62009CC0087_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. С акт от 25 февруари 2009 г., постъпил в Съда на 2 март 2009 г., Amtsgericht Schorndorf (Районен съд на Schorndorf) (Германия) отправя до Съда преюдициални въпроси на основание член 234 ЕО относно тълкуването на член 3 от Директива 1999/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 май 1999 година относно някои аспекти на продажбата на потребителски стоки и свързаните с тях гаранции (наричана по-нататък „Директивата“)(2) .
2. Запитването е отправено в рамките на производство, образувано по молба на г‑жа Ingrid Putz, срещу Medianess Electronics GmbH (наричано по-нататък „Medianess Electronics“) относно покупката на съдомиялна машина, която впоследствие се оказала дефектна. В рамките на това производство, след като е прекратила договора за продажба, г‑жа Putz иска възстановяване на продажната цена срещу връщане на дефектната съдомиялна машина.
3. С въпросите си националната юрисдикция иска по същество да установи дали в случай на привеждане в съответствие на потребителска стока, като съдомиялната машина в настоящия случай, посредством замяна, продавачът трябва да понесе, на основание член 3 от Директивата, от една страна, разходите за отстраняване на дефектната стока, и от друга страна, разходите за инсталиране на новата стока без дефекти.
4. Повдигнатите в настоящото дело въпроси съвпадат отчасти с тези по дело C‑65/09(3), по което също представям заключение днес.
II – Правна уредба
А – Право на Съюза
5. Директивата е приета на основание член 95 ЕО. Съображение 1 от нея припомня, че съгласно член 153, параграфи 1 и 3 ЕО Европейската общност следва да допринася за постигане на високо ниво на защита на потребителите чрез мерките, които приема съгласно член 95 ЕО.
6. Съображение 10 от Директивата гласи, че „в случай на несъответствие на стоките с договора потребителите следва да имат право стоките да им бъдат възстановени в състояние, което съответства на договора, безплатно, като изберат ремонт или замяна, или ако това е невъзможно, цената да бъде намалена или договорът — анулиран“.
7. Съображение 11 от Директивата има следния текст:
„като имат предвид, че потребителят на първо място може да поиска от продавача да поправи стоките или да ги замени, освен ако подобна компенсация е невъзможна или непропорционална; като имат предвид, че следва да бъде преценено обективно дали дадено обезщетение е пропорционално; като имат предвид, че дадено обезщетение би било непропорционално, ако в сравнение с другата компенсация налага неразумни разходи; като имат предвид, че за да се определи дали разходите са неразумни, разходите за един вид компенсация следва да са значително по-високи от разходите за друг вид обезщетение“.
8. Член 3 от Директивата, озаглавен „Права на потребителя“, предвижда:
„1. Продавачът отговаря пред потребителя за всяка липса на съответствие, която съществува в момента на доставка на стоките.
2. В случай на липса на съответствие потребителят има право стоките да бъдат приведени в съответствие безплатно чрез ремонт или замяна, съгласно параграф 3, или да получи подходящо намаление на цената или договорът да бъде анулиран по отношение на тези стоки, в съответствие с параграфи 5 и 6.
3. На първо място потребителят може да поиска от продавача да ремонтира стоките или той може да поиска продавачът да ги замени, и в двата случая безплатно, освен ако това е невъзможно или непропорционално.
Счита се, че даден начин за обезщетяване е непропорционален, ако той налага на продавача разходи, които в сравнение с друга алтернативна форма на обезщетение са неразумни […]
Всеки ремонт или замяна се извършва в разумен срок и без значително неудобство за потребителя, като се вземат предвид характерът на стоките и целта, за която потребителя изисква стоките.
4. Терминът „безплатно“ в параграфи 2 и 3 се отнася до необходимите разходи, направени за привеждане на стоките в съответствие с договора, и по-специално разходите за пощенски услуги, труд и материали.
5. Потребителят може да поиска подходящо намаление на цената или да анулира договора:
– ако потребителят няма право на ремонт и замяна, или
– ако продавачът не е предоставил компенсацията в разумен срок, или
– ако продавачът не е предоставил компенсацията без значително неудобство за потребителя.
[…]“.
