62023CC0581
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. MEDINA
представено на 9 януари 2025 година (
1
)
Дело C‑581/23
Beevers Kaas BV
срещу
Albert Heijn België NV,
Koninklijke Ahold Delhaize NV,
Albert Heijn BV,
Ahold België BV,
при участието на:
B.A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono
(Преюдициално запитване, отправено от Hof van beroep te Antwerpen (Апелативен съд Антверпен, Белгия)
„Преюдициално запитване — Конкуренция — Споразумения, решения и съгласувани практики — Член 101, параграф 3 ДФЕС — Вертикални споразумения — Регламент (ЕС) № 330/2010 — Освобождаване — Член 4, буква б), подточка i) — Твърди ограничения — Изключения — Споразумения за изключителна дистрибуция — Условия — Забрана за активни продажби на предоставената при условията на изключителност територия — Условие за паралелно налагане — Понятие „споразумение“ — Доказателство за съгласуванaта воля на доставчика и неговите дистрибутори — Липса на активни продажби от страна на други купувачи на територията, определена за изключителния дистрибутор“
1.
Настоящото преюдициално запитване, отправено от Hof van beroep te Antwerpen (Апелативен съд Антверпен, Белгия), се отнася до тълкуването на член 4, буква б), подточка i) от Регламент (ЕС) № 330/2010 на Комисията (наричан още „Регламентът за групово освобождаване на вертикални споразумения“ или „VBER“) (
2
). Запитването е отправено в рамките на спор между Beevers Kaas BV, от една страна, и Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV и Ahold België BV (наричани по-нататък заедно „дружествата Albert Heijn“), от друга страна.
2.
Спорът се отнася до твърдяното нарушение от страна на последните на споразумение за изключителна дистрибуция, сключено между Beevers Kaas и B.A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono (млекопреработвателен кооператив „Cono“) за дистрибуцията на популярното сирене Beemster (
3
) в Белгия и Люксембург.
I. Правна уредба
А.
Правото на Европейския съюз
3.
Регламент № 330/2010, който запитващата юрисдикция счита за приложим към спора в главното производство, заменя Регламент (ЕО) № 2790/1999 на Комисията, считано от 1 юни 2010 г. (
4
). Съгласно член 10, втора алинея от Регламент № 330/2010 този регламент се прилага до 31 май 2022 г.
4.
Член 2 от Регламент № 330/2010 въвежда освобождаване от прилагането на член 101, параграф 1 ДФЕС за вертикалните споразумения, съдържащи вертикални ограничения (наричано по-нататък „груповото освобождаване“).
5.
Член 4 от Регламент № 330/2010 се отнася до „твърдите ограничения“, които, с някои изключения, не могат да се ползват от груповото освобождаване, предвидено в член 2 от този регламент. Член 4 предвижда:
„Освобождаването, предвидено в член 2, не се прилага за вертикални споразумения, които имат за предмет, пряко или косвено, независимо или в комбинация с други фактори, които страните могат да контролират:
[…]
б)
ограничаването на територията, на която купувач, който е страна по споразумението, може да продава договорните стоки или услуги, или ограничаването на клиентите, на които този купувач може да продава договорните стоки или услуги, без да се засяга ограничаването на мястото му на установяване, с изключение на:
i)
ограничаването на активните продажби към изключителната територия или изключителните клиенти, запазени за доставчика или предоставени от доставчика на друг купувач, когато едно такова ограничаване не ограничава продажбите от страна на клиентите на купувача,
[…]“.
6.
Съгласно членове 10 и 11 от Регламент (ЕС) 2022/720 на Комисията (
5
), който заменя Регламент № 330/2010 на Комисията, същият влиза в сила на 1 юни 2022 г., а срокът му на действие изтича на 31 май 2034 г.
7.
Едновременно с приемането на Регламент № 330/2010 са публикувани Насоките на Европейската комисия относно вертикалните ограничения (
6
).
8.
Съгласно точка 25 от Насоките от 2010 г.:
„[…]
a)
[Регламент № 330/2010] се прилага за споразумения и съгласувани практики […]. За да има споразумение по смисъла на член 101 [ДФЕС], достатъчно е страните да са изразили своята обща воля да възприемат определено пазарно поведение. Формата на изразяване на волята не е от значение, стига тя да изразява точно волята на страните. В случай че не е налице каквото и да било изрично споразумение, в което се изразява съгласуване на волята, Комисията ще трябва да докаже, че съществува съгласие на една от страните с едностранната политика на другата страна. Що се отнася до вертикалните споразумения, съществуват два начина, по които може да бъде установено съгласие с определена едностранна политика. На първо място, съществуването на съгласие може да бъде установено от правомощията, предоставени по силата на предварително съставеното общо споразумение. Ако клаузите на предварително съставеното споразумение предвиждат или дават право на дадена страна да възприеме впоследствие специфична едностранна политика, която ще бъде обвързваща за другата страна, съгласието на другата страна с тази политика може да бъде установено въз основа на тези клаузи […]. На второ място, при липсата на такова изрично съгласие, Комисията може да докаже наличието на мълчаливо съгласие. За тази цел е необходимо първо да се докаже, че едната страна изисква пряко или косвено сътрудничеството на другата страна за осъществяването на нейната едностранна политика, и второ, че другата страна е спазила изискването, като е осъществила тази едностранна политика на практика […]. [При] вертикалните споразумения […] мълчаливо съгласие може да бъде установено при отчитане на степента на принуда, упражнена от една от страните с цел осъществяване на нейната политика върху другата страна или страни по споразумението, в съчетание с броя на дистрибуторите, които действително осъществяват на практика едностранната политика на доставчика. Например, система за мониторинг и санкции, създадена от доставчик за санкциониране на онези дистрибутори, които не съблюдават неговата едностранна политика, насочва към мълчаливо съгласие с едностранната политика на доставчика, ако тази система позволява на доставчика да осъществи своята политика на практика. […]“.
9.
Точка 51 от Насоките от 2010 г. гласи следното:
„Съществуват четири други изключения от твърдото ограничение в член 4, буква б) от [Регламент № 330/2010]. Първото изключение в член 4, буква б), подточка i) позволява на доставчик да ограничава активните продажби от купувач, който е страна по споразумението, на територия или клиентска група, която е определена за изключителна за друг купувач или която доставчикът е запазил за себе си. Територия или клиентска група е определена за изключителна, когато доставчикът се съгласява да продава своите продукти само на един дистрибутор за разпространение на определена територия или на дадена клиентска група и изключителният дистрибутор е защитен срещу активна продажба на своята територия или на неговата клиентска група от всички други купувачи на доставчика в рамките на [Европейския съюз], независимо от продажбите на доставчика. Доставчикът има право да комбинира определянето на изключителна територия и изключителна клиентска група, като например определи изключителен дистрибутор за определена клиентска група на дадена територия. Тази защита на територии или клиентски групи, определени за изключителни, трябва обаче да позволява пасивни продажби на тези територии или клиентски групи. За прилагането на член 4, буква б) от [Регламент № 330/2010] Комисията прави следното тълкувание на „активни“ […] продажби:
—
„активни“ продажби означава активно да се достигне до отделни клиенти примерно пряко по пощата, включително чрез изпращане на електронни писма, които не са отговор на искане, или чрез посещение; или активно да се достигне до конкретна клиентска група или клиенти на конкретна територия, посредством реклами в медиите, интернет или друг вид промоции, конкретно насочени към тази клиентска група или насочени към клиенти на тази територия; реклама или промоция, която е привлекателна само за купувача, ако достига (също) до конкретна група клиенти или клиенти на конкретна територия, се счита за активна продажба на тази група клиенти или клиенти на тази територия.
