaraďuje
do
situácie
uvedenej v článku 5 ods. 1 písm. f)
EDĽP,
ktorá
sa
týka
zákonného
zadržania
osoby,
proti
ktorej
sa
vedie
konanie o vyhostení
alebo
vydaní.(27)
61.      Podľa
ustálenej
judikatúry
ESĽP
musí
byť
každé
pozbavenie
slobody
„zákonné“,
čo
znamená
nielen
to,
že
musí
mať
právny
základ,
ale
tiež
to,
že
zákon
je
pri
svojom
uplatňovaní
dostupný,
presný a predvídateľný,
aby
sa
zabránilo
akémukoľvek
riziku
svojvoľnosti.(28)
62.      Konkrétne
sa článok 5 ods. 1 písm. f)
EDĽP
týka
pozbavenia
osobnej
slobody
buď
preto,
aby
sa
zabránilo
neoprávnenému
vstupu
na
územie,
alebo
na
účely
prípravy
vyhostenia
alebo
vydania.
63.      V prípade
uvedenom v článku 5 ods. 1 písm. f)
EDĽP,
ktorý
je
podobný
prípadu, o ktorý
ide v prejednávanej
veci,
ESĽP
vykonáva
obmedzené
preskúmanie
opodstatnenosti
dôvodu
zadržania,
teda
existencie
konania o vyhostení
alebo
vydaní.
Naproti
tomu
dbá
na
prísne
dodržiavanie
hmotnoprávnych a procesných
záruk,
ktoré
musia
sprevádzať
toto
pozbavenie
slobody,
najmä
zásady
proporcionality.
Ako
uviedol
vo
veci
týkajúcej
sa
konkrétne
výkonu
európskeho
zatykača,
„pokiaľ
ide o ‚zákonnosť‘
zadržania,
vrátane
dodržiavania
‚zákonných
postupov‘,
[EDĽP] v podstate
odkazuje
na
povinnosť
dodržiavať
hmotnoprávne,
ako
aj
procesné
normy
vnútroštátneho
práva,
ale
tiež
vyžaduje,
aby
akékoľvek
pozbavenie
slobody
bolo v súlade s cieľom článku 5:
chrániť
jednotlivca
pred
svojvoľnosťou“(29).
64.      Podľa
judikatúry
ESĽP článok 5 ods. 1 písm. f)
EDĽP
konkrétne
nevyžaduje,
aby
sa
zadržanie
rozumne
považovalo
za
nevyhnutné
napríklad
na
zabránenie
spáchaniu
trestného
činu
alebo
riziku
úteku.
ESĽP
spresnil,
že článok 5 ods. 1 písm. f)
poskytuje
odlišnú
úroveň
ochrany
ako článok 5 ods. 1 písm. c):(30) podľa
písmena
f)
sa
vyžaduje
len
to,
aby
„boli
prijaté
opatrenia
na
účely
vyhostenia
alebo
vydania“.
ESĽP
tak
opakovane
rozhodol,
že
na
účely
uplatnenia
tohto
ustanovenia
nie
je
dôležité,
či
príslušné
rozhodnutie o vyhostení
alebo
vydaní
možno
odôvodniť z hľadiska
vnútroštátneho
práva
alebo
EDĽP.(31)
65.      ESĽP
však
vykonáva
vo
vzťahu k článku 5 ods. 1 písm. f)
EDĽP
špecifické,
hoci
nie
vyčerpávajúce
preskúmanie
proporcionality.
ESĽP
tak
konštatuje,
že
zadržanie
založené
na článku 5 ods. 1 písm. f)
musí
byť
vykonané v dobrej
viere,
musí
úzko
súvisieť s uvádzaným
dôvodom
zadržania,
miesto a podmienky
zadržania
musia
byť
primerané a dĺžka
trvania
tohto
opatrenia
nesmie
presiahnuť
primeranú
lehotu
potrebnú
na
dosiahnutie
sledovaného
cieľa.(32) Okrem
toho
zadržanie
je
odôvodnené
len
dovtedy,
kým
je
konanie o vyhostení
alebo
vydaní
vedené s náležitou
starostlivosťou;
hneď ako
orgány
prestanú
konať,
toto
ustanovenie
sa
prestáva
vzťahovať
na
pozbavenie
slobody.(33)
66.      Napokon
ESĽP
zdôrazňuje, a to
je
dôležité v súvislosti s otázkou
položenou
vo
veci
samej,
že
EDĽP
zakotvuje
aj
procesné
záruky
umožňujúce
dotknutej
osobe
napadnúť
zákonnosť a dĺžku
jej
zadržania,
čím
sa
zabráni
akémukoľvek
riziku
svojvôle.(34)
67.      Úloha
súdu
preto
zostáva
zásadná – a to
aj v rámci článku 5 ods. 1 písm. f) EDĽP,
ktorý
nevyžaduje
intenzívne
preskúmanie
proporcionality, – keďže
práve
prostredníctvom
súdneho
preskúmania
je
možné
určiť,
či
zadržanie
nariadené v rámci
výkonu
rozhodnutia o vydaní
alebo o vyhostení
je v súlade s požiadavkami
tohto
ustanovenia.
68.      Teraz
prejdime
ku
kontextu
konania
vo
veci
samej a k otázke,
či
predmetná
vnútroštátna
právna
úprava
spĺňa
požiadavky
vyplývajúce z článku 6 Charty,
ako
sa
má
vykladať s ohľadom na článok 5 ods. 1 písm. f)
EDĽP.
Nemožno
poprieť,
že
všeobecne
záväzné
zákonné
ustanovenie, o aké
ide v prejednávanej
veci,
podľa
všetkého
spĺňa
požiadavky
jasnosti,
predvídateľnosti a prístupnosti.(35) Zdá
sa
mi
však,
že
obmedzenie
práva
na
slobodu,
ktoré
zavádza,
nemožno
považovať
za
primerané
sledovanému
cieľu.
69.      Na
to,
aby
bolo
zadržanie
primerané
sledovanému
cieľu,
sa
totiž
postup
odovzdania
musí
uskutočniť s náležitou
starostlivosťou,
pozbavenie
slobody
musí
byť
striktne
nevyhnutné
na
dosiahnutie
tohto
cieľa a orgány
musia
predtým,
ako
pristúpia k zadržaniu,
zvážiť
menej
rušivé
opatrenia.
Tieto
požiadavky
pritom
môže
zaručiť
len
účinné
súdne
preskúmanie,
ktoré
jediné
môže
zabezpečiť
dotknutej
osobe
skutočné
uplatnenie
zásady
proporcionality.
70.      Inak
povedané,
vnútroštátne
ustanovenie,
následkom
ktorého
„má
súd
zviazané
ruky“ a ponechanie
vo
väzbe
sa
stáva
výsledkom
automatického
postupu,
nemôže
byť
svojou
povahou
zlučiteľné
so
zásadou
proporcionality.
Takéto
pravidlo
vylučuje
akékoľvek
preskúmanie
skutočností
nevyhnutných
na
preukázanie,
že
zadržanie
je
primerané
cieľu
sledovanému
odovzdaním a rámcovým
rozhodnutím
2002/584.
71.      Na
záver
možno
uviesť,
že
systematický a ešte
viac
teleologický
výklad
rámcového
rozhodnutia
2002/584
vedú
ku
konštatovaniu,
že
aj
keby
neexistoval
jeho článok 12,
vnútroštátne
ustanovenie, o aké
ide
vo
veci
samej, v žiadnom
prípade
nemožno
považovať
za
zlučiteľné
so
zásadou
proporcionality.
Inými
slovami,
rýchlosť a účinnosť
súdnej
spolupráce
nemožno
dosiahnuť
za
cenu
automatizácie
pozbavenia
osobnej
slobody.
