62005CC0019
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-ЖА VERICA TRSTENJAK
представено на 10 юли 2007 година (
1
)
Дело C-19/05
Комисия на Европейските общности
срещу
Кралство Дания
„Неизпълнение на задължения от държава-членка — Собствени ресурси на Общностите — Законно дължими мита, които не са събрани поради грешка на митническите органи — Финансова отговорност на държавите-членки“
I — Въведение
1.
В рамките на настоящото производство Съдът се произнася по иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен от Комисията на Европейските общности срещу Кралство Дания. Комисията моли Съда да установи, че като не е изплатило на Комисията собствени ресурси в размер на 18678475 DDK (приблизително 2507210 EUR), заедно с лихвите за забава върху тази сума, считано от 27 юли 2000 г., Кралство Дания не е изпълнило задълженията си по член 10 ЕО, както и по членове 2 и 8 от Решение 94/728/ЕО, Евратом на Съвета от 31 октомври 1994 година относно системата на собствените ресурси на Европейските общности (
2
), и да осъди Кралство Дания да заплати съдебните разноски.
2.
Настоящото дело се явява продължение на дело Комисия/Дания (
3
), в което Съдът е установил принципа, че държавите-членки носят финансова отговорност за допуснати от митническите им органи грешки, които са довели до намаляване на собствените ресурси на Общността.
II — Правна уредба
3.
Член 10 ЕО гласи: „Държавите-членки предприемат всички необходими мерки, общи или специални, за да осигурят изпълнението на задълженията, произтичащи от този Договор или от актове на институции на Общността. Те съдействуват за постигането на задачите на Общността.“
А — Разпоредби относно собствените ресурси
4.
Член 269, втора алинея ЕО гласи: „Съветът с единодушие, по предложение на Комисията и след като се консултира с Европейския парламент, приема разпоредбите относно системата на собствените ресурси на Общността, които той препоръчва на държавите-членки за приемане в съответствие с техните конституционни изисквания.“
5.
Макар че искът на Комисията се основава преди всичко на Решение 94/728, необходимо е да се разгледа и Решение 88/376/ЕИО, Евратом на Съвета от 24 юни 1988 година относно системата на собствените ресурси на Общностите (
4
), тъй като обстоятелствата по делото отчасти се отнасят до периода, предшестващ 1 декември 1995 г.
6.
В самото начало системата на собствените ресурси се е уреждала от разпоредбите на Решение 88/376. Това решение е отменено и заменено с Решение 94/728, което по силата на член 11, параграф 1 от него се прилага от 1 декември 1995 г.
1. Решение № 88/376
7.
Член 2, параграф 1 от Решение 88/376 гласи, че „[п]риходите от следното представляват собствени ресурси, влизащи в бюджета на Общностите:
а)
налози, премии, допълнителни или компенсационни суми, допълнителни суми или фактори и други задължения, които са установени или които ще бъдат установени от институциите на Общностите по отношение на търговията със страни, които не са членки в рамките на общата селскостопанска политика, а също и вноски и други задължения, предвидени в рамките на общата организация на пазарите за захар;
б)
мита по общата митническа тарифа и други мита, които са установени или които ще бъдат установени от институциите на Общностите по отношение на търговията със страни, които не са членки, и мита върху продуктите, обхванати от Договора за създаване на Европейската общност за въглища и стомана;
в)
прилагането на унифицирана ставка, валидна за всички държави-членки към данъчната основа на ДДС, която се определя по унифициран начин за държавите-членки, съгласно общностните правила; обаче данъчната основа за всяка държава-членка, която ще бъде взета предвид за целите на това решение, не трябва да превишава 55 % от нейния БНП [брутен вътрешен продукт];
г)
прилагането на ставка — която ще бъде определена съгласно бюджетната процедура с оглед на всички други приходи — към сбора от БНП на всички държави-членки, установена в съответствие с общностните правила, които ще бъдат установени с Директива, приета в съответствие с член 8, параграф 2 от настоящото решение.“ [неофициален превод]
8.
Член 8, параграфи 1 и 2 от Решение 88/376 предвижда, че:
„1.   Собствените ресурси на Общността, посочени в член 2, параграф 1, букви а) и б), се събират от държавите-членки в съответствие с националните законови, подзаконови и административни разпоредби, които в случаите, в които това е необходимо, ще бъдат адаптирани, за да отговорят на изискванията на общностната правна уредба. Комисията проверява на редовни интервали националните разпоредби, които са ѝ съобщени от държавите-членки, съобщава на държавите-членки корекциите, които тя счита за необходими, за да се осигури съответствието им с общностната правна уредба, и докладва на бюджетния орган. Държавите-членки предоставят на разположение на Комисията ресурсите по член 2, параграф 1, букви от а) до г).
2.   Без да се накърняват одитирането на сметките и проверките за тяхната законност и редовност, предвидени в член 206а от Договора за създаването на Европейската икономическа общност, тъй като подобни одити и проверки се отнасят главно до надеждността и ефективността на националните системи и процедури за определяне на основата на собствените ресурси от ДДС и БНП, и без да се накърняват проверките, извършвани по силата на член 209, буква в) от посочения договор, Съветът с единодушие, по предложение на Комисията и след като се консултира с Европейския парламент, приема разпоредбите, необходими за прилагане на настоящото решение и за контрола върху събирането, предоставянето на разположение на Комисията и плащането на приходите, посочени в членове 2 и 5.“ [неофициален превод]
2. Решение № 94/728
9.
Член 2, параграф 1 от Решение 94/728 гласи, че „[п]риходите от следното представляват собствени ресурси, влизащи в бюджета на Общностите:
а)
налози, премии, допълнителни или компенсационни суми, допълнителни суми или фактори и други задължения, които са установени или които ще бъдат установени от институциите на Общностите по отношение на търговията със страни, които не са членки в рамките на общата селскостопанска политика […];
б)
мита по общата митническа тарифа и други мита, които са установени или които ще бъдат установени от институциите на Общностите по отношение на търговията със страни, които не са членки […];
в)
прилагането на унифицирана ставка, валидна за всички държави-членки, към данъчната основа на ДДС […];
г)
прилагането на ставка — която ще бъде определена в съответствие с бюджетната процедура с оглед на всички други приходи — към сбора от БНП на всички държави-членки […]“.[неофициален превод]
10.
Съгласно член 2, параграф 3 от Решение 94/728 държавите-членки задържат 10 % от сумите, които трябва да бъдат предоставени в съответствие с параграф 1, букви а) и б) като разходи за събирането. По силата на член 2, параграф 3 от Решение 2000/597/ЕО, Евратом на Съвета от 29 септември 2000 година относно системата на собствените ресурси на Европейските общности (
5
) този процент е завишен на 25 % от установените след 31 декември 2000 г. суми.
11.
Член 8 от Решение 94/728 гласи:
„1.   Собствените ресурси на Общността, посочени в член 2, параграф 1, букви а) и б), се събират от държавите-членки в съответствие с националните законови, подзаконови и административни разпоредби, които в случаите, в които това е необходимо, ще бъдат адаптирани към изискванията на общностната правна уредба. Комисията проверява на редовни интервали националните разпоредби, които са ѝ съобщени от държавите-членки, съобщава на държавите-членки корекциите, които тя счита за необходими, за да се осигури съответствието им с общностната правна уредба, и докладва на бюджетния орган. Държавите-членки предоставят на разположение на Комисията ресурсите по член 2, параграф 1, букви от а) до г).