[…]“.
Б.
Белгийската правна уредба
10.
Член VI.104 от Wetboek van economisch recht (Кодекс на стопанското право, наричан по-нататък „WER“) от 28 февруари 2013 г. гласи:
„Забранява се всяко действие, противоречащо на лоялните пазарни практики, с което дадено предприятие накърнява или може да накърни професионалните интереси на едно или повече предприятия“.
II. Фактите в основата на спора в главното производство и преюдициалните въпроси
11.
Въззивникът в главното производство, Beevers Kaas, е изключителен дистрибутор в Белгия на сиренето Beemster, което закупува от производителя Cono — дружество, установено в Нидерландия.
12.
Между Beevers Kaas и Cono е сключено споразумение за изключителна дистрибуция от 1 януари 1993 г. за дистрибуцията на сиренето Beemster в Белгия и Люксембург (наричано по-нататък „споразумението за изключителна дистрибуция“).
13.
Дружествата Albert Heijn извършват дейност в бизнеса със супермаркети в Белгия и Нидерландия. Те са купувачи (
7
) на сиренето Beemster, което се произвежда от Cono за пазари извън Белгия и Люксембург.
14.
Beevers Kaas счита, че дружествата Albert Heijn са нарушили почтените пазарни практики посредством извършването на дейности в Белгия, които са довели пряко или косвено до нарушаване на изключителните му права за дистрибуция по силата на споразумението за изключителна дистрибуция, въпреки че са знаели, че Cono е обвързано от това споразумение.
15.
Според дружествата Albert Heijn, Beevers Kaas и Cono се опитват да им наложат забрана за активни продажби, което е недопустимо. Те считат, че споразумението за изключителна дистрибуция не задължава Cono да защитава Beevers Kaas от активни продажби чрез други дистрибутори, и че то не отговаря на строгите условия на конкурентното право, за да обоснове забрана за препродажба.
16.
С решение от 9 юли 2021 г. председателят на Ondernemingsrechtbank Antwerpen (Търговски съд Антверпен, Белгия) отхвърля като неоснователен предявения от Beevers Kaas иск с мотива, че „от нито една договорна или законодателна разпоредба не следва забрана за предприятията да получават доставки директно от Cono в Нидерландия и да извършват дистрибуцията [им] в Белгия“. По-специално, председателят на тази юрисдикция подчертава факта, че споразумението за изключителна дистрибуция единствено не позволява на Cono самостоятелно да продава на белгийски дистрибутори. Тълкуването на Beevers Kaas предполагало, че всички предприятия, независимо от мястото си на установяване, трябва да спазват това споразумение и да не продават в Белгия произвежданото от Cono сирене. Също така Beevers Kaas не се ползвало от договорна защита на изключително предоставената му територия в Белгия срещу активните продажби на други дистрибутори, които се снабдяват от Cono.
17.
Beevers Kaas обжалва това решение пред Hof van beroep te Antwerpen (Апелативен съд Антверпен), който е запитващата юрисдикция.
18.
Пред тази юрисдикция страните спорят по въпроса дали споразумението за изключителна дистрибуция отговаря на условията, предвидени в член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010, и по-специално на така нареченото „условие за паралелно налагане“. Съгласно това условие доставчикът е длъжен да защити изключителния си дистрибутор срещу активни продажби към изключителната територия от страна на всички останали свои дистрибутори/купувачи в рамките на Европейското икономическо пространство (ЕИП).
19.
С междинно решение от 27 април 2022 г. запитващата юрисдикция се произнася по спорния въпрос относно съдържанието и обхвата на споразумението за изключителна дистрибуция в полза на Beevers Kaas. Тя констатира, че Beevers Kaas е доказало, че дружествата Albert Heijn са се съгласили поне мълчаливо със забраната за активни продажби. Според запитващата юрисдикция обаче Beevers Kaas трябва също да докаже, че всички други дистрибутори/купувачи, освен дружествата Albert Heijn, са се съгласили с тази забрана.
20.
Запитващата юрисдикция споделя становището на белгийския национален орган за защита на конкуренцията (наричан по-нататък „НОЗК“), към който тя се обръща с искане да встъпи като amicus curiae, според което условието за паралелно налагане трябва да бъде изпълнено, за да може да се наложи валидно ограничение на активните продажби. Това условие трябва да се тълкува в светлината на понятието „споразумение“ по смисъла на член 101 ДФЕС и член IV.1 от WER.
21.
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че Регламент № 330/2010 и Насоките от 2010 г. не уточняват по какъв начин доставчикът трябва да защити изключителните си дистрибутори от активни продажби на тяхната изключителна територия, извършвани от други купувачи на доставчика. По-специално, в тях не се посочва как доставчикът трябва да съобщи за забраната за активни продажби на другите си купувачи, нито как последните трябва да се съгласят с тази забрана.
22.
В настоящия случай няма данни, че всички други купувачи на Cono изрично са приели забраната за активни продажби. Според НОЗК запитващата юрисдикция може да направи извод за мълчаливото съгласие с тази забрана само от факта, че понастоящем никой от тези купувачи не продава в Белгия продукти, закупени от Cono. Beevers Kaas споделя това становище и поради това счита, че е доказало в достатъчна степен, че всички купувачи на Cono са приели забраната за активни продажби.
23.
Обратно, дружествата Albert Heijn считат, че мълчаливо съгласие би било налице само ако Beevers Kaas докаже, че политиката на Cono, според която продуктите Beemster, закупени в Нидерландия, не трябва да се продават активно в Белгия, е била съобщена на всички негови купувачи.
24.
При тези обстоятелства Hof van beroep te Antwerpen (Апелативен съд Антверпен) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Може ли условието за паралелно налагане по член 4, буква б), подточка i) от [Регламент № 330/2010] да се счита за изпълнено и по този начин доставчикът, който отговаря на останалите условия по този регламент, да забрани правно валидно активните продажби от страна на един от своите купувачи на територия, която е предоставена при условията на изключителност за друг купувач, ако това се основава единствено на констатацията, че другите купувачи не извършват активни продажби на тази територия? […] [T]рябва ли да се счита, че съществуването на споразумение, забраняващо активните продажби между тези други купувачи и доставчика, е доказано в достатъчна степен само въз основа на констатацията, че тези други купувачи не извършват активни продажби на предоставената при условията на изключителност територия?
2)
Може ли условието за паралелно налагане по член 4, буква б), подточка i) от [Регламент № 330/2010] да се счита за изпълнено и по този начин доставчикът, който отговаря на останалите условия по този регламент, да забрани правно валидно активните продажби от страна на един от своите купувачи на територия, която е предоставена при условията на изключителност на друг купувач, ако той получава съгласието на другите си купувачи само ако и когато им предстои да извършват активни продажби на така изключително предоставената територия? Или по-скоро е необходимо доставчикът да е получил такова съгласие от всички свои купувачи, независимо от това дали те ще извършват активни продажби на предоставената при условията на изключителност територия?“.
III. Производство пред Съда
25.
Писмени становища представят Beevers Kaas, дружествата Albert Heijn, Cono, белгийското правителство и Комисията. Същите страни са представлявани в съдебното заседание, проведено на 16 октомври 2024 г.