9. Член 8 от Директивата, озаглавен „Национално законодателство и минимална защита“, гласи следното:
„1. Правата, произтичащи от настоящата директива, се прилагат, без да засягат другите права, на които потребителят може да се позове съгласно националните правила, уреждащи правото на договорна и извъндоговорна отговорност.
2. Държавите членки могат да приемат или запазят в сила по-строги разпоредби в съответствие с Договора, в областта, уредена от настоящата директива, за да гарантират още по-високо ниво на защита на потребителите“.
Б – Национално право
10. В случай на дефектни стоки член 437 от германския Граждански кодекс (Bürgerliches Gesetzbuch, наричан по-нататък „BGB“) предоставя следните права на купувача:
„Когато вещта има недостатък, ако са изпълнени условията, предвидени в следващите разпоредби и при липсата на разпоредба в обратен смисъл, купувачът може:
1. да поиска изпълнение a posteriori съгласно член 439;
2. да развали договора […] или да поиска намаляване на продажната цена съгласно член 441;
3. да поиска изплащането на обезщетение за вреди […] или възстановяването на направените разходи […]“.
11. Член 439 от BGB, озаглавен „Изпълнение a posteriori“, който транспонира член 3 от Директивата в германското право, предвижда следното:
„1. Купувачът може да изисква изпълнение a posteriori, като избира между отстраняване на дефекта или доставка на стока без дефекти.
2. Продавачът, който изпълнява a posteriori, е длъжен да поеме необходимите разходи, и по-специално разходите за транспортни и товарни услуги, труд и материали.
3. Без да се засяга член 275, параграфи 2 и 3, продавачът може да откаже избрания от купувача начин на изпълнение a posteriori, в случай че той може да се осъществи само с непропорционални разходи. При това трябва да се има предвид по-специално стойността на стоката, ако тя би била без дефекти, значението на дефекта и въпросът дали другият начин на изпълнение a posteriori би могъл да се използва без съществено неудобство за продавача. В този случай правото на купувача се ограничава до този друг начин на изпълнение a posteriori; правото на продавача да откаже и този начин на изпълнение при условията, определени в първо изречение, се запазва.
4. Продавачът, който изпълнява a posteriori, като доставя стока без дефекти, може да изисква от купувача връщане на дефектната стока съгласно членове 346—348“.
III – Факти, производство и преюдициални въпроси
12. Г-жа Putz, като потребител, поръчва чрез интернет от Medianess Electronics, като продавач, нова съдомиялна машина Bomann GSP 627 IX от неръждаема стомана на цена от 367 EUR, към която се добавят 9,52 EUR разходи за доставка. Уговорена е доставка до входната врата на г‑жа Putz. В съответствие с това стоката е доставена от Medianess Electronics на 25 април 2008 г., като цената е заплатена при доставката.
13. След инсталирането на съдомиялната машина в дома на г‑жа Putz се установява дефект и тя прави рекламация пред продавача. Последният изпраща специалист по инсталирането, който установява, че дефектът не е причинен при инсталирането, а самата машина е била дефектна.
14. Според запитващата юрисдикция няма спор, че дефектът не може да бъде отстранен и че изпълнение на договора a posteriori е възможно единствено чрез замяна на дефектната стока. Освен това липсват доказателства за виновно поведение на продавача.
15. След като се съгласява със замяната на стоката, с електронно писмо от 13 юни 2008 г. г‑жа Putz иска от Medianess Electronics не само да достави съдомиялна машина без дефекти, но и да демонтира дефектната машина от кухнята ѝ и да инсталира новата, което Medianess Electronics отказва с електронно писмо от 17 юни 2008 г.
16. Тъй като Medianess Electronics не отговаря на още едно искане в този смисъл, г‑жа Putz разваля договора и с иска по главното производство претендира възстановяване на заплатената цена срещу връщане на дефектната съдомиялна машина.
17. Запитващата юрисдикция посочва, че съгласно релевантните разпоредби на BGB купувачът може да развали договора и да поиска възстановяване на заплатената цена, ако доставената стока е дефектна и след като безрезултатно е дал достатъчен срок на продавача за изпълнение a posteriori, освен ако по изключение това не е необходимо, например при сериозен и окончателен отказ на продавача да изпълни договорните си задължения.