2.   […] Съветът, с единодушие, по предложение на Комисията и след като се консултира с Европейския парламент, приема разпоредбите, необходими за прилагане на настоящото решение и за контрола върху събирането, предоставянето на разположение на Комисията и плащането на приходите, посочени в член 2 и член 5.“ [неофициален превод]
3. Разпоредби, предназначени да се осигури контролът върху събирането
12.
Към момента на настъпване на обстоятелствата в основата на настоящото дело разпоредбите, които имат за цел да се осигури контролът върху събирането, са се съдържали в Регламент (ЕИО, Евратом) № 1552/89 на Съвета от 29 май 1989 година за прилагане на Решение 88/376 (
6
). Този Регламент е изменен с Регламент (Евратом, ЕО) № 1355/96 на Съвета от 8 юли 1996 година (
7
), влязъл в сила на 14 юли 1996 г. Регламент № 1552/89 с неговите изменения е консолидиран и заменен с Регламент (Евратом, ЕО) № 1150/2000 на Съвета от 22 май 2000 година за прилагане на Решение 94/728 (
8
).
13.
Второ съображение от Регламент № 1552/89 гласи, че „Общността трябва да разполага със собствените ресурси, посочени в член 2 от Решение 88/376/ЕИО, Евратом, при възможно най-добрите условия и поради това трябва да се определят условията, при които държавите-членки предоставят на разположение на Комисията собствените ресурси, отредени за Общностите“. [неофициален превод]
14.
Член 2, параграфи 1 и 1а от Регламент № 1552/89 посочва условията за възникване на правото на Общността върху собствените ресурси, произтичащи от мита:
„1.   За целите на прилагането на настоящия регламент правото на Общностите върху собствените ресурси, посочени в член 2, параграф 1, букви а) и б) от Решение 88/376/ЕИО, Евратом, се установява веднага след като са изпълнени условията, предвидени в митническата правна уредба, за вземането под отчет на дължимата сума и след уведомяване на задълженото лице.
1a   За дата на установяването, посочено в параграф 1, се приема датата на вземане под отчет, предвидена в митническата правна уредба.“ [неофициален превод]
15.
Член 9, параграф 1, първа алинея от Регламент № 1552/89 гласи, че „[с]ъгласно процедурата, определена в член 10, всяка държава-членка кредитира собствените ресурси по сметката, открита на името на Комисията, към Министерството на финансите или към органа, определен от съответната държава-членка.“ [неофициален превод]
16.
Съгласно член 11 от Регламент № 1552/89:
„Всяко забавяне на вписванията по сметката, посочена в член 9, параграф 1, е основание за плащането на лихва от съответната държава-членка при лихвения процент, който се прилага на валутния пазар на държавата-членка на датата на падежа на краткосрочните публични финансови операции, увеличен с два процентни пункта. Този процент се увеличава с 0,25 процентни пункта за всеки месец закъснение. Увеличеният лихвен процент се прилага за целия период на забавяне.“ [неофициален превод]
17.
Член 17, параграфи 1 от 2 от този регламент гласи:
„1.   Държавите-членки се задължават да предприемат всички необходими мерки, за да гарантират, че сумите, които съответстват на правата, установени съгласно член 2, се предоставят на Комисията при условията, предвидени в настоящия регламент.
2.   Държавите-членки се освобождават от задължението да предоставят на разположение на Комисията сумите, които съответстват на установените права, само ако поради форсмажорни причини тези суми не са били събрани. Освен това в конкретни случаи държавите-членки могат да не предоставят тези суми на разположение на Комисията, ако след задълбочена оценка на цялата относима информация във връзка с конкретния случай се окаже, че събирането е невъзможно в дългосрочен план поради причини, които не могат да се вменят на държавите-членки. […]“ [неофициален превод]
Б — Митнически разпоредби
1. Митнически кодекс
18.
Член 9, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (
9
), (наричан по-нататък „Митнически кодекс“), гласи:
„1.   В случаи, различни от посочените в член 8, решението, което е благоприятно за заинтересуваното лице, се отменя или изменя, когато едно или повече от условията за издаването му не са изпълнени или вече не се изпълняват.“
19.
Член 20 от Митническия кодекс гласи:
„1.   Когато възниква митническо задължение законно дължимите сборове [другаде в текста: „мита“] се основават на Митническата тарифа на Европейските общности.
[…]
3.   Митническата тарифа на Европейските общности включва:
а)
Комбинираната номенклатура на стоки;
[…]
е)
автономни мерки за суспендиране, които предвиждат намаляване или премахване на вносни сборове за определени стоки;
[…].
4.   Без да се засягат правилата за облагане с единна митническа ставка, мерките, посочени в параграф 3, букви г), д) и е) се прилагат по искане на декларатора вместо предвидените в буква в), когато съответните стоки отговарят на условията, установени за горепосочените мерки. Искането може да бъде направено и впоследствие, докато съответните условия се изпълняват.
[…]“
20.
Член 82, параграф 1 от Митническия кодекс гласи:
„1.   Когато стоките са допуснати за свободно обращение с намалени или нулеви ставки на вносните сборове поради употребата им за специфични цели, те остават под митнически надзор. Митническият надзор приключва, когато условията, определени за облагане с намалени или нулеви ставки на сборовете са вече неприложими, когато стоките са изнесени или унищожени, или когато се разреши използването им за цели, различни от определените за прилагането на намалени или нулеви ставки на сборовете и след заплащане на дължимите сборове.“
21.
Съгласно член 204, параграфи 1 и 2 от Митническия кодекс:
„1.   Вносно митническо задължение възниква в случаи, различни от посочените в чл. 203, при:
а)
неизпълнение на някое от задълженията, произтичащи по отношение на стоки, подлежащи на облагане с вносни сборове при временното складиране или ползването на митническия режим, под който те са поставени;
или
б)
неспазване на едно от условията, свързани с поставянето на стоките под определен митнически режим или с предоставянето на намалени или нулеви вносни сборове поради употребата на стоките за специфични цели;
освен когато се установи, че нередностите нямат реално въздействие върху правилното функциониране на временното складиране или съответния митнически режим.
2.   Митническото задължение възниква в момента, в който престава да се изпълнява задължението, чието неизпълнение поражда митническо задължение, или в момента, в който стоката е поставена под съответния митнически режим, когато впоследствие се установи, че едно от условията, определени за поставянето на стоката под този режим или за предоставянето на намалени или нулеви вносни сборове поради употребата на стоката за специфични цели, в действителност не е било изпълнено.“
22.
Член 220 от Митническия кодекс предвижда:
„1.   Когато размерът на сборовете, произтичащ от дадено митническо задължение, не е бил взет под отчет съгласно членове 218 и 219 или е бил взет под отчет размер, по-нисък от дължимия, вземането под отчет на пълния размер на сборовете или на остатъка до пълния размер трябва да се извърши в срок от 2 дни, считано от датата, на която митническите органи установят това положение и са в състояние да изчислят дължимия размер и да определят длъжника (последващо вземане под отчет). Този срок може да бъде удължен съгласно член 219.
2.   Извън случаите, посочени в член 217, параграф 1, втора и трета алинея, последващо вземане под отчет не се допуска, когато:
[…]
б)
размерът на дължимите сборове не е бил взет под отчет в резултат на грешка от страна на митническите органи, която не е било възможно да бъде открита от лицето отговорно за плащането, ако то е действало добросъвестно и е спазило всички разпоредби на действащото законодателство, свързани с митническото деклариране;
[…]“
23.