IV. Анализ
А.
По първия преюдициален въпрос
26.
С този въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 трябва да се тълкува в смисъл, че когато доставчик е предоставил на определен дистрибутор територия при условията на изключителност, е достатъчно да се констатира, че останалите му купувачи (тоест купувачи, които не се ползват от този специален режим на изключителни права) не извършват активни продажби на тази територия, за да се приеме, че съществува споразумение между този доставчик и останалите му купувачи относно забраната за активни продажби на тази територия.
1. Представлява ли условието за паралелно налагане част от член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010?
27.
В първия си въпрос запитващата юрисдикция се позовава на условието за паралелно налагане. За да се отговори на този въпрос, следва да се провери дали елементите, посочени в член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010, позволяват на Съда за първи път в практиката си да направи извод, че този член съдържа условие за паралелно налагане, въпреки че в посочения член липсва изрично позоваване на такова условие.
28.
Следва да се припомни, че за да се определи обхватът на дадена разпоредба от правото на Съюза, следва да се вземат предвид едновременно нейното съдържание, контекст и цели (
8
).
29.
Следва да се започне с контекста на член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010.
30.
Член 2 от този регламент предвижда при определени условия групово освобождаване на вертикалните споразумения от забраната по член 101, параграф 1 ДФЕС, като по този начин създава зона на сигурност за тези споразумения.
31.
Същевременно той изключва възможността за групово освобождаване на някои видове вертикални споразумения, които, независимо от пазарния дял на съответните предприятия, съдържат определени видове сериозни ограничения на конкуренцията. Става въпрос за споразумения, които съдържат твърди ограничения по смисъла на член 4 от този регламент.
32.
Следователно съгласно член 4, буква б) от Регламент № 330/2010 предвиденото групово освобождаване
не се прилага за вертикални споразумения, които пряко или косвено имат за цел ограничаването на територията, на която купувач, който е страна по споразумението, може да продава договорните стоки или услуги, или ограничаването на клиентите, на които този купувач може да продава договорните стоки или услуги, без да се засяга ограничаването на мястото му на установяване.
33.
Член 4, буква б) от Регламент № 330/2010 обаче предвижда четири изключения. Ограниченията, обхванати от тези изключения, съгласно този регламент не се считат за твърди ограничения и следователно не водят до оттегляне на правото на групово освобождаване за въпросното споразумение. С други думи, тази разпоредба допуска в обхвата на груповото освобождаване да се запазят четири вида ограничения.
34.
В това отношение следва да се припомни, че този член предвижда четири изключения (от едно изключение) и че изключенията от правилото трябва да се тълкуват стеснително (
9
).
35.
Така стигам до целта на член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010. Целта му, видна от неговия текст, е била да бъдат освободени ограниченията върху активните продажби към изключителната територия, запазена за дистрибутор/купувач (така наречената „забрана за активни продажби“) (
10
), когато тези ограничения се съдържат в обвързващо споразумение между доставчика и останалите му купувачи (
11
).
36.
Следователно в настоящия случай предвиденото в тази разпоредба изключение би позволило — стига да са изпълнени условията на тази разпоредба — доставчикът (Cono) да определи изключителна територия само за един от своите дистрибутори/купувачи (Beevers Kaas), като същевременно ограничи активните продажби на другите си купувачи на тази територия.
37.
Що се отнася до текста на член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010, както вече подчертах по-горе (
12
) и както правилно е обяснено и в експертния доклад относно преразглеждането на Регламента за групово освобождаване на вертикални споразумения (
13
), условието за паралелно налагане — тоест „изискване да се позволи ограничаването на активните продажби да се ползва от груповото освобождаване“, което би очертало рамката на отношенията между доставчика (Cono) и всички негови дистрибутори/купувачи в настоящия случай — „не е изрично отразено в [текста на] член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010, но в точка 51 от Насоките [от 2010 г.] [то] се свързва с понятието„определяне на изключителна територия или клиентска група“. Следователно трябва да се провери дали това изискване е част от член 4, буква б), подточка i) и поради това представлява условие, което трябва да е налице, за да бъде този член приложим в случай като разглеждания в главното производство.
38.
Ако се установи, че случаят е такъв, условието за паралелно налагане би означавало, че предоставянето на изключителни териториални права на конкретен дистрибутор/купувач (Beevers Kaas) и прилагането на забраната за активни продажби по отношение на всички останали купувачи са съпътствани от задължение за доставчика (Cono) да защити изключителните права на дистрибуция на такъв купувач спрямо всички останали свои купувачи.
39.
Понятието „изключителна дистрибуция“ обозначава положение, при което дадена територия (или клиентска група) е „определена за изключителна“, тоест когато доставчикът се съгласява да продава своите продукти само на един дистрибутор за разпространение на определена територия (или на дадена клиентска група) (
14
).
40.
Първо, според мен от текста на член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010, и по-специално от израза „изключителна територия“, имплицитно следва (
15
), че доставчикът има право да предостави изключителна територия на един от своите купувачи. Определянето на изключителна територия по необходимост предполага, че правото да разпространява стоката на тази конкретна територия, е предоставено само на отделен купувач. За да има смисъл от тази изключителност, упражняването на предоставеното на този купувач право трябва да бъде защитено срещу евентуални нарушения. Следователно, ако даден доставчик реши да се възползва от изключението от твърдите ограничения, този доставчик има съответното задължение да осигури ефективността на това изключително налагане на дадена територия, включително като защити купувача от активни продажби на тази територия от всички останали купувачи на доставчика.
41.
Всъщност, както отбелязва по същество запитващата юрисдикция, възможността доставчик да предостави при условията на изключителност дадена територия на един от своите дистрибутори/купувачи, би била лишена от всякакво полезно действие, ако изключителният дистрибутор/купувач не е защитен от активни продажби, реализирани на тази територия от другите купувачи на доставчика (
16
). В това отношение припомням, че съгласно постоянната практика на Съда, когато една разпоредба от правото на Съюза подлежи на различни тълкувания, предимство трябва да се отдаде на това, което може да запази нейното полезно действие (
17
).
42.
Второ, от текста на член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 изрично следва, че доставчикът има право да ограничи активните продажби на други купувачи в рамките на изключителната територия. Тази възможност би била лишена от съдържание и би била само формална, ако не се съпътства от съответно задължение за доставчика да гарантира, че ограничението на активните продажби действително се спазва от тези други купувачи. Същевременно следва да се отбележи, че такова задължение възниква само ако доставчикът е имал намерение да се възползва, и действително се е възползвал от изключението, предвидено в член 4, буква б), подточка i).
43.
От това следва, че като допуска ограничения на активните продажби на „изключителна територия“, Регламент № 330/2010 включва условието за паралелно налагане в режима по член 4, буква б), подточка i) от този регламент.
44.
В съображение 5 от Регламент № 330/2010 се уточнява, че „[п]редимствата на груповото освобождаване, въведено с настоящия регламент, следва да се ограничат до вертикалните споразумения, за които може да се допусне с достатъчна степен на сигурност, че отговарят на условията по член 101, параграф 3 [ДФЕС]“.
45.
В съображения 6 и 7 от този регламент се пояснява, че определени видове вертикални споразумения могат да доведат до увеличаване на икономическата ефективност, до намаляване на разходите по трансакциите и до оптимизиране на продажбите и инвестициите. От тези съображения следва, че такива повишаващи ефективността въздействия могат да надделеят над всякакви антиконкурентни последици, стига да са спазени изискванията на посочения регламент.