18. Същевременно купувачът ще е определил достатъчен срок за изпълнение на договора a posteriori с амо ако исканията му са били ограничени до това, на което има право, като в противен случай развалянето на договора е изключено, освен при някои изключения, които са неприложими в настоящия случай.
19. Така според запитващата юрисдикция разрешаването на спора зависи от това дали г‑жа Putz е имала право да иска подавачът да демонтира дефектната машина (вторият преюдициален въпрос) и да инсталира новата машина (първият преюдициален въпрос) или да изисква продавачът да понесе съответните разходи.
20. В това отношение запитващата юрисдикция подчертава, че съгласно германското право, по-специално член 439, параграф 1 от BGB, продавачът не е длъжен като част от изпълнение a posteriori да инсталира стока без дефекти или да понесе съответните разходи, независимо от отговорността му, дори когато преди откриването на дефекта купувачът надлежно е инсталирал и свързал дефектната стока на друго място.
21. Спорен е обаче въпросът дали съгласно германското право в такъв случай, в рамките на последваща доставка и при липса на вина, продавачът е длъжен да отстрани дефектната стока или да понесе съответните разходи. Независимо от преобладаващото досега мнение, Bundesgerichtshof изглежда вече счита, че едно такова право на купувача би било възможно единствено въз основа на тълкуване на релевантните разпоредби на националното право в съответствие с Директивата, поради което отправя този въпрос до Съда по дело C‑65/09.
22. Като се има предвид, че съществува възможност Съдът да не даде отговор на посочения въпрос, тъй като Bundesgerichtshof го поставя в зависимост от отговора на други въпроси, Amtsgericht Schorndorf повдига същия въпрос и по настоящото дело.
23. При тези условия Amtsgericht Schorndorf като първоинстанционен съд по това дело решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Трябва ли разпоредбите на член 3, параграф 2 и параграф 3, трета алинея от Директива 1999/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 май 1999 година относно някои аспекти на продажбата на потребителски стоки и свързаните с тях гаранции да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда, че в случай на привеждане в съответствие с договор за продажба на потребителска стока посредством замяна продавачът не трябва да понесе разходите за инсталиране на доставената в замяна потребителска стока на място, на което потребителят е инсталирал потребителската стока, която не съответства на договора, съобразно естеството и предназначението ѝ, ако поначало договорът не предвижда задължение за инсталиране?
2) Трябва ли разпоредбите на член 3, параграф 2 и параграф 3, трета алинея от Директивата да се тълкуват в смисъл, че в случай на привеждане в съответствие с договор за продажба на потребителска стока посредством замяна продавачът трябва да понесе разходите за демонтиране на потребителската стока, която не съответства на договора, от място, на което потребителят е инсталирал потребителската стока съобразно естеството и предназначението ѝ?“.
IV – Правен анализ (4)
А – Предварителни бележки
24. Правният въпрос, по който Съдът трябва да се произнесе по настоящото дело, е класически въпрос на договорното право, или по-специално на правото, свързано с договора за продажба, още откакто римски юристи като Юлиан или Улпиан разглеждат правните последици от продажба на „дефектен“ добитък на пазарите в античния свят, а именно въпросът за обхвата на отговорността на продавача при доставка на дефектни стоки или — от гледна точка на защитата на купувача — въпросът с какви начини за обезщетяване трябва да разполага купувачът, в случай че му е доставена стока, която не съответства на договора за продажба.
25. Както е видно и от писмените становища, представени от страните в настоящото производство, макар в много случаи разпоредбите на вътрешното право на държавите членки в тази област да водят в своето практическо прилагане до подобни резултати и до сравними равнища на правна защита, те в действителност се различават — поне в традиционните им редакции отпреди хармонизацията(5) . Тези разлики се отнасят не само до детайлите на използваните правни понятия, условия и дефиниции, но и по-общо до самите системи от начини за обезщетяване като такива, тоест както предвидените форми на обезщетение в случай на нарушение на договор, така и връзката и йерархията между тях, ролята на обезщетенията в тези системи или във връзка с тях, както и разграничението между договорни и извъндоговорни претенции, които могат да възникнат вследствие на доставка на несъответстващи на договора стоки.
