62012CP0083
СТАНОВИЩЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-ЖА E. SHARPSTON
представено на 26 март 2012 година (
1
)
Дело C-83/12 PPU
Minh Khoa Vo
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof (Германия)
„Спешно преюдициално производство — Членове 21 и 34 от Визовия кодекс — Наказателна отговорност на лице, незаконно превеждащо през границата граждани на трети страни, притежаващи визи, получени чрез измама, които обаче все още не са анулирани“
1.
Въпросът, който се поставя в това преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof [Федерален върховен съд] (Германия), се състои главно в това дали правото на Съюза (
2
), по-конкретно членове 21 и 34 от Регламент (ЕО) № 810/2009 (наричан по нататък „Визовият кодекс“) (
3
), допуска държава членка да подведе под наказателна отговорност лице за незаконно превеждане през границата на чужденци, при положение че съответните имигранти са разполагали с явно валидни единни визи (
4
), които макар да са били получени чрез измама, все още не са анулирани.
2.
От акта за преюдициално запитване се установява, че подсъдимият в главното наказателно производство, г-н Vo, участва в две организирани групи, които през месеците юни и юли 2010 г. срещу значителни парични суми помагат на виетнамски граждани да влязат в Шенгенското пространство и да се установят там, по-специално в Германия. Използваните от тези групи методи се основават на получаването на единни визи чрез измама. В един от случаите те убеждават унгарското посолство във Виетнам, че тези граждани са туристи, които ще пътуват в Европейския съюз. В друг случай тези граждани са представени пред шведското посолство като сезонни работници, които ще бъдат наети за беритбата на ягоди.
3.
След влизането си в Шенгенското пространство въпросните виетнамски граждани осъществяват част от туристическата програма или участват в началото на беритбата, преди да бъдат транспортирани, в някои случаи благодарение на помощта на г-н Vo, който получава възнаграждение за услугите си, към различни страни, които са тяхна цел, главно Германия, където са подслонявани, в някои случаи, също с помощта на г-н Vo, докато преминат в нелегалност.
4.
Въз основа на представените доказателства г-н Vo е признат за виновен за четири случая на извършено по занятие и в организирана група незаконно превеждане през границата на чужденци, въпреки че формално всяко от преведените лица разполага с виза, която не е била анулирана. Той е осъден на четири години и три месеца лишаване от свобода. От 1 януари 2011 г. му е наложена мярка предварително задържане.
5.
Г-н Vo сезира с ревизионна жалба срещу присъдата си пето наказателно отделение на Bundesgerichtshof, което поставя на Съда следния преюдициален въпрос:
„Следва ли уреждащите издаването и анулирането на единна виза членове 21 и 34 от [Визовия кодекс] да се тълкуват в смисъл, че те не допускат национални правни разпоредби да квалифицират като наказуемо деяние превеждането през границата на чужденци в случаите, при които преведените лица разполагат с виза, но са я получили от компетентните органи на друга държава членка чрез измама относно действителната цел на пътуването?“.
6.
При обстоятелствата в конкретния случай този въпрос трябва да се разглежда като въпрос относно възможността въз основа на правото на Съюза да бъде наложена наказателноправна санкция на лице в положението на г-н Vo, докато всеки от съответните граждани на трети страни разполага с формално валидна виза, макар и получена чрез измама. За преценката на този въпрос следва да се вземе предвид съдържанието на относимите разпоредби на националното право и на правото на Съюза.
Правна уредба
Правото на Съюза
Рамково решение 2002/946/ПВР
7.
Съгласно член 1, параграф 1 от Рамково решение 2002/946/ПВР (
5
):
„1.Всяка държава членка ще предприеме необходимите мерки, за да гарантира, че престъпленията, посочени в членове 1 и 2 от Директива 2002/90/ЕО, ще подлежат на ефективни, съразмерни и възпиращи наказания, които могат да бъдат основание за екстрадиция“.
Директива 2002/90
8.
От съображение 4 от Директива 2002/90 се установява, че целта на последната е да даде определение на „подпомагането на незаконната имиграция и по този начин да направи по-ефективно изпълнението на Рамково решение [2002/946] с оглед предотвратяване на това престъпление“.
9.
Член 1 от тази директива гласи следното:
„1.   Всяка държава членка следва да приеме подходящи санкции по отношение на:
a)
всяко лице, което умишлено подпомага друго, което не е гражданин на държава членка, да влезе или премине транзитно през територията ѝ в нарушение на законите на [тази] държава […] [относно] влизане[то] или транзитно[то] преминаване на чужденци[те];
б)
всяко лице, което с цел финансова облага умишлено подпомага друго, което не е гражданин на държава членка, да пребивава на нейна територия в нарушение на законите на [тази] държава[…] [относно] пребиваването на чужденци[те].
2.   Всяка държава членка взима решение дали да наложи санкции за деянието по […] параграф 1, буква а) чрез прилагане [на] националните си закони и практика в случаите, в които целта на деянието е осигуряване на хуманитарна помощ на въпросното лице“.
10.
Член 2 от посочената директива гласи:
„Всяка държава членка взема необходимите мерки, за да гарантира прилагането на посочените в член 1 санкции [и] по отношение на лице, което:
[…]
б)е съучастник […] в нарушение, определено в член 1, параграф 1, буква а) или б) или
[…]“.