72.      V tejto
súvislosti
treba
odmietnuť
tvrdenie
uvádzané
najmä
českou
vládou
na
pojednávaní,
podľa
ktorého
je
„principiálne“
uväznenie
odôvodnené
krátkou
lehotou
na
vykonanie
európskeho
zatykača,
ako
aj
tvrdenie
uvádzané
bulharskou a maďarskou
vládou,
ktoré
je
založené
na
potrebe
zabezpečiť
odovzdanie
vyžiadanej
osoby.
Podľa
môjho
názoru
nie
je
žiadne
pozbavenie
osobnej
slobody
samo
osebe
legitímne.
Je
legitímne
len
pod
podmienkou,
že
je
možné
ho
kedykoľvek
revidovať a obmedzuje
sa
na
to,
čo
je
striktne
nevyhnutné,
pokiaľ
žiadne
menej
rušivé
opatrenie
neumožňuje
dosiahnuť
sledovaný
cieľ.
73.      Procesné
záruky
stanovené
rámcovým
rozhodnutím
2002/584,
ktoré
vo
svojich
pripomienkach
uvádza
najmä
bulharská,
maďarská a česká
vláda,
ako
napríklad
krátke
lehoty
stanovené v článku 17
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ktoré
sa
týkajú
rozhodnutia o vykonaní,
povinnosť
prepustenia
na
slobodu
stanovená v článku 23 ods. 5
uvedeného
rámcového
rozhodnutia,
či
dokonca
zohľadnenie
doby
zadržania
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte
zo
strany
členského
štátu,
ktorý
vydal
zatykač,
nepochybne
predstavujú
dôležité
záruky. Z vyššie
uvedených
dôvodov
však
nemôžu
kompenzovať
neexistenciu
účinného
súdneho
preskúmania
ponechania
dotknutej
osoby
vo
väzbe.
Iba
individuálne
preskúmanie
súdom
umožňuje
zabezpečiť
plný
účinok článku 12
rámcového
rozhodnutia
2002/584 a zabezpečiť
konkrétne
uplatnenie
zásady
proporcionality
overením
skutočnej
nevyhnutnosti
zadržania.
74.      Na
záver
sa
domnievam,
že článok 12 a článok 23 ods. 5
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
vykladané s prihliadnutím
na článok 6 Charty,
ako
aj
na článok 5 EDĽP,
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
ukladá
vykonávajúcemu
súdnemu
orgánu
povinnosť,
aby v prípade,
že
rozhodne o uznaní
európskeho
zatykača a nariadení
jeho
výkonu,
automaticky
vydal
rozhodnutie o zadržaní
vyžiadanej
osoby
až
do
jej
skutočného
odovzdania
bez
individuálneho
posúdenia
okolností
danej
veci.
O druhej časti položenej otázky
75.      Je
potrebné
určiť,
či
rámcové
rozhodnutie
2002/584
povoľuje v rámci
výkonu
európskeho
zatykača
umiestnenie
dotknutej
osoby
vo
väzenskom
zariadení
až
do
jej
odovzdania.
76.      Domnievam
sa,
že
na
túto
otázku
položenú
vnútroštátnym
súdom
treba
odpovedať
kladne.
77.      V prvom
rade,
na
rozdiel
od
iných
aktov
práva
Únie,(36) žiadne
ustanovenie
rámcového
rozhodnutia
2002/584
nestanovuje,
že
zadržanie
na
účely
výkonu
európskeho
zatykača
sa
musí
uskutočniť v inom
type
zariadenia,
než
je
väzenské
zariadenie.
78.      V druhom
rade,
ako
vyplýva z bodu 10
vyššie,
podľa článku 26 ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584
členský
štát,
ktorý
vydal
zatykač,
započíta
všetky
obdobia
zadržiavania
vyplývajúce z výkonu
európskeho
zatykača
do
celkovej
doby
zadržiavania
na
výkon
vyneseného
trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
spojeného s odňatím
slobody v členskom
štáte
vydania
zatykača.
Podľa
môjho
názoru
to
naznačuje,
že
zadržanie
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte
na
účely
vykonania
európskeho
zatykača
možno
prirovnať k umiestneniu
vo
väzenskom
zariadení
členského
štátu,
ktorý
vydal
zatykač,
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody.
79.      V treťom
rade
treba
pripomenúť,
ako
bolo
uvedené v bode 60
vyššie,
že v rozsahu, v akom
Charta
uvádza
práva,
ktoré
zodpovedajú
právam
zaručeným v EDĽP, článok 52
ods. 3
tejto
Charty
stanovuje,
že
zmysel a rozsah
týchto
práv
je
rovnaký
ako
zmysel a rozsah
práv
stanovených v uvedenom
dohovore.
Pri
výklade článku 6 Charty
je
teda
potrebné
zohľadniť článok 5 ods. 1
EDĽP.
80.      Judikatúra
ESĽP
totiž
podporuje
úvahy
uvedené v bodoch 77 a 78
vyššie.(37) Je
pravda,
ako
bolo
pripomenuté v bode 65
vyššie,
že v rámci článku 5 ods. 1 písm. f)
EDĽP
musia
byť
miesto a podmienky
zadržania
dotknutej
osoby
„primerané“
sledovanému
účelu.
Táto
požiadavka
je
súčasťou
judikatúry,
ktorá
najmä v oblasti
vyhostenia
zdôrazňuje,
že
opatrenie
sa
týka
cudzincov,
ktorí
nie
sú
zadržaní
pre
trestný
čin a ktorí
často
utiekli
zo
svojej
krajiny
zo
strachu o svoj
život.(38)
81.      Treba
však z toho
vyvodiť,
že
umiestnenie
vo
väzenskom
zariadení
je v zásade
zakázané?
Nemyslím
si
to.
Táto
judikatúra
ESĽP
skôr
vyžaduje,
aby
režim
zadržania
odrážal
netrestajúcu
povahu
opatrenia a bol
prispôsobený
svojmu
administratívnemu
účelu,
čo
predpokladá
dodržiavanie
dôstojných
materiálnych
podmienok,
ako
aj
zohľadnenie
prípadnej
zraniteľnosti
dotknutej
osoby.(39)
82.      Judikatúra
ESĽP
okrem
toho
potvrdzuje,
že
zistené
porušenia
sa
týkajú
predovšetkým
konkrétnych
podmienok
väzby,
ako
sú
preplnenosť,
hygiena,
prístup k starostlivosti,
čerstvému
vzduchu
alebo k zachovaniu
rodinných
väzieb, a nedostatočnosti
procesných
záruk, a nie
právnej
kvalifikácie
uplatniteľného
režimu.
Napríklad v rozsudku
Suso Musa v. Malta
ESĽP
pri
skúmaní
predĺženej
väzby
žiadateľa o azyl
uviedol,
že
porušenie
vyplývalo z neprimeranej
dĺžky
väzby a zo
znepokojujúcich
materiálnych
podmienok,
ktoré
boli
konštatované
vo
viacerých
medzinárodných
správach,
pričom
však
nespochybnil
povahu
zariadenia, v ktorom
bola
dotknutá
osoba
zadržiavaná.(40)
83.      ESĽP
navyše v rozhodnutí
vo
veci
Zaloilo v. Holandsko z 12. júna
2018
potvrdil
tento
funkčný
prístup.
Konštatoval,
že v čase
skutkových
okolností
boli
tri
zariadenia v Holandsku
osobitne
vyhradené
na
zaistenie
cudzincov,
ale
že
vnútroštátne
právo
napriek
tomu
umožňovalo
ich
prípadné
umiestnenie v bežnom
väzení. V tejto
veci
odvolacia
komisia
rozhodla,
že
premiestnenie
sťažovateľa
bolo
opodstatnené z operatívnych
dôvodov
spojených s jeho
správaním,
keďže
ponechanie
žalobcu v zariadení v Rotterdame
už
nebolo
možné,
pričom
dbala
na
to,
aby
sa
zohľadnil
jeho
status
zadržanej
osoby z dôvodov
prisťahovalectva.
Za týchto
okolností
ESĽP
nezistil
žiadne
známky
svojvoľnosti.(41)
84.      Z judikatúry
ESĽP
vyplýva,
že
umiestnenie
do
zariadenia
väzenskej
správy
nie
je
samo
osebe v rozpore s EDĽP.
Pre
tento
súd
je
dôležitý
súlad
opatrenia s jeho
účelom
týkajúcim
sa
vyhostenia,
materiálne
podmienky
výkonu
väzby a náležitá
starostlivosť
orgánov
pri
vedení
konania.
Dôraz
sa
teda
kladie
na
konkrétnu
primeranosť
medzi
administratívnou
povahou
pozbavenia
slobody a spôsobmi
jeho
vykonávania.
85.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
sa
domnievam,
že
rámcové
rozhodnutie 2002/584
nebráni
umiestneniu
vyžiadanej
osoby
vo
väzenskom
zariadení
až
do
jej
odovzdania
do
členského
štátu,
ktorý
vydal
zatykač.
Nič
to
však
nemení
na
tom,
že
orgány
vykonávajúceho
členského
štátu
sú
povinné
dodržiavať
povinnosti
vyplývajúce z článku 4 Charty v spojení s článkom 3 EDĽP
tým,
že
zabezpečia,
aby
zadržanie
rešpektovalo
ľudskú
dôstojnosť a netrestajúcu
povahu
opatrenia.
Návrh
86.      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálnu
otázku,
ktorú
položil
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto,
Bulharsko),
takto:
Rámcové
rozhodnutie
Rady
2002/584/SVV z 13. júna
2002 o európskom
zatykači a postupoch
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi,
zmenené
rámcovým
rozhodnutím
Rady
2009/299/SVV z 26. februára
2009, v spojení s článkom 6 Charty
základných
práv
Európskej
únie a článkom 5 Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že:
–        bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
ukladá
vykonávajúcemu
súdnemu
orgánu
povinnosť,
aby v prípade,
že
rozhodne o uznaní
európskeho
zatykača a nariadení
jeho
výkonu,
automaticky
vydal
rozhodnutie o zadržaní
vyžiadanej
osoby
až
do
jej
skutočného
odovzdania
bez
individuálneho
posúdenia
okolností
danej
veci,
–        nebráni
umiestneniu
vyžiadanej
osoby
vo
väzenskom
zariadení
až
do
jej
odovzdania
do
členského
štátu,
ktorý
vydal
zatykač.
Nič
to
však
nemení
na
tom,
že
orgány
vykonávajúceho
členského
štátu
sú
povinné
dodržiavať
povinnosti
vyplývajúce z článku 4 Charty
základných
práv
Európskej
únie v spojení s článkom 3 Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd
tým,
že
zabezpečia,
aby
zadržanie
rešpektovalo
ľudskú
dôstojnosť a netrestajúcu
povahu
opatrenia.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Ú. v. ES L 190,
2002,
s. 1;
Mim.
vyd.
19/006,
s. 34.
3      Ú. v. EÚ L 81,
2009, s. 24.
4      DV č. 46 z 3. júna
2005, v znení
poslednej
úpravy
uverejnenej v DV č. 18 z 1. marca 2024.
5      DV
č. 25 z 3. apríla
2009, v znení
úpravy
uverejnenej v DV
č. 84
zo
6. októbra
2023.
6      Podpísaný
4. novembra
1950 v Ríme
(ďalej
len
„EDĽP“).
Podľa článku 5 ods. 1 písm. c)
EDĽP
„každý
má
právo
na
slobodu a osobnú
bezpečnosť.
Nikoho
nemožno
pozbaviť
slobody
okrem
nasledujúcich
prípadov,
pokiaľ
sa
tak
stane
na
základe
postupu
stanového
zákonom:
…
c)       zákonné
zatknutie
alebo
pozbavenie
slobody
za
účelom
predvedenia
pred
príslušný
súdny
orgán
pre
dôvodné
podozrenie
zo
spáchania
trestného
činu,
alebo
ak
je
to
dôvodne
považované
za
potrebné
za
účelom
zabránenia
spáchaniu
trestného
činu
alebo
úteku
po
jeho
spáchaní“.
7      Pozri
článok 1
ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584.
8      Pozri v tejto
súvislosti
BOT,
S.:
Le mandat d’arrêt européen.
Bruxelles:
Larcier,
2009,
no 551, najmä s. 427,
kde
sa
uvádza
niekoľko
príkladov
týkajúcich
sa
prebratia
tohto
ustanovenia
do
vnútroštátneho
práva.
9      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
10      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
11      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
12      Rozsudok
zo
16. júla
2015,
Lanigan (C‑237/15
PPU,
ďalej
len
„rozsudok
Lanigan“,
EU:C:2015:474).
13      Rozsudok
Lanigan (body 54 a 58).
14      Rozsudok z 25. januára
2017,
Vilkas (C‑640/15,
ďalej
len
„rozsudok
Vilkas“,
EU:C:2017:39).
15      Rozsudok
Vilkas (body 41 a 42).
16      Rozsudok z 12. februára
2019,
TC
(C‑492/18
PPU,
ďalej
len
„rozsudok
TC“,
EU:C:2019:108).
17      Rozsudok
TC
(body 19 a 50).
18      Rozsudok
TC
(bod 64).
19      Rozsudok z 8. decembra
2022,
CJ
(Rozhodnutie o odložení
odovzdania z dôvodu
trestného
stíhania)
(C‑492/22
PPU,
ďalej
len
„rozsudok
CJ“,
EU:C:2022:964). S odkazom
na bod 43
rozsudku
Vilkas Súdny
dvor
konštatuje,
že v súlade s článkom 6 Charty
musí
vykonávajúci
súdny
orgán
konkrétne
preskúmať
dotknutú
situáciu,
aby
sa
uistil,
že
„postup
odovzdania
bol
vedený s dostatočne
náležitou
starostlivosťou, a teda
že
dĺžka
väzby
nie
je
neprimeraná“
(bod 82).
20      Ako
je uvedené v
LENAERTS, K., GUTIÉRREZ‑FONS,
J.‑A.: Les
méthodes d’interprétation de
la
Cour
de
justice de
l’Union européenne,
Bruxelles:
Bruylant,
2020,
no 58, s. 55,
„teleologická
metóda a systematická
metóda
sú
často
úzko
prepojené,
keďže
systematická
metóda
pomáha
identifikovať
cieľ
príslušného
ustanovenia
práva
Únie.
Inými
slovami,
práve
všeobecná
štruktúra
Zmluvy
(alebo
dotknutého
aktu
sekundárneho
práva)
umožňuje
Súdnemu
dvoru
objasniť
ňou
sledovaný
cieľ“.
21      Pozri,
pokiaľ
ide o otázku
dodržiavania
základných
práv
pri
vykonávaní
európskeho
zatykača,
BOT,
S.:
Le mandat d’arrêt européen.
Bruxelles:
Larcier,
2009, s. 410 – 433.
22      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok
Vilkas (bod 31).
23      Pozri
odôvodnenie
6
rámcového
rozhodnutia
2002/584.
24      Pozri
rozsudok
Lanigan (bod 36 a citovaná
judikatúra).
25      Pozri
rozsudok
CJ
(bod 87), v ktorom
Súdny
dvor
uviedol,
že
hoci
znenie článku 24 ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584
nestanovuje
žiadnu
dodatočnú
podmienku
pre
výkon
možnosti
vykonávajúceho
súdneho
orgánu
prijať
rozhodnutie o odložení
odovzdania
osoby
(okrem
podmienky,
že
toto
rozhodnutie
má
umožniť
trestné
stíhanie
alebo
výkon
trestu
za
iný
čin,
než
je
čin
uvedený v európskom
zatykači),
toto
rámcové
rozhodnutie
sa
musí
vykladať v súlade
so
základnými
právami.