26. Освен това, както личи от информацията, представена от Amtsgericht Schorndorf, при специфични проблеми, свързани с несъответствие на стоката с договора и последиците от това, като например въпросът за отговорността на продавача за разходите по отстраняване на стоката, която не съответства на договора, или за инсталиране на заместващата стока без дефекти, съществуват неясноти и разногласия в правната доктрина в рамките на една и съща правна система, що се отнася до ефективните права на купувача и правната им основа.
27. При това положение в правото на Съюза посоченият въпрос относно разходите за отстраняване и за инсталиране се разглежда от специфичната гледна точка на защитата, предоставена на потребителите от Директивата.
28. В това отношение е важно да се отбележи, от една страна, че както се посочва в съображение 1 от Директивата и както Съдът правилно подчертава в Решение по дело Quelle, Директивата има за цел да осигури високо равнище на защита на потребителите(6) .
29. От друга страна, трябва да се има предвид, че Директивата представлява мярка за минимална хармонизация не на всички, а само на някои аспекти на продажбата на потребителски стоки. Следователно, както е видно от съображение 6 от Директивата, с нея се търси сближаване на вътрешните законодателства, уреждащи продажбата на потребителски стоки по отношение на несъответствието на стоките с договора, без обаче да се накърняват разпоредбите и принципите от вътрешното право, свързани с договорната и извъндоговорната отговорност.
30. В този контекст и при липса на изрични разпоредби в този смисъл в Директивата, изглежда легитимно да се повдигне въпросът дали отговорността на продавача по отношение на потребителя за „несъответствие“, която се урежда в Директивата, включва задължението да се понесат разходи като тези за отстраняване на дефектна стока като разглежданата съдомиялна машина, която след доставката ѝ е била инсталирана от потребителя, както и разходите за инсталиране на заместващата стока без дефекти, така че потребителят да може на основание на начина за обезщетяване „замяна“ или на основание на друга разпоредба от Директивата да иска от продавача да понесе тези разходи, които — както поддържат някои от страните — биха били разглеждани, поне в някои национални правни системи, по-скоро като „косвени вреди“, отколкото просто като въпрос на лошо изпълнение.
31. В светлината на целта на Директивата да засили защитата на потребителите може да изглежда уместно да се даде положителен отговор на този въпрос. Нещата обаче не са толкова прости. Подобно на всяка развита правна система, която урежда правата и задълженията на купувача и на продавача при лошо изпълнение, предвидената от Директивата система от начини за обезщетяване не може просто да предостави предимство на потребителя или на продавача, а напротив — трябва да се стреми към установяване на справедливо равновесие между съответните им интереси(7) .
32. Предвид гореизложеното, с тези два въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали разпоредбите на член 3, параграфи 2 и 3 от Директивата трябва да се тълкуват в смисъл, че когато потребителска стока като разглежданата съдомиялна машина, която е инсталирана от потребителя съобразно естеството и предназначението ѝ, е приведена в съответствие с договора посредством замяна, продавачът трябва да понесе разходите за отстраняване на дефектната стока и за инсталиране на стоката без дефекти, ако съгласно съответния договор за продажба продавачът не е бил длъжен да инсталира закупената стока.
Б – Основни доводи на страните
33. В настоящото производство становища са представили австрийското, германското, белгийското и испанското правителство и Комисията. Представители на австрийското и на германското правителство, както и на Комисията се явяват и в съдебното заседание на 25 февруари 2010 г.
34. Австрийското, германското и белгийското правителство поддържат, че в случай като настоящия и във всички случаи, когато инсталирането не е част от договора, при замяна на дефектна стока продавачът не е длъжен, на основание член 3 от Директивата, да понесе нито разходите за отстраняване на стоката, нито тези за инсталиране на новата стока без дефекти. Поради това следвало да се отговори отрицателно на двата въпроса.
35. Като се позовават по същество на аналогични доводи, тези правителства твърдят, че съгласно член 2, параграф 1 от Директивата продавачът е длъжен да достави стока, която съответства на договора. Следователно в случай на несъответствие, което следва да се преценява към момента на доставката, продавачът е длъжен по силата на член 3, параграфи 2 и 3 от Директивата да приведе дефектната стока в съответствие, тоест в случай на замяна да достави стока без дефекти. Задълженията му не могат да бъдат дотолкова разширени, че да обхванат и демонтирането на дефектната стока и инсталирането на новата стока без дефекти, както се предлага по настоящото дело. Случаят би могъл да е различен, ако инсталирането на закупената стока също е част от договорните задължения, уговорени между продавача и потребителя.
36. Белгийското правителство обаче уточнява, че продавачът е длъжен да понесе транспортните разходи за стоката, която не съответства на договора.
37. По-нататък, австрийското и германското правителство подчертават, че продавачът трудно би могъл да предвиди по какъв начин потребителят ще използва стоката след доставката ѝ, дори това използване да съответства на нейното естество и предназначение, така че разходите за отстраняване на дефектна стока и тези за инсталиране на новата стока без дефекти могат да варират много силно според случая, в зависимост от волята на потребителя. Във всички случаи вредите, които са резултат от използването на разглежданата дефектна стока, като разходите за отстраняване и за инсталиране, могат да доведат до иск от страна на потребителя съгласно разпоредбите на националното право относно договорната и извъндоговорната отговорност.
38. На последно място, според тези правителства подобно задължение за отстраняване и инсталиране — или за понасяне на съответните разходи — не произтича нито от текста на член 3, параграфи 2 и 3 от Директивата, който се отнася до замяната на дефектната стока, нито от факта, че съгласно член 3, параграфи 3 и 4 от Директивата тази замяна трябва да се извърши „безплатно“ и „без значително неудобство за потребителя“. Тези условия се отнасят само до задължението на продавача да достави отново стока без дефекти и не могат да се тълкуват като създаващи допълнително задължение за последния да понесе разходите за отстраняване или за инсталиране.
39. Комисията и испанското правителство поддържат обратното — че в случай на замяна на стока, която не съответства на договора, продавачът е длъжен, на основание член 3, параграф 3 от Директивата, да понесе и разходите за отстраняване на дефектната стока от мястото, където е инсталирана, и тези за инсталиране на нова стока без дефекти. Поради това те предлагат да се отговори положително на поставените въпроси.
40. Комисията твърди, че ремонтът или замяната, които потребителят има право да поиска на основание член 3, параграф 3 от Директивата, се отнасят задължително до стоката, която не съответства на договора, в състоянието и в средата, в които тя се намира към момента на проявление на несъответствието ѝ с договора. От това следва, че ако стоката, която не съответства на договора, е била вградена или свързана към нещо друго по начин, отговарящ на нейното естество и предназначение, това състояние на несъответстващата на договора стока представлява предмет на ремонта или замяната. Следователно чрез замяната на стоката потребителят трябва да бъде поставен в положението, в което би се намирал, ако му бе доставена стока без дефекти, което означава, че ако е необходимо, стоката, която не съответства на договора, трябва да се премахне, а стоката без дефекти — да се инсталира.
41. Това тълкуване се потвърждава и от използването на думата „замяна“ в член 3, параграфи 2 и 3 от Директивата.
42. Като споделя по същество становището на Комисията, испанското правителство изтъква, че член 3 от Директивата и високото равнище на защита на потребителите, което той е предназначен да предостави, изискват продавачът да понесе въпросните разходи, причинени от факта, че той не е доставил съответстваща на договора стока. В противен случай без наличие на вина потребителят ще трябва да понесе тези разходи два пъти и ще претърпи значителна вреда.
43. На последно място, испанското правителство счита, че това тълкуване намира опора в наложеното от член 3, параграфи 3 и 4 от Директивата задължение за купувача да замени дефектната стока безплатно и без значително неудобство за потребителя.
В – Съображения
44. Следва най-напред да се отбележи, че буквалното тълкуване на член 3, параграфи 2 и 3 от Директивата не позволява да се направи извод дали правото на потребителя на „замяна“ на стоката, която не съответства на договора, включва правото да изисква от продавача да отстрани тази стока и да инсталира заместващата стока без дефекти или да понесе свързаните с това разходи.