46.
Накрая, съображение 10 от Регламент № 330/2010 гласи по-специално, че „[с] настоящия регламент не следва да бъдат освободени вертикалните споразумения, съдържащи ограничения, които е възможно да ограничат конкуренцията и да навредят на потребителите или които не са необходими за постигането на резултатите за увеличаване на ефективността“.
47.
От това следва, че споразумения като разглежданите по принцип могат да се считат за отговарящи на условията по член 101, параграф 3 ДФЕС. За да може обаче изключението, предвидено в член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010, да доведе до такива резултати за увеличаване на ефективността, условията на това изключение трябва да бъдат изпълнени и ефективно прилагани от съответните страни. С други думи, общата забрана няма да важи за конкретно споразумение или съгласувана практика само ако предвидените в този регламент условия са действително изпълнени и ако това споразумение или съгласувана практика е в състояние да доведе до повишаване на ефективността. С оглед прилагането на изключението, предвидено в член 4, буква б), подточка i), тази цел би могла да се постигне само когато изключителните права и забраната за активни продажби се съчетаят с ефективна защита на предоставените от доставчика изключителни права.
48.
Като се има предвид целта на груповото освобождаване, предвидено в Регламент № 330/2010, както е посочена в неговите съображения, причината условието за паралелно налагане да бъде въведено като изискване, е, че член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 може да се прилага само за споразумения за изключителна дистрибуция, които действително насърчават изключителния дистрибутор да инвестира в дейностите си по продажби на изключителната територия (
18
).
49.
При това положение, за да се гарантира това стимулиране, е необходимо доставчикът ефективно да ограничи активните продажби в рамките на изключителната територия от страна на всички останали купувачи в ЕИП (
19
).
50.
Това тълкуване на текста на Регламент № 330/2010 е възпроизведено в Насоките на Комисията от 2010 г., които придружават този регламент. В това отношение припомням, че макар поради незадължителния си характер Насоките да не обвързват Съда, остава непроменен фактът, че Комисията е автор на този регламент и че следователно придружаващите го насоки по принцип са релевантен инструмент за правилното разбиране на замисъла на законодателя (в случая, на Комисията). Всъщност в миналото Съдът се е позовал на същите насоки в подкрепа на тълкуването си на член 101, параграф 1 ДФЕС (
20
). Това тълкуване на член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 в светлината на придружаващите го насоки съответства на целите на този регламент, който заедно с Насоките има за цел да гарантира правната сигурност и еднаквото прилагане на конкурентното право, и по-специално на член 101 ДФЕС, в Европейския съюз.
51.
Всъщност в точка 51 от Насоките от 2010 г. се уточнява, че „територия или клиентска група е определена за изключителна, когато доставчикът се съгласява да продава своите продукти само на един дистрибутор за разпространение на определена територия или на дадена клиентска група и изключителният дистрибутор е защитен срещу активна продажба на своята територия или на неговата клиентска група от всички други купувачи на доставчика в рамките на [Европейския съюз], независимо от продажбите на доставчика“ (курсивът е мой). От това следва, че обяснението, дадено от Комисията в нейните насоки, свързва изключителността и ограничаването на активните продажби с необходимостта да се осигури защитата на правата, произтичащи от тези споразумения.
52.
От изложените по-горе съображения следва, че условието за паралелно налагане е неразделна част от режима по член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 и че в този контекст Насоките от 2010 г. имат за цел да уточнят начина, по който условията на тази разпоредба следва да се прилагат на практика.
53.
Считам, че горното тълкуване се потвърждава от новия регламент, а именно Регламент 2022/720, който заменя Регламент № 330/2010 и който, както се пояснява в съображение 2 от него, се основава на като цяло положителния опит от прилагането на Регламент № 330/2010.
54.
Както обяснява Комисията в съдебното заседание, Регламент 2022/720, приет с цел да бъдат изяснени някои елементи, вече установява изрично определение на понятието „система за изключителна дистрибуция“. Следователно, за да бъдат по-ясни правилата и да се предостави правна сигурност на операторите, които се ползват от режима за вертикално групово освобождаване, новият регламент включва условието за паралелно налагане в определението на „система за изключителна дистрибуция“. С други думи, този регламент вече съдържа изрично определение на условията, свързани с тази система за дистрибуция, което според мен предходният регламент е предвиждал имплицитно. Новият регламент има за цел ясно да свърже изискването за паралелно налагане с изключителността (
21
).
55.
В това отношение в Насоките от 2022 г. относно вертикалните ограничения (
22
) се пояснява, че „[з]а да се запазят стимулите за инвестиции на изключителните дистрибутори, доставчикът трябва да ги защити срещу активни продажби, включително срещу целева онлайн реклама, на определената за тях изключителна територия или клиентска група от страна на другите купувачи на доставчика“.
2. Как може да бъде изпълнено условието за паралелно налагане?
56.
От направения по-горе анализ следва, че за да бъде изпълнено условието за паралелно налагане в настоящия случай, трябва най-напред да се докаже, че е съществувало или съществува споразумение между доставчика (Cono) и всички негови купувачи. Всъщност от логиката на режима на освобождаване по член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 следва, че изключението от „ограничения[та], които премахват ползите от груповото освобождаване (твърди ограничения)“, става приложимо едва когато страните (доставчикът и неговите купувачи) са се съгласили да спазват условията, предвидени в този член.
57.
Струва ми се, че в духа на член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 най-очевидният начин да се докаже спазването на условието за паралелно налагане, би бил в обвързващите писмени споразумения между доставчика и всички други негови купувачи да се включи изрична клауза за ограничаване на активните продажби (
23
). Подобно решение би било най-предпочитано от гледна точка на принципа на правна сигурност. В това отношение отбелязвам, че по делото в главното производство вече е постановено с влязло в сила решение, че предоставените на Beevers Kaas изключителни права непременно предполагат задължение за Cono да защити Beevers Kaas срещу активни продажби от страна на всички други купувачи в Белгия и Люксембург (
24
).
58.
Тъй като в случая по делото в главното производство, изглежда, липсват такива изрични клаузи (
25
) или писмени споразумения, основните въпроси, които следва да се разгледат в настоящото дело, са: i) правната квалификация на отношенията между доставчика (Cono) и другите му купувачи; и ii) определянето на последиците, които следва да се изведат от тези отношения.
59.
При положение че в Регламент № 330/2010 не се уточнява начинът, по който трябва да бъде изпълнено условието за паралелно налагане, по-специално за да се докаже, че страните са се съгласили с условията, които са в основата на това изискване, следва да се вземе предвид понятието за споразумение по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС.
60.
От това следва, както предлага запитващата юрисдикция в акта за преюдициално запитване, че е уместно да се провери дали наред със споразумението за изключителна дистрибуция, сключено между Cono и Beevers Kaas, е съществувало и споразумение по смисъла на практиката на Съда между доставчика Cono и другите му купувачи относно забрана за активни продажби на изключителната територия, предоставена на Beevers Kaas.
61.
От практиката на Съда става ясно по-специално, че „за да е налице споразумение по смисъла на член [101, параграф 1 ДФЕС], е достатъчно един привидно едностранен акт или едно привидно едностранно поведение да е израз на съгласуваната воля на поне две страни, като формата, под която се проявява тази съгласувана воля, сама по себе си не е определяща“ (
26
).
62.