11.
Член 3 от същата директива предвижда:
„Всяка държава членка трябва да вземе необходимите мерки, за да гарантира, че [нарушенията] по членове 1 и 2 са обект на ефективни, съразмерни и възпиращи санкции“.
Директива 2008/115/ЕО
12.
Директива 2008/115/ЕО (
6
) определя общите стандарти и процедури, които се прилагат по отношение на връщането на незаконно пребиваващи граждани на трети страни.
13.
Съгласно член 3, точка 2 от тази директива „незаконен престой“ е „всяко присъствие на територията на държава членка на гражданин на трета страна, който не отговаря или е престанал да отговаря на условията за влизане, изложени в член 5 от Кодекса на шенгенските граници[ (
7
)], или на други условия за влизане, престой или пребиваване в тази държава членка“.
Визовият кодекс
14.
Съгласно съображение 3 от Визовия кодекс „общата визова политика […] [e] част от многопластова система, целяща […] да овладее нелегалната имиграция посредством допълнително хармонизиране на националното законодателство и практиките за [издаване на визите] […]“.
15.
Съгласно съображение 29 от същия Визовият кодекс „зачита основните права и спазва принципите, признати по-специално от [Европейската] конвенция за защита […] правата на човека и основните свободи[, подписана на 4 ноември 1950 г. в Рим], на Съвета на Европа и от Хартата на основните права на Европейския съюз“.
16.
Според член 1, параграф 1 от Визовия кодекс този кодекс „определя условията и реда за издаване на визи за транзитно преминаване или за планиран престой на територията на държави членки с продължителност, която не превишава три месеца в рамките на всеки шестмесечен период“. Съгласно параграф 2 от същата разпоредба той се прилага „по отношение на всеки гражданин на трета държава, който трябва да притежава виза, когато преминава външните граници на държавите членки“.
17.
Единна виза е необходима на гражданите на определени трети страни (
8
), за да влязат на територията на всички държави членки от Шенгенското пространство и да останат там в нейния период на валидност в рамките на разрешения престой. Съгласно член 2, точка 2 от този кодекс виза означава разрешение, издадено от държава членка по-специално с цел планиран престой на територията на държавите членки с продължителност не повече от три месеца в рамките на всеки шестмесечен период, считано от датата на първото влизане на територията на държавите членки. Според точка 3 от същата разпоредба „единна виза“ е „виза, валидна за цялата територия на държавите членки“.
18.
Визата се получава въз основа на заявление и на редица допълнителни документи, представени пред компетентните органи на държава членка (
9
). След комплектоването на документите консулството на държавата членка, пред което се подава заявлението за виза, проверява дали е компетентно да вземе решение относно допустимостта на заявлението и евентуално да реши дали заявлението отговаря на условията за влизане (
10
).
19.
Член 21 от Визовия кодекс, озаглавен „Проверка на условията за влизане и оценка на риска“, предвижда:
„1.   При разглеждане на заявление за издаване на единна виза се проверява дали кандидатът изпълнява условията за влизане, посочени в член 5, параграф 1, букви а), в), г) и д) от Кодекса на шенгенските граници[ (
11
)], като по-специално се преценява дали кандидатът представлява риск за незаконна имиграция или за сигурността на държавите членки, както и дали възнамерява да напусне територията на държавите членки преди изтичане на визата, за която кандидатства.
2.   За всяко заявление за издаване на виза се прави справка във ВИС[ (
12
)] в съответствие с член 8, параграф 2 и член 15 от Регламента за ВИС. Държавите членки гарантират, че се използват напълно всички критерии за търсене съгласно член 15 от Регламента за ВИС, за да се избегне грешен отказ или неправилно установяване на самоличността.
3.   Когато проверява дали кандидатът отговаря на условията за влизане, консулството проверява:
a)
дали представеният документ за задгранично пътуване не е неистински, подправен или преправен;
б)
дали кандидатът е обосновал целта и условията на планирания престой, дали разполага с достатъчно средства за издръжка както за срока на планирания престой, така и за завръщането си в държавата на произход или пребиваване, или за транзитното преминаване в трета държава, в която е сигурен, че ще бъде допуснат, или дали може да придобие тези средства по законен начин;
в)
дали кандидатът е лице, за което има подаден сигнал в Шенгенската информационна система (ШИС) с цел отказ за влизане;
г)
дали кандидатът не представлява заплаха за обществения ред, вътрешната сигурност, общественото здраве, определени в член 2, параграф 19 от Кодекса на шенгенските граници, или за международните отношения на държава членка, по-специално когато няма подаден сигнал в националните бази данни на държавите членки с цел отказ за влизане на посочените основания;
д)
[дали] кандидатът притежава подходяща и валидна медицинска застраховка за пътуване в чужбина, когато е приложимо.
4.   Когато [са налице необходимите за това условия], консулството проверява продължителността на предишни и планирани престои с цел проверка дали кандидатът не е превишил максималния срок на разрешен престой на територията на държавите членки, без да се вземат предвид евентуални периоди на престой, разрешени на основание национална виза за дългосрочно пребиваване или разрешение за пребиваване, издадени от друга държава членка.
[…]
7.   Разглеждането на заявлението се основава главно на автентичността и надеждността на представените документи, както и на истинността и надеждността на направените от кандидата декларации.