45. Докато в текста на Директивата на някои езици, например на английски („replacement“) и френски („remplacement“), съответните използвани думи по принцип могат да се разбират като отнасящи се и до отстраняването на дефектната стока и инсталирането на стоката без дефекти, с която се заменя първата, текстовете на други езици, включително на немски („Ersatzlieferung“) и словашки („sa [...] nahradí“), изглежда подкрепят донякъде по-тясно тълкуване, като споменават по-скоро заместваща доставка или доставка на заместваща стока, отколкото цялата поредица от действия, която от техническа гледна точка може да доведе до замяна на дефектната стока.
46. Според мен обаче контекстуалният и систематичният прочит на член 3 от Директивата подкрепя по-скоро тълкуване на отговорността на продавача, което не включва разходите за отстраняване на несъответстващата на договора стока, и още по-малко разходите за инсталиране на заместващата стока без дефекти, във всички случаи в хипотезата, в която инсталирането не е било част от съответния договор за продажба.
47. В това отношение член 3, параграф 2 от Директивата изброява изчерпателно средствата за начините за обезщетяване, с които разполага потребителят срещу продавача в случай на несъответствие с договора, а именно ремонт, замяна, подходящо намаление на цената или разваляне на договора.
48. По-специално, в съответствие с предвидената в Директивата система от начини за обезщетяване потребителят може най-напред да изиска от продавача привеждане на дефектната стока в съответствие с договора чрез ориентираните към изпълнение на договора средства — ремонт или замяна. По този начин се възстановява първоначалният синалагматичен характер на договора за продажба и потребителят получава насрещната престация, с оглед на която е сключил договора. Директивата отдава предпочитание на това разрешение, което обслужва основните интереси на страните по договора, пред намалението на цената или развалянето на договора(8) .
49. Обратно, последните два субсидиарни начина за обезщетяване се характеризират с взаимно възстановяване на получените ползи. По този начин равновесието между съответните интереси на потребителя и на продавача, което е било нарушено от доставката на дефектна стока от продавача, се възстановява чрез съответно намаляване на задълженията на потребителя — намаление на цената — или чрез освобождаване на двете страни от задълженията им по договора чрез неговото разваляне.
50. Във всички случаи следва да се отбележи, че във всяка от двете хипотези правата на потребителя остават според мен ограничени от задълженията, уговорени по силата на договора за продажба.
51. Тази гледна точка се потвърждава, ако се вземе предвид по-широкият контекст на член 3.
52. Горепосочените права на потребителя, както са установени в тази разпоредба, определят — или са последица от — обхвата на отговорността на продавача, който съгласно член 3, параграф 1 от Директивата отговаря пред потребителя за всяко несъответствие, което съществува в момента на доставка на стоките.
53. Това определение на отговорността на свой ред е явно отражение на съдържащото се в член 2, параграф 1 от Директивата определение на основното задължение на продавача по договор за продажба, а именно да достави на потребителя стока, която съответства на договора за продажба.
54. От горепосочените разпоредби личи, че предвидените в член 3 от Директивата права на потребителя се коренят в понятието за съответствие с договора и поради това следва да се тълкуват във връзка с правата и задълженията, установени в първоначалния договор за продажба.
55. С други думи, предоставените от член 3 от Директивата права на потребителя имат за цел да отстранят несъответствието по отношение на това, което първоначално се дължи съгласно договора за продажба, а именно да се доставят на потребителя стоки без дефекти.
56. Тази отговорност на продавача за лошо изпълнение, или по-конкретно за дефекти на самата стока, до които се отнасят предоставените на потребителя от Директивата начини за обезщетяване, изискващи от продавача да възстанови (впоследствие), чрез безплатен ремонт или замяна, положението, първоначално дължимо на потребителя, според мен трябва да се разграничи от евентуална отговорност — както се предлага по настоящото дело — за извършване на допълнителни работи или за свързани с тях разходи, понесени поради несъответствието на дадена стока с договора, но настъпили след датата на доставка, която се споменава в член 3, параграф 1 от Директивата, и вследствие на начина на използване на стоката от потребителя.
57. Тази по-широка форма на отговорност следователно изисква от продавача — както предлага Комисията — да постави потребителя в положение, в което би се намирал в определен момент след доставката, ако му е доставена стока без дефекти, тоест в настоящия случай в положение, при което инсталираната от потребителя дефектна съдомиялна машина се демонтира от съответното място и се инсталира нова съдомиялна машина без дефекти. Следователно, както отбелязват някои от страните, тази отговорност ще обхване и факти и обстоятелства, настъпили след преминаването на риска върху потребителя, които следователно зависят от волята му и в частност от начина, по който използва съответната стока.
58. Ангажирането на отговорността на продавача за такива по-косвени последици от лошото му изпълнение или за произтичащите от тях вреди е, разбира се, възможно и при необходимост очевидно е подчинено на различни условия в националните правни системи, както и например по член 45 от Конвенцията на Организацията на обединените нации относно договорите за международна продажба на стоки(9) .
59. Следователно, както поддържа германското правителство, разходите, направени от потребителя във връзка с демонтирането на дефектна стока или поради факта че е трябвало да понесе разходите за инсталиране два пъти, а именно веднъж за дефектната стока и впоследствие във връзка със заместващата стока без дефекти, могат да се възстановят според германското право относно отговорността за вреди, доколкото обаче са изпълнени приложимите условия, включително относно вината.
60. По отношение на Директивата обаче трябва да се отбележи в този контекст на първо място, че нейната система от начини за обезщетяване при несъответствие с договора не включва иск за обезщетение, за разлика например от член 45, параграф 1, буква б) от Конвенцията на Организацията на обединените нации относно договорите за международна продажба на стоки или член 27 от предложението за директива на Европейския парламент и на Съвета относно правата на потребителите(10) .
61. На второ място, следва да се отбележи, че по същата причина, поради която работи или разходи като разглежданите са последица не само от несъответствието на стоката с договора, но и от действия, попадащи в сферата на отговорността на потребителя — в настоящия случай действията по инсталиране на съдомиялната машина — отговорността на продавача по отношение на такива разходи обикновено се обуславя от и установява чрез позоваване на определено понятие за причинно-следствена връзка, отдалеченост или евентуално вина.
62. Ясно е, че Директивата дори не намеква за филтър или инструмент от този вид.
63. Би могло да се твърди, че условието за „използване на стоките в съответствие с тяхното естество и предназначение“ може да изпълнява такава функция, както предлага запитващата юрисдикция и както поддържа Комисията. В действителност обаче това понятие е доста неточно, както отбелязват г‑жа Putz и германското правителство, и способността му да очертае границите на отговорността на продавача и да направи неговия риск изчислим е по-скоро ограничена.
64. Докато възможностите за „нормално“ използване на завършени и много специфични стоки, като например компютър, маса или дори съдомиялна машина, могат да бъдат в голяма степен определени и предвидими, колкото по-проста е стоката, толкова повече са възможностите за „нормално“ използване. Следователно колкото по-близка е стоката до строителен материал или до суровина, толкова по-многобройни и по-неопределени са възможните предназначения, за които тя може да се използва, все в съответствие с нейното естество. Поради това разходите за отстраняване на една и съща стока могат да варират значително.
65. В светлината на гореизложените съображения не считам, че предвиденото в член 3, параграфи 2 и 3 от Директивата право на потребителя да иска от продавача привеждане на стоката в съответствие с договора посредством замяна включва и правото да изисква от продавача да понесе разходите за отстраняване на дефектната стока, както и тези за инсталиране на заместващата стока без дефекти, ако съгласно договора за продажба продавачът не е бил длъжен да инсталира закупената стока.
66. Съгласен съм и че този извод не се поставя под въпрос от изискването привеждането в съответствие на стоката посредством замяна да е „безплатно“, придружаващо задължението на продавача съгласно член 3, параграфи 2—4 от Директивата. Това изискване определя условията, при които продавачът трябва да предложи и да осъществи привеждането в съответствие, на което потребителят има право, а именно безплатно, но не може да доведе до съществено разширяване на обхвата на самия начин за обезщетяване. По същия начин изискването привеждането в съответствие да се извърши „без значително неудобство за потребителя“ по член 3, параграф 3, трета алинея от Директивата определя начина, по който трябва да се осъществи привеждането в съответствие, а не материалните му последици.