Освен това тази съдебна практика припомня, че „волята на страните може да произтича както от клаузите на разглеждания дистрибуторски договор, така и от поведението на страните, и по-специално от възможността да е налице мълчаливо съгласие на търговците с призив на производителя“ (
27
). Тези съображения са приложими и към отношения между доставчик и неговите дистрибутори/купувачи като разглежданите в главното производство.
63.
Съгласно съдебната практика Bayer (
28
) такова споразумение не може да се основава само на израз на едностранната политика на една от договарящите страни, която може да се осъществява без съдействието на останалите. За да може дадено споразумение по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС да се счита за сключено чрез мълчаливо съгласие, „е необходимо волеизявлението на една от договарящите се страни за постигане на [антиконкурентна] цел да представлява изрична или имплицитна покана към другата страна за съвместно осъществяване на тази цел“ (
29
).
64.
За да се признае наличието на споразумение по смисъла на член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 и на предвиденото в него изключение, трябва да се изходи от тази съдебна практика, което предполага необходимостта да се установят: i) покана от страна на доставчика да се възползва от това изключение; и ii) поне мълчаливо приемане на тази покана от неговите купувачи.
65.
Релевантната съдебна практика е отразена и в Насоките на Комисията от 2010 г. (
30
). От тези насоки следва, че когато намерението не е заявено в изрично споразумение, трябва да се докаже, че съществува съгласие на една от страните с едностранната стратегия на другата страна. Мълчаливо съгласие е налице, когато едната страна пряко или косвено приканва другата страна да сътрудничи за осъществяването на тази едностранна стратегия, и впоследствие другата страна дава съгласието си, като изпълнява тази стратегия.
66.
Наскоро постановеното решение Super Bock (
31
) пояснява и кодифицира тази съдебна практика. От това решение може да се направи извод, че за да се приложи изискването за паралелно налагане (тоест за да се установи наличието на споразумение между доставчика и другите му купувачи), е необходимо да се провери дали е налице съгласувана воля на страните, която може да следва от клаузите на споразумението за дистрибуция и от поведението на страните, и по-специално от евентуалното изрично или мълчаливо съгласие на дистрибуторите (
32
).
67.
В това решение (
33
) — постановено по дело, в което доставчик налага някои ограничения на своите дистрибутори, по-специално минимални препродажни цени — се уточнява, че „за да има „споразумение“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, е достатъчно съответните предприятия да са изразили своята обща воля да възприемат определено пазарно поведение“.
68.
По-нататък в това решение (
34
) Съдът припомня, че „[с]ледователно споразумението не може да се основава на израз на чисто едностранна политика на страна по договор за дистрибуция“.
69.
В същото решение (
35
) обаче Съдът отбелязва, че „един привидно едностранен акт или едно привидно едностранно поведение представлява споразумение по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, когато е израз на съгласуваната воля на поне две страни, като формата, под която се проявява тази съгласувана воля, сама по себе си не е определяща“.
70.
Следователно тази съгласувана воля на страните може да следва „от клаузите на разглеждания договор за дистрибуция, […] и по-специално от евентуалното изрично или мълчаливо съгласие на дистрибуторите с покана за спазване на [съответното условие]“ (
36
).
71.
Следователно, за да се установи, че условието за паралелно налагане по отношение на другите дистрибутори/купувачи на Cono е изпълнено по делото в главното производство, съществуват няколко начина да се докаже, че условията по член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 са налице.
72.
Първо, забраната за активни продажби може да бъде изрично предвидена в споразумението за дистрибуция, сключено с всеки дистрибутор/купувач, какъвто не е случаят в главното производство.
73.
Второ, изричното съгласие на купувачите, различни от Beevers Kaas, при определени обстоятелства би могло да се изведе от правомощията, предоставени на страните по силата на сключеното от тях споразумение (
37
). Такъв би бил случаят, ако по силата на споразуменията, сключени между Cono и другите му купувачи, Cono разполага с правомощието да налага забрани за активни продажби на териториите, които то е предоставило или би предоставило при условията на изключителност на един или повече конкретни купувачи.
74.
Трето, изхождайки от практиката на Съда, отразена в точка 25 от Насоките от 2010 г., може да се твърди, че при липсата на изрично съгласие трябва да бъде доказано наличието на мълчаливо съгласие. За тази цел е необходимо, първо, да се докаже, че едната страна изисква пряко или косвено сътрудничеството на другата страна за осъществяването на своята едностранна стратегия, и второ, че другата страна е спазила изискването, като е осъществила тази едностранна стратегия.
75.
Освен това в точка 57 от решение Super Bock се изтъква друг релевантен елемент, доколкото „наличието на „споразумение“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС […] може да бъде доказано не само с преки доказателства, но и въз основа на съвпадения и непротиворечиви косвени доказателства, стига от тях да може да се заключи, че доставчикът е приканил дистрибуторите си да [спазват определени условия] и че последните на практика са спазили указаните от доставчика [условия]“ (курсивът е мой).
76.
Ето защо в настоящия случай, доколкото, изглежда, липсват преки или изрични договорни условия или преки доказателства за споразумението между Cono и неговите купувачи, следва да се провери дали могат да бъдат установени „съвпадения и непротиворечиви косвени доказателства“, въз основа на които е възможно в случай на забрана за активни продажби на изключителна територия да се направи извод, че доставчикът (Cono) е приканил останалите си дистрибутори/купувачи да спазват тази забрана, и че последните на практика са спазили забраната.
77.
При това положение запитващата юрисдикция ще трябва да разгледа фактите, отнасящи се до два елемента, които са свързани и кумулативни, доколкото едновременното присъствие на тези елементи доказва наличието на съгласувана воля, а оттам и на споразумение по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС.
78.
Първият елемент е „поканата“, тоест дали доставчикът (Cono) изрично или имплицитно е приканил останалите купувачи да се въздържат от извършване на активни продажби на изключителната територия. Такава покана може да възприеме различни форми. Например може да бъде отправена чрез специално съобщение до тези други купувачи (чрез електронни писма, писма, договорни клаузи, официални уведомления, ответни мерки или други подобни действия), с което Cono ги приканва да зачитат изключителната територия и забраната за активни продажби, като при неизпълнение предвижда ответни мерки. Покана може да бъде отправена и по друг начин, а именно чрез включване на конкретни упоменавания или условия в общите условия на доставчика, които например могат да бъдат приложени към фактурата, издадена на неговите дистрибутори/купувачи, или да бъдат предоставени на разположение по друг начин.
79.
Считам, че тук може да се направи паралел с точка 52 от решение Super Bock, където с основание се предполага, че доставчикът трябва активно и ясно да информира своите дистрибутори/купувачи за прилаганата от него система за изключителна дистрибуция и за забраната за активни продажби, като следи за спазването на тази система от тяхна страна (
38
). Например доставчикът следва незабавно да уведоми всички свои купувачи при предоставянето на изключителни права, както и при определяне на нови дистрибутори/купувачи, като ясно им посочи, че всеки от тях е длъжен да спазва тази система.
80.
От това следва, че за да се установи наличието на „покана“, анализът трябва да покаже ясното намерение на Cono да защити Beevers Kaas в рамките на изключителната територия, и да посочи какво конкретно поведение очаква Cono от останалите си купувачи.
81.
