Неокончателна редакция
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
21 май 2026 година(*)
„ Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански и търговски дела — Регламент (ЕС) № 655/2014 — Процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела — Условия за издаване — Член 7, параграф 1 — Спешна необходимост — Реална опасност без издаването на такава заповед последващото изпълнение на иска на кредитора срещу длъжника да бъде осуетено или значително затруднено — Естество на тази опасност — Обстоятелства, които могат да докажат съществуването на посочената опасност — Минали действия на длъжника — Пречки пред събирането в държавата членка по неговото местоживеене — Законодателство на държава членка, предвиждащо недопустимостта на всяко съдебно действие във връзка със законосъобразността на предоставянето на хазартни услуги от тази държава членка, разрешено от нейната правна уредба, и задължението за съдилищата на посочената държава членка да отказват признаването и изпълнението на всяко чуждестранно съдебно решение, постановено в резултат на такова действие “
По дело C‑198/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Областен съд по граждански дела Виена, Австрия) с акт от 8 март 2024 г., постъпил в Съда на 12 март 2024 г., в рамките на производство по дело
TQ
срещу
Mr Green Limited
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ се от: I. Jarukaitis, председател на състава, F. Biltgen, председател на първи състав, изпълняващ функцията на съдия от четвърти състав, N. Jääskinen (докладчик), R. Frendo и M. Bošnjak, изпълняващ функцията на съдия от четвърти състав, съдии,
генерален адвокат: N. Emiliou,
секретар: E. Sartori, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 19 юни 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–        за TQ, от S. R. Thorstensen, Rechtsanwalt,
–        за Mr Green Limited, от C. Leitgeb, Rechtsanwalt,
–        за белгийското правителство, от M. Jacobs и M. Van Regemorter, в качеството на представители, подпомагани от
R. Verbeke и Ph. Vlaemminck, advocaten,
–        за малтийското правителство, от A. Buhagiar, в качеството на представител, подпомагана от D. Sarmiento Ramírez-Escudero, abogado, D. Inguanez и K. Sammut, avukati,
–        за Европейската комисия, от S. Noë и L. Wildpanner, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 30 октомври 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на
член 7, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 655/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела (OB L 189, 2014 г., стр. 59)
2        Запитването е отправено в рамките на спор между TQ, физическо лице, пребиваващо в Австрия, и Mr Green Limited, оператор на онлайн хазартни игри със седалище в Малта, по повод на молба за издаване на европейска заповед за запор на банковите сметки на този оператор.
Правна уредба
3        Съображения 5, 11 и 14 от Регламент № 655/2014 гласят:
„(5)      Във всички държави членки съществуват национални процедури за налагане на обезпечителни мерки, като например заповеди за запор на банкови сметки, но условията за допускане на такива мерки и ефикасността на тяхното изпълнение се различават значително. Освен това прибягването до национални обезпечителни мерки може да се окаже тромаво в случаите, които имат трансгранични последици, и по-специално когато кредиторът се стреми да наложи запор на няколко банкови сметки в различни държави членки. Ето защо изглежда необходимо и подходящо да се приеме обвързващ и пряко приложим правен инструмент на [Европейския съюз], в който да се установи нова европейска процедура при трансгранични дела, която дава възможност за ефикасно и бързо запориране на средства по банкови сметки.
[…]
(11)      Процедурата за заповед за запор следва да е достъпна за кредитор, който желае да гарантира изпълнението на последващо съдебно решение по съществото на съответния въпрос, преди да поиска да бъде образувано производство по съществото на въпроса и на всеки етап от това производство. Процедурата следва също да бъде достъпна за кредитор, който вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, които изискват длъжникът да заплати сумата по вземането на кредитора.
[…]
(14)      В условията за издаване на заповед за запор следва да се постигне подходящ баланс между интереса на кредитора да получи заповед и интереса на длъжника да предотврати злоупотреба със заповедта.
[…]
Освен това във всички случаи, дори когато вече е получил съдебно решение, кредиторът следва да докаже по убедителен начин пред съда, че неговото вземане спешно се нуждае от съдебна закрила и че без заповедта изпълнението на съществуващото или на бъдещо съдебно решение може да бъде възпрепятствано или значително затруднено, тъй като съществува реална опасност за кредитора, докато започне изпълнението на съществуващото или на бъдещо съдебно решение, длъжникът да е пропилял, укрил или унищожил активите си или да се е разпоредил с тях на по-ниска стойност, в необичаен размер или чрез необичайно действие.