67. В това отношение следва на последно място да се направи разграничение между настоящото дело и дело Quelle, в което Съдът постановява, че изискването за „безплатно“ привеждане в съответствие означава, че продавачът не може да предявява финансови претенции във връзка с изпълнението на задължението си за привеждане в съответствие на стоките, за които се отнася договорът(11) . Поради това Съдът въз основа на допълнителни доводи прави извода, че Директивата не допуска национална правна уредба, която позволява на продавача на дефектна стока да изисква от потребителя обезщетение за употребата на дефектната стока до замяната ѝ. Обратно на това, настоящото дело се отнася не до финансови претенции срещу потребителя от страна на купувача във връзка със замяната, а до въпроса дали потребителят може да претендира, като част от привеждането на дефектната стока в съответствие с договора, освен безплатна доставка на нова стока без дефекти, и разходите за отстраняване на дефектната стока и тези за инсталиране на доставената в замяна стока без дефекти.
68. В светлината на гореизложените съображения, на поставените от Amtsgericht Schorndorf преюдициални въпроси следва да се отговори, че разпоредбите на член 3, параграфи 2 и 3 от Директивата трябва да се тълкуват в смисъл, че когато потребителска стока като разглежданата съдомиялна машина, която е инсталирана от потребителя съобразно естеството и предназначението ѝ, е приведена в съответствие с договора посредством замяна, продавачът не е длъжен да понесе разходите за отстраняване на дефектната стока и за инсталиране на стоката без дефекти, ако съгласно съответния договор за продажба не е бил длъжен да инсталира закупената стока.
V – Заключение
69. Поради това предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, както следва:
„Разпоредбите на член 3, параграфи 2 и 3 от Директива 1999/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 май 1999 година относно някои аспекти на продажбата на потребителски стоки и свързаните с тях гаранции трябва да се тълкуват в смисъл, че когато потребителска стока като разглежданата съдомиялна машина, която е инсталирана от потребителя съобразно естеството и предназначението ѝ, е приведена в съответствие с договора посредством замяна, продавачът не е длъжен да понесе разходите за отстраняване на дефектната стока и за инсталиране на стоката без дефекти, ако съгласно съответния договор за продажба не е бил длъжен да инсталира закупената стока“.
(1) .
(2)  –	ОВ L 171, 1999 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 5, стр. 89.
(3)  –	Дело Gebr. Weber, висящо пред Съда.
(4)  –	Като се има предвид, че с изключение на аспекта, свързан с инсталирането на доставената в замяна стока, съответстваща на договора, въпросите в настоящото дело по същество са сходни с тези, които са повдигнати в рамките на втория преюдициален въпрос по дело Weber, посочено по-горе в бележка под линия 3, съображенията по настоящото заключение съответстват mutatis mutandis на тези в точки 43—67 от моето заключение по дело Weber. По същия начин, по съображения за изчерпателност и прегледност, включвам и в настоящото заключение предварителните бележки от посоченото заключение по дело Weber, с леки изменения.
(5)  –	Вж. в този контекст точка І.А.4 от изложението на мотивите на предложението за директива на Европейския парламент и на Съвета относно продажбата на потребителски стоки и свързаните с тях гаранции (COM(95) 520 окончателен — COD 96/0161, ОВ C 307, 1996 г., стр. 8).
(6)  –	Вж. Решение от 17 април 2008 г. (C‑404/06, Сборник, стр. I‑2685, точки 30 и 36).
(7)  –	Относно предоставената от Директивата защита на финансовите интереси на продавача вж. Решение по дело Quelle (посочено по-горе в бележка под линия 6, точка 42).
(8)  –	От текста на член 3, параграф 3 във връзка със съображение 11 от Директивата ясно личи, че последната налага такава йерархия. Вж. също Решение по дело Quelle, посочено по-горе в бележка под линия 6, точка 27.
(9)  –	Конвенцията на Организацията на обединените нации относно договорите за международна продажба на стоки е приета на 11 април 1980 г. и е влязла в сила на 1 януари 1988 г.
(10)  –	COM(2008) 614 окончателен — COD 2008/0196.
(11)  –	Посочено по-горе в бележка под линия 6, точка 34.