Вторият елемент е „приемането“ или съгласието от страна на другите купувачи с горепосочената забрана за активни продажби. Той също може да произтича от различни елементи, като например изрично признаване на тази забрана (чрез размяна на писма, вътрешни бележки в контекста на преговори за сключване на договор) или форма на мълчаливо признаване. Мълчаливото признаване може да се изрази например чрез преустановяването или липсата на активни продажби на изключителната територия от страна на другите купувачи или чрез отказа на купувачите да извършват такива продажби, след като са били уведомени от доставчика. Освен това то може да се установи въз основа на факта, че тези купувачи не са оспорили забраната за активни продажби на тази територия или са приели общите условия, които се позовават на тази забрана.
82.
За да се установи наличието на мълчаливо признаване, горепосочените „съвпадения и непротиворечиви косвени доказателства“ следва ясно да показват волята на другите дистрибутори/купувачи да приемат поканата на доставчика да зачитат системата за изключителна дистрибуция и да се придържат към нея. Такъв би бил случаят, когато дистрибуторите/купувачите са уведомени, но избират да не се противопоставят на тази система, и се съгласяват с нея.
83.
В акта за преюдициално запитване няма данни, че други купувачи (освен дружествата Albert Heijn) са нарушили забраната за активни продажби или са я оспорили. Запитващата юрисдикция иска да се установи дали това обстоятелство само по себе си е достатъчно, за да се докаже съгласието на другите купувачи с евентуалната покана на Cono.
84.
В това отношение, както отбелязва Комисията, обстоятелството, видно от представената на Съда преписка, че никой от другите купувачи на Cono не извършва активни продажби на сиренето Beemster в Белгия, представлява релевантен фактор, който запитващата юрисдикция би могла да вземе предвид при преценката си като съвпадение или косвено доказателство.
85.
Подобно обстоятелство обаче само по себе си не е достатъчно или необходимо за тази цел (
39
). За да се установи наличието на споразумение по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, не е достатъчно да се констатира бездействие от страна на другите купувачи. Трябва още да се докаже тяхната воля за мълчаливо съгласие. В това отношение въпросът дали даден дистрибутор/купувач действително е в състояние да навлезе на изключителния пазар, би могъл да бъде част от преценката.
86.
Например би могло да се прецени дали другите купувачи на доставчика са се оплаквали или са оспорвали забраната за активни продажби на изключителната територия (
40
) и дали в резултат на това са променили поведението си. Дори обаче един или повече купувачи да са подали жалба или да са оспорили тази забрана, това обстоятелство само по себе си не би било показателно за липсата на мълчаливо съгласие, ако те все пак продължават да спазват забраната за активни продажби (
41
).
87.
С други думи, считам, че сама по себе си липсата на продажби, реализирани от другите купувачи в рамките на изключителната територия, не е достатъчна, за да се приеме за доказано, че тези купувачи са се съгласили с поканата на Cono.
88.
От изложените по-горе съображения следва, че условието за паралелно налагане е изпълнено, ако може да се докаже, че е съществувало споразумение между доставчика и другите му купувачи, а именно, от една страна, че доставчикът изрично или мълчаливо ги е поканил да приемат забраната за активни продажби на изключителната територия, и от друга страна, че останалите купувачи са изразили поне мълчаливо волята си да се съгласят с тази забрана, което трябва да се установи въз основа на съвпадения или непротиворечиви косвени доказателства.
3. Отговор на първия преюдициален въпрос
89.
Следователно член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 трябва да се тълкува в смисъл, че условието за паралелно налагане е неразделна част от този член и констатацията, че другите купувачи не извършват активни продажби на територията, предоставена при условията на изключителност на даден купувач, сама по себе си не е достатъчна, за да се установи съществуването на споразумение между доставчика и неговите купувачи относно забраната за активни продажби на тази територия. За да се приеме, че такова споразумение съществува, е необходимо, от една страна, доставчикът изрично или мълчаливо да е поканил тези други купувачи да възприемат дадено ясно определено поведение на пазара, тоест да не извършват активни продажби на изключителната територия, а от друга страна, купувачите поне мълчаливо да са изразили волята си да се съгласят с тази забрана, което трябва да се установи въз основа на съвпадения или непротиворечиви косвени доказателства.
Б.
Вторият преюдициален въпрос
1. По втория преюдициален въпрос
90.
Вторият въпрос се отнася до релевантния момент, в който трябва да дадат съгласието си другите купувачи, в светлината на практиката на Съда относно понятието за споразумение по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС. По-специално, запитващата юрисдикция иска да се установи дали е достатъчно доставчикът да докаже, че другите му купувачи са приели забраната за активни продажби само ако и когато тези купувачи покажат намерение да извършват активни продажби на изключителната територия.
91.
От акта за преюдициално запитване е видно, че този въпрос се поставя в контекст, в който дистрибуторите/купувачите на Cono, с изключение на дружествата Albert Heijn, явно никога не са имали готовност да извършват активни продажби в Белгия. Запитващата юрисдикция иска да се установи дали за целите на прилагането на член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 е достатъчно Cono да защити Beevers Kaas срещу активни продажби на тези дистрибутори/купувачи, ако и доколкото им предстои да извършат такива в бъдеще, или тази защита трябва да се осигури от момента, в който Cono е сключило споразумение с тези други дистрибутори/купувачи.
92.
Както посочих в точка 51 от настоящото заключение, условието за паралелно налагане изисква изключителният дистрибутор да бъде защитен срещу активни продажби на неговата територия от страна на всички други купувачи на доставчика в рамките на Европейския съюз.
93.
От предложения от мен отговор на първия въпрос следва, че това условие е изпълнено само доколкото другите купувачи приемат изрично или мълчаливо забраната за активни продажби на изключителната територия. От съображения за предвидимост и с оглед на принципа на правна сигурност моментът, в който доставчикът формулира забраната за активни продажби, и моментът, в който другите купувачи се съгласят с тази забрана, трябва в достатъчна степен да съвпадат по време.
94.
За тази цел трябва да се установи въз основа на всички доказателства (както бе посочено в точки 76—83 от настоящото заключение), че е имало споразумение във връзка със забраната за активни продажби. Както обясних в точка 34 от настоящото заключение, член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 предвижда изключение (от изключението) и следователно трябва да се тълкува стеснително. Освен това не е оправдано да се подхожда с голяма лекота към условието за паралелно налагане и към забраната за активни продажби, тъй като, от друга страна, това представлява тежко ограничение на правото на ЕС в областта на конкуренцията.
95.
От това следва, че за да бъде изпълнено условието за паралелно налагане, с цел да се установи наличието на споразумение по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, не е достатъчно доставчикът да може да докаже съгласието на другите си купувачи със забраната за активна продажба само ако и когато им предстои да извършват такива продажби на изключително предоставената територия.
96.
Ето защо, докато доставчикът не получи такова съгласие от другите купувачи, няма да са изпълнени условията, предвидени в член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010, за да може споразумението да попадне в обхвата на груповото освобождаване.
97.
С други думи, както подчертава Комисията, тези условия ще бъдат изпълнени само когато и от момента, в който другите купувачи са се съгласили със забраната за активни продажби на изключителната територия, а не през предходен период. Следователно, ако доставчикът получи такова съгласие едва в момента X, когато на даден предприемач му предстои да извърши активни продажби на изключителната територия, предвиденото в Регламент № 330/2010 групово освобождаване не се прилага за периода преди момента X.
98.
В това отношение е важно да се направи разграничение между наличието на такова съгласие, от една страна, и необходимите за неговото доказване елементи, от друга страна.