26      Pozri
rozsudok
Lanigan (body 53 a 54).
27      Pozri
rozsudky z 28. januára
2021,
Specializirana prokuratura (Poučenie o právach)
(C‑649/19,
EU:C:2021:75, bod 55); z 30. júna
2022,
Specializirana prokuratura (Informácie o vnútroštátnom
príkaze
na
zatknutie)
(C‑105/21,
EU:C:2022:511, body 55 a 56),
ako
aj
CJ
(bod 80).
28      Pozri
rozsudok
TC
(bod 58).
Pozri
tiež
rozsudok
ESĽP,
19. mája
2016,
J.N. v. Spojené
kráľovstvo
(CE:ECHR:2016:0519JUD003728912,
bod 77).
Pozri
vo
všeobecnosti,
pokiaľ
ide o článok 5 EDĽP,
ARNIM,
D.:
Artikel
5.
Recht auf Freiheit und Sicherheit.
In: FROWEIN/PEUKERT:
Europäische MenschenRechtsKonvention.
EMRK‑Kommentar.
Kehl am Rhein: N. P. Engel Verlag,
2024,
4.
ed., s. 181 – 287.
29      Pozri
rozsudok
ESĽP,
17. apríla
2018,
Pirozzi v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:0417JUD002105511,
bod 45).
30      Pozri,
pokiaľ
ide o obsah
tohto
článku,
poznámku
pod
čiarou
6 v bode 28
vyššie.
31      Pozri
rozsudky
ESĽP,
15. novembra
1996,
Chahal v. Spojené
kráľovstvo
[GC]
(CE:ECHR:1996:1115JUD002241493,
bod 112), a ESĽP,
23. októbra
2008,
Soldatenko v. Ukrajina
(CE:ECHR:2008:1023JUD000244007,
bod 109).
32      Pozri
rozsudky
ESĽP,
20. decembra
2011,
Yoh‑Ekale Mwanje v. Belgicko
(CE:ECHR:2011:1220JUD001048610,
body 117
až
119), a ESĽP,
9. apríla
2024,
Lazăr v. Rumunsko
(CE:ECHR:2024:0409JUD002018321,
body 108
až
111).
33      Pozri
rozsudky
ESĽP,
15. decembra
2016,
Khlaifia a iní v. Taliansko
[GC]
(CE:ECHR:2016:1215JUD001648312,
bod 90), a ESĽP,
24. januára
2022,
Sy v. Taliansko
(CE:ECHR:2022:0124JUD001179120,
bod 79)
(vec
sa
týkala
práve
zadržania v rámci
výkonu
európskeho
zatykača).
34      Pozri najmä rozsudok ESĽP, 17. júla 2014, Kim v. Rusko (CE:ECHR:2014:0717JUD004426013, bod 53). Vec sa týkala zadržania osoby bez štátnej príslušnosti, ktorá sa narodila v Uzbeckej sovietskej socialistickej republike, v rámci konania o vyhostení, napriek absencii reálnej perspektívy vykonania vyhostenia a nedostatku náležitej starostlivosti zo strany orgánov pri vedení konania. ESĽP najmä pripustil, že ruské orgány boli od začiatku povinné preskúmať, či zadržanie na účely vyhostenia bolo alebo naďalej zostáva odôvodnené. Táto povinnosť mala osobitný význam v prípade žalobcu, ktorý bol bez štátnej príslušnosti a bez prostriedkov a ktorý sa nachádzal vo veľmi zraniteľnej situácii. Napriek tomu nemal žiadny účinný prostriedok nápravy na spochybnenie zákonnosti alebo dĺžky trvania svojho zadržania a neexistovala žiadna právna alebo praktická záruka, ktorá by bránila riziku svojvôle. Ruský systém tak neupravoval žiadny mechanizmus súdneho preskúmania, ktorý by mohol zabrániť svojvoľnému zadržaniu, zatiaľ čo tzv. „preventívne“ opatrenie sa ukázalo byť prísnejšie ako maximálny trest 30 dní stanovený pre trestný čin.
