Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
DEAN SPIELMANN
prednesené 13. novembra 2025(1)
Vec C‑666/24
Trestné konanie
proti
EGB,
EGC,
GTA,
SPG,
QCR,
ACB,
JRS,
RJDL,
FJG,
XBLL,
DBA,
CBE,
za účasti:
Ministerio Fiscal,
Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristes,
Asociación de Víctimas del Terrorismo,
Asociación Dignidad y Justicia,
AEGC,
AUGC,
Partido político VOX
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Audiencia Nacional (Vrchný súd s celoštátnou pôsobnosťou, Španielsko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v trestných veciach – Boj proti terorizmu – Hnutie za nezávislosť Katalánska – Zlučiteľnosť organického zákona č. 1/2024 o amnestii na účely inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácie v Katalánsku s právom Únie – Smernica (EÚ) 2017/541 – Oslobodenie od trestnej zodpovednosti osôb obvinených z trestných činov terorizmu, ktoré nemali za následok závažné porušenie ľudských práv – Pojem ‚závažné porušenie ľudských práv‘ – Medzinárodné humanitárne právo – Právna istota – Zásada ochrany legitímnej dôvery – Články 20 a 21 Charty základných práv Európskej únie – Prednosť práva Únie “
Obsah
Úvod
Právny rámec
Právo Únie
Charta
Smernica 2017/541
Španielske právo
Trestný zákon
LOA
Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
Analýza
O prvej, druhej, tretej, piatej a šiestej otázke
Všeobecný rámec práva Únie a priestor vyhradený amnestii
Obsah smernice 2017/541 a jej mlčanie o amnestii
Právny základ smernice 2017/541: článok 83 ZFEÚ a jeho dôsledky
Medzinárodné štandardy a judikatúra ESĽP v oblasti amnestie
Posúdenie zlučiteľnosti LOA so smernicou 2017/541 vzhľadom na analyzované skutočnosti
O štvrtej otázke
Prvá časť: vylučovacia doložka založená na závažnom porušení ľudských práv
Druhá časť: pôsobnosť článku 1 LOA a zásady právnej istoty a legitímnej dôvery
O ôsmej otázke
O siedmej otázke
O deviatej otázke
Návrh
Úvod
1.        „Pokiaľ ide o minulosť, treba zabudnúť na všetku vzájomnú nenávisť, s výnimkou Tridsiatich, Desiatich, Jedenástich a vládcov Pirea: táto výnimka však nebude platiť, ak bude voči týmto mužom vyvodená zodpovednosť.“(2) V Aténskej ústave Aristoteles takto opisuje výslovnú vôľu politického zmierenia, ktorá sprevádzala obnovenie demokracie v Aténach v roku 403 pred n. l. po tyranii Tridsiatich. Obsah tejto amnestie(3) mal veľký inštitucionálny význam. S cieľom obnoviť občiansky mier vyhlásili demokrati, ktorí sa vrátili k moci, generálnu amnestiu na všetky skutky spáchané za vlády oligarchie, s výnimkou niektorých politických činiteľov (Tridsiatich, Desiatich, Jedenástich a vládcov Pirea). Títo však mohli využiť amnestiu, ak súhlasili s tým, že sa podrobia postupu vyvodenia zodpovednosti (euthynai).
2.        Situácia, ktorú táto amnestia odhaľuje, už v sebe zahŕňa právny problém moderných amnestií.(4) Zdôrazňuje mechanizmus zabudnutia, ktorý na individuálnej aj kolektívnej úrovni umožňuje zaceliť rany a pokračovať ďalej. Ide o dobrovoľné zabudnutie, inštitucionálne odmietnutie znášať zášť, ktoré je koncipované ako prostriedok sociálneho zmierenia.(5) Kľúčovou otázkou však zostáva: ako možno zosúladiť požiadavky mieru a spravodlivosti?(6) Inými slovami, existujú hranice v snahe o dosiahnutie sociálnej zhody, keď je potrebné zabezpečiť spravodlivosť(7)? Na príklade Atén vidno, že jednou z možností je spájať amnestiu s predchádzajúcou kontrolou. Hoci amnestia bola všeobecná, vzťahovala sa na bývalých vládcov len pod podmienkou, že sa podrobia vyvodeniu zodpovednosti (euthynai), čím sa zosúladilo občianske zmierenie s individuálnou zodpovednosťou. Takmer dva a pol tisícročia po amnestii udelenej v Aténach v roku 403 pred n. l. na konci vlády Tridsiatich zostávajú dilemy, etické aj čisto právne, ktoré vyvoláva hľadanie rovnováhy medzi požiadavkou spravodlivosti a potrebou zmierenia, stálym problémom aj pri amnestiách udelených v novoveku, bez ohľadu na obdobie alebo politický kontext.
3.        Okrem toho bolestivé povojnové obdobie a séria zákonov o amnestii poskytujú obraz rôznych situácií. Ako prvý príklad je osobitne výstižný prípad masakra v Oradour‑sur‑Glane, násilný vojnový zločin spáchaný najmä na odvedených Alsasanoch.(8) Ďalej spomeniem zločiny a priestupky spáchané počas konfliktu kolaborantmi, činy odboja, ale aj zločiny spáchané po skončení konfliktu počas takzvaného „divokého očisťovania“(9).
4.        Nakoniec treba spomenúť zákony o amnestii týkajúce sa zločinov spáchaných v Alžírsku.(10) Je samozrejmé, že tradičný prístup, ktorý sa (príliš?) zaoberá zmierením, by v súčasnosti už nebol, prinajmenšom pokiaľ ide o obzvlášť závažné trestné činy, v súlade s ľudskými právami.(11)
5.        Táto problematika je jadrom prejednávanej veci. Cortes Generales (španielsky Parlament) prijal 10. júna 2024 zákon Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña (zákon č. 1/2024 o amnestii na účely inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácie v Katalánsku), (ďalej len „LOA“)(12). Vecná a časová pôsobnosť LOA zahŕňa skutky, ktoré zakladajú trestnú, správnu alebo zodpovednosť vo veciach verejných financií, spáchané v rámci referenda o nezávislosti Katalánska, ako aj činy spáchané v kontexte katalánskeho procesu osamostatnenia.
6.        LOA – čo nemožno poprieť – vyvolal hlbšiu diskusiu v rámci politickej sféry, inštitúcií, súdnictva, akademickej obce a všeobecnejšie v španielskej spoločnosti.
7.        Z právneho hľadiska bola v otázke zákonnosti LOA nedávno predložená ústavná sťažnosť na Tribunal Constitucional (Ústavný súd, Španielsko). Tento súd ho s výnimkou dvoch ustanovení vyhlásil za zlučiteľný s Constitución española (španielska Ústava), (ďalej len „Ústava“)(13) v rozsudku z 26. júna 2025(14).
8.        V tejto veci sa Súdny dvor vyjadruje k zlučiteľnosti LOA, ktorý sa vzťahuje na trestné činy súvisiace s terorizmom, s primárnym právom, sekundárnym právom a všeobecnými zásadami práva Únie. Konkrétne návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Audiencia Nacional (Vrchný súd s celoštátnou pôsobnosťou, Španielsko), bol podaný v rámci trestného konania začatého proti dvanástim osobám obvineným zo spáchania skutkov, ktoré predstavujú trestné činy terorizmu(15) v kontexte hnutia za nezávislosť Katalánska. Týka sa po prvé výkladu smernice (EÚ) 2017/541 o boji proti terorizmu(16), po druhé článku 20 ods. 2 a článku 21 ods. 1 ZFEÚ, ako aj článku 4 ods. 2 a 3 ZEÚ, po tretie článkov 20 a 21 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a po štvrté zásad legitímnej dôvery, právnej istoty a prednosti práva Únie.
9.        Táto vec tak vyvoláva doteraz neriešenú otázku zásadného významu: aký má byť rozsah a intenzita preskúmania vykonávaného Súdnym dvorom, ak je vnútroštátny zákon o amnestii na jednej strane spôsobilý oslabiť účinnosť smernice, ktorou sa stanovuje minimálna úroveň harmonizácie v boji proti terorizmu, a na druhej strane spôsobilý porušiť základné zásady vyplývajúce z primárneho práva Únie?
Právny rámec
Právo Únie
Charta
10.      V článku 20 Charty sa stanovuje: „Pred zákonom sú si všetci rovní.“
11.      Článok 21 Charty stanovuje:
„1.      Zakazuje sa akákoľvek diskriminácia najmä z dôvodu pohlavia, rasy, farby pleti, etnického alebo sociálneho pôvodu, genetických vlastností, jazyka, náboženstva alebo viery, politického alebo iného zmýšľania, príslušnosti k národnostnej menšine, majetku, narodenia, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie.
2.      V rozsahu pôsobnosti zmlúv a bez toho, aby boli dotknuté ich osobitné ustanovenia, je zakázaná akákoľvek diskriminácia z dôvodu štátnej príslušnosti.“
Smernica 2017/541
12.      Odôvodnenia 2, 8, 34, 35 a 39 smernice 2017/541 stanovujú:
„(2)      Terorizmus predstavuje jedno z najzávažnejších porušení univerzálnych hodnôt ľudskej dôstojnosti, slobody, rovnosti a solidarity a uplatňovania ľudských práv a základných slobôd, na ktorých je založená Únia. Zároveň predstavuje jeden z najvážnejších útokov na demokraciu a právny štát – zásady, ktoré sú spoločné pre členské štáty a na ktorých je založená Únia.
…
(8)      Táto smernica obsahuje vyčerpávajúci zoznam závažných trestných činov, ako je napríklad útok na život osoby, ktoré sú úmyselným konaním, a ktoré možno označiť za trestný čin terorizmu, ak a pokiaľ sú spáchané na účely terorizmu, a to s cieľom vážne zastrašiť obyvateľstvo, neoprávnene donútiť vládu alebo medzinárodnú organizáciu, aby niečo konala alebo sa zdržala konania, alebo vážne destabilizovať alebo zničiť základné politické, ústavné, hospodárske alebo sociálne zriadenie krajiny alebo medzinárodnej organizácie. Vyhrážanie sa takýmto úmyselným konaním by sa tiež malo považovať za trestný čin terorizmu, ak na základe objektívnych skutočností možno konštatovať, že takáto hrozba bola vykonaná s ktorýmkoľvek z uvedených teroristických cieľov. Naproti tomu konanie, ktorého cieľom je napríklad donútiť vládu, aby niečo konala alebo sa zdržala konania a ktoré nie je zahrnuté vo vyčerpávajúcom zozname zločinov, sa v zmysle tejto smernice nepovažuje za trestný čin terorizmu.
…
(34)      Keďže ciele tejto smernice nie je možné uspokojivo dosiahnuť na úrovni členských štátov, ale z dôvodu potreby harmonizovaných pravidiel v rámci celej Únie ich možno lepšie dosiahnuť na úrovni Únie, môže Únia prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity podľa článku 5 [TEÚ]. V súlade so zásadou proporcionality podľa uvedeného článku táto smernica neprekračuje rámec nevyhnutný na dosiahnutie uvedených cieľov.
(35)      V tejto smernici sú dodržané zásady uznané v článku 2 Zmluvy o EÚ, základné práva a slobody a zásady uznané najmä v Charte vrátane zásad stanovených v jej hlavách II, III, V a VI… Táto smernica sa musí vykonávať v súlade s týmito právami a zásadami, pričom sa zohľadní aj Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd[(17)], Medzinárodný pakt o občianskych a politických právach[(18)] a ďalšie záväzky v oblasti ľudských práv podľa medzinárodného práva.
…
(39)      Zavedenie trestnoprávnych opatrení prijatých podľa tejto smernice by malo byť úmerné povahe a okolnostiam trestného činu s ohľadom na sledované legitímne ciele a ich potrebu v demokratickej spoločnosti a mali by sa vylúčiť všetky formy svojvoľného konania, rasizmu alebo diskriminácie.“
13.      Podľa článku 1 tejto smernice s názvom „Predmet úpravy“:
„V tejto smernici sa stanovujú minimálne pravidlá týkajúce sa vymedzenia trestných činov a sankcií v oblasti trestných činov terorizmu, trestných činov súvisiacich s teroristickou skupinou a trestných činov súvisiacich s teroristickými činnosťami, ako aj opatrenia na ochranu a podporu obetí terorizmu a pomoc týmto obetiam.“
14.      Článok 2 uvedenej smernice, nazvaný „Vymedzenie pojmov“, stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
…
3.      ‚teroristická skupina‘ je štruktúrovaná skupina viac ako dvoch osôb, ktorá existuje počas určitého obdobia a koná koordinovane s cieľom páchať trestné činy terorizmu; „štruktúrovaná skupina“ je skupina, ktorá nebola vytvorená náhodne na okamžité spáchanie trestného činu a ktorá nemusí mať formálne vymedzené úlohy svojich členov, stálu členskú základňu ani rozvinutú štruktúru.“
15.      Článok 3 smernice 2017/541, nazvaný „Trestné činy terorizmu“ znie:
„1.      Členské štáty prijmú potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby nasledujúce úmyselné činy, ktoré sú vymedzené ako trestné činy podľa vnútroštátneho práva a ktoré vzhľadom na svoju povahu alebo kontext môžu vážne poškodiť krajinu alebo medzinárodnú organizáciu, boli vymedzené ako trestné činy terorizmu, ak boli spáchané s jedným z cieľov vymenovaných v odseku 2:
…
d)      spôsobenie rozsiahleho poškodenia štátneho alebo verejného zariadenia, dopravného systému, zariadenia infraštruktúry vrátane informačného systému, pevnej plošiny umiestnenej na kontinentálnom šelfe, verejného miesta alebo súkromného majetku, ktoré môže ohroziť ľudský život alebo mať za následok vážnu hospodársku stratu;
…
f)      výroba, držanie, získanie, preprava, dodávka alebo použitie výbušnín alebo zbraní, vrátane chemických, biologických, rádiologických alebo jadrových zbraní, ako aj výskum a vývoj chemických, biologických, rádiologických alebo jadrových zbraní;
…
2.      Cieľmi uvedenými v odseku 1 sú:
a)      vážne zastrašovať obyvateľstvo;
b)      neoprávnene naliehať na vládu alebo medzinárodnú organizáciu, aby vykonala alebo nevykonala nejaký čin;
c)      vážne destabilizovať alebo zničiť základné politické, ústavné, hospodárske alebo sociálne zriadenie krajiny alebo medzinárodnej organizácie.“
16.      Článok 4 uvedenej smernice s názvom „Trestné činy súvisiace s teroristickou skupinou“ stanovuje:
„Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby nasledujúce činy, ak sú spáchané úmyselne, boli trestné ako trestné činy:
a)      riadenie teroristickej skupiny;
b)      účasť na činnostiach teroristickej skupiny vrátane poskytovania informácií alebo materiálnych zdrojov alebo akéhokoľvek financovania jej činností s vedomím, že táto účasť prispeje k trestnej činnosti tejto teroristickej skupiny.“
17.      Podľa článku 13 tejto smernice, nazvaného „Vzťah k trestným činom terorizmu“:
„Na to, aby bol trestný čin uvedený v článku 4 alebo v hlave III trestný, nie je potrebné, aby bol trestný čin terorizmu skutočne spáchaný, a pokiaľ ide o trestné činy uvedené v článkoch 5 až 10 a článku 12, nie je ani potrebné, aby sa preukázalo spojenie s iným konkrétnym trestným činom uvedeným v tejto smernici.“
18.      Článok 14 uvedenej smernice s názvom „Napomáhanie a navádzanie, podnecovanie a pokus“ v odseku 3 stanovuje:
„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby bol pokus o spáchanie trestného činu uvedeného v článkoch 3, 6, 7, článku 9 ods. 1, článku 9 ods. 2 písm. a) a článkoch 11 a 12, s výnimkou držby uvedenej v článku 3 ods. 1 písm. f) a trestného činu uvedeného v článku 3 ods. 1 písm. j) trestný.“
19.      Článok 15 tej istej smernice, s názvom „Tresty pre fyzické osoby“, v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby sa trestné činy uvedené v článkoch 3 až 12 a článku 14 trestali uložením účinných, primeraných a odrádzajúcich trestov, ktoré môžu zahŕňať odovzdanie alebo vydanie.“
Španielske právo
20.      V Španielsku bola smernica 2017/541 prebratá prostredníctvom Ley Orgánica 1/2019 por la que se modifica la Ley Orgánica 10/1995, de 23 de noviembre, del Código Penal, para trasponer Directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero y de terrorismo, y abordar cuestiones de índole internacional (organický zákon č. 1/2019, ktorým sa mení organický zákon č. 10/1995 z 23. novembra 2019 o Trestnom zákone s cieľom prebrať smernice Európskej únie vo finančnej oblasti a oblasti terorizmu a zaoberať sa niektorými otázkami medzinárodnej povahy) z 20. februára 2019 (ďalej len „organický zákon č. 1/2019“)(19), ktorý nadobudol účinnosť 13. marca 2019.
21.      Medzi ustanoveniami uvedenými v návrhu na začatie prejudiciálneho konania sú jedinými ustanoveniami, ktoré boli zmenené organickým zákonom č. 1/2019, článok 572 a článok 553 ods. 1 Ley Orgánica 10/1995, del Código Penal (organický zákon č. 10/1995 o Trestnom zákone, ďalej len „Trestný zákon“)(20).
Trestný zákon
22.      Článok 16 Trestného zákona v odseku 1 stanovuje:
„O pokus ide vtedy, keď subjekt vonkajšími úkonmi priamo prejaví začiatok realizácie trestného činu tým, že vykoná všetky alebo časť skutkov, ktoré by objektívne mali viesť k výsledku, a trestný čin nevyvolá svoj účinok z dôvodu okolností, ktoré sú nezávislé od vôle jeho páchateľa.“
23.      Podľa článku 62 Trestného zákona:
„Za pokus možno uložiť trest, ktorý je o jeden alebo dva stupne nižší, než je trest stanovený zákonom za dokonaný trestný čin, a to v rozsahu, ktorý sa považuje za primeraný vzhľadom na nebezpečenstvo spojené s pokusom a dosiahnutý stupeň vykonania.“
24.      Článok 346 Trestného zákona stanovuje:
„1.      Nastraženie výbušnín alebo použitie akéhokoľvek iného prostriedku s podobnou ničivou silou, ktorý spôsobí zničenie letísk, prístavov, železničných staníc, budov, priestorov verejnej správy, skladov obsahujúcich horľavé alebo výbušné látky, dopravných ciest, prostriedkov verejnej dopravy, alebo potopenie alebo stroskotanie lode, povodeň, výbuch bane alebo priemyselného zariadenia, poškodzovanie koľajníc železničnej trate alebo úmyselné poškodenie signalizácie používanej v rámci prevádzky železničnej trate na zabezpečenie bezpečnosti dopravných prostriedkov, vyhodenie mosta do vzduchu, zničenie verejnej komunikácie, poškodenie ropovodov, vážne narušenie akéhokoľvek druhu alebo prostriedku komunikácie, narušenie alebo prerušenie dodávky vody, elektriny, uhľovodíka alebo iných dôležitých prírodných zdrojov, potrestá sa odňatím slobody na desať až dvadsať rokov, ak toto ničenie nevyhnutne ohrozuje život alebo bezpečnosť osôb.
2.      Ak takéto nebezpečenstvo nehrozí, trest je štyri až osem rokov odňatia slobody.
3.      Ak je ohrozenie sprevádzané útokom na život, telesnú integritu alebo zdravie osôb, tieto činy sa potrestajú samostatne trestom zodpovedajúcim spáchanému trestnému činu.“
25.      Článok 571 Trestného zákona stanovuje:
„Na účely tohto Trestného zákonníka sa teroristickými organizáciami alebo skupinami rozumejú organizácie alebo skupiny, ktoré majú znaky uvedené v článku 570 bis ods. 1 druhom pododseku, resp. v článku 570 ter ods. 1 druhom pododseku, a ktorých cieľom alebo predmetom je spáchanie niektorého z trestných činov uvedených v nasledujúcej časti.“
26.      Podľa článku 572 Trestného zákona:
„1.      Podporovanie, založenie, organizovanie alebo vedenie teroristickej organizácie alebo skupiny sa potrestá odňatím slobody na osem až pätnásť rokov a trvalou stratou všetkých verejných vyznamenaní, úradov a funkcií vrátane volených funkcií, s dočasným zákazom ich získania alebo vykonávania nových počas trvania trestu.
2.      Aktívna účasť alebo členstvo v organizácii alebo skupine sa potrestá trestom odňatia slobody na šesť až dvanásť rokov a trvalou stratou všetkých verejných vyznamenaní, úradov a funkcií vrátane volených funkcií s dočasným obmedzením možnosti počas trvania trestu získať alebo vykonávať nové funkcie.“
27.      Článok 573 Trestného zákona znie:
„1.      Teroristický trestný čin je akýkoľvek závažný trestný čin poškodzujúci život alebo telesnú integritu, slobodu, morálnu integritu, sexuálnu slobodu a integritu, majetok, prírodné zdroje alebo životné prostredie, verejné zdravie, ako aj závažný trestný čin, ktorý spôsobuje riziko katastrofy, úmyselný požiar, falšovanie a používanie falšovania a útoky na Korunu, porušenie zástupcu orgánu verejnej moci alebo verejného činiteľa pri výkone jeho funkcií, držanie zbraní, streliva alebo výbušnín, obchodovanie s nimi a ich držba podľa tohto zákona a únos lietadiel, lodí alebo iných prostriedkov verejnej dopravy alebo nákladnej dopravy, spáchané na jeden z týchto účelov:
(1)      rozvrátenie ústavného poriadku alebo závažné potlačenie alebo destabilizácia fungovania politických inštitúcií alebo hospodárskych alebo sociálnych štruktúr štátu, alebo donútenie orgánov verejnej moci, aby vykonali nejaký úkon alebo sa ho zdržali.
(2)      Vážne narušenie verejného poriadku.
(3)      Vážne narušenie fungovania medzinárodnej organizácie.
(4)      Vyvolanie stavu strachu vo vzťahu k obyvateľstvu alebo jeho časti.
2.      Teroristickými trestnými činmi sú tiež trestné činy v oblasti informačných technológií opísané v článkoch 197 bis, 197 ter a 264 až 264 quater, ak boli spáchané na jeden z účelov uvedených v predchádzajúcom odseku.
3.      Ostatné trestné činy vymedzené v tejto kapitole tiež predstavujú trestné činy terorizmu.“
28.      Článok 573a Trestného zákona stanovuje:
„1.      Za trestné činy terorizmu uvedené v odseku 1 predchádzajúceho článku sa uložia tieto tresty:
…
3.      Odňatie slobody na pätnásť až dvadsať rokov, ak vyvolajú potrat, ako sa uvádza v článku 144, spôsobia zranenia, ako sa uvádza v článkoch 149, 150, 157 alebo 158, majú za následok uväznenie osoby alebo spôsobujú ničenie alebo požiar, ako sa uvádza v článkoch 346 a 351.“
29.      Článok 574 Trestného zákona v odseku 1 stanovuje:
„Držba zbraní alebo streliva, držba alebo prechovávanie výbušných, zápalných, horľavých alebo dusivých látok alebo zariadení alebo ich súčastí, ako aj ich výroba, obchodovanie s nimi, ich preprava alebo dodávanie v akejkoľvek forme, ako aj samotné umiestnenie alebo použitie takýchto látok alebo príslušných zariadení alebo artefaktov sa potrestá odňatím slobody na osem až pätnásť rokov, ak sú tieto činy spáchané na jeden z účelov uvedených v článku 573 ods. 1.“
LOA
30.      V preambule LOA sa okrem iného uvádza:
„I (prvý odsek)
Amnestia je koncipovaná ako právny nástroj, ktorého cieľom je upustiť od uplatňovania platných noriem, ak skutky, o ktorých sa rozhodlo alebo ktoré boli kvalifikované ako trestný čin alebo ktoré zakladajú akýkoľvek iný druh zodpovednosti, nastali v špecifickom kontexte.
…
V [ôsmy, deviaty a trinásty odsek]
Proporcionalita zákona vyplýva z presnosti zoznamu skutkov vyhlásených alebo kvalifikovaných ako trestný čin a konania, ktoré je amnestované, ako aj z ich nevyhnutnej súvislosti so skutkami vykonanými počas obdobia vymedzeného zákonom. Tento spôsob zabraňuje všeobecnému a nepresnému odkazu a umožňuje zabrániť tomu, aby sa amnestia vzťahovala na iné druhy skutkov, ktoré priamo nesúvisia s procesom osamostatnenia a jeho dôsledkami, keďže dôvod tohto opatrenia neponecháva priestor na ich odpustenie.
To všetko je v súlade so zásadou primeranosti a s cieľom pravidla spojeného s povinnosťou vytvoriť podmienky umožňujúce zabezpečiť, aby sloboda a rovnosť jednotlivca a skupín, ktorých je súčasťou, boli skutočné a účinné, odstrániť prekážky, ktoré bránia jeho rozvoju alebo ho obmedzujú, a uľahčiť účasť všetkých občanov na politickom, hospodárskom, kultúrnom a sociálnom živote, ktorá vyplýva z článku 9 Ústavy a je adresovaná všetkým orgánom verejnej moci, ale najmä zákonodarcovi…
…
Na záver možno konštatovať, že cieľom tohto zákona je zabezpečiť právnu istotu, dodržiavanie zásady zákonnosti a právny rámec na nestrannú ochranu základných práv, berúc do úvahy odporúčania [Európskej komisie pre demokraciu prostredníctvom práva(21)], ktorá vo svojom stanovisku z roku 2013[(22)] zdôraznila dôležitosť zachovania jasného rozlišovania medzi zákonodarnou a súdnou mocou pri vykonávaní amnestie, čím sa zabezpečí rešpektovanie súdnej autonómie a demokratických zásad.
VI [štvrtý, ôsmy a deviaty pododsek]
V súlade s tým, čo uviedla Benátska komisia Rady Európy vo svojom stanovisku z 11. marca 2013, ktoré prijala na svojom 94. plenárnom zasadnutí, tento prístup, ktorý je navyše abstraktný, pretože v žiadnom prípade nezahŕňa posúdenie existencie skutočností, na ktoré sa môže vzťahovať každé z týchto vylúčení, je nevyhnutný. Prináleží teda zákonodarnej moci, aby stanovila kritériá na uplatnenie amnestie, a súdnej moci, aby identifikovala konkrétne osoby patriace do pôsobnosti vymedzeného zákonodarcom.
…
Odkaz na skutočnosti uvedené v článku 3 smernice [2017/541] alebo v článku 3 [EDĽP], ktorý zakazuje mučenie a neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie alebo trestanie, keďže tieto činy predstavujú hranicu, ktorá nemôže byť prekročená, sú príkladom [uvedenej rovnováhy medzi amnestiou a dodržiavaním ľudských práv, ako aj medzinárodných záväzkov, ktoré Španielsko prijalo]. Treba však mať na pamäti, že nie všetky ponižujúce činy patria do pôsobnosti tohto ustanovenia, ktoré vyžaduje, aby skutok okrem toho, že je nezákonný, dosiahol minimálnu hranicu závažnosti. Podľa judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva[(23)] je teda na to, aby sa skutok považoval za ponižujúci v zmysle článku 3 [EDĽP], vo všeobecnosti potrebné, aby telesné zranenia alebo utrpenie spôsobené obeti mali určitú intenzitu alebo v každom prípade boli schopné prelomiť morálnu alebo fyzickú odolnosť osoby. Výber sa týkal reštriktívneho režimu výnimiek z uplatňovania tohto zákona, pretože určité konania by mohli viesť k zámene s inými trestnými činmi, čo by mohol byť prípad niektorých skutkov, na ktoré sa vzťahuje kapitola VII hlavy XXII knihy II Trestného zákona.
V súlade s usmerneniami Benátskej komisie boli akty, ktoré možno amnestovať, presne a podrobne vymedzené s cieľom zabezpečiť právnu istotu a rovnosť pred zákonom. …“
31.      Článok 1 LOA s názvom „Vecná pôsobnosť“ stanovuje:
„1.      Udeľuje sa amnestia na nasledujúce skutky zakladajúce trestnú, správnu zodpovednosť alebo zodpovednosť v oblasti verejných financií, ku ktorým došlo v rámci hlasovaní, ktoré sa konali v Katalánsku 9. novembra 2014 a 1. októbra 2017, ich prípravu alebo dôsledky, pokiaľ boli vykonané medzi 1. novembrom 2011 a 13. novembrom 2023, ako aj nasledujúce skutky vykonané medzi týmito dátumami v kontexte takzvaného procesu osamostatnenia Katalánska, aj keď nesúvisia s vyššie uvedenými hlasovaniami alebo boli uskutočnené po nich:
a)      Skutky vykonané s úmyslom požadovať, podporovať alebo dosiahnuť odtrhnutie alebo nezávislosť Katalánska, ako aj tie, ktoré prispeli k dosiahnutiu týchto cieľov.
…
b)      Skutky vykonané s cieľom zvolať, podporiť alebo dosiahnuť uskutočnenie hlasovaní, ktoré sa konali v Katalánsku 9. novembra 2014 a 1. októbra 2017 alebo hlasovaní, ktorých zvolanie alebo uskutočnenie bolo vyhlásené za nezákonné, osobami, ktoré na to neboli oprávnené, ako aj skutky, ktoré prispeli k uskutočneniu týchto hlasovaní.
…
c)      Odmietnutie podriadiť sa, bez ohľadu na jeho povahu, narušenie verejného poriadku, útoky na orgány, ich zástupcov a verejných činiteľov alebo výtržnosti spáchané s cieľom umožniť konanie ľudových hlasovaní uvedených v písmene b) tohto odseku alebo ich dôsledky, ako aj akékoľvek iné konanie kvalifikované ako trestný čin spáchané s rovnakým úmyslom.
…
d)      Odmietnutie podriadiť sa, bez ohľadu na jeho povahu, narušenie verejného poriadku, útoky na orgány, ich zástupcov a verejných činiteľov alebo výtržnosti alebo akékoľvek iné porušenie verejného pokoja a poriadku vykonané s cieľom podporiť ciele a zámery opísané v predchádzajúcich písmenách alebo osoby obvinené alebo odsúdené za spáchanie niektorého z trestných činov uvedených v tomto článku.
e)      Skutky spáchané v rámci policajného zásahu, ktorého cieľom je sťaženie alebo zabránenie spáchaniu činov, ktoré zakladajú trestnú alebo správnu zodpovednosť uvedenú v tomto článku.
f)      Skutky spáchané s cieľom podporiť, dosiahnuť alebo uľahčiť spáchanie niektorého zo skutkov, ktoré zakladajú trestnú alebo správnu zodpovednosť alebo zodpovednosť za verejné financie uvedené v predchádzajúcich bodoch tohto článku, ako aj akýkoľvek iný čin, ktorý s nimi podstatne súvisí.
2.      Skutky, ktoré zakladajú trestnú, správnu zodpovednosť alebo zodpovednosť za verejné financie, ktoré sú predmetom amnestie podľa odseku 1 tohto článku, sa uplatňujú bez ohľadu na ich štádium, vrátane prípravy, a bez ohľadu na to, či ide o páchateľa alebo spolupáchateľa dotknutej osoby.
3.      Skutky, ktoré sa začali pred 1. novembrom 2011, sa považujú za skutky, ktoré patria do pôsobnosti tohto zákona len vtedy, ak sa ich vykonávanie skončilo po tomto dátume.
Do pôsobnosti tohto zákona sa zahrnú aj skutky, ktorých vykonávanie sa začalo pred 13. novembrom 2023, aj keď sa skončilo po tomto dátume.
4.      Použitie verejných financií na účely uvedené v písmenách a) a b) sa nepovažuje za obohatenie, ak bez ohľadu na jeho súlad s právnym poriadkom nebolo určené na získanie osobného majetkového prospechu.“
32.      Článok 2 LOA s názvom „Výnimky“ stanovuje:
„Z uplatňovania amnestie stanovenej v článku 1 sú v každom prípade vylúčené:
a)      Úmyselné činy proti osobám, ktoré mali za následok smrť, potrat alebo poškodenie plodu, stratu orgánu alebo končatiny alebo ich funkcie, stratu zmyslu alebo jeho funkcie, impotenciu, neplodnosť alebo vážnu deformáciu.
b)      Skutky kvalifikované ako mučenie alebo neľudské či ponižujúce zaobchádzanie v zmysle článku 3 [EDĽP] s výnimkou zaobchádzania, ktoré nepresahuje minimálnu hranicu závažnosti v tom zmysle, že nie je takej povahy, aby osobu ponižovalo alebo znehodnocovalo, urážalo jej dôstojnosť alebo v nej vyvolávalo pocity strachu, úzkosti alebo menejcennosti, ktoré by mohli narušiť jej morálnu alebo fyzickú odolnosť.
c)      Skutky, ktoré možno vzhľadom na ich účel kvalifikovať ako terorizmus podľa smernice [2017/541] a ktoré tiež úmyselne spôsobili závažné porušenie ľudských práv, najmä tých, na ktoré sa vzťahujú články 2 a 3 [EDĽP] a medzinárodné humanitárne právo.
d)      Skutky klasifikované ako trestný čin, ktorých vykonanie vykazuje rasistické, antisemitské, protirómske motívy alebo akýkoľvek iný druh diskriminácie, pokiaľ ide o náboženské vyznanie a vieru obete, etnický pôvod alebo rasu, pohlavie, vek, sexuálnu orientáciu alebo rodovú identitu, dôvody súvisiace s pohlavím, aporofóbiu alebo sociálne vylúčenie, ochorenie alebo zdravotné postihnutie, ktorými obeť trpí, bez ohľadu na to, či obeť skutočne vykazuje tieto podmienky alebo okolnosti.
e)      Skutky, ktoré sa kvalifikujú ako trestné činy poškodzujúce finančné záujmy Európskej únie.
f)      Skutky klasifikované ako vlastizrada alebo narušovaním mieru alebo nezávislosti štátu a súvisiace s národnou obranou, uvedené v hlave XXIII knihy II Trestného zákonníka, za predpokladu, že došlo k skutočnej a reálnej hrozbe a účinnému použitiu sily proti územnej celistvosti alebo politickej nezávislosti Španielska podľa podmienok stanovených v Charte Organizácie Spojených národov alebo v rezolúcii Valného zhromaždenia Organizácie Spojených národov č. 2625 (XXV) z 24. októbra 1970, ktorá obsahuje deklaráciu zásad medzinárodného práva týkajúcich sa priateľských vzťahov a spolupráce medzi štátmi v súlade s Chartou Organizácie Spojených národov.
g)      Trestné činy proti medzinárodnému spoločenstvu sú uvedené v XXIV. hlave II. knihy Trestného zákona.“
33.      Článok 4 LOA s názvom „Účinky na trestnú zodpovednosť“ znie:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 163 Ústavy a článku 267 [ZFEÚ], po nadobudnutí účinnosti tohto zákona:
a)      Súdny orgán, ktorý prejednáva vec, nariadi okamžité prepustenie osôb, na ktoré sa vzťahuje amnestia, ktoré sa nachádzajú vo väzení, či už z dôvodu vyšetrovacej väzby, alebo výkonu trestu.
Súdny orgán, ktorý prejednáva vec, tiež nariadi okamžité zrušenie všetkých ochranných opatrení osobného alebo vecného charakteru, ktoré by boli nariadené z dôvodu konaní alebo opomenutí patriacich do objektívnej pôsobnosti tohto zákona, s výnimkou občianskoprávnych opatrení uvedených v článku 8 ods. 2.
b)      Súdny orgán, ktorý prejednáva vec, pozastaví platnosť na zatykačov vydaných proti osobám uvedeným v tomto dokumente, ako aj vnútroštátnych, európskych a medzinárodných zatykačov.
c)      Zastavenie trestného stíhania z akéhokoľvek dôvodu nebráni zrušeniu ochranných opatrení, ktoré boli nariadené pred nadobudnutím účinnosti tohto zákona a ktoré by viedli k zbaveniu výkonu základných práv a verejných slobôd.
d)      Súdny orgán, ktorý prejednáva vec, ukončí výkon všetkých trestov odňatia slobody, zákazov činnosti a pokút uložených ako hlavný alebo vedľajší trest, ktoré majú pôvod v amnestovanom konaní alebo opomenutí.
e)      Úplne alebo čiastočne vykonané tresty odňatia slobody nemožno započítať v iných trestných konaniach, ak sú skutky, ktoré viedli k výkonu trestu, amnestované podľa tohto zákona. Rovnaké pravidlo sa uplatňuje na obdobia vyšetrovacej väzby, po ktorých nedošlo k odsúdeniu z dôvodu nadobudnutia účinnosti tohto zákona.
f)      Zápis do registra trestov vyplývajúci z odsúdenia za amnestovaný trestný čin sa vymaže.“
34.      Podľa článku 9 LOA s názvom „Právomoc uplatňovať amnestiu“:
„1.      Amnestia za skutky, ktoré sú trestným činom, sa uplatňuje súdmi uvedenými v článku článku 11 tohto zákona ex offo alebo na návrh účastníka konania alebo Ministerio Fiscal [prokuratúra, Španielsko] a v každom prípade po vypočutí prokuratúry a účastníkov konania.
2.      Amnestiu skutkov zakladajúcich správne porušenia alebo zodpovednosť v oblasti verejných financií, uplatňujú orgány príslušné na začatie, vedenie alebo ukončenie konaní zodpovedajúcich takýmto skutkom, v závislosti od stavu ich dokonania, po vypočutí zainteresovanej strany.
3.      Konkrétny skutok zakladajúci trestnú alebo správnu zodpovednosť alebo zodpovednosť v oblasti verejných financií možno považovať za amnestovaný len vtedy, ak bola takáto amnestia vyhlásená právoplatným rozhodnutím vydaným príslušným orgánom v súlade s ustanoveniami tohto zákona.“
35.      Článok 10 LOA s názvom „Prednostné a naliehavé zaobchádzanie“ stanovuje:
„Uplatnenie amnestie v každej veci prináleží súdnym, správnym alebo účtovným orgánom uvedeným v tomto zákone, ktoré prioritne a v naliehavých prípadoch prijímajú relevantné rozhodnutia v súlade s týmto zákonom bez ohľadu na stav dotknutého správneho alebo súdneho konania alebo v oblasti verejných financií.
Rozhodnutia sa prijímajú v lehote najviac dvoch mesiacov, čím nie sú dotknuté následné opravné prostriedky, ktoré nemajú odkladný účinok.“
36.      Článok 11 ods. 1 LOA, nazvaný „Konanie v trestných veciach“, stanovuje:
„Súdne orgány uplatnia amnestiu v akomkoľvek štádiu trestného konania.“
Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
37.      Prokuratúra podala v súlade s článkom 650 Real Decreto pro el que se aprueba la Ley de Enjuiciamiento Criminal (Trestný poriadok), ktorý schválil Real Decreto (kráľovský dekrét) zo 14. septembra 1882(24), pred Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (vyšetrovací súd č. 6 Národného súdu, Španielsko) predbežnú obžalobu, ktorou podal trestné oznámenie na dvanásť osôb, voči ktorým sa vedie vyšetrovanie.(25) Prokuratúra predovšetkým obviňuje týchto dvanásť osôb z trestných činov členstva v teroristickej organizácii.(26) Okrem toho ôsmich z nich obviňuje z trestného činu držania, prechovávania a výroby zápalných alebo výbušných látok alebo zariadení alebo ich zložiek, ako aj z trestného pokusu o teroristické útoky.(27)
38.      Okrem toho niektoré španielske združenia(28) a politická strana VOX podali ľudovú obžalobu v rámci trestného konania začatého prokuratúrou proti tým istým vyšetrovaným osobám, ktorým boli vytýkané tie isté trestné činy ako zo strany prokuratúry, na základe článku 125 Ústavy, hoci požaduje prísnejšie tresty, než aké požaduje prokuratúra.
39.      Konkrétne z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že tak v obžalobe prokuratúry, ako aj v uznesení o vznesení obvinenia ľudovej obžaloby sa obvineným vytýka, že patrili ku Comité de Defensa de la República (výbory obrany republiky, Španielsko, ďalej len „CDR“), ako aj k Equipo de Respuesta Táctica (taktický zásahový tím, Španielsko, ďalej len „ERT“).
40.      Podľa prokuratúra zorganizovali CDR v Katalánsku mnoho akcií a aktivít, z ktorých niektoré predstavovali trestné činy, v rámci plánovanej a organizovanej stratégie zameranej na zvrhnutie ústavného poriadku. Táto stratégia sa prejavila v podobe odmietnutia využiť zákonné prostriedky, ktoré ponúka právny štát na vyjadrenie politických a sociálnych nárokov, a priamou výzvou na prejavenie neposlušnosti, ako aj na prijatie opatrení, ktorých cieľom bolo vyvolať masové nepokoje. Cieľom bolo nastolenie dokonaných skutkov prostredníctvom prevzatia kontroly nad územím a zásahom do strategických, hospodárskych a zásobovacích odvetví.
41.      Pokiaľ ide o ERT, obžaloba ho prezentuje ako bunku obžalovaných patriacu k rôznym CDR, ktorá sa vyznačovala veľkým radikalizmom. Členovia zdieľajú extrémny aktivizmus, ktorého cieľom je dosiahnuť nezávislosť Katalánska prostredníctvom použitia násilia „v najväčšej možnej miere“, s cieľom prinútiť inštitúcie, aby de facto uznali oddelenie Katalánska od zvyšku Španielska. Zúčastnili sa na niektorých najnásilnejších činnostiach pripisovaných CDR, pričom sa zamerali najmä na citlivé infraštruktúry a v niektorých prípadoch na príslušníkov štátnych bezpečnostných zložiek. Ľudová obžaloba tiež tvrdí, že ERT uskutočnil útoky proti verejným inštitúciám veľkého významu, ako napríklad obsadenie radníc a plánované obsadenie katalánskeho parlamentu.
42.      Z obžaloby ďalej vyplýva, že obžalovaní ako členovia ERT prispeli k vytvoreniu a rozvoju koordinačných centier pre činnosti CDR v súlade s úlohou, ktorú im zveril katalánsky subjekt s názvom Centro Nacional de Inteligencia (Národné spravodajské centrum). Táto úloha spočívala v poskytovaní logistickej infraštruktúry potrebnej na uskutočnenie činnosti zameranej na obsadenie a udržiavanie katalánskeho parlamentu vzhľadom na technické a ľudské kapacity skupiny. Sú obvinení zo založenia paralelnej teroristickej organizácie, tajnej a stabilnej povahy, s cieľom uskutočniť násilné akcie alebo útoky proti konkrétnym cieľom s použitím výbušnín alebo zápalných látok vyrobených v dvoch tajných laboratóriách zriadených v dvoch súkromných domoch.
43.      Po skončení fázy vyšetrovania bola vec predložená vnútroštátnemu súdu, ktorý je zodpovedný za prechodnú a ústnu fázu konania.
44.      LOA nadobudol účinnosť 11. júna 2024. Vnútroštátny súd má pochybnosti, pokiaľ ide o uplatnenie tohto zákona v prejednávanej veci, najmä pokiaľ ide o začlenenie skutkov, ktoré môžu byť smernicou 2017/541 kvalifikované ako teroristické činy, do pôsobnosti amnestie.
45.      Vnútroštátny súd uskutočnil 27. júna 2024 pojednávanie na účely preskúmania amnestie, na ktorú sa odvolával ako na výnimku, o ktorej sa malo rozhodnúť pred prejednaním veci samej. Žalovaní opätovne požiadali o uplatnenie amnestie. Prokuratúra podporila tento návrh, pričom sa domnievala, že je potrebné konštatovať amnestiu skutkov, ktoré sú predmetom konania, keďže ju schválil Cortes Generales (španielsky Parlament), že jeho časová a vecná pôsobnosť sa vzťahuje na inkriminované skutky a že vylúčenie stanovené v článku 2 písm. c) LOA sa neuplatní. Ľudová obžaloba namietala proti uplatneniu LOA, pričom okrem iného tvrdila, že porušuje zásady rovnosti, účinnosti a právnej istoty.
46.      Vnútroštátny súd uvádza, že mu teraz prináleží rozhodnúť, či vyhovie námietke vznesenej in limine litis, alebo inými slovami, či amnestiu uplatní, alebo nie.(29)
47.      Za týchto okolností Audiencia Nacional (Vrchný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa smernica [2017/541] vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu zákonu, akým je [LOA], ktorý neumožňuje stíhať a prípadne sankcionovať v trestnom konaní osoby, ktoré sa aktívne podieľajú na činnostiach teroristickej skupiny, pričom stanovuje zánik ich trestnej zodpovednosti?
2.      Má sa smernica 2017/541, a konkrétne jej článok 13, vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu zákonu, akým je [LOA], ktorý neumožňuje stíhať a prípadne sankcionovať v trestnom konaní osoby, ktoré sa aktívne zúčastňujú na činnostiach teroristickej skupiny, pričom stanovuje zánik ich trestnej zodpovednosti, keďže na to, aby ich konanie bolo trestné, stanovuje okrem účasti v teroristickej skupine dodatočnú požiadavku spočívajúcu v tom, že skutočne a úmyselne spôsobili závažné porušenie ľudských práv?
3.      Má sa smernica 2017/541 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu zákonu, ako je [LOA], ktorý rozlišuje medzi teroristickými trestnými činmi a trestnými činmi spojenými s teroristickou skupinou, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, podľa toho, či boli alebo neboli skutočne a úmyselne spôsobené závažné porušenie ľudských práv tak, aby toto rozlišovanie umožnilo, že niektoré z týchto trestných činov terorizmu alebo trestných činov súvisiacich s teroristickou skupinou nebudú podliehať trestnej zodpovednosti?
4.      Má sa zásada právnej istoty podľa práva Únie, ktorá je zakotvená v judikatúre [Súdneho dvora], vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je [LOA], ktorá podmieňuje zbavenie trestnej zodpovednosti prostredníctvom amnestie udelenej osobe obvinenej zo skutkov, ktoré patria do pôsobnosti smernice 2017/541, tým, že nimi neboli úmyselne spôsobené závažné porušenie ľudských práv, najmä porušenie upravené v článkoch 2 a 3 [EDĽP] a v medzinárodnom humanitárnom práve, pričom nespresňuje, ktoré skutky predstavujú tieto porušenia, ani nestanovuje dolnú hranicu závažnosti, ktorá sa musí prekročiť, aby sa amnestia stala neúčinnou? Je alternatívne so zásadou legitímnej dôvery a právnej istoty podľa práva Únie nezlučiteľná právna úprava, aká je obsiahnutá v článku 1 [LOA], ktorá stanovuje tak objektívne, ako aj subjektívne nepresné znaky na účely vyvodenia alebo nevyvodenia trestnej zodpovednosti?
5.      Má sa smernica 2017/541 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu zákonu, akým je [LOA], ktorý neumožňuje stíhať a prípadne sankcionovať v trestnom konaní osoby, ktoré vyrobia, držia, získajú, prepravia, dodajú alebo použijú výbušniny na teroristické účely, pričom stanovuje zánik ich trestnej zodpovednosti?
6.      Má sa smernica 2017/541 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu zákonu, akým je [LOA], ktorý neumožňuje stíhať a prípadne sankcionovať v trestnom konaní – pričom stanovuje zánik ich trestnej zodpovednosti – osoby, ktoré na teroristické účely začnú vykonávať násilné činy prostredníctvom určovania cieľov, ktoré sa majú v rozsiahlej miere poškodzovať, lebo predstavujú symboly odporujúce ideológii teroristickej skupiny, hliadkovať alebo zhotovovať fotografickú dokumentáciu verejných miest, ktoré sa majú poškodzovať – osobitne sídiel [prokuratúry], bezpečnostných síl a zložiek štátu, inštitúcií autonómnych spoločenstiev alebo policajných vozidiel –, a to v záujme zabezpečenia náležitého vykonania násilného plánu zosnovaného teroristickou skupinou s cieľom úspešne vykonať uvedené poškodzovanie?
7.      Majú sa zásada prednosti práva EÚ, ktorá je zakotvená v judikatúre Súdneho dvora, a zásada lojálnej spolupráce podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je [LOA], ktorá stanovuje zánik trestnej zodpovednosti prostredníctvom amnestie v prípade osoby obvinenej z konaní, ktoré možno zaradiť do pôsobnosti smernice 2017/541?
8.      Majú sa články 20 a 21 [Charty] vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je [LOA], ktorá stanovuje zánik trestnej zodpovednosti prostredníctvom amnestie v prípade osoby obvinenej z trestných činov spáchaných v Španielsku, ktoré možno zaradiť do pôsobnosti smernice 2017/541, z dôvodu ideologického cieľa sledovaného týmito trestnými činmi?
9.      Majú sa článok 4 ods. 2 ZEÚ, ako aj článok 20 ods. 2 a článok 21 ods. 1 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je [LOA], ktorá prostredníctvom amnestie stanovuje zánik trestnej zodpovednosti osôb obvinených z terorizmu, lebo predmetné skutky boli spáchané so zámerom oddeliť časť štátneho územia od tohto členského štátu?“
48.      Písomné pripomienky predložili obžalovaní, ľudová obžaloba, prokuratúra, Európska komisia, ako aj španielska vláda. Títo účastníci konania tiež predniesli svoje ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 15. júla 2025.
Analýza
49.      Na úvod treba uviesť, že otázky položené vnútroštátnym súdom možno rozdeliť do dvoch odlišných skupín. Prvá, ktorá zhromažďuje väčšinu z nich, sa týka zlučiteľnosti LOA so smernicou 2017/541. Druhá skupina sa týka súladu LOA s niektorými všeobecnými zásadami práva Únie, ako sú právna istota, rovnosť pred zákonom a prednosť práva Únie. Zdá sa mi preto vhodné preskúmať tieto otázky postupne podľa tohto rozdelenia a v tomto poradí.
O prvej, druhej, tretej, piatej a šiestej otázke
50.      Svojou prvou, druhou, treťou, piatou a šiestou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2017/541 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je LOA. Tento zákon stanovuje zánik trestnej zodpovednosti každej osoby, ktorá sa aktívne podieľala na činnostiach teroristickej skupiny alebo sa dopustila iných činov uvedených v tejto smernici, najmä pokiaľ ide o výrobu, držbu, nadobudnutie, prepravu, dodávku alebo používanie výbušnín na teroristické účely alebo vykonanie násilných akcií pripravených plánovaním cieľov, ich sledovaním alebo ich fotografickým prieskumom. Oslobodenie od stíhania však podmieňuje tým, že tieto činy úmyselne a skutočne nespôsobili závažné porušenie ľudských práv, pričom nespresňuje presnú povahu činov a príslušnú hranicu závažnosti. Takáto právna úprava by tak rozlišovala medzi teroristickými trestnými činmi podľa ich následkov a mohla by ohroziť potrebný účinok smernice 2017/541, ako aj povinnosť stíhania a účinnej trestnej sankcie.
51.      Inými slovami a na zhrnutie, podstatou spoločného výkladu piatich uvedených otázok je, že ich cieľom je určiť, či LOA, na základe ktorého sa udeľuje amnestia na určité činy spadajúce do pôsobnosti smernice 2017/541, narušuje potrebný účinok tejto smernice.(30) Nejde teda o pôvodný nedostatok pri transpozícii smernice, ale o neskôr prijaté opatrenie, ktoré podľa vnútroštátneho súdu znefunkčňuje uplatňovanie vnútroštátnych ustanovení, ktorými bola smernica už prebratá, a v konečnom dôsledku samotnú smernicu. Kľúčovou otázkou teda je, či tento zákon o amnestii tým, že ruší trestnoprávnu zodpovednosť za takéto činy, zbavuje smernicu jej plnej účinnosti.
52.      Odpoveď na túto zložitú otázku si vyžaduje zohľadnenie viacerých parametrov. V prvom rade je potrebné objasniť, ako právo Únie chápe opatrenie amnestie, t. j. či ide o harmonizovanú oblasť alebo oblasť patriacu do výlučnej právomoci členských štátov. Z tohto hľadiska bude vhodné preskúmať, ako k tomuto inštitútu pristupuje právo Únie, a najmä nástroje týkajúce sa justičnej spolupráce medzi členskými štátmi. V tejto súvislosti treba určiť, čo vyplýva z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa amnestie a jej vplyvu na povinnosť členských štátov zabezpečiť účinné uplatňovanie práva Únie.
53.      V druhom rade, po vymedzení všeobecného rámca práva Únie a miesta, ktoré je vyhradené amnestii, je potrebné sa zamerať na samotné znenie smernice 2017/541 a preskúmať, čo stanovuje, pokiaľ ide o to, či je amnestia možná, a ak nie, aké relevantné závery možno vyvodiť z jej znenia, a to najmä z odôvodnení tejto smernice.
54.      V treťom rade treba zasadiť uvedenú smernicu do právneho rámca, na základe ktorého bola prijatá, a to do článku 83 ZFEÚ, a preskúmať, do akej miery tento normatívny základ objasňuje a vymedzuje povinnosť členských štátov predchádzať akejkoľvek situácii beztrestnosti.
55.      Vo štvrtom rade, keďže amnestia je mechanizmus, ktorý sa priamo dotýka národnej suverenity a z tohto dôvodu spadá do miery voľnej úvahy priznanej členským štátom, treba si položiť otázku, akým spôsobom vymedzujú štandardy vyplývajúce z judikatúry ESĽP rozsah prípustnej amnestie vzhľadom na medzinárodné záväzky.
56.      V piatom a poslednom rade treba posúdiť, či zohľadnenie všetkých týchto skutočností umožňuje dospieť k záveru, že potrebný účinok smernice 2017/541 je v prejednávanej veci ohrozený prijatím LOA.
Všeobecný rámec práva Únie a priestor vyhradený amnestii
57.      V prvom rade je potrebné konštatovať, že Súdny dvor vo svojom rozsudku AB a i. (Zrušenie amnestie) konštatoval, že „právo [Únie] neupravuje prijímanie a zrušenie amnestie“(31). Z toho vyplýva, že amnestia nie je harmonizovanou oblasťou a patrí do výlučnej právomoci členských štátov.
58.      V tom istom rozsudku Súdny dvor spresnil spôsob, akým môže právo Únie súvisieť s vnútroštátnymi legislatívnymi aktmi týkajúcimi sa zrušenia amnestie. Súdny dvor bol teda okrem iného vyzvaný, aby rozhodol o zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá obmedzuje preskúmanie vykonávané ústavným súdom len na súlad zákona, ktorým sa ruší amnestia, s vnútroštátnou ústavou, bez preskúmania jej súladu s právom Únie. Súdny dvor rozhodol, že takéto konanie vzhľadom na to, že jeho cieľom nie je vykonanie práva Únie, nepatrí do jeho pôsobnosti, a preto nepatrí do jeho právomoci.(32)
59.      Hoci spory vo veci samej a vo veci, ktorá viedla k vydaniu rozsudku AB, týkajú opatrenia amnestie, líšia sa v tom, že prvá vec sa týka uplatňovania zákona o amnestii, zatiaľ čo druhá sa týkala jeho zrušenia.
60.      Nič to však nemení na tom, že závery vyplývajúce z rozsudku AB sú naďalej plne relevantné. Zrušenie amnestie, ako aj vnútorný postup preskúmania jej súladu s vnútroštátnou ústavou totiž patria výlučne do pôsobnosti vnútroštátneho práva a v zásade nepatria do pôsobnosti práva Únie. Hoci teda podmienky prijímania alebo zrušenia amnestie vyplývajú z vnútroštátneho právneho poriadku, prináleží súdu Únie, aby pri posudzovaní vplyvu takéhoto opatrenia na vykonávanie sekundárneho práva priznal členským štátom dostatočne širokú mieru voľnej úvahy pod podmienkou dodržania povinností vyplývajúcich z práva Únie.
61.      Okrem toho, ako zdôraznila španielska vláda vo svojich písomných a ústnych pripomienkach, amnestia je všeobecne uznaná právom Únie ako opatrenie, ktoré môže byť upravené a uplatňované vnútroštátnymi právnymi poriadkami, najmä v rámci justičnej spolupráce. V tejto súvislosti článok 10 ods. 1 písm. d) smernice 2011/99/EÚ o európskom ochrannom príkaze(33) umožňuje príslušnému orgánu vykonávajúceho štátu odmietnuť uznať takýto príkaz, ak je ochrana odvodená od výkonu trestu alebo opatrenia, na ktoré sa vzťahuje amnestia podľa vnútroštátneho práva vykonávajúceho štátu, a súvisí s konaním, ktoré podľa tohto práva patrí do právomoci tohto štátu.
62.      Okrem toho rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV vo svojom článku 3 ods. 1 tiež stanovuje, že súdny orgán vykonávajúceho členského štátu odmietne vykonať európsky zatykač, ak sa na trestný čin, ktorý je dôvodom zatykača, vzťahuje amnestia vo vykonávajúcom členskom štáte, ak tento štát má právomoc stíhať trestný čin podľa svojho vlastného trestného práva. Napokon iné nástroje, ktorými sa uplatňuje zásada vzájomného uznávania v rámci justičnej spolupráce v trestných veciach, stanovujú, že amnestiu alebo milosť môže udeliť štát pôvodu, ako aj vykonávajúci štát.(34)
63.      Z toho vyplýva, že v právnom poriadku EÚ zostáva amnestia výsadou členských štátov. Právo EÚ len uznáva jej existenciu a zohľadňuje ju vo svojich nástrojoch justičnej spolupráce, avšak neharmonizuje jej obsah ani podmienky jej udelenia.
Obsah smernice 2017/541 a jej mlčanie o amnestii
64.      V druhom rade z textu smernice 2017/541 vyplýva, že jej prijatie je odpoveďou na potrebu výraznejšej harmonizácie, ako bola dosiahnutá rámcovým rozhodnutím 2002/475/SVV o boji proti terorizmu.(35) Toto posilnenie je odôvodnené jednak vývojom teroristických hrozieb a jednak právnymi povinnosťami, ktoré vyplývajú pre Úniu a jej členské štáty z medzinárodného práva. Vzhľadom na cezhraničnú povahu tohto javu smernica výslovne zdôrazňuje potrebu koordinovanej reakcie a posilnenej spolupráce tak v rámci jednotlivých členských štátov, ako aj medzi nimi.(36)
65.      Treba uviesť, že hoci smernica 2017/541 medzi svojimi cieľmi uvádza posilnenie užšej a účinnejšej spolupráce medzi členskými štátmi v boji proti terorizmu, neobsahuje žiadne osobitné ustanovenie týkajúce sa vnútroštátnych mechanizmov zániku trestnej zodpovednosti, ako je amnestia. Mlčí sa teda o možnosti členských štátov upraviť tento typ inštitútu.
66.      Toto mlčanie však nemožno vykladať ako neexistenciu obmedzení. Smernica totiž stanovuje, že jej ustanovenia sa musia uplatňovať v súlade s hodnotami zakotvenými v článku 2 ZEÚ, ako aj so základnými právami a slobodami zaručenými Chartou, najmä tými, ktoré sú stanovené v jej hlavách II, III, V a VI.(37) Okrem toho pripomína, že pri ich vykonávaní sa musia zohľadňovať EDĽP, Medzinárodný pakt o občianskych a politických právach, ako aj ďalšie medzinárodné záväzky členských štátov v oblasti ochrany ľudských práv.(38) Nakoniec v odôvodnení 37 sa zdôrazňuje, že by nemala mať za následok zmenu práv, záväzkov a povinností členských štátov vyplývajúcich z medzinárodného práva, vrátane medzinárodného humanitárneho práva. Inými slovami, toto odôvodnenie stanovuje výslovné obmedzenie harmonizácie, o ktorú sa usiluje normotvorca Únie.
67.      Z toho na jednej strane vyplýva, že smernica 2017/541 ponecháva členským štátom možnosť prijať alebo zachovať opatrenie amnestie vo svojich vnútroštátnych právnych poriadkoch. Keďže amnestia nie je inštitútom harmonizovaným právom Únie, patrí do právomoci členských štátov.
68.      Na druhej strane podľa môjho názoru nemožno túto voľnosť chápať ako neobmedzenú. Je pravda, že nemožno tvrdiť, že požiadavky vymedzujúce uplatnenie smernice 2017/541, medzi ktoré patria práva zaručené Chartou, EDĽP a zásady medzinárodného humanitárneho práva, sa automaticky uplatňujú na prípad čiastočného a dočasného neuplatňovania vyplývajúceho z opatrenia amnestie. Nič to však nemení na tom, že tieto požiadavky predstavujú vonkajšie záruky v takomto kontexte, keď amnestia ovplyvňuje, hoci nepriamo, vecnú pôsobnosť smernice. Inými slovami, ak amnestia nie je harmonizovaná, jej prijatie sa neuskutočňuje v legislatívnom vákuu. Odkazy smernice na Chartu, EDĽP a medzinárodné humanitárne právo tvoria relevantný referenčný rámec na posúdenie takéhoto opatrenia, ak sa dotýka správania patriaceho do pôsobnosti práva Únie.
Právny základ smernice 2017/541: článok 83 ZFEÚ a jeho dôsledky
69.      V treťom rade, pokiaľ ide o potrebu zasadiť smernicu 2017/541 do právneho kontextu článku 83 ZFEÚ, ktorý je jej základom, treba pripomenúť, že tento článok v spojení s článkom 82 ZFEÚ týkajúcim sa justičnej spolupráce v trestných veciach upravuje spoluprácu v trestných veciach v rámci Únie. Článok 83 ods. 1 ZFEÚ stanovuje, že smernice prijaté riadnym legislatívnym postupom môžu ustanoviť minimálne pravidlá týkajúce sa vymedzenia trestných činov a sankcií v oblastiach obzvlášť závažnej trestnej činnosti s cezhraničným rozmerom, ako je terorizmus. Tento cezhraničný rozmer môže vyplývať z povahy alebo účinkov trestných činov alebo z potreby bojovať proti nim na spoločnom základe.
70.      Podľa môjho názoru pojem „minimálne pravidlá“ použitý v článku 83 ods. 1 ZFEÚ znamená, že cieľom smerníc prijatých na tomto základe nie je úplná harmonizácia trestného práva členských štátov, ale vykonanie čiastočnej harmonizácie obmedzenej na prvky, ktoré sa považujú za podstatné. Členské štáty si tak zachovávajú mieru voľnej úvahy, ktorá sa vykonáva dvoma smermi. Na jednej strane môžu kriminalizovať konanie, na ktoré sa smernica nevzťahuje; na druhej strane môžu za harmonizované trestné činy stanoviť prísnejšie tresty ako tie, ktoré stanovuje smernica.(39)
71.      Z vyššie uvedených zistení týkajúcich sa článku 83 ZFEÚ možno vyvodiť dva závery. Po prvé smernica 2017/541 stanovuje minimálne pravidlá, pokiaľ ide o povahu trestných činov, ktoré musia byť zavedené do vnútroštátneho právneho poriadku členských štátov pri jej preberaní. Inými slovami, ak si členské štáty zachovajú možnosť prekročiť túto minimálnu úroveň tým, že kriminalizujú aj konanie, na ktoré sa smernica nevzťahuje, trestné činy výslovne uvedené v smernici predstavujú minimálnu hranicu, ktorú je potrebné dodržiavať.
72.      Po druhé bolo uvedené(40), najmä s odkazom na rozsudok, ktorý bol vydaný vo veci I(41), že Súdny dvor sa prikláňa k názoru, že trestné činy uvedené v článku 83 ods. 1 ZFEÚ potenciálne poškodzujú základné záujmy spoločnosti. Toto ustanovenie tým, že obmedzuje právomoc Únie v oblasti harmonizácie na konania poškodzujúce osobitne dôležité záujmy, zavádza axiologický základ kriminalizácie odôvodňujúci harmonizáciu trestných činov.(42)
73.      Preto nemožno vylúčiť, že zánik trestnej zodpovednosti za trestné činy uvedené v smernici 2017/541, a to aj prostredníctvom takých mechanizmov, ako je amnestia, musí tiež rešpektovať axiologické úvahy. V prípade neexistencie osobitných ustanovení v tejto súvislosti v smernici prináleží členským štátom, aby určili podmienky a spôsoby jej uplatňovania v rámci miery voľnej úvahy, ktorá im je priznaná, a pod podmienkou dodržania relevantných štandardov, najmä štandardov vyplývajúcich z medzinárodného práva, vrátane medzinárodného humanitárneho práva.
74.      Z toho vyplýva, že každé vnútroštátne opatrenie amnestie môže Súdny dvor posudzovať len z hľadiska „vonkajších hraníc“ jeho odôvodnenia, teda z hľadiska jeho súladu s povinnosťami vyplývajúcimi z medzinárodného práva, najmä z humanitárneho práva a nástrojov na ochranu základných práv uvedených v odôvodnení 37 smernice 2017/541. S touto výhradou je potrebné pokračovať v analýze noriem uplatniteľných v tejto oblasti.
Medzinárodné štandardy a judikatúra ESĽP v oblasti amnestie
75.      Vo štvrtom rade, v nadväznosti na vyššie uvedené treba preskúmať spôsob, akým sú zákony o amnestii v súčasnosti vnímané medzinárodným právom, a najmä ESĽP, aby bolo možné určiť „vonkajšiu hranicu“ ich odôvodnenia. Presnejšie ide o určenie miery voľnej úvahy priznanej členským štátom v tejto oblasti, ako aj hranice, ktoré vyplývajú zo záväzných povinností vyplývajúcich z medzinárodného práva. V tomto štádiu je teda potrebné zvážiť, ako sa k amnestiám pristupuje v kontexte porovnávacieho medzinárodného práva.
76.      Vo všeobecnosti je otázka amnestie príkladnou ilustráciou napätia medzi trestnoprávnou suverenitou štátov a postupným potvrdením skutočnej požiadavky stíhania najzávažnejších trestných činov v medzinárodnom práve, ako aj v judikatúre ESĽP. Udelenie amnestie tradične patrí do diskrečnej právomoci štátu, ktorý sa môže v mene národného zmierenia alebo politického kompromisu rozhodnúť nepotrestať určité skutky, vrátane obzvlášť závažných trestných činov. Okrem toho bolo uvedené, že v minulosti sa amnestie považovali za cenný nástroj na ukončenie konfliktov alebo uľahčenie prechodu k demokracii, ako to bolo napríklad v Argentíne, Čile alebo Južnej Afrike.(43)
77.      Táto logika neobmedzeného štátneho zabudnutia však naráža na vývoj európskeho a medzinárodného práva, ktoré čoraz pevnejšie zakotvuje zásadu, že žiadne politické dôvody nemôžu ospravedlniť beztrestnosť zločinov ako mučenie, vojnové zločiny, zločiny proti ľudskosti alebo genocídu.(44) V skutočnosti sa dnes na úrovni medzinárodného práva všeobecne uznáva, že hoci žiadna zmluva výslovne nezakazuje štátu udeliť amnestiu za medzinárodné zločiny, či už všeobecné alebo špecifické, nie je prehnaným tvrdením, že medzinárodné zvykové právo už netoleruje udeľovanie amnestií za vojnové zločiny a zločiny proti ľudskosti, medzi ktoré patrí aj genocída.(45)
78.      Preskúmanie judikatúry ESĽP odhaľuje takýto vývoj medzinárodného práva.(46) Rozhodnutie vo veci Dujardin a i. v. Francúzsko z roku 1991 ešte vykazovalo určitú toleranciu. Európska komisia pre ľudské práva nepovažovala amnestiu za masaker policajtov pred vynesením rozsudku za porušenie článku 2 EDĽP.(47)
79.      Naopak, vývoj judikatúry ESĽP vedie k záveru, ako v rozsudku Abdülsamet Yaman v. Turecko, že pre účinnosť opravného prostriedku je „najdôležitejšie“, aby stíhanie za mučenie nebolo premlčané a aby nebola udelená amnestia ani milosť.(48) V prípade Yeşil a Sevim v. Turecko ESĽP potvrdil, že v zásade nie je prípustné, aby výsledok trestného stíhania za takéto činy bol ohrozený výnimočnými opatreniami alebo prieťahmi v konaní, ktoré sú v rozpore s povinnosťou konať s náležitou starostlivosťou.(49) V rozsudku Yeter v. Turecko, ktorý sa týkal mučenia s následkom smrti, ESĽP opätovne potvrdil, že amnestia alebo milosť by sa nikdy nemali povoliť, ak je štátny činiteľ obvinený z činov porušujúcich článok 3 EDĽP.(50) Táto požiadavka vyplýva z absolútneho zákazu mučenia, z ktorého vyplýva prísna procesná povinnosť, a to, že dotknutý štát musí stíhať, súdiť a trestať, bez možnosti neutralizovať tieto povinnosti aktom milosti.
80.      Prípad Ould Dah v. Francúzsko to jednoznačne pripomína. ESĽP v tomto rozhodnutí konštatoval, že amnestia je „vo všeobecnosti nezlučiteľná s povinnosťou štátov vyšetrovať prípady mučenia“(51). ESĽP tak úzko spája účinnosť ochrany života a ľudskej integrity s nutnosťou predchádzať beztrestnosti.
81.      Je dôležité zdôrazniť, že tento prístup ESĽP je súčasťou úzkeho dialógu v oblasti judikatúry s inými súdnymi orgánmi a medzinárodnými inštitúciami. V rozsudku Marguš v. Chorvátsko veľká komora ESĽP rozhodla, že bývalý vojak, ktorému bola pôvodne udelená amnestia za vojnové zločiny, nemôže túto amnestiu využiť, pretože tieto skutky predstavovali závažné porušenie článkov 2 a 3 EDĽP(52). ESĽP sa pri tom výslovne opieral o výbor OSN pre ľudské práva, judikatúru Medzinárodného trestného tribunálu pre bývalú Juhosláviu a Medziamerického súdu pre ľudské práva,(53) aby stanovil, že v zmysle medzinárodného konsenzu sa amnestie na zločiny tohto druhu nemajú udeľovať.(54)
82.      Treba však uviesť, že ESĽP v zásade nevylučuje, že opatrenie amnestie môže byť zlučiteľné s EDĽP pod podmienkou, že je súčasťou dôveryhodného rámca spravodlivosti v prechodnom období. V rozsudku Marguš v. Chorvátsko veľká komora objasnila, že amnestia by mohla byť výnimočne prípustná, ak ju sprevádzajú osobitné okolnosti, ako je skutočný proces národného zmierenia a/alebo účinné mechanizmy odškodnenia obetí. V danom prípade však udelená amnestia nebola spojená s žiadnou protihodnotou, t. j. nebolo stanovené žiadne opatrenie na náhradu škody. ESĽP rozhodol, že za týchto podmienok „chorvátske orgány tým, že voči sťažovateľovi vydali uznesení o vznesení obvinenia a odsúdili ho za vojnové zločiny proti civilnému obyvateľstvu, konali v súlade tak s povinnosťami vyplývajúcimi z článkov 2 a 3 [EDĽP], ako aj s požiadavkami a odporúčaniami uvedenými vo vyššie uvedených medzinárodných mechanizmoch a nástrojoch“(55).
83.      Ako už bolo uvedené(56), táto nuansa podľa môjho názoru odráža vôľu ESĽP zohľadniť politický kontext, v ktorom niektoré amnestie pôsobia, najmä v spoločnostiach v prechodnom období po ozbrojenom konflikte alebo po autoritatívnom režime. Z judikatúry ESĽP však jasne vyplýva, že milosť v trestných veciach sa nemôže stať nástrojom beztrestnosti. Hoci uznáva, že dosiahnutie rovnováhy medzi potrebou mieru a povinnosťou súdiť sa môže byť chúlostivé, poukazuje na to, že bezpodmienečná amnestia v prípade závažných porušení ľudských práv je v zásade naďalej nezlučiteľná s EDĽP.(57)
84.      Z vyššie uvedenej analýzy v konečnom dôsledku vyplýva, že vývoj judikatúry ESĽP sa delí na tri hlavné konštanty. V prvom rade amnestia, ktorá bola vydaná v prípade závažných trestných činov, ako sú mučenie, vojnové zločiny alebo porušenia práva na život, narúša samotnú podstatu procesných povinností vyplývajúcich z článkov 2 a 3 EDĽP. V druhom rade, tento prístup je súčasťou širšieho trendu v medzinárodnom práve ľudských práv, ktorý je založený na odmietaní beztrestnosti v prípade najzávažnejších porušení. V treťom a poslednom rade, len striktne vymedzenú amnestiu, ktorá je súčasťou skutočného procesu priznania spravodlivosti, ktorý spája odškodnenie obetí a prípadne zmierenie, sa stále môže považovať za zlučiteľnú s pozitívnymi záväzkami členských štátov podľa EDĽP.
Posúdenie zlučiteľnosti LOA so smernicou 2017/541 vzhľadom na analyzované skutočnosti
85.      Vzhľadom na predchádzajúcu analýzu treba teraz posúdiť, či všetky preskúmané skutočnosti vedú k záveru, že potrebný účinok smernice 2017/541 je v prejednávanej veci ohrozený.
86.      Ako som už uviedol, vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či vnútroštátnu právnu úpravu, akou je LOA, ktorá podmieňuje zánik trestnej zodpovednosti tým, že dotknuté činy úmyselne a skutočne nespôsobili závažné porušenie ľudských práv, čím sa zavádza rozlišovanie medzi teroristickými trestnými činmi podľa ich následkov, možno považovať za zlučiteľnú so smernicou 2017/541. Dôsledkom takejto právnej úpravy je obmedzenie možnosti trestného stíhania a sankcií na určité kategórie činov, na ktoré sa vzťahuje uvedená smernica, čo vyvoláva otázku jej súladu s cieľmi, ktoré sleduje.
87.      Z vyššie uvedenej analýzy(58) pritom vyplýva, že smernica 2017/541 neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by výslovne zakazovalo využitie mechanizmov zániku trestnej zodpovednosti, ako je amnestia. Okrem toho nemôže takéto opatrenia v zásade logicky vylúčiť, keďže takéto všeobecné vylúčenie by bolo ťažko zlučiteľné so štruktúrou primárneho práva, a najmä s obmedzeniami, ktoré sú vlastné právnemu základu, ktorý predstavuje článok 83 ZFEÚ.
88.      Treba tiež zdôrazniť, že účinkom LOA nie je zrušenie, a to ani čiastočné, ustanovení smernice 2017/541 alebo ustanovení, ktorými sa táto smernica preberá do vnútroštátneho práva. Smernica zostáva v platnosti v španielskom právnom poriadku bez toho, aby došlo k zmene jej normatívneho obsahu. Dôvodom je skutočnosť, že dôsledkom LOA je čiastočné a dočasné zrušenie jej účinkov, keďže ruší trestnú zodpovednosť za určité konkrétne skutky, ktoré sú časovo a svojou povahou obmedzené, bez toho, aby bola spochybnená všeobecná uplatniteľnosť smernice na iné situácie.
89.      Rozhodujúce kritérium na posúdenie zlučiteľnosti LOA so smernicou 2017/541 teda nespočíva len v udelení amnestie, ale v jej súlade s minimálnymi požiadavkami vyplývajúcimi z medzinárodného práva, najmä z humanitárneho práva, ako aj zo štandardov judikatúry stanovených najmä ESĽP.
90.      Vykonané preskúmanie ukazuje, že tieto štandardy vo všeobecnosti vyžadujú, aby každé opatrenie amnestie bolo prijaté v skutočnom kontexte politického a sociálneho zmierenia. Zdá sa, že o takýto prípad ide v prejednávanej veci, ako to naznačuje samotný účel LOA, ktorý je vyjadrený v jeho názve: „organický zákon č. 1/2024 o amnestii na účely inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácie v Katalánsku“.
91.      V tejto súvislosti sa mi zdá vhodné v tejto fáze analýzy poukázať na otázku autoamnestie, ktorá bola nastolená na pojednávaní, hoci sama osebe nie je predmetom osobitnej problematiky v návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Domnievam sa však, že touto otázkou sa treba stručne zaoberať, keďže sa týka legitímnych obmedzení, s ktorými sa môže stretnúť mechanizmus zániku trestnej zodpovednosti v právnom štáte. Ako pripomenula Benátska komisia vo svojom stanovisku k návrhu španielskeho zákona o amnestii pre Katalánsko, autoamnestia označuje situáciu, v ktorej páchatelia alebo zodpovedné inštitúcie udelia sebe alebo svojim členom imunitu voči stíhaniu, často ešte pred politickým prevratom.(59) Tieto formy amnestie sú totiž často spochybňované ako svojvoľné, pretože umožňujú tým, ktorí ovládajú zákonodarnú alebo výkonnú moc, vyhnúť sa akejkoľvek forme zodpovednosti bez skutočnej súdnej kontroly a skutočnej demokratickej účasti.(60)
92.      Podľa môjho názoru však v prejednávanej veci nič neumožňuje kvalifikovať LOA ako autoamnestiu, a to z viacerých vzájomne sa prelínajúcich dôvodov. V prvom rade je predmetný zákon výsledkom riadneho parlamentného postupu uskutočneného v rámci pluralitného demokratického systému. Nevyplýva z jednostranného aktu nariadeného autoritatívnou mocou, ale výsledkom demokratickej diskusie a hlasovania v rámci Cortes Generales (španielsky Parlament).
93.      V druhom rade, jeho uplatnenie nie je vyňaté zo súdneho preskúmania.(61) Ako totiž vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, vnútroštátnemu súdu prináleží, aby v konaní vo veci samej preskúmal, či sú splnené podmienky stanovené zákonom na uplatnenie amnestie, a najmä či sa na predmetné skutkové okolnosti vzťahujú výnimky stanovené v článku 2 písm. c) LOA.
94.      V treťom rade samotný cieľ zákona popiera akékoľvek prirovnanie k autoamnestii. LOA sa nevzťahuje bez rozdielu na všetkých predstaviteľov štátu alebo nositeľov moci, ale vzťahuje sa na konkrétny súbor skutkov, ktoré sú časovo ohraničené a spojené s obdobím politického napätia, bez ohľadu na verejné alebo súkromné postavenie dotknutých osôb. Stručne povedané, pôsobí in rem. Jeho cieľom teda nie je chrániť politický režim alebo jeho zástupcov pred prípadným stíhaním, ale reagovať na výnimočnú situáciu s deklarovaným cieľom inštitucionálnej normalizácie a zmierenia.
95.      Napokon zo spisu vo veci nevyplýva, že osoby, na ktoré sa vzťahuje amnestia, boli sami členmi alebo predstaviteľmi vlády alebo zákonodarného orgánu, ktorý vydal LOA, takže neexistuje priama súvislosť medzi výkonom politickej moci a výhodami vyplývajúcimi z tohto opatrenia. Podľa môjho názoru teda nemožno tvrdiť, že LOA patrí do rámca autoamnestie.
96.      Okrem toho ustálená judikatúra ESĽP stanovuje, že amnestia sa v žiadnom prípade nemôže vzťahovať na závažné porušenie ľudských práv, medzi ktoré v prvom rade patrí porušovanie práv na život a telesnú integritu chránených článkami 2 a 3 EDĽP. Z tohto hľadiska LOA vo svojom článku 2 písm. c) stanovuje výslovné vylúčenie skutkov, ktoré úmyselne spôsobili takéto porušenia, vrátane tých, na ktoré sa vzťahuje medzinárodné humanitárne právo.(62) Zdá sa teda, že táto požiadavka je v prejednávanej veci splnená.
97.      Z toho vyplýva, že pokiaľ LOA stanovuje, že amnestia je vylúčená pre tieto závažné a úmyselné trestné činy, pričom sa ňu formálne nevzťahujú všetky trestné činy uvedené v smernici 2017/541, tak takýto prístup v zásade nemožno považovať, že je v rozpore s cieľmi tejto smernice.
98.      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú, druhú, tretiu, piatu a siedmu otázku tak, že smernica 2017/541 nebráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je LOA, ktorá v prípade splnenia subjektívnych, objektívnych a časových podmienok uvedených v tomto zákone udeľujú amnestiu za skutky, ktoré možno z dôvodu ich účelu kvalifikovať ako teroristické trestné činy v zmysle článku 3 ods. 1 písm. d) a f) tejto smernice alebo ako trestné činy súvisiace s teroristickou skupinou v zmysle článku 4 uvedenej smernice, pokiaľ nespôsobili úmyselné závažné porušenie ľudských práv, najmä tých, na ktoré sa vzťahujú články 2 a 3 EDĽP a medzinárodné humanitárne právo, pokiaľ nie je ohrozený potrebný účinok smernice 2017/541.
O štvrtej otázke
99.      Štvrtá otázka položená vnútroštátnym súdom sa skladá z dvoch častí. Na jednej strane treba určiť, či zásada právnej istoty bráni takej právnej úprave, akou je LOA, ktorá podmieňuje oslobodenie od trestnej zodpovednosti za skutky patriace do pôsobnosti smernice 2017/541 neexistenciou úmyslu dopustiť sa závažného porušenia ľudských práv, najmä tých, ktoré sú zaručené článkami 2 a 3 EDĽP, ako aj medzinárodným humanitárnym právom. Vnútroštátny súd poukazuje na to, že v LOA nie je špecifikované ani konanie, ktoré môže predstavovať takéto porušenia, ani stupeň závažnosti potrebný na vylúčenie uplatnenia amnestie. Na druhej strane sa subsidiárne pýta na zlučiteľnosť zásad právnej istoty a legitímnej dôvery s ustanovením, akým je článok 1 LOA, ktorého kritériá uplatnenia sa javia ako objektívne neurčité a subjektívne neisté.
100. Tieto dve časti treba preskúmať postupne.
Prvá časť: vylučovacia doložka založená na závažnom porušení ľudských práv
101. Na úvod treba poznamenať, že ani z obžaloby, ani z uznesení o vznesení obvinenia nevyplýva, že by žalované skutky, hoci boli kvalifikované ako teroristické trestné činy, boli spáchané s úmyslom spôsobiť závažné porušenie ľudských práv. Preto podmienka stanovená v článku 2 písm. c) LOA, ktorá podmieňuje vylúčenie amnestie úmyselným spáchaním takýchto porušení, nie je v prejednávanej veci splnená, takže uvedená vylučovacia doložka sa neuplatní. Ako uviedla španielska vláda, táto okolnosť vyvoláva otázku hypotetickej povahy prejudiciálnej otázky, a teda jej prípustnosti.
102. Takúto námietku však podľa môjho názoru nemožno prijať. Otázku položenú vnútroštátnym súdom totiž možno chápať tak, že jej cieľom je overiť, či odkaz LOA na pojem „závažné porušenie ľudských práv“, najmä na tie, ktoré sú zaručené článkami 2 a 3 EDĽP, spĺňa požiadavky jasnosti a presnosti uložené právom Únie. Tento súd sa v podstate snaží zistiť, či formulácia tejto vylučovacej doložky umožňuje stanoviť dostatočne jasnú hranicu medzi na jednej strane konaniami, na ktoré sa môže vzťahovať amnestia, a na druhej strane konaniami, na ktoré sa z dôvodu svojej závažnosti musí naďalej vzťahovať režim stíhania zavedený smernicou 2017/541. Neistota týkajúca sa presného rozsahu pôsobnosti tohto ustanovenia postačuje na odôvodnenie vecného preskúmania.
103. Zásada právnej istoty vo všeobecnosti vyžaduje, aby právne normy boli formulované jasne, presne a jednoznačne, aby každý mohol predvídateľným spôsobom poznať rozsah svojich práv a povinností. Cieľom tejto zásady je zabezpečiť normatívnu stabilitu a konzistentnosť pri uplatňovaní práva. V tomto zmysle predstavuje základ zásady legitímnej dôvery, ktorej cieľom je chrániť stabilitu právnych situácií, ktoré vznikli v súlade s platnými normami.(63)
104. Súdny dvor uznal, že zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery vyžadujú jednak, aby právne pravidlá boli jasné a presné, a jednak, aby ich uplatnenie mohli osoby podliehajúce súdnej právomoci predvídať.(64) Zásada právnej istoty vyžaduje, najmä pokiaľ ide o normy, ktoré môžu mať nepriaznivé dôsledky pre tých, ktorí im podliehajú, aby príslušné ustanovenia boli dostatočne prístupné a zrozumiteľné, aby každá dotknutá osoba mohla v primeranej miere predvídať ich právne účinky. Právna istota ako základná zásada práva Únie(65) nadobúda osobitný význam v trestnoprávnej oblasti, v rámci ktorej prispieva k ochrane základných práv a k účinnosti právneho štátu, ktorú článok 2 ZEÚ stanovuje ako základnú hodnotu Únie a ako požiadavku spoločnú pre všetky členské štáty.(66)
105. Na zodpovedanie prvej časti tejto otázky je potrebné určiť, voči komu by sa mohla uplatniť záruka právnej istoty. Ak by sa záruka právnej istoty mala uplatňovať v prospech obvinených osôb, toto tvrdenie by sa v tomto štádiu javilo ako neúčinné. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa totiž výslovne uvádza, že na skutkové okolnosti vo veci samej sa nevzťahujú výnimky stanovené v LOA, t. j. prípady, v ktorých sa podľa tohto zákona nemôže udeliť na skutok amnestia. Treba tiež uviesť, že vnútroštátny súd vypočul účastníkov konania v súlade so španielskym procesným právom v rámci osobitného prejudiciálneho konania týkajúceho sa návrhu na uplatnenie LOA na skutkové okolnosti, ktoré sú predmetom tohto konania. Spomedzi vyjadrených stanovísk jeden z obvinených (QCR) najmä tvrdil, že LOA nie je dostatočne jasný alebo nepresný.(67)
106. Naproti tomu, hoci samotný vnútroštátny súd poukazuje na výkladové ťažkosti z dôvodu nepresnosti doložky uvedenej v článku 2 písm. c) LOA,(68) treba uviesť, že toto ustanovenie sa neobmedzuje na všeobecný odkaz na „závažné porušenie ľudských práv“. Výslovne odkazuje na články 2 a 3 EDĽP, konkrétne na právo na život na jednej strane a na zákaz mučenia a neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania na strane druhej. Normatívny obsah týchto ustanovení bol však podstatným a jednotným spôsobom spresnený judikatúrou ESĽP. Domnievam sa teda, že tento normatívny odkaz umožňuje dostatočne určitým spôsobom vymedziť rozsah vylučovacej doložky. Inými slovami, článok 2 písm. c) LOA implicitne, ale jasne definuje význam výrazu „závažné porušenie ľudských práv“ priamym odkazom na judikatúru týkajúcu sa uvedených článkov EDĽP.
107. Konkrétne na účely určenia, či osobitné zaobchádzanie predstavuje mučenie v zmysle článku 3 EDĽP, treba pripomenúť, že ESĽP jasne rozlišuje medzi mučením, neľudským a ponižujúcim zaobchádzaním. Cieľom tohto rozlišovania je zdôrazniť osobitnú závažnosť skutkov zámerne spôsobujúcich intenzívne a kruté utrpenie. Je tiež zakotvená v článku 1 Dohovoru proti mučeniu a inému krutému, neľudskému či ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestaniu(69), ktorý definuje mučenie ako úmyselné spôsobovanie silnej bolesti alebo utrpenia, najmä s cieľom získať spravodajské informácie, potrestať alebo zastrašiť.(70)
108. To, čo podstatne odlišuje mučenie od neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, je stupeň intenzity spôsobeného utrpenia. Za neľudské sa považuje také zaobchádzanie, ktoré spôsobuje silnú fyzickú alebo duševnú bolesť, často z dôvodu jeho trvania alebo úmyselnej povahy.(71) Považuje sa za ponižujúce, ak má za cieľ ponížiť osobu alebo má tento účinok tým, že narúša jej dôstojnosť alebo v nej vyvoláva pocit strachu, úzkosti alebo menejcennosti, ktorý môže zlomiť jej morálnu odolnosť.(72)
109. Na to, aby sa zaobchádzanie považovalo za ponižujúce, nie je potrebné, aby ho ako také vnímali tretie osoby. Stačí, aby sa obeť cítila ponížená vo svojich vlastných očiach. Úmysel ponížiť nie je ani nevyhnutnou podmienkou na konštatovanie porušenia. V dôsledku toho, aj keď neexistoval úmysel ponížiť obeť, článok 3 EDĽP môže byť porušený, ak účinky zaobchádzania skutočne ponižujú obeť.(73)
110. Čo sa týka článku 2 EDĽP, ten ukladá dvojakú povinnosť: na jednej strane zákaz úmyselného pozbavenia osoby života, s výnimkou taxatívne uvedených prípadov, a na druhej strane pozitívnu povinnosť chrániť toto právo zákonom.(74)
111. Z toho vyplýva, že pôsobnosť vylučovacej doložky stanovenej v článku 2 písm. c) LOA je dostatočne vymedzená, keďže odkazuje na články 2 a 3 EDĽP, ktorých obsah bol neustále a podrobne spresňovaný judikatúrou ESĽP. Vzhľadom na neexistenciu normatívnej nejednoznačnosti sa domnievam, že nemožno konštatovať žiadne porušenie zásady právnej istoty.
Druhá časť: pôsobnosť článku 1 LOA a zásady právnej istoty a legitímnej dôvery
112. Pokiaľ ide o druhú časť štvrtej otázky, ktorú vnútroštátny súd položil subsidiárne, treba pripomenúť, ako už bolo uvedené v súvislosti s prvou časťou otázky, že vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania jasne uvádza, že vzhľadom na vecnú a časovú pôsobnosť LOA predmetné skutkové okolnosti patria do pôsobnosti článku 1 LOA. V tomto rozsahu a rovnako ako v prípade prvej časti by sa otázka mohla zdať hypotetická vzhľadom na možný výsledok sporu vo veci samej, a preto by mohla vyvolať pochybnosti o jej prípustnosti.
113. Nič to však nemení na tom, ako zdôraznila najmä Komisia na pojednávaní, ak by sa pôsobnosť článku 1 LOA považoval za príliš vágny alebo neurčitý, najmä pokiaľ ide o objektívnu a subjektívnu kvalifikáciu dotknutého konania, mohlo by to ovplyvniť účinnosť smernice 2017/541. Vnútroštátny súd by sa preto mohol dôvodne pýtať na zlučiteľnosť tohto ustanovenia s právom Únie. Ak sa otázka vykladá v tomto zmysle, je potrebné ju preskúmať z vecného hľadiska.
114. Po prvé, podobne ako v prípade prvej časti štvrtej otázky, treba určiť, v čí prospech sa tu uplatňujú zásady právnej istoty a legitímnej dôvery. Pokiaľ ide o stíhané osoby, nič v návrhu na začatie prejudiciálneho konania neumožňuje dospieť k záveru, že by prípadná nepresnosť v rozsahu pôsobnosti LOA by mala v prejednávanej veci konkrétne nepriaznivé účinky na ich právne postavenie. Práve naopak, ako už bolo zdôraznené, nič nenasvedčuje tomu, že v súčasnom štádiu konania vo veci samej mohla existovať pochybnosť o uplatniteľnosti LOA na skutky vytýkané obžalovaným. Nie je teda zjavné, v čom by bolo možné účinne namietať právnu istotu v ich prospech.
115. To isté platí pre zásadu legitímnej dôvery, ktorá predpokladá existenciu presných a legitímnych očakávaní, založených na jasných zárukách zo strany príslušných orgánov. Návrh na začatie prejudiciálneho konania však neobsahuje žiadne informácie, na základe ktorých by bolo možné určiť, aké konkrétne očakávania mohli vzniknúť, ani vo vzťahu ku ktorým osobám, pokiaľ ide o možnosť alebo naopak nemožnosť prijať právnu úpravu amnestie oslobodzujúcu od trestnej zodpovednosti určité činy patriace do pôsobnosti smernice 2017/541, ktoré však v určitom vecnom, osobnom a časovom rámci nepredstavujú závažné porušenie ľudských práv.
116. V druhom rade, hoci odvolávanie sa na zásadu právnej istoty pochádza od samotného vnútroštátneho súdu z dôvodu, že pôsobnosť článku 1 LOA sa mu zdá neistá, treba pripomenúť, ako už bolo uvedené pri preskúmaní zlučiteľnosti tohto zákona so smernicou 2017/541, že relevantné kritérium nespočíva ani vo vecnom alebo časovom rozsahu amnestie, ani v miere presnosti jej znakov. Z hľadiska práva Únie je dôležité dodržanie hmotnoprávnych obmedzení stanovených medzinárodným humanitárnym právom a povinností vyplývajúcich z článkov 2 a 3 EDĽP, ako ich vykladá ESĽP. Inak povedané, podľa môjho názoru nie je rozhodujúca abstraktná pôsobnosť alebo všeobecná formulácia článku 1 LOA, ale otázka, či sa toto ustanovenie môže vzťahovať, hoci aj nepriamo, na skutky predstavujúce závažné porušenie ľudských práv.(75)
117. Tento prístup je odôvodnený o to viac, že posúdenie časovej a vecnej pôsobnosti opatrenia amnestie Súdnym dvorom by v skutočnosti viedlo k posúdeniu samotnej podstaty tohto opatrenia. Ako však bolo preukázané, takéto posúdenie patrí do oblasti vyhradenej členským štátom, keďže zavedenie, rozsah a podmienky uplatňovania amnestie nie sú harmonizované právom Únie a v zásade zostávajú vo výlučnej právomoci členských štátov.
118. Je pravda, ako uviedla najmä Komisia na pojednávaní, že v prejednávanej veci môže mimoriadne široká pôsobnosť amnestie narušiť potrebný účinok smