62003CC0157_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvodné poznámky
1. V tomto konaní o nesplnenie povinnosti Komisia tvrdí, že Španielske kráľovstvo porušilo medzičasom zrušené smernice 68/360/EHS(2), 73/148/EHS(3), 90/365/EHS(4) a 64/221/EHS(5) . Vec sa osobitne týka udelenia povolenia na pobyt štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi štátneho príslušníka Spoločenstva vykonávajúceho svoje právo na voľný pohyb.
II – Právny rámec
A – Právo Spoločenstva
1. Ustanovenia týkajúce sa vstupu a pobytu
2. Článok 1 smernice 73/148 stanovuje, že členské štáty majú zrušiť obmedzenia pohybu a pobytu pre samostatne zárobkovo činné osoby, ktoré sa usadili, alebo ktoré majú záujem sa usadiť v inom členskom štáte na účely pokračovania v činnosti ako súkromní podnikatelia, alebo ktoré majú záujem poskytovať služby v tomto štáte, ako aj ich manželiek/manželov bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť.
3. Článok 1 smernice 90/365 stanovuje, že členské štáty majú udeliť právo na pobyt všetkým štátnym príslušníkom členských štátov, ktorí vykonávali činnosť ako zamestnanci alebo samostatne zárobkovo činné osoby, ako aj ich rodinným príslušníkom pod podmienkou, že sú poberateľmi invalidného alebo predčasného starobného dôchodku, alebo dôchodkových dávok, alebo dôchodku z dôvodu pracovného úrazu alebo choroby z povolania v dostatočnej výške, ktorá zabráni, aby sa stali bremenom pre systém sociálneho zabezpečenia hostiteľského členského štátu v priebehu svojho pobytu a za predpokladu, že majú uzavreté nemocenské poistenie voči všetkým rizikám v hostiteľskom členskom štáte.
4. Článok 3, ktorý sa takisto uplatňuje mutatis mutandis
na osoby oprávnené podľa smernice 90/365 v súlade s článkom 2 ods. 2 smernice 90/365 a článok 4 smernice 68/360 stanovuje vo vzťahu k formalitám nasledovné:
„Článok 3
1. Členské štáty povolia osobám uvedeným v článku 1 vstup na svoje územie na základe predloženia platného preukazu totožnosti alebo pasu.
2. Vstupné vízum ani iný rovnocenný doklad nemožno vyžadovať, pokiaľ sa nejedná o rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi žiadneho členského štátu. Členské štáty poskytnú takýmto osobám maximálnu možnú pomoc pri získavaní potrebných víz.
Článok 4
1. Členské štáty priznajú právo na pobyt na svojom území osobám uvedeným v článku 1, ktoré predložia doklady uvedené v odseku 3.
2. Ako dôkaz priznaného práva na pobyt bude vydaný doklad s názvom ‚Povolenie na pobyt pre štátneho príslušníka členského štátu EHS‘. Tento doklad musí obsahovať vyhlásenie, že bol vydaný v súlade s nariadením (EHS) č. 1612/68 a v súlade s opatreniami prijatými členskými štátmi na vykonanie tejto smernice. Text takéhoto vyhlásenia je uvedený v prílohe tejto smernice.
3. Členské štáty môžu za účelom vydania povolenia na pobyt pre štátneho príslušníka členského štátu EHS požadovať predloženie nasledujúcich dokladov:
…
– od rodinných príslušníkov pracovníka:
c) doklad, s ktorým vstúpili na ich územie;
d) doklad vydaný príslušným orgánom štátu pôvodu alebo štátu, odkiaľ prichádzajú, ktorý potvrdzuje ich príbuzenský vzťah;
e) v prípadoch uvedených v článku 10 ods. 1 a 2 nariadenia (EHS) č. 1612/68 doklad vydaný príslušným úradom [orgánom – neoficiálny preklad ] štátu pôvodu alebo štátu, odkiaľ prichádzajú, ktorý potvrdzuje, že sú závislí na pracovníkovi, alebo že v tejto krajine s ním žijú v spoločnej domácnosti.
4. Rodinnému príslušníkovi, ktorý nie je štátnym príslušníkom žiadneho členského štátu, bude vydaný doklad o pobyte, ktorý bude mať rovnakú platnosť ako povolenie vydané pracovníkovi, na ktorom je závislý.“
5. Články 3, 4 a 6 smernice 73/148 sa takisto uplatňujú na formality týkajúce sa vstupu a pobytu.
6. Článok 2 smernice 90/365 stanovuje, že členský štát môže pre vydanie povolenia na pobyt alebo dokladu o pobyte vyžadovať od žiadateľa iba predloženie platného preukazu totožnosti alebo cestovného pasu a poskytnutie dôkazu, že on alebo ona spĺňa podmienky stanovené v článku 1.
7. Smernica 64/221 stanovuje určité výnimky pre právo na vstup a právo na pobyt. Články 2, 3 a 5 ods. 1 stanovujú:
„Článok 2
1. Táto smernica sa vzťahuje na všetky opatrenia členských štátov prijatých [prijaté – neoficiálny preklad ] na základe dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia ktoré priamo súvisia so vstupom na ich územie, vydávanie alebo obnovovanie povolení na pobyt alebo vyhostenia z ich územia.
2. Na takéto dôvody sa nie je možné odvolať pre hospodárske účely.
Článok 3
1. Opatrenia podniknuté z dôvodov verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti sa zakladajú výlučne na osobnom správaní dotknutej osoby.
2. Predchádzajúce odsúdenie v trestnom konaní nie je dôvodom pre podniknutie takýchto opatrení.
...
Článok 5
1. Rozhodnutie udeliť alebo zamietnuť prvé povolenie na pobyt sa prijme čo najskôr a v žiadnom prípade nie neskôr ako šesť mesiacov odo dňa podania žiadosti.
Dotknutej osobe sa umožní dočasný pobyt na území do prijatia rozhodnutia o povolení pobytu.“
2. Ustanovenia o vízach
8. Najskôr platilo nariadenie Rady (ES) č. 574/1999 1999 z 12. marca 1999 o určení tretích krajín, ktorých štátni príslušníci musia mať pri prekračovaní vonkajších hraníc členských štátov víza.(6) Článok 5 tohto nariadenia stanovoval:
„Na účely tohto nariadenia výraz ‚vízum‘ znamená oprávnenie udelené alebo rozhodnutie prijaté členským štátom, ktoré sa vyžaduje pri vstupe na jeho územie s cieľom:
– plánovaného pobytu v tomto členskom štáte alebo v niekoľkých členských štátoch na dobu nepresahujúcu celkove tri mesiace,
– tranzitu cez územie tohto členského štátu alebo niekoľkých členských štátov, s výnimkou tranzitu cez medzinárodné pásma letísk a presunov medzi letiskami v členskom štáte.“
9. Toto nariadenie bolo nahradené nariadením Rady (ES) č. 539/2001 z 15. marca 2001 – ktoré bolo medzičasom opäť zmenené a doplnené – uvádzajúce zoznam tretích krajín, ktorých štátni príslušníci musia mať víza pri prekračovaní vonkajších hraníc členských štátov, a krajín, ktorých štátni príslušníci sú oslobodení od tejto povinnosti.(7) Článok 2 tohto nariadenia stanovuje:
„Pre účely tohto nariadenia ‚vízum‘ znamená povolenie vydané členským štátom, alebo rozhodnutie prijaté týmto štátom, ktoré sa vyžaduje s cieľom:
– vstupu kvôli zamýšľanému pobytu v tomto členskom štáte alebo vo viacerých členských štátoch, ktorý nepresahuje celkom tri mesiace,
– vstupu s cieľom tranzitu cez územie tohto členského štátu alebo viacerých členských štátov, s výnimkou tranzitu na letisku.“
B – Vnútroštátne právo
10. Ustanovenia vnútroštátneho práva sa nachádzajú v prílohe týchto návrhov. Právny stav uvedený v prílohe bol zmenený a doplnený kráľovským dekrétom č. 178/2003 zo 14. februára 2003(8) .
III – Skutkový stav, konanie pred podaním žaloby a súdne konanie
11. Konanie o nesplnenie povinnosti sa začalo na základe sťažností dvoch štátnych príslušníkov Spoločenstva.
12. Pán Weber, nemecký štátny príslušník, ktorý má bydlisko v Španielsku, je samostatne zárobkovo činnou osobou v Španielsku a je držiteľom povolenia na pobyt. Jeho žena, štátna príslušníčka Spojených štátov, nemohla získať doklad o pobyte, pretože nepožiadala o pobytové víza na konzuláte v mieste svojho posledného bydliska. Od španielskeho konzulátu v Düsseldorfe získala leták, na ktorom boli uvedené požadované dokumenty. Spis nepotvrdzuje, že by pani Weber príslušné konanie začala.
13. Pán van Zijl, holandský štátny príslušník s bydliskom v Luxemburgu, sa chcel so svojou manželkou, pani Rotte Ventura, dominikánskou štátnou príslušníčkou, usadiť v Španielsku. Španielsky konzulát v Luxemburgu mu oznámil, že nepotrebuje žiadne formality. Manželia prišli do Španielska v apríli 1999 a 14. apríla požiadali o doklady o pobyte. Dňa 3. mája získal pán van Zijl povolenie na pobyt na päť rokov. Pani Rotte Ventura získala povolenie na pobyt až po opakovaných žiadostiach 28. februára 2000.
14. Listom z 26. apríla 1999 nadviazala Komisia písomný styk so španielskymi orgánmi. Španielske orgány sa vo svojej odpovedi z 5. júla 1999 odvolávali na potrebu pobytového víza.
15. Keďže Komisia nebola spokojná s odpoveďou a so zreteľom na vyššie opísané skutočnosti, zaslala 16. marca 2000 písomnú výzvu. V tejto výzve Komisia kritizovala nezlučiteľnosť španielskych právnych predpisov a praxe, pokiaľ ide o vydanie povolenia na pobyt štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi štátneho príslušníka Spoločenstva, a to po prvé pokiaľ ide o požiadavku imigračného víza, a po druhé pokiaľ ide o nedodržanie lehoty pre udelenie povolenia na pobyt.
16. Keďže španielska vláda na výzvu neodpovedala, zaslala 3. apríla 2002 Komisia Španielskemu kráľovstvu odôvodnené stanovisko, v ktorom kritizovala porušenie smerníc 68/360, 73/148, 90/365 a 64/221 a v ktorom vyzvala Španielsko, aby v lehote dvoch mesiacov prijalo potrebné opatrenia. Španielska vláda odpovedala listom z 10. októbra 2002.
17. Keďže Komisia zastávala názor, že si Španielske kráľovstvo nesplnilo povinnosti, podala v súlade s článkom 226 ES 31. marca 2003 žalobu, ktorá bola zapísaná do registra kancelárie Súdneho dvora 7. apríla 2003 a v ktorej navrhuje, aby Súdny dvor určil, že:
1. Španielske kráľovstvo si tým, že v rozpore so smernicami 68/360/EHS, 73/148/EHS a 90/365/EHS podmieňuje udelenie povolenia na pobyt štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý si uplatňuje svoje právo na voľný pohyb, získaním imigračného víza a že v rozpore so smernicou 64/221/EHS nevydáva povolenie na pobyt čo najskôr a v žiadnom prípade nie neskôr ako šesť mesiacov odo dňa podania žiadosti, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy ES.
2. Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
IV – Posúdenie
A – Úvodná poznámka: predmet sporu
18. Najskôr je potrebné podľa článku 226 ES určiť predmet sporu. Po prvé je potrebné preskúmať, či okrem pravidiel uvedených do praxe, a to obidvoch sťažností uvedených Komisiou, je predmetom konania o nesplnenie povinnosti predloženého Súdnemu dvoru takisto všeobecný právny stav. Ak by tomu tak bolo, potom vzniká druhá otázka, a to, ktoré vnútroštátne právne predpisy sú zahrnuté.
19. Pokiaľ ide o zahrnutie všeobecných právnych predpisov, je potrebné poznamenať, že v bode 14 svojej žaloby Komisia uvádza len dve sťažnosti ako základ pre jej podanie. Naopak, písomná výzva takisto zahrňuje výslovné tvrdenie, že článok 10 ods. 2 písm. d) kráľovského dekrétu č. 766/92 porušuje právo Spoločenstva. V odôvodnenom stanovisku Komisia uvádza niekoľko ustanovení španielskych právnych predpisov, kt oré sú podľa nej v rozpore s právom Spoločenstva. Vo svojej žalobe (body 40 a 51) však Komisia skúma kráľovsky dekrét č. 178/2003. Z odkazu na systém ustanovený španielskou právnou úpravou (bod 47 žaloby) a na problém, ktorý existuje bez ohľadu na situáciu týkajúcu sa namietaného stavu (bod 56 žaloby), je možné s určitosťou odvodiť, že Komisia do sporu zahrňuje španielske právne predpisy bez osobitného upresnenia.
20. Je potrebné pripomenúť, že predmet konania, ktorým je španielska právna úprava, je určený k určitému dňu, ktorým je deň uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku.(9)
21. Ak sa vychádza z tejto zatiaľ nespornej zásady, vylúči sa potom právny stav podľa kráľovského dekrétu č. 178/2003. Tento dekrét bol totiž prijatý až 14. februára 2003 a oznámený bol 22. februára 2003. Obidva tieto dátumy nasledujú po uplynutí dvojmesačnej lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku z 3. apríla 2002. Toto konanie o nesplnenie povinnosti je tak potrebné obmedziť na pôvodný španielsky právny stav.
B – Prvý žalobný dôvod: podmienka pre vstup
22. V rámci prvého žalobného dôvodu Komisia tvrdí, že boli porušené smernice 68/360, 73/148 a 90/365. Štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je rodinným príslušníkom štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý vykonáva svoje právo na voľný pohyb, nemožno porovnávať so štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorý nemá takýto rodinný vzťah; naopak, štátny príslušník tretej krajiny má mať odvodené práva podľa právnych predpisov Spoločenstva, a teda má mať rovnaké práva vstupu a pobytu na území iného členského štátu ako štátny príslušník Spoločenstva.
23. Formality, ktoré môže členský štát vyžadovať od štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý vykonáva svoje právo na voľný pohyb, alebo od jeho rodinného príslušníka (bez ohľadu na jeho štátnu príslušnosť), sú jasne stanovené v príslušnej právnej úprave Spoločenstva, a preto vyžadovať nejaké ďalšie formálne požiadavky pre vstup alebo pobyt je v rozpore s literou a duchom práva Spoločenstva, ktoré je možné odvodiť zo smerníc 68/360, 73/148 a 90/365.
24. V prípade pána Webera sa sťažnosť týka smernice 73/148, ktorá sa uplatňuje na rodinných príslušníkov samostatne zárobkovo činných osôb; v prípade pána van Zijl sa sťažnosť týka smernice 90/365, ktorá sa uplatňuje na rodinných príslušníkov štátnych príslušníkov Spoločenstva, ktorí vykonávali činnosť v Spoločenstve ako pracovníci alebo ako samostatne zárobkovo činné osoby.
1. Požiadavka pre imigračné vízum
25. Komisia zastáva názor, že imigračné vízum požadované podľa španielskej právnej úpravy je nástrojom, ktorý vnútroštátnym orgánom umožňuje preskúmať – pred
vstupom na španielske územie – dôvody, pre ktoré chce mať štátny príslušník tretej krajiny pobyt na území štátu viac ako tri mesiace.
26. Od takéhoto štátneho príslušníka tretej krajiny sa nemá vyžadovať preukazovanie dôvodu pre vstup na územie. Jeho právo, ako podstata práva Spoločenstva, vyplýva z práva štátneho príslušníka Spoločenstva, a preto vyžadovať od takejto osoby splnenie formálnych požiadaviek pred vstupom na vnútroštátne územie predstavuje nielen obmedzenie jeho (odvodeného) práva, ale takisto aj obmedzenie primárneho práva štátneho príslušníka Spoločenstva.
27. Tak ako Komisia a Španielsko správne uvádzajú, sú prostredníctvom odkazu na smernicu 90/365 v danom konaní relevantné ustanovenia článku 3 smernice 68/360 a článku 3 smernice 73/148. Tieto ustanovenia stanovujú výslovné podmienky, ktorých splnenie môžu členské štáty vyžadovať pri vstupe na ich územie. Ide o taxatívny výpočet. To znamená, že pre vstup osôb, na ktoré sa vzťahujú tieto ustanovenia, môžu členské štáty vyžadovať splnenie len tých podmienok, ktoré sú stanovené v týchto ustanoveniach.
28. Je preto možné vyžadovať len tie dokumenty, ktoré sú uvedené v článku 3 smerníc 68/360 a 73/148. Súdny dvor to potvrdil, keď vyhlásil toto: „V dôsledku toho je jedinou podmienkou, ktorú môžu členské štáty vyžadovať pre vstup osôb vymenovaných vo vyššie uvedených smerniciach na ich územie, predloženie platného preukazu totožnosti alebo pasu“.(10)
29. Ďalej je pre obidva prípady, ktoré sú základom tohto konania, významná takisto judikatúra Súdneho dvora, podľa ktorej: „Všeobecne povedané, povinnosť odpovedať na otázky položené pohraničnými úradníkmi nemôže predstavovať predbežnú podmienku pre vstup štátneho príslušníka členského štátu na územie iného členského štátu“.(11)
30. Súdny dvor ďalej uvádza: „Zo systému stanoveného týmito smernicami a osobitne z článku 4 smernice 68/360 a článku 6 smernice 73/148 vyplýva, že len pri vydaní povolenia na pobyt alebo dokladov o pobyte môžu orgány členského štátu vyžadovať, za podmienok ustanovených v daných článkoch, od dotknutých osôb predloženie dôkazu o ich práve na pobyt“.(12)
31. Z ustanovení smerníc o vstupe rodinných príslušníkov, ktoré vyložil Súdny dvor, je tak zrejmé, že vstupné formality sa musia obmedzovať na výslovne stanovené dokumenty a že ďalšie imigračné konanie je neprípustné.
32. Pokiaľ ide o rodinných príslušníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích krajín, je potrebné ďalej odkázať na účastníkmi konania uvádzané konanie vo veci MRAX, v ktorom Súdny dvor uviedol:
„Napriek tomu, podľa článku 3 ods. 2 smernice 68/360 a článku 3 ods. 2 smernice 73/148, ak štátny príslušník členského štátu cestuje vo vnútri Spoločenstva s cieľom vykonávať práva, ktoré mu priznáva Zmluva a uvedené smernice, členské štáty môžu uložiť rodinným príslušníkom, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi jedného z týchto štátov, povinnosť vstupných víz alebo inú obdobnú povinnosť. Zoznam tretích krajín, ktorých občania musia mať víza pri prechode vonkajších hraníc členských štátov, bol stanovený nariadením č. 2317/95, ktoré bolo zrušené a nahradené nariadením Rady č. 574/1999, ktoré bolo taktiež zrušené a nahradené nariadením č. 539/2001“.(13)
33. Súdny dvor z toho odvodil, že štátni príslušníci tretej krajiny, ktorých manžel/manželka je štátnym príslušníkom členského štátu, majú právo vstupu na územie členských štátov, ale že v zmysle znenia článku 3 ods. 2 smernice 68/360 a článku 3 ods. 2 smernice 73/148, môže byť výkon tohto práva podmienený držbou víz.(14)
34. Španielska vláda však zastáva názor, že pravidlá Spoločenstva týkajúce sa víz upravujú len krátkodobé víza. Z toho je podľa nej možné odvodiť, že členským štátom naďalej zostáva právomoc v otázke dlhodobých víz, pre ktoré neexistuje žiadna harmonizácia. Španielsko preto môže pri vstupe na svoje územie vyžadovať od štátnych príslušníkov tretích krajín víza.
35. Tento názor je rozhodne neprijateľný. Z toho, že sa pravidlá týkajú len krátkodobých víz, nie je samozrejme možné odvodiť, že členské štáty môžu od štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú manželmi štátneho príslušníka Spoločenstva, vyžadovať pri vstupe na ich územie imigračné víza.
36. Zo skutočnosti, že právny akt neobsahuje ustanovenia týkajúce sa určitého aspektu, určite nevyplýva, že právo Spoločenstva neobsahuje žiadne pravidlá týkajúce sa tohto aspektu. Ustanovenia týkajúce sa predmetnej skupiny osôb sa nachádzajú v iných právnych opatreniach, a to v smerniciach 68/360, 73/148 a 90/365. Ustanovenia stanovené v týchto smerniciach týkajúce sa štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi štátneho príslušníka Spoločenstva, musia byť kvalifikované ako lex specialis.
Z tohto dôvodu sú tieto osoby považované za takzvaných zvýhodnených štátnych príslušníkov tretích krajín.
37. Existencia právnych základov týkajúcich sa prekračovania vonkajších hraníc [článok 62 ods. 2 písm. b) ES] a týkajúcich sa dlhodobých víz [článok 63 ods. 3 písm. a) ES], ktoré uvádza Španielsko, na tom nič nemení.
38. Z vyššie uvedených osobitných opatrení, obzvlášť z článku 3 smerníc 73/148 a 90/365, preto pre členské štáty vyplýva zákaz vyžadovať od štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi štátneho príslušníka Spoločenstva, splnenie iných podmienok ako tých, ktoré sú stanovené v osobitných opatreniach platných pre tento druh osôb; keďže, tak ako už bolo predtým uvedené, tieto ustanovenia upravujú dané podmienky vyčerpávajúcim spôsobom.
2. Požiadavka pre povolenie na pobyt
39. Komisia zastáva názor, že vstup nemôže byť podmienený vydaním povolenia na pobyt. Postup Španielskeho kráľovstva je v rozpore s právom Spoločenstva, pretože sa so štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí sú manželmi štátnych príslušníkov Spoločenstva, zaobchádza ako v obvyklých imigračných prípadoch. Takíto štátni príslušníci tretích krajín sa pochopiteľne nesmú považovať za cudzincov v zmysle španielskych právnych predpisov. Okrem toho, všetky prekážky ovplyvňujúce túto skupinu osôb poškodzujú súčasne práva štátnych príslušníkov Spoločenstva, ktorých sú títo rodinnými príslušníkmi.
40. V tejto súvislosti je potrebné zohľadniť podmienky, ktoré môže členský štát určiť pre vydanie povolenia na pobyt. V tomto ohľade je relevantný článok 2 smernice 90/365, článok 4 ods. 3 písm. c), d) a e) smernice 68/360 a článok 6 smernice 73/148.
41. Z týchto ustanovení vyplýva, že členský štát môže pre vydanie povolenia na pobyt stanoviť tieto podmienky:
Po prvé, členské štáty môžu požadovať predloženie platného preukazu totožnosti alebo pasu, ktorý spĺňa určité podmienky. Tieto podmienky sa však od seba navzájom odlišujú [porovnaj článok 2 smernice 90/365, článok 4 ods. 3 písm. c) smernice 68/360, a článok 6 písm. a) smernice 73/148].
Po druhé, členské štáty môžu požadovať doklad preukazujúci príslušnosť k oprávnenej skupine osôb [článok 2 smernice 90/365, článok 4 ods. 3 písm. d) smernice 68/360 a článok 6 písm. b) smernice 73/148]. V danom konaní ide o podmienku byť manželom/manželkou štátneho príslušníka Spoločenstva.
Po tretie, členské štáty môžu požadovať splnenie podmienok stanovených v článku 2 smernice 90/365 a predloženie dokladu v súlade s článkom 4 ods. 3 písm. e) smernice 68/360.
42. Podmienky stanovené vo vyššie uvedených ustanoveniach sú svojou povahou taxatívne. Súdny dvor to potvrdil v mnohých rozsudkoch.
43. Súdny dvor v rozsudku Royer uviedol, že „členské štáty sú podľa článku 4 smernice 68/360 povinné vydať povolenie na pobyt každému, kto primeranými dokladmi preukáže, že patrí do jednej zo skupín uvedených v článku 1 tejto smernice“.(15)
44. V rozsudkoch Roux(16) a Giagounidis(17) Súdny dvor zdôraznil, že nie je možné ukladať iné než stanovené podmienky a ani požadovať iný dôkaz, teda predloženie iných dokladov.
45. Z judikatúry Súdneho dvora je možné odvodiť mnoho ďalších príkladov, z ktorých možno dospieť k záveru, že vo všeobecnosti nie je možné vyžadovať splnenie iných podmienok ako tých, ktoré boli výslovne stanovené.
46. Podľa rozsudku vo veci Roux(18) „predchádzajúce zaradenie samostatne zárobkovo činnej osoby do systému sociálneho zabezpečenia nie je možné považovať za podmienku pre vydanie povolenia na pobyt“, keďže ani podľa článku 4 smernice 68/360, ani podľa článku 6 smernice 73/148 nezávisí uznanie ich práv od preukázania predchádzajúceho zaradenia sa takejto osoby do systému sociálneho zabezpečenia.(19)
47. V rozsudku MRAX Súdny dvor výslovne odmietol právomoc členských štátov zamietnuť povolenie na pobyt z toho dôvodu, že „daná osoba nesplnila zákonné formality týkajúce sa kontroly cudzincov“.(20)
48. Súdny dvor ďalej uviedol, že: „Zatiaľ čo článok 4 ods. 3) smernice 68/360 a článok 6 smernice 73/148 dovoľuje členským štátom požadovať na účely vydania povolenia na pobyt predloženie dokladu, s ktorým dotknutá osoba vstúpila na jeho územie, nestanovuje ale, že tento dokument musí byť stále platný. Preto v prípade, že štátny príslušník tretej krajiny potrebuje víza, nemôže byť vydanie povolenia na pobyt podmienené platným vízom“.(21) „Členský štát preto nemôže podmieňovať vydanie povolenia na pobyt podľa smerníc 68/360 a 73/148 predložením platného víza“.(22)
49. Z tejto judikatúry je možné odvodiť, že členské štáty môžu podmieňovať vydanie povolenia na pobyt štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi štátneho príslušníka Spoločenstva, len podmienkami, ktoré sú výslovne stanovené vo vyššie uvedených ustanoveniach Spoločenstva. V danom konaní je preto možné vyžadovať len doklad o manželskom stave, predloženie preukazu totožnosti alebo pasu a tam, kde sa uplatňuje smernica 90/365, doklad o ďalších požiadavkách podľa článku 2 tejto smernice.
50. Španielska prax však tieto ustanovenia nerešpektuje, keďže imigračné formality vyžadované Španielskom musia byť splnené ešte v zahraničí, obyčajne v krajine pôvodu štátneho príslušníka tretej krajiny alebo štátneho príslušníka Spoločenstva. Znamená to, že Španielsko vyžaduje ešte pred vstupom splnenie podmienok, ktoré majú byť overené až pri vydaní povolenia na pobyt.
51. Zo skutočnosti, že požiadavky uložené Španielskom sú stanovené len pre vydanie povolenia na pobyt, ale nie pre vstup na vnútroštátne územie vyplýva, že Španielsko má právomoc, ktorá členským štátom neprináleží, pretože skutočnosť, že smernica stanovuje existenciu určitých podmienok pre vydanie povolenia na pobyt, neznamená, že sa tieto podmienky uplatňujú tiež pre vstup na vnútroštátne územie.
52. Ustanovenia článku 63 ods. 3 písm. a) ES týkajúce sa dlhodobých víz a článok 18 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda z 19. júna 1990(23), uvádzaná Španielskom, situáciu tiež nemenia.
53. Pre skupinu oprávnených osôb – štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi štátneho príslušníka Spoločenstva – platia iné právne predpisy, ako pre ostatných štátnych príslušníkov tretích krajín.
54. Z toho teda vyplýva, že Španielske kráľovstvo si tým, že podmieňuje vydanie povolenia na pobyt štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý vykonáva svoje právo na voľný pohyb, získaním imigračného víza ešte pred vstupom, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smerníc 68/360, 73/148 a 90/365.
C – Druhý žalobný dôvod: lehota pre vydanie povolenia na pobyt
55. Ako druhý žalobný dôvod uvádza Komisia porušenie smernice 64/221. Poukazuje na skutočnosť, že členský štát musí podľa všeobecného systému pravidiel Spoločenstva týkajúcich sa vydávania povolenia na pobyt, osobitne podľa čl ánku 5 smernice 64/221, rozhodnúť o povolení na pobyt čo najskôr a v žiadnom prípade nie neskôr ako šesť mesiacov odo dňa podania žiadosti, pričom táto maximálna lehota šiestich mesiacov je odôvodnená len v prípadoch, kde sa pri preskúmaní žiadosti berú do úvahy dôvody verejného poriadku.
56. Aj keby sa ustanovenia španielskych právnych predpisov považovali za správne vykonanie ustanovení práva Spoločenstva, vyvstáva potom otázka, či španielske orgány správne uplatňujú aj právo Spoločenstva. Členské štáty sú povinné nielen správne prebrať právo Spoločenstva, ale sú takisto povinné ho správne uplatňovať, teda musia zabezpečiť, aby bolo v jednotlivom prípade uskutočnené.
57. Komisia teda môže, nezávisle na možnej zhode právnych predpisov členského štátu s právom Spoločenstva, napadnúť nesprávne použitie týchto ustanovení v rámci konania o nesplnenie povinnosti.
58. V takomto konaní nie je Komisia obmedzená len na napádanie ustálenej praxe daného členského štátu, ale môže sa sústrediť aj na jednotlivé prípady.(24) Počet konkrétnych porušení práva Spoločenstva je potom relevantný len pri stanovení penále v prípadnom konaní podľa článku 228 ES.
59. V danom konaní Komisia vytýka španielskym orgánom, že v určitých prípadoch nedodržali lehotu stanovenú v článku 5 smernice 64/221.
60. V tejto súvislosti je potrebné odkázať na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej, ako výsledok povinnosti stanovenej v článku 3 ods. 2 smernice 68/360 a článku 3 ods. 2 smernice 73/148, poskytnúť určitým osobám maximálnu možnú pomoc pri získavaní potrebných víz, vyplýva, že „ak nemá dôjsť k porušeniu plného účinku ustanovení smerníc 68/360 a 73/148, musia sa víza vydávať v čo najkratšej lehote, a pokiaľ je to možné, na hraničnom priechode vnútroštátneho územia“(25) .
61. Španielsko a Komisia nenamietajú skutočnosť, že pani Rotte Ventura, štátnej príslušníčke tretej krajiny, ktorá je manželkou štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý vykonáva svoje právo na voľný pohyb, bolo vydané povolenie na pohyb až po 10 mesiacoch.
62. Španielsko tak v každom prípade prekročilo šesťmesačnú lehotu stanovenú v článku 5 smernice 64/221.
63. Samo osebe je to treba považovať za nesplnenie povinnosti zo strany Španielska. Na tieto účely nie je relevantné to, či prekročenie lehoty predstavuje prekážku pobytu alebo výkonu činností.
64. Z toho vyplýva, že Španielske kráľovstvo si tým, že nevydalo povolenie na pobyt čo najskôr a v žiadnom prípade nie neskôr ako šesť mesiacov odo dňa podania žiadosti, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice 64/221.
V – Návrh
65. Na základe vyššie uvedeného navrhujem Súdnemu dvoru, aby rozhodol takto:
1. Španielske kráľovstvo si tým, že podmieňuje vydanie povolenia na pobyt štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý vykonáva svoje právo na voľný pohyb, získaním imigračného víza ešte pred vstupom na vnútroštátne územie, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smerníc 68/360/EHS, 73/148/EHS a 90/365/EHS.
Španielske kráľovstvo si tým, že nevydalo povolenie na pobyt čo najskôr a v žiadnom prípade nie neskôr ako šesť mesiacov odo dňa podania žiadosti, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice 64/221/EHS.
2. Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
PRÍLOHA
Vnútroštátna právna úprava
V čase skutkových okolností, ktoré predstavovali základ predmetnej žaloby, bola uplatniteľná nasledujúca španielska právna úprava.(26) Článok 10 ods. 3 kráľovského dekrétu č. 766/1992 z 26. júna 1992 o vstupe a pobyte príslušníkov členských štátov Európskych spoločenstiev v Španielsku (zmenený a doplnený kráľovskými dekrétmi č. 737/95 z 5. mája 1995 a 1710/1997 zo 14. novembra 1997) a článok 23 ods. 1 a 6 a článok 28 ods. 2 a 6 kráľovského dekrétu č. 155/1996.
Kráľovský dekrét č. 766/1992
„Článok 10
…
3. Ak sú dotknuté osoby rodinnými príslušníkmi osôb uvedených v predchádzajúcich bodoch, musia pre účely opatrenia uvedeného v článku 2 predložiť dokumenty vydané príslušnými orgánmi, ktoré preukazujú:
a) ich rodinný vzťah;
b) že sa o nich stará, alebo sú závislí od príslušníka, s ktorým sú v rodinnom vzťahu, v prípadoch, keď prichádza do úvahy táto podmienka;
c) ak ide o rodinných príslušníkov osôb s právom pobytu uvedených v bodoch e), f) a g) odseku 1, že ich príjmy a zdravotné poistenie uvedené v týchto ustanoveniach sú dostatočné pre pokrytie poberateľa a jeho rodinných príslušníkov v súlade s pravidlami, ktoré sú v týchto ustanoveniach upresnené;
d) rodinní príslušníci, ktorí nemajú štátnu príslušnosť členského štátu Európskych spoločenstiev, musia okrem uvedených dokumentov predložiť pobytové vízum nalepené v cestovnom pase, vo výnimočných prípadoch im môže byť táto povinnosť odpustená.“
Kráľovský dekrét č. 155/1996
„Článok 23: Pobytové víza: Druhy
…
2. Pobytové víza pre účely zlúčenia rodiny môžu byť udelené po vydaní súhlasného stanoviska príslušným správnym orgánom cudzincom, ktorých postavenie zodpovedá niektorému z prípadov uvedených v článku 54 tohto nariadenia, a ktorí oň požiadali preto, aby mohli žiť so svojím rodinným príslušníkom, ktorý má pobyt v Španielsku. Toto stanovisko je záväzné v časti týkajúcej sa podmienok, ktoré musí žiadateľ splniť v súlade s článkom 28 ods. 1 tohto nariadenia.
…
6. Pobytové víza bez vykonávania zárobkovej činnosti môžu byť udelené cudzincom na dôchodku, ak poberajú dôchodok alebo rentu, alebo cudzincom, ktorí nemajú dôchodkový vek a nebudú vykonávať v Španielsku činnosť, pre výkon ktorej je potrebné pracovné povolenie, alebo ktorá je oslobodená od povinnosti získať toto povolenie.“
„Článok 28: Osobitné dokumenty požadované pre pobytové víza
1. V prípade žiadosti o pobytové víza pre účely zlúčenia rodiny príslušník, ktorý má pobyt v Španielsku, musí pred podaním žiadosti požiadať správny orgán provincie, kde má pobyt, o vydanie stanoviska potvrdzujúceho, že spĺňa podmienky upravené v článku 56 ods. 5 a 7 tohto nariadenia a že je držiteľom už predĺženého povolenia na pobyt. Rodinný príslušník patriaci do niektorej z kategórií uvedených v článku 54 ods. 2 tohto nariadenia musí predložiť spolu so žiadosťou o víza kópiu žiadosti o stanovisko potvrdenú uvedeným správnym orgánom, ako aj dokumenty potvrdzujúce rodinný vzťah a prípadne zákonnú a ekonomickú závislosť.
…
6. V prípade žiadosti o pobytové víza bez vykonávania zárobkovej činnosti musí cudzí štátny príslušník predložiť dokumenty potvrdzujúce, že má zdroje na prežitie, alebo že bude mať pravidelné príjmy, dostatočné a primerané pre neho a jeho rodinných príslušníkov, o ktorých sa stará. Zdroje na prežitie alebo pravidelné príjmy musia stačiť na pokrytie výdavkov s ubytovaním, výživou a zdravotnou výpomocou žiadateľa a rodinných príslušníkov, o ktorých sa stará.“
(1) .
(2)
–	Smernica Rady z 15. októbra 1968 o odstránení prekážok pohybu a pobytu pracovníkov členských štátov a ich rodín v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 13, Mim. vyd. 05/001, s. 27).
(3)
–	Smernica Rady z 21. mája 1973 o zrušení obmedzenia pohybu a pobytu v rámci spoločenstva pre štátnych príslušníkov členských štátov so zreteľom na usadenie sa a poskytovanie služieb (Ú. v. ES L 172 s. 14; Mim. vyd. 05/001, s. 167).
(4)
–	Smernica Rady z 28. júna 1990 o práve pobytu pre zamestnané osoby a samostatne zárobkovo činné osoby po skončení ich pracovnej činnosti (Ú. v. ES L 180, s. 28, Mim. vyd. 20/001, s. 5).
(5)
–	Smernica Rady z 25. februára 1964 o koordinácii osobitných opatrení o pohybe a pobyte cudzích štátnych príslušníkov, prijatých z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia (Ú. v. ES 56, s. 850; Mim. vyd. 05/001, s. 11).
(6)
–	Ú. v. ES L 72, s. 2; Mim. vyd. 19/001, s. 121.
(7)
–	Ú. v. ES L 81, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 65.
(8)
–	BOE č. 46 z 22. februára 2003, s. 3708.
(9)
–	Rozsudky Súdneho dvora z 27. novembra 1990, Komisia/Grécko, C‑200/88, Zb. s. I‑4299, bod 13; z 31. marca 1992, Komisia/Taliansko, C‑362/90, Zb. s. I‑2353, bod 10; zo 7. marca 2002, Komisia/Španielsko, C‑29/01, Zb. s. I‑2503, bod 11, a z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko C‑20/01 a C‑28/01, Zb. s. I‑3609, bod 32.
(10)
–	Rozsudok Súdneho dvora z 27. apríla 1989, Komisia/Belgicko, 321/87, Zb. s. 997, bod 11.
(11)
–	Rozsudok Súdneho dvora z 30. mája 1991, Komisia/Holandsko, C‑68/89, Zb. s. I‑2637, bod 13.
(12)
–	Tamže, bod 12.
(13)
– Rozsudok Súdneho dvora z 25. júla 2002, MRAX, C‑459/99, Zb. s. I‑6591, bod 56.
(14)
–	Tamže, bod 59.
(15)
–	Rozsudok Súdneho dvora z 8. apríla 1976, Royer, 48/75, Zb. s. 497, bod 37.
(16)
–	Rozsudok Súdneho dvora z 5. februára 1991, Roux, C‑363/89, Zb. s. I‑273, body 14 a 15.
(17)
–	Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 1991, Giagounidis, C‑376/89, Zb. s. I‑1069, bod 21.
(18)
–	Rozsudok vo veci C‑363/89, už citovaný v poznámke pod čiarou 16, bod 16.
(19)
–	Tamže, bod 20.
(20)
–	Rozsudok vo veci C‑459/99, už citovaný v poznámke pod čiarou 13, bod 78.
(21)
–	Tamže, bod 89.
(22)
–	Tamže, bod 90.
(23)
–	Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9).
(24)
–	Pozri napríklad rozsudky C‑20/01 a C‑28/01, už citovaný v poznámke pod čiarou 9, a z 29. apríla 2004, Komisia/Portugalsko, C‑117/02, Zb. s. I‑5517.
Prísnejšie požiadavky stanovené Súdnym dvorom v rozsudku z 9. decembra 2003, Komisia/Taliansko, C‑129/00, Zb. s. I‑14637, bod 32, sa týka súdnych aktov a nie – ako je tomu v danom prípade – správnych aktov. V prospech tohto tvrdenia je aj rozsudok Súdneho dvora z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, Zb. s. I‑10239, body 33, 50 a 52, v ktorom Súdny dvor stanovil, že zodpovednosť členských štátov môže vyplývať už z jedného súdneho rozhodnutia.
(25)
–	Rozsudok vo veci C‑459/99, už citovaný v poznámke pod čiarou 13, bod 60.
(26)
– Vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa cudzincov boli po vzniku skutkových okolností, ktoré predstavovali základ daných sťažností, pozmenené. V súčasnosti platí kráľovský dekrét č. 178/2003 zo 14. februára 2003 o vstupe a pobyte štátnych príslušníkov členských štátov Európskej únie a štátov, ktoré sú zmluvnými stranami Európskeho hospodárskeho priestoru ( Boletin Oficial del Estado
č. 46 z 22. februára 2003, s. 3708). Podľa zrušovacieho ustanovenia tohto kráľovského dekrétu sa zrušuje kráľovský dekrét č. 766/1992 z 26. júna 1992, kráľovský dekrét č. 737/1995 z 5. mája 1995 a kráľovský dekrét č. 1710/1997 zo 14. novembra 1997, ako aj „všetky ustanovenia rovnakej alebo nižšej právnej sily, ktoré odporujú kráľovskému dekrétu“.