[…]“.
20.
Ако тези условия са изпълнени, компетентният орган издава визата.
21.
Член 30 от Визовия кодекс обаче предвижда, че такава виза „не поражда автоматично право на влизане“ на цялата територия на държавите членки. На лице, притежаващо виза, може да бъде отказан достъп до територията на държава членка, ако органите за граничен контрол приемат, че условията за влизане не са (или вече не са) изпълнени (
13
).
22.
Член 34 от Визовия кодекс, озаглавен „Анулиране и отмяна на визата“, гласи:
„1.   Виза се анулира, когато стане очевидно, че към момента на нейното издаване условията за това не са били спазени, по-специално при наличие на сериозни основания да се счита, че визата е получена чрез измама. По правило визата се анулира от компетентните органи на държавата членка, която я е издала. Визата може да бъде анулирана и от компетентните органи на друга държава членка, като в такъв случай органите на държавата членка, издали визата, се уведомяват за това анулиране.
2.   Виза се отменя, когато стане очевидно, че условията за нейното издаване вече не са спазени. Поначало виза се отменя от компетентните органи на държавата членка, която я е издала. Виза може да бъде отменена от компетентните органи на друга държава членка, като в такъв случай органите на държавата членка, издали визата, се уведомяват за тази отмяна.
3.   Виза може да бъде отменена по искане на нейния титуляр. Компетентните органи на държавата членка, издали визата, се уведомяват за тази отмяна.
4.   Непредставянето от страна на титуляра на визата на границата на един или повече от придружаващите документи, посочени в член 14, параграф 3, не води автоматично до решение за анулиране или отмяна на визата.
5.   Когато се анулира или отмени визата, върху нея се поставя печат „АНУЛИРАНА“ или „ОТМЕНЕНА“, като освен това оптически променливият знак на визовия стикер, знакът за сигурност „ефект на латентно изображение“, както и терминът „виза“ се правят невалидни чрез зачеркване.
6.   Кандидатът се уведомява за решението за анулиране или отмяна на визата и за причините, на които се основава то, посредством стандартния формуляр, съдържащ се в приложение VI.
7.   Титулярът на виза, която е била анулирана или отменена, […] има право на обжалване, освен ако визата [не] е била отменена [по негово искане] в съответствие с параграф 3. Жалбите се [подават] срещу държавата членка, взела решението за анулиране или отмяна, в съответствие с националното законодателство на [тази] държава членка. Държавите членки предоставят на кандидатите информация относно процедурата, която да следват в случай на обжалване, както е посочено в приложение VI.
8.   Информацията за анулирани или отменени визи се въвежда във ВИС в съответствие с член 13 от Регламента за ВИС“.
23.
Визовият кодекс се прилага от 5 април 2010 г. (
14
), но параграфи 6 и 7 от член 34 от него се прилагат едва от 5 април 2011 г. (
15
)
24.
Преди влизането в сила на Визовия кодекс анулирането на визи е уредено в Решение на Изпълнителния комитет от 14 декември 1993 година относно общите принципи за анулиране, отменяне или съкращаване на срока на валидност на единните визи (
16
). Според това решение целта на „анулирането“ е „да бъде предотвратен достъпът до територията на държавите, които са страни по Шенгенската конвенция, особено когато визата е била издадена по погрешка на чужденец, по отношение на когото би следвало да е налице бърз отказ за влизане като нежелано лице“ (
17
). В такъв случай било предвидено изрично, че „се счита, че тя никога не е съществувала“ (
18
). Общите консулски инструкции потвърждавали тези обяснения (
19
).
Германското право
25.
Относимото национално законодателство е Законът за пребиваването, заетостта и интеграцията на чужденците на територията на Федерална република Германия (наричан по-нататък „Aufenthaltsgesetz“ (
20
).
26.
Съгласно член 4, параграф 1 от Aufenthaltsgesetz, за да влязат и пребивават на територията на Федералната република, чужденците трябва да притежават разрешение за пребиваване, по-конкретно виза, освен ако правото на Съюза или нормативна разпоредба не предвижда друго.
27.
Член 95, параграф 1 от Aufenthaltsgesetz предвижда наказание лишаване от свобода до една година или глоба по-специално за всеки, който влезе на територията на Федералната република, без да има такова формално валидно разрешение. Съгласно параграф 6 от посочената разпоредба „деянията, извършени без необходимото разрешение за пребиваване, се приравняват на деянията, извършени въз основа на разрешение за пребиваване, получено чрез измама“. Предвиденото по силата на тази разпоредба приравняване (или „законова фикция“) не засяга нито положението на титуляра на визата от гледна точка на административното право, нито способите за правна защита, с които той разполага, за да оспори евентуално решение за анулиране. Това приравняване се прилага единствено в областта на наказателното право.
28.
Член 96, параграф 1 от Aufenthaltsgesetz предвижда наказание лишаване от свобода до пет години или глоба и за всеки, който подбужда или помага на друго лице да извърши деяние, наказуемо по член 95, параграф 1 от Aufenthaltsgesetz, и получи облага или иска да му бъде обещана такава облага, или действа многократно или в полза на няколко чужденци. Съгласно параграф 4 от посочения член 96 същите разпоредби се прилагат за нарушаването на разпоредби относно влизането и пребиваването на чужденци на територията на държавите — членки на Европейския съюз, или на държава от Шенген, ако те съответстват на деянията, посочени съгласно националното право, и ако извършителят на деянието подпомага чужденец, който не е гражданин на държава — членка на Съюза, или на друга държава — страна по Споразумението за Европейското икономическо пространство.