Член 239 от Митническия кодекс гласи:
„1.   Възстановяване или опрощаване на вносни или износни сборове се извършва и в случаи, различни от тези по членове 236, 237 и 238:
—
които се определят съгласно процедурата на комитета,
—
които произтичат от обстоятелства, които не предполагат недобросъвестно поведение или груба небрежност от страна на заинтересуваното лице. Случаите, в които може да се приложи тази разпоредба, както и процедурата, която трябва да се следва за тази цел, се определят съгласно процедурата на комитета. Възстановяването или опрощаването могат да подлежат на специални условия.
2.   Възстановяването или опрощаването на сборове на основанията, посочени в параграф 1, се разрешава при подаване на молба във въпросното митническо учреждение преди изтичането на дванадесет месеца, считано от датата на уведомяване на длъжника за тези сборове.
Въпреки това митническите органи могат да разрешат удължаване на този срок в изключителни случаи, които са надлежно обосновани.“
2. Разпоредби за прилагане на Митническия кодекс
24.
Член 291 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 (
10
), отменен с Регламент (ЕО) № 1602/2000 на Комисията от 24 юли 2000 година (
11
), гласи:
„1.   Допускането на стоки, внесени за редовен внос с оглед на крайното им потребление, става след писмено разрешение на лицето, което ги е внесло или е разпоредило вноса им за допускане за свободно обращение.
2.   Разрешението се издава от митническите служби на държавата-членка, в която са декларирани стоките за допускане за свободно обращение след писмена молба от заинтересуваното лице.
[…]“
25.
Член 869 от Регламент № 2454/93 предвижда:
„Митническите служби сами решават да не осчетоводяват [другаде в текста: „вземат под отчет“] несъбраните мита:
[…]
б)
в случаи, когато смятат, че условията, посочени в член 220, параграф 2, буква б) от Кодекса, са изпълнени, при условие че несъбраната сума от съответния оператор за една или повече операции по вноса или износа, произтичащи от една-единствена грешка не надвишава 2000 [EUR];
[…]“
26.
Член 871 от същия регламент предвижда:
„В случаи, различни от посочените в член 869, когато митническите служби сметнат, че условията, изложени в член 220, параграф 2, буква б) от Кодекса са спазени, или се съмняват по точния обхват на критериите от споменатото разпореждане в даден конкретен случай, те препращат случая на Комисията, за да вземе решение съгласно с процедурата, описана в членове от 872 до 876. Случаят, препратен до Комисията, трябва да съдържа цялата информация, необходима за подробното му проучване.
Щом получи случая, Комисията съответно информира заинтересованата държава-членка.
Ако се установи, че информацията, подадена от държавата-членка, не е достатъчна за взимане на решение по случая при пълно познаване на фактите, Комисията може да поиска допълнителна информация.“
3. Разпоредби относно Комбинираната номенклатура
27.
Kомбинираната номенклатура (КН) е публикувана в приложение І към Регламент (ЕИО) № 2658/87 на Съвета от 23 юли 1987 година относно тарифната и статистическа номенклатура и Общата митническа тарифа (
12
). Този регламент се основава на Международната конвенция по Хармонизираната система за описание и кодиране на стоките, изготвена от Съвета за митническо сътрудничество, понастоящем Световна митническа организация, учреден с международната конвенция, сключена в Брюксел на 14 юни 1983 г., одобрена от името на Общността с Решение 87/369/ЕИО на Съвета от 7 април 1987 г. относно сключване на международната конвенция за Хармонизираната система за описание и кодиране на стоките и протоколът за изменение към нея (
13
). Регламентът е последно изменен с Регламент (ЕО) № 1789/2003 на Комисията от 11 септември 2003 г. за изменение на приложение І от Регламент № 2658/87 (
14
).
28.
Дял II от приложение I към Регламент № 2658/87, наред с други разпоредби, предвижда: „суспендират се митата за стоките, предназначени за вграждане в кораби, лодки или други плавателни съдове, посочени в […] таблица, за целите на тяхното производство, поправка, поддръжка или конверсия, както и за стоките, предназначени за екипиране или дооборудване на тези кораби“. [неофициален превод]
29.
Списъкът, към който препраща приложението, съдържа също подпозиция 89019010 от КН, която се прилага по отношение на други кораби, предназначени за транспорт на стоки и за други кораби, предназначени за транспорт на пътници и стоки.
30.
Под тарифен номер 86090090 от КН в приложение І към Регламент № 2658/87 са посочени контейнери, включително контейнерите-цистерни и контейнерите-резервоари, специално предназначени и оборудвани за един или повече начини на транспортиране.
III — Обстоятелствата по делото
31.
През 1990 г. датско предприятие, което е част от група предприятия, (наричано по-нататък „вносител“) подава заявление за освобождаване от вносни мита на основание на режима на активно усъвършенстване. Вносителят основава искането си на довода, че внасяната стока (дървен и синтетичен материал) е предназначена за производство на контейнери за морски транспорт, които ще бъдат вграждани в контейнеровози на групата.
32.
Датските митнически органи разрешават вноса и не удържат вносни мита за стоките (дървен и синтетичен материал), които отнасят към тарифна подпозиция 89019010 от НК от приложение І към Регламент № 2658/87. Тези стоки са третирани съгласно режима за специфичното предназначение (end-use) (
15
), приложим към стоките, предназначени за вграждане в кораби, или към стоките, предназначени за екипиране и дооборудване на кораби. Също така датските органи уведомяват вносителя, че в този случай режимът на активното усъвършенстване не може да се приложи.
33.
От 25 до 29 март 1996 г. представителите на Комисията извършват проверка за събиране на собствените ресурси на Общността, в хода на която е съставен доклад № 96-1-1. В него се установява, че в нарушение на общностното право датските органи са разрешили на вносителя да внесе при освобождаване от вносни мита стоки, използвани за производството на обикновени контейнери, които са предназначени за транспорт и не са част от оборудването на кораби. За правилно прилагане на митническия режим на специфичното предназначение тези контейнери е трябвало директно да бъдат вграждани в корабите или да представляват част от оборудването на посочените кораби. Едновременно с това представителите на Комисията установяват неправомерно намаляване на собствените ресурси на Общността, произтичащо от тази нередност. Комисията преценява също, че датските органи носят финансова отговорност за допуснатите грешки при прилагане на режима на специфичното предназначение, считано от 1 януари 1994 г.. В рамките на тази проверка е съставен докладът, който е предоставен на датските органи на 12 юни 1996 г.
34.
С писмо от 12 февруари 1997 г. Кралство Дания оспорва доклада на Комисията и на 6 юни 1997 г. на заседание на Консултативния комитет по собствените ресурси посочва, че поддържа гледната си точка. На заседанието Кралство Дания оспорва компетентността на Комитета и иска спорът да бъде разрешен от генералната дирекция на Комисията, отговаряща за данъчните и митнически въпроси. На заседанието Комисията обяснява, че не се присъединява към направеното от Кралство Дания тълкуване на митническите разпоредби.
35.
На 25 ноември 1997 г. Кралство Дания иска спорът да бъде разгледан от секцията на Комитета по Митническия кодекс, тъй като било възникнало митническо задължение и нямало никакви загуби за собствените ресурси на Общността.
36.
