Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
RIMVYDAS
NORKUS
prednesené
2. októbra
2025(1)
Vec C‑516/24 [Winderwill](i)
BC, riadne zastúpený zákonnou zástupkyňou,
proti
LG
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Amtsgericht
Schleswig
(Okresný
súd
Schleswig,
Nemecko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Justičná
spolupráca v občianskych
veciach – Právomoc – Začatie
konania
na
súde – Podanie
žiadosti o právnu
pomoc v súvislosti s návrhom
na
zmenu
vyživovacej
povinnosti – Neskoršie
podanie
návrhu
na
zmenu
vyživovacej
povinnosti
na
súdy
iného
členského
štátu “
1.        Právnym
rámcom
prejednávaného
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
nariadenie
Rady
(ES)
č. 4/2009(2) z 18. decembra
2008 o právomoci,
rozhodnom
práve,
uznávaní a výkone
rozhodnutí a o spolupráci
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti.
Otázka
vnútroštátneho
súdu, v právnom a skutkovom
rámci
prejednávanej
veci,
Súdnemu
dvoru
umožní,
aby
posúdil
výklad
pojmu
„[písomnosť
rovnocenná]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie, v zmysle
článku 9 písm. a)
tohto
nariadenia.
Súdny
dvor
sa
bude
musieť
vyjadriť
predovšetkým k otázke,
či
pod
tento
pojem
môže
spadať
žiadosť o právnu
pomoc(3),
ktorú
podal
oprávnený
na
výživné
na
účely
podania
žaloby
proti
povinnému.
I.      Právny rámec
A.      Medzinárodné právo
2.        Podľa
článku 3
ods. 1
Haagskeho
protokolu(4):
„Pokiaľ
nie
je v tomto
protokole
ustanovené
inak,
vyživovacia
povinnosť
sa
spravuje
právnym
poriadkom
štátu
obvyklého
pobytu
oprávneného.“
3.        Článok 4
tohto
protokolu
stanovuje
osobitné
kritériá v prospech
niektorých
oprávnených
na
výživné,
ktoré
sa
uplatňujú
najmä v prípade
vyživovacej
povinnosti
rodičov
voči
svojim
deťom.
Odsek
3
tohto
článku
stanovuje:
„Bez
ohľadu
na
článok 3,
ak
oprávnený
podal
návrh
na
príslušný
orgán
štátu
obvyklého
pobytu
povinného,
uplatní
sa
právny
poriadok
tohto
štátu.
Ak
však
oprávnenému
nemožno
priznať
výživné
od
povinného
podľa
tohto
právneho
poriadku,
uplatní
sa
právny
poriadok
štátu
obvyklého
pobytu
oprávneného.“
B.      Právo Únie
Nariadenie č. 4/2009
4.        Odôvodnenie
1
nariadenia
č. 4/2009
uvádza,
že
toto
nariadenie
bolo
prijaté
normotvorcom
Únie
na
účely
dosiahnutia
jeho
cieľa
udržiavať a rozvíjať
priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti, v ktorom
je
zabezpečený
voľný
pohyb
osôb.
5.        Podľa
jeho
odôvodnenia
9
je
cieľom
tohto
nariadenia
uľahčiť
získanie
rozhodnutia o pohľadávke
na
výživnom,
ktoré
bude
automaticky,
bez
akejkoľvek
ďalšej
formality
vykonateľné v inom
členskom
štáte.
6.        V súlade s odôvodnením
36 a kapitolou V,
nazvanou
„Prístup k spravodlivosti“,
je
cieľom
uvedeného
nariadenia
zaviesť
osobitný
režim
právnej
pomoci
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti,
ktorý
stanovuje
úplné
prevzatie
nákladov
spojených s konaniami
týkajúcimi
sa
vyživovacej
povinnosti
voči
deťom
mladším
ako
21
rokov,
ktoré
sa
vedú
prostredníctvom
ústredných
orgánov.
7.        Odôvodnenie
44
toho
istého
nariadenia
uvádza,
že
týmto
nariadením
by
sa
malo
zmeniť a doplniť
nariadenie
(ES)
č. 44/2001(5) nahradením
ustanovení
uvedeného
nariadenia
týkajúcich
sa
vyživovacej
povinnosti.
8.        Článok 3
nariadenia
č. 4/2009
znie:
„V členských
štátoch
je
právomoc
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti
daná:
a)      súdu
podľa
miesta
obvyklého
pobytu
odporcu,
alebo
b)      súdu
podľa
miesta
obvyklého
pobytu
oprávneného,
alebo
…“
9.        Článok 9 písm. a)
tohto
nariadenia,
nazvaný
„Začatie
konania
na
súde“,
stanovuje:
„Na
účely
tejto
kapitoly
sa
konanie
na
súde
považuje
za
začaté:
a)      momentom
podania
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
alebo
rovnocennej
písomnosti
na
súd,
za
predpokladu,
že
navrhovateľ
neopomenul
následne
prijať
kroky,
ktoré
bol
povinný
prijať,
aby
zabezpečil
doručenie
písomnosti
odporcovi…“
10.      Podľa
článku 12
uvedeného
nariadenia s názvom
„Prekážka
začatej
veci“:
„1.      Ak
sa v tej
istej
veci a medzi
rovnakými
účastníkmi
vedú
konania
na
súdoch
rôznych
členských
štátov,
každý
súd,
ktorý
nezačal
konať
ako
prvý,
aj
bez
návrhu
preruší
konanie,
až
kým
sa
nepotvrdí
právomoc
súdu,
ktorý
začal
konať
ako
prvý.
2.      Keď
sa
potvrdí
právomoc
súdu,
ktorý
začal
konať
ako
prvý,
každý
iný
súd
odmietne
vykonávať
svoju
právomoc v prospech
tohto
súdu.“
11.      Článok 15
toho
istého
nariadenia
stanovuje:
„Rozhodné
právo
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti
sa v členských
štátoch,
ktoré
sú
viazané
[Haagskym
protokolom z roku
2007],
určuje
podľa
tohto
protokolu.“
C.      Nemecké právo
1.      FamFG
12.      Gesetz
über
das
Verfahren
in
Familiensachen
und
in
den
Angelegenheiten
der
freiwilligen
Gerichtsbarkeit
(zákon o konaní v rodinných a nesporových
veciach,
ďalej
len
„FamFG“), v § 76
ods. 1
stanovuje:
„Pokiaľ
nie
je
ďalej
stanovené
inak,
ustanovenia
Občianskeho
súdneho
poriadku
týkajúce
sa
právnej
pomoci
sa
primerane
uplatnia
na
priznanie
[právnej
pomoci
stanovenej
FamFG].“
13.      Ustanovenie § 77
ods. 1
FamFG
znie:
„Pred
poskytnutím
[právnej]
pomoci
môže
súd
ostatným
dotknutým
účastníkom
umožniť
predložiť
ich
pripomienky. V konaní o návrhu
musí
mať
odporca
možnosť
vyjadriť
sa k tomu,
či
sa
domnieva,
že
podmienky
na
poskytnutie
právnej
pomoci
sú
splnené,
okrem
prípadov, v ktorých
sa
to z osobitných
dôvodov
javí
ako
nevhodné.“
14.      Ustanovenie § 113
ods. 1
FamFG
stanovuje:
„V manželských a rodinných
veciach…
sa
všeobecné a osobitné
pravidlá
Občianskeho
súdneho
poriadku
týkajúce
sa
konaní
začatých
na
súdoch
uplatnia
primerane.“
2.      ZPO
15.      Zivilprozessordnung
(Občiansky
súdny
poriadok,
ďalej
len
„ZPO“) v § 114
ods. 1
stanovuje:
„Účastníkovi
konania,
ktorý z dôvodu
svojej
osobnej
alebo
finančnej
situácie
nie
je
schopný
úplne
alebo
len
čiastočne a vo
viacerých
splátkach
znášať
trovy
konania,
sa
na
žiadosť
poskytne
právna
pomoc,
ak
má
zamýšľaná
žaloba
alebo
obhajoba
dostatočnú
nádej
na
úspech a nemá
zneužívajúci
charakter.
Pre
cezhraničnú
právnu
pomoc v rámci
Európskej
únie
platia
doplňujúco § 1076
až
1078.“
16.      V § 117
ZPO
sa
uvádza:
„1.      Žiadosť o poskytnutie
právnej
pomoci
sa
musí
podať
na
súde,
na
ktorý
bola
podaná
žaloba;
túto
žiadosť
možno
podať
prostredníctvom
vyhlásenia
do
kancelárie
súdu.
Žiadosť
musí
obsahovať
skutočnosti,
ktoré
sú
predmetom
sporu a dôkazné
prostriedky. …
2.      K žiadosti
treba
priložiť
vyhlásenie
účastníka
konania o jeho
osobnej a finančnej
situácii
(rodinná
situácia,
povolanie,
majetok,
príjmy a záväzky),
ako
aj
príslušné
dôkazy.
Vyhlásenie a podporné
dokumenty
sa
môžu
poskytnúť
protistrane
len
so
súhlasom
účastníka,
okrem
prípadu,
keď
má
podľa
občianskeho
práva
protistrana
právo
na
informácie o príjmoch a majetku
žiadateľa.
Predtým,
ako
sa
vyhlásenie
zašle
protistrane,
žiadateľ
by
mal
mať
možnosť
predložiť
svoje
pripomienky.
Musí
byť
informovaný o zaslaní
svojho
vyhlásenia.
3.      S cieľom
zjednodušiť a zjednotiť
konanie
je
spolkové
ministerstvo
spravodlivosti
oprávnené,
so
súhlasom
Spolkovej
rady,
zaviesť
formou
nariadenia
tlačivá
na
podávanie
vyhlásení. …
4.      Ak
boli
tlačivá
uvedené v odseku
2
zavedené,
účastník
konania
ich
musí
použiť. …“
17.      Ustanovenie § 118
ods. 1
ZPO
stanovuje:
„Protistrana
musí
mať
možnosť
vyjadriť
sa k tomu,
či
sa
domnieva,
že
podmienky
na
poskytnutie
právnej
pomoci
sú
splnené,
okrem
prípadov, v ktorých
sa
to z osobitných
dôvodov
javí
ako
nevhodné.
Svoje
stanovisko
môže
zaujať
prostredníctvom
vyhlásenia v kancelárii
súdu.
Súd
môže
účastníkov
konania
predvolať
na
pojednávanie,
ak
je
pravdepodobné,
že
bude
dosiahnutá
dohoda;
súd
musí
zaznamenať
zmier
do
zápisnice
súdu.
Trovy
konania,
ktoré
vznikli
protistrane,
sa
nenahrádzajú.
Trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s výsluchom
svedkov
alebo
znalcov
podľa
odseku
2
tretej
vety,
znáša
ako
trovy
konania
ten
účastník
konania,
ktorý
je
povinný
nahradiť
trovy
konania.
Ustanovenie § 128a
sa
na
pojednávanie
uskutočnené
podľa
tretej
vety
uplatní
primerane.“
18.      Ustanovenie § 167
ZPO s názvom
„Spätná
účinnosť
doručenia“
znie:
„Ak
je
cieľom
doručenia
dodržať
lehotu,
začať
plynutie
novej
premlčacej
lehoty
alebo
prerušiť
plynutie
tejto
lehoty v súlade s § 204
[Bürgerliches
Gesetzbuch
(Občiansky
zákonník)],
tento
účinok
nastáva
dňom
doručenia
žiadosti
alebo
vyhlásenia,
ak k doručeniu
tejto
žiadosti
alebo
vyhlásenia
dôjde
okamžite.“
19.      V § 261
ZPO
sa
uvádza:
„1.      Podaním
žaloby
vzniká
prekážka
začatej
veci.
…
3.      Prekážka
začatej
veci
má
tieto
účinky:
(1)      počas
trvania
prekážky
začatej
veci
nemôže
žiaden
účastník
konania
predložiť
tento
spor
inému
súdu,
…“
3.      BGB
20.      Bürgerliches
Gesetzbuch
(Občiansky
zákonník,
ďalej
len
„BGB“) v § 204 s názvom
„Prerušenie
premlčacej
lehoty z dôvodu
podania
žaloby“ v odseku
1
bode 14
stanovuje:
„1.      Plynutie
premlčacej
lehoty
sa
preruší
…
doručením
prvotnej
žiadosti o poskytnutie
[právnej
pomoci];
ak k doručeniu
žiadosti
dôjde
okamžite
po
jej
podaní,
plynutie
premlčacej
lehoty
je
prerušené
odo
dňa
podania
žiadosti.“
II.    Skutkové okolnosti sporu vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie na Súdnom dvore
21.      BC,
navrhovateľ
vo
veci
samej,
je
synom
LG,
odporcu
vo
veci
samej.
Miestom
obvyklého
pobytu
BC
je
Švédsko,
zatiaľ
čo
LG
žije v Nemecku.
22.      Dňa
17. decembra
2021
podal
BC
na
Amtsgericht
Schleswig
(Okresný
súd
Schleswig,
Nemecko),
vnútroštátny
súd,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
žiadosť o právnu
pomoc
na
účely
návrhu
na
zmenu
týkajúcu
sa
vyživovacej
povinnosti k dieťaťu.
BC k žiadosti
pripojil
koncept
návrhu
na
zmenu,
pričom
spresnil,
že
táto
žiadosť
bude
formálne
podaná v prípade
priznania
právnej
pomoci.
23.      Dňa
28. januára
2022,
ešte
pred
rozhodnutím
vnútroštátneho
súdu o žiadosti o právnu
pomoc,
podal
LG
návrh
na
zmenu
svojej
vyživovacej
povinnosti
voči
BC
na
Eskilstuna
tingsrätt
(Súd
prvej
inštancie
Eskilstuna,
Švédsko).
24.      Uznesením z 29. marca 2022
vnútroštátny
súd
odmietol
priznať
BC
právnu
pomoc z dôvodu,
že
nemá
medzinárodnú
právomoc. V nadväznosti
na
odvolanie
podané
zo
strany
BC,
Schleswig‑Holsteinisches
Oberlandesgericht
(Vyšší
krajinský
súd
Šlezvicko‑Holštajnsko,
Nemecko)
uznesením z 27. mája
2022
zrušil
uznesenie
vydané
vnútroštátnym
súdom a BC
právnu
pomoc
priznal.
25.      BC
následne
podal
návrh
na
zmenu
vyživovacej
povinnosti
na
vnútroštátny
súd,
ktorý
bol
LG
doručený
21. júla
2022.
26.      Medzičasom
bol
návrh
na
zmenu,
ktorý
LG
podal
na
Eskilstuna
tingsrätt
(Súd
prvej
inštancie
Eskilstuna),
zamietnutý z dôvodu
nedostatku
medzinárodnej
právomoci.
Högsta
domstolen
(Najvyšší
súd,
Švédsko)
toto
rozhodnutie
zrušil a vec
vrátil
súdu
prvej
inštancie.
Tento
súd
prvej
inštancie
svojím
uznesením
zo
6. mája
2024
prerušil
konanie
podľa
článku 12
ods. 1
nariadenia
č. 4/2009.
27.      Vnútroštátny
súd
považuje
za
potrebné
určiť
právomoc
súdu,
ktorý v zmysle
článku 12
nariadenia
č. 4/2009
začal
konať
ako
prvý.
Pokiaľ
ide o žiadosť o právnu
pomoc,
tento
súd
sa
pýta,
či
je
možné
ju
na
účely
overenia
svojej
vlastnej
právomoci
považovať
za
písomnosť
rovnocennú
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie v zmysle
článku 9 písm. a)
tohto
nariadenia.
Keďže
Súdny
dvor o tejto
otázke
ešte
nerozhodol,
uvedený
súd
sa
domnieva,
že
iba
jednotný
výklad
nariadenia
č. 4/2009
umožní
zaručiť
dostatočnú
právnu
istotu.
28.      Za
týchto
okolností
Amtsgericht
Schleswig
(Okresný
súd
Schleswig)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
nasledujúcu
prejudiciálnu
otázku:
„Ide v prípade
žiadosti o právnu
pomoc,
ku
ktorej
je
len
ako
koncept
pripojený
návrh
na
zmenu
vyživovacej
povinnosti,
ktorý
bude
formálne
podaný v prípade
priznania
právnej
pomoci, o ‚rovnocennú
písomnosť‘ v zmysle
článku 9 písm. a)
[nariadenia
č. 4/2009], v dôsledku
čoho
začal
vnútroštátny
súd
konať a jeho
právomoc
je
potvrdená?“
29.      Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania z 22. júla
2024
bol
doručený
Súdnemu
dvoru
24. júla
2024.
Písomné
pripomienky
predložili
navrhovateľ a odporca
vo
veci
samej,
česká a nemecká
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
Pojednávanie,
na
ktorom
Komisia a nemecká
vláda
predniesli
svoje
ústne
pripomienky,
sa
uskutočnilo
18. júna
2025.
III. Analýza
A.      O záveroch, ktoré treba vyvodiť z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa pojmu „písomnosť, ktorou sa začína konanie“, alebo „rovnocenná písomnosť“ v kontexte iných právnych nástrojov
30.      Na
úvod
treba
uviesť,
že
vzhľadom
na
to,
že v prejednávanej
veci
má
Súdny
dvor
poskytnúť
výklad
pojmu
„[písomnosť
rovnocenná]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
ktorý
je
uvedený v článku 9 písm. a)
nariadenia
č. 4/2009,
je
potrebné
položiť
si
otázku,
či
je
možné
vzhľadom
na
príbuzné
nástroje a ich
výklad
Súdnym
dvorom
nájsť
podnety k úvahám,
či
dokonca
odpoveď.
Pojem
„písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie“, a najmä
pojem
„rovnocenná
písomnosť“
sú
totiž
prierezovými
pojmami,
ktoré
je
možné
nájsť
vo
viacerých
medzinárodných
dohovoroch
či v iných
právnych
nástrojoch
týkajúcich
sa
súdnej
právomoci v občianskych
veciach.
Tieto
pojmy
tak
už
boli
predmetom
výkladu
zo
strany
Súdneho
dvora,
čo
umožňuje
ich
rámcové
vymedzenie v kontexte
týchto
medzinárodných
dohovorov a právnych
nástrojov,
ktorých
pripomenutie
považujem
za
nevyhnutné
pred
začatím
skúmania
prejudiciálnej
otázky,
ktorá
bola
Súdnemu
dvoru v prejednávanej
veci
položená.
31.      V tejto
súvislosti
treba
uviesť,
že
Súdny
dvor
mal
už
vo
svojich
prvých
rozsudkoch
týkajúcich
sa
výkladu
Dohovoru z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach
(ďalej
len
„Bruselský
dohovor“)(6) príležitosť
spresniť,
že
pojem
„písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie“,
alebo
„rovnocenná
písomnosť“
označuje
písomnosť
alebo
písomnosti,
ktorých
riadne a včasné
doručenie
umožňuje
žalovanému
uplatniť
svoje
práva
predtým,
ako
bude
vydaný
vykonateľný
rozsudok v štáte
pôvodu.(7)
32.      Na
základe
tejto
definície
Súdny
dvor
považoval
za
písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie,
platobný
rozkaz
podľa
nemeckého
práva
(Zahlungsbefehl),
ktorého
doručenie
navrhovateľovi
umožňuje, v prípade,
že
proti
nemu
nebol
podaný
odpor,
získať
vykonateľné
rozhodnutie,(8) ako
aj
platobný
rozkaz
podľa
talianskeho
práva
(decreto ingiuntivo)
doručený
spolu
so
žalobou.(9)
33.      Súdny
dvor
sa
naopak
domnieval,
že
pod
pojem
„písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie“,
nespadá
oprávnenie
na
výkon
podľa
nemeckého
práva
(Vollstreckungsbefehl),
ktoré
je
samo
osebe
vykonateľné a vydané
po
doručení
platobného
rozkazu.(10)
34.      Na
základe
záverov,
ktoré
treba
vyvodiť z vyššie
citovanej
judikatúry,
Súdny
dvor v rámci
konaní o platobnom
rozkaze v kontexte
Luganskeho
dohovoru
II(11) rozhodol,
že v prípade
prepojenia
dvoch
konaní, z ktorých
každé
umožňuje
dosiahnuť
po
jeho
skončení
vykonateľné
rozhodnutie
týkajúce
sa
tej
istej
povinnosti,
začatie
prvého
konania
môže
predstavovať
návrh
na
začatie
konania
druhého
len
vtedy,
ak
medzi
nimi
existuje
funkčná
jednota.(12)
35.      V tejto
súvislosti
je
dôležité
zdôrazniť,
že
vyššie
uvedené
kritérium
funkčnej
jednoty
odráža
ďalšie
príklady v judikatúre,
ktorá
sa
týka
výkladu
pojmov
„písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie“,
alebo
„rovnocenná
písomnosť“,
najmä
rozsudku
Schlömp(13),
ktorý
sa
tiež
týka
výkladu
Luganského
dohovoru
II.(14)
36.      V tomto
rozsudku
Súdny
dvor
nielenže
stanovil
funkčný
prístup,
ale
zároveň v podstate
konštatoval,
že
dňom
začatia
povinného
zmierovacieho
konania
pred
zmierovacím
orgánom
podľa
švajčiarskeho
práva
je
dátum,
ku
ktorému
sa
konanie
na
„súde“
považuje
za
začaté.
Súdny
dvor
tiež
zdôraznil,
že
vzhľadom
na
paralelnosť,
ktorá
existuje
medzi
mechanizmami
na
účely
riešenia
prípadov
prekážky
začatej
veci
zavedenými
Luganským
dohovorom
II, a najmä
nariadením č. 44/2001,(15) a vzhľadom
na
cieľ
jednotného
výkladu
rovnocenných
ustanovení
tohto
dohovoru a uvedeného
nariadenia
má
prekážka
začatej
veci
objektívny a automatický
charakter a je
založená
na
chronologickom
poradí, v ktorom
boli
na
súdoch
začaté
konania,(16) podobne
ako v ďalšom
dôležitom
rozsudku z tejto
oblasti, a to v rozsudku
HanseYachts(17).
37.      V tomto
poslednom
uvedenom
rozsudku
mal
Súdny
dvor
rozhodnúť o otázke,
či v prípade
prekážky
začatej
veci
je
možné
považovať
písomnosť,
ktorou
sa
začalo
konanie,
ktorého
účelom
bolo
dosiahnuť
nariadenie
opatrenia
týkajúceho
sa
dokazovania
pred
začatím
konania
vo
veci
samej,
za
„písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie“,
alebo
„rovnocennú
písomnosť“,
alebo
či
je
takto
možné
kvalifikovať
až
písomné
podanie,
ktorým
sa
podáva
žaloba,(18) teda
ktorým
sa
začalo
„konanie
vo
veci
samej“.(19)
38.      Na
základe
kontextu
článku 30
nariadenia
č. 44/2001,
jeho
cieľa,(20) samostatnej
povahy
prvého
konania o dokazovaní
vo
vzťahu k druhému
konaniu o žalobe
„vo
veci
samej“ a existencie
veľmi
jasnej
hranice
medzi
týmito
dvoma
konaniami,
Súdny
dvor
dospel k záveru,
že v prípade
prekážky
začatej
veci
nemôže
dátum,
ku
ktorému
sa
začalo
konanie,
ktorého
účelom
bolo
dosiahnuť
nariadenie
opatrenia
týkajúceho
sa
dokazovania,
predstavovať
dátum,
ku
ktorému
sa v zmysle
článku 30
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001
„považuje
za
začaté“
konanie
na
súde,
ktorý
má
rozhodnúť o žalobe
vo
veci
samej,
ktorá
bola
podaná v tom
istom
členskom
štáte v nadväznosti
na
výsledok
tohto
opatrenia.(21)
39.      Inými
slovami,
podľa
Súdneho
dvora
písomnosť,
ktorého
účelom
bolo
dosiahnuť
nariadenie
opatrenia
týkajúceho
sa
dokazovania
pred
začatím
konania
vo
veci
samej,
nemôže
byť
kvalifikovaná
ako
písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie,
alebo
rovnocenná
písomnosť,
keďže
konanie
začaté
takýmto
úkonom
je
vo
vzťahu
ku
konaniu
„vo veci
samej“
samostatné.
40.      V tejto
súvislosti
možno z vyššie
citovanej
judikatúry
vyvodiť
nasledujúce
závery.
Na
jednej
strane
je
potrebné,
aby
bola
písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie,
alebo
rovnocenná
písomnosť,
doručená
protistrane,
aby
mala
možnosť
uplatniť
svoje
právo
na
obhajobu.(22) Z tejto
požiadavky
logicky
vyplýva,
že
táto
písomnosť
musí
byť
spôsobilá
informovať
protistranu o tom,
že
proti
nej
bolo
začaté
konanie, a o podstatných
prvkoch
sporu, a tým
jej
umožniť
posúdiť,
či
si
musí
pripraviť
obhajobu.(23) Vzhľadom
na
to,
že
začatie
konania
vedie k prijatiu
súdneho
rozhodnutia,
rešpektovanie
práva
na
obhajobu a všeobecnejšie
kontradiktórnej
fázy
konania
má
osobitný
význam.
To
je
možné
vysvetliť s ohľadom na
právne
nástroje
týkajúce
sa
medzinárodnej
právomoci,
ktoré
zabezpečujú,
aby
konania
vedúce k prijímaniu
súdnych
rozhodnutí,
ktorých
uznávanie a výkon
musia
byť
zabezpečené
vo
všetkých
štátoch,
ktoré
sú
zmluvnými
stranami
týchto
nástrojov,
prebiehali v súlade
so
zásadou
kontradiktórnosti.
Tento
súlad
odôvodňuje
liberálny
prístup k uznávaniu a výkonu
rozhodnutí.(24)
41.      Na
druhej
strane
písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie,
alebo
rovnocenná
písomnosť
musí
viesť k prijatiu
vykonateľného
rozhodnutia, a v zásade
sa
teda
týka
konania
„vo
veci
samej“.
Prinajmenšom
sa
musí
týkať
konania,
ktoré
je
podľa
vnútroštátneho
práva
predbežné a je
povinné
pred
začatím
tohto
sporového
konania
„vo
veci
samej“,(25) alebo
konania,
ktoré s ním
tvorí
funkčnú
jednotu,
alebo v každom
prípade
nemá
vo
vzťahu k tomuto
konaniu
„vo
veci
samej“
samostatnú
povahu.
42.      Treba
však
poznamenať,
že
žiadny z týchto
príkladov z judikatúry
sa
priamo
netýka
výkladu
pojmu
„písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie“,
alebo
„rovnocenná
písomnosť“ v zmysle
nariadenia č. 4/2009.
Treba
teda
pristúpiť k výkladu
pojmu
„[písomnosť rovnocenná]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie, v zmysle
článku 9 písm. a)
tohto
nariadenia,
na
ktorého
výklad
sa
vnútroštátny
súd
Súdneho
dvora
pýta,
pričom
treba
prípadne
preskúmať,
či
je
možné
vyvodiť
analógiu
so
závermi
vyplývajúcimi z judikatúry
citovanej v bodoch 31
až
39
vyššie.
B.      O výklade pojmu „[písomnosť rovnocenná]“ písomnosti, ktorou sa začína konanie, v zmysle článku 9 písm. a) nariadenia č. 4/2009
1.      K spresneniu výkladových kritérií pojmu „rovnocenná písomnosť“ vo svetle existujúcej judikatúry
43.      Na
úvod
treba
pripomenúť,
že z ustálenej
judikatúry
vyplýva,
že
ustanovenia
týkajúce
sa
noriem
právomoci
sa
majú
vykladať
autonómne s odkazom
na
jednej
strane
na
ciele a systematiku
predmetného
nariadenia,
ako
aj
na
druhej
strane
na
všeobecné
zásady
vyplývajúce
zo
všetkých
vnútroštátnych
právnych
poriadkov.(26)
44.      Kapitola
2
nariadenia
č. 4/2009,
nazvaná
„Právomoc“,
obsahuje
článok 9,
ktorý
stanovuje
pravidlá
na
určenie
momentu,
kedy
sa
konanie
na
súde
považuje
za
začaté.
Tento
moment
je
kľúčový
pri
určovaní
právomoci
súdu
rozhodovať v cezhraničnom
spore. V prípade
prekážky
začatej
veci,
teda
ak
sa v tej
istej
veci a medzi
rovnakými
účastníkmi
vedú
konania
na
súdoch
rôznych
členských
štátov,
každý
súd,
ktorý
nezačal
konať
ako
prvý,
aj
bez
návrhu
preruší
konanie,
až
kým
sa
nepotvrdí
právomoc
súdu,
ktorý
začal
konať
ako
prvý.(27) Podľa
tohto
článku 9 písm. a)
sa
konanie
na
súde
má v podstate
považovať
za
začaté
momentom
podania
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
alebo
rovnocennej
písomnosti
na
súd.
45.      Nariadenie
č. 4/2009
však
pojem
„[písomnosť
rovnocenná]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
na
ktorý
sa
vnútroštátny
súd
pýta
Súdneho
dvora v prejednávanej
veci,
nedefinuje
(a navyše
nedefinuje
ani
pojem
písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie).
Zo
znenia
článku 9 písm. a)
tohto
nariadenia
vyplýva,
že
touto
rovnocennou
písomnosťou
sa
začína
konanie.
Pojem
„písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie“,
rovnako
ako
pojem
„rovnocenná
písomnosť“,
teda
odkazuje
na
všeobecnú
myšlienku,
že
ide o písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie.(28)
46.      Pokiaľ
ide o toto
konanie,
pojem
„konanie“
treba
chápať
tak,
že
sa
vzťahuje
na
konania
„vo
veci
samej“,
ktorých
predmetom
je
určenie
práv a povinností
účastníkov
sporu
prostredníctvom
prijatia
konečného
súdneho
rozhodnutia,
ktoré
môže
byť
uznané a vykonané.
Pojem
„[písomnosť
rovnocenná]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
sa
teda
má
vykladať
tak,
že
sa
týka
vecnej
stránky
sporu
pred
súdom,(29) v prejednávanej
veci
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti.
47.      Domnievam
sa,
že
pojem
„[písomnosť
rovnocenná]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
nevyhnutne
súvisí s rovnocennými
účinkami,
ktoré
vyvoláva
začatie
konania,
teda
zahájenie
súdneho
konania,
ktorého
cieľom
je
dosiahnuť
vykonateľný
rozsudok,
ktorý
vyhovie
nárokom
žalobcu.(30) Vzhľadom
na
to,
že
konanie
vedie k prijatiu
súdneho
rozhodnutia,
písomnosť,
ktorou
sa
toto
konanie
začína,
musí
byť
súčasťou
kontradiktórneho
konania,
teda
musí
protistrane
umožniť
pripraviť
si
svoju
obhajobu
predtým,
ako
voči
nemu
bude
vydaný
vykonateľný
rozsudok.
48.      Tento
výklad
potvrdzuje
znenie
článku 9 písm. a)
nariadenia č. 4/2009,
podľa
ktorého
sa
konanie
na
súde
považuje
za
začaté
momentom
podania
písomnosti
rovnocennej
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
po
ktorom
musí
nasledovať
doručenie
odporcovi.
49.      Kontext
článku 9 písm. a)
nariadenia
č. 4/2009,
ktorý
zdôrazňuje
význam
pripisovaný
dodržiavaniu
zásady
kontradiktórnosti,
tento
výklad
potvrdzuje, a navyše
umožňuje
zabezpečiť
jednotný
výklad
pojmu
„[písomnosť
rovnocenná]
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie, v rámci
samotného
nariadenia.
Článok 19
ods. 1 písm. a)
uvedeného
nariadenia,(31) ktorý
sa
týka
„práva
podať
návrh
na
preskúmanie“
rozhodnutia
na
súde v členskom
štáte
pôvodu
odporcom,
ktorý
sa
nezúčastnil
na
konaní v tomto
členskom
štáte,
totiž
zdôrazňuje
situáciu
nedoručenia
písomnosti,
ktorou
sa
začalo
konanie,
alebo
písomnosti,
ktorá
je
jej
rovnocenná v dostatočnom
predstihu a takým
spôsobom,
aby
si
protistrana
mohla
zabezpečiť
obhajobu. V takejto
situácii
by
odporca
mal
právo
podať
návrh
na
preskúmanie
práve
preto,
lebo
jeho
právo
na
obhajobu
nebolo
pri
prijímaní
súdneho
rozhodnutia
voči
nemu
rešpektované.
To
isté
platí
pre
článok 24
toho
istého
nariadenia,(32) nazvaný
„Dôvody
odmietnutia
uznania“,
ktorý
vo
svojom
odseku
1 písm. b)
stanovuje,
že
rozhodnutie
sa
neuzná,
ak
odporcovi,
ktorý
sa
nezúčastnil
na
konaní,
nebola
doručená
písomnosť,
ktorou
sa
začalo
konanie,
alebo
rovnocenná
písomnosť v dostatočnom
predstihu a takým
spôsobom,
aby
si
mohol
zabezpečiť
obhajobu.
50.      Okrem
toho
ciele
sledované
nariadením
č. 4/2009,
ktoré
spočívajú v čo
najväčšom
uľahčení
vymáhania
medzinárodných
pohľadávok
na
výživné,(33) ochrane
záujmov
oprávnených
na
výživné a podpore
riadneho
výkonu
spravodlivosti,(34) nie
je
možné
dosiahnuť
tým,
že
sa
akýmkoľvek
spôsobom
oslabí
právo
na
obhajobu.(35) Z tohto
dôvodu
sa
domnievam,
že
záver,
podľa
ktorého
je
pri
výklade
pojmu
„[písomnosť
rovnocenná]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie, v zmysle
článku 9 písm. a)
tohto
nariadenia,
potrebné
hľadať
účinky
rovnocenné
účinkom,
ktoré
vyvoláva
začatie
konania s cieľom
dosiahnuť
vykonateľný
rozsudok,
ktorý
vyhovie
nárokom
navrhovateľa,
je v súlade s cieľmi
sledovanými
uvedeným
nariadením.
Výhodou
tohto
záveru
je
navyše
zvýšenie
predvídateľnosti
výkladových
kritérií
pojmu
„[písomnosť
rovnocenná]
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
keďže
tieto
kritériá
sa
zhodujú s kritériami
pre
písomnosť
podanú s cieľom
dosiahnuť
očakávaný
výsledok v konaní
„vo
veci
samej“.
51.      Práve v tomto
zmysle
možno v prejednávanej
veci
uplatniť
závery
vyplývajúce z judikatúry
citovanej v bodoch 31
až
39
vyššie.
52.      V tejto
súvislosti
je
potrebné
zdôrazniť,
že
Súdny
dvor
už
mal
príležitosť
spresniť,
že
jeho
judikatúra
týkajúca
sa
ustanovení o právomoci
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti
obsiahnutých v Bruselskom
dohovore,
ako
aj v nariadení
č. 44/2001,
ktoré
na
Bruselský
dohovor
nadväzuje,
je
stále
relevantná
aj
na
účely
analýzy
príslušných
ustanovení
nariadenia
č. 4/2009.(36) Závery
vyplývajúce z judikatúry,
zhrnuté v bode 40
vyššie,
je
tak
podľa
môjho
názoru
možné
priamo
prebrať, a to
bez
ohľadu
na
rozdiely v okolnostiach a právnych
nástrojoch,
ktorých
sa
týka
táto
judikatúra.
53.      Význam
jednotného
výkladu
Luganského
dohovoru
II a iných
právnych
nástrojov,
najmä
nariadenia
č. 44/2001 – ktoré
treba
chápať
tak,
že
sa
týka
aj
nariadenia
č. 4/2009,(37) ktoré
obsahuje
rovnocenné
ustanovenia – bol
navyše v judikatúre
viackrát
potvrdený.(38) Použitie
(takmer)
totožnej
terminológie v týchto
právnych
nástrojoch,
ktorých
výklad
bol
podaný v judikatúre
citovanej v bodoch 35
až
39
vyššie,
však
svedčí v prospech
priblíženia
výkladu
uvedených
nástrojov
zo
strany
Súdneho
dvora k výkladu
nariadenia
č. 4/2009,
ktorý
má
Súdny
dvor
podať v prejednávanej
veci.
Okrem
toho
jednotný
výklad
týchto
ustanovení
je
odôvodnený
vzhľadom
na
ciele
sledované
uvedenými
nástrojmi,
ktoré
vo
všeobecnosti
smerujú k zabezpečeniu
voľného
pohybu
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach.(39)
54.      Okrem
toho
treba
uviesť,
ako
vyplýva z prípravných
prác,
že
článok 9
nariadenia
č. 4/2009
doslovne
prebral
znenie
pôvodného
článku 30
nariadenia
č. 44/2001.
Táto
okolnosť
podľa
môjho
názoru
odráža
vôľu
normotvorcu
zosúladiť
výklad
tohto
článku s výkladom
právnych
nástrojov v oblasti
súdnej
právomoci,
ktoré
predchádzali
nariadeniu
č. 4/2009.(40)
55.      Treba
však
zdôrazniť,
že
kritériá
stanovené
pre
výklad
pojmu
„písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie“,
alebo
„rovnocenná
písomnosť“,
uvedené v bodoch 31
až
39
vyššie,
boli
predmetom
výkladu v každom
jednotlivom
prípade.
Je
pravda,
že
takýto
prístup
je
odôvodnený
vzhľadom
na
osobitosti
vnútroštátnych
systémov,
ktorým
boli
písomnosti,
ktorých
sa
tieto
veci
týkali,
vlastné.
Viedol
však k vypracovaniu
kritérií,
ktoré
podľa
môjho
názoru
vykazujú
určitú
mieru
abstrakcie,
najmä
pokiaľ
ide o funkčnú
jednotu
medzi
dvoma
konaniami
alebo
samostatnosť
jedného
konania
vo
vzťahu k druhému.
Na
účely
uplatnenia
týchto
kritérií v prejednávanej
veci
tak
Súdny
dvor
bude
musieť
nevyhnutne
zvážiť
možnosť
spresnenia
ich
rozsahu.
Domnievam
sa,
že
pokiaľ
ide o uplatnenie
najnovšej
judikatúry,
takéto
spresnenie
je
vhodné.
56.      V tejto
súvislosti
by
som
sa
prikláňal k prístupu
založenému
na
povahe
konania,
ktoré
bolo
začaté
na
základe
posudzovanej
písomnosti,
ktorý
by
umožnil
určiť,
či
medzi
oboma
konaniami
existuje
funkčná
jednota
alebo
či
sú
tieto
konania
samostatné.
Rozhodujúce
sa
mi
zdá
byť
najmä
to,
či
konanie,
ktorého
sa
týka
písomnosť,
ktorej
kvalifikácia
sa
požaduje,
predstavuje
„konanie
vo
veci
samej“, a vyvoláva
teda
rovnaké
alebo
rovnocenné
účinky
ako
začatie
konania s cieľom
dosiahnuť
vykonateľný
rozsudok,
ktorý
vyhovie
nárokom
navrhovateľa.
57.      Kritériá
týkajúce
sa
okrem
iného
(i)
doručovania
písomnosti
obsahujúcej
podstatné
prvky
sporu
protistrane s cieľom
informovať
ju o začatí
konania
proti
nej,
(ii)
pričom
je
jej
ponechaná
možnosť
pripraviť
si
obhajobu,
keďže
cieľom
tohto
konania
je
dospieť k rozhodnutiu,
ktorým
sa
vyhovuje
nárokom
navrhovateľa, a to
(iii)
pred
vydaním
vykonateľného
rozsudku,
ktorým
sa
vyhovie
alebo
nevyhovie
nárokom
navrhovateľa,
ako
aj s (iv)
možnosťou
tejto
protistrany
napadnúť
tento
rozsudok,
podľa
môjho
názoru
jasne
naznačujú
existenciu
účinkov,
ktoré
by
malo
konanie
„vo
veci
samej“. K týmto
kritériám
by
mohli
byť
doplnené
aj
ďalšie
kritériá,
ktoré
by
prípadne
umožnili
zohľadniť
konkrétne
situácie,
ako
sú
napríklad
fakultatívna
alebo
obligatórna
povaha
konania, a to
bez
ohľadu
na
jeho
predsporovú
či
sporovú
povahu.
58.      Zdôrazňujem
však,
že
prostredníctvom
vyššie
uvedených
úvah
nemám v úmysle
vymenovať
všetky
kritériá
relevantné
pre
kvalifikáciu
písomnosti
rovnocennej
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
ani
uviesť
jediné
kritériá,
ktoré
by
boli
relevantné.
Mojím
cieľom
je
len
poskytnúť
demonštratívne
príklady
konkrétnych
kritérií,
ktoré
by
vzhľadom
na
existujúcu
judikatúru
umožnili
jasne
určiť
účinky,
ktoré
by
malo
mať
konanie
začaté
podaním
písomnosti,
ktorá
môže
spadať
pod
pojem
„[písomnosť
rovnocenná]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie. V tejto
súvislosti
tiež
zdôrazňujem,
že
preskúmanie
povahy
dotknutého
konania a samotnej
písomnosti,
ako
aj
účinkov,
ktoré
môžu
vyvolať,
je
mimoriadne
dôležité.
59.      Práve s prihliadnutím
na
tieto
úvahy
treba
určiť,
či
žiadosť o právnu
pomoc
spadá
pod
pojem
„[písomnosť
rovnocenná]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie.
2.      Dôsledky uplatnenia výkladových kritérií pojmu „rovnocenná písomnosť“ na žiadosť o právnu pomoc
60.      Zo
ZPO v spojení s FamFG
vyplýva,
že
podľa
nemeckého
práva
možno
poskytnúť
právnu
pomoc
účastníkovi
konania,
ktorý
vzhľadom
na
svoju
osobnú a finančnú
situáciu
nie
je
schopný
znášať
trovy
konania,
ak
zamýšľaná
žaloba
alebo
obhajoba
má
dostatočnú
nádej
na
úspech a nejaví
sa
ako
zneužívajúca.(41) Žiadosť
musí
obsahovať
uvedenie
skutočností,
ktoré
sú
predmetom
sporu, a uviesť
dôkazné
prostriedky.(42) Protistrana
musí
mať
možnosť
vyjadriť
sa k splneniu
podmienok
na
poskytnutie
tejto
pomoci.(43) Táto
možnosť
priznaná
protistrane,
aby
bola
oboznámená s podaním
žiadosti o právnu
pomoc, v ktorej
sú
uvedené
skutočnosti,
ktoré
sú
predmetom
sporu,
je
presne
tou
osobitosťou
nemeckého
práva,
ktorá
vyvoláva
pochybnosti,
pokiaľ
ide o kvalifikáciu
tejto
žiadosti z hľadiska
článku 9 písm. a)
nariadenia č. 4/2009.
61.      Na
úvod
treba
poznamenať,
že
sa
zdá
byť
nesporné,
že
nemecké
právo
nestanovuje,
že
by
žiadosťou o právnu
pomoc
mohlo
byť
začaté
konanie. Z dôvodov
uvedených v bodoch 44
až
58
vyššie
je
potrebné
určiť
účinky,
ktoré
môžu
mať
žiadosť o právnu
pomoc a konanie,
ktoré
sa
ňou
začína.
Inými
slovami,
ide o otázku,
či
konanie
začaté
na
základe
takejto
žiadosti
môže
mať
rovnaké
účinky
ako
začatie
konania
„vo
veci
samej“, a teda
či
je
možné
dospieť k záveru,
že
konanie
začaté
na
základe
tejto
žiadosti
tvorí s konaním
„vo
veci
samej“
funkčnú
jednotu,
alebo
či
je
vo
vzťahu k tomuto
konaniu
samostatné.
62.      Za
týchto
podmienok
treba v prvom
rade
preskúmať
obsah
žiadosti o právnu
pomoc, o ktorý
nemecká
vláda a navrhovateľ
vo
veci
samej
opierajú
svoje
tvrdenie,
že
táto
žiadosť
spadá
pod
pojem
„[písomnosť
rovnocenná]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie. V tejto
súvislosti
je
zrejmé,
že k uvedenej
žiadosti
je
nutné
pripojiť
koncept
obsahujúci
uvedenie
skutočností,
ktoré
sú
predmetom
sporu,
ako
aj
dôkazné
prostriedky.
Ako v podstate
tvrdí
táto
vláda,
toto
konanie
má
spojitosť
alebo
súvislosť
so
začatím
konania
„vo
veci
samej“.
63.      Uvedenie
týchto
skutočností v koncepte
pripojenom k žiadosti o právnu
pomoc
však
sleduje
úplne
iný
cieľ
ako
ich
uvedenie v písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie
„vo
veci
samej“ v pravom
zmysle
slova,
teda v žalobe.
Tieto
skutočnosti
totiž
musia
súdu
rozhodujúcemu o žiadosti o právnu
pomoc
umožniť
uistiť
sa,
že
boli
splnené
podmienky
týkajúce
sa
dostatočnej
nádeje
na
úspech a absencie
zneužívajúcej
povahy
žaloby
zamýšľanej v nadväznosti
na
priznanie
tejto
pomoci.
Naproti
tomu
dôvodnosť
zamýšľanej
žaloby z vecného
hľadiska
sa
neposudzuje a taktiež
sa
neprijíma
žiadne
rozhodnutie
vo
veci
samej
týkajúce
sa
práv a povinností
účastníkov
konania.
64.      Je
logické,
že
predloženie
týchto
skutočností
nezaväzuje
oprávneného
na
výživné,
aby
doslovne
zachoval
ich
znenie,
ak
sa
po
priznaní
právnej
pomoci
rozhodne
začať
konanie
„vo
veci
samej“.
Preto
sa
obsah
návrhu
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti
môže v tomto
poslednom
uvedenom
konaní
líšiť v porovnaní s obsahom
uvedeným v žiadosti o právnu
pomoc.(44) Hlavné
preskúmanie
tejto
žiadosti
sa
navyše
zameriava
najmä
na
analýzu
osobnej a finančnej
situácie
žiadateľa o právnu
pomoc,
pretože
cieľom
konania
týkajúceho
sa
priznania
tejto
pomoci
je
zaručiť
rovnosť v oblasti
právnej
ochrany a zabezpečiť
jednotlivcom
bez
finančných
prostriedkov
možnosť
domáhať
sa
svojich
práv
na
súde.
65.      Za
týchto
okolností
však
nie
je
podľa
môjho
názoru
možné
zlučovať
účinky
možnosti
predložiť
svoje
stanovisko
týkajúce
sa
splnenia
podmienok
na
poskytnutie
právnej
pomoci,
ktorú
má
protistrana, s účinkami,
ktoré
by
mal
výkon
práva
na
obhajobu v rámci
konania
„vo
veci
samej“, a to z dôvodu
rozdielneho
účelu
týchto
dvoch
druhov
konaní.(45) V užšom
zmysle
slova a bez
ohľadu
na
procesnú
osobitosť
nemeckého
práva
sa
konanie o právnej
pomoci
jednostranne
týka
len
žiadateľa.
Vo
vzťahu k protistrane
preto
nevyvoláva
žiadne
účinky.
66.      V druhom
rade
treba
preskúmať
dôsledky
spôsobu
zaslania
žiadosti o právnu
pomoc,
t. j. informovanie
protistrany o podaní
tejto
žiadosti,
ku
ktorej
je
priložený
koncept
návrhu
na
zmenu
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti, o ktoré
sa
opierajú
nemecká
vláda a navrhovateľ
vo
veci
samej,
keď
tvrdia,
že
odpoveď
na
prejudiciálnu
otázku
by
mala
byť
kladná.
Ako
bolo v tejto
súvislosti
objasnené
na
pojednávaní,
nejde o doručenie v užšom
zmysle
slova,
ale
jednoducho
len o neformálne
informovanie
protistrany.
67.      Takéto
spôsoby
zaslania
žiadosti o právnu
pomoc
jej
neumožňujú
priznať
účinky,
ktoré
by
boli
rovnocenné
účinkom,
ktoré
vyvoláva
úradné
doručenie
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie.
Naopak,
tieto
spôsoby
vo
väčšej
miere
zdôrazňujú
odlišnú
povahu
týchto
účinkov, a to
konkrétne
to,
že
cieľom
zaslania
žiadosti o právnu
pomoc
je
poskytnúť
protistrane
možnosť
predložiť
svoje
stanovisko,
pokiaľ
ide o splnenie
podmienok
na
poskytnutie
právnej
pomoci
vzhľadom
na
žiadosť
podanú v tomto
zmysle.
Naproti
tomu
doručenie
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
má
za
cieľ
zaručiť
dodržanie
práva
na
obhajobu
druhého
účastníka
konania.
68.      Záver,
podľa
ktorého
nie
je
možné
zlučovať
účinky
možnosti
stanovenej v nemeckom
práve,
na
základe
ktorej
môže
protistrana
predložiť
svoje
stanovisko
týkajúce
sa
splnenia
podmienok
na
poskytnutie
právnej
pomoci, s účinkami,
ktoré
vyvoláva
písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie
„vo
veci
samej“,
je
vzhľadom
na
spôsoby
zaslania
žiadosti o právnu
pomoc o to
presvedčivejší.
69.      V treťom a poslednom
rade,
pokiaľ
ide o podanie
žiadosti o právnu
pomoc
na
súd,
zdá
sa
mi,
že
po
tom,
čo
súd
vydá
rozhodnutie,
ktorým
žiadosti
buď
vyhovie,
alebo
nevyhovie,
je
jeho
právomoc v zásade
vyčerpaná.
Na
to,
aby
oprávnený
na
výživné
dosiahol
súdne
rozhodnutie
„vo
veci
samej“,
musí
na
súd
podať
návrh,
ktorý
je
odlišný
od
žiadosti o poskytnutie
právnej
pomoci.
Je
pravda,
že v prejednávanej
veci
oprávnený
na
výživné
podal
žalobu
vo
veci
samej.
Treba
však
poukázať
na
to,
že
osoba,
ktorej
je
poskytnutá
právna
pomoc,
nie
je
povinná
po
získaní
právnej
pomoci
podať
žalobu
„vo
veci
samej“.(46) Začatie
konania
„vo
veci
samej“ v každom
prípade
závisí
od
vôle
osoby,
ktorá
je
zo
svojej
podstaty
neistá.
70.      Za
týchto
okolností
existencia
súvislosti
alebo
spojitosti
medzi
konaním,
ktorého
cieľom
je
získať
právnu
pomoc, a konaním
„vo
veci
samej“,
sama
osebe
nestačí
na
vyvodenie
záveru,
že
toto
druhé
uvedené
konanie
začalo
už
začatím
konania o žiadosti o právnu
pomoc v dotknutom
štáte.
Účinky,
ktoré
tieto
dve
konania
vyvolávajú,
sú v skutočnosti
odlišné, a to
tak z hľadiska
oprávneného
na
výživné,
ako
aj z hľadiska
povinného.
71.      Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
nemecká
vláda,
cieľ
sledovaný
nariadením
č. 4/2009,
ktorým
je
ochrana
oprávneného
na
výživné,
ako
aj
voľba
príslušného
súdu, a v dôsledku
toho
aj
rozhodného
práva,
ktoré
oprávnenému
na
výživné
priznáva
toto
nariadenie,
nemôžu
vyvrátiť
záver,
podľa
ktorého
žiadosť o právnu
pomoc
nie
je
písomnosťou
rovnocennou
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie.
Treba
však
pripustiť,
že v tomto
prípade v nemeckom
práve
skutočne
existuje
problém,
ktorý
stavia
oprávneného
na
výživné
bez
finančných
prostriedkov
do
potenciálne
nevýhodnej
situácie v porovnaní s protistranou
in
futurum.
72.      Ako v podstate
vysvetľuje
táto
vláda,
možnosť
ponúknutá
povinnému
na
výživné,
aby
sa
vyjadril k dôvodnosti
žiadosti
oprávneného
na
výživné o právnu
pomoc,
môže
tohto
oprávneného
zbaviť
možnosti
voľby
príslušného
súdu, a v dôsledku
toho
aj
rozhodného
práva.(47) Takáto
situácia
by
mohla
vzniknúť,
ak
by
tento
povinný, s cieľom
profitovať z informácií,
ktoré
má k dispozícii, a motivovaný
zámerom
obísť
voľbu
oprávneného
na
výživné,
podal
žalobu
„vo
veci
samej“,
zatiaľ
čo
tento
oprávnený
by
bol z dôvodu
nedostatku
finančných
prostriedkov
nútený
čakať
na
priznanie
právnej
pomoci,
pričom
odhalí
svoj
úmysel
povinného
prípadne
žalovať.
73.      Zdá
sa
však,
že
tento
problém
vyplýva z nemeckej
právnej
úpravy,
ktorá
stanovuje
procesnú
osobitosť
týkajúcu
sa
možnosti
protistrany
vyjadriť
sa v konaní,
ktoré
je v zásade
jednostranné a ktoré
sa
má
týkať
výlučne
len
žiadateľa o právnu
pomoc
ako
jediného
adresáta
rozhodnutia o priznaní
alebo
nepriznaní
tejto
pomoci.(48)
74.      Z tohto
dôvodu
sa
domnievam,
že
je
potrebné
nájsť
určitú
rovnováhu,
pokiaľ
ide o ochranu
príslušných
záujmov
oprávneného a povinného
na
výživné,
najmä
vzhľadom
na
osobitosti
konania
týkajúceho
sa
poskytnutia
právnej
pomoci.
Odpoveď
na
otázku
položenú
vnútroštátnym
súdom
musí
totiž
nevyhnutne
vyvážiť
záujmy
oboch
účastníkov
sporu.
Je
pravda,
že
nie
je
vylúčené,
že
po
tom,
čo
sa
povinný
dozvie o úmysle
oprávneného
na
výživné
podať
proti
nemu
žalobu
na
súd,
zvolí
si
procesnú
stratégiu,
ktorou
sa
bude
snažiť
obísť
voľbu
rozhodného
práva
oprávneným.
Avšak
aj
za
predpokladu,
že
by
nariadenie
č. 4/2009
takýto
postup
zakazovalo,
žiadna
skutočnosť
vyplývajúca z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nenaznačuje,
že
by
konanie
povinného
bolo
motivované
podvodným
úmyslom.
75.      Navyše
sa
zdá,
že v nemeckom
práve
existuje
mechanizmus
ochrany
oprávneného
na
výživné,
ktorý
sa
považuje
za
slabšiu
stranu,
pred
rizikom
toho,
aby
protistrana
účelovo
využila
konanie
na
strategické
účely. Z § 77
ods. 1
FamFG
totiž
vyplýva,
že
súd
má
možnosť
neposkytnúť
protistrane
možnosť
vyjadriť
sa k splneniu
podmienok
na
poskytnutie
právnej
pomoci,
ak
sa
to z osobitných
dôvodov
javí
ako
nevhodné.
Táto
ochrana
pritom
podľa
môjho
názoru
umožňuje
zabezpečiť
plný
účinok
cieľov
nariadenia
č. 4/2009.(49)
76.      V každom
prípade
by
hlavným
praktickým
následkom
prijatia
opačného
stanoviska
bola
roztrieštenosť
práva
Únie v prospech
procesných
pravidiel,
ktoré
sú
vlastné
každému
vnútroštátnemu
právnemu
poriadku,
čo
podľa
môjho
názoru
nie
je
odôvodnené
ani
znením,
ani
kontextom
článku 9 písm. a)
nariadenia
č. 4/2009,
ani
cieľmi
sledovanými
týmto
nariadením,
ktoré
majú
okrem
iného
zaručiť
právnu
istotu v tejto
oblasti.
Práve z tohto
dôvodu
Súdny
dvor
už
dlho
zdôrazňuje
význam
autonómneho
výkladu
ustanovení
týkajúcich
sa
noriem
právomoci.
77.      Podľa
môjho
názoru
preto
žiadosť o právnu
pomoc
nie
je
„rovnocennou
písomnosťou“ v zmysle
článku 9 písm. a)
nariadenia č. 4/2009.
Tento
záver
nemôže
byť
vyvrátený
tvrdením
nemeckej
vlády,
podľa
ktorého
je
táto
žiadosť
porovnateľná s podaním
žaloby, a to z dôvodu,
že
jej
podanie
má
za
následok
prerušenie
plynutia
premlčacej
lehoty.
Prerušenie
premlčacej
lehoty,
ktoré
vyplýva z podania
žiadosti o právnu
pomoc,
má
totiž
za
cieľ
len
zabezpečiť,
aby
právo
podať
žalobu
osobám
bez
finančných
prostriedkov
bolo
zachované
počas
obdobia
nevyhnutného
na
uskutočnenie
krokov
potrebných
na
získanie
týchto
prostriedkov.
Inými
slovami,
takéto
prerušenie
premlčacej
lehoty
sa
mi v takejto
situácii
zdá
byť
nutné,
aby
sa
zabezpečila
rovnosť
zaobchádzania s osobami,
pokiaľ
ide o ich
možnosť
domáhať
sa
svojich
práv
na
súde.
78.      Na
doplnenie
treba
zdôrazniť,
že
je
pravda,
že
ak
bola
podaná
žiadosť o právnu
pomoc,
podľa
nemeckého
práva
môže
súd
predvolať
účastníkov
konania
na
pojednávanie,
ak
je
pravdepodobné,
že
bude
dosiahnutá
dohoda.
Pokiaľ
však
takýto
postup
nie
je
povinný,(50) čo
zrejme
nie
je
prípad
nemeckého
práva,
neumožňuje
zlučovať
účinky
konania
týkajúceho
sa
poskytnutia
právnej
pomoci s účinkami
konania
„vo
veci
samej“,
keďže
jeho
uplatnenie
patrí
do
diskrečnej
právomoci
súdu.
79.      Treba
však
spresniť,
že
je
to
vnútroštátny
súd,
ktorému
prináleží,
aby
preskúmal,
či
sa
treba
opierať o uvedený
výklad
vnútroštátneho
práva,
pretože
Súdny
dvor
podľa
ustálenej
judikatúry
nemá
právomoc
vykladať
vnútroštátne
právo
členského
štátu.(51)
80.      Napokon v rozsahu, v akom
sa
vnútroštátny
súd
pýta
Súdneho
dvora
na
dôsledky
kvalifikácie
tejto
žiadosti o právnu
pomoc
na
úvahy
súvisiace
so
začatím
konania
pred
vnútroštátnym
súdom a určením
jeho
právomoci,
treba
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
prináleží
iba
vnútroštátnemu
súdu,
ktorému
bol
predložený
spor
vo
veci
samej a ktorý
musí
niesť
zodpovednosť
za
prijaté
súdne
rozhodnutie,
aby s ohľadom na
konkrétne
okolnosti
veci
posúdil
tak
potrebu
prejudiciálneho
rozhodnutia
na
účel
vydania
svojho
rozsudku,
ako
aj
relevantnosť
otázok,
ktoré
kladie
Súdnemu
dvoru.(52) Navrhujem
teda
odpovedať
na
prejudiciálnu
otázku
nasledujúcim
spôsobom, a to
bez
toho,
aby
som
sa
zaoberal
problematikou
medzinárodnej
súdnej
právomoci
vnútroštátneho
súdu.
81.      Domnievam
sa,
že
na
prejudiciálnu
otázku,
ktorú
vnútroštátny
súd
položil
Súdnemu
dvoru v prejednávanej
veci,
treba
odpovedať
záporne v tom
zmysle,
že
žiadosť o právnu
pomoc,
ku
ktorej
je
len
ako
koncept
priložený
návrh
na
zmenu
vyživovacej
povinnosti,
ktorý
bude
formálne
podaný v prípade
priznania
právnej
pomoci,
nie
je
„rovnocennou
písomnosťou“ v zmysle
článku 9 písm. a)
nariadenia č. 4/2009.
IV.    Návrh
82.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
otázku,
ktorú
položil
Amtsgericht
Schleswig
(Okresný
súd
Schleswig,
Nemecko),
takto:
Žiadosť o právnu
pomoc,
ku
ktorej
je
len
ako
koncept
priložený
návrh
na
zmenu
vyživovacej
povinnosti,
ktorý
bude
formálne
podaný v prípade
priznania
právnej
pomoci,
nie
je
„rovnocennou
písomnosťou“ v zmysle
článku 9 písm. a)
nariadenia
Rady
(ES)
č. 4/2009 z 18. decembra
2008 o právomoci,
rozhodnom
práve,
uznávaní a výkone
rozhodnutí a o spolupráci
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Nariadenie
Rady z 18. decembra
2008 o právomoci,
rozhodnom
práve,
uznávaní a výkone
rozhodnutí a o spolupráci
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti
(Ú. v. EÚ L 7,
2009,
s. 1).
3      Použitie
pojmu
„právna
pomoc“ v týchto
návrhoch
zahŕňa
aj
právnu
pomoc, v zmysle
relevantných
ustanovení
vnútroštátneho
práva,
na
ktorú
odkazuje
vnútroštátny
súd v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
4      Tento
protokol
sa
nachádza v prílohe k rozhodnutiu
Rady
2009/941/ES z 30. novembra
2009 o uzavretí
Haagskeho
protokolu z 23. novembra
2007 o rozhodnom
práve
pre
vyživovaciu
povinnosť
Európskym
spoločenstvom
(Ú. v. EÚ L 331,
2009,
s. 17,
ďalej
len
„Haagsky
protokol z roku
2007“).
5      Nariadenie
Rady z 22. decembra
2000 o právomoci a o uznávaní a výkone
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach
(Ú. v. ES L 12,
2001,
s. 1;
Mim. vyd.
19/004,
s. 42).
6      Dohovor
podpísaný v Bruseli 27. septembra
1968 o právomoci a výkone
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach
(Ú. v. ES L 299,
1972,
s. 32),
zmenený a doplnený
neskoršími
dohovormi
týkajúcimi
sa
pristúpenia
nových
členských
štátov k tomuto
dohovoru. V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
ako
vyplýva z článku 68
ods. 1 a článku 75
ods. 2
nariadenie
č. 4/2009,
na
ktorého
výklad
sa
pýta
vnútroštátny
súd,
toto
nariadenie
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti
nahradilo
nariadenie
č. 44/2001,
ktoré
medzi
členskými
štátmi
nahradilo
Bruselský
dohovor.
7      Rozsudok z 13. júla
1995,
Hengst
Import
(C‑474/93,
ďalej
len
„rozsudok
Hengst
Import“,
EU:C:1995:243,
bod 19).
8      Rozsudok
zo
16. júna
1981,
Klomps
(166/80,
EU:C:1981:137,
bod 9).
9      Rozsudok
Hengst
Import,
body 20
et
21.
10      Rozsudok
zo
16. júna
1981,
Klomps (166/80,
EU:C:1981:137,
bod 9).
11      Dohovor o právomoci a o uznávaní a výkone
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach,
podpísaný v Lugane
30. októbra
2007,
ktorý
bol
schválený v mene
Európskeho
spoločenstva
rozhodnutím
Rady
2009/430/ES z 27. novembra
2008
(Ú. v. EÚ L 147,
2009,
s. 1)
(ďalej
len
„Luganský
dohovor
II“).
12      Pozri
rozsudok z 30. marca 2023,
PT
(Platobný
rozkaz
podľa
švajčiarskeho
práva), C‑343/22,
EU:C:2023:276,
bod 35.
13      Rozsudok z 20. decembra
2017
(ďalej
len
„rozsudok
Schlömp“), C‑467/16,
EU:C:2017:993.
14      Oddiel
9
Luganského
dohovoru
II, s názvom
„Prekážka
začatej
veci – súvisiace
veci“,
obsahuje
článok 27.
Odsek
2
tohto
článku v prípade
prekážky
začatej
veci
stanovuje,
že
„ak
sa
potvrdí
právomoc
súdu,
ktorý
ako
prvý
začal
konať,
každý
iný
súd
odmietne
vykonávať
svoju
právomoc v prospech
tohto
súdu“.
Článok 30
ods. 1
tohto
dohovoru v podstate
uvádza,
že
okamih
začatia
konania
na
súde
sa
zhoduje s „momentom
podania
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
alebo
rovnocennej
písomnosti
na
súde,
za
predpokladu,
že
žalobca
neopomenul
následne
prijať
kroky,
ktoré
musel
prijať,
aby
zabezpečil
doručenie
žalovanému“.
15      V tejto
súvislosti
treba
zdôrazniť,
že
Súdny
dvor v bodoch 41 a 42
rozsudku Schlömp
spresnil,
ako
vyplýva z článku 68
ods. 1
nariadenia
č. 4/2009,
že
toto
nariadenie
mení
nariadenie
č. 44/2001
tým,
že
nahrádza
ustanovenia
tohto
posledného
uvedeného
nariadenia,
ktoré
sa
uplatňujú
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti.
Keďže
článok 64
ods. 1
Luganského
dohovoru
II
odkazuje
na
akúkoľvek
zmenu
nariadenia
č. 44/2001,
tento
odkaz
treba
chápať
ako
zahŕňajúci
nariadenie
č. 4/2009,
ktorého
výklad
je
predmetom
tejto
veci.
16      Body 47
až
58
rozsudku
Schlömp.
17      Rozsudok
zo
4. mája
2017
(ďalej
len
„rozsudok
HanseYachts“), C‑29/16,
EU:C:2017:343.
18      Bod 20
rozsudku
HanseYachts.
19      Súdny
dvor
mal
konkrétne
poskytnúť
výklad
článku 30
nariadenia
č. 44/2001,
ktorý
sa
týka
dátumu,
ktorý
má
súd
považovať
za
dátum
začatia
konania,
pričom
tento
článok
má
rovnaké
znenie
ako
článok 9 písm. a)
nariadenia
č. 4/2009.
20      Konkrétne
ide o prekonanie
problémov
vyplývajúcich z rozdielov
medzi
členskými
štátmi,
pokiaľ
ide o dátum,
kedy
sa
vec
považuje
za
prejednávanú,
pričom
takýto
dátum
musí
byť
stanovený
samostatne, a tým
obmedziť
právne
pochybnosti
spôsobené
veľkou
rozmanitosťou
mechanizmov
na
určenie
okamihu
začatia
konania
na
súde,
ktoré
existovali v členských
štátoch.
Podľa
Súdneho
dvora
je
cieľom
tohto
článku
umožniť
jednoduché a jednotné
určenie
okamihu
začatia
konania
na
súde
(pozri
body 30 a 35
rozsudku
HanseYachts).
21      Výrok
rozsudku
HanseYachts.
22      Naproti
tomu
skutočnosť,
že
protistrana
tak
neurobila,
nemôže
mať
vplyv
na
kvalifikáciu
tejto
písomnosti,
keďže
výkon
tohto
procesného
práva
závisí
od
vôle
protistrany.
23      Pokiaľ
ide o hypotézu
uvedenú
vo
vyššie
citovanom
rozsudku
Hengst
Import,
uvediem
príklad
„decreto
ingiuntivo“, v súvislosti s ktorým
bolo
rozhodnuté,
že
sám
osebe
je
obyčajným
tlačivom,
ktorý bez
žaloby
nie
je
možné
ho
pochopiť.
Na
druhej
strane
doručenie
žaloby
bez
„decreto
ingiuntivo“
protistrane
neumožňovalo
pochopiť,
či
súd
tejto
žalobe
vyhovel,
alebo
ju
zamietol. V dôsledku
toho
boli
za
písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie,
považované
oba
tieto
dokumenty
spoločne
(bod 20
tohto
rozsudku).
24      Pozri v tomto
zmysle
analogicky
rozsudok z 21. mája
1980,
Denilauler (125/79,
EU:C:1980:130,
bod 13).
25      Podobne
ako
to
bolo v prípade
zmierovacieho
konania,
ktoré
podlieha
zásade
kontradiktórnosti a ktoré
je
podľa
švajčiarskeho
práva v zásade
povinné, a ktorého
nedodržanie
má
za
následok
neprípustnosť
prípadnej
následnej
žaloby
na
súde
(pozri
rozsudok
Schlömp,
bod 53).
26      Rozsudok z 18. decembra
2014,
Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13,
EU:C:2014:2461,
bod 24).
27      Článok 12
ods. 1
nariadenia
č. 4/2009.
28      GAUMET‑TALON,
H.:
Les
conditions
de
régularité
de
la
décision
étrangère,
In: Compétence
et
exécution
des
jugements
en
Europe.
7.
vyd.,
LGDJ,
Paris‑La
Défense,
2024.
Treba
tiež
zdôrazniť,
že
to
bol
práve
Bruselský
dohovor,
ktorý
ako
prvý
zaviedol
výraz
„rovnocenná
písomnosť“, a to
najmä
od
pristúpenia
Dánska,
Írska a Spojeného
kráľovstva
Veľkej
Británie a Severného
Írska k tomuto
dohovoru v roku
1978,
aby
sa
zohľadnili
procesné
osobitosti
štátov
Common
Law.
Na základe
tejto
logiky
sa
teda
pojem
„rovnocenná
písomnosť“
neodlišuje
od
pojmu
„písomnosť,
ktorou
sa
začína
konanie“,
ale
skôr
má
podobný
význam.
29      Pozri v tomto
zmysle a analogicky
LAW,
St.:
Article
32.
In:
REQUEJO
ISIDRO, M. (ed.):
Brussels
I
bis
:
a commentary
on
Regulation
(EU)
n°
1215/2012. Cheltenham:
Edward
Elgar
Publishing,
2022,
s. 500 – 505.
30      Je
samozrejmé,
že
hoci
je
cieľom
osoby,
ktorá
podala
žalobu,
aby
bolo
jej
nárokom
vyhovené,
konanie
môže
skončiť
aj
ich
zamietnutím.
31      Tento
článok
sa
nachádza v oddiele
1 s názvom
„Rozhodnutia
vydané v členskom
štáte,
ktorý
je
viazaný
Haagskym
protokolom z roku
2007“ v kapitole IV
týkajúcej
sa
„Uznávani[a],
vykonateľnos[ti] a výkon[u]
rozhodnutí“.
32      Tento
článok
patrí
do
oddielu
2
kapitoly IV,
nazvaného
„Rozhodnutia
vydané v členskom
štáte,
ktorý
nie
je
viazaný
Haagskym
protokolom z roku
2007“.
33      Odôvodnenia
31,
33 a 45
nariadenia
č. 4/2009 a rozsudok z 9. februára
2017, S. (C‑283/16,
EU:C:2017:104,
bod 33).
34      Odôvodnenie
15
nariadenia
č. 4/2009.
35      Pozri v tomto
zmysle a analogicky
rozsudok
zo
14. decembra
2006,
ASML
(C‑283/05,
EU:C:2006:787,
bod 24 a citovaná
judikatúra).
36      Rozsudok z 18. decembra
2014,
Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13,
EU:C:2014:2461,
bod 23).
37      V tejto
súvislosti
pozri
poznámky
pod
čiarou
6 a 15
vyššie.
38      Pozri
napríklad
rozsudky z 2. mája
2019,
Pillar
Securitisation
(C‑694/17,
EU:C:2019:345,
bod 27), a z 30. septembra
2021,
Commerzbank
(C‑296/20,
EU:C:2021:784,
bod 33).
Vo
všeobecnosti
platí,
že
výklad
poskytnutý
Súdnym
dvorom
vo
vzťahu k ustanoveniam
jedného z týchto
právnych
nástrojov
platí
rovnako
aj
vo
vzťahu k ustanoveniam
ostatných
právnych
nástrojov,
pokiaľ
tieto
ustanovenia
možno
kvalifikovať
ako
„rovnocenné“
(rozsudok
zo
6. júna
2024,
Geterfer, C‑381/23,
EU:C:2024:467,
bod 24).
39      Pozri
preambulu
Bruselského
dohovoru,
preambulu
Luganského
dohovoru
II a odôvodnenie
6
nariadenia
č. 44/2001. V tejto
súvislosti
treba
poznamenať,
že
na
dosiahnutie
hlavných
cieľov
nariadenia
č. 4/2009,
pripomenutých v bode 50
vyššie,
má
toto
nariadenie
nevyhnutne
za
cieľ
zabezpečiť
voľný
pohyb
rozsudkov v občianskych
veciach, a teda
má
rovnaký
účel
ako
iné
právne
nástroje,
ktoré
boli
predmetom
výkladu v judikatúre
citovanej v bodoch 31
až
39
vyššie.
40      Pozri
uverejnený
legislatívny
návrh
Komisie
[COM(2005)0649]. V tejto
súvislosti
treba
zdôrazniť,
že
počas
prijímania
nariadenia
č. 4/2009
Výbor
Európskeho
parlamentu
pre
právne
veci
navrhol
vypustiť
článok 9 z dôvodu,
že
tento
článok
takmer
doslovne
preberá
pôvodný
článok 30
nariadenia
č. 44/2001, a preto
je
zbytočný.
Tento
návrh,
ktorý
bol
prevzatý
do
legislatívneho
uznesenia
Európskeho
parlamentu z 13. decembra
2007,
sa
však
do
konečného
znenia
tohto
nariadenia
nepremietol.
Medzi
týmito
dvoma
právnymi
nástrojmi
teda
existuje
veľmi
silná
korelácia,
ktorá
odôvodňuje,
aby
závery,
ktoré
treba
vyvodiť z výkladu
prvého
právneho
nástroja,
boli v zásade
uplatniteľné
na
výklad
toho
druhého.
41      Článok 114
ods. 1
ZPO.
42      Článok 117
ods. 1
ZPO.
43      Článok 118
ods. 1
ZPO.
44      Nemecká
vláda
na
pojednávaní
zdôraznila,
že v prípade
poskytnutia
právnej
pomoci
sa
konanie
„vo
veci
samej“
obmedzí
na
to,
čo
bolo
uvedené v žiadosti o právnu
pomoc. V tejto
súvislosti
som
pochopil,
že
právnu
pomoc
poskytnutú v súvislosti
so
žalobou
zamýšľanou
vo
veciach
vyživovacej
povinnosti
nie
je
možné
použiť v prípade
žaloby
týkajúcej
sa
napríklad
ochrany
životného
prostredia.
Avšak
platilo
by
toto
obmedzenie
aj v prípade
doplnenia
nárokov,
zmeny
povinných
alebo
iných
údajov,
ktoré
by
sa v žalobe
líšili
od
návrhu
na
zmenu
vyživovacej
povinnosti
pripojeného k žiadosti o právnu
pomoc,
ak
by
sa
oprávnený
na
výživné v čase
podania
žaloby
„vo
veci
samej“
domnieval,
že v dôsledku
týchto
zmien
má
väčšiu
šancu
na
úspech?
Pochybujem,
že
by
to
tak
bolo.
Ak
by
však
žiadosť o právnu
pomoc,
ku
ktorej
je
len
ako
koncept
pripojený
návrh
na
zmenu
vyživovacej
povinnosti,
ktorý
bude
formálne
podaný v prípade
priznania
tejto
pomoci,
považovaná
za
písomnosť
rovnocennú
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie,
ako
by
sa
malo k týmto
zmenám
pristupovať?
Boli
by
považované
za
zmenu
tejto
písomnosti?
Ak
áno,
ako
sa s k ním
bude
pristupovať v konaní
„vo
veci
samej“?
To
je
len
niekoľko
príkladov
praktických
ťažkostí,
ktoré
by
spôsobila
kvalifikácia
žiadosti o právnu
pomoc
ako
„[písomnosti
rovnocennej]“
písomnosti,
ktorou
sa
začína
konanie.
45      Vo
všeobecnosti
nie
je
vylúčené
položiť
si
otázku,
či
je v takomto
konaní
týkajúcom
sa
žiadosti o právnu
pomoc
skutočne
možné
hovoriť o protistrane,
keďže
proti
tomuto
účastníkovi
konania
nie
je
vznesený
žiadny
nárok.
Aj
keď
budeme
predpokladať,
že v rámci
konania
týkajúceho
sa
žiadosti o priznanie
právnej
pomoci
ide o protistranu
in
futurum,
toto
postavenie
jej
podľa
môjho
názoru
nepriznáva
žiadne
procesné
práva,
ktoré
by
ju
priblížili
ku skutočnému
odporcovi v zmysle
kontradiktórneho
konania
„vo
veci
samej“.
46      Môže
sa
totiž
napríklad
rozhodnúť,
že
pôjde
cestou
zmierovacieho
konania,
alebo
od
žaloby
jednoducho
upustí.
47      V tejto
súvislosti
treba
poznamenať,
že
nariadenie
č. 4/2009
stanovuje
alternatívne
kritériá
na
určenie
právomoci,
ako
to
potvrdzuje
použitie
spojky
„alebo“
po
uvedení
každého
jednotlivého
kritéria v článku 3
uvedeného
nariadenia
[rozsudok
zo
17. septembra
2020,
Landkreis
Harburg
(Prechod
práva
oprávneného
na
výživné
na
verejný
orgán),
(C‑540/19,
EU:C:2020:732,
bod 29)],
ktoré
nie
sú
hierarchicky
usporiadané
[rozsudok z 5. septembra
2019,
R
(Právomoc
vo
veciach
rodičovských
práv a povinností a vyživovacej
povinnosti),
(C‑468/18,
EU:C:2019:666,
bod 45)].
Oprávnenému
na
výživné
tak
poskytujú
možnosť
podať
svoj
návrh
týkajúci
sa
vyživovacej
povinnosti
na
základe
rôznych
kritérií
právomoci,
vymenovaných
najmä v článku 3 písm. a) a b)
tohto
nariadenia, a to
buď
na
súde
podľa
miesta
obvyklého
pobytu
odporcu,
alebo
na
súde
podľa
miesta
svojho
vlastného
obvyklého
pobytu.
Okrem
toho
význam
tejto
voľby
na
účely
ochrany
oprávneného
na
výživné
odráža
Haagsky
protokol z roku
2007, s ktorým
má
nariadenie
č. 4/2009
podľa
Súdneho
dvora
úzke
vzťahy
(rozsudok
zo
7. júna
2018,
KP, C‑83/17,
EU:C:2018:408, bod 49).
Súdny
dvor
teda
rozhodol,
že
tento
protokol
umožňuje
oprávnenému
na
výživné
de
facto
určiť
právo
uplatniteľné
na
jeho
návrh,
pretože
stanovuje,
že
pokiaľ
oprávnený
podal
návrh
príslušnému
orgánu
štátu, v ktorom
má
povinný
obvyklý
pobyt,
uplatní
sa
prednostne
právo
štátu
konajúceho
súdu, a nie
právo
štátu
obvyklého
pobytu
oprávneného
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. septembra
2018,
Mölk, C‑214/17,
EU:C:2018:744, body 31  a 32)
48      Vzhľadom
na
debatu,
ku
ktorej
došlo
na
pojednávaní,
sa
zdá,
že
nie
je
možné
vylúčiť,
že
táto
osobitosť
je
striktne
vlastná
nemeckému
právu.
Avšak
pokiaľ
je
mi
známe, v právnych
systémoch
členských
štátov
ide o úplne
výnimočný
prípad. V každom
prípade
to
podľa
môjho
názoru
nemá
vplyv
na
skutočnosť,
že
členským
štátom
prináleží
zabezpečiť
účinnosť
cieľov
sledovaných
nariadeniami
Únie v ich
vnútroštátnom
práve.
49      Uplatňovanie
nariadenia
č. 4/2009 v súlade s článkom 24
ods. 2
Charty
základných
práv
Európskej
únie,
podľa
ktorého
pri
všetkých
opatreniach
prijatých
orgánmi
verejnej
moci
alebo
súkromnými
inštitúciami,
ktoré
sa
týkajú
detí,
sa
musia v prvom
rade
brať
do
úvahy
najlepšie
záujmy
dieťaťa
(pozri v tomto
zmysle a analogicky
rozsudok
zo
16. júla
2015,
A, C‑184/14,
EU:C:2015:479,
bod 46),
je
taktiež
zabezpečené.
50      Pozri
analogicky
povinné
zmierovacie
konanie v rozsudku
Schlömp.
51      Bod 34
rozsudku
HanseYachts.
52      Bod 24
rozsudku
HanseYachts.