29.
Съгласно член 97, параграф 2 от Aufenthaltsgesetz на всеки, който действа по занятие в рамките на група, създадена, за да извършва такива деяния, може да бъде наложено наказание лишаване от свобода до десет години.
Производството пред Съда
30.
Тъй като г-н Vo е задържано лице по смисъла на член 267, четвърта алинея от ДФЕС, по искане на Bundesgerichtshof Съдът решава да разгледа преюдициалното запитване по реда на спешното преюдициално производство. Писмени становища са представени от представителя на г-н Vo, от Generalbundesanwalt (главен федерален прокурор), от германското правителство и от Европейската комисия. Тези четири страни, както и гръцкото правителство, са представлявани по време на съдебното заседание, състояло се на 22 март 2012 г.
Анализ
Предварителни бележки
31.
Основният въпрос, който се поставя по това дело, е дали правото на Съюза, по-конкретно членове 21 и 34 от Визовия кодекс, допуска националният съд да се произнесе в наказателно производство относно вината на лице, обвинено в незаконно превеждане през границата на чужденци, без да се изисква за доказване на незаконното превеждане през границата преди това да са били анулирани получените чрез измама единни визи, предоставени на гражданите на трета страна, на които това лице е помогнало да влязат и/или пребивават на територията на въпросната държава членка.
32.
Такъв въпрос се основава на връзката, която би могла да съществува между образувана срещу титуляра на виза административна процедура за анулиране на същата, от една страна, и от друга страна, наказателното производство, насочено към санкциониране на незаконното превеждане през границата на чужденци, образувано срещу лицето, превеждащо незаконно чужденци през границата.
33.
По принцип националното право следва да определи начина, по който се разпределят правомощията както между съдебната и изпълнителната власт, така и между юрисдикцията на наказателния съд и тази на административния съд, както и последиците от административно решение за наказателно производство и последиците от решение по наказателно дело за административно производство. В силен Съюз от 27 държави членки, всяка от които има собствен правов ред, е вероятно това разпределяне на правомощия и произтичащите от него последици да се характеризират и с разнообразие.
34.
Ето защо националното право урежда тази връзка между административното и наказателното право, освен ако и доколкото Съюзът не е упражнил правомощията си в точно определена област. Ако случаят е такъв, следва да се проверят относимите разпоредби от правото на Съюза в тази област. В случая става въпрос за това да се определи дали то допуска да се приеме за установена вината на лице, обвинено в незаконно превеждане през границата на чужденци, без да е доказано, че преди това визите на въпросните имигранти са били анулирани.
35.
Всъщност Съюзът е упражнил правомощията си в съответните области, но ограничено.
36.
От една страна, от създаването на Шенгенското пространство участващите в него държави са приели да хармонизират условията и реда за издаване на визи за планиран на тяхната територия престой. Поради това тези условия и ред са утвърдени във Визовия кодекс.
37.
Ето защо следва да се разгледа допълнително Визовият кодекс, за да се установи до каква степен Съюзът е хармонизирал условията и реда за анулиране на виза, по-конкретно дали в реда за анулиране на виза се съдържат разпоредби, уреждащи доказателствената стойност на такова анулиране в евентуално наказателно производство срещу трето лице, обвинено в незаконно превеждане през границата на чужденци.
38.
От друга страна, съгласно Рамково решение 2002/946 и Директива 2002/90 държава членка е длъжна да санкционира подпомагането на незаконната имиграция на граждани на трети страни, които влизат, преминават транзитно и пребивават на нейна територия в нарушение на законодателството ѝ относно влизането, транзитното преминаване и пребиваването на чужденците (
21
). Тъй като въпросът на Bundesgerichtshof се отнася до евентуалната необходимост за целите на доказването в рамките на наказателно производство, образувано срещу лице, обвинено в незаконно превеждане през границата на чужденци, да се установи, че дадена виза е била анулирана, следва да се провери също дали Директива 2002/90 и Рамково решение 2002/946 ограничават правомощията на държавите членки, както що се отнася до наказателното производство, така и до връзката, която съществува в това отношение между административното и наказателното право.
Визовият кодекс и евентуалното отражение на липсата на решение за анулиране на виза на лице, за което се твърди, че е незаконен имигрант, върху наказателната отговорност на трето лице, обвинено в незаконно превеждане през границата на чужденци
39.
Най-напред бих искала да посоча, че както член 21, така и член 34 от Визовия кодекс не се отнасят нито до наказателната отговорност на лице, незаконно превело чужденци през границата, нито до приложимите в наказателно производство процесуални норми или правила за доказване.
40.
Представителят на г-н Vo обаче изтъква, че за да може наказателният съд да приеме, че обвинението срещу г-н Vo е обосновано, визите на виетнамските граждани, за които се твърди, че са незаконно преведени от него през границата към Шенгенското пространство, по принцип трябвало преди това да бъдат анулирани от унгарските и шведските органи на основание на Визовия кодекс. В това отношение представителят на г-н Vo твърди, че наказателният съд могъл да го осъди за незаконно превеждане през границата на чужденци само ако бъде доказано, че компетентен орган е приел административно решение за анулиране на тези визи и е уведомил другите държави членки за това анулиране.