Съдът следва да оцени доказателствата, представени от кредитора, за наличие на такава опасност. Те могат да бъдат свързани например с поведението на длъжника по отношение на вземането на кредитора или при предишен спор между страните, с кредитната история на длъжника, с естеството на активите на длъжника и с всякакви неотдавнашни действия на длъжника по отношение на активите му. При оценка на доказателствата съдът може да прецени, че тегленията по сметки и разходите от страна на длъжника за поддържане на нормалния ход на неговата стопанска дейност или за покриване на текущи сметки на семейството му сами по себе си не са необичайни действия. Самото неплащане или оспорване на вземането или просто фактът, че длъжникът има повече от един кредитор, сами по себе си не следва да се считат за достатъчно доказателство, обосноваващо издаването на заповед. Нито пък самият факт, че финансовото състояние на длъжника е затруднено или се влошава, следва сам по себе си да представлява достатъчно основание за издаването на заповед. Съдът обаче може да вземе предвид тези фактори при цялостната преценка за съществуването на опасност“.
4        Член 1 от този регламент, озаглавен „Предмет“, предвижда в параграф 1:
„С настоящия регламент се създава процедура на Съюза, която дава възможност на даден кредитор да получи европейска заповед за запор на банкова сметка („заповед за запор“ или „заповед“), с която се пречи на длъжника да застраши последващо изпълнение на иска на кредитора чрез прехвърляне или изтегляне на средства до посочения в заповедта размер, държани от длъжника или от негово име в банкова сметка в държава членка“.
5        Член 7 от посочения регламент, озаглавен „Условия за издаване на заповед за запор“, гласи в параграф 1:
„Съдът издава заповед за запор, когато кредиторът е представил достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че е налице спешна необходимост от мярка за защита под формата на заповед за запор, тъй като съществува реална опасност без такава мярка последващото изпълнение на иска на кредитора срещу длъжника да бъде осуетено или значително затруднено“.
6        Член 8 от същия регламент, озаглавен „Молба за издаване на заповед за запор“, предвижда:
„1.      Молбите за издаване на заповед за запор се подават, като се използва формулярът, установен в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2.
2.      Молбата включва следната информация:
[…]
й)      описание на всички обстоятелства от значение, оправдаващи издаването на заповедта за запор съгласно изискванията на член 7, параграф 1“.
7        Член 17 от Регламент № 655/2014, озаглавен „Решение по молба за издаване на заповед за запор“, предвижда в параграф 1:
„Съдът, който е сезиран с молба за издаване на заповед за запор, проверява дали са спазени условията и изискванията по настоящия регламент“.
8        Според член 22 от този регламент, озаглавен „Признаване и изпълнителна сила“:
„Заповед за запор, издадена в държава членка съгласно настоящия регламент, се признава в другите държави членки, без да е необходима специална процедура, и подлежи на изпълнение в другите държави членки, без да има необходимост от декларация за изпълнителна сила“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
9        TQ, който пребивава в Австрия, е играл от територията на тази държава членка на онлайн хазартни игри, предлагани от Mr Green — дружество със седалище в Малта, което притежава малтийски лиценз за онлайн хазартни игри, но не и съответния австрийски лиценз съгласно Bundesgesetz zur Regelung des Glücksspielwesens (Glücksspielgesetz) —
GSpG) [Федерален закон за регулиране на хазартните игри (Закон за хазартните игри) —
GSpG)] от 28 ноември 1989 г. (BGBl. I, 620/1989). В периода от 3 януари 2017 г. до 25 април 2019 г. той понася загуби в общ размер на 62 878 евро.
10      TQ предявява пред запитващата юрисдикция Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Областен съд по граждански дела Виена, Австрия) иск срещу Mr Green за възстановяване на посочените по-горе загуби, като поддържа, че тъй като Mr Green не притежава лиценз съгласно този федерален закон за хазартните игри, стоящият в основата договор за игри е нищожен, което предполага задължение за това дружество да му възстанови загубените от него залози. С решение от 2 декември 2021 г. този съд уважава искането на TQ и осъжда Mr Green да му възстанови обща сума в размер на 62 878 евро, ведно с лихвите, разноските и другите разходи.
11      MR Green обжалва това съдебно решение пред Oberlandesgericht Wien (Висш областен съд Виена, Австрия), който го отхвърля с решение от 21 февруари 2022 г. Това решение, както и посоченото съдебно решение от 2 декември 2021 г., са влезли в сила и подлежат на изпълнение на 13 април 2022 г.
12      Тъй като посочените по-горе суми не са му възстановени, на 13 февруари 2024 г. TQ сезира Bezirksgericht Innere Stadt Wien (Районен съд Виена, Австрия) с молба за издаване на европейска заповед за запор (наричана по-нататък „заповедта за запор“) на основание на Регламент № 655/2014 във връзка с вземането, което е уважено със съдебното решение от 2 декември 2021 г. и с решението от 21 февруари 2022 г., върху банковите сметки, които според него Mr Green притежава в Ирландия, Люксембург, Малта и Швеция.
13      Пред тази юрисдикция, по същество TQ твърди, че за целите на издаването на тази заповед следва да се вземе предвид фактът, че към януари 2021 г., след като австрийските съдилища постановяват няколко съдебни решения, с които се разрешава принудителното изпълнение в производства, подобни на това, по което е постановено съдебното решение от 2 декември 2021 г. на Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Областен съд по граждански дела Виена), срещу Mr Green от други играчи, пребиваващи в Австрия, последното дружество прекратява сключения от него договор с Dimoco Europe GmbH (наричано по-нататък „Dimoco“) — австрийски доставчик на платежни услуги, при когото има кредитно салдо и който до началото на февруари 2021 г. плаща вземанията за своя сметка в качеството си на трето лице длъжник. Следователно според TQ съществува опасност Mr Green да действа по един и същ начин в държавите членки,
посочени в предходната точка на настоящото решение, за да укрие активите си от кредиторите си, като ги прехвърли в Малта, където от юни 2023 г. закон забранява изпълнението на чуждестранни решения срещу оператори на хазартни игри, притежаващи малтийски лиценз.
14      С решение от 15 февруари 2024 г. Bezirksgericht Innere Stadt Wien (Районен съд на град Виена) отхвърля молбата на TQ за издаване на заповед за запор с мотива, че от една страна, събитията, настъпили през 2021 г., не позволяват да се направи извод, че през 2024 г. събирането на вземането му е невъзможно или значително затруднено, а от друга страна, не изглежда да е налице спешна необходимост, тъй като TQ е подал тази молба едва три години след получаването на титула, с който от Mr Green се изисква да плати съответното вземане. Освен това, що се отнася до доводите на TQ във връзка с малтийската правна уредба, тази юрисдикция приема, че макар да е вярно, че първоинстанционните малтийски съдилища отказват изпълнението на австрийски съдебни решения, не е доказано, че висшите съдилища на тази държава членка също ще се произнесат в този смисъл.
15      TQ подава жалба пред запитващата юрисдикция срещу това съдебно решение, с която иска то да бъде изменено, така че да се уважи молбата му за издаване на заповед за запор върху съответните банкови сметки на Mr Green.
16      В това отношение тази юрисдикция посочва най-напред, че съгласно тълкуването ѝ на член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014, за да бъде издадена заповедта за запор, трябва да са изпълнени две условия, а именно, от една страна, да е налице спешна необходимост от запора, а от друга страна, да съществува опасност при липсата на посочения запор събирането на съответните вземания да бъде осуетено или значително затруднено. Според посочената юрисдикция в съответствие със съображение 14 от този регламент наличието на такава опасност трябва да се докаже с действие, извършено от длъжника, при това малко преди подаването на молбата за издаване на заповедта за запор върху съответните банкови сметки. Макар обаче след прекратяването на договора между Mr Green и Dimoco производствата по принудително изпълнение, образувани в Австрия срещу Mr Green, да не са приключили, тъй като последното дружество е отказало да извърши плащания въз основа на австрийски решения, разпореждащи възстановяването на съответните вземания, това прекратяване не било „неотдавнашно действие“ по смисъла на съображение 14, тъй като TQ подало молбата си за издаване на заповед за запор малко повече от три години след въпросното прекратяване и не се позовало, за да обоснове необходимостта от такава заповед, на други действия на Mr Green. Освен това според същата юрисдикция неплащането на съответното вземане също не може да представлява „неотдавнашно действие“, което би могло да бъде взето предвид по смисъла на посоченото съображение 14. Така запитващата юрисдикция смята, че поради липса на спешна необходимост не следва да се разрешава запор върху банковите сметки на длъжника въз основа на действия на последния, които са отпреди три или повече години.
17      По-нататък запитващата юрисдикция иска да се установи дали при преценката на условията, предвидени в член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014, е релевантно направеното на 12 юни 2023 г. изменение на малтийския закон за хазартните игри (наричано по-нататък „изменението на малтийския закон за хазартните игри“), с което се въвежда член 56 A (наричан по-нататък „член 56 А“), по силата на който всеки иск срещу оператори на хазартни игри, притежаващи малтийски лиценз, е забранен като противоречащ на обществения ред, а съдилищата на Малта трябва да откажат признаването и/или изпълнението в тази държава членка на чуждестранно съдебно решение, постановено в резултат на такъв иск.
18      В този контекст запитващата юрисдикция смята, от една страна, че с оглед на текста му член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014 би могъл да се разбира в смисъл, че „реалната опасност“ — при липса на запор — събирането на вземанията да бъде осуетено или значително затруднено, не зависи единствено от действията на длъжника, а може да произтича и от поведението на трети лица. Така изменението на малтийския закон за хазартните игри можело да има значение върху делото в главното производство, тъй като с текста си то противоречало на член 22 от този регламент и следователно трябвало да се вземе предвид като пречка за изпълнението на вземането на TQ в Малта.
19      От друга страна, съображение 14 от Регламент № 655/2014 признавало решаващо значение за баланска между интересите на кредитора и тези на длъжника и за целите на съответната опасност се позовавало на поведение, което може да се вмени на длъжника, като действията на трети лица не са споменати. Така, тъй като нито кредиторът, нито длъжникът оказали влияние върху приемането на изменението на малтийския закон за хазартните игри, запитващата юрисдикция изразява съмнения относно възможността да се вземе предвид поведението на малтийския законодател в рамките на спора по главното производство.
20      Накрая, според запитващата юрисдикция австрийски ищци в сходно положение са се опитали да изпълнят в Малта съдебни решения, постановени в тяхна полза по дела за хазартни игри, а Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (Първи състав на Гражданския съд, Малта) е отказал да отправи преюдициално запитване до Съда по въпроса дали изменението на малтийския закон за хазартните игри противоречи на правото на Съюза. Запитващата юрисдикция обаче посочва, че не е възможно да се определи дали така постановените решения са придобили сила на пресъдено нещо, или дали изпълнението на австрийски съдебни решения по дела, свързани с хазартни игри, е отказано в Малта с влезли в сила решения.
21      При тези обстоятелства Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Областен съд по граждански дела Виена) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли разпоредбата на член 7, параграф 1 от Регламент [№ 655/2014] да се тълкува в смисъл, че не следва да се взимат предвид действия на длъжника отпреди три или повече години и/или пречки при изпълнението на решението в държавата членка на длъжника?“.
По исканията за възобновяване на устната фаза на производството
22      С молби, подадени в секретариата на Съда съответно на 21 и 24 ноември 2025 г., малтийското правителство и Mr Green искат възобновяване на устната фаза на производството в приложение на член 83 от Процедурния правилник на Съда.
23      В подкрепа на искането си по същество Mr Green изтъква, че в точка 66 от заключението си генералният адвокат е представил неточно позицията на това дружество относно твърдяното му намерение да се позове на член 56 A, за да се противопостави на изпълнението на съответните решения в Малта.
24      Малтийското правителство, от своя страна, изтъква в подкрепа на искането си, че заключението на генералния адвокат съдържа редица неточности, що се отнася до прилагането на член 56 A от малтийските съдилища и факта, че тази разпоредба позволявала да се „прикрият“ средствата на длъжника от кредитора.
25      В това отношение следва да се припомни, от една стана, че съгласно член 252, втора алинея ДФЕС генералният адвокат представя публично, при пълна безпристрастност и независимост, мотивирани заключения по делата, за които съгласно Статута на Съда на Европейския съюз се изисква неговото произнасяне. Съдът не е обвързан нито от това заключение, нито от мотивите, въз основа на които генералният адвокат стига до него (вж. в този смисъл решения от 18 декември 2025 г., Storstockholms Lokaltrafik, C‑422/24, EU:C:2025:980, т. 21, и от 29 януари 2026 г., Keladis I и Keladis II, C‑72/24 и C‑73/24, EU:C:2026:51, т. 63 и цитираната съдебна практика).
26      От друга страна, Статутът на Съда на Европейския съюз и Процедурният правилник не предвиждат възможност страните или заинтересованите субекти по член 23 от този статут да представят становища в отговор на представеното от генералния адвокат заключение. Следователно несъгласието на някоя от страните или на заинтересован субект със заключението на генералния адвокат не може само по себе си да бъде основание за възобновяване на устната фаза на производството, независимо какви са разгледаните от него в заключението въпроси (вж. в този смисъл решения от 18 декември 2025 г., Storstock holms Lokaltrafik, C‑422/24, EU:C:2025:980, т. 22, и от 29 януари 2026 г., Keladis I и Keladis II, C‑72/24 и C‑73/24, EU:C:2026:51, т. 64 и цитираната съдебна практика).
27      От това следва, че доколкото със съответните си искания за възобновяване на устната фаза на производството малтийското правителство и Mr Green се опитват да отговорят на позицията, изразена от генералния адвокат в заключението му, и да уточнят някои фактически обстоятелства, тези искания следва да се отхвърлят.
28      Безспорно в съответствие с член 83 от Процедурния правилник във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат, Съдът може да постанови започване или възобновяване на устната фаза на производството, по-специално когато счита, че делото не е напълно изяснено, когато след закриване на тази фаза някоя от страните посочи нов факт от решаващо значение за решението на Съда или когато делото трябва да се реши въз основа на довод, който не е бил обсъден от страните или заинтересованите субекти по член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз.
29      В настоящия случай обаче Съдът смята, че след провеждането на писмената фаза на производството и на съдебното заседание разполага с всички необходими данни, за да се произнесе по преюдициалното запитване. Освен това, обстоятелствата, посочени от малтийското правителство и от Mr Green в подкрепа на съответните им искания за възобновяване на устната фаза на производството, не представляват нови факти от решаващо значение за решението, което Съдът трябва да вземе по настоящото дело.
30      Що се отнася по-специално до фактическите обстоятелства, посочени в точки 23 и 24 от настоящото решение, следва да се припомни, че Съдът трябва не да преценява дали твърдените факти са установени, а само да даде тълкуване на приложимите разпоредби от правото на Съюза. Всъщност според постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза, са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда (вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2024 г., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Опит за достъп до запазени на мобилен телефон данни), C‑548/21, EU:C:2024:830, т. 41 и цитираната съдебна практика).
31      При тези условия, след като изслуша генералния адвокат, Съдът приема, че няма основание за възобновяване на устната фаза на производството.
По преюдициалния въпрос
32      С единствения си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че национален съд, сезиран с молба за издаване на заповед за запор, може да вземе предвид, за да определи дали е налице спешна необходимост от издаването на тази заповед, от една страна, поведението на длъжника, настъпило няколко години преди подаването на молбата, и от друга страна, наличието в държавата членка, в която е установен длъжникът, на закон, който може да възпрепятства събирането на съответното вземане.
33      По силата на член 1 с Регламент № 655/2014 се създава процедура на Съюза, която дава възможност на даден кредитор да получи заповед за запор на банкова сметка, с която се пречи на длъжника да застраши последващо изпълнение на иска на кредитора чрез прехвърляне или изтегляне на средства до посочения в заповедта размер, държани от длъжника или от негово име в банкова сметка в държава членка. Посочената заповед е достъпна за кредитора като алтернатива на мерки за запор, предвидени в национално право.
34      В съответствие с член 17, параграф 1 от този регламент съдът, който е сезиран с молба за издаване на заповед за запор, проверява дали са спазени условията и изискванията по посочения регламент.
35      Условията за издаване на заповед за запор са посочени в член 7 от Регламент № 655/2014.
36      Според член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014 съдът издава заповед за запор, когато кредиторът е представил достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че е налице спешна необходимост от мярка за защита под формата на заповед за запор, тъй като съществува реална опасност без такава мярка последващото изпълнение на иска на кредитора срещу длъжника да бъде осуетено или значително затруднено.
37      Както е постановил Съдът, член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014 предвижда, че за да бъде издадена заповед за запор в приложение на тази разпоредба, кредиторът трябва единствено да докаже спешната необходимост от тази мярка поради съществуването на непосредствена опасност за последващото събиране на вземането му (вж. в този смисъл решения от 7 ноември 2019 г., K.H.K. (Запор на банкови сметки), C‑555/18, EU:C:2019:937, т. 40, и от 20 април 2023 г., Starkinvest, C‑291/21, EU:C:2023:299, т. 50).