На 30 декември 1997 г. датските митнически органи (митнически център за Южен Jutland) уведомяват вносителя за правното становище на Комисията относно разрешението за внос на стоките при освобождаване от митни сборове, без обаче с това да го одобряват, и за това, че ще го облагат с вносни мита, считано от 1 януари 1998 г. На 31 декември 1997 г. разрешението за внос съгласно режима на специфичното предназначение прекратява действието си по отношение на вносителя. На 3 февруари 1998 г., вносителят подава заявление съгласно режима на активното усъвършенстване. Разрешението за внос съгласно посочения режим е издадено на 21 април 1998 г., но има обратно действие към 3 февруари 1998 г. Комисията не отправя към датското правителство искане за прехвърляне на сумата, съответстваща на размера на митата за периода от 1 януари до 3 февруари 1998 г.
37.
На 9 ноември 1998 г. Комисията отправя към Кралство Дания искане за плащане на митата, които е следвало да се съберат, в размер на 18687475 DKK, за периода от 1 януари 1994 г. до 31 декември 1997 г., в която сума не са включени лихви. Кралство Дания носело финансова отговорност за всички вносни операции на вносителя, считано от 1 януари 1994 г., тъй като погрешно било приложило режима на специфичното предназначение. На 10 март 1999 г. митническите органи отговарят на това писмо, като представят на Комисията списък с неплатените мита за периода от 1 януари 1994 г. до 31 декември 1997 г. и оспорват твърдението, че Общността е претърпяла имуществени вреди в резултат от тяхната практика.
38.
На 31 януари 2002 г. Комисията изпраща до Кралство Дания официално уведомително писмо, в което още веднъж посочва нарушенията по отношение на тарифното класиране на стоките на вносителя, и го призовава да заплати сума в размер на 18687475 DKK.
39.
На 2 април 2002 г. датското правителство отговаря на официалното уведомително писмо и признава, че дял ІІ от приложение І към Регламент № 2658/87, което съдържа комбинираната номенклатура, не може да бъде тълкуван толкова разширително, че да бъдат освободени от вносни мита стоките, използвани за производството на продукти, предназначени за оборудването на кораби.
40.
Паралелно с това производство за установяване на неизпълнение на задължения на 6 май 2002 г. в изпратено до Комисията писмо датското правителство отправя искане да му бъде разрешено на основание член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс да не извършва последващо вземане под отчет, доколкото предоставеното съгласно режима на специфичното предназначение разрешение е било грешка на митническите органи, която задълженото лице не е можело да установи.
41.
Отговорът на Кралство Дания на официалното уведомително писмо не убеждава Комисията и това е причината, поради която на 31 октомври 2002 г. тя изпраща до Кралство Дания мотивирано становище, в което приканва държавата-членка в срок до два месеца, считано от получаване на становището, да вземе всички необходими мерки. Кралство Дания отговаря на становището на 28 февруари 2003 г.
42.
На 19 април 2004 г., на заседание в рамките на процедурата за приемане на Решение REC 12/03, работната група на Комитета по Митническия кодекс установява, че през 1990 г. условията за предоставяне на разрешение за освобождаване от плащане на вносни мита съгласно режима на активното усъвършенстване са били вече изпълнени по отношение на вносителя. Ако вносителят е поискал това разрешение през 1990 г., същото е трябвало да му бъде предоставено. Освен това на заседанието се установява, че грешките на датските митнически органи не са имали последици за бюджета на Общността. Въз основа на резултата от заседанието на работната група на 19 май 2004 г. Комисията приема Решение REC 12/03 (
16
). В него е посочено, че следва да се извърши последващо вземане под отчет на дължимите от вносителя вносни мита и че искането за освобождаване от плащане на вносни мита е основателно. С писмо от 21 февруари 2005 г. Комисията уведомява Кралство Дания, че вече не го счита за финансово отговорно за неплащането на собствените ресурси на Общностите за периода от 1 януари до 3 февруари 1998 г.
43.
Кралство Дания не взема предвид мотивираното становище, поради което на 20 януари 2005 г. Комисията предявява иск на основание член 226 ЕО.
44.
Комисията иска от Съда:
—
да бъде установено, че като не е предоставило на разположение на Комисията собствени ресурси в размер на 18678475 DKK, заедно с лихвите за забава върху тази сума, считано от 27 юли 2000 г., Кралство Дания не е изпълнило задълженията си по общностното право, и по-конкретно по член 10 ЕО, както и по членове 2 и 8 от Решение 94/728,
—
да осъди Кралство Дания да заплати съдебните разноски.
45.
Кралство Дания иска от Съда:
—
да отхвърли иска,
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
IV — Доводи на страните
46.
Комисията счита, че Кралство Дания неправилно е разрешило внос на стоки, предназначени за производство на контейнери, при освобождаване от вносни мита, въпреки че датските органи са били известени, че подобна практика е неправилна. Посочването на тарифна подпозиция 86090090 от КН било неправилно, тъй като стоките били използвани за производство на обикновени контейнери без никакви особености. Тези контейнери, за които Кралство Дания разрешава вноса на стоките, не можели да бъдат вграждани в кораби, защото нямали подходящи за целта характеристики и не представлявали също част от оборудването на кораба. Те не замествали негова част, върху която стоките се натоварват, и не представлявали част от оборудването и екипировката на кораба, тъй като не се използвали при плаването му. Следователно нямали специфично предназначение.
47.
Според Комисията датските органи не са можели да предоставят разрешение за внос на стоките съгласно режима на специфичното предназначение. След получаване на съобщението от Комисията датските органи трябвало незабавно да оттеглят предоставеното разрешение, тоест в срок от два дни на основание член 220, параграф 1 от Митническия кодекс. Кралство Дания не било изпълнило задълженията си по членове 9 и 20 от Митническия кодекс, както и по Регламент № 2658/87. Това била причината, поради която собствените ресурси на Общността намаляли. Освен това Комисията подчертава, че собствените ресурси на Общността във връзка с митата се формирали при възникване на митническото задължение.
48.
Режимът на активно усъвършенстване не можел да се приложи за внесените стоки. Не било възможно обаче да се установи ex post дали са изпълнени условията относно режима на активно усъвършенстване, установени в член 117, буква б) от Митническия кодекс.
49.
Комисията твърди, че датските органи са получили нейното тълкуване на въпросните разпоредби, но въпреки това не са извършили последващо вземане под отчет на митническото задължение, тъй като счели, че условията по член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс са изпълнени. Следователно те не изпълнили задълженията си, произтичащи от член 871 от Регламент № 2454/93. Комисията счита, че датските органи са действали на своя собствена отговорност, като са се придържали към своето тълкуване, дори след като през 1996 г. Комисията уведомила Дания за нередности при прилагане на режима на специфичното предназначение, който разрешава внос с нулева ставка на митото. Тъй като датските органи не съобщили на Комисията за затруднения и нередности — установени от Комисията — при прилагането на този режим, те не ѝ позволили да се произнесе за евентуално прилагане на член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс.
50.
Комисията счита, че датските органи не са положили дължимата грижа при предоставяне на разрешение за внос при условията на освобождаване от вносни мита. Те не също така не положили необходимата грижа, тъй като не са извършили последващо вземане под отчет на митническото задължение в съответствие с член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс и член 871 от Регламент № 2454/93. Следователно Кралство Дания не било установило собствените ресурси на Общността и носело финансова отговорност за загубата на собствени ресурси, което представлявало неизпълнение на член 8 от Решение 94/728. Следователно Кралство Дания трябвало да прехвърли към бюджета на Общността сумата от 18678475 DDK, дължима поради допуснатите грешки и неполагане на дължимата грижа. Общността била претърпяла вреди, защото тази сума не е прехвърлена. Доколкото отказва да плати тази сума, Кралство Дания не изпълнявало задълженията си по членове 2 и 8 от Решение 94/728, както и по член 10 ЕО.