41.
Според мен това схващане се основава на неправилно тълкуване на Визовия кодекс.
42.
Последният няма за цел да хармонизира напълно административната процедура за анулирането на единна виза. Още по-малко той урежда наказателното производство за незаконно превеждане през границата на чужденци или връзката между двете производства по отношение на разглеждания въпрос. Неговият обхват е значително по-ограничен.
43.
В какво обаче се състои осъществената по този начин хармонизация?
44.
Първо, член 34, параграф 1, първо изречение от Визовия кодекс установява основанията за анулиране.
45.
Анулирането на виза зависи от отговора на въпроса дали условията за нейното издаване са били спазени към момента на това издаване (
22
). Ако това не е така, посоченият член 34, параграф 1 предвижда, че „визата се анулира“. Следователно получаването на виза чрез измама задължително води до нейното анулиране.
46.
Ако основанието за анулирането е свързано само с относимите факти към момента на издаването, установяването на това основание може да бъде направено в който и да е момент, по-специално преди, по време на или след използването на визата (
23
).
47.
Второ, второто и третото изречение на член 34, параграф 1 от Визовия кодекс определят правомощията и дори задължението на държавите членки да анулират виза.
48.
Компетентните органи на държавата членка, издала визата, разполагат с преписката и са запознати с обстоятелствата, при които е издадена визата. Поради това по принцип те най-добре могат да установят, евентуално преди каквото и да е използване на визата, че не е трябвало да я издават. От това следва, че именно тази държава членка е отговорна на първо място за анулирането на визата. Поради това в посочения член 34, параграф 1 се отбелязва, че визата „по правило се анулира от компетентните органи на държавата членка, която я е издала“.
49.
Възможно е обаче обстоятелствата, поради които визата не е трябвало да бъде издадена, да са установени едва когато титулярът вече е започнал пътуването си към Шенгенското пространство, явява се, за да влезе на територията на държава членка, или впоследствие пребивава в нея. Логично е, че от този момент държавата членка, на чиято граница или територия се намира титулярът, също става компетентна и носи отговорност за анулирането на визата и евентуално за уведомяването на органите на държавата членка, издала визата, за това обстоятелство. Поради това в последното изречение на член 34, параграф 1 от Визовия кодекс се предвижда, че визата „може да бъде анулирана и от компетентните органи на друга държава членка, като в такъв случай органите на държавата членка, издал[а] визата, се уведомяват за това анулиране“ (
24
).
50.
Ето защо анулирането на виза не е от изключителната компетентност на държавата членка, издала визата, а спада към споделената компетентност. Тя отразява пълното взаимно зачитане между държавите членки, което трябва да бъде водещо при издаването, приемането и използването на единните визи, както и духа на лоялно сътрудничество и взаимно признаване, който трябва бъде определящ при решенията за анулиране на виза в Шенгенското пространство (
25
).
51.
Трето, член 34 от Визовия кодекс установява общата последица от анулирането на визата. Ако административното решение е издадено в резултат на констатацията, че визата изобщо не е трябвало да бъде предоставена, от това следва, че последиците от анулирането имат обратно действие.
52.
В съдебното заседание германското правителство изтъква, че всяка държава членка следва да определи последиците от анулирането.
53.
Не съм съгласна.
54.
Що се отнася до последиците от анулирането на виза за административното положение на титуляра, посоченият член 34 прави разграничение между анулирането и отмяната в зависимост от момента, към който не са изпълнени условията за издаване. Анулирането на виза следва от факта, че тези условия не са били спазени към момента на издаването, докато отмяната на виза е резултат от обстоятелството, че те вече не са спазени, макар да са били налице към момента на предоставяне на визата (
26
).
55.
Трудно ми е да си представя, че законодателят е предвидил това разграничение, като същевременно е искал анулирането и отмяната да имат евентуално идентично действие. От член 32, параграф 1, буква б) от Визовия кодекс се установява, че издаването на виза „се отказва“, в случай че „са налице основателни съмнения относно автентичността на приложените документи, […], истинността на тяхното съдържание, надеждността на направените изявления […] или намерението [на кандидата] да напусне територията на държавите членки преди изтичането на визата, за която кандидатства“. Ако след издаването на визата се установи, че тези обстоятелства са съществували към момента на издаването (но не са били разкрити навреме от компетентните органи), смятам, че е задължително последицата да бъде същата, както ако последните бяха приложили този член 32, параграф 1, буква б). Следователно това предполага липсата на каквато и да е валидност от самото начало (анулиране ex tunc).
56.
От това следва също, че при липсата на обстоятелства, които биха довели до отказ за издаване на виза съгласно член 32 от Визовия кодекс, виза, която е издадена, остава валидна до изтичането ѝ или евентуално до нейната отмяна и поради това тя покрива осъществения преди това престой на територията на една или повече държави членки. За сметка на това от момента на нейната отмяна визата вече не е валиден документ, който може да бъде основание за престой (отмяна ex nunc).
57.
Четвърто, член 34, параграфи 5?7 от Визовия кодекс определя някои различни етапи, които трябва да бъдат спазени, за да може решението за анулиране да бъде изпълнено и неговите последици да бъдат противопоставени на титуляра.
