62022CC0261
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
TAMARA ĆAPETA
prednesené 13. júla 2023 (
1
)
Vec C‑261/22
GN
za účasti:
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd, Taliansko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Európsky zatykač – Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV – Postupy odovzdávania osôb medzi členskými štátmi – Rešpektovanie súkromného a rodinného života – Práva dieťaťa – Matky, ktoré žijú v spoločnej domácnosti s maloletými deťmi – Dôvody na nevykonanie alebo odklad odovzdania“
I. Úvod
1.
Aj matky chodia do väzenia.
2.
Odsúdená osoba totiž môže byť niekedy matkou malých detí. Súdny dvor po prvý raz rieši situáciu, v ktorej bol vydaný európsky zatykač (ďalej len „EZ“) na účely výkonu trestu odňatia slobody proti jednej takejto matke. Je na vykonanie takého EZ relevantný najlepší záujem dieťaťa?
3.
Vnútroštátny súd, Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd, Taliansko), teda žiada o výklad rámcového rozhodnutia o EZ: (
2
) je možné odmietnuť alebo odložiť vykonanie EZ, ak je vyžiadanou osobou matka, ktorá žije v spoločnej domácnosti so svojimi maloletými deťmi?
II. Skutkový stav, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
4.
Dňa 26. júna 2020 belgický súd vydal EZ proti GN na účely výkonu trestu odňatia slobody v trvaní piatich rokov za trestné činy obchodovania s ľuďmi a napomáhania nelegálnemu prisťahovalectvu. GN bola odsúdená v neprítomnosti a v súlade s belgickým právom bola riadne informovaná o konaní.
5.
GN bola zatknutá v Bologni (Taliansko) 2. septembra 2021. V čase zatknutia žila v spoločnej domácnosti so svojím maloletým synom, ktorý bol zverený do starostlivosti sociálnych služieb. Keďže GN nesúhlasila so svojím odovzdaním, bola jej nariadená väzba, ktorá bola následne nahradená domácim väzením, a v tom čase jej bol syn vrátený.
6.
Corte d’appello di Bologna (Odvolací súd Bologna, Taliansko) na pojednávaní 17. septembra 2021 požiadal súdny orgán, ktorý vydal zatykač, o informácie podľa článku 15 ods. 2 rámcového rozhodnutia o EZ. Išlo o informácie o spôsobe výkonu trestu v Belgicku v prípade matiek žijúcich v spoločnej domácnosti s maloletými deťmi, o väzenskom zaobchádzaní, ktorému bude GN podrobená, o opatreniach, ktoré budú prijaté vo vzťahu k jej synovi, a o možnosti obnovy súdneho konania, keďže GN bola odsúdená v neprítomnosti. Kráľovská prokuratúra v Antverpách odpovedala, že vo veci odpovede na položené otázky je príslušný Federálny úrad pre spravodlivosť v Belgicku. Po tejto odpovedi už medzi týmito dvoma súdnymi orgánmi nedošlo k ďalšej komunikácii.
7.
Corte d’appello di Bologna (Odvolací súd Bologna) rozsudkom z 15. októbra 2021 odmietol odovzdať GN súdu, ktorý vydal zatykač, z dôvodu, že v čase zatknutia bola matkou dieťaťa mladšieho ako tri roky, ktoré žilo v spoločnej domácnosti len s ňou, a nariadil jej okamžité prepustenie. Podľa tohto súdu vzhľadom na absenciu odpovede dožadujúceho súdu neexistuje istota, že v belgickom právnom poriadku sú uznané podmienky pozbavenia osobnej slobody porovnateľné s úpravou v Taliansku, ktoré chránia právo matky nebyť zbavená vzťahu so svojimi deťmi a zabezpečia deťom potrebnú materskú a rodinnú starostlivosť zaručenú talianskou ústavou, článkom 3 Dohovoru o právach dieťaťa (
3
) a článkom 24 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
8.
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna (generálny prokurátor pri Odvolacom súde Bologna, Taliansko) a GN podali proti uvedenému rozsudku samostatné kasačné opravné prostriedky. Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd), ktorý rozhoduje o tomto kasačnom opravnom prostriedku, sa rozhodol položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa článok 1 ods. 2 a 3 a články 3 a 4 [rámcového rozhodnutia o EZ] vykladať v tom zmysle, že neumožňujú vykonávajúcemu súdu odmietnuť alebo každopádne odložiť odovzdanie matky žijúcej v spoločnej domácnosti s maloletými deťmi?
2.
Sú v prípade kladnej odpovede na prvú otázku článok 1 ods. 2 a 3 a články 3 a 4 [rámcového rozhodnutia o EZ] zlučiteľné s článkom 7 a článkom 24 ods. 3 [Charty], a to aj z hľadiska judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva k článku 8 [Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (EDĽP), podpísaného v Ríme 4. novembra 1950] a z hľadiska ústavných tradícií spoločných pre členské štáty, v rozsahu, v akom požadujú odovzdanie matky, ktoré má za následok prerušenie jej väzby s maloletými deťmi žijúcimi s ňou v spoločnej domácnosti bez zohľadnenia najlepšieho záujmu dieťaťa?“
9.
Písomné pripomienky predložili GN, Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna (generálny prokurátor pri Odvolacom súde Bologna), talianska, maďarská a holandská vláda, Rada Európskej únie, ako aj Európska komisia. Dňa 28. marca 2023 sa uskutočnilo pojednávanie, na ktorom boli vypočutí GN, talianska a holandská vláda, Rada, ako aj Európska komisia.
III. Analýza
10.
S cieľom poskytnúť Súdnemu dvoru užitočnú odpoveď navrhujem preformulovať otázky položené vnútroštátnym súdom. Uvedený súd sa v prvom rade pýta, či je oprávnený odmietnuť vykonať EZ, ak takým odovzdaním hrozí porušenie základných práv matky, o ktorej odovzdanie sa žiada, ako aj základných práv maloletých detí, ktoré s ňou žijú v spoločnej domácnosti. Subsidiárne sa vnútroštátny súd pýta, či by mohol také odovzdanie odložiť. Ide o právo na rodinný život zaručené článkom 7 Charty a najlepší záujem dieťaťa zaručený článkom 24 Charty.
11.
Druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta na zlučiteľnosť rámcového rozhodnutia o EZ s dvoma dotknutými základnými právami, ak sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností sporu vo veci samej bráni odmietnutiu alebo odkladu vykonania EZ. Táto otázka sa teda stáva relevantnou len v prípade, že Súdny dvor zamietne možnosť odmietnuť vykonanie EZ. Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku, ktorú navrhnem Súdnemu dvoru, nebude potrebné odpovedať na druhú otázku.
12.
Problém, na ktorý poukazuje vnútroštátny súd, je štandardný aj nový. Štandardný je z toho dôvodu, že ide o ďalší z radu návrhov na začatie prejudiciálneho konania, v ktorom vnútroštátny súd kladie otázku, či riziko porušenia základného práva môže byť dôvodom na odmietnutie výkonu EZ mimo výslovných povinných alebo nepovinných dôvodov na nevykonanie uvedených v článkoch 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutia o EZ. (
4
)
13.
Je však aj úplne nový, lebo po prvý raz môže byť nevykonanie založené na možnom porušení základných práv nielen vyžiadanej osoby, ale aj tretej osoby: maloletého dieťaťa matky, o ktorej odovzdanie sa žiada.
14.
Podľa môjho názoru treba tieto dve otázky rozlišovať. Preto sa najprv budem zaoberať podmienkami, za akých právo matky na rodinný život zaručené článkom 7 Charty môže odôvodniť odmietnutie jej odovzdania. Odpoveď na túto otázku možno poskytnúť na základe už rozvinutej línie judikatúry vykladajúcej článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia o EZ. Následne budem analyzovať dôsledky, ktoré pre vykonávajúci orgán vyplývajú z povinnosti konať v najlepšom záujme dieťaťa, ako si vyžaduje článok 24 Charty. Uvediem, že práva dieťaťa by mohli odôvodniť odmietnutie odovzdania. Nakoniec sa budem osobitne zaoberať možnosťou odkladu odovzdania.
A.
Riziko porušenia práva matky na rodinný život a „dvojstupňový test“
15.
Až v rozsudku Aranyosi a Căldăraru z roku 2016 Súdny dvor uznal možnosť odmietnuť vykonanie EZ z dôvodu, ktorý nie je výslovne uvedený v samotnom rámcovom rozhodnutí o EZ. (
5
)
16.
V uvedenej veci Súdny dvor dospel k záveru, že vážne riziko porušenia zákazu neľudského a ponižujúceho zaobchádzania, absolútneho základného práva zaručeného článkom 4 Charty, môže byť dôvodom na odmietnutie odovzdania. Súdny dvor vychádzal z článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia o EZ a rozhodol, že odmietnutie je podmienené požiadavkou, aby vykonávajúci orgán po prvé potvrdil existenciu systémových alebo všeobecných nedostatkov v súvislosti s dodržiavaním článku 4 Charty v štáte, ktorý vydal zatykač, a po druhé aby hrozilo porušenie práva konkrétnej dotknutej osoby. (
6
)
17.
Ide o takzvaný „dvojstupňový test“. (
7
) Vo viacerých rozsudkoch, ktoré nasledovali a v ktorých mal Súdny dvor väčšinou vysvetliť rozsah vyšetrovania, ktoré má uskutočniť vykonávajúci súdny orgán pri uplatnení tohto kritéria, Súdny dvor potvrdil svoje stanovisko uvedené v rozsudku Aranyosi a Căldăraru. (
8
)
18.
V inej línii judikatúry, ktorá vychádzala z rovnakej argumentácie ako rozsudok Aranyosi a Căldăraru, Súdny dvor dospel k záveru, že odmietnutie odovzdania podľa podmienok dvojstupňového testu je odôvodnené aj vtedy, keď ide o možné porušenie práva vyžiadanej osoby na spravodlivý proces, ktoré je zaručené článkom 47 Charty. Rozhodol o tom v rozsudku LM (
9
) a svoje rozhodnutie potvrdil vo viacerých nasledujúcich veciach. (
10
)
19.
Vo všetkých týchto veciach išlo bez výnimky o základné právo vyžiadanej osoby. Prejednávaná vec by nastolila otázku podobnú otázkam, ktoré boli položené vo veciach uvedených v predchádzajúcich bodoch, ak by bola Súdnemu dvoru položená otázka, či GN môže namietať proti odovzdaniu s odvolaním sa na svoje právo na rodinný život zakotvené v článku 7 Charty.
20.
Možnosť odchýliť sa od povinnosti vykonať EZ teda bola doteraz potvrdená len vo vzťahu k dvom základným právam, ktoré sú zaručené článkami 4 a 47 Charty. (
11
) Nevidím však zásadný dôvod, prečo by to isté neplatilo, ak by vzniklo podozrenie o existencii systémových alebo všeobecných nedostatkov v ochrane iného základného práva, (
12
) akým je právo na rodinný život v prejednávanej veci.
21.
Východiskovým bodom tohto vyšetrovania je, že uloženie trestu odňatia slobody, ako správne uviedla Komisia na pojednávaní, nevyhnutne zasahuje do práva GN na rodinný život. Toto obmedzenie sa však v zásade považuje za nevyhnutné na dosiahnutie iného spoločenského záujmu, ktorým je zabrániť beztrestnosti páchateľov trestných činov. (
13
) Členské štáty sú však pri uplatňovaní svojich donucovacích právomocí voči jednotlivcom povinné dodržiavať zásadu proporcionality. Preto sú povinné čo najmenej obmedziť právo matiek vo väzení na rodinný život. Majú však právomoc voľnej úvahy pri voľbe spôsobu, akým toto právo zabezpečia. (
14
)
22.
Preto zastávam názor, že GN by sa mohla odvolávať na svoje právo na rodinný život ako odôvodnenie nevykonania EZ len vtedy, ak by mal vykonávajúci orgán dôvodné podozrenie, že štát, ktorý vydal zatykač, nebude rešpektovať jej právo na rodinný život.
23.
Ako Súdny dvor viackrát zopakoval, (
15
) mechanizmus EZ vychádza z predpokladu, že členské štáty dodržiavajú základné práva.
24.
Východiskový postoj, ktorý je v súlade s článkom 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia o EZ, je teda taký, že členský štát, ktorý vydal zatykač, má v rámci svojho právneho poriadku a praxe zavedené opatrenia, ktoré neprimerane neobmedzujú právo uväznenej osoby na zachovanie rodinných väzieb. Túto domnienku možno spochybniť len vtedy, ak má vykonávajúci orgán vedomosť (
16
) o systémových alebo všeobecných nedostatkoch pri zabezpečovaní práva na rodinný život osôb uväznených v štáte, ktorý vydal zatykač.
25.
Kľúčové je, že tento záver nemôže byť založený na vedomí, že pokiaľ ide o ochranu rodinného života väznených osôb, členský štát, ktorý vydal zatykač, uskutočnil odlišnú legislatívnu voľbu ako vykonávajúci členský štát.
26.
Vo všetkých prípadoch, v ktorých sa článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia o EZ vykladá tak, že umožňuje odmietnutie odovzdania, bola bez výnimky spúšťačom dvojstupňového testu vedomosť vykonávajúceho orgánu o možných systémových alebo všeobecných nedostatkoch v ochrane príslušného základného práva v štáte, ktorý vydal zatykač. Iba v takom prípade sa vykonávajúci orgán mohol odchýliť od zásady vzájomnej dôvery a uplatnením dvojstupňového testu spochybniť ochranu základných práv v štáte, ktorý vydal zatykač.
27.
V prejednávanej veci nie je dôvod na uplatnenie dvojstupňového testu. Potrebný spúšťač – podozrenie, že Belgicko systematicky porušuje právo na rodinný život matiek vo výkone trestu odňatia slobody – neexistuje.
28.
Za takých okolností vykonávajúci orgán nemôže odmietnuť vykonať EZ z dôvodu možného porušenia práva GN na rodinný život.
29.
Stále sa možno oprávnene pýtať, či by práva GN nemohli byť nakoniec príliš obmedzené (napríklad v hypotetickej situácii, keď pravidlá väznice, v ktorej vykonáva svoj trest, umožňujú návštevy rodiny iba raz týždenne). Samozrejme, nie je možné vylúčiť individuálne porušenie v danej situácii.
30.
Systém vzájomného uznávania, na ktorom je založený EZ a iné podobné nástroje práva EÚ, (
17
) sa však nespolieha na (nepravdepodobné) očakávanie, že základné práva nebudú nikdy porušené. Opiera sa skôr o domnienku, že individuálne porušenie základných práv sa bude riešiť. Za to je však zodpovedný štát, ktorý vydal zatykač. (
18
) Jednotlivé prípady porušenia základných práv má riešiť štát, ktorý vydal zatykač, a nie vykonávajúci členský štát, a to aj zabezpečením prístupu k svojim súdom. (
19
)
31.
Okrem toho, aj keď jednotlivé porušenia nemožno vylúčiť, vykonávajúci orgán nemôže také porušenia predvídať, pokiaľ neexistuje náznak, že k nim systematicky dochádza v členskom štáte, ktorý vydal zatykač.
32.
Keďže v prejednávanej veci neexistuje nijaký náznak o existencii systémových alebo všeobecných nedostatkov v zárukách rodinného života uväznených osôb v Belgicku, zastávam názor, že vykonávajúci orgán nemôže odmietnuť odovzdanie z tohto dôvodu. (
20
)
33.
Ak by sa konštatoval opak, zásada vzájomnej dôvery, na ktorej je založené vzájomné uznávanie, by stratila akýkoľvek význam.
B.
Najlepší záujem dieťaťa
34.
Druhou osobou (alebo osobami, keďže bolo oznámené, že GN po vydaní EZ porodila druhé dieťa), ktorých základné práva sú predmetom prejednávanej veci, sú deti GN.
35.
Deti GN majú tiež právo na rodinný život. Okrem toho, pokiaľ ide o deti, ich právo na rodinný život sa musí vždy vykladať s ohľadom na iné ustanovenie Charty, konkrétne na jej článok 24. (
21
)
36.
Článok 24 Charty chráni práva dieťaťa. Jeho odsek 2 má v prejednávanej veci osobitný význam. Stanovuje: „Pri všetkých opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa.“ Okrem toho jeho odsek 3 stanovuje: „Každé dieťa má právo na pravidelné udržiavanie osobných vzťahov a priamych stykov s obidvoma svojimi rodičmi, ak to nie je v rozpore s jeho záujmom.“ (
22
)
37.
Možné porušenie základných práv detí GN súvisí s EZ len nepriamo: sú potenciálnymi vedľajšími poškodenými z dôvodu výkonu EZ, na základe ktorého má byť odovzdaná ich matka.
38.
Článok 24 Charty sa však vzťahuje na všetky činnosti, ktoré vyplývajú z uplatňovania práva EÚ, a to aj vtedy, ak sa dieťaťa priamo netýkajú, ale majú preň významné dôsledky. (
23
)
39.
Preto rozhodnutie o vykonaní EZ môže byť ovplyvnené úsilím zabezpečiť najlepší záujem dieťaťa.
40.
Keďže sú však deti len nepriamo dotknuté výkonom EZ, (
24
) otázka ochrany ich práv sa líši od otázky, ktorá bola jadrom predchádzajúcich vecí týkajúcich sa článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia o EZ.
41.
Prípadné nevykonanie EZ s cieľom chrániť najlepší záujem dieťaťa nenastáva ako otázka vzájomnej dôvery. Najlepší záujem dieťaťa si vyžaduje pozornosť aj vtedy, keď členský štát, ktorý vydal zatykač, poskytuje vysokú úroveň ochrany detí, ktorých matky sú vo väzení.
42.
Ochrana tohto záujmu si zo svojej podstaty vyžaduje odlišné posúdenie: každá analýza sa začína konkrétnou situáciou dotknutého dieťaťa, a nie podmienkami v členskom štáte, ktorý vydal zatykač. Spôsob, akým štát, ktorý vydal zatykač, zaobchádza s väzňami s malými deťmi, nezohráva úlohu pri rozhodovaní vykonávajúceho orgánu z dôvodu nedôvery v členský štát, ktorý vydal zatykač, ale skôr ako faktor pri rozhodovaní o tom, aké je najlepšie rozhodnutie pre konkrétne dieťa.
43.
V tejto súvislosti dvojstupňový test ako záruka zásady vzájomnej dôvery nie je relevantný na zodpovedanie otázky, či vykonanie EZ možno odmietnuť na účely ochrany najlepšieho záujmu dieťaťa. (
25
)
44.
Skôr než sa budem zaoberať otázkou, či najlepší záujem dieťaťa môže odôvodniť odmietnutie odovzdania a aké kroky musí vykonávajúci orgán a orgán, ktorý vydal zatykač, v tejto súvislosti prijať, najprv sa v krátkosti zamyslím nad tým, ako je toto základné právo upravené v judikatúre Súdneho dvora.
1. Najlepší záujem dieťaťa v judikatúre Súdneho dvora
45.
Najlepší záujem dieťaťa je v právnej náuke opísaný ako „jeden z najamorfnejších a najmenej zrozumiteľných právnych pojmov“. (
26
) V rovnakom duchu iní akademici pracovali na zistení presnej povahy povinností podľa článku 24 Charty (
27
) a zdôraznili potrebu bližšie určiť, ako sa má používať v práve EÚ. (
28
) Čo vieme o najlepšom záujme dieťaťa z judikatúry Súdneho dvora?
46.
Rozsudok Súdneho dvora vo veci Piotrowski je jedinou vecou, ktorá sa konkrétne týka systému EZ. (
29
) V tejto veci išlo o možnosť vykonania EZ, ak je vyžiadaná osoba maloletá. Súdny dvor zdôraznil, že smernica 2016/800 (
30
) bola prijatá s cieľom chrániť práva dieťaťa v takýchto situáciách. Stanovuje minimálne pravidlá, ktoré sa osobitne zaoberajú procesnými právami detí, voči ktorým bol vydaný EZ. (
31
) K automatickému odmietnutiu výkonu EZ, pokiaľ je vyžiadaná osoba maloletá, totiž dochádza len vtedy, ak táto maloletá osoba nedosiahla vekovú hranicu trestnoprávnej zodpovednosti. (
32
)
47.
Podľa môjho názoru však toto rozhodnutie nie je veľmi nápomocné v situáciách, o akú ide v prejednávanej veci, v ktorých samotné dieťa, ktorého práva sú dotknuté, nie je vyžiadanou osobou.
48.
Tento rozsudok však odráža dôraz, ktorý Súdny dvor kladie na potrebu konkrétneho posúdenia situácie konkrétneho dieťaťa. To isté bolo zdôraznené v iných oblastiach práva EÚ. Napríklad v súvislosti s návratom maloletej osoby bez sprievodu v oblasti azylového práva Súdny dvor konštatoval, že „len celkové a dôkladné posúdenie situácie dotknutej maloletej osoby bez sprievodu umožňuje určiť ‚najlepší záujem dieťaťa‘“. (
33
)
49.
Navyše v súvislosti s rozhodnutím o návrate otca maloletej dcéry Súdny dvor uviedol veľmi špecifické okolnosti, ktoré treba zohľadniť pri prijímaní rozhodnutia o návrate. Okrem iného medzi ne patrí vek dieťaťa, jeho fyzický a emočný vývoj, úroveň jeho citovej väzby s každým z rodičov a riziko, ktoré by odlúčenie od rodiča znamenalo pre citovú rovnováhu tohto dieťaťa. (
34
)
50.
Súdny dvor tiež v súvislosti so zlúčením rodiny štátnych príslušníkov tretích krajín rozhodol, že každé posúdenie individuálneho rozhodnutia, ktoré by sa mohlo dotknúť dieťaťa, musí zohľadniť potrebu dieťaťa pravidelne udržiavať osobné vzťahy so svojimi rodičmi. (
35
) Orgán, ktorý prijíma rozhodnutie, ktoré má vplyv na dieťa, musí vziať do úvahy aj intenzitu citových vzťahov nadviazaných medzi dieťaťom a jeho poručníkmi a úroveň závislosti dieťaťa od jeho poručníkov, pokiaľ títo poručníci vykonávajú rodičovské práva a povinnosti a starostlivosť o dieťa v právnych a finančných záležitostiach. (
36
)
51.
Ďalším dôležitým faktorom je schopnosť rodiča prevziať plnú zodpovednosť za starostlivosť o dieťa (
37
) a závislosť dieťaťa od rodiča. (
38
)
52.
Tieto rozsudky majú spoločné to, že pri posudzovaní najlepšieho záujmu dieťaťa je určenie jeho situácie vždy prvým krokom v rozhodovacom procese a je potrebné určiť konkrétnu situáciu dieťaťa. (
39
)
53.
Hovorí to niečo o požiadavke uvedenej v článku 24 ods. 2 Charty, podľa ktorej musia byť prvoradým hľadiskom záujmy dieťaťa: vždy, keď ide o deti, ich záujmy sa posudzujú ako prvé, a to vždy s ohľadom na konkrétnu situáciu dieťaťa. (
40
)
54.
Až po vykonaní takéhoto posúdenia má príslušný orgán dostatok informácií na to, aby mohol pristúpiť k prijatiu relevantného rozhodnutia – v tomto prípade, či vykoná EZ.
55.