51.
Що се отнася до периода от 1 януари 1994 г. до 31 декември 1997 г., Комисията счита, че обстоятелствата в настоящото дело не се различават значително от разглежданите по дело Комисия/Дания (
17
).
52.
На последно място Комисията е на мнение, че по силата на член 11 от Регламент № 1552/89 Кралство Дания ще трябва също така да плати лихви за забава.
53.
Датското правителство възразява срещу твърдението, че Комисията е понесла имуществени вреди вследствие неплащането на собствените ресурси. Допуснатите от датските органи грешки не повлияли отрицателно на бюджета на Общността, тъй като още през 1990 г. вносителят отговарял на условията за митническо третиране съгласно режима на активното усъвършенстване — обстоятелство, което следвало от Решение REC 12/03. Следователно не били възникнали никакви митнически задължения. Освен това на заседанието от 19 април 2004 г. Комитетът установил, че за периода от 1 януари до 3 февруари 1998 г. Комисията не е претърпяла имуществени вреди поради освобождаването от мита.
54.
Датското правителство твърди, че не е ясно дали внесената стока не е можела да бъде внесена при режима на специфичното предназначение. Следователно главен въпрос в настоящото дело бил дали контейнерите са определени като стока, предназначена за екипиране или дооборудване на кораби. Впрочем по дело Pedersen/Комисия (
18
) Съдът на Европейските общности се произнесъл относно рибарските мрежи, които са постоянно прикрепени към корабите. Статутът на „вградена“ в кораба стока не бил ясен. Затова датското правителство предложило компетентният Комитет на Комисията да определи статута на стоката; това все още не било направено.
55.
Като препраща към решение REC 12/03 и към протокола от заседанието на секцията от 19 април 2004 г., датското правителство твърди, че съгласно тези текстове условията за предоставяне на разрешение за прилагане на режима на активното усъвършенстване са били изпълнени още през 1990 г. и бюджетът на Общността не е претърпял вреди. При положение че в писмената си реплика Комисията вече е обяснила, че тази констатация важи за периода от 1 януари до 3 февруари 1998 г., решението можело да се разбира в смисъл, че и преди 1 януари 1998 г. не са възникнали вреди. Освен това от решението било видно, че няма възникнали вреди, тъй като е трябвало да се приложат разпоредбите относно активното усъвършенстване, които предвиждат също нулеви мита. Поради това следвало да се приложат разпоредбите на член 239 от Митническия кодекс. Предвид това че режимът на активно усъвършенстване се прилага за идентични обстоятелства след 1 януари 1998 г., нямало причина този режим да не може да се приложи и за периода преди 1 януари 1998 г.
56.
Датското правителство твърди, че поради поведението на Комисията, чиято секция за митнически облекчения на Комитета по Митническия кодекс не е поставила за обсъждане въпроса, датските органи са променили с такова закъснение позицията си относно прилагането на режима на специфичното предназначение. Те променили позицията си при подготвянето на отговор на официалното уведомително писмо след телефонен разговор с непосочено поименно длъжностно лице от Генерална дирекция „Данъчно облагане и митнически съюз“, което било заявило, че Кралство Дания трябва да приложи режима на активното усъвършенстване вместо режима на специфичното предназначение.
57.
Датското правителство оспорва изрично и твърденията на Комисията, че не я е уведомило, че няма намерение да извърши последващо вземане под отчет на митническото задължение, тъй като било направило това с изпратеното на Комисията писмо от 6 май 2002 г.
V — Съображения на генералния адвокат
А — Отговорност на държавите-членки към Комисията в областта на собствените ресурси
58.
Член 2, параграф 1, буква б) от Решение 94/728 гласи, че произтичащите от Общата митническа тарифа мита и другите мита, които Общността събира в рамките на търговията със стоки с трети страни, са собствени ресурси на Общността (
19
). Използването на митата като собствени ресурси на Общността в нейния бюджет е последица от факта, че в рамките на митническия съюз (
20
) държавата, която нарежда плащането на митата, не е задължително държавата, в която стоките ще бъдат използвани (
21
).
59.
Член 2 от Регламент № 1552/89 гласи, че правото на Общностите върху собствените ресурси се установява веднага след като са изпълнени условията, предвидени в митническата правна уредба, за вземането под отчет на дължимата сума и след уведомяване на задълженото лице. От текста на тази разпоредба е видно, че задължението на държавата-членка за признаване на правото на Общността върху собствените ресурси възниква от момента, когато са изпълнени условията, предвидени в митническата правна уредба, и следователно не е необходимо вземането под отчет да е било действително осъществено (
22
). Държавите-членки „са длъжни да установят правото на Общностите върху собствените ресурси, когато митническите им органи са в състояние да изчислят размера на митото по дадено митническо задължение, и да определят задълженото лице“ (
23
).
60.
По отношение на митата като собствени ресурси на Общността в практиката на Съда е възприето принципното становище, че „държавите-членки са длъжни да установят правото на Общностите върху собствените ресурси, когато митническите им органи разполагат с необходимите данни и следователно са в състояние да изчислят размера на митото по дадено митническо задължение, и да определят длъжника, независимо дали са изпълнени условията за прилагането на член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс и следователно дали може да бъдат извършени последващи вземане под отчет и събиране на съответното мито. При тези условия държава-членка, която не установява правото на Общностите върху собствените ресурси и не предоставя съответстващата сума на разположение на Комисията, без да е налице някое от условията, предвидени в член 17, параграф 2 от Регламент № 1552/89, не изпълнява задълженията си по общностното право, и по-конкретно по членове 2 и 8 от Решение 94/728“ (
24
).
Б — Освобождава ли липсата на яснота в общностните разпоредби държавите-членки от задължението за установяване на собствените ресурси на Общността?
61.
Датското правителство не може да се позовава на твърдени неточности в текста на приложение І към Регламент № 2658/87. Тези неточности не освобождават държавите-членки от плащане на собствените ресурси на Общността съгласно Решение 94/728. Всъщност от посоченото по-горе Решение по дело Комисия/Дания е видно, че дори „когато вследствие на допусната от митническите органи на държава-членка грешка задълженото лице не трябва да плаща съответните мита, тази грешка не би могла да постави под въпрос задължението на въпросната държава-членка да плати лихви за забава, както и митата, които е трябвало да бъдат установени в рамките на предоставянето на разположение на собствените ресурси“ (
25
). Съгласно принципа за непрякото администриране (
26
) държавите-членки са компетентни да прилагат общностните митнически разпоредби.
62.
Ако някои от митническите разпоредби не са ясни, липсата на яснота не освобождава държавите-членки от задължението им да плащат собствените ресурси на Общността. Несъмнено съществува принцип на общностното право, според който държавите-членки по начало не могат сами да тълкуват евентуални неточности в общностните разпоредби. Ако можеха сами да ги тълкуват, те биха нарушили член 220 ЕО (
27
). Следователно доводите на датското правителство, че поради неточности в приложение І към Регламент № 2658/87 не става ясно дали митническо задължение е възникнало, не са основателни. Дори ако държава-членка оспорва съществуването на митническо задължение, тя трябва да установи собствените ресурси на Общността (
28
). Член 2, параграф 1 от Регламент № 1552/89 следва да се тълкува в смисъл, че дори и да оспорват вземанията, държавите-членки не могат да не ги установяват, тъй като действията им засягат финансовото равновесие на Общността (
29
).