99.
Последното е фактически въпрос, който трябва да се разглежда във всеки отделен случай, като се вземат предвид всички релевантни обстоятелства.
100.
При това положение доставчикът по принцип трябва да докаже, че това условие е налице по отношение на всички негови други купувачи през целия период, за който той иска да се ползва от груповото освобождаване, предвидено в Регламент № 330/2010 (
42
).
2. Отговор на втория преюдициален въпрос
101.
От това следва, че член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 трябва да се тълкува в смисъл, че когато доставчик е предоставил територия при условията на изключителност на даден купувач, за целите на прилагането на тази разпоредба не е достатъчно този доставчик да може да докаже, че другите му купувачи са съгласни с ограничението на активните продажби на изключително предоставената територия само ако и когато на тези купувачи им предстои да извършват активни продажби на тази територия. За целите на прилагането на тази разпоредба доставчикът трябва да докаже, че условието за паралелно налагане е налице по отношение на всички други негови купувачи в ЕИП през целия период, за който той иска да се ползва от груповото освобождаване, предвидено в Регламент № 330/2010.
В.
Заключителни бележки
102.
За изчерпателност ми се струва уместно да направя някои заключителни бележки.
103.
Единствено запитващата юрисдикция е компетентна да определи правната квалификация на разглежданите в главното производство споразумения, като вземе предвид всички гореизложени уточнения.
104.
На следващо място, ако запитващата юрисдикция стигне до извода, че член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010 не е приложим в настоящия случай, тя трябва да определи дали споразумението за изключителна дистрибуция ограничава конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, и ако това е така, дали са изпълнени условията за изключението по член 101, параграф 3 ДФЕС (
43
).
105.
От една страна, запитващата юрисдикция следва да извърши индивидуална преценка на разглежданото вертикално споразумение, за да определи дали то попада в приложното поле на член 101, параграф 1 ДФЕС, и ако това е така, дали ограничава конкуренцията с оглед на целта или с оглед на резултата, в съответствие с критериите, установени в практиката на Съда (
44
).
106.
От друга страна, ако запитващата юрисдикция стигне до извода, че споразумението ограничава конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, това споразумение все пак би могло да е съвместимо с член 101 ДФЕС, стига страните да докажат, че то отговаря на четирите кумулативни условия, посочени в член 101, параграф 3 ДФЕС (
45
).
107.
Както отбелязва Комисията, в такъв случай запитващата юрисдикция трябва да претегли насърчаващите конкуренцията и антиконкурентните аспекти на споразумението в конкретната рамка за оценка, произтичаща от член 101, параграф 3 ДФЕС, като вземе предвид всички релевантни обстоятелства.
108.
Запитващата юрисдикция следва да оцени, по-специално, положението на конкурентите на Cono, покупателната способност, динамиката на пазара, естеството на продукта и равнището на стопанска дейност на страните. Освен това тя следва да прецени дали споразумението, с което се забранява на някои дистрибутори да извършват активни продажби на територия, предоставена при условията на изключителност на друг дистрибутор (Beevers Kaas), води до повишаване на ефективността, в смисъл че последният трябва да направи инвестиции (например в специфично оборудване, умения или ноу-хау), за да развие продажбите на продукта, разпространяван на тази територия, и дали е необходима защита срещу активните продажби от други дистрибутори на тази територия, за да се стимулират такива инвестиции.
V. Заключение
109.
Предлагам на Съда да отговори на поставените от Hof van beroep te Antwerpen (Апелативен съд Антверпен, Белгия) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)
Член 4, буква б), подточка i) от Регламент (ЕС) № 330/2010 на Комисията от 20 април 2010 година за прилагането на член 101, параграф 3 от [ДФЕС] относно категориите вертикални споразумения и съгласувани практики
трябва да се тълкува в смисъл, че
условието за паралелно налагане е неразделна част от този член и констатацията, че другите купувачи не извършват активни продажби на територията, предоставена при условията на изключителност на даден купувач, сама по себе си не е достатъчна, за да се установи съществуването на споразумение между доставчика и неговите купувачи относно забрана за активни продажби на тази територия. За да се приеме, че такова споразумение съществува, е необходимо, от една страна, доставчикът изрично или мълчаливо да е поканил тези други купувачи да възприемат дадено ясно определено поведение на пазара, тоест да не извършват активни продажби на изключителната територия, а от друга страна, купувачите поне мълчаливо да са изразили волята си да се съгласят с тази забрана, което трябва да се установи въз основа на съвпадения или непротиворечиви косвени доказателства.
2)
Член 4, буква б), подточка i) от Регламент № 330/2010
трябва да се тълкува в смисъл, че
когато доставчик е предоставил територия при условията на изключителност на даден купувач, за целите на прилагането на тази разпоредба не е достатъчно този доставчик да може да докаже, че другите му купувачи са съгласни с ограничението на активните продажби на изключително предоставената територия само ако и когато на тези купувачи предстои да извършват активни продажби на тази територия. За целите на прилагането на тази разпоредба доставчикът трябва да докаже, че условието за паралелно налагане е налице по отношение на всички други негови купувачи в Европейското икономическо пространство през целия период, за който той иска да се ползва от груповото освобождаване, предвидено в Регламент № 330/2010“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Регламент от 20 април 2010 г. за прилагането на член 101, параграф 3 от [ДФЕС] относно категориите вертикални споразумения и съгласувани практики (ОВ L 102, 2010 г., стр. 1).
(
3
)	Сиренето Beemster е вид твърдо сирене от краве мляко. Специфичният му вкус се дължи на съставките (мляко от крави, които се хранят с трева, отглеждана върху морска глина в полдер на 4 метра под морското равнище в Нидерландия), както и на обстоятелството, че част от производствения процес (разбъркването на сиренината) се извършва на ръка и сирената зреят при променящи се условия.
(
4
)	Регламент от 22 декември 1999 г. за прилагането на член 81, параграф 3 от [ЕО] за категориите вертикални споразумения и съгласувани практики (ОВ L 336, 1999 г., стр. 21; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 66).
(
5
)	Регламент от 10 май 2022 година за прилагането на член 101, параграф 3 [ДФЕС] относно категориите вертикални споразумения и съгласувани практики (ОВ L 134, 2022 г., стр. 4).
(
6
)	(ОВ C 130, 2010 г., стр. 1) (наричани по-нататък „Насоките от 2010 г.“).
(
7
)	По принцип „купувачът“ предлага своите продукти директно на потребителя, докато „дистрибуторът“ предлага своите продукти на други предприятия. Ще използвам двата термина като взаимозаменяеми, тъй като настоящото дело не се основава на разликите между тях.
(
8
)	Решение от 8 декември 2005 г., Jyske Finans (C‑280/04, EU:C:2005:753, т. 34). По този въпрос вж. Lenaerts, K. Interpretation and the Court of Justice: A basis for comparative reflection. — International Lawyer, vol. 41, No 4, 2007, p. 1011.
(
9
)	Вж. решение от 4 март 2020 г., Marine Harvest/Комисия (C‑10/18 P, EU:C:2020:149, т. 58). Вж. в този смисъл също решение от 9 юли 2020 г., Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, т. 68).
(
10
)	Понятието „активни продажби“ е пояснено в точка 9 от настоящото заключение. Те следва да се разграничават от „пасивните продажби“, които представляват продажби, направени в отговор на спонтанни искания на отделни клиенти, включително доставка на стоки или услуги на тези клиенти.
(
11
)	Тази забрана обаче не следва да ограничава продажбите, направени от клиентите на изключителния купувач в рамките на изключителната територия.
(
12
)	Вж. точка 27 от настоящото заключение.
(
13
)	Европейска комисия, Wijckmans, F., S. Jaques. Expert report on the review of the Vertical Block Exemption Regulation — Active sales restrictions in different distribution models and combinations of distribution models — Final report, Служба за публикации на Европейския съюз, Люксембург, 2021 г., стр. 27 (наричан по-нататък „експертният доклад“); курсивът е мой.
(
14
)	Вж. точка 51 от Насоките от 2010 г.
(
15
)	Това тълкуване може да бъде изведено и от експертния доклад, бележка под линия 13, op. cit., стр. 27 и 28.
(
16
)	С други думи, за да е налице изключителна територия, е необходимо не само такава да бъде предоставена на дистрибутор/купувач, като например Beevers Kaas, но и този дистрибутор/купувач да бъде защитен от активни продажби на тази територия, реализирани чрез други купувачи. Всъщност без такава защита би било на практика невъзможно да се предостави изключителна територия, като се има предвид, че при липсата на забрана за активни продажби, приложима за другите купувачи, и при неспазване от тяхна страна на тази забрана тази територия не би имала нищо изключително.
(
17
)	Решение от 24 февруари 2000 г., Комисия/Франция (C‑434/97, EU:C:2000:98, т. 21).
(
18
)	Вж. точка 164 от Насоките от 2010 г.: „[и]зключителната дистрибуция може да доведе до ефективни резултати, особено когато са необходими инвестиции от страна на дистрибуторите за защита или за изграждане на имидж на марката. Случаите на ефективни резултати обикновено са най-чести при новите продукти, при комплексните продукти и при продуктите, чиито качества трудно могат да бъдат оценени преди употреба ([…] изпитни продукти), или чиито качества трудно могат да бъдат оценени дори и след употреба ([…] продукти на доверие) […]“.
(
19
)	Позовавам се на всички останали купувачи „в ЕИП“, а не „в ЕС“, доколкото в акта за преюдициално запитване се посочва: „[…] активни продажби в рамките на изключително предоставената му територия от страна на всички други купувачи в [ЕИП]“ (курсивът е мой).
(
20
)	Вж. решение от 26 октомври 2023 г., EDP — Energias de Portugal и др.(C‑331/21, EU:C:2023:812, т. 82 и сл.). Вж. също заключението на генерален адвокат Wahl по дело Coty Germany (C‑230/16, EU:C:2017:603, т. 57), във връзка със същия регламент и същите насоки: „не може да се изключи възможността Съдът в рамките на задачата си по тълкуване на правото на Съюза да възприеме съдържащите се в тези насоки юридически ориентири и преценки“. Вж. също решение от 28 юни 2005 г., Dansk Rørindustri и др./Комисия (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P и C‑213/02 P, EU:C:2005:408, т. 210 и сл.) (в което Съдът изтъква, че известия на Комисията като нейните насоки, които са предназначени за търговците, имат за цел да произведат външно въздействие, имат общо приложение и могат да породят правни последици).
(
21
)	Съгласно член 1, буква з) от Регламент 2022/720 „система за изключителна дистрибуция“ означава система за дистрибуция, при която доставчикът разпределя територия или група клиенти изключително за себе си или за максимум петима купувачи и ограничава всички свои други купувачи активно да продават на изключителната територия или на изключителната клиентска група“ (курсивът е мой).
(
22
)	ОВ C 248, 2022 г., стр. 1, точка 219 (наричани по-нататък „Насоките от 2022 г.“).
(
23
)	Вж. също Wijckmans, F., F. Tuytschaever. Active sales restrictions revisited. — European Competition Law Review, vol. 25(2), 2004, p. 110.
(
24
)	Вж. акта за преюдициално запитване (текст на оригиналния език), стр. 19 и 20, точка 2, второ тире.
(
25
)	В експертния доклад, бележка под линия 13, op. cit., стр. 37, е даден общ пример за клауза за забрана на активни продажби: „[Купувачът] упражнява дейността си в рамките на [територията]. [Купувачът] не извършва активни продажби на територии, запазени изключително за [доставчика], нито на територии, предоставени изключително на друг купувач, определен от доставчика“.
(
26
)	Решение от 13 юли 2006 г., Комисия/Volkswagen (C‑74/04 P, EU:C:2006:460, т. 37).
(
27
)	Пак там, точка 39 и цитираната съдебна практика.
(
28
)	Решение от 6 януари 2004 г., BAI и Комисия/Bayer (C‑2/01 P и C‑3/01 P, EU:C:2004:2, т. 100—102).
(
29
)	Пак там, точка 102.
(
30
)	Вж. точка 25 от Насоките от 2010 г.
(
31
)	Решение от 29 юни 2023 г., Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529, наричано по-нататък „решение Super Bock“).
(
32
)	Вж. решение Super Bock, точки 47—50.
(
33
)	Пак там, точка 47.
(
34
)	Пак там, точка 48.
(
35
)	Пак там, точка 49.
(
36
)	Пак там, точка 50.
(
37
)	Вж. точка 25, буква а) от Насоките от 2010 г.
(
38
)	Съдът посочва, че обстоятелството, че даден доставчик редовно изпраща на дистрибуторите таблици, в които се посочват определените от него минимални препродажни цени, изисква от тях да ги спазват, като следи за спазването им и при неизпълнение предприема ответни мерки, а при неспазване на тези мерки има опасност да приложи отрицателни дистрибуторски маржове, разкрива поведение, което не може повече да се счита за едностранно, ако дистрибуторите спазват тези цени. Освен това според Съда обстоятелството, че тези цени на практика се прилагат от дистрибуторите или че последните искат да им се укажат такива цени, като, макар да се оплакват пред доставчика от указаните цени, все пак не прилагат други по собствена инициатива, би могло да отразява съгласието на дистрибуторите с определянето от доставчика на минимални препродажни цени.
(
39
)	Вж. решение от 10 февруари 2011 г., Activision Blizzard Germany/Комисия (C‑260/09 P, EU:C:2011:62, т. 82).
(
40
)	Вж. решение от 11 януари 1990 г., Sandoz Prodotti Farmaceutici/Комисия (C‑277/87, EU:C:1990:6, т. 11).
(
41
)	Вж. решение Super Bock (т. 52).
(
42
)	Все пак може да се отбележи, че съгласно Насоките от 2022 г. (т. 122), „[к]огато по практически причини, а не с цел предотвратяване на паралелна търговия, изключителната територия или група клиенти временно не са защитени от активни продажби от страна на определени купувачи, например когато доставчикът променя системата за изключителна дистрибуция и му е необходимо време за предоговаряне на активни ограничения за продажби с определени купувачи, системата за изключителна дистрибуция все пак може да се ползва от освобождаването, предвидено в член 2, параграф 1 от [Регламент 2022/720]“. От тази точка от Насоките от 2022 г. следва, че съответният период е ограничен до необходимото време за изпълнение на условието за паралелно налагане.
(
43
)	Вж. точка 47 от Насоките от 2010 г.
(
44
)	Вж. решение Super Bock, т. 37—42, и решение от 18 ноември 2021 г., Visma Enterprise (C‑306/20, EU:C:2021:935, т. 54—82).
(
45
)	Вж. Насоките от 2022 г., точки 125—140.