Znamená najlepší záujem dieťaťa ako prvoradé hľadisko aj to, že akékoľvek rozhodnutie orgánu verejnej moci, ktoré doň zasahuje, je úplne zakázané? Alebo je v najlepšom záujme dieťaťa potrebné nájsť rovnováhu medzi týmito záujmami a inými verejnými záujmami, o ktoré ide v konkrétnom prípade? (
41
)
56.
Ako ukážem v nasledujúcej časti, zastávam názor, že najlepší záujem dieťaťa nie je a priori absolútnou prekážkou výkonu EZ. Napriek tomu ide o dosť veľkú prekážku: ako uvediem, je to príliš veľká prekážka na to, aby ju vykonávajúci súdny orgán, ktorý rozhoduje o EZ v prejednávanej veci, prekonal.
2. Čo by mal vykonávajúci súdny orgán zohľadniť pri rozhodovaní o najlepšom záujme dieťaťa?
57.
Na úvod treba uviesť, že článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia o EZ sa uplatňuje nielen na vyžiadané osoby, ale aj na všetky ostatné osoby, ktoré by mohli byť dotknuté EZ. (
42
) Nič nenasvedčuje tomu, že toto ustanovenie chráni pred porušením základných práv len vyžiadané osoby. Okrem toho, aj keby článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia o EZ neexistoval, keď sa uplatňuje právo EÚ, uplatňujú sa aj základné práva zakotvené v Charte. (
43
)
58.
Vykonávajúci súdny orgán je teda nepochybne povinný prijať rozhodnutie, ktoré ochráni najlepší záujem detí GN.
59.
Prvým krokom vo všetkých veciach, ktoré sa týkajú práv dieťaťa, musí byť konkrétne a podrobné posúdenie individuálnej situácie dotknutého dieťaťa. (
44
) Vykonávajúci súdny orgán musí na účely tohto posúdenia zohľadniť všetky relevantné informácie.
60.
Kľúčové je, že v rámci systému EZ zhromažďovanie takých informácií zahŕňa (
45
) komunikáciu so súdnym orgánom, ktorý vydal zatykač, podľa článku 15 ods. 2 rámcového rozhodnutia o EZ. (
46
)
61.
V prejednávanej veci vykonávajúci súdny orgán skutočne zaslal súdnemu orgánu, ktorý vydal zatykač, žiadosť o doplňujúce informácie podľa článku 15 ods. 2 rámcového rozhodnutia o EZ. Pýtal sa na väzenské podmienky pre matky s malými deťmi v Belgicku. Súdny orgán, ktorý vydal zatykač, na túto otázku neodpovedal, ale namiesto toho odkázal vykonávajúci súdny orgán na belgický Federálny úrad pre spravodlivosť, ktorý je zodpovedný za tieto záležitosti. Vykonávajúci súdny orgán už ďalšie otázky nepoložil.
62.
Ide o uspokojivé použitie mechanizmu komunikácie podľa článku 15 ods. 2 rámcového rozhodnutia o EZ?
63.
Určite nie.
64.
Súdny dvor opakovanie zdôraznil význam mechanizmu komunikácie medzi oboma súdnymi orgánmi pri výkone EZ. Konštatoval, že je vyjadrením povinnosti lojálnej spolupráce, na základe ktorej „členské štáty sa rešpektujú a navzájom si pomáhajú pri plnení úloh, ktoré vyplývajú zo Zmlúv“. (
47
)
65.
To viedlo Súdny dvor k záveru, že oba súdne orgány musia plne využívať nástroje stanovené v rámcovom rozhodnutí o EZ, (
48
) akým je mechanizmus komunikácie podľa článku 15 ods. 2 rámcového rozhodnutia o EZ.
66.
V prejednávanej veci to znamená, že dotknuté súdne orgány musia využiť článok 15 ods. 2 rámcového rozhodnutia o EZ, aby bol vykonávajúci súdny orgán dostatočne informovaný o situácii, ktorá čaká GN a jej deti v Belgicku.
67.
Počas takéhoto komunikačného procesu si možno predstaviť, že súdny orgán, ktorý vydal zatykač, poskytne informácie o väzenských podmienkach pre matky s malými deťmi alebo o existujúcich alternatívach. Je však tiež možné, že odmietne prijať deti GN. Možností je nekonečné množstvo. Všetky tieto informácie sú relevantné na určenie, či je vykonanie EZ vydaného voči GN v najlepšom záujme jej detí.
68.
Dôležitou otázkou z pohľadu vykonávajúceho súdneho orgánu najmä v takom prípade, o aký ide v prejednávanej veci, je to, aké dôsledky budú nasledovať, ak súdny orgán, ktorý vydal zatykač, ignoruje žiadosť o informácie. Malo by to viesť k automatickému nevykonaniu EZ?
69.
Komisia na pojednávaní tvrdila, že taký by mal byť dôsledok v prípade neposkytnutia odpovede v primeranej lehote. (
49
)
70.
Nesúhlasím s tým, že rámcové rozhodnutie o EZ stanovuje nevykonanie ako automatický dôsledok v prípade, že nie je žiadna odpoveď od vykonávajúceho súdneho orgánu.
71.
Napriek tomu tu najlepší záujem dieťaťa ako prvoradé hľadisko nadobúda konkrétnu podobu. Ak vykonávajúci orgán nedostane dostatočné informácie, na základe ktorých môže nadobudnúť úplnú istotu, že vykonanie EZ nebude v rozpore s najlepším záujmom dieťaťa, mal by odmietnuť odovzdanie.
72.
V takom prípade by totiž najlepší záujem dieťaťa predstavoval príliš veľkú prekážku na to, aby ju vykonávajúci súdny orgán prekonal.
3. Nástroje zakotvené v rámcovom rozhodnutí o EZ na predchádzanie beztrestnosti
73.
Veľká časť judikatúry vysvetľujúcej význam a účinky najlepšieho záujmu dieťaťa je vytvorená v oblasti azylu a migrácie. Hoci je užitočná na určenie kritérií najlepšieho záujmu dieťaťa, nebezpečenstvo beztrestnosti v tejto oblasti práva nevzniká.
74.
V prejednávanej veci má teda Súdny dvor zosúladiť cieľ spočívajúci v zabezpečení najlepšieho záujmu dieťaťa, ktorý by mal byť prvoradým hľadiskom, s cieľom vyhnúť sa beztrestnosti, ktorý je jedným z hlavných cieľov systému EZ. (
50
)
75.
Účastníci tohto konania diskutovali o ďalších možnostiach prístupu k najlepšiemu záujmu dieťaťa vo svojich písomných pripomienkach a na pojednávaní. Cieľom týchto diskusií bolo nájsť alternatívu k odmietnutiu vykonania EZ (a tým zabrániť beztrestnosti GN) a zároveň zabezpečiť ochranu najlepšieho záujmu dieťaťa.
76.
Hoci zavedenie akéhokoľvek nového riešenia je záležitosťou normotvorcu Únie, a nie Súdneho dvora, domnievam sa, že rámcové rozhodnutie o EZ poskytuje niektoré nástroje, ktoré sú užitočné na riešenie takých situácií ako v prejednávanej veci. Podľa môjho názoru môžu znížiť nebezpečenstvo beztrestnosti a zároveň ochrániť najlepší záujem dieťaťa. Medzi tieto ustanovenia patrí osobitne článok 23 ods. 4, ako aj článok 4 bod 6 a článok 5 bod 3 rámcového rozhodnutia o EZ.
a) Odklad odovzdania: článok 23 ods. 4 rámcového rozhodnutia o EZ
77.
Prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta nielen na to, či možno odmietnuť vykonanie EZ, ale aj na to, či ho možno subsidiárne odložiť.
78.