38      Всъщност, както подчертава и генералният адвокат в точка 49 от заключението си, от текста на член 7, параграф 1 недвусмислено следва, че той предвижда задължение за кредитора да докаже, че е налице „спешна необходимост“ от приемане на заповед за запор, като тази спешна необходимост се характеризира със съществуването на „реална опасност“, без такава мярка, последващото изпълнение на иска на кредитора да бъде осуетено или значително затруднено. Следователно спешната необходимост на наложителността от издаване на такава заповед и „реалната опасност“ са два неразделни аспекта на едно и също условие, а не две отделни условия.
39      Следователно член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че издаването на заповед за запор е спешно необходимо, когато съществува реална опасност, без такава заповед, събирането на вземането в момента, в който кредиторът е в състояние да постигне изпълнение на съществуващо или бъдещо решение, да бъде осуетено или значително затруднено.
40      От гореизложеното следва, че релевантността на обстоятелствата, посочени от запитващата юрисдикция в преюдициалния ѝ въпрос, трябва да се преценява с оглед на условието за спешна необходимост, що се отнася до наложителността от издаване на заповед за запор, характеризиращо се със съществуването на такава реална опасност. В това отношение следва да се определи понятието „реална опасност“ по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014, и по-специално да се разгледа кои са обстоятелствата, които съдът, сезиран с молба за издаване на заповед за запор, може да вземе предвид, за да провери дали е изпълнено това условие.
41      Според постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейното съдържание, но и нейният контекст и целите, преследвани с правната уредба, от която тя е част (вж. в този смисъл решения от 17 ноември 1983 г., Merck, 292/82, EU:C:1983:335, т. 12, от 18 декември 2025 г., E. (Прихващане на вземания), C‑481/24, EU:C:2025:996, т. 29, и от 22 януари 2026 г., NOVIS, C‑18/24, EU:C:2026:33, т. 49).
42      В това отношение, що се отнася, на първо място, до понятието „реална опасност“ по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014, и по-специално до текста на тази разпоредба, следва да се констатира, че от този текст, и по-специално от употребата на качественото прилагателно „реална“, ясно следва, че това понятие трябва да се тълкува като отнасящо се до конкретна опасност, която е настояща към момента на подаване на молбата за издаване на заповед за запор, и следователно не само до потенциална или евентуална опасност.
43      Що се отнася до контекста, в който се вписва член 7, параграф 1, следва да се отбележи, че съображение 14 от Регламент № 655/2014 внася уточнения относно обхвата на посоченото понятие.
44      В това отношение от съображение 14, трета алинея по същество следва, че за да убеди сезирания съд, че вземането му спешно се нуждае от съдебна закрила, кредиторът трябва да докаже, че съществува реална опасност, докато започне изпълнението на съдебното решение, длъжникът да е пропилял, укрил или унищожил активите си или да се е разпоредил с тях на по-ниска стойност, в необичаен размер или чрез необичайно действие. В четвърта алинея от съображение 14 се добавя, че просто фактът, че длъжникът има повече от един кредитор или че финансовото му състояние е затруднено или се влошава, сам по себе си не следва да се счита за достатъчно доказателство, обосноваващо издаването на заповед за запор.
45      Въз основа на съвместния прочит на трета и четвърта алинея от същото съображение 14 „реална опасност“ по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014 трябва да се разбира като опасност, която произтича от умишлено поведение от страна на длъжника, и по-специално от предприемането от негова страна на мерки като пропиляването, укриването или унищожаването на активи или разпореждането с тях на по-ниска стойност, предназначени да избегне плащането на дълга си, а не от всяка друга заплаха за събирането на съответното вземане, която не би била резултат от такова действие на длъжника.
46      Това тълкуване се потвърждава от подготвителните работи по Регламент № 655/2014, и по-специално от предложението за регламент на Европейския парламент и на Съвета за създаване на европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела (COM(2011) 445 окончателно). Всъщност от тези работи става ясно, че законодателят на Съюза не е възприел по-широката формулировка на условието, наречено „periculum in mora“, относно опасността, свързана със затрудненията при събиране на съответното вземане, която би се отнасяла до всички случаи, в които съществува опасност от обикновено намаляване на имуществото на длъжника.
