Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
RIMVYDAS
NORKUS
prednesené
5. marca 2026(1)
Vec C‑716/24 [Ponner](i)
EJ
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Oberlandesgericht Frankfurt
am Main (Vyšší
krajinský
súd
Frankfurt
nad
Mohanom,
Nemecko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Justičná
spolupráca v občianskych
veciach – Nariadenie
(EÚ)
č. 655/2014 – Konanie
týkajúce
sa
európskeho
príkazu
na
zablokovanie
účtov – Článok 2
ods. 2 písm. c) – Odôvodnenie 8 – Pôsobnosť – Začatie
konkurzného
konania v treťom
štáte – Vylúčenie “
I.      Úvod
1.        Tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vznikol v konaní, v rámci
ktorého
žalobkyňa
vo
veci
samej s bydliskom v Nemecku
žiada
jednak
o informácie o bankových
účtoch,
ktoré
môže
mať
na
Cypre
spoločnosť
založená
podľa
práva
Curaçaa,
ktorej
predmetom
činnosti
je
prevádzkovanie
hazardných
hier, a jednak o ich
zablokovanie v súlade s nariadením
(EÚ)
č. 655/2014(2),
na
účely
výkonu
súdneho
rozhodnutia o náhrade
strát,
ktoré
jej
vznikli v rámci
týchto
online
hier.
Počas
tohto
konania
žalobkyňa
vo
veci
samej
okrem
iného
uviedla,
že
podľa
obchodného
registra
tohto
tretieho
štátu
bolo
na
majetok
tejto
spoločnosť
vyhlásené
konkurzné
konanie.
2.        V tomto
kontexte
je
teda
cieľom
právnej
otázky,
ktorá
je
jadrom
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podaného
Oberlandesgericht Frankfurt
am Main (Vyšší
krajinský
súd
Frankfurt
nad
Mohanom,
Nemecko),
určiť,
aké
právne
účinky
má
uznanie
konkurzného
konania,
ktoré
sa
začalo
v treťom štáte v súvislosti
so
spoločnosťou,
ktorá
je
dlžníkom,
na
pôsobnosť
nariadenia o EPZÚ(3). Z článku 2
ods. 2 písm. c)
tohto
nariadenia
totiž
vyplýva,
že z jeho
rozsahu
pôsobnosti
sú
vylúčené
pohľadávky
voči
dlžníkovi, v súvislosti s ktorým
sa
začalo
konkurzné
konanie.(4) Presnejšie
povedané,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
pýta
Súdneho
dvora,
či
sa
konkurzným
konaním,
na
ktoré
odkazuje
toto
ustanovenie,
rozumie
výlučne
konkurzné
konanie
začaté v členskom
štáte, ktoré
patrí
do
pôsobnosti
nariadenia o insolvenčnom konaní,
alebo
či
sa
uvedené
ustanovenie
vzťahuje
aj
na
konkurzné
konania
začaté
voči
dlžníkovi v treťom
štáte a uznané v členskom
štáte.
Keďže
uznanie v tomto
druhom
prípade
sa totiž neriadi
právom
Únie,
ale
vnútroštátnym
právom
členských
štátov,
zložitosť
tejto
veci
spočíva
najmä v otázke,
či
je
prípadne
potrebné
zabrániť
tomu,
aby
vnútroštátne
právo
viedlo k fragmentácii
pôsobnosti
nariadenia o EPZÚ, a zosúladiť
túto
požiadavku s uznávaním
rozhodnutí o začatí
konkurzného
konania v treťom
štáte
vnútroštátnym
právom
členského
štátu.
3.        V súlade s požiadavkou
Súdneho
dvora
sa
tieto
návrhy
obmedzia
na
analýzu
prvej z dvoch
prejudiciálnych
otázok,
ktorou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
začatie
konkurzného
konania v treťom
štáte
uznané
vnútroštátnym
právom
členského
štátu
Únie, v danom
prípade
nemeckým
právom,
bráni
vydaniu
príkazu
na
zablokovanie
bankových
účtov
(ďalej
len
„príkaz
na
zablokovanie“
alebo
„príkaz“) v tomto
členskom
štáte.
Táto
otázka
sa
teda
týka
výkladu
článku 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ v spojení
odôvodením
8
tohto
nariadenia, a teda
vymedzenia
vzťahu
medzi
týmto
nariadením a nariadením o insolvenčnom konaní.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
4.        Okrem
článku 2
ods. 1 a ods. 2 písm. c),
článku 4
bodu 6,
článku 46
ods. 1 a 2,
článku 7
ods. 1 a odôvodnení
5 a 8
nariadenia o EPZÚ
sú v tejto
veci
relevantné
článok 1
ods. 1
tretí
pododsek,
článok 2
body 4 a 6,
článok 19
ods. 1,
článok 20
ods. 1 a odôvodnenia
5,
9,
22,
23,
63 a 65
nariadenia o insolvenčnom konaní.
B.      Nemecké  právo
5.        Ustanovenie § 343
Insolvenzordnung (Insolvenčný poriadok) z 5. októbra
1994
(BGBl.
I,
s. 2866) v znení
zákona
zo
14. marca 2003
(BGBl.
I,
s. 345), s názvom
„Uznanie“, v odseku
1
stanovuje:
„Začatie
zahraničného
konkurzného
konania
sa
uznáva.
Toto
ustanovenie
sa
neuplatňuje,
1.      ak
súdy
štátu, v ktorom
sa
konanie
začalo,
nemajú
právomoc
konať
podľa
nemeckého
práva;
2.      ak
uznanie
vedie k výsledku,
ktorý
je
zjavne
nezlučiteľný
so
základnými
zásadami
nemeckého
práva,
najmä
ak
je v rozpore
so
základnými
právami.“
C.      Právo  ostrova  Curaçao
6.        Ustanovenie § 29
ods. 1
Faillissementsbesluit 1931
(Bankruptcy Decree 1931,
vyhláška o konkurze z roku
1931)
stanovuje,
že
začatie
konkurzného
konania
má
za
následok
okamžité
zastavenie
súdneho
výkonu
rozhodnutí a že
od
tohto
okamihu
nie
je
rozsudok
vykonateľný
formou
núteného
výkonu.
III. Spor vo veci samej, prvá prejudiciálna otázka a konanie na Súdnom dvore
7.        DX
NV
je
spoločnosť s ručením
obmedzeným
založená
podľa
práva
ostrova
Curaçao,
ktorej
predmetom
činnosti
je
prevádzkovanie
hazardných
hier.
EJ,
žalobkyňa
vo
veci
samej,
má
bydlisko v Nemecku.
Dosiahla,
že
Landgericht Frankfurt
am Main (Krajinský
súd
Frankfurt
nad
Mohanom,
Nemecko)
vydal
proti
spoločnosti
DX
právoplatný a vykonateľný
rozsudok
pre
zmeškanie
vo
veci
náhrady
strát,
ktoré
jej
vznikli v rámci
online
hazardných
hier,
vo
výške
57 364
eur
spolu
nákladmi a úrokmi.
8.        EJ
podaním z 29. mája
2024 a prostredníctvom
tlačív
zavedených
nariadením o EPZÚ
podala
v súlade s článkom 14 tohto nariadenia žiadosť o získanie
informácií o bankových
účtoch, o ktorých
sa
domnievala,
že
ich DX
vlastní
na
Cypre,
ako
aj
návrh
na
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
týchto
bankových
účtov v súlade s článkom 7
uvedeného
nariadenia.
Na
podporu
svojich
žiadostí
EJ
argumentovala
po
prvé
tým,
že
má
dôvod
domnievať
sa,
že
DX
má
na Cypre
jeden
alebo
viacero
účtov,
keďže
stávky
sa
tejto
spoločnosti
prevádzali
prostredníctvom
cyperských
spoločností, a po
druhé tým,
že
uvedená
spoločnosť
nemá
na
Curaçau majetok,
ktorý
by
bolo
možné
zaistiť,
keďže
ide
podľa
nej o tzv.
schránkovú
spoločnosť.
9.        Uznesením z 5. júna
2024
Landgericht Frankfurt
am Main (Krajinský
súd
Frankfurt
nad
Mohanom)
zamietol
žiadosť o získanie
informácií o bankových
účtoch
spoločnosti
DX.
Domnieval
sa
totiž,
že
skutočnosť,
že
táto
spoločnosť
prijíma
platby
prostredníctvom
cyperských
spoločností,
nie
je
dôkazom o tom,
že
sama
má
účet
na
Cypre.
Tento
súd
zároveň
listom z 5. júna
2024
oznámil
EJ,
že
návrh
na
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
bankových
účtov
uvedenej
spoločnosti
bol
zamietnutý
jednak z dôvodu,
že
nebol
predložený
nijaký
dôkaz
preukazujúci,
že
táto
spoločnosť
nevlastní
na
Curaçau žiadny
zaistiteľný majetok, a jednak
preto,
že
nebol
uvedený
nijaký
bankový
účet,
ktorý
by
bolo
možné
zablokovať.
10.      Dňa
20. júna
2024
podala
EJ
okamžitú
sťažnosť
(„sofortige Beschwerde“)
proti
uzneseniu z 5. júna
2024
na
Oberlandesgericht Frankfurt
am Main (Vyšší
krajinský
súd
Frankfurt
nad
Mohanom),
ktorý
je
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom.
Na
podporu
svojej
sťažnosti
EJ
argumentuje
tým,
že
podľa
obchodného
registra
Curaçaa sa
10. júna
2024
začalo
voči
DX
konkurzné
konanie, v dôsledku
čoho
teraz
hrozí,
že
výkon
rozhodnutia
bude
dlhodobo
zmarený
alebo
podstatne
sťažený v zmysle
článku 7
ods. 1
nariadenia o EPZÚ.
EJ
usudzuje,
že
podľa
nemeckého
práva
by
sa
toto
konkurzné
konanie
malo
uznať.
Okrem
toho
tvrdí,
že
podľa
informácií
poskytnutých
súdnym
exekútorom z Curaçaa sú
prevádzkovatelia
hazardných
hier
so
sídlom
na
tomto
ostrove
väčšinou
„schránkovými
spoločnosťami“
bez
majetku
na
Curaçau.
IV.    Prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
11.      Za
týchto
okolností
Oberlandesgericht Frankfurt
am Main (Vyšší
krajinský
súd
Frankfurt
nad
Mohanom)
rozhodnutím z 10. októbra
2024,
doručeným
Súdnemu
dvoru
22. októbra
2024,
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa
článok 2
[ods. 2] písm. c)
nariadenia
[o EPZÚ] v spojení s odôvodnením
[8
tohto
nariadenia]
vykladať v tom
zmysle,
že
začatie
konkurzného
konania,
na
ktoré
sa
nevzťahuje
nariadenie
[o insolvenčnom konaní],
ale
ktoré
sa
vedie v treťom
štáte,
bráni
vydaniu
príkazu
na
zablokovanie
bankových
účtov
podľa
článku 7
ods. 1
nariadenia
[o EPZÚ]
alebo
postúpeniu
žiadosti o informácie o účtoch
podľa
článku 14
ods. 3
uvedeného
nariadenia,
ak
vnútroštátny
právny
poriadok
členského
štátu
príslušného
na
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
účtov
uznáva
konkurzné
konanie
vedené v dotknutom
treťom
štáte?
2)      Majú
sa
článok 14
ods. 1
prvý
pododsek a článok 14
ods. 3
nariadenia
[o EPZÚ] – konkrétne
skutočnosť,
že
veriteľ
musí
uviesť,
že
má
‚dôvody
domnievať
sa,
že
dlžník
má
jeden
alebo
viacero
účtov v banke v konkrétnom
členskom
štáte‘, a že
‚žiadosť
veriteľa
je
dostatočne
odôvodnená‘ – vykladať v tom
zmysle,
že
je
potrebné
zohľadniť
aj
okolnosti,
ktoré
konkrétne
nepoukazujú
na
existenciu
bankového
spojenia v dotknutom
členskom
štáte,
ale
ktoré
vo
všeobecnosti
naznačujú
silné
hospodárske
väzby
medzi
dlžníkom a dotknutým
členským
štátom,
ako
napríklad
platby
dlžníkovi
prostredníctvom
poskytovateľa
platobných
služieb
so
sídlom v dotknutom
členskom
štáte,
ktorý
je
dcérskou
spoločnosťou
dlžníka,
alebo
existenciu
zastúpenia
alebo
pobočky
dlžníka
so
sídlom v tomto
členskom
štáte?“
12.      Písomné
pripomienky
predložila
iba
Európska
komisia,
ktorá
sa
ako
jedná
zúčastnila
na
pojednávaní
3. decembra
2025.
V.      Analýza prvej prejudiciálnej otázky
13.      Svojou
prvou a jedinou
otázkou,
ktorá
bude
analyzovaná v týchto
návrhoch v súlade s požiadavkou
Súdneho
dvora,
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má
článok 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ v spojení s jeho
odôvodnením
8
vykladať v tom
zmysle,
že
vylučuje
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
podľa
článku 7
ods. 1
tohto
nariadenia a postúpenie
žiadosti o informácie o bankových
účtoch
podľa
článku 14
ods. 3
uvedeného
nariadenia,
ak
vnútroštátne
právo
členského
štátu
príslušného
na
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
uznáva
konkurzné
konanie
vedené v dotknutom
treťom
štáte.
14.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
na
jednej
strane
zdôrazňuje,
že
podľa
článku 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ v spojení s odôvodnením
8
tohto
nariadenia
nemožno
voči
dlžníkovi
vydať
nijaký
príkaz
na
zablokovanie,
ak
boli v súvislosti s ním
začaté
konkurzné
konania,
ktoré
sú
vymedzené v nariadení o konkurznom
konaní
(nahradenom
nariadením o insolvenčnom konaní).
Spresňuje,
že
nariadenie o insolvenčnom konaní
nie
je v prejednávanej veci
uplatniteľné,
keďže
predpokladá,
že
konkurzné
konanie
sa
začalo v členskom
štáte.
To
však
nie
je
prípad
Curaçaa,
ktoré
sa
podľa
práva
Únie
považuje
za
tretí
štát.
15.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
na
druhej
strane
uvádza,
že
by
sa
malo
uplatniť
nemecké
právo o konkurznom
konaní.
Dodáva,
že
podľa
článku 343
ods. 1
Insolvenčného poriadku
sa v nemeckom
práve
uznáva
začatie
konkurzného
konania v inom
štáte,
ak
toto
konanie v podstate
sleduje
rovnaké
ciele
ako
konkurzné
konanie v nemeckom
právnom
poriadku.(5) V prejednávanej veci
sa
tento
súd
domnieva,
že
je
to
tak,
najmä
vzhľadom
na
to,
že
konkurzné
konanie
podľa
práva
Curaçaa v podstate
zodpovedá
konkurznému
konaniu
upravenému v právnom
poriadku
Holandska,
ktoré
je
uznané
nariadením o insolvenčnom konaní.
16.      V rámci
tejto
prvej
otázky
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
takisto
pýta,
či
podľa
článku 46
ods. 1
nariadenia o EPZÚ
prislúcha
členským
štátom
rozhodnúť,
či a s akými
účinkami
uznajú
konkurzné
konanie,
ktoré
nepatrí
do
pôsobnosti
nariadenia o insolvenčnom konaní, a tiež
či
existencia
konkurzného
konania v treťom
štáte
môže
mať
za
následok
vylúčenie
uplatnenia
nariadenia o EPZÚ.
17.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
teda
poukazuje
na
to,
že
výslovný
odkaz
na
nariadenie o insolvenčnom konaní v odôvodnení
8
nariadenia o EPZÚ
je
argumentom,
ktorý
hovorí
proti
uznaniu
konkurzných
konaní
začatých v tretích
štátoch
týmto
nariadením.
Podotýka
však,
že
skutočnosť,
že
článok 46
ods. 1
nariadenia o EPZÚ
odkazuje
na
právny
poriadok
členského
štátu, v ktorom
prebieha
konanie,
ktorým
sa
riadia
všetky
procesné
otázky,
ktoré
nie
sú
osobitne
upravené v tomto
nariadení,
je
naopak
argumentom
svedčiacim v prospech
uznania
konkurzných
konaní
začatých v treťom
štáte,
ak
sú
uznané
právnym
poriadkom
tohto
členského
štátu.
18.      Komisia
zastáva
široký
výklad
článku 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ. V tejto
súvislosti
vo
svojich
písomných
pripomienkach
najprv
zdôrazňuje,
že
vylúčenie
pohľadávok
voči
dlžníkovi, v súvislosti s ktorým
sa
začalo
konkurzné
konanie,
má
zabrániť
tomu,
aby
príkaz
na
zablokovanie
narušil
riadny
priebeh
takéhoto
konkurzného
konania.
Komisia
ďalej
berie
do
úvahy
ciele
konkurzného
konania,
pričom
poukazuje
na
zásadu,
podľa
ktorej
sa
so
všetkými
veriteľmi
musí
zaobchádzať
rovnako.
Okrem
iného
spresňuje,
že
hoci
kapitola II
nariadenia o insolvenčnom konaní
obsahuje
pravidlá
uznávania
insolvenčných konaní
začatých v členských
štátoch,
tieto
pravidlá
sa
netýkajú
uznávania
konaní v tretích
štátoch,
ktoré
naďalej
podliehajú
vnútroštátnemu
právu.
Komisia
sa
napokon
domnieva,
že
je
preto
zjavne
odôvodnené
vykladať
článok 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ v tom
zmysle,
že
sa
vzťahuje
aj
na
konkurzné
konania
začaté v tretích
štátoch,
ak
sú
tieto
konania
uznané v členskom
štáte, v ktorom
sa
žiada o zablokovanie
bankových
účtov.
Naproti
tomu,
ak
tento
členský
štát
neuznáva
začatie
konkurzného
konania,
potom
nejestvuje
nijaký
platný
dôvod
na
odmietnutie
vydania
príkazu
na
zablokovanie.
19.      Na
zodpovedanie
otázok
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
treba v podstate
určiť,
či
sa
článok 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ
týka
iba
konkurzných
konaní
začatých v členských
štátoch, a preto
nebráni
vydaniu
príkazu
na
zablokovanie
účtov v členskom
štáte,
ktorého
vnútroštátne
právo
uznáva
začatie
konkurzného
konania
vyhláseného v treťom
štáte,
alebo
či
sa
má
toto
ustanovenie
vykladať v tom
zmysle,
že
začatie
takéhoto
konkurzného
konania v treťom
štáte
uznané
vnútroštátnym
právom
členského
štátu
vylučuje
vydanie
takéhoto
príkazu
na
zablokovanie v tomto
poslednom
uvedenom
štáte
(členskom
štáte
pôvodu).
20.      V nasledujúcich
bodoch
uvediem
niekoľko
všeobecných
úvah a v rámci
nich v prvom
rade
úvahy o neexistencii
univerzálneho
rozsahu
uznania
rozhodnutia o začatí
konkurzného
konania v treťom
štáte a osobitosti
účinkov
takéhoto
uznania
(ktoré
sa
riadi
vnútroštátnym
právom) v porovnaní s účinkami
začatia
konania
uvedeného v prílohe A k nariadeniu o insolvenčnom konaní
(časť A). V druhom
rade
budem
analyzovať
rozsah
vylúčenia
pohľadávok
voči
dlžníkovi, v súvislosti s ktorým
sa
začalo
konkurzné
konanie, z vecnej
pôsobnosti
nariadenia o EPZÚ.
Na
tento
účel
predložím
výklad
znenia,
kontextu a účelu
článku 2
ods. 2 písm. c)
tohto
nariadenia s cieľom
určiť,
či
výklad
tohto
ustanovenia
umožňuje
(respektíve
neumožňuje)
vylúčiť z pôsobnosti
uvedeného
nariadenia
pohľadávku
voči
dlžníkovi,
na
ktorého
bolo
vyhlásené
konkurzné
konanie v treťom
štáte,
uznané
vnútroštátnym
právom
členského
štátu
(časť B). V treťom a poslednom
rade
doplním
do
svojej
analýzy
ešte
záverečnú
úvahu
(časť C).
A.      Všeobecné úvahy
21.      Hneď
na
začiatku
uvádzam,
že z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
DX
má
sídlo
na
Curaçau.
Curaçao patrí
medzi
„krajiny a územia“,
na
ktoré
sa
podľa
prílohy II
Zmluvy o FEÚ
vzťahujú
dojednania
pre
pridruženie
upravené v článku 198 a nasl.
ZFEÚ(6).
Tieto
územia
sa
však
vo
vzťahu k Európskej
únii
považujú
za
tretie
štáty,
keďže
podľa
článku 355
ods. 2
prvého
pododseku ZFEÚ
sú
vylúčené z pôsobnosti
Zmlúv.(7) Okrem
toho
treba
pripomenúť,
že
pravidlá a postupy
tohto
režimu
pridruženia
sú
uvedené v rozhodnutí
Rady
(EÚ)
2021/1764(8).
Ani v Zmluvách,
ani v tomto
rozhodnutí
sa
však
nestanovuje,
že
by
sa
nariadenie o EPZÚ a nariadenie o insolvenčnom konaní,
ktoré
nahradilo
nariadenie o konkurznom
konaní
spomenuté v odôvodnení
8
nariadenia o EPZÚ,
vzťahovali
na
zámorské
územia.
1.      O neexistencii univerzálneho rozsahu uznania konkurzného konania, ktoré sa začalo v treťom štáte, vnútroštátnym právom členského štátu
22.      Na
tomto
mieste
treba
pripomenúť,
že
nariadenie o insolvenčnom konaní a ani
predchádzajúci
predpis – nariadenie o konkurznom
konaní – nie
sú
založené
na modeli
skoncipovanom
na
princípe
univerzálnosti
konkurzných
konaní,
ale
na
modeli
miernejšej
alebo
upravenej
univerzálnosti.
Ako
vyplýva z odôvodnenia
23
tohto
nariadenia,
nariadenie
umožňuje
začatie
hlavného
insolvenčného konania v členskom
štáte,
ktorý
je
centrom
hlavných
záujmov
dlžníka,(9) pričom
toto
konanie
má
univerzálny
rozsah a jeho
cieľom
je
obsiahnuť
všetok
majetok
dlžníka.(10) Na
ochranu
rôznych
dotknutých
záujmov
však
nariadenie o insolvenčnom konaní
umožňuje
začať
vedľajšie
insolvenčné konania,
ktoré
budú
prebiehať
súčasne s hlavným
insolvenčným konaním v členskom
štáte, v ktorom
má
dlžník
nejaký
podnik.(11) Ako
navyše vyplýva z odôvodnenia
22
tohto
nariadenia,
„toto
nariadenie
uznáva
skutočnosť,
že v dôsledku
značných
odlišností v hmotnom
práve
nie
je
praktické
zaviesť
insolvenčné konania s univerzálnym
rozsahom v celej
Únii“.
Uvedené
nariadenie
teda
vychádza z univerzálneho
modelu
založeného
na
uplatnení
práva
štátu, v ktorom
sa
insolvenčné konanie
začalo,
na
toto
konanie a jeho
účinky(12),
pričom
zároveň
stanovuje
súbor
osobitných
pravidiel,
ktoré
fungujú
ako
výnimky a ktoré
korigujú
alebo
zmierňujú
jeho
univerzálnosť(13).
23.      Konkrétne
na
zabezpečenie
efektivity
univerzálnosti
hlavných
insolvenčných konaní,
ktoré
patria
do
pôsobnosti
nariadenia o insolvenčnom konaní,
toto
nariadenie
stanovuje
„okamžité“ a „automatické“
uznávanie
rozhodnutí
týkajúcich
sa
začatia,
vedenia a ukončenia
týchto
konaní,
ako
aj
rozhodnutí
vydaných v priamej
súvislosti s uvedenými
konaniami.(14) Toto
automatické
uznávanie
znamená,
že
„účinky
spojené s [takýmito]
konaniami
uskutočnenými
podľa
práva
členského
štátu, v ktorom
sa
[uvedené]
konanie
začne,
sa
vzťahujú
na
všetky
ostatné
členské
štáty.
Uznávanie
rozhodnutí
súdov
členských
štátov
by
malo
vychádzať
zo
zásady
vzájomnej
dôvery“(15).
Podľa
článku 19
ods. 1
tohto
nariadenia, s názvom
„Zásada“,
„každé
súdne
rozhodnutie o začatí
insolvenčného konania
vynesené
súdom
členského
štátu,
ktorý
má
právomoc
podľa
článku 3,
sa
uznáva
vo
všetkých
ostatných
členských
štátoch
od
chvíle,
keď
nadobudne
účinky v štáte, v ktorom
sa
začalo
konanie“.
Článok 20
uvedeného
nariadenia,
nazvaný
„Účinky
uznávania“, v odseku
1
stanovuje,
že
„súdne
rozhodnutie o začatí
insolvenčného konania
uvedeného v článku 3
ods. 1
má
bez
akýchkoľvek
ďalších
formálnych
požiadaviek
rovnaké
účinky v akomkoľvek
inom
členskom
štáte
ako
podľa
práva
štátu, v ktorom
sa
začalo
konanie,
ak… nariadenie nestanovuje
inak a pokiaľ
sa v tomto
inom
členskom
štáte
nezačne
žiadne
konanie
uvedené v článku 3
ods. 2“(16). Ako totiž potvrdzuje Virgósova a Schmitova správa, systém automatického uznávania a model rozšírenia účinkov posilňujú univerzálnosť hlavného konania. Od chvíle určenej právom štátu, v ktorom sa konanie začalo (lex
concursus), vyvoláva rozhodnutie o začatí konania svoje účinky „s rovnakou silou vo všetkých [členských] štátoch“.(17)
24.      Naproti
tomu
začatie
konkurzného
konania v treťom
štáte
nie
je
takto
automaticky
uznávané, a to z dôvodu,
že
sa
neuplatňuje
zásada
vzájomnej
dôvery,
ktorá
je
jednou
zo
zásad,
na
ktorých
spočíva
nariadenie o insolvenčnom konaní(18).
Presnejšie
povedané,
toto
nariadenie
neupravuje
ani
takéto
konanie,
ani
podmienky,
za
ktorých
môže
dôjsť k takémuto
uznaniu,
takže
v súčasnom
štádiu
vývoja
práva
Únie
sa na ne vzťahuje vnútroštátne právo a/alebo medzinárodné právo súkromné platné v členských štátoch.(19)
25.      Nijaké
rozhodnutie o začatí
insolvenčného konania v treťom
štáte
totiž
nemožno
považovať
za
rozhodnutie v zmysle
nariadenia o insolvenčnom konaní.
Rovnako
ani
nijaký
súd
tretieho
štátu
nemožno
považovať
za
súd v zmysle
tohto
nariadenia(20).
Neuplatňovanie
uvedeného
nariadenia
na
takéto
rozhodnutia
priamo
vyplýva z ich
vylúčenia z jeho
pôsobnosti,
ktorá
sa
obmedzuje
na
insolvenčné konania
začaté v členských
štátoch a uvedené v prílohe A k nariadeniu o insolvenčnom konaní.(21) Inými
slovami,
rozhodnutie o začatí
konkurzného
konania
prijaté
súdom tretieho
štátu
nespĺňa
podmienku,
podľa
ktorej
má
byť
„vynesené
súdom
členského
štátu,
ktorý
má
právomoc“, a v dôsledku
toho
ho
nemožno
uznať v ostatných
členských
štátoch v zmysle
článku 19
ods. 1
tohto
nariadenia.
26.      V rámci
týchto
všeobecných
úvah
považujem
za
dôležité v krátkosti
spomenúť
aj
judikatúru
Súdneho
dvora
týkajúcu
sa
zákazu
dvojitého
uznávania
a/alebo
dvojitého
vyhlásenia
vykonateľnosti.
2.      O zákaze dvojitého uznávania a jeho vplyvoch na uznanie rozhodnutia tretieho štátu o začatí konkurzného konania
27.      Na
začiatok
je
potrebné
poznamenať,
že
pokiaľ
ide o výklad
Bruselského
dohovoru z roku
1968 o súdnej
právomoci a výkone
rozhodnutí v občianskych a obchodných
veciach(22),
generálny
advokát
Lenz v návrhoch,
ktoré
predniesol
vo
veci
Owens Bank,
zdôraznil,
že
„umožnenie
‚dvojitého
vyhlásenia
vykonateľnosti‘
by viedlo k nebezpečenstvu…, že by veritelia mohli obchádzať podmienky stanovené zmluvným štátom pre uznávanie rozsudkov vydaných v príslušnom treťom štáte“,
pričom
zastával
názor,
že
tento
dohovor
„nebol vytvorený na to, aby umožňoval takéto taktizovanie pri výbere súdu, tzv. forum shopping“(23).
28.      V rozsudku
Owens Bank(24) Súdny
dvor
síce
priamo
neodkázal
na
otázku
dvojitého
vyhlásenia
vykonateľnosti,
no
konkrétne
rozhodol,
že
uvedený
dohovor, a to
najmä
jeho
články 21,
22 a 23(25),
sa
nevzťahuje
na
konania
ani
na
problémy
vznikajúce v rámci
konaní
prebiehajúcich v členských
štátoch v súvislosti s uznaním a výkonom
rozsudkov
vydaných v občianskych a obchodných
veciach v tretích
štátoch(26).
Od
tohto
rozsudku
sa
zdá
byť v právnej
náuke
väčšinovo
prijímaná
zásada
exequatur sur exequatur ne vaut (exequatur na exequatur neplatí)(27), podľa ktorej je prípustné len uznanie a/alebo vyhlásenie vykonateľnosti rozhodnutí týkajúcich sa priamo podstaty práv a povinností účastníkov konania.(28)
29.      Je
pravda,
že
pokiaľ
ide o výklad
článku 2 písm. a) a článku 39
nariadenia
Brusel
Ia, v rozsudku
H
Limited(29) Súdny
dvor v rozpore s návrhmi
generálneho
advokáta v danej
veci(30) konštatoval,
že
žiadne
ustanovenie
tohto
nariadenia
ani
žiadny z cieľov,
ktoré
sleduje,
nebránia
tomu,
aby
uznesenie o platobnom
rozkaze
vydané
súdom
členského
štátu
na
základe
právoplatných
rozsudkov
vydaných v treťom
štáte
patrilo
do
pôsobnosti
uvedeného
nariadenia(31).
Toto
riešenie
však
predstavitelia
právnej
náuky
ostro
kritizovali.
Niektorí
autori
konkrétne
zdôraznili,
že
zásada
vzájomnej
dôvery
predpokladá
základný
konsenzus o štruktúre
vnútroštátnych
súdnych
systémov a vzájomnej
zameniteľnosti
súdnych
aktov.
Podľa
týchto
autorov
by
preto
umožnenie
členským
štátom
rozhodnúť,
ktoré
súdne
akty
chcú
začleniť
do
systému
voľného
pohybu
rozsudkov,
išlo
presne
proti
kľúčovej
podmienke
zásady
oprávneného
očakávania.(32) V tomto
ohľade
zastávam
názor,
že
rozsudok
H
Limited nemožno
chápať
tak,
že
spochybňuje
zásadu
zákazu
dvojitého
vyhlásenia
vykonateľnosti
podľa
práva
Únie, a treba
ho
vnímať v kontexte a za
konkrétnych
okolností
veci,
ktoré
viedli k vydaniu
tohto
rozsudku.(33)
30.      Hoci
sú
konkurzné konania vylúčené z pôsobnosti nariadenia Brusel
Ia(34), nevidím dôvod na námietky proti tomu, aby sa zákaz dvojitého uznávania uplatňoval v súvislosti s uznávaním konkurzných konaní začatých v treťom štáte vnútroštátnym právom členského štátu. Z toho v zásade vyplýva, že uznanie konkurzného konania začatého v treťom štáte členským štátom nevyvoláva nijaký extrateritoriálny účinok v iných štátoch. Uznanie
rozhodnutia o začatí
konkurzného
konania
vydaného v treťom
štáte
teda
nevyvoláva
účinky
mimo
členského
štátu,
ktorý
ho
uznal. Z tohto
dôvodu
je
celkom
možné,
že
rozhodnutie o začatí
konkurzného
konania
bude
uznané a bude
teda
vyvolávať
účinky v niektorých
členských
štátoch,
ale v iných
nie.
31.      Vylúčenie
podľa
článku 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ
budem
analyzovať
práve
so
zreteľom
na
tieto
úvahy.
B.      O rozsahu vylúčenia pohľadávok voči dlžníkovi, v súvislosti s ktorým sa začalo konkurzné konanie, z vecnej pôsobnosti nariadenia o EPZÚ
32.      Na
úvod
treba
pripomenúť
ustálenú
judikatúru
Súdneho
dvora,
podľa
ktorej
je
na
účely
výkladu
určitého
ustanovenia
práva
Únie
potrebné
zohľadniť
nielen
jeho
znenie,
ale
aj
jeho
kontext a ciele
sledované
právnou
úpravou,
ktorej
je
súčasťou.(35)
33.      Na
to,
aby
sa
určilo,
či
článok 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ
umožňuje
(respektíve
neumožňuje)
vylúčiť zo svojej
pôsobnosti
pohľadávky
voči
dlžníkovi,
voči
ktorému
sa
vedie
konkurzné
konanie v treťom
štáte,
je
potrebné
poskytnúť
výklad
tohto
ustanovenia.
1.      Doslovné znenie a kontext
34.      V prvom
rade
pripomínam,
že
podľa
článku 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ
„toto
nariadenie
sa
nevzťahuje
na:…
pohľadávky
voči
dlžníkovi, v súvislosti s ktorým
sa
začalo
konkurzné
konanie,
konanie o likvidácii
obchodných
spoločností
alebo
iných
právnických
osôb v úpadku,
súdne
vyrovnania
alebo
podobné
konanie“.
Konštatujem,
že v znení
tohto
ustanovenia
sa
neuvádza,
či
pojmy
„konkurzné
konanie,
konanie o likvidácii
obchodných
spoločností
alebo
iných
právnických
osôb v úpadku,
súdne
vyrovnania
alebo
podobné“
zahŕňajú
aj
zodpovedajúce
konania v tretích
štátoch.
35.      V druhom
rade,
pokiaľ
ide o vnútorný
alebo
systémový
kontext,
do
ktorého
toto
ustanovenie
zapadá,
chcel
by
som
najprv
zdôrazniť,
že
odôvodnenie
8
nariadenia o EPZÚ
výslovne
odkazuje
na
nariadenie o insolvenčnom konaní. V tomto
odôvodnení
sa
uvádza,
že
toto
nariadenie
„by
sa
nemalo
vzťahovať
najmä
na
pohľadávky
voči
dlžníkovi v konkurze“ a že
„[by
to
malo]
znamenať,
že
po
začatí
konkurzného
konania v zmysle
[nariadenia o konkurznom
konaní] v súvislosti s dlžníkom
nemožno
voči
nemu
vydať
príkaz
na
zablokovanie“.
Článok 1
nariadenia o insolvenčnom konaní,
nazvaný
„Rozsah
pôsobnosti“,
totiž v odseku
1
treťom
pododseku stanovuje,
že
„konania,
na
ktoré
sa
odkazuje v tomto
odseku,
sú
uvedené v prílohe A“.
Navyše
článok 2
bod 4
tohto
nariadenia
vymedzuje
„insolvenčné konanie“
ako
„konania
uvedené v prílohe A“ a v tejto
prílohe
sú
pre
každý
členský
štát
vymenované
konkurzné
konania,
na
ktoré
sa
vzťahuje
toto
posledné
uvedené
ustanovenie. Z toho
teda
vyplýva,
že
konkurzné
konanie
vedené v treťom
štáte a uznané
vnútroštátnym
právom
členského
štátu
nepatrí
do
pôsobnosti
nariadenia o insolvenčnom konaní
ani
nemá
vplyv
na
pôsobnosť
nariadenia o EPZÚ.
36.      Ďalej
pripomínam,
že z odôvodnenia
1
nariadenia o EPZÚ
vyplýva,
že
toto
nariadenie
je
súčasťou
cieľa
Únie
„udržiavať a rozvíjať
priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti, v ktorom
je
zaručený
voľný
pohyb
osôb“ a že
„na
postupné
vytvorenie
takéhoto
priestoru
má
Únia
prijať
opatrenia v oblasti
justičnej
spolupráce v občianskych
veciach,
ktoré
majú
cezhraničné
dôsledky,
najmä
ak
sú
potrebné
pre
riadne
fungovanie
vnútorného
trhu“.
37.      Na
tento
účel z článku 1
nariadenia o EPZÚ, s názvom
„Predmet
úpravy“,
vyplýva,
že
týmto
nariadením
sa
alternatívne k ochranným
opatreniam
stanoveným
vnútroštátnym
právom
zavádza
konanie
Únie,
na
základe
ktorého
môže
veriteľ
dosiahnuť
vydanie
európskeho
príkazu
na
zablokovanie
účtov,
ktorým
sa
zabraňuje
ohrozeniu
následného
vymáhania
veriteľovej
pohľadávky
prevodom
alebo
vybraním
finančných
prostriedkov,
ktoré
má
dlžník
na
bankovom
účte
vedenom v členskom
štáte, a to
až
do
sumy
uvedenej v príkaze.
Ako
vyplýva z odôvodnenia
5
tohto
nariadenia,
účelom
tohto
nariadenia
je
prijať
záväzné a priamo
uplatniteľné
ustanovenia,
ktoré
by
upravovali
jednotné
konanie
na
úrovni
Únie
na
zablokovanie
bankových
účtov,
ktoré
by v cezhraničných
sporoch
umožnilo
účinne a urýchlene
zablokovať
finančné
prostriedky
vedené
na
bankových
účtoch.(36)
38.      Napokon
článok 2
nariadenia o EPZÚ,
nazvaný
„Rozsah
pôsobnosti“, v odseku
1
stanovuje,
že
„toto
nariadenie
sa
vzťahuje
na
peňažné
pohľadávky v občianskych a obchodných
veciach v cezhraničných
prípadoch
vymedzených v článku 3
bez
ohľadu
na
povahu
príslušného
súdu
alebo
tribunálu“.(37) Z hľadiska
vecnej
pôsobnosti
toto
nariadenie
pokrýva
„okrem
určitých
presne
vymedzených
vecí
[uvedených v článku 2
ods. 2]…
všetky
občianske a obchodné
veci“(38).
Konkrétne,
ako
som
už
zdôraznil,
zo
znenia
tohto
ustanovenia
pod
písmenom
c)
vyplýva,
že
vylúčené
sú
pohľadávky
voči
dlžníkovi,
voči
ktorému
sa
vedie
konkurzné
konanie.
39.      Chcel
by
som
však
stručne
pripomenúť,
že
článok 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ
nevylučuje
každé
vydanie
príkazu
na
zablokovanie v súvislosti s konkurzným
konaním. Z odôvodnenia
8
tohto
nariadenia
totiž
vyplýva,
že
„by
toto
vylúčenie
malo
umožniť,
aby
sa
príkaz
na
zablokovanie
použil
na
zabezpečenie
vymoženia
poškodzujúcich
platieb
vykonaných…
dlžníkom v prospech
tretích
osôb“.(39)
40.      Navyše
situácie,
keď
bol
príkaz
na
zablokovanie
vydaný
pred
začatím
konkurzného
konania
voči
dlžníkovi,
sú v zásade
upravené
nariadením o EPZÚ. V týchto
situáciách
článok 46
tohto
nariadenia,
nazvaný
„Vzťah k vnútroštátnemu
procesnému
právu“, v odseku
2
stanovuje,
že
účinky
konkurzného
konania
na
jednotlivé
návrhy
vo
veci
výkonu,
ako
je
napríklad
výkon
príkazu
na
zablokovanie,
má
určiť
právny
poriadok
členského
štátu, v ktorom
sa
konkurzné
konanie
začalo
(lex
concursus).
Právny
poriadok
členského
štátu, v ktorom
sa
začalo
konkurzné
konanie,
môže
pritom
upravovať
okrem
iného
prerušenie
alebo
zrušenie
výkonu
tohto
príkazu(40). Z jeho
znenia
vyplýva,
že
toto
ustanovenie
sa
vzťahuje
len
na
konkurzné
konania
začaté
v členskom
štáte, teda tie, ktoré patria do pôsobnosti nariadenia o insolvenčnom konaní.
41.      Článok 46
ods. 1
nariadenia o EPZÚ
okrem
toho
stanovuje,
že
„všetky
procesné
otázky,
ktoré
nie
sú
osobitne
upravené v tomto
nariadení,
sa
spravujú
právnym
poriadkom
členského
štátu, v ktorom
prebieha
konanie
[na
zablokovanie
bankových
účtov]“
(lex
fori). V tejto
súvislosti
je
potrebné
uviesť,
že
okrem
skutočnosti,
že
uznanie
začatia
konkurzného
konania v treťom
štáte
nie
je
čisto
procesnou
otázkou,
toto
ustanovenie
neupravuje
účinky
začatia
konkurzného
konania
vyhláseného v treťom
štáte.
Pre
prejednávanú vec
je
dôležité,
že
toto
ustanovenie v skutočnosti
nemá
za
cieľ
určiť
rozsah
pôsobnosti
uvedeného
nariadenia
ako
celku.
Inými
slovami,
článok 46
ods. 1
nariadenia o EPZÚ
je
priamo
uplatniteľný
len
na
situácie,
ktoré
patria
do
pôsobnosti
tohto
nariadenia.
Preto
nemôžem
súhlasiť s návrhom
Komisie
predloženým
na
pojednávaní,
podľa
ktorého
je
toto
ustanovenie v prejednávanej veci
„nepriamo
uplatniteľné“.
42.      Chcel
by
som
tiež
podotknúť,
že
znenie
článku 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ
je
veľmi
podobné
formulácii
použitej v nariadení
Brusel Ia,
ktoré v článku 1
ods. 2 písm. b)
vylúčilo
zo
svojej
pôsobnosti
„konkurzné
konania,
konania
týkajúce
sa
vyrovnania
zadlžených
obchodných
spoločností
alebo
iných
právnických
osôb a podobné
konania“.(41) Toto
vylúčenie
Súdny
dvor
vždy
vykladal v spojení s nariadením o insolvenčnom konaní
takým
spôsobom,
aby
nedochádzalo
nielen k akémukoľvek
prekrývaniu
právnych
noriem,
ktoré
tieto
texty
stanovujú,
ale
ani k akémukoľvek
právnemu
vákuu.(42)
43.      V dôsledku
toho z vnútorného
alebo systémového
kontextu
článku 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ
vyplýva,
že
tento
právny
nástroj
sa
vzťahuje
iba
na
konkurzné
konania
začaté v členských
štátoch a že
uznanie
konkurzného
konania
začatého v treťom
štáte
niektorým
členským
štátom
nemôže
mať
za
následok
vylúčenie
uplatnenia
tohto
nariadenia.
44.      V treťom a poslednom
rade,
pokiaľ
ide o vonkajší
kontext,
teda
prípravné
práce,
stručne
dodám,
že – ako
potvrdila
Komisia v odpovedi
na
otázku
položenú
Súdnym
dvorom – nijaký
prvok
vyplývajúci z legislatívneho
procesu
neumožňuje
podporiť
odlišný
výklad.
45.      Nazdávam
sa,
že
tento
výklad
nie
je
spochybnený
ani
účelom
tohto
ustanovenia.
2.      Účel
46.      Pokiaľ
ide o účel
článku 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ v spojení s jeho
odôvodnením
8,
treba
pripomenúť,
že
toto
ustanovenie
má
zabrániť
tomu,
aby
príkaz
na
zablokovanie
zasahoval
do
riadneho
priebehu
konkurzného
konania
v zmysle
nariadenia o insolvenčnom konaní.
47.      Keďže
toto
nariadenie
je
založené
na
automatickom
uznávaní
každého
rozhodnutia o začatí
konkurzného
konania(43), a teda
na
rozšírení
účinkov
lex
concursus do
všetkých
členských
štátov,
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
týkajúceho
sa
pohľadávky
voči
dlžníkovi, v súvislosti s ktorým
sa
začalo
konkurzné
konanie
patriace
do
pôsobnosti
tohto
nariadenia,
by
mohlo
umožniť
individuálne
vymáhanie
tejto
pohľadávky.
Takéto
vymáhanie
by
sa
tak
uskutočnilo
na
úkor
rovnakého
zaobchádzania s veriteľmi(44) a nevyhnutne
by
zasiahlo
do
riadneho
priebehu
konkurzného
konania.
Pripomínam
totiž,
že
bez
ohľadu
na
to, v ktorom
členskom
štáte
sa
takéto
konanie
začalo,
účinky
tohto
začatia
podľa
nariadenia o insolvenčnom konaní
neumožňujú
vykonať
príkaz
na
zablokovanie v žiadnom
inom
členskom
štáte
Únie,
ak
takýto
výkon
nie
je
povolený
podľa
lex
concursus(45).
48.      Vzhľadom
na
tento
účel,
ktorým
je
zabrániť
zasahovaniu
príkazu
na
zablokovanie
do
riadneho
priebehu
konkurzného
konania,
Komisia
vo
svojich
písomných a ústnych
pripomienkach
uviedla,
že
keďže
nemecké
právo
vychádza
zo
zásady
rovnakého
zaobchádzania s veriteľmi,
vydanie
takéhoto
príkazu
po
uznaní
konkurzného
konania
začatého v treťom
štáte
by
mohlo
byť
porušením
tejto
zásady.
49.      Súhlasím,
pravdaže, s názorom
Komisie,
že
je
potrebné
zabezpečiť
rovnaké
zaobchádzanie s veriteľmi v členskom
štáte,
ktorý
uznal
konkurzné
konanie
začaté v treťom
štáte,
čo
je
vlastne
zmyslom
takéhoto
uznania. Z tohto
dôvodu
by
zákaz
individuálneho
vymáhania
nárokov a aj
prerušenie
individuálnych
opatrení
na
výkon
rozhodnutia z majetku
dlžníka
boli
prirodzeným
dôsledkom
tohto
uznania.(46)
50.      Treba
sa
však
zmyslieť
jednak
na
tým,
či
by
sa
rovnaké
účinky
mali
spájať s konaním
týkajúcim
sa
európskeho
príkazu
na
zablokovanie
účtov,
ktorého
cieľom
je
vo
väčšine
prípadov – ako
aj v prejednávanej veci – vykonanie
tohto
príkazu v inom
členskom
štáte(47), a jednak
na
tým,
či
by
vylúčenie
pohľadávok
voči
dlžníkovi,
proti
ktorému
bolo v treťom
štáte
začaté
konkurzné
konanie, z pôsobnosti
nariadenia o EPZÚ v skutočnosti
zabezpečilo
takýto
účel(48). V konečnom
dôsledku
ide o vyváženie
tohto
účelu s nevýhodami
vyplývajúcimi z prípadnej
fragmentácie
pôsobnosti
nariadenia o EPZÚ v závislosti
od
toho,
či
vnútroštátne
právo
členského
štátu
uznáva,
respektíve
neuznáva
konkurzné
konanie
tretieho
štátu.
51.      V prvom
rade,
ako
som
práve
uviedol
vyššie,
je
pravda,
že
riadny
priebeh
konkurzného
konania
má v konečnom
dôsledku
za
cieľ
zabrániť
individuálnemu
výkonu
rozhodnutia
tým,
že
zabezpečí
rovnaké
zaobchádzanie s veriteľmi
podľa
práva
uplatniteľného
na
toto
konanie
(lex
concursus).
Pripomínam
však,
že
situácia,
keď
sa
konkurzné
konanie
začalo v treťom
štáte a členský
štát
ho
uznal,
nepatrí
do
pôsobnosti
nariadenia o insolvenčnom konaní.
Vzhľadom
na
to,
že
uznanie
konkurzných
konaní
začatých v treťom
štáte
závisí
od
príslušného
vnútroštátneho
práva,
je
možné,
že
takéto
konkurzné
konanie
bude
uznané v jednom
členskom
štáte a v inom
nie.
52.      Za
týchto
špecifických
okolností
mi
nie
je
jasné,
ako
by
nevydanie
príkazu
na
zablokovanie v členskom
štáte
pôvodu
(v prejednávanej veci v Nemecku) z dôvodu
uznania
konkurzného
konania
tretieho
štátu
mohlo
prispieť k dodržiavaniu
zásady
rovnosti
zaobchádzania
v členskom
štáte
výkonu
(možno
na
Cypre), v ktorom
sa
možno
neuznávajú
účinky
začatia
tohto
konkurzného
konania. V prípade
neuznania
by
totiž
mohlo
individuálne
vymáhanie z majetku
dlžníka
vyhláseného
za
insolventného v treťom
štáte
jednoducho
prebehnúť v tých
členských
štátoch,
ktoré
neuznávajú
začatie
konkurzného
konania,
pričom
by
však
európsky
veriteľ(49) nemohol
využiť
konanie
na
vydanie
európskeho
príkazu
na
zablokovanie
vytvorené
na
uľahčenie
cezhraničného
vymáhania
pohľadávok.
Ochrana
rovnakého
zaobchádzania s veriteľmi
by
za
takýchto
okolností
bola
čisto
hypotetická a bez
akéhokoľvek
hmatateľného
účinku, a to
na
úkor
cezhraničného
veriteľa.
53.      V prejednávanej veci
skutočnosť,
že
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
účtov v súlade s nariadením o EPZÚ
môže
zrušiť
niektoré
účinky
konkurzného
konania
na
Curaçau,
prenesené
na
Nemecko
na
základe
uznania
začatia
tohto
konania(50),
je
len
logickým
dôsledkom
systému
vyplývajúceho
zo
vzťahu
medzi
nariadením o EPZÚ a nariadením o insolvenčnom konaní,
ktoré
nezahŕňa
konkurzné
konania
začaté v treťom
štáte.
Príkaz
na
zablokovanie
vydaný
podľa
vnútroštátneho
práva
aj
príkaz
na
zablokovanie
vydaný v súlade s nariadením o EPZÚ
síce musia v rámci
svojich
príslušných
režimov
dodržiavať
zásadu
rovnakého
zaobchádzania s veriteľmi,
tieto
dva
druhy
konaní
sa
neuplatňujú
na
tie
isté
situácie.
Skutočnosť,
že
príkaz
na
zablokovanie
podaný v súlade s týmto
nariadením
predstavuje
alternatívu
opatrení
na
zablokovanie
podľa
vnútroštátneho
právneho
poriadku(51),
ešte
neznamená,
že
podmienky
na
ich
vydanie
musia
byť
identické.
Potvrdzuje
to
jeho
rozsah
pôsobnosti(52) a podmienky
jeho
vydania(53),
ktoré
sú
vymedzené
samostatne a bez
odkazu
na
právo
členských
štátov.
54.      V druhom
rade
treba
pripomenúť,
že
nariadenie o EPZÚ
zabezpečuje
záväzné a priamo
uplatniteľné
ustanovenia,
ktorými
sa
zavádza
jednotné
európske
konanie
na
zablokovanie
bankových
účtov
umožňujúce v cezhraničných
prípadoch
účinne a urýchlene
zablokovať
finančné
prostriedky
vedené
na
bankových
účtoch(54).
Výklad
účelu
článku 2
ods. 2 písm. c)
tohto
nariadenia
teda
vedie k zohľadneniu
odkazu
normotvorcu
na
konkurzné
konania,
ako
sú
vymedzené v nariadení o insolvenčnom konaní,
čím
sa
obmedzuje
pôsobnosť
nariadenia o EPZÚ.(55)
55.      Takýto
odkaz
zabezpečuje v tomto
kontexte
jednotné
uplatňovanie
tohto
posledného
uvedeného
nariadenia
vo
všetkých
členských
štátoch a zabraňuje
fragmentácii
jeho
pôsobnosti v závislosti
od
toho,
či
sa
začatie
konania v treťom
štáte v jednotlivých
členských
štátoch
uznáva
alebo
nie.
To
by
malo
totiž
za
následok,
že
by
bolo
možné
dosiahnuť
vydanie
príkazu
na
zablokovanie v členskom
štáte,
ktorý
neuznáva
zahraničné
konanie,
ale
nie v štáte,
ktorý
ho
uznáva.(56)
56.      Ako
som
už
uviedol v predchádzajúcich
úvahách, z doslovného
znenia,
kontextu a účelu
článku 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ
vyplýva,
že
tento
článok
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
nevylučuje
vydanie
príkazu
na
zablokovanie v členskom
štáte,
ak
vnútroštátny
právny
poriadok
členského
štátu
príslušného
na
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
uznáva
konkurzné
konanie
vedené v treťom
štáte.
C.      Záverečná úvaha
57.      V záujme
úplnosti
by
som
rád
spomenul
posledný
bod
namiesto
záveru.
58.      Ako
som
uviedol(57),
súhlasím s názorom
Komisie,
že
je
potrebné
zabezpečiť
rovnaké
zaobchádzanie s veriteľmi v členskom
štáte,
ktorý
uznal
konkurzné
konanie
začaté v treťom
štáte.
59.      Nazdávam
sa
však,
že
ochrana
rovnakého
zaobchádzania s veriteľmi
by
mohla
byť
dostatočne
zabezpečená
skôr v štádiu
výkonu
príkazu
na
zablokovanie v členskom
štáte
jeho
výkonu(58), a nie v štádiu
vydávania
tohto
príkazu(59),
čím
by
sa
zároveň
zabránilo
fragmentácii
pôsobnosti
nariadenia o EPZÚ.
60.      V tejto
súvislosti,
ako
som
už
vysvetlil(60),
článok 46
ods. 2
nariadenia o EPZÚ
upravuje
fázu
výkonu
príkazu
na
zablokovanie
účtov a podmieňuje
jeho
výkon
uplatnením
lex
concursus v situáciách,
keď
bol
príkaz
na
zablokovanie
účtov
vydaný
pred
začatím
konkurzného
konania
voči dlžníkovi.
Napriek
tomuto
faktoru
času a bez
ohľadu
na
znenie,
ktoré
odkazuje
na
právny
poriadok
členského
štátu, v ktorom
sa
začalo
konkurzné
konanie,
sa
stotožňujem s názorom
Komisie,
ktorý
vyjadrila
na
pojednávaní,
že
rovnaké
dôsledky
by
sa
mali
uplatňovať v prípade
uznania
konkurzného
konania
tretieho
štátu.
Ak
by
totiž
nebolo
možné
zohľadniť
lex
concursus vrátane
prípadného
prerušenia
individuálneho
výkonu
príkazu
na
zablokovanie v členskom
štáte,
ktorý
uznal
začatie
konkurzného
konania
tretieho
štátu,
akékoľvek
uznávanie
tohto
konania
by
stratilo
svoj
zmysel.
Na
rozdiel
od
štádia
vydávania
príkazov
na
zablokovanie v členskom
štáte
pôvodu
by
porušovanie
rovnakého
zaobchádzania s veriteľmi
bolo
konkrétne a hmatateľné(61).
61.      Táto
úvaha
nemá v žiadnom
prípade
vplyv
na
skutočnosť,
že
cieľ
článku 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia o EPZÚ
sa
týka
iba
systému
zavedeného
nariadením o insolvenčnom konaní.
Je
zrejmé,
že
normotvorca
Únie
neplánoval
uznanie
konkurzného
konania
tretieho
štátu
ako
prípad
obmedzenia
pôsobnosti
nariadenia o EPZÚ.
62.      Problematika
súvisiaca s otázkou
zasahovania
príkazu
na
zablokovanie
účtov
do
riadneho
priebehu
konkurzného
konania a potreba
zabezpečiť
potrebný
účinok
takéhoto
uznania v členskom
štáte
výkonu,
ak
vnútroštátne
právo
tohto
členského
štátu
uznáva
začatie
konkurzného
konania
tretieho
štátu,
by
mohla
spadať
pod
výklad
článku 46
ods. 2
nariadenia o EPZÚ.
To
tiež
nevylučuje,
že
by
normotvorca
Únie
mohol v prípade
potreby
túto
problematiku
podrobnejšie
preskúmať,
najmä v prípade,
ak
by
jeho
zámerom
bolo,
aby
konkurzné
konania
začaté v treťom
štáte a uznané v členskom
štáte
podliehali
niektorému z nástrojov
práva
Únie.
VI.    Návrh
63.      Vzhľadom
na
všetky
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prvú
prejudiciálnu
otázku,
ktorú
položil
Oberlandesgericht Frankfurt
am Main (Vyšší
krajinský
súd
Frankfurt
nad
Mohanom,
Nemecko),
takto:
Článok 2
ods. 2 písm. c)
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
č. 655/2014 z 15. mája
2014 o zavedení
konania
týkajúceho
sa
európskeho
príkazu
na
zablokovanie
účtov s cieľom
uľahčiť
cezhraničné
vymáhanie
pohľadávok v občianskych a obchodných
veciach, v spojení s odôvodnením
8
tohto
nariadenia,
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že:
nevylučuje
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
účtov
podľa
článku 7
ods. 1
tohto
nariadenia a postúpenie
žiadosti o informácie o bankových
účtoch
podľa
článku 14
ods. 3
uvedeného
nariadenia,
ak
vnútroštátny
právny
poriadok
členského
štátu
príslušného
na
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
uznáva
konkurzné
konanie
vedené v dotknutom
treťom
štáte.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
iNázov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady z 15. mája
2014 o zavedení
konania
týkajúceho
sa
európskeho
príkazu
na
zablokovanie
účtov s cieľom
uľahčiť
cezhraničné
vymáhanie
pohľadávok v občianskych a obchodných
veciach
(Ú. v. EÚ L 189,
2014,
s. 59;
ďalej
len
„nariadenie o EPZÚ“).
3      Normotvorca
Únie
týmto
nariadením
zaviedol
európsky
príkaz
na
zablokovanie
bankových
účtov
(EPZÚ),
ktorý
má
uľahčiť
cezhraničné
vymáhanie
pohľadávok v občianskych a obchodných
veciach.
Odôvodnenie
8
tohto
nariadenia
odkazuje
na
konkurzné
konanie
„v zmysle“ nariadenia
Rady
(ES) č. 1346/2000 z 29. mája
2000 o konkurznom
konaní
(Ú. v. ES L 160,
2000, s. 1,
Mim.
vyd.
19/001, s. 191;
ďalej
len
„nariadenie o konkurznom
konaní“).
Toto
posledné
uvedené
nariadenie
bolo
zrušené
na
základe článku 91
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2015/848 z 20. mája
2015 o insolvenčnom konaní
(Ú. v. EÚ L 141,
2015,
s. 19;
ďalej
len
„nariadenie
o insolvenčnom konaní“).
Podľa
tohto
ustanovenia
„odkazy
na
zrušené
nariadenie
sa
považujú
za
odkazy
na
[nariadenie o insolvenčnom konaní]“. V tomto
poslednom
nariadení
pojem
„insolvenčné konanie“
odkazuje
na
konania
vymedzené v článku 1 ods. 1
tohto
nariadenia,
na
ktoré
sa
odkazuje v jeho prílohe A.
4      Podľa článku 4 bodu 7 nariadenia o EPZÚ
sa
„dlžník“
chápe
ako
„fyzická
osoba
alebo
právnická
osoba,
alebo
akýkoľvek
iný
subjekt,
ktorý
má
spôsobilosť
žalovať
alebo
byť
žalovaný
podľa
právneho
poriadku
členského
štátu,
proti
ktorému
sa
veriteľ
usiluje o vydanie
príkazu
na
zablokovanie v súvislosti s pohľadávkou
alebo
proti
ktorému
už
veriteľ
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
dosiahol“.
5      Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
účinky
konkurzného
konania
na
Curaçau sa
prenášajú
na
Nemecko
uznaním
začatia
konkurzného
konania
na
Curaçau,
takže
tieto
účinky
treba
posudzovať s prihliadnutím
na
§ 29
Faillissementsbesluit 1931
(vyhláška o konkurze z roku
1931),
ktorou
bolo
kodifikované
konkurzné
právo
na
Curaçau.
Podľa
tohto
ustanovenia
má
začatie
konkurzného
konania
za
následok
okamžité
ukončenie
súdneho
výkonu
rozhodnutia a od
tohto
okamihu
aj
znemožnenie
núteného
výkonu
rozsudku.
6      Článok 198
prvý
odsek
ZFEÚ
stanovuje,
že
„členské
štáty
súhlasia,
aby
sa k Únii
pridružili
neeurópske
krajiny a územia,
ktoré
majú
osobitné
vzťahy s Dánskom,
Francúzskom,
Holandskom a Spojeným
kráľovstvom.
Tieto
krajiny a územia
(ďalej
len
‚krajiny a územia‘)
sú
uvedené v prílohe II“.
7      Článok 355 bod 2 prvý
pododsek ZFEÚ
stanovuje,
že
„na
zámorské
krajiny a územia
uvedené v zozname v prílohe II sa
vzťahujú
osobitné
dojednania
pre
pridruženie
stanovené v štvrtej
časti“.
8      Rozhodnutie
Rady z 5. októbra
2021 o pridružení
zámorských
krajín a území k Európskej
únii
vrátane
vzťahov
medzi
Európskou
úniou
na jednej
strane a Grónskom a Dánskym
kráľovstvom
na strane
druhej
(rozhodnutie o pridružení
zámoria
vrátane
Grónska)
(Ú. v. EÚ L 355,
2021, s 6).
9      Pozri články 3 a 4
nariadenia o insolvenčnom konaní,
nazvané
„Medzinárodná
právomoc“ a „Preskúmanie
právomoci“.
10      Pozri v tejto
súvislosti
najmä
rozsudok z 22. novembra
2012,
Bank Handlowy a Adamiak (C‑116/11,
EU:C:2012:739, bod 40 a citovaná
judikatúra).
11      Pozri v tejto
súvislosti
dôvodovú
správu M. Virgósa a E. Schmita z 8. júla
1996 k Dohovoru o konkurznom
konaní z 3. mája
1996
(ďalej
len
„Virgósova a Schmitova správa“),
dokument
Rady
Európskej
únie č. 6500/96,
DRS
8
(CFC), bod 5.
12      Pozri článok 7 nariadenia o insolvenčnom konaní,
nazvaný
„Rozhodné
právo“.
13      Pozri články 8 až
18
nariadenia o insolvenčnom konaní.
14      Pokiaľ
ide o tento
aspekt,
pozri
najmä
rozsudok z 22. novembra
2012,
Bank Handlowy a Adamiak (C‑116/11,
EU:C:2012:739, bod 41 a citovaná
judikatúra).
15      Pozri odôvodnenie 65
nariadenia o insolvenčnom konaní.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
16      Ide o vedľajšie
insolvenčné konanie.
Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
17      Pozri
Virgósovu a Schmitovu správu, bod 154.
Pozri
tiež
MOSS,
G.,
FLETCHER, I. F.,
ISAACS,
S.:
The EU
Regulation on
Insolvency proceedings.
3.
vyd.,
Oxford University Press,
Oxford,
2016, s. 128
až
130.
18      Pozri
odôvodnenie
65
nariadenia o insolvenčnom konaní.
Pozri
tiež
bod
23 vyššie.
19      Niektoré
členské
štáty
(Grécko,
Poľsko a Rumunsko)
zapracovali
do
svojho
vnútroštátneho
právneho
poriadku
vzorové
právne
predpisy
komisie
UNCITRAL o cezhraničnom
úpadku z 30. mája
1997,
Organizácia
spojených
národov,
marec
2014,
dostupné
na
tejto
adrese:
https://uncitral.un.org/fr/texts/insolvency/modellaw/cross‑border_insolvency.
Iné
členské
štáty
riešia
túto
otázku
na
základe
osobitných
ustanovení o uznaní
začatia
konkurzného
konania
(napríklad
Nemecko)
alebo
sa
opierajú o všeobecné
ustanovenia
občianskeho
procesného
práva
(čo
je
prípad
Litvy).
Pozri v tejto
súvislosti
INSOL
Europe/Lexis PSL
Joint Project
on
„How EU
Member States recognise insolvency and
restructuring proceedings of a third country“,
január
2022.
Niektoré
členské
štáty
sú
okrem
toho
účastníkmi
medzinárodných
dohovorov s tretími
štátmi v oblasti
platobnej
neschopnosti
alebo
uzavreli
dohody o vzájomnej
právnej
pomoci v občianskych
veciach
zahŕňajúce
aj
otázky
platobnej
neschopnosti.
20      Článok 2 bod 6 nariadenia o insolvenčnom konaní,
nazvaný
„Vymedzenie
pojmov“,
odkazuje
na
„súdny
orgán
členského
štátu“
[v bode
i)] a na
„súdny
orgán
alebo
akýkoľvek
iný
príslušný
orgán
členského
štátu“
[v bode
ii)].
21      Pozri článok 1 ods. 1
tretí
pododsek nariadenia o insolvenčnom konaní.
Pozri v tejto
súvislosti
bod
35 nižšie.
22      Dohovor o súdnej
právomoci a výkone
rozhodnutí v občianskych a obchodných
veciach
(podpísaný
27. septembra
1968)
(Ú. v. ES L 299,
1972, s. 32,
ďalej
len
„Bruselský
dohovor z roku
1968“).
23      C‑129/92, EU:C:1993:363, bod 22.
24      Rozsudok z 20. januára 1994 (C‑129/92, EU:C:1994:13).
25      Pozri články 29
až
31
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra
2012 o právomoci a o uznávaní a výkone
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach
(Ú. v. EÚ L 351,
2012, s. 1;
ďalej
len
„nariadenie
Brusel
Ia“).
26      Rozsudok z 20. januára 1994, Owens Bank (C‑129/92, EU:C:1994:13, bod 37 a výrok rozsudku).
27      Táto
právna
zásada
sa
pripisuje
autorovi
GAVALDA,
A.:
Clunet,
1935, s. 113.
Pozri v tejto
súvislosti
MALAURIE,
P.:
Clunet,
1970, s. 941, a KEGEL,
G.:
Exequatur sur exequatur ne vaut. In:
Albrecht Dieckmann and others (ed.): Festschrift für Wolfram Müller Freienfels.
1. ed.
Nomos,
1986, s. 377.
28      Pozri
najmä
MERRET,
L.:
Article 2.
In:
MAGNUS,
U.,
MANKOWSKI,
P.:
European Commentaries on
Private International
Law,
Brussels Ibis
Regulation.
2.
ed.
Köln: Otto
Schmidt,
2023,
vol. 1, s. 86
až
102,
osobitne bod 12, a BROSCH,
M.,
MANTOVANI, M.:
Article 2.
In:
REQUEJO
ISIDRO, M. (ed.): Brussels I
Bis:
A
Commentary on
Regulation (EU)
Nº
1215/2012.
Cheltenham:
Edward
Elgar Publishing,
2022, s. 36
až
52,
osobitne s. 45, bod 2.29.
Pre
diferencovanejší
pohľad
pozri
MUIR
WATT,
H.:
Reconnaissance sur reconnaissance vaut parfaitement.
In:
Revue
critique de
droit international privé,
vol. 1,
2023, s. 135
až
152, a HAY,
P.:
Recognition of a Recognition Judgment under Bruxels I,
Guest éditorial. Dostupné na: https://conflictoflaws.net/2008/guest‑editorial‑hay‑on‑recognition‑of‑a‑recognition‑judgment‑under‑brussels‑i/.
29      Rozsudok
zo
7. apríla
2022
(C‑568/20,
EU:C:2022:264).
30      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Pikamäe vo
veci
H Limited (C‑568/20,
EU:C:2021:1026, body 32
až
36).
31      Rozsudok
zo
7. apríla
2022,
H Limited (C‑568/20,
EU:C:2022:264, bod 39).
32      Pozri
HESS,
B.:
Exequatur sur exequatur (ne)
vaut?
Der
EuGH erweitertet die Freizügigkeit von
Drittstaatenurteilen nach
Art.
39
ff.
EuGVVO:
zu EuGH,
7.4.2022,
Rs. C‑568/20,
J./H. Limited,
In:
Praxis des
internationalen Privat
‑ und Verfahrensrechts,
2022, s. 349
až
351.
33      Súdny
dvor
najmä
zohľadnil
okolnosť,
že
uznesenie o platobnom
rozkaze
vydané
High Court of
Justice (England & Wales)
[Vrchný
súd
(Anglicko a Wales),
Spojené
kráľovstvo], o ktoré
išlo v predmetnej
veci,
„bolo v členskom
štáte
pôvodu
predmetom
prinajmenšom
skráteného
kontradiktórneho
konania,
takže
predstavuje
rozhodnutie v zmysle
článku 2 písm. a)
nariadenia
[Brusel
Ia]“.
Pozri
rozsudok zo 7. apríla
2022,
H Limited (C‑568/20,
EU:C:2022:264, bod 32).
34      Článok 1 ods. 2 písm. b)
nariadenia
Brusel
Ia.
35      Pozri
rozsudky
zo
17. novembra
1983,
Merck
(292/82,
EU:C:1983:335, bod 12), a z 25. februára
2025,
BSH Hausgeräte (C‑339/22,
EU:C:2025:108, bod 27).
36      Pozri
rozsudok zo 7. novembra
2019,
K.H.K. (Zablokovanie bankových účtov)
(C‑555/18,
EU:C:2019:937, body 31 a 32).
37      Pokiaľ
ide o územnú
pôsobnosť
nariadenia o EPZÚ, článok 3 ods. 1
vymedzuje
cezhraničný
prípad
ako
„prípad, v ktorom
sa
bankový
účet
alebo
účty,
ktoré
majú
byť
[zablokované]
príkazom…,
vedú v inom
členskom
štáte
ako:
a) v členskom
štáte
súdu,
na
ktorý
sa
návrh
na
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
podľa článku 6 podáva,
alebo
b) v členskom
štáte, v ktorom
má
veriteľ
bydlisko“.
38      Pozri
odôvodnenie
8
nariadenia o EPZÚ.
39      V tomto
kontexte
môže
správca
alebo
likvidátor
požiadať
najmä o vydanie
takéhoto
príkazu v prospech
kolektívneho
záujmu
veriteľov,
aby
získal
späť
platbu
uskutočnenú
dlžníkom
pred
dátumom
začatia
konkurzného
konania, s cieľom
uľahčiť
vymáhanie
pohľadávok
dlžníka v platobnej
neschopnosti
alebo
pohľadávok
chrániacich
záujmy
veriteľov.
Okrem
toho
môže
aj
dlžník v platobnej
neschopnosti
dosiahnuť
vydanie
takéhoto
príkazu,
ak
po
začatí
konkurzného
konania
nebol
zbavený
majetku.
40      Pozri
tiež článok 7 ods. 2 písm. f)
nariadenia o insolvenčnom konaní.
41      Vyplýva
to
aj z predpisov,
ktoré
predchádzali
nariadeniu
Brusel
Ia,
konkrétne
nariadenia
Rady
(ES) č. 44/2001 z 22. decembra
2000 o právomoci a o uznávaní a výkone
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach
(Ú. v. ES L 12,
2001,
s. 1;
Mim. vyd. 19/004,
s. 42) a z Bruselského
dohovoru z roku
1968.
42      Pozri
najmä
rozsudok zo 14. novembra
2024,
Oilchart International
(C‑394/22,
EU:C:2024:952, bod 32 a citovaná
judikatúra).
43      Pozri
bod
23 vyššie.
44      Pripomínam,
že
túto
zásadu
potvrdzuje
odôvodnenie
63
nariadenia o insolvenčnom konaní.
45      Pozri článok 7 ods. 2 písm. f)
nariadenia o insolvenčnom konaní.
46      Pozri
na
ilustráciu článok 20
vzorových
právnych
predpisov
komisie
UNCITRAL o cezhraničnom
úpadku.
47      Aj
keď
sa
príkaz
na
zablokovanie
účtov
môže
vykonať v členskom
štáte
pôvodu,
jeho
hlavným
cieľom
ostáva
uľahčiť
vymáhanie
pohľadávok v inom
členskom
štáte,
ako
je
štát
súdu,
na
ktorý
sa
návrh
na
vydanie
tohto
príkazu
podáva.
48      Pozri bod 46
vyššie.
49      Pripomínam,
že v článku 4 bode 6 nariadenia o EPZÚ
je
„veriteľ“
vymedzený
ako
„fyzická
osoba s bydliskom v členskom
štáte
alebo
právnická
osoba s bydliskom v členskom
štáte,
alebo
akýkoľvek
iný
subjekt s bydliskom v členskom
štáte,
ktorý
má
spôsobilosť
žalovať
alebo
byť
žalovaný
podľa
právneho
poriadku
členského
štátu,
ktoré
podajú
návrh
na
vydanie
príkazu
na
zablokovanie v súvislosti s pohľadávkou
alebo
už
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
dosiahli“.
50      Pozri bod 15
vyššie.
51      Pozri článok 1 ods. 2
nariadenia o EPZÚ.
52      Pozri článok 2 nariadenia o EPZÚ.
53      Pozri článok 7 nariadenia o EPZÚ.
54      Pozri
odôvodnenie
5
nariadenia o EPZÚ.
Pozri v tejto
súvislosti
bod
37 vyššie.
55      Okrem toho treba pripomenúť, že vylúčenie obsiahnuté v tomto ustanovení nariadenia o EPZÚ predstavuje výnimku z pravidiel stanovených v tomto nariadení a ako ustanovenie o výnimke sa musí vykladať reštriktívne. Pozri
analogicky
rozsudok
zo
6. júna
2019,
Weil (C‑361/18,
EU:C:2019:473, bod 43 a citovaná
judikatúra).
56      Takáto
situácia
by
dokonca
podporovala
forum shopping,
najmä
vtedy,
ak
by
veriteľ
plánoval
vydanie
príkazu
na
zablokovanie
ešte
pred
začatím
konania
vo
veci
samej a ak
by
na
rozhodnutie
sporu
boli
príslušné
súdy
viacerých
členských
štátov.
57      Pozri
bod
49 vyššie.
58      V závislosti
od
uznania
či
neuznania
začatia
konkurzného
konania
tretieho
štátu.
59      Ak
sa
členský
štát
pôvodu
zhoduje s členským
štátom
výkonu,
mal
by
sa
pri
určovaní
účinkov
uznania
konkurzného
konania
tretieho
štátu
zohľadniť
práve
tento
posledný
uvedený
prvok.
60      Pozri
bod
40 vyššie.
61      Pozri
bod
52 vyššie.