Účastníci konania pred Súdnym dvorom diskutovali o možnosti uplatnenia článku 23 ods. 4 rámcového rozhodnutia o EZ na prejednávanú vec. Uvedené ustanovenie znie takto: „Odovzdanie sa môže výnimočne odložiť z vážnych humanitárnych dôvodov, napríklad ak sú závažné dôvody domnievať sa, že by odovzdanie zjavne ohrozilo život alebo zdravie vyžiadanej osoby. [EZ] sa vykoná hneď po tom, ako tieto dôvody zanikli. Vykonávajúci súdny orgán neodkladne informuje vydávajúci súdny orgán a dohodne s ním nový termín odovzdania. V takomto prípade sa odovzdanie uskutoční v 10‑dňovej lehote odo dňa dohody.“
79.
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna (generálny prokurátor pri Odvolacom súde Bologna) sa domnieva a talianska vláda na pojednávaní tvrdila, že výkon by sa v nijakom prípade nemal odmietnuť, ale len odložiť podľa článku 23 ods. 4 rámcového rozhodnutia o EZ až do okamihu, keď dieťa dosiahne vyšší stupeň zrelosti. Rada navrhla, aby sa vážne riziko pre dieťa mohlo v niektorých prípadoch vykladať ako vážny humanitárny dôvod, ktorý by odôvodňoval uplatnenie článku 23 ods. 4 rámcového rozhodnutia o EZ.
80.
Komisia na pojednávaní nesúhlasila, pričom uviedla, že toto ustanovenie sa môže použiť až po skutočnom prijatí rozhodnutia o výkone.
81.
Odhliadnuc od toho, že článok 23 ods. 4 rámcového rozhodnutia o EZ odkazuje konkrétne na vyžiadanú osobu, podľa môjho názoru jeho použitie v prípade, o aký ide v prejednávanej veci, nie je možné. Samotné jeho znenie pripomína vážne humanitárne dôvody a uvádza príklad zjavného ohrozenia zdravia vyžiadanej osoby (nie tretej osoby).
82.
V rozsudku E.D.L. Súdny dvor rozhodol, že článok 23 ods. 4 rámcového rozhodnutia o EZ možno použiť v situácii, keď má vykonávajúci súdny orgán vážne a preukázané dôvody domnievať sa, že „odovzdanie vyžiadanej osoby, ktorá je vážne chorá, by ju vystavilo skutočnému riziku výrazného skrátenia jej očakávanej dĺžky života alebo rýchleho, výrazného a nezvratného zhoršenia jej zdravotného stavu“. (
51
)
83.
Podľa môjho názoru je tento prístup skutočne vhodné uplatniť na vyžiadanú osobu: hoci nie je dôvod odmietnuť vykonanie EZ, jeho odklad je nevyhnutný z dôvodu stavu vyžiadanej osoby.
84.
V prejednávanej veci je najlepší záujem dieťaťa nevyhnutným hľadiskom pre inú osobu, než je samotná vyžiadaná osoba – t. j. pre jej deti. Ak existuje nebezpečenstvo, že odovzdanie matky by predstavovalo vážne nebezpečenstvo pre deti (napríklad pre ich zdravie alebo emocionálny vývoj), malo by to byť podľa môjho názoru dôležité hľadisko už pred rozhodnutím o odovzdaní.
85.
Aj keby som išla nad rámec znenia článku 23 ods. 4 rámcového rozhodnutia o EZ a predstavila si, že by bolo možné uplatniť ho na deti vyžiadanej osoby, čakanie, kým dieťa dosiahne zrelší vek, ako navrhuje talianska vláda, by nezodpovedalo štandardu humanitárnych dôvodov, ako ho Súdny dvor vykladal v rozsudku E.D.L.
86.
Podľa môjho názoru by to narušilo účel článku 23 ods. 4 rámcového rozhodnutia o EZ.
87.
V prejednávanej veci teda použitie článku 23 ods. 4 rámcového rozhodnutia o EZ nie je užitočné.
b) Článok 4 bod 6 rámcového rozhodnutia o EZ
88.
Článok 4 bod 6 rámcového rozhodnutia o EZ je ďalšou možnosťou, ktorú môžu vykonávajúce súdne orgány použiť, ak rozhodnú, že je v najlepšom záujme dieťaťa ponechať matku aj dieťa vo vykonávajúcom členskom štáte.
89.
Poskytuje vykonávajúcemu súdnemu orgánu možnosť nevykonať EZ, ktorý bol vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody, ak sa vyžiadaná osoba zdržiava, je štátnym občanom alebo má trvalý pobyt vo vykonávajúcom členskom štáte, pokiaľ sa tento štát zaviaže, že vykoná trest odňatia slobody alebo ochranné opatrenie spojené s odňatím slobody.
90.
Hlavným cieľom tohto ustanovenia je umožniť vykonávajúcemu súdnemu orgánu priznať osobitnú váhu možnosti zvýšiť šance vyžiadanej osoby na opätovné začlenenie do spoločnosti po uplynutí uloženého trestu. (
52
)
91.
Neexistuje však dôvod, pre ktorý by sa toto ustanovenie nemalo použiť aj na ochranu najlepšieho záujmu dieťaťa pri súčasnom zabránení beztrestnosti. Použitie článku 4 bodu 6 rámcového rozhodnutia o EZ by mohlo byť najlepšou možnosťou, ak by z akéhokoľvek dôvodu týkajúceho sa dotknutého dieťaťa bolo v jeho najlepšom záujme neopustiť vykonávajúci členský štát, ale zároveň by bolo dôležité, aby toto dieťa udržiavalo časté kontakty a úzky vzťah so svojou matkou (napríklad v situácii, keď druhý rodič alebo širšia rodina žije vo vykonávajúcom členskom štáte).
92.
Podľa vnútroštátneho súdu Taliansko prebralo do svojho práva článok 4 bod 6 rámcového rozhodnutia o EZ tým, že stanovilo podmienku, podľa ktorej vyžiadaná osoba musí mať trvalý pobyt v Taliansku aspoň päť rokov, aby mohla využiť toto ustanovenie.
93.
Súdny dvor konštatoval, že pojmy „zdržiava sa“ a „má trvalý pobyt“ uvedené v článku 4 bode 6 rámcového rozhodnutia o EZ predstavujú autonómne pojmy práva Únie, ktoré členské štáty nemôžu definovať. (
53
) Podľa Súdneho dvora sa tieto pojmy „týkajú situácií, v ktorých osoba, ktorej sa európsky zatykač týka, si buď založila svoj skutočný pobyt vo vykonávajúcom členskom štáte, alebo nadobudla v nadväznosti na dlhodobý pobyt v určitej dĺžke v tom istom štáte väzby s týmto štátom na podobnej úrovni ako v prípade pobytu“. (
54
)
94.
To ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť vykladať vnútroštátne právo v súlade s autonómnym výkladom týchto pojmov poskytnutým Súdnym dvorom, ktorý neukladá požiadavku zdržiavať sa v štáte počas piatich rokov.
95.
Je pravda, že článok 4 bod 6 rámcového rozhodnutia o EZ dáva vykonávajúcemu súdnemu orgánu možnosť vykonať trest odňatia slobody vo vykonávajúcom členskom štáte, neukladá mu však takú povinnosť. Pokiaľ však ide o ochranu najlepšieho záujmu dieťaťa, táto možnosť sa môže stať povinnosťou, ak vykonávajúci súdny orgán zistí, že je v najlepšom záujme dieťaťa neopustiť vykonávajúci členský štát. (
55
)
96.
Toto ustanovenie preto podľa môjho názoru predstavuje ďalší procesný nástroj, pomocou ktorého môže vykonávajúci súdny orgán zmierniť nebezpečenstvo beztrestnosti a zosúladiť ho s najlepším záujmom dieťaťa.
c) Článok 5 bod 3 rámcového rozhodnutia o EZ
97.
Článok 5 bod 3 rámcového rozhodnutia o EZ stanovuje, že ak je EZ vydaný na účely trestného stíhania osoby, ktorá je štátnym občanom alebo má trvalý pobyt (
56
) vo vykonávajúcom členskom štáte, odovzdanie môže podliehať podmienke, že osoba bude po vypočutí vrátená do vykonávajúceho členského štátu na účely výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody, ktoré jej bolo uložené v členskom štáte, ktorý vydal zatykač.
98.
Toto ustanovenie je pravdepodobne odvrátenou stranou článku 4 bodu 6 rámcového rozhodnutia o EZ: bez ohľadu na to, či je EZ vydaný na účely trestného stíhania (ako v prípade článku 5 bodu 3) alebo výkonu trestu (článok 4 bod 6), osoby s trvalým pobytom vo vykonávajúcom štáte môžu využiť výkon trestu v členskom štáte svojho pobytu.
99.
Článok 5 bod 3 sa týka situácií, v ktorých je EZ vydaný na účely trestného stíhania, čo zjavne nie je prípad prejednávanej veci. GN bola odsúdená v Belgicku a EZ bol vydaný výslovne na účely výkonu trestu odňatia slobody.
100.
Na pojednávaní však GN a Komisia vysvetlili, že vzhľadom na to, že GN bola odsúdená v neprítomnosti, v Belgicku existuje možnosť obnovy konania, čo podľa ich názoru robí z tohto EZ aj EZ na účely trestného stíhania.
101.
V takom prípade by článok 5 bod 3 rámcového rozhodnutia o EZ umožňoval vykonávajúcemu súdnemu orgánu stanoviť ako podmienku odovzdania osôb, ktoré sú štátnymi príslušníkmi alebo majú trvalý pobyt vo vykonávajúcom členskom štáte, aby bola dotknutá osoba následne vrátená na výkon trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody v tomto členskom štáte.
102.
Po prvé skutkové okolnosti prejednávanej veci vyvolávajú pochybnosti o tom, že GN má trvalý pobyt v Taliansku. Toto posúdenie však prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu.
103.
Po druhé článok 5 prvá veta rámcového rozhodnutia o EZ stanovuje, že vykonávajúci orgán môže využiť túto možnosť. Článok 5 bod 3 rámcového rozhodnutia o EZ je tak ďalšou možnosťou, ktorú môžu vykonávajúce súdne orgány využiť, ak určia, že je v najlepšom záujme dieťaťa ponechať matku aj dieťa vo vykonávajúcom členskom štáte.
104.
Vzhľadom na to, že EZ proti GN je výslovne vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody, však zastávam názor, že toto ustanovenie nemožno v prejednávanej veci použiť.
IV. Návrh
105.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd, Taliansko), takto:
1.
Článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi v zásade nebráni odmietnutiu výkonu EZ vydaného proti matke malých detí, ak je to v najlepšom záujme dieťaťa.
2.
Také odmietnutie je možné len vtedy, ak vykonávajúci orgán po zistení konkrétnej situácie dieťaťa a po použití mechanizmu komunikácie stanoveného v článku 15 ods. 2 rámcového rozhodnutia o EZ nemá dostatok informácií, ktoré by v ňom vyvolali absolútnu istotu, že vykonanie EZ nebude v rozpore s najlepším záujmom dieťaťa.
3.
Dočasné odloženie odovzdania podľa článku 23 ods. 4 rámcového rozhodnutia o EZ nie je možné pre inú osobu ako vyžiadanú osobu a nad rámec vážnych humanitárnych dôvodov, napríklad ak by boli zjavne ohrozené život alebo zdravie vyžiadanej osoby.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Rámcové rozhodnutie Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34), zmenené a doplnené rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 o zmene a doplnení rámcových rozhodnutí 2002/584/SVV, 2005/214/SVV, 2006/783/SVV, 2008/909/SVV a 2008/947/SVV a o posilnení procesných práv osôb, podpore uplatňovania zásady vzájomného uznávania, pokiaľ ide o rozhodnutia vydané v neprítomnosti dotknutej osoby na konaní (Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24) (ďalej len „rámcové rozhodnutie o EZ“).
(
3
)	Prijatý Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov 20. novembra 1989 (Zbierka zmlúv OSN, zv. 1577, s. 3).
(
4
)	Súdny dvor zaviedol možnosť odmietnuť vykonanie EZ mimo situácií uvedených v článkoch 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutia o EZ rozsudkom z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
5
)	Už pred vydaním rozsudku Aranyosi a Căldăraru sa vnútroštátne súdy obávali, že vykonaním EZ by sa vystavili riziku porušenia základných práv vyžiadanej osoby, ktoré sú chránené podľa EDĽP, a preto opakovane kládli Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky. V týchto predchádzajúcich veciach však Súdny dvor nepovažoval za potrebné stanoviť dodatočné možnosti na odmietnutie odovzdania. Pozri napríklad rozsudky z 3. mája 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261); z 26. februára 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107), a z 30. mája 2013, F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358).
(
6
)	Rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, body 93 a 94).
(
7
)	Je potrebné uviesť terminologickú poznámku: pojem „dvojstupňový test“ (two‑step test) použil generálny advokát Bobek v návrhoch prednesených vo veci Gavanozov (C‑852/19, EU:C:2021:346, poznámka pod čiarou 42). Súdny dvor použil aj výraz „preskúmanie v dvoch etapách“ (two‑step examination) v rozsudkoch zo 17. decembra 2020, Openbaar Ministerie (Nezávislosť súdneho orgánu vydávajúceho zatykač) (C‑354/20 PPU a C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, bod 53); z 22. februára 2022, Openbaar Ministerie (Súd zriadený zákonom v členskom štáte, ktorý vydal zatykač) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, body 52, 54, 55, 62 a 66), a z 31. januára 2023, Puig Gordi a i. (C‑158/21, EU:C:2023:57, body 98 a 101). Rovnaký pojem bol použitý aj v návrhoch, ktoré predniesol generálny advokát Rantos v spojených veciach Openbaar Ministerie (Súd zriadený zákonom v členskom štáte, ktorý vydal zatykač) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2021:1019, body 37, 38, 42 a poznámka pod čiarou 41); v návrhoch, ktoré predniesol generálny advokát Richard de la Tour vo veci Puig Gordi a i. (C‑158/21, EU:C:2022:573, body 7, 88, 90, 92, 93, 97, 106, 108, a poznámka pod čiarou 57), a v návrhoch, ktoré predniesol generálny advokát Emiliou vo veci M.D. (C‑819/21, EU:C:2023:386, body 3, 23, 26, 32, 33, 51, 67, 70 a 88 a výrok). Nakoniec bol použitý názov „preskúmanie v dvoch etapách“ (two‑stage examination) v návrhoch, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci E.D.L. (Dôvod odmietnutia založený na ochorení) (C‑699/21, EU:C:2022:955, body 35 a 39).
(
8
)	V tejto súvislosti pozri rozsudky z 25. júla 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Podmienky uväznenia v Maďarsku) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, bod 62); z 19. septembra 2018, RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, bod 42), a z 15. októbra 2019, Dorobantu (C‑128/18, EU:C:2019:857, body 52 a 55).
(
9
)	Rozsudok z 25. júla 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky súdneho systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, body 61 a 68).
(
10
)	Rozsudky zo 17. decembra 2020, Openbaar Ministerie (Nezávislosť súdneho orgánu vydávajúceho zatykač) (C‑354/20 PPU a C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, bod 52); z 22. februára 2022, Openbaar Ministerie (Súd zriadený zákonom v členskom štáte, ktorý vydal zatykač) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, body 50 až 53), a z 31. januára 2023, Puig Gordi a i. (C‑158/21, EU:C:2023:57, body 97 až 98).
(
11
)	V nedávnej veci bola Súdnemu dvoru položená otázka týkajúca sa možnosti odmietnuť odovzdanie z dôvodu možného porušenia nedotknuteľnosti osoby a práva na zdravie (články 3 a 35 Charty). Táto vec sa však týkala odlišnej situácie, v ktorej toto právo nebolo ohrozené systémovými alebo všeobecnými nedostatkami štátu, ktorý vydal zatykač, v súvislosti s právom zaistených osôb na zdravie, ale skôr možnosťou, že samotné odovzdanie vážne zhorší zdravotný stav vyžiadanej osoby. V tomto kontexte Súdny dvor nepovažoval za potrebné vykladať článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia o EZ z hľadiska článkov 3 a 35 Charty. Pozri rozsudok z 18. apríla 2023, E.D.L. (Dôvod odmietnutia založený na ochorení) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 54).
(
12
)	K rovnakému záveru možno dospieť aj na základe prístupu, ktorý uplatnil generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona, keď konštatoval, že hoci článok 3 Charty (právo na nedotknuteľnosť osoby) môže byť použitý vo vzťahu k vyžiadanej osobe, odmietnutie odovzdania by bolo odôvodnené len dvojstupňovým testom. Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci E.D.L. (Dôvod odmietnutia založený na ochorení) (C‑699/21, EU:C:2022:955, body 58 a 59).
(
13
)	Pokiaľ ide o potvrdenie tejto zásady, pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci Presidente del Consiglio dei Ministri a i. (Európsky zatykač vydaný na štátneho príslušníka tretieho štátu) (C‑700/21, EU:C:2022:995, body 55 a 56) (kde konštatuje, že právo na rodinný život nemôže mať prednosť pred výkonom trestu odňatia slobody). Predchádzanie nepokojom alebo zločinnosti je navyše uvedené ako jeden z možných verejných záujmov, ktoré môžu odôvodniť zásah do práva na rodinný život stanoveného v článku 8 ods. 2 Európskeho dohovoru o ľudských právach (ďalej len „EDĽP“). Európsky súd pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) napríklad v rozsudku z 23. októbra 2014, Vintman v. Ukrajina (CE:ECHR:2014:1023JUD002840305, bod 78), rozhodol, že oddelenie väzňa od jeho rodiny je nevyhnutným dôsledkom jeho uväznenia. Porušenie článku 8 EDĽP bol zas konštatované v situácii, keď boli väzni poslaní do trestaneckej kolónie tisíce kilometrov od svojich rodín. Pozri rozsudok ESĽP z 25. júla 2013, Chodorkovskij a Lebedev v. Rusko (CE:ECHR:2013:0725JUD001108206, bod 850).
(
14
)	Pozri článok 52 ods. 1 Charty. Pozri tiež napríklad rozsudok ESĽP z 27. septembra 2022, Otite v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2022:0927JUD001833919, bod 39) (v ktorom ESĽP konštatoval, že pri posudzovaní, či je zásah do práva chráneného článkom 8 EDĽP nevyhnutný v demokratickej spoločnosti a primeraný sledovanému legitímnemu cieľu, majú zmluvné štáty určitú mieru voľnej úvahy).
(
15
)	Štandardná formulácia, ktorú Súdny dvor používa vo všetkých svojich rozsudkoch, v ktorých vykladá mechanizmus EZ, je takáto: „Zásada vzájomnej dôvery, najmä pokiaľ ide o priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ukladá každému z týchto štátov povinnosť predpokladať, že okrem výnimočných okolností všetky ostatné členské štáty dodržujú právo Únie a predovšetkým základné práva uznané týmto právom.“ Pozri napríklad rozsudky z 25. júla 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Podmienky uväznenia v Maďarsku) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, bod 50); z 25. júla 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky súdneho systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, bod 36); z 15. októbra 2019, Dorobantu (C‑128/18, EU:C:2019:857, bod 46); z 22. februára 2022, Openbaar Ministerie (Súd zriadený zákonom v členskom štáte, ktorý vydal zatykač) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, bod 40); z 31. januára 2023, Puig Gordi a i. (C‑158/21, EU:C:2023:57, bod 93), a z 18. apríla 2023, E.D.L. (Dôvod odmietnutia založený na ochorení) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 30).
(
16
)	Na tieto informácie môže súd upozorniť osoba, ktorá namieta proti odovzdaniu, alebo to môžu byť informácie, ktorými súd už disponuje, napríklad zistené inými orgánmi. Napríklad vo veci Aranyosi a Căldăraru mal vykonávajúci orgán podozrenie týkajúce sa podmienok vo väzniciach v Maďarsku a Rumunsku na základe predchádzajúcich zistení ESĽP a správy Európskeho výboru na zabránenie mučeniu a neľudskému či ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestaniu. Pozri rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, body 43, 44 a 59 až 61).
(
17
)	Pozri napríklad rámcové rozhodnutie Rady 2008/947/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky a probačné rozhodnutia na účely dohľadu nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami (Ú. v. EÚ L 337, 2008, s. 102) a smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2014/41/EÚ z 3. apríla 2014 o európskom vyšetrovacom príkaze v trestných veciach (Ú. v. EÚ L 130, 2014, s. 1).
(
18
)	Rozsudok z 13. januára 2021, MM (C‑414/20 PPU, EU:C:2021:4, bod 61).
(
19
)	Pozri napríklad rozsudok zo 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C‑416/20 PPU, EU:C:2020:1042, bod 55) (kde Súdny dvor rozhodol, že dotknutá osoba po odovzdaní môže pred súdmi členského štátu, ktorý vydal zatykač, namietať prípadné porušenia práva Únie, v uvedenej veci porušenie procesných práv dotknutej osoby v trestnom konaní). To isté som už uviedla v návrhoch, ktoré predniesla generálna advokátka Ćapeta v spojených veciach Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (C‑514/21 a C‑515/21, EU:C:2022:848, body 117 a 135).
(
20
)	Je zaujímavé poukázať na to, že ako Rada pripomenula Súdnemu dvoru na pojednávaní, pán Aranyosi bol tiež otcom maloletého dieťaťa. Jeho odovzdanie však nebolo nikdy spochybnené na základe možného porušenia jeho práva na rodinný život, ale len na základe možného porušenia zákazu neľudského a ponižujúceho zaobchádzania.
(
21
)	Rozsudok z 26. marca 2019, SM (Dieťa zverené do poručníctva na základe alžírskeho inštitútu kafala) (C‑129/18, EU:C:2019:248, bod 67).
(
22
)	Podľa vysvetliviek k Charte základných práv Európskej únie (Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17) článok 24 Charty vychádza z Newyorského dohovoru o právach dieťaťa, ktorý bol podpísaný 20. novembra 1989 a ratifikovaný všetkými členskými štátmi, najmä z jeho článkov 3, 9, 12 a 13. Tento dohovor je teda relevantný na účely výkladu článku 24 Charty. V tejto súvislosti pozri rozsudok zo 14. decembra 2021, Stolična obština, rajon Pančarevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, bod 63). Práva dieťaťa sú uvedené aj v článku 3 ods. 3 ZEÚ ako jeden z cieľov, ktoré Únia podporuje.
(
23
)	Rozsudok z 11. marca 2021, État belge (Návrat rodiča maloletej osoby) (C‑112/20, EU:C:2021:197, body 36 a 38).
(
24
)	Okrem prípadov, keď sú samy predmetom odovzdania, čo je možné po dosiahnutí veku trestnoprávnej zodpovednosti. Tak to bolo vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 23. januára 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27).
(
25
)	Všetci účastníci tohto konania okrem maďarskej vlády a Rady sa tiež domnievali, že na prvú otázku vnútroštátneho súdu treba odpovedať spôsobom, ktorý sa trochu odchyľuje od dvojstupňového testu.
(
26
)	SMYTH, C.: The best interests of the child in the expulsion and first‑entry jurisprudence of the European Court of Human Rights: How principled is the Court’s use of the principle?. In: European Journal of Migration and Law, roč. 17, č. 1, 2015, s. 70, na s. 71.
(
27
)	GOLDNER‑LANG, I.: Chapter 31: The child’s best interests as a gap filler and expander of EU law in internal situations. In: ZIEGLER, K. S., NEUVONEN, P. J., MORENO‑LAX, V. (ed.): Research Handbook on General Principles in EU Law. Constructing Legal Orders in Europe. Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2022.
(
28
)	KLASSEN, M., RODRIGUES, P.: The best interests of the child in EU Family reunification law: A plea for more guidance on the role of Article 24(2) of the Charter. In: European Journal of Migration and Law, roč. 19. č. 2, 2017, s. 191.
(
29
)	Rozsudok z 23. januára 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27).
(
30
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/800 z 11. mája 2016 o procesných zárukách pre deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 132, 2016, s. 1).
(
31
)	Konkrétne článok 17 tejto smernice stanovuje, že práva priznané deťom, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami vo vnútroštátnom trestnom konaní, sa uplatňujú mutatis mutandis aj na deti, voči ktorým bol vydaný EZ, a to od okamihu ich zadržania vo vykonávajúcom členskom štáte. Rozsudok z 23. januára 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, bod 36).
(
32
)	Rozsudok z 23. januára 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, bod 38). Ďalej treba uviesť, že prah trestnoprávnej zodpovednosti je v každom prípade povinným dôvodom na nevykonanie EZ podľa článku 3 ods. 3 rámcového rozhodnutia o EZ.
(
33
)	Rozsudok zo 14. januára 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Návrat maloletej osoby bez sprievodu) (C‑441/19, EU:C:2021:9, bod 46).
(
34
)	Rozsudky z 11. marca 2021, État belge (Návrat rodiča maloletej osoby) (C‑112/20, EU:C:2021:197, bod 27), a z 10. mája 2017, Chavez‑Vilchez a i. (C‑133/15, EU:C:2017:354, body 70 a 71).
(
35
)	Rozsudok zo 16. júla 2020, État belge (Zlúčenie rodiny – Maloleté dieťa) (C‑133/19, C‑136/19 a C‑137/19, EU:C:2020:577, bod 34). Pozri tiež rozsudok zo 6. decembra 2012, O a i. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 76).
(
36
)	Rozsudok z 26. marca 2019, SM (Dieťa zverené do poručníctva na základe alžírskeho inštitútu kafala) (C‑129/18, EU:C:2019:248, bod 69).
(
37
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Chavez‑Vilchez a i. (C‑133/15, EU:C:2016:659, bod 101).
(
38
)	Rozsudok z 10. mája 2017, Chavez‑Vilchez a i. (C‑133/15, EU:C:2017:354, bod 70).
(
39
)	Toto je ďalší argument, prečo nie je možné použiť dvojstupňový test. Je nevhodný, lebo jeho prvý krok by preskočil konkrétne posúdenie najlepšieho záujmu dieťaťa a namiesto toho by sa zameral na systémové alebo všeobecné nedostatky v členskom štáte, ktorý vydal zatykač. Po konštatovaní neexistencie takých nedostatkov, čo je zjavne prípad prejednávanej veci, by vykonávajúci súdny orgán vôbec nebol schopný posúdiť konkrétnu situáciu dieťaťa. Práve toto posúdenie je kľúčové na určenie najlepšieho záujmu dieťaťa.
(
40
)	Ako zdôrazňuje Cardona Llorens, najlepší záujem dieťaťa je neurčitý, ale nie diskrečný pojem: „Pri tom istom rozhodovaní by posúdenie a určenie najlepšieho záujmu piatich rôznych detí malo viesť k prijatiu piatich rôznych rozhodnutí (vzhľadom na to, že nijaké dve deti nie sú podobné za rovnakých okolností a v rovnakej situácii). Posúdenie a určenie najlepšieho záujmu jedného dieťaťa piatimi dospelými jednotlivo pri prijímaní rozhodnutia by však malo viesť k rovnakému výsledku.“ Pozri CARDONA LLORENS, J.: Presentation of General Comment No. 14: strengths and limitations, points of consensus and dissent emerging in its drafting. In: The best interests of the child – A dialogue between theory and practice. Rada Európy, 2016, s. 12. K dispozícii na adrese <https://rm.coe.int/1680657e56>.
(
41
)	Pokiaľ ide o analýzu tejto otázky, pozri LONARDO, L.: The best interests of the child in the case‑law of the Court of Justice of the European Union. In: Maastricht Journal of European and Comparative Law, roč. 29, č. 5, 2022, s. 596, na s. 598. Pokiaľ ide o analýzu najlepšieho záujmu dieťaťa ako „ochrannej zásady“, podľa ktorej by sa mali vykladať iné nástroje práva EÚ, pozri FRASCA, E., CARLIER, J. Y.: The best interests of the child in ECJ asylum and migration case‑law: Towards a safeguard principle for the genuine enjoyment of the substance of children’s rights? In: Common Market Law Review, roč. 60, 2023, s. 345.
(
42
)	Na pojednávaní zaujala toto stanovisko aj Komisia.
(
43
)	Rozsudok z 26. februára 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 21). V súvislosti s článkom 24 Charty pozri rozsudok zo 6. júna 2013, MA a i. (C‑648/11, EU:C:2013:367, bod 59).
(
44
)	Talianska vláda a Komisia na pojednávaní zdôraznili, že to môže zahŕňať aj zapojenie služieb sociálnej starostlivosti vo vykonávajúcom členskom štáte alebo komunikáciu so službami sociálnej starostlivosti v členskom štáte, ktorý vydal zatykač.
(
45
)	Vykonávajúci súdny orgán musí zhromaždiť všetky ďalšie relevantné informácie, napríklad o existencii iných rodinných vzťahov dieťaťa, najmä s druhým rodičom, čo môže znamenať zapojenie služieb sociálnej starostlivosti alebo iných príslušných inštitúcií, ktoré majú informácie týkajúce sa konkrétneho dieťaťa.
(
46
)	Zo skutkových okolností veci totiž vyplýva, že súdny orgán, ktorý vydal zatykač, v čase vydania EZ ani nevedel, že GN má dieťa.
(
47
)	Napríklad v rozsudkoch z 22. februára 2022, Openbaar Ministerie (Súd zriadený zákonom v členskom štáte, ktorý vydal zatykač) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, bod 48); z 31. januára 2023, Puig Gordi a i. (C‑158/21, EU:C:2023:57, bod 131), a z 18. apríla 2023, E.D.L. (Dôvod odmietnutia založený na ochorení) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 46).
(
48
)	Rozsudok z 18. apríla 2023, E.D.L. (Dôvod odmietnutia založený na ochorení) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 46).
(
49
)	To isté tvrdil Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna (generálny prokurátor pri Odvolacom súde Bologna), ako aj talianska a holandská vláda.
(
50
)	Pozri najmä článok 25 rámcového rozhodnutia Rady 2008/909/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii (Ú. v. EÚ L 327, 2008, s. 27) (ďalej len „rámcové rozhodnutie 2008/909/SVV“). Pozri tiež rozsudok z 31. januára 2023, Puig Gordi a i. (C‑158/21, EU:C:2023:57, bod 141).
(
51
)	Rozsudok z 18. apríla 2023, E.D.L. (Dôvod odmietnutia založený na ochorení) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 42).
(
52
)	Rozsudky z 29. júna 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, bod 21), a z 5. septembra 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, bod 32).
(
53
)	Rozsudok zo 17. júla 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, body 41 a 43). Týmto rozsudkom Súdny dvor zabránil členským štátom, aby uvedeným pojmom priznali širší význam, ako je význam stanovený právom EÚ.
(
54
)	Rozsudok zo 17. júla 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 46).
(
55
)	Ďalej treba uviesť, že túto možnosť majú členské štáty k dispozícii aj podľa rámcového rozhodnutia 2008/909/SVV.
(
56
)	Upozorňujem, že na rozdiel od článku 4 bodu 6 rámcového rozhodnutia o EZ sa toto ustanovenie nevzťahuje na osoby zdržiavajúce sa vo vykonávajúcom členskom štáte.