58.
Разбира се, както отбелязва Generalbundesanwalt, виза не се анулира автоматично.
59.
Анулирането на виза е административно решение, което зависи от преценката на доказателства, установяващи, че издаването ѝ не е било обосновано. След това титулярът се уведомява за това решение (
27
). Всъщност изискванията на правната сигурност забраняват такава преценка, както и всяко изразяващо такава преценка административно решение да бъдат противопоставени на титуляра на визата, без той да бъде формално уведомен за тях.
60.
Уведомяването за мотивираното решение става чрез съдържащия се в приложение VI от Визовия кодекс стандартен формуляр (
28
). Титулярът е уведомен за това и чрез поставянето върху неговата виза на печат „АНУЛИРАНА“, както и на други отбелязвания, указващи, че визата е невалидна (
29
).
61.
По-конкретно, уведомяването има за цел да гарантира, че на титуляра на визата е известно, първо, че въз основа на неговата виза вече не му е разрешено и никога не му е било разрешено да влиза в Шенгенското пространство, за да пребивава в него, второ, че органите са стигнали до този извод въз основа на доказателствата, за които той е уведомен, и трето, че има право да подаде жалба срещу това решение съгласно член 34, параграф 7 от Визовия кодекс. Решението трябва да бъде обяснено по такъв начин, че да позволи на титуляра да упражни правата, които има въз основа на тази разпоредба и на административното право на приемащата решението държава членка (
30
). Безспорно е, че за да може заинтересованото лице да бъде уведомено за решението и отбелязването „АНУЛИРАНА“ да бъде направено върху неговата виза, е необходимо да може да се установи къде се намира то.
62.
Накрая, член 34, параграф 8 от Визовия кодекс предвижда, че компетентните органи въвеждат информацията за анулираните визи във ВИС (
31
). Така другите държави членки са предупредени, че въз основа на анулираната виза титулярът няма и никога не е имал валиден документ, за престой в Шенгенското пространство.
63.
Както вече посочих, член 34 от Визовия кодекс установява определени последователни етапи в административната процедура, чиято цел е последиците от анулирането да бъдат противопоставими на титуляра. За сметка на това той не предвижда условията за тяхното изпълнение.
64.
Според мен също е ясно, че нищо в текста на този член 34 не позволява да се приеме, че той се отнася до положението на трето лице, което в рамките на наказателно производство е обвинено за незаконно превеждане през границата на чужденци. Впрочем в това отношение бих искала да отбележа, че посоченият член 34 не предвижда, че различно от титуляра лице може да подаде жалба по административен ред срещу евентуално решение за анулиране на виза. Той не предвижда и възможност трето лице да встъпи в производството по такава жалба.
65.
Ето защо считам, че наказателно производство, образувано за незаконно превеждане през границата на граждани на трети страни, снабдени с единни визи, които явно са валидни и въпреки че са били получени чрез измама, все още не са анулирани, не може да попадне в обхвата на член 34 от Визовия кодекс.
Правото на Съюза (различно от Визовия кодекс) и евентуалното отражение на липсата на решение за анулиране на виза на лице, за което се твърди, че е незаконен имигрант, върху наказателната отговорност на трето лице, обвинено в незаконно превеждане през границата на чужденци
66.
Въпреки че Визовият кодекс осъществява само частична хармонизация на административното право, що се отнася до анулирането на виза, следва да се провери дали правото на Съюза, като се изключи Визовият кодекс, допуска на лице в положението на г-н Vo да бъде наложена наказателна санкция, докато съответните имигранти разполагат с формално валидни визи, които обаче са получени чрез измама.
67.
В това отношение бих искала да напомня, че държава членка е длъжна да санкционира подпомагането на незаконната имиграция на граждани на трети страни, които влизат и пребивават на нейната територия в нарушение на законодателството ѝ относно влизането и пребиваването на чужденците (
32
). Следователно елемент от фактическия състав на това правонарушение е „незаконното влизане“ и „незаконният престой“ на последните. По силата на Директива 2002/90 тази незаконосъобразност се определя съгласно националното право. Безспорно националното право трябва да съответства на относимото приложимо законодателство на Съюза, включително на условията, както и на реда за издаване и анулиране на визи, и да зачита целите на Директива 2002/90 и тези на Рамково решение 2002/946, по-конкретно що се отнася до санкционирането на незаконната имиграция и борбата срещу незаконната имиграция.
68.
Допускат ли Директива 2002/90 и Рамково решение 2002/946 незаконното влизане и пребиваване на чужденците да бъде доказано в рамките на наказателно производство при липсата на решение за анулиране?
69.
Да.
70.
Нито Директива 2002/90, нито Рамково решение 2002/946 се стремят към сближаване на наказателното право на държавите членки в областта на доказването. Всъщност предмет на посоченото законодателство е само определяне на нарушението „подпомагане на незаконното влизане, транзит и престой“, изключенията от това определение и основните норми в областта на наказанията, отговорността и компетентността (
33
).
71.
Следователно правото на Съюза не е пречка наказателното право на държава членка да позволява правната квалификация на получаването на виза чрез измама да се основава на събрани доказателства, сред които не се съдържа прието преди това административно решение за анулиране на съответната виза.
72.
