62022CJ0088
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
19 октомври 2023 година (
*1
)
„Обжалване — Публична служба — Приложение VII към Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз — Член 4, параграф 1, буква a), второ тире — Срочно наети служители — Възнаграждение — Надбавка за експатриране — Условия за предоставяне — Основна професионална дейност — Работа за друга държава“
По дело C‑88/22 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 8 февруари 2022 г.,
QB, представляван първоначално от R. Wardyn, radca prawny, а впоследствие от K. Staszkiewicz, avocate,
жалбоподател,
като другата страна в производството е
Европейска комисия, представлявана от T. S. Bohr и A.‑C. Simon,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ се от J.‑C. Bonichot, изпълняващ функцията на председател на състав, S. Rodin и L.S. Rossi (докладчик), съдии,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 4 май 2023 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си QB, който е срочно нает служител в Европейската комисия, иска отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 8 декември 2021 г., QB/Комисия (T‑71/21, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2021:868), с което посоченият съд отхвърля неговата жалба за отмяна на решението на служба „Управление и плащане по индивидуални права“ (PMO) към Комисията от 6 април 2020 г. за отказ да се предостави на жалбоподателя надбавката за експатриране (наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
2
Член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз в редакцията, приложима към спора, довел до жалбата пред Общия съд (наричан по-нататък „Правилникът“), гласи:
„Надбавката за експатриране, равна на 16 % от общия размер на основната заплата, надбавката за жилищни нужди и надбавката за дете на издръжка, дължима на длъжностно лице-титуляр, се изплаща, както следва:
a)
на длъжностни лица,
–
които не са и никога не са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа,
и
–
които през петте години, изтичащи шест месеца преди постъпването им на служба, [обичайно] не са живели или упражнявали основната си дейност на европейската територия на тази държава. По смисъла на настоящата разпоредба обстоятелствата, произтичащи от работа за друга държава или за международна организация, не се вземат предвид;
[…]“.
Обстоятелствата по спора
3
В точки 3—13 от обжалваното съдебно решение Общият съд излага обстоятелствата по спора по следния начин:
„3.
Европейската мрежа за съдебно обучение (наричана по-нататък „Европейската мрежа“) е международно сдружение с нестопанска цел съгласно белгийското право, което не е юридическо лице и е със седалище в Брюксел (Белгия). Нейната цел е да разработва програми за обучение с европейско измерение за членовете си и за персонала на съдилищата. Членове на Европейската мрежа могат да бъдат институциите на държавите членки, които отговарят за обучението на съдии и прокурори или участват в съдебното обучение на равнището на [Европейския съюз].
4.
От 2005 г. QB, който е полски гражданин, заема длъжността съдия в районен съд в Полша.
5.
От март 2009 г. след решение на полското Министерство на правосъдието жалбоподателят е командирован в Krajowa Szkola Sadownictwa i Prokuratury (Национално висше училище за съдии и прокурори, наричано по-нататък „KSSiP“). KSSiP е създадена със закон централна държавна структура, която има за цел да осигури обучението на съдиите в общите съдилища и прокурорите в Полша.
6.
През декември 2013 г. полското Министерство на правосъдието и Европейската мрежа сключват споразумение, с което на командирования от KSSiP жалбоподател се възлагат функциите на генерален секретар на Европейската мрежа. Що се отнася до мястото на упражняване на дейността, е предвидено, че присъствието на жалбоподателя ще бъде необходимо не само в седалището на KSSiP в Полша, но и в помещенията на Европейската мрежа в Брюксел и на всяко друго място, където се извършват дейностите на Европейската мрежа или където присъствието на жалбоподателя би се считало, че е в интерес на Европейската мрежа.
7.
Освен това от 1 януари 2014 г. до 31 декември 2019 г. жалбоподателят е бил и старши експерт в Международния център за сътрудничество на KSSiP. Било му е възложено да осигури подходящо сътрудничество и изпълнение на дейностите, произтичащи от присъединяването на KSSiP към Европейската мрежа.
8.
От 1 януари 2014 г. до 30 юни 2019 г. жалбоподателят живее със семейството си в Брюксел. След изтичането на мандата му в Европейската мрежа през юни 2019 г. жалбоподателят и семейството му се завръщат в Полша.
9.
На 1 януари 2020 г. жалбоподателят постъпва на работа в […] [Комисията] като срочно нает служител.
10.
[Със спорното решение] Службата „Управление и плащане по индивидуални права“ (наричана по-нататък „PMO“) отпуска на жалбоподателя след постъпването му на служба в Комисията надбавката за пребиваване в чужда държава, но не и надбавката за експатриране
[…]
13.
С решение от 3 ноември 2020 г. (наричано по-нататък „решението за отхвърляне на жалбата по административен ред“) органът на Комисията, оправомощен да сключва договори за назначаване […], отхвърля [жалбата по административен ред, подадена от жалбоподателя срещу спорното решение]. Посоченият орган уточнява, че референтният период от пет години преди встъпването на жалбоподателя в длъжност в Комисията [(наричан по-нататък „референтният период“) ] е продължил от 1 юли 2014 г. до 30 юни 2019 г. Приема, че през целия този период жалбоподателят е изпълнявал функциите на генерален секретар на Европейската мрежа в Брюксел. Посочва, че жалбоподателят не оспорва извода на PMO, че Европейската мрежа не може да се счита за международна организация по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника. Счита, че макар през референтния период жалбоподателят да е продължил да получава указания от своите ръководители в KSSiP, той все пак е бил обвързан от самостоятелно правоотношение с Европейската мрежа. Подчертава, че тъй като жалбоподателят не е бил част от постоянното представителство на полската държава в Белгия, упражняването на функциите на генерален секретар на Европейската мрежа не може да се счита за работа за полската държава по смисъла на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, поради което през референтния период основната му професионална дейност е била упражнявана в Белгия. Приема, че тъй като надбавката за експатриране може да бъде отказана само въз основа на критерия за мястото на упражняване на основната дейност, не е необходимо да се разглежда критерият за обичайното местопребиваване“.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
4
На 2 февруари 2021 г. QB подава пред Общия съд жалба за отмяна на спорното решение.
5
В подкрепа на жалбата си QB изтъква три основания. В рамките на първото основание се твърди нарушение на задължението за мотивиране. В рамките на второто основание Комисията е упрекната, че е нарушила член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, що се отнася, на първо място, до установяването на обичайното местопребиваване на QB през референтния период, на второ място, до определянето на основната му професионална дейност през този период и на мястото на нейното упражняване, и на трето място, до приложимостта на изключението, предвидено в тази разпоредба за „работа за друга държава“. Като трето основание се изтъква явна грешка в преценката при прилагането на условията за получаване на надбавка за експатриране.
6
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля изцяло жалбата.
Искания на страните в производството по обжалване
7
В своята жалба QB моли Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отмени спорното решение и решението за отхвърляне на жалбата по административен ред,
–
при условията на евентуалност да върне делото на Общия съд и
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски по производствата пред двете инстанции.
8
Комисията моли Съда да отхвърли жалбата и да осъди QB да заплати съдебните разноски.
По жалбата
9
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква две основания — грешки при прилагане на правото, допуснати от Първоинстанционния съд при тълкуването и прилагането на условията за получаване на надбавката за експатриране, предвидени в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника.
По първото основание
Доводи на страните
10
В рамките на първото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, когато е тълкувал и приложил член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника, доколкото в точки 63—74 от обжалваното съдебно решение е приел, че през референтния период основната професионална дейност на жалбоподателя е била дейността му на генерален секретар на Европейската мрежа и че мястото на упражняване на тази дейност е било в Брюксел.
11
В това отношение жалбоподателят не оспорва, че през референтния период е изпълнявал функциите на генерален секретар на Европейската мрежа, че на това основание е изпълнявал множество административни и представителни задачи, свързани с важни отговорности, и че присъствието му е било необходимо не само в KSSiP, но и в помещенията на Европейската мрежа в Брюксел.
12
Той обаче счита, че през целия този период основната му професионална дейност е продължавала да бъде дейността на командирован в KSSiP съдия в Полша.
13
По-специално той изтъква, първо, че задачите и функциите, които е изпълнявал за Европейската мрежа, са били изпълнявани за KSSiP, като то има за задача обучаването на работещите в полската съдебна власт и е един от основните облагодетелствани от предлаганото от Европейската мрежа обучение.
14
Второ, жалбоподателят твърди, че всички дейности на Европейската мрежа се упражняват в полза на съдебните органи на държавите членки и че Европейската мрежа трябва да се счита за обединение на тези национални органи, което се потвърждавало от липсата на правосубектност на Европейската мрежа.
15
Трето, жалбоподателят подчертава, че уставът и Процедурният правилник на Европейската мрежа не предвиждат трудово или друго правоотношение между Европейската мрежа и националния съдия, изпълняващ функциите на генерален секретар. Това следвало и от Меморандума за разбирателство, сключен между Европейската мрежа и полското Министерство на правосъдието, в който се посочвало, че не е налице правоотношение между жалбоподателя и Европейската мрежа.
16
Четвърто, жалбоподателят отбелязва, че от съдебната практика, установена с решение от 21 юни 2007 г., Комисия/Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, т. 42), следва, че „йерархичната власт“ е релевантно обстоятелство, за да се определи за кого дадено лице е извършвало работа по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника. В това отношение той счита, че през целия референтен период е запазил статута си на съдия и на това основание е продължил да бъде служител на полската държава, йерархично подчинен на KSSiP. Следователно той изпълнявал задачите и функциите на генерален секретар на Европейската мрежа в качеството си на командирован съдия в KSSiP в съответствие с принципите на независимост и безпристрастност, които забраняват на съдиите да заемат едновременно друга длъжност или да бъдат обвързани от сходно по естество правоотношение.
17
В писмената си реплика жалбоподателят освен това оспорва, че е получавал възнаграждение от Европейската мрежа за работата, извършвана в качеството му на генерален секретар, като изтъква, че през целия референтен период той е получавал възнаграждение само от полската държава — единственият му работодател de iure.
18
В това отношение жалбоподателят поддържа по-специално, от една страна, че генералните секретари на Европейската мрежа продължават да получават съответното си национално възнаграждение, като Европейската мрежа възстановява това възнаграждение на съответните национални органи в рамките на годишен таван, който не е непременно равен на пълния размер на посоченото възнаграждение. От друга страна, той подчертава, че само разходите за настаняване на генералните секретари в Брюксел се поемат от Европейската мрежа, като са изключени другите придобивки в натура, предоставяни на персонала на Европейската мрежа, което доказвало, че генералните секретари не са наети на работа от Европейската мрежа.
19
Комисията оспорва тези доводи.
Съображения на Съда
20
Като първо основание се изтъква грешка при прилагане на правото, която Общият съд допуснал при тълкуването и прилагането на критериите, предоставящи възможност да се определи основната професионална дейност на съответното лице и мястото на упражняване на тази дейност по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника, когато в точки 63—74 от обжалваното съдебно решение е приел, че основната професионална дейност на жалбоподателя през референтния период е била дейността на генерален секретар на Европейската мрежа и че мястото на упражняване на тази дейност е било в Брюксел.
21
Съгласно посочената разпоредба надбавката за експатриране се предоставя на длъжностни лица, които отговарят на предвидените в тази разпоредба две кумулативни условия, а именно, първо, да не са и никога да не са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа (наричана по-нататък „държавата по месторабота“), и второ, през референтния период от пет години, изтичащи шест месеца преди постъпването им на служба, обичайно да не са живели или упражнявали основната си дейност на европейската територия на тази държава (вж. в този смисъл решение от 15 септември 2022 г., Brown/Комисия и Съвет, C‑675/20 P, EU:C:2022:686, т. 37 и 38 и цитираната съдебна практика). В посочената разпоредба обаче се уточнява, че за прилагането на второто условие обстоятелствата, произтичащи от работа за друга държава или за международна организация, не се вземат предвид.
22
При липсата на определение в Правилника на понятието „основна професионална дейност“ значението и обхватът му следва да се определят в съответствие с обичайното му значение в общоупотребимия език, като се държи сметка за контекста, в който то се използва, и за целите, преследвани от правната уредба, от която то е част (вж. в този смисъл решение от 8 юни 2023 г., Комисия/Словакия (Право на прекратяване без заплащане на такса), C‑540/21, EU:C:2023:450, т. 63 и цитираната съдебна практика).
23
В това отношение следва да се отбележи, че според обичайното си значение в общоупотребимия език понятието „основна професионална дейност“ означава всяка платена и редовна работа, независимо дали е частна, или публична, като наето или самостоятелно заето лице, която се извършва преимуществено спрямо всяка друга дейност, евентуално упражнявана от съответното лице.
24
В този смисъл, както по същество приема генералният адвокат в точка 46 от заключението си, за да попадне дадена дейност в обхвата на това понятие, е необходимо лицето да ѝ посвещава най-голямата част от работното си време и да получава за нея най-голямата част от професионалните си доходи. Не е необходимо обаче тя да се упражнява в рамките на служебно или трудово правоотношение, което обвързва конкретно съответното лице и структурата, за която се извършва посочената дейност.
25
Що се отнася до контекста, в който се вписва понятието „основна професионална дейност“, и по-специално до контекста на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника, в който се вписва това понятие, следва да се отбележи, от една страна, че основната професионална дейност е от значение за тази разпоредба само доколкото е упражнявана „[обичайно]“ и „на европейската територия“ на държавата по месторабота. От това следва, че фактическите обстоятелства, които позволяват да се установи трайният и непрекъснат характер на такава дейност и да се установи мястото на нейното упражняване, като свързаните с разпределение на работното време на съответното лице през референтния период, както и с мястото, където това лице действително е трябвало да прекара работното време, са от особено значение за квалифицирането на дадена работа като „основна професионална дейност“ по смисъла на посочената разпоредба.
26
От друга страна, едва след като се определи упражняваната от съответното лице основна професионална дейност, се поставя въпросът дали тази дейност може да се квалифицира като „работа за друга държава или за международна организация“ по смисъла на същата разпоредба, и евентуалното идентифициране на структурата, за която тя се упражнява, придобива релевантност. От това следва, че лицата, които в крайна сметка са се облагодетелствали от посочената дейност, и структурите, за които тя евентуално е била извършена, не са релевантни за установяването на основната професионална дейност на съответното лице или на мястото на нейното упражняване.
27
Това буквално и систематично тълкуване на понятието „основна професионална дейност“ се потвърждава от целите, преследвани с член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника. Всъщност Съдът многократно е постановявал, че надбавката за експатриране цели компенсирането на специфичните разходи и трудности, понасяни от длъжностните лица при постъпването им на работа в институциите на Съюза, които поради това са принудени да променят местопребиваването си от държавата по тяхното местожителство в държавата по мястото на работа и да се интегрират в нова среда. Понятието за експатриране зависи и от субективното положение на длъжностното лице, а именно от степента му на интегриране в новата среда в резултат от обичайното му местопребиваване или от характеристиките на основната професионална дейност. Ето защо целта на получаването на надбавка за експатриране е да се отстрани фактическото неравенство, което възниква между длъжностните лица, които са интегрирани в обществото на държавата по мястото на работа, и тези, които не са интегрирани (вж. в този смисъл решение от 25 март 2021 г., Alvarez y Bejarano и др./Комисия, C‑517/19 P и C‑518/19 P, EU:C:2021:240, т. 69 и цитираната съдебна практика).
28
От това следва, както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 49 и 50 от заключението си, че за да се установи дали през референтния период съответното лице е упражнявало основната си професионална дейност в държавата по месторабота, така че по принцип трябва да се счита за интегрирано в обществото на тази държава, поради което не може да получава надбавката за експатриране, следва да се вземат предвид фактическите обстоятелства, които могат да засегнат интеграцията му в това общество, а не формалните обстоятелства, свързани с правния или договорен статут на съответното лице. Сред тези фактически обстоятелства по-специално са основното място на действително упражняване на изискваните във връзка с такава професионална дейност задачи, работното време, посветено на тази дейност, и размерът на получаваното за нея възнаграждение и под формата на евентуални придобивки в натура, съответстващи на изискването за присъствие на работното място.
29
При това положение следва да се припомни, че съгласно член 256, параграф 1 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването пред Съда се ограничава само до правни въпроси. Общият съд единствен е компетентен да установява и преценява относимите факти, както и да преценява доказателствата. Следователно преценката на тези факти и на тези доказателства, освен в случай на тяхното изопачаване, сама по себе си не подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване (вж. в този смисъл решение от 12 януари 2023 г., Lietuvos geležinkeliai/Комисия, C‑42/21 P, EU:C:2023:12, т. 60 и цитираната съдебна практика).
30
В случая жалбоподателят не изтъква каквото и да било изопачаване, опорочаващо мотивите, съдържащи се в точки 63—66 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд по същество констатира, че от споразумението, сключено между полското Министерство на правосъдието и Европейската мрежа, следва, че жалбоподателят е трябвало да изпълнява административни задачи и задачи по външно представителство, които изискват той да прекарва голяма част от работното си време в помещенията на секретариата на Европейската мрежа в Брюксел, като в тези мотиви Общият съд отбелязва, че в качеството си на генерален секретар жалбоподателят, от една страна, е получавал възнаграждение в значителен размер и поради този размер е била изключена възможността жалбоподателят да е изпълнявал тази функция като допълнителна дейност към функциите си на съдия в Полша, и от друга страна, е получавал придобивки в натура в съответствие с изискването за присъствие в Брюксел, сред които по-специално е ползването на служебен апартамент, в който жалбоподателят е живял със семейството си през целия референтен период. Освен това страните не спорят, че длъжността генерален секретар на Европейската мрежа е длъжност с важни функции и отговорности.
31
В подкрепа на първото си основание жалбоподателят изтъква, на първо място, факта, че задачите и функциите, които е изпълнявал за Европейската мрежа в качеството си на генерален секретар, са били изпълнявани за KSSiP, което се ползва от предлаганото от Европейската мрежа обучение, и че всички дейности на Европейската мрежа се упражняват в полза на организациите на държавите членки за съдебно обучение.
32
Този довод не може да се приеме, тъй като, както бе посочено в точка 26 от настоящото решение, идентифицирането на лицата, които в крайна сметка са се облагодетелствали от професионалната дейност на съответното лице, не е релевантно, за да се определи дали тази дейност представлява основната му професионална дейност, както и на кое място тя се упражнява.
33
На второ място, жалбоподателят изтъква липсата на трудово или друго правоотношение между него и Европейската мрежа. Както обаче бе посочено в точки 23, 24 и 28 от настоящото решение, за да може да се счита за „основна професионална дейност“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника, не е необходимо дейността да е предмет на трудово правоотношение между съответното лице и структурата, за която се упражнява тази дейност, при условие че, от една страна, тя се упражнява от това лице редовно и срещу заплащане, и от друга страна, посоченото лице посвещава на нея най-голямата част от работното си време и получава за нея най-голямата част от професионалните си доходи.
34
В случая, от направените от Общия съд констатации в обжалваното съдебно решение, които бяха припомнени в точка 30 от настоящото решение, следва, че дейността на генерален секретар на Европейската мрежа е професионална дейност, упражнявана редовно и срещу заплащане от жалбоподателя, в изпълнение на споразумение между неговия работодател, т.е. полското Министерство на правосъдието, и Европейската мрежа, и от друга страна, че жалбоподателят е посвещавал на тази дейност голяма част от работното си време срещу възнаграждение, поради размера на който е било изключено дейността да е упражнявана като допълнителна.
35
На трето място, жалбоподателят упреква Общия съд, че при определянето на основната му професионална дейност не е взел предвид критерия за йерархична власт, който следвал от практиката на Съда, произтичаща от решение от 21 юни 2007 г., Комисия/Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, т. 42), както и от статута му на национален съдия.
36
Този довод обаче е резултат от неправилно тълкуване на посочената съдебна практика. Всъщност само при преценката на въпроса дали професионалната дейност, разглеждана по делото, по което е постановено това решение, може да се квалифицира като „работа за друга държава“, Съдът е взел предвид наличието на отношение на йерархия между съответното лице и структурата, за която е упражнявана тази дейност. Както обаче бе подчертано в точка 26 от настоящото решение, тази преценка се извършва едва след като се определи основният характер на такава професионална дейност.
37
Също така, що се отнася до обстоятелството, че жалбоподателят запазил статута си на национален съдия и следователно упражнявал функциите си на генерален секретар на Европейската мрежа в качеството си на съдия, командирован в KSSiP, следва да се отбележи, както по същество посочва генералният адвокат в точка 59 от заключението си, че това обстоятелство би могло най-много да е от значение, за да се установи дали такава професионална дейност е извършвана за сметка на полската държава. Следователно по същите съображения като изложените в предходната точка от настоящото решение посоченото обстоятелство няма никакво значение при определянето на основния характер на тази дейност, нито при определянето на нейното място на упражняване.
38
На четвърто и последно място, доводът, с който се оспорва преценката, че жалбоподателят е получавал възнаграждение от Европейската мрежа за работата, извършвана от него в качеството му на генерален секретар, във всички случаи също произтича от неправилен прочит на обжалваното съдебно решение. Всъщност в точка 66 от това решение Общият съд не приема, че жалбоподателят е получавал възнаграждение от Европейската мрежа, а че в крайна сметка възнаграждението му е било поето от Европейската мрежа до максимален размер, който е значителен.
39
С оглед на гореизложените съображения първото основание следва да се отхвърли по същество.
По второто основание
Доводи на страните
40
В рамките на второто основание жалбоподателят упреква Общия съд, че в точки 79—82 от обжалваното съдебно решение е допуснал грешка при прилагане на правото при тълкуването на понятието „работа за друга държава“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника.
41
От една страна, жалбоподателят поддържа, че Общият съд неправилно е приел, че това понятие обхваща само работата в постоянно представителство на държава. В това отношение той изтъква най-напред, че такова ограничително тълкуване на посоченото понятие се отклонява от практиката на Общия съд, съгласно която, доколкото заинтересованото лице е имало преки правоотношения със съответната държава или международна организация, предвиденото в тази разпоредба изключение се отнася до всички положения, произтичащи от работа за тази държава или за тази международна организация.
42
По-нататък жалбоподателят счита, че съдебната практика, припомнена от Общия съд в обжалваното съдебно решение в подкрепа на посоченото ограничително тълкуване, не е приложима към настоящото дело. Всъщност тази съдебна практика се отнасяла или до лица, които имат дипломатически статут само поради обстоятелството, че техните съпрузи са дипломати от държавите членки, и които, тъй като са в правоотношение с белгийски организации, нямат пряка връзка с държавата си по произход, или до лица, които работят за политическо подразделение на държава, а не за нейните централни административни органи.
43
Накрая, жалбоподателят изтъква, че с оглед на принципа на разделение на властите, произтичащ по-специално от общите конституционни традиции на държавите членки, нито един член на съдебната власт не може да бъде включен в постоянно представителство на държава членка, тъй като то е част от изпълнителната власт. Ето защо, като е тълкувал понятието „работа за друга държава“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника в смисъл, че то обхваща само работата в постоянно представителство на държава, Общият съд неоснователно лишил всеки член на съдебната власт от възможността да се възползва от това изключение.
44
От друга страна, жалбоподателят твърди, че като не е взел предвид статута му на национален съдия и работата му за KSSiP, Общият съд е нарушил тази разпоредба. В това отношение той препраща към доводите, изложени в рамките на първото основание за обжалване в подкрепа на твърдението, че изпълнявайки задачите и функциите на генерален секретар на Европейската мрежа, той е изпълнявал задачите, които са му били възложени от KSSiP.
45
Комисията оспорва тези доводи.
Съображения на Съда
46
В рамките на второто си основание жалбоподателят оспорва тълкуването на понятието „работа за друга държава“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника, като твърди, че Общият съд, от една страна, неправилно е приел, че това понятие обхваща само работата в постоянно представителство на държава, и от друга страна, не е взел предвид статута му на национален съдия и извършваната от него работа за KSSiP.