47      Тълкуването на член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014, съдържащо се в точка 45 от настоящото решение, се потвърждава и от целите на този регламент, който цели не само да създаде процедура на Съюза, която като алтернатива на предвидените в националното право мерки за запор позволява на разположение на кредитора посредством обвързващи и пряко приложими разпоредби ефикасно и бързо запориране на средства по съответните банкови сметки, но и цели да се установи подходящ баланс между интересите на кредитора и тези на длъжника (вж. в този смисъл решения 7 ноември 2019 г., K.H.K. (Запор на банкови сметки), C‑555/18, EU:C:2019:937, т. 31 и 32, и от 20 април 2023 г., Starkinvest, C‑291/21, EU:C:2023:299, т. 49 и 50).
48      Всъщност предвид потенциалното отрицателно въздействие на заповед за запор върху имуществото на длъжника, и по-специално върху възможността му да се разпорежда свободно с него, тълкуване на член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014 в смисъл, че всяка заплаха за събирането на вземането представлява „реална опасност“ по смисъла на тази разпоредба, би могло да накърни баланса, посочен в предходната точка от настоящото решение.
49      Що се отнася до обстоятелствата, които могат да докажат съществуването на „реална опасност“, както е определена в точки 42 и 45 от настоящото решение, най-напред следва да се припомни, че член 8 от Регламент № 655/2014, който урежда молбата за издаване на заповед за запор, предвижда в параграф 2, буква й), че кредиторът трябва да представи на сезирания съд описание на всички обстоятелства от значение, оправдаващи издаването на такава заповед.
50      В това отношение съображение 14, четвърта алинея от Регламент № 655/2014 съдържа списък с обстоятелства, на които кредиторът може да се позове, за да обоснове издаването на заповедта за запор, и които могат да бъдат взети предвид от сезирания съд при преценката налице ли е „реална опасност“ по смисъла на член 7, параграф 1 от този регламент.
51      Този списък включва поведението на длъжника по отношение на вземането на кредитора или във връзка с предходен спор между страните, историята на кредитиране на длъжника, естеството на неговите активи и всички неотдавнашни действия, предприети от него във връзка с тях. Освен това в съображение 14 са посочени редица други обстоятелства, които също могат да бъдат взети предвид от сезирания съд, въпреки че сами по себе си те не следва да се считат за достатъчни, за да обосноват издаването на заповед за запор.
52      Освен това по отношение на преследваните с Регламент № 655/2014 цели, припомнени в точка 47 от настоящото решение, следва да се констатира, от една страна, че за да се постигне подходящ баланс между интересите на кредитора и тези на длъжника, както и полезното действие на член 7, параграф 1 от този регламент, изискваната степен на доказване не може да се разбира като толкова висока, че кредиторът да е длъжен да докаже намерението на длъжника да не плати вземането, тъй като на практика подобно изискване често би било трудно за изпълнение.
53      От друга страна, молбата на кредитора за издаване на такава заповед трябва да се основава на конкретни индиции, които могат да докажат наличието на вероятност, че ако тази заповед не бъде издадена, длъжникът би могъл да пропилее, укрие или унищожи активите си или да се разпореди с тях на по-ниска стойност към момента на предприемане на евентуални мерки по принудително изпълнение.
54      При това положение както от текста на член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014, така и от контекста, в който се вписва тази разпоредба, и от преследваната с този регламент цел следва, че съдът, сезиран с молба за издаване на заповед за запор, може да извърши цялостна преценка на изтъкнатите от кредитора обстоятелства, включително евентуално на факторите, посочени в точка 51 от настоящото решение, за да определи дали въз основа на тези обстоятелства е налице „реална опасност“, че при липса на заповед за запор длъжникът може да предприеме мерки, като пропиляването, укриването или унищожаването на активите си или разпореждането с тях на по-ниска стойност, които в момента, в който кредиторът би могъл да постигне изпълнение на съществуващо или бъдещо съдебно решение, биха осуетили или поне значително затруднили събирането на вземането.
55      С оглед на гореизложеното запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да се произнесе по фактите, следва да извърши обща преценка на обстоятелствата, на които се позовава TQ в подкрепа на молбата си за издаване на заповед за запор, и да определи дали тези обстоятелства представляват достатъчно индиции за наличието на такава „реална опасност“.
56      В случая тази юрисдикция иска да се установи каква е релевантността на действия на длъжника, извършени няколко години преди подаването на молбата за издаване на заповед за запор, и по-специално на прекратяването от този длъжник на търговските му отношения с доставчик на платежни услуги, действащ от негово име в качеството му на трето лице длъжник в държавата членка, в която кредиторът живее, както и на изменението на закон на държавата членка, в която е установен длъжникът, което би могло да възпрепятства събирането на вземането.
57      Що се отнася до първото от тези обстоятелства, следва да се отбележи, от една страна, че както следва от точки 51 и 54 от настоящото решение, сезираният съд може да вземе предвид миналото поведение на длъжника в рамките на цялостната преценка, която следва да извърши, за да прецени наложителността на спешната необходимост да се издаде заповед за запор. Освен това нищо в Регламент № 655/2014 не сочи, че релевантността на това поведение зависи непременно от момента, в който то е извършено. Освен това, както подчертава генералният адвокат в точка 70 от заключението си, този регламент не налага на кредитора задължение да подаде своята молба в момента, в който възникне твърдяната опасност за изпълнението на неговото вземане, за да бъде издадена такава заповед. Всъщност за тази цел е от значение дали опасността продължава да съществува при подаването на тази молба.
58      От друга страна, както отбелязва генералният адвокат в точка 68 от заключението си, за дружествата, които осъществяват дейност онлайн, с ограничени или никакви физически активи извън държавата членка, в която са установени, кредитен баланс, който те притежават при такъв оператор на платежни услуги, може да бъде един от малкото активи, от които кредиторът би могъл да събере вземането си. При това положение прекратяването на договора с такъв оператор може да представлява индиция за по-широка стратегия на съответния длъжник, състояща се в избягване на плащането на дълговете му в съответната държава членка или най-малкото в значително затрудняване на събирането на тези вземания.
59      Второ, що се отнася до изменението на малтийския закон за хазартните игри, което според кредитора би могло да възпрепятства събирането на вземането му, по-специално доколкото то задължавало съдилищата на държавата членка, в която е установен длъжникът, да откажат да признаят изпълнителната сила на територията на тази държава на чуждестранни съдебни решения като това, с което от длъжника се изисква да плати съответното вземане, следва да се припомни, както следва от точка 45 от настоящото решение, че член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014 се отнася не до наличието на каквато и да било заплаха за събирането на вземане, а до съществуването на реална опасност, свързана с намерението на длъжника да избегне плащането на това вземане. Във всеки случай тази опасност трябва да бъде конкретна и настояща към момента на подаване на молбата за издаване на заповед за запор.
60      От това следва, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 65 от заключението си, че само по себе си позоваването от кредитора на национално законодателство като описаното в предходната точка от настоящото решение не може да е достатъчно, за да се докаже наличието на „реална опасност“ по смисъла на посочения член 7, параграф 1. Тази констатация важи в още по-голяма степен, що се отнася до преценката наложително ли е издаването на заповед за запор върху банковите сметки, притежавани от длъжника в държави членки, различни от държавата членка, която е приела това законодателство.
61      При все това, когато съдът, сезиран с молба за издаване на заповед за запор на основание на член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014, извършва цялостна преценка на релевантните обстоятелства, на които се позовава кредиторът, той може да вземе предвид национално законодателство като посоченото в точка 59 от настоящото решение като елемент от контекста, позволяващ да се прецени какъв е обхватът на действията на длъжника, за да се определи дали той има намерение да избегне плащането на съответното вземане.
62      От всичко изложено по-горе следва, че член 7, параграф 1 от Регламент № 655/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че национален съд, сезиран с молба за издаване на европейска заповед за запор, може да вземе предвид, за да определи дали е налице спешна необходимост от издаването на тази заповед, от една страна, поведението на длъжника, настъпило няколко години преди подаването на молбата, и от друга страна, наличието в държавата членка, в която е установен длъжникът, на закон, който може да възпрепятства събирането на съответното вземане.
По съдебните разноски
63      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
Член 7, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 655/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела
трябва да се тълкува в смисъл, че
национален съд, сезиран с молба за издаване на европейска заповед за запор, може да вземе предвид, за да определи дали е налице спешна необходимост от издаването на тази заповед, от една страна, поведението на длъжника, настъпило няколко години преди подаването на молбата, и от друга страна, наличието в държавата членка, в която е установен длъжникът, на закон, който може да възпрепятства събирането на съответното вземане.
Подписи
*      Език на производството: немски.