В — Задължение на Кралство Дания да предостави на разположение собствените ресурси на Общността
63.
На първо място трябва да се отбележи, че в писмото си от 2 април 2002 г. датското правителство признава, че общностните митнически разпоредби не са правилно приложени. В писмената си защита то признава и че режимът на специфичното предназначение е неправилно приложен и че предприятието вносител е уведомено, че в случая не може да бъде приложен режимът на активно усъвършенстване. Датското правителство обаче възразява срещу твърдението, че системата на собствените ресурси на Общността е понесла вреди, тъй като друг митнически режим, на активното усъвършенстване, за който е характерно нулево мито, можел да бъде приложен.
64.
Общността има право върху собствените ресурси, когато са изпълнени материалноправните условия за възникване на митническо задължение (
30
). Съгласно Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе, задължението на държавите-членки да установят, че Общността има право върху собствените ресурси, възниква от момента, в който са изпълнени условията, установени в митническата правна уредба, тоест в митническите разпоредби.
65.
Въпросът дали съществуват условия за установяване на собствените ресурси на Общността не зависи от отговора на въпроса как следва да бъде третирано съгласно митническото право митнически задълженото лице, тъй като става дума за различни правоотношения. „[Разпоредбите за собствените ресурси] уреждат отношенията между Общността и държавите-членки във връзка с установяването и предоставянето на разположение на собствените ресурси. [Митническите разпоредби] се прилагат в отношенията между държавите-членки и предприятията във връзка с митническото деклариране, облагането и събирането на вносни и износни мита“ (
31
). Така от гледна точка на отношенията между Общността и Кралство Дания във връзка със собствените ресурси не е от значение дали датските органи е трябвало не само да оттеглят разрешението за внос при нулево мито, но и да установят дали би било правилно прилагането на различен митнически режим, а именно режимът на активното усъвършенстване.
66.
За определена категория стоки общностното митническо право предвижда намаляване на митата и дори нулеви мита, когато стоките се използват за специфични цели (режим на специфичното предназначение). Като общо правило прилагането на занижени мита се основава на комбинираната номенклатура, съдържаща се в дял ІІ от приложение І към Регламент № 2658/87, която се разглежда като приложимо право ratione temporis. Регламентът предвижда, че временно не се събират мита за стоки, които са вграждани в кораби, лодки или други плавателни съдове, посочени в списък към същия регламент в случай на производство, поправка, поддръжка или конверсия, както и за стоките, предназначени за екипиране или дооборудване на такива плавателни съдове.
67.
Датските митнически органи са оформили внесената стока като спадаща към тарифна подпозиция 89019010 от КН. Същата се прилага по отношение на кораби, предназначени за транспорт на товари, и други кораби, предназначени за транспорт на пътници и товари. Те обосновават прилагането на тази тарифна подпозиция, като посочват, че в Решение по дело Pedersen/Комисия, посочено по-горе, в което Съдът се е произнесъл относно рибарските мрежи, той е приел, че не е задължително стоката да е вградена постоянно в плавателен съд. Кралство Дания не би могло да се позовава на Решение по дело Pedersen/Комисия, тъй като в него Съдът не се е произнесъл относно вградена в плавателен съд стока. Посоченото решение няма никаква връзка, която да обоснове прилагането на тарифната подпозиция 89019010 от КН за контейнерите.
68.
Очевидно е, че обикновените контейнери не са стока, която се вгражда в плавателни съдове. Такава стока са само предмети, които са постоянно вградени или прикрепени към плавателния съд, или най-малкото са предназначени за дългосрочно ползване. За обикновените контейнери трябва да се прилага тарифната подпозиция 86090090 от КН, както правилно е заявила Комисията.
69.
Що се отнася до твърденията на датското правителство, според които грешката на митническите органи не е нанесла вреда на собствените ресурси на Общността, следва да се подчертае, че през 1990 г. вносителят е поискал да бъде освободен от плащане на мито съгласно режима на активното усъвършенстване. Грешката на датските митнически органи се състои в това, че те са приложили режима на специфичното предназначение вместо режима на активното усъвършенстване. Въпреки че е подадено заявление за освобождаване съгласно режима на активното усъвършенстване, това обстоятелство само по себе си не означава, че въз основа на подаденото заявление е щяло да бъде дадено разрешение за внос при освобождаване от вносни мита съгласно режима на активното усъвършенстване.
70.
Активното усъвършенстване има за предмет внос, който се осъществява с цел износ. Така например член 114, параграф 1, буква а) от Митническия кодекс разглежда форма на активно усъвършенстване, при което внесени необщностни стоки са предназначени да бъдат реекспортирани от митническата територия на Общността като компенсаторни продукти. В писмените си становища датското правителство твърди, че спорните контейнери са добавяни към контейнеровозите, като по този начин са изнасяни заедно с корабите. С това Кралство Дания иска да изтъкне, че спорните контейнери са част от оборудването на корабите и следователно са изнасяни заедно с тях. Както бе отбелязано по-горе, въпросните контейнери са обикновени. Ако се предположи, че изтъкваните от датското правителство доводи са точни, то тогава се поставя въпросът какъв е предметът на износа.
71.
Трудно е да се говори за износ, в случай че контейнерите остават собственост на предприятието за морски превоз. По този въпрос обаче в писмените си становища страните не са представили по-точни доводи. Аргументът на Кралство Дания относно телефонния разговор с непосочено поименно длъжностно лице от Комисията, чието провеждане не се оспорва от последната и по време на който датското правителство получава гаранции, че може да приложи разпоредбите относно активното усъвършенстване, не означава сам по себе си, че тези разпоредби могат действително да се приложат по отношение на вносителя. Неоснователни са и доводите на датското правителство, че при този разговор е обяснено, че разпоредбите за активното усъвършенстване би трябвало да се прилагат във връзка с временния внос съгласно член 4, параграф 16, буква е) от Митническия кодекс. Член 137 от Митническия кодекс предвижда, че режимът временен внос разрешава ползването на митническата територия на Общността с пълно или частично освобождаване от вносни мита на необщностни стоки, предназначени да бъдат реекспортирани, без да са претърпели изменения, освен нормалното износване при тяхната употреба (
32
). В настоящото дело внесената стока обаче е преработена в обикновени контейнери. Следователно в конкретния случай не може да става дума за временен внос.
72.
Неоснователни са и доводите на датското правителство, според които гледната точка, изтъкната от Комисията в Решение REC 12/03, се прилага в конкретния случай. В Решение REC 12/03 ясно е заявено, че митническият режим на активно усъвършенстване може да се приложи само за периода от 1 януари до 3 февруари 1998 г. Доводите за прилагане на това решение за периода преди 1 януари 1998 г. следователно са неоснователни.
73.
С оглед на гореизложеното Комисията напълно основателно е заключила, че в конкретния случай прилагането на режима на специфичното предназначение по отношение на контейнерите е неправилно. Кралство Дания е приложило неправилен митнически режим.
74.
Държавите-членки трябва „по силата на член 17, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1552/98 […] да предприемат всички необходими мерки, за да гарантират, че сумите, които съответстват на правата, установени съгласно член 2 от Регламента, се предоставят на Комисията. Държавите-членки се освобождават от това задължение само ако поради форсмажорни причини тези суми не са били събрани или когато се окаже, че събирането е невъзможно в дългосрочен план поради причини, които не могат да се вменят на държавите-членки“ (
33
).