47
Съгласно постоянната практика на Съда обхватът на понятието „работа за друга държава“ трябва да се преценява в своята цялост и да се тълкува във връзка със структурата и целите, преследвани от нормативния акт, към който принадлежи (решение от 29 ноември 2007 г., Salvador García/Комисия, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, т. 42 и цитираната съдебна практика).
48
В това отношение Съдът приема, както бе припомнено в точка 27 от настоящото решение, че целта на надбавката за експатриране е да се преодолее фактическото неравенство, което възниква между длъжностните лица, които са интегрирани в това общество, и тези, които не са интегрирани. Извършването на работа за друга държава или международна организация обаче води до запазване на специфична връзка между заинтересованото лице и съответната друга държава или международна организация, което е пречка за създаването на трайна връзка с държавата по месторабота, а следователно и за достатъчното интегриране на посоченото заинтересовано лице в обществото на тази държава. В този контекст в положение на експатриране се намира и длъжностно лице, което през референтния период е живяло или упражнявало професионална дейност на европейската територия на държавата по месторабота, за да извършва работа за друга държава или за международна организация (вж. в този смисъл решение от 29 ноември 2007 г., Salvador García/Комисия, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, т. 43—46 и цитираната съдебна практика).
49
Така Съдът е постановил, че всяко лице, което поради принадлежността си през референтния период към структурите на друга държава или на международна организация в държавата по месторабота, трябва да се счита, че е било на служба към тази друга държава или международна организация, се намира в положение на „експатриране“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника, при това независимо от изпълняваните функции и от наличието на пряко правоотношение с посочената друга държава или международна организация (вж. в този смисъл решения от 15 януари 1981 г., Vutera/Комисия, 1322/79, EU:C:1981:6, т. 8, и от 21 юни 2007 г., Комися/Hosman-Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, т. 41, 44 и 45)
50
Освен това Съдът уточнява, че тъй като понятието „работа за друга държава“ по смисъла на тази разпоредба обхваща и работата за трета държава, тълкуването на тази разпоредба следва да се основава на международното публично право, уреждащо отношенията между държавите членки и трети държави. Макар и разпределянето на правомощията вътре в държавата да е различно в зависимост от институционалната архитектура на всяка държава, съгласно международното публично право тя трябва да се възприема като единен субект (вж. в този смисъл решение от 29 ноември 2007 г., Salvador García/Комисия, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, т. 47—49 и цитираната съдебна практика).
51
В съответствие с това разбиране в държавата по месторабота на съответното лице другите държави се представляват от единна система на дипломатическо представителство, която отразява единството в международен план на тези други държави и включва посолствата, дипломатическите мисии и постоянните представителства в международните организации (вж. в този смисъл решения от 21 юни 2007 г., Комисия/Hosman-Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, т. 39, и от 29 ноември 2007 г., Salvador García/Комисия, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, т. 49).
52
В този контекст Съдът е постановил, че макар за това дали лице, което е упражнявало основната си професионална дейност през референтния период в представителството на политическо подразделение на държава членка към институциите на Съюза в Брюксел, може да се смята за работило за „друга държава“ да не е важно дали то е било наето от централната администрация на тази друга държава, неговото функционално включване в постоянното представителство на тази друга държава в Съюза през посочения период представлява определящ елемент (вж. в този смисъл решение от 29 ноември 2007 г., Salvador García/Комисия, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, т. 50 и цитираната съдебна практика).
53
Съдът всъщност е приел, че особеният статут като член на персонала на постоянно представителство, който му позволява по-специално да се ползва с различни привилегии и имунитети по силата на Виенската конвенция за дипломатическите отношения от 18 април 1961 г., поражда специфичната връзка на заинтересованото лице със съответната държава членка и сам по себе си препятства създаването на трайна връзка на заинтересованото лице с държавата по месторабота и съответно достатъчното му интегриране в обществото на тази държава (решение от 29 ноември 2007 г., Salvador García/Комисия, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, т. 51 и цитираната съдебна практика).
54
В обжалваното съдебно решение, след като припомня в точки 78—80 същността на съдебната практика, цитирана в точки 50—52 от настоящото решение, Общият съд приема в точка 82, че работата, извършвана от жалбоподателя в Европейската мрежа в качеството му на генерален секретар, не попада в обхвата на понятието „работа за друга държава“, тъй като по-специално Европейската мрежа е международно сдружение с нестопанска цел по белгийското право, „което не е част от постоянно представителство на държава членка“.
55
Като се е произнесъл по този начин, без да провери дали самият жалбоподател е упражнявал основната си професионална дейност като генерален секретар на Европейската мрежа в дипломатическо представителство на друга държава в държавата по месторабота и следователно в служба на тази друга държава по смисъла на съдебната практика, припомнена в точки 48—51 от настоящото решение, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
56
Ако се установи обаче, че в мотивите на решение на Общия съд е допуснато нарушение на правото на Съюза, но диспозитивът на това решение е правилен по други правни съображения, нарушението не може да доведе до отмяна на това решение и следва да се заменят мотивите (решение от 17 януари 2023 г., Испания/Комисия, C‑632/20 P, EU:C:2023:28, т. 48).
57
При това положение следва да се провери дали Общият съд правилно е заключил в точка 83 от обжалваното съдебно решение, че изключението, предвидено за „работа за друга държава“ в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника, не се прилага за работата, извършвана от жалбоподателя в Европейската мрежа.
58
В това отношение от изложеното в точки 3, 64—66 и 73 от обжалваното съдебно решение, които не са надлежно оспорени от жалбоподателя, следва, че Европейската мрежа е международно сдружение с нестопанска цел по белгийското право, чиито членове са институциите на държавите — членки на Съюза, които отговарят за съдебното обучение и чиято цел е разработването на програми за обучение, предназначени за националните юрисдикции, че упражняваната от жалбоподателя дейност на генерален секретар на Европейската мрежа се е състояла в изпълнението на административни задачи и задачи по външно представителство на това сдружение, че в качеството му на генерален секретар на Европейската мрежа на жалбоподателя е било предоставено ползването на служебен апартамент в Брюксел, но както самият той признава, той не се е ползвал от никакви други придобивки, нито от привилегии или имунитети и на последно място, че в качеството му на генерален секретар върху жалбоподателя е било упражнявано контролно правомощие от страна на управителния съвет на Европейската мрежа, който е имал правомощието да го отстрани от длъжност и да предложи на общото събрание на това сдружение да прекрати мандата му.
59
От гореизложеното следва, че жалбоподателят не е упражнявал основната си професионална дейност на генерален секретар на Европейската мрежа в дипломатическо представителство на друга държава в държавата по месторабота и следователно в служба на тази друга държава по смисъла на съдебната практика, припомнена в точки 48—51 от настоящото решение, нито впрочем в друг орган, представляващ интересите на посочената друга държава в държавата по месторабота.
60
Обстоятелството, че през референтния период жалбоподателят е бил командирован в KSSiP национален съдия, не може да постави под съмнение този извод. Всъщност, както бе посочено в точка 49 от настоящото решение, наличието на пряко правоотношение с държава, различна от държавата по месторабота, извън хипотезите, посочени в предходната точка от настоящото решение, само по себе си не може да докаже, че основната професионална дейност на съответното лице през референтния период е била упражнявана в служба на тази друга държава.
61
Следователно Общият съд правилно е заключил в точка 83 от обжалваното съдебно решение, че изключението, предвидено за „работа за друга държава“ в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника, не се прилага към основната професионална дейност, упражнявана от жалбоподателя през референтния период.
62
Следователно второто основание следва да се отхвърли.
63
Като се имат предвид всички гореизложени съображения, жалбата следва да се отхвърли като неоснователна.
По съдебните разноски
64
По силата на член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
65
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
66
В настоящия случай, тъй като QB е загубил делото, той следва да бъде осъден да понесе, освен направените от него разноски, и разноските на Комисията съгласно направените от нея искания.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда QB да заплати, освен направените от него съдебни разноски, и тези на Европейската комисия.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.