35      Pozri
analogicky
rozsudky z 15. marca 2017,
Al
Chodor (C‑528/15,
EU:C:2017:213, bod 43); z 12. februára
2019,
TC
(body 61 a 66),
ako
aj z 10. marca 2022,
Landkreis Gifhorn (C‑519/20,
EU:C:2022:178, bod 62).
36      Pozri
napríklad
rozsudok z 10. marca 2022,
Landkreis Gifhorn (C‑519/20,
EU:C:2022:178, body 34,
36 a 45), v ktorom
Súdny
dvor
poznamenal,
že článok 16 ods. 1
prvá
veta
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2008/115/ES
zo
16. decembra
2008 o spoločných
normách a postupoch
členských
štátov
na
účely
návratu
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
ich
území
(Ú. v. EÚ L 348,
2008, s. 98),
stanovuje
zásadu,
podľa
ktorej
sa
zaistenie
neoprávnene
zdržiavajúcich
sa
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín
na
účely
odsunu
vykonáva v špecializovaných
zariadeniach
určených
na
zaistenie.
Súdny
dvor
rozhodol,
že
takéto
zariadenia
sa
odlišujú
od
väzenských
zariadení,
čo
znamená,
že
podmienky
zaistenia v týchto
zariadeniach
musia
mať
určité
osobitosti v porovnaní s bežnými
podmienkami
výkonu
trestov
odňatia
slobody
vo
väzenských
zariadeniach,
aby
sa
režim
považoval
za
prispôsobený
právnemu
postaveniu
týchto
štátnych
príslušníkov.
Podmienky
zaistenia
uplatniteľné v takomto
zariadení
musia
byť
najmä
také,
aby v čo
najväčšej
možnej
miere
bránili
tomu,
aby
sa
zaistenie
tohto
štátneho
príslušníka
podobalo
uväzneniu
vo
väzenskom
prostredí,
ktoré
sa
vyznačuje
pozbavením
slobody
na
účely
trestu.
37      Pozri,
pokiaľ
ide o judikatúru
ESĽP a článok 5 ods. 1 písm. f)
EDĽP,
najmä
VON
ARNIM,
D.:
Artikel 5.
Recht auf Freiheit und Sicherheit.
In:
FROWEIN/PEUKERT:
Europäische MenschenRechtsKonvention.
EMRK‑Kommentar.
Kehl am Rhein: N. P. Engel Verlag,
2024,
4. ed.,
no 151 – 158,
s. 236 – 158.
38      Pozri
rozsudky
ESĽP,
29. januára
2008,
Saadi v. Spojené
kráľovstvo
[GC]
(CE:ECHR:2006:0711JUD001322903,
bod 74);
ESĽP,
23. júla
2013,
Suso Musa v. Malta
(CE:ECHR:2013:0723JUD004233712,
bod 93);
ESĽP,
4. apríla
2017,
Thimothawes v. Belgicko
(CE:ECHR:2017:0404JUD003906111,
bod 64), a ESĽP,
25. januára
2018, J. R. a iní v. Grécko
(CE:ECHR:2018:0125JUD002269616,
bod 110).
39      Pozri
rozsudok
ESĽP,
4. apríla
2017,
Thimothawes v. Belgicko
(CE:ECHR:2017:0404JUD003906111,
body 73,
79 a 80).
40      Rozsudok
ESĽP,
23. júla
2013,
Suso Musa v. Malta
(CE:ECHR:2013:0723JUD004233712,
bod 101).
41      Rozsudok
ESĽP,
12. júna
2018,
Zaloilo v. Holandsko
(CE:ECHR:2018:0612DEC006003512,
body 39
až
41).