Както основателно отбелязва германското правителство в съдебното заседание, очевидно е, че наказателният съд не може да прилага националното право по начин, който да засегне постигането на целите на Съюза или да увреди основните права, които правото на Съюза предоставя на обвиняем в наказателно производство (
34
).
73.
Поради това смятам, че от гледна точка на правото на Съюза липсата на по-ранно административно решение за анулирането на виза не е пречка за налагането на наказателна санкция на лице в положението на г-н Vo.
Правото на Съюза и евентуалното отражение на липсата на уведомяване на титуляра на виза за решение за анулиране на същата като виза на лице, за което се твърди, че е незаконен имигрант, върху наказателната отговорност на трето лице, обвинено в незаконно превеждане през граница на чужденци
74.
Ако Съдът все пак приеме, че съгласно правото на Съюза е необходимо по-ранно решение за анулиране, остава да се провери дали правото на Съюза допуска на лице в положението на г-н Vo да бъде наложена наказателна санкция, докато съответните имигранти не са получили уведомлението за това решение и другите държави членки не са били информирани за анулирането.
75.
Считам, че това не е така. Това схващане почива на съображения, идентични на тези, в резултат на които стигнах до извода, че правото на Съюза допуска държава членка да санкционира по наказателен ред лице за незаконно превеждане през границата на чужденци, при положение че съответните имигранти са разполагали с явно валидни единни визи, които, независимо че са получени чрез измама, все още не са анулирани (
35
).
76.
Впрочем различно тълкуване би осуетило постигането на целта за борба срещу незаконната имиграция. Лице, участващо в организирането на незаконна имиграция, би било възнаградено за това, че е помогнало на имигрантите да пребивават нелегално и без валиден документ в Шенгенското пространство. Наистина, както поддържат повечето от представилите становища страни, задачата на органите да уведомят официално незаконно влезлите на територията лица за решение за анулиране, ще бъде още по-трудна, ако превеждащото чужденци през границата лице има още по-голям интерес да им помогне да се укрият. В резултат на това лицето, превеждащо чужденци през границата, вероятно в още по-голяма степен би било в състояние да избегне наказателната отговорност за незаконно превеждане през границата на чужденци.
Заключение
77.
С оглед на всички изложени по-горе съображения, смятам, че Съдът би трябвало да отговори на поставения въпрос по следния начин:
„Членове 21 и 34 от Регламент (ЕО) № 810/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година за създаване на Визов кодекс на Общността (Визов кодекс), съответно изменен, трябва да се тълкуват в смисъл, че те допускат държава членка да наложи наказание за незаконното превеждане през границата на чуждестранни лица, притежаващи единна виза, получена чрез измама, която все още не е анулирана“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Следва да се отбележи, че представеното по-нататък законодателство на Съюза се прилага съвсем частично в Дания, Ирландия и в Обединеното кралство.
(
3
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година за създаване на Визов кодекс на Общността (Визов кодекс) (ОВ L 243, стр. 1), съответно изменен.
(
4
)	За определението на единна виза вж. точка 17 от настоящото становище.
(
5
)	Рамково решение на Съвета от 28 ноември 2002 година за укрепване на наказателноправната рамка за предотвратяване на подпомагането на незаконното влизане, транзит и престой (ОВ L 328, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 30). Това рамково решение е прието в същия ден като Директива 2002/90/ЕО на Съвета от 28 ноември 2002 година за определяне на подпомагане на незаконното влизане, преминаването и пребиваването (ОВ L 328, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 33), което обяснява кръстосаните препратки между тези две законодателни мерки.
(
6
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, стр. 98). Съгласно член 22 от същата, посочената директива влиза в сила на 13 януари 2009 г.
(
7
)	Регламент (ЕО) № 562/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 15 март 2006 година за създаване на Кодекс на Общността за режима на движение на лица през границите (Кодекс на шенгенските граници) (ОВ L 105, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 8, стр. 5, поправка ОВ L 275, 2011 г., стр. 11), съответно изменен (наричан по-нататък „Кодекс на шенгенските граници“). Кодексът на шенгенските граници установява общи мерки във връзка с пресичането на вътрешните граници от лицата, както и с контрола на външните граници и развива „достиженията на правото от Шенген“, т.е. съвкупността от мерки, насочени към премахване на вътрешния граничен контрол и засилване на външния граничен контрол. Той се прилага заедно с Визовия кодекс, който го допълва, като определя по-подробно условията и реда за издаване на визи.
(
8
)	Списъкът на съответните страни се намира в приложение I към изменения Регламент (ЕО) № 539/2001 на Съвета от 15 март 2001 година за определяне на третите страни, чиито граждани трябва да притежават виза, когато преминават външните граници на държавите членки, както и тези, чиито граждани се освободени от това изискване (ОВ L 81, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 97, поправка ОВ L 194, 2011 г., стр. 39).
(
9
)	Член 5 от Визовия кодекс определя държавата членка, компетентна да разглежда такова заявление.
(
10
)	Членове 18?21 от Визовия кодекс.
(
11
)	Вж. и бележка под линия 6 от настоящото становище. Тези условия по същество съответстват на тези, съдържащи се в член 21, параграф 3, букви a)?г) от Визовия кодекс.