75.
Съдът е изразил вече становище, „че не е необходимо да се прави разграничение между хипотезата, в която държава-членка е установила собствените ресурси, без да ги изплати, и тази, в която неоснователно е пропуснала да ги установи, дори когато няма задължителен срок“ (
34
). В настоящото дело неправилното прилагане на митническия режим на специфичното предназначение означава, че Кралство Дания не е установило собствените ресурси на Общността.
76.
Изтъкваното от Кралство Дания правно основание за защита, според което няма нанесени вреди, не може да направи изцяло неоснователен иска на Комисията. Доктрината класифицира такива изтъквани от държавите-членки правни основания за защита, според които не са налице вреди, в категорията на възраженията de minimis (
35
) и подчертава, че държава-членка не изпълнява задълженията си, независимо от обхвата на неизпълнението (
36
). Поради тази причина в областта на разпоредбите, уреждащи функционирането на вътрешния пазар, изтъкнатото от държава-членка правно основание за защита, според което неизпълнението на задължения не е имало последици за функционирането на вътрешния пазар, е неоснователно (
37
). Неизпълнението на задължения не зависи от настъпването на вреди (
38
). Същият начин на разсъждение следва да се приложи за собствените ресурси на Общността. Всъщност производството по член 226 ЕО няма за цел да установи дали Общността е претърпяла вреди, а само дали дадена държава-членка не е изпълнила задълженията, наложени ѝ от общностното право (
39
). Изтъкнатото от Кралство Дания правно основание за защита, според което Общността не е претърпяла вреди в резултат от допуснатите от датските митнически органи грешки, не може да се приеме. Въпросът дали поведението на датските органи е било виновно също е без значение в настоящото дело (
40
).
77.
Всъщност общностното право изисква от държавите-членки да прилагат правилно митническите разпоредби. „Държавите-членки са длъжни да установяват правото на Общностите върху собствените ресурси, когато митническите им органи разполагат с необходимите данни и следователно са в състояние да изчислят размера на митото по дадено митническо задължение, и да определят длъжника, независимо дали са изпълнени условията за прилагането на член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс, както и дали може да бъде извършено последващо вземане под отчет и събиране на митата, за които става въпрос“ (
41
).
78.
Държава-членка, която не установи правото на Общността върху собствените ресурси и не предостави съответстващата сума на разположение на Комисията, без да е налице някое от условията, предвидени в член 17, параграф 2 от Регламент № 1552/89, не изпълнява задълженията си, произтичащи от общностното право, и по-конкретно от членове 2 и 8 от Решение 94/728 (
42
). Следователно Кралство Дания е длъжно да предостави на разположение собствените ресурси.
Г — Неизпълнение на задължения по член 871 от Регламент № 2454/93
79.
Комисията твърди, че датските органи са получили нейното тълкуване на митническите разпоредби, но въпреки това не са извършили последващо вземане под отчет на митническото задължение, тъй като са считали, че са изпълнени условията по член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс. Следователно те не изпълнили задълженията си по член 871 от Регламент № 2454/93 и възпрепятствали Комисията да се произнесе по въпроса за евентуално прилагане на член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс.
80.
Член 871 от Регламент № 2454/93 гласи, че когато смятат, че условията, посочени в член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс, са изпълнени или се съмняват относно точния обхват на критериите от споменатата разпоредба в даден конкретен случай, митническите служби трябва да препратят случая на Комисията, за да вземе решение съгласно процедурата, описана в членове 872—876. Преписката, препратена до Комисията, трябва да съдържа цялата информация, необходима за подробното проучване на случая.
81.
Съдът вече е приел, че посочената в членове 871 и 873 от Регламент № 2454/93 процедура „не се отнася до задължението на държавите-членки да установят правото на Общностите върху собствените ресурси. Всъщност целта на членове 871 и 873 от Регламент № 2454/93 е да гарантира еднаквото прилагане на общностното право“ (
43
).
82.
Няма спор, че в писмото си от 6 май 2002 г. датското правителство е поискало от Комисията да му бъде разрешено на основание член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс да не извършва последващо вземане под отчет, тъй като предоставеното съгласно режима на специфичното предназначение разрешение е било грешка на митническите органи, която задълженото лице не е можело да установи.
83.
Страните дори не твърдят, че Комисията вече се е произнесла по искането на Кралство Дания.
84.
Следователно твърдението за нарушение на член 871 от Регламент № 2454/93 е неоснователно.
Д — неизпълнение на задължения по член 10 ЕО
85.
В своята практика относно едновременно нарушение на член 10 ЕО и Решение 94/728 Съдът вече е приел, че предвид установените нарушения на това решение „няма основание да се установява неизпълнение [от Кралство Дания] на общите задължения [по член 10 ЕО]“ (
44
).
86.
Смисълът на това становище на Съда е, че член 10 ЕО представлява обща разпоредба по отношение на Решение 94/728. В случай че се установи нарушение на специална разпоредба, не е необходимо да се установява и нарушение на обща разпоредба. Съгласно принципа specialia generalibus derogant нарушението на специална правна норма всъщност води и до нарушение на обща разпоредба.
Е — лихви за забава
87.
От практиката на Съда следва, „че съществува неделима връзка между задължението да се установят собствените ресурси на Общностите, задължението те да се впишат по сметката на Комисията в определените срокове и задължението да се платят лихви за забава“ (
45
).
88.
С оглед на гореизложеното искът на Комисията в частта за съответните лихви за забава, считано от 27 юли 2000 г., е основателен.
89.
Накрая следва да се отбележи, че ако Общността получава приходи от собствени ресурси, на които обаче няма право, финансовото равновесие на Общността се променя в ущърб на държавите-членки. В този случай може да има прехвърляне без правно основание на имущество в полза на Общността. Въпросът за евентуално неоснователно обогатяване на Общността обаче не попада в обхвата на производство за неизпълнение на задължения по член 226 ЕО.
90.
Следователно трябва да се приеме за установено, че тъй като неговите органи не са предоставили на разположение на Комисията собствени ресурси в размер на 18678475 DKK, заедно с лихвите за забава върху тази сума, считано от 27 юли 2000 г., Кралство Дания не е изпълнило задълженията си по общностното право, и по-конкретно не се е съобразило с разпоредбите на членове 2 и 8 от Решение 94/728.
VI — Съдебни разноски
91.
Съгласно член 69, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждане на Кралство Дания и последното е загубило делото, то следва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски.
VII — Заключение
92.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да се произнесе, както следва:
1)
Поради това че неговите органи не са предоставили на разположение на Комисията на Европейските общности собствени ресурси в размер на 18678475,00 DKK, заедно с лихвите за забава върху тази сума, считано от 27 юли 2000 г., Кралство Дания не е изпълнило задълженията си по общностното право, и по-конкретно не се е съобразило с разпоредбите на членове 2 и 8 от Решение 94/728/ЕО, Евратом на Съвета от 31 октомври 1994 година относно системата на собствените ресурси на Европейските общности.
2)
Осъжда Кралство Дания да заплати съдебните разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: словенски.
(
2
)	ОВ L 293, стр. 9.
(
3
)	Решение от 15 ноември 2005 г. (С-392/02, Recueil, стр. І-9811).
(
4
)	ОВ L 185, стр. 24.
(
5
)	ОВ L 253, стр. 42; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 2, стр. 206.
(
6
)	ОВ L 155, стр. 1.
(
7
)	ОВ L 175, стр. 3.
(
8
)	ОВ L 130, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 2, стр. 184.
(
9
)	ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58.
(
10
)	ОВ L 253, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3.
(
11
)	ОВ L 188, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 12, стр. 114.
(
12
)	ОВ L 256, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 4, стр. 3.
(
13
)	ОВ L 198, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 3, стр. 199.
(
14
)	ОВ L 281, стр. 1.
(
15
)	Бележката не е от значение за редакцията на български език.
(
16
)	Това решение не е публикувано в Официален вестник.
(
17
)	Вж. решението, цитирано по-горе в бележка под линия 3.
(
18
)	Решение от 22 септември 1988 г. (148/87, Recueil, стр. 4993).
(
19
)	Системата на собствените ресурси е основна характерна черта на Европейските общности в сравнение с другите международни и междудържавни организации. В доктрината се сочи, че собствените ресурси на Общността са израз на европейската интеграция в областта на бюджета и се определят като бюджетни приходи, които ipso iure принадлежат на Общността за финансиране на нейния бюджет, без за тяхното възникване и прехвърляне да е необходимо последващо решение на националните органи на държавите-членки (Van Raepenbusch, S., Droit institutionneL de l’Union européenne, 4е édition, Bruxelles, 2005, р. 293).
(
20
)	Първо съображение от Митническия кодекс.
(
21
)	Bieber, R., в von den Groeben/Schwarze, Article 269, point 29. Авторът счита, че митата и налозите на национално ‚равнище не могат да бъдат точно определени.
(
22
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 58.
(
23
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 61.
(
24
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 68.
(
25
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 63. В това дело датското правителство възразява, че член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс не позволява събирането на мита, и поддържа, че поради грешки, допуснати от датската администрация при прилагане разпоредбите на Митническия кодекс, не може да носи отговорност за намаляването на собствените ресурси. В заключението си по делото (точки 62 и 63) генералният адвокат Geelhoed отговаря на това правно основание за защита, че разпоредбите относно собствените ресурси уреждат отношенията между Общността и държавите-членки по отношение на установяването и предоставянето на разположение на собствени ресурси. От своя страна митническите разпоредби уреждат отношенията между държавите-членки и предприятията относно митническото деклариране, облагането и събирането на вносни и износни мита. Събитията, които могат да засегнат отношенията между митническите органи и задължените лица, по принцип не оказват влияние върху потока на собствените ресурси между Общността и държавите-членки, сред които са и подлежащите на установяване мита. Ако отношенията бяха различни, потокът на собствените ресурси от държавите-членки към Общността би бил изложен на риска, който е характерен за митническата административна процедура.
(
26
)	Що се отнася до прилагането на общностното право, според доктрината съществува съществена разлика между прякото администриране, което е от компетентността на общностните институции и други органи, и непрякото администриране, което е от компетентността на държавите-членки. В случаите на непряко администриране общностното право се прилага от публичната администрация на държавите-членки. В случаите на непряко администриране обаче е познато пряко прилагане на общностното право, когато публичната администрация прилага решения, регламенти и пряко приложими разпоредби от първичното право, и непряко прилагане на общностното право, когато националните органи прилагат разпоредбите, които трябва да транспонират в националното право (например директивите) (Jacqué, J. P., Droit institutionnel de l’Union européenne, 3е édition, Paris, 2004, р. 446; Ziller, J., „L’autorité administrative dans l’Union européenne“, EUI Working Paper Law no 2004/14, Florence: European University Institute, 2004, р. 11; Fischer, H. G., Europarecht, S. 131 und 132, Münich, 2001; Öhlinger, T. P. M., Gemeinschaftsrecht und staatliches Recht, 3. ergänzende Auflage, Wien, 2006, S. 108, 137 und 138).
(
27
)	Съдът е институцията, която притежава изключителната компетентност да решава дали актовете от вторичното общностно право са действителни (Решение от 22 октомври 1987 г. по дело Foto-Frost, 314/85, Recueil, стр. 4199, точки 13—17). Съгласно член 220 ЕО същата констатация важи и за тълкуването на първичното и вторичното общностно право. Ratio legis на изключителната компетентност е еднаквото тълкуване на правото, което е особена форма на принципа за равно третиране.
(
28
)	Решение от 16 май 1991 г. по дело Комисия/Нидерландия (С-96/89, Recueil, стр. I-2461, точка 38).
(
29
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Нидерландия, посочено по-горе в бележка под линия 28, точка 37, както и Решение от 15 юни 2000 г. по дело Комисия/Германия (С-348/97, Recueil, стр. I-4429, точка 64).
(
30
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 61.
(
31
)	Заключение на генералния адвокат Geelhoed по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 62.
(
32
)	Witte, P., Wolfgang, H.-M., Bleihauer, H.-J., Lehrbuch des Europäischen Zollrechts, 5. Auflage, Herne, 2006, S. 272. Авторите твърдят, че вносът на стоки, които са излагани на панаири, е типичен пример за временен внос.
(
33
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 66.
(
34
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 67.
(
35
)	Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, р. 603 et 606. Авторът отбелязва, че възражението de minimis спада към категорията на възраженията, които Съдът систематично отхвърля. Латинският термин „de minimis“ е съкратен израз на общия принцип на правото „de minimis non curat praetor“.
(
36
)	Rideau, J., et Picod, F., Code des procédures juridictionnelles de l’Union européenne, 2e édition, Paris, 2002, р. 167.
(
37
)	Решение от 11 април 1978 г. по дело Комисия/Нидерландия (95/77, Recueil, стр. 863, точка 13). В това решение Съдът отхвърля възражението на Кралство Нидерландия, че неприлагането на Директива 71/347/ЕИО на Съвета от 12 октомври 1971 г. относно сближаването на законодателствата на държавите-членки относно измерването на стандартната насипна плътност на зърнените култури (ОВ L 239, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 1, стр. 173) не е имало никакви отрицателни последици за функционирането на вътрешния пазар. Такова възражение според Съда не съответства на целите на Директива 71/347.
(
38
)	Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, р. 606.
(
39
)	Lenaerts, K., Arts, D., Maselis, I., Procedural Law of the European Union, Second edition, London, 2006, р. 128. Авторите препращат към Решение от 29 март 2001 г. по дело Комисия/Франция (C-404/99, Recueil, стр. I-2667, точка 51). В това решение Съдът е установил, че „искът за установяване на неизпълнение на задължения има обективен характер […]. Следователно налице е неизпълнение на задължения на държавите-членки по силата на Договора или на вторичното право, независимо от обхвата на последиците на случаите, за които се твърди, че представляват неизпълнение на задължения, или на честотата им“.
(
40
)	Като препраща към Решение от 18 ноември 1970 г. по дело Комисия/Италия (8/70, Recueil, стр. 961) и Решение от 26 февруари 1976 г. по дело Комисия/Италия (52/75, Recueil, стр. 277), доктрината подчертава, че в производство по неизпълнение на задължения възражението за невиновно поведение е недопустимо като основание за освобождаване. В производство по неизпълнение на задължения следва да се установи несъответстващо на общностното право правно положение. Следователно като общо правило въпросът за вината на държавата-членка не е от значение (Burgi, M., „Vertragsverletzungsverfahren“, в Rengeling, H.-W., Middeke, A., Gellermann, M. (Redakteure), Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, 2. vollständig überarbeitete Auflage, München 2003, S. 80).
(
41
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 68.
(
42
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 68.
(
43
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 64.
(
44
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 69.
(
45
)	Вж. Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 67.