(
12
)	ВИС е система за обмен на данни относно визите между държавите членки, въведена с Регламент (ЕО) № 767/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 9 юли 2008 година относно Визовата информационна система (ВИС) и обмена на данни между държави членки относно визите за краткосрочно пребиваване (Регламент за ВИС) (ОВ L 218, стр. 60), който освен това има за цел да спомогне за установяване на самоличността на всяко лице, което не отговаря или вече не отговаря на условията за влизане, престой или пребиваване на територията на държавите членки.
(
13
)	Вж. и член 13, параграф 1 от Кодекса на шенгенските граници.
(
14
)	Член 58, параграф 2 от Визовия кодекс.
(
15
)	Член 58, параграф 5 от Визовия кодекс.
(
16
)	SCH/Com-ex (93) 24 [ОВ L 239, 2000 г., стр. 154; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 2 стр. 17, наричано по-нататък „Решение SCH/Com-ex (93) 24“]. Това решение е отменено от Визовия кодекс. Вж. член 56, параграф 2, точка б) от Визовия кодекс. За обяснение на взаимодействието между споразумението от Шенген, Конвенцията за прилагане на споразумението от Шенген, Общия наръчник, Общите консулски инструкции и решенията на изпълнителния комитет, създаден с Конвенцията за прилагане на споразумението от Шенген, вж. Решение от 18 януари 2005 г. по дело Комисия/Съвет (C-257/01, Recueil, стр. I-345, точки 7?14).
(
17
)	Член 1, първа алинея от Решение SCH/Com-ex (93) 24.
(
18
)	Член 1, първа алинея от Решение SCH/Com-ex (93) 24. За сметка на това чрез „отмяната“„е [било] възможно да бъде отменен оставащият срок на валидност на единната виза, след като притежателят е влязъл в територията“ и тя „[не е имала] обратно действие“ (член 2, втора алинея от Решение SCH/Com-ex (93) 24).
(
19
)	Общи консулски инструкции за издаване на визи от дипломатическите мисии и консулските служби (ОВ C 326, 2005 г., стр. 1), съответно изменени (приложение 14).
(
20
)	Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet.
(
21
)	Член 1, параграф 1 от Рамково решение 2002/946 и член 1, параграф 1 от Директива 2002/90, без да се изключва предвидената в параграф 2 от този член възможност в случай на действие с хуманитарна цел (вж. точка 9 от настоящото становище).
(
22
)	Член 34, параграф 1 от Визовия кодекс. Оттук следва също, че държава членка няма право да анулира виза, когато условията за издаването ѝ действително са били изпълнени към този момент.
(
23
)	В това отношение не изключвам възможността анулирането на виза, чийто срок е изтекъл, все още да има полезно действие. Струва ми се, че при такива обстоятелства анулирането на визата и уведомяването на титуляра за него биха позволили да му бъдат противопоставени с обратно действие последиците от невалидността що се отнася до срока на валидност на визата.
(
24
)	Следва да се отбележи, че в текстовете на други езици на тази разпоредба са използвани и различни глаголи, така че да се направи разлика между задължението на държавата членка, издала визата, и правомощията на другите държави членки.
(
25
)	Във връзка с това бих искала да припомня и становището на Съда в Решение от 16 юни 2005 г. по дело Pupino (C-105/03, Recueil, стр. I-5285, точка 42), а именно че „[б]и било трудно за Съюза да изпълни ефективно мисията си, ако принципът за лоялно сътрудничество, който предполага по-специално държавите членки да вземат всички общи или конкретни мерки, подходящи за осигуряване на изпълнението на техните задължения съгласно правото на Европейския съюз, не е водещ и в рамките на полицейското и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, което впрочем е изцяло основано на сътрудничеството между държавите членки и институциите“.
(
26
)	Член 34, параграф 2 от Визовия кодекс.
(
27
)	Задължението за уведомяване на титуляра за анулирането чрез съдържащия се в приложение VI стандартен формуляр се прилага едва от 5 април 2011 г. (вж. точка 23 от настоящото становище). Дотогава по отношение на мотивите и уведомяването за такъв вид решение се прилага националното право.
(
28
)	Член 34, параграфи 1 и 6 от Визовия кодекс.
(
29
)	Член 34, параграф 5 от Визовия кодекс.
(
30
)	Член 34, параграф 7 от Визовия кодекс, отнасящ се до правото да се подаде жалба срещу решение за анулиране, се прилага едва от 5 април 2011 г. (вж. точка 23 от настоящото становище). Дотогава по отношение на възможността за подаване на такъв вид жалба се прилага националното право.
(
31
)	Член 34, параграф 8 от Визовия кодекс.
(
32
)	Член 1, параграф 1 от Рамковото решение 2002/946 и член 1, параграф 1 от Директива 2002/90, без да се изключва предвидената в параграф 2 от последния възможност в случай на действие с хуманитарна цел (вж. точка 9 от настоящото становище).
(
33
)	Вж. съображение 3 от Директива 2002/90 и това от Рамково решение 2002/946.
(
34
)	В това отношение обръщам внимание на член 48 от Хартата на основните права на Съюза, както и на член 6 от Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи.
(
35
)	Все пак следва да се добави, че предвид тяхната роля не смятам за очевидно, че уведомяването на титуляра и информирането на държавите членки могат също да имат доказателствена стойност наред с тази на решението за анулиране в рамките на наказателно производство, образувано не срещу титуляра на визата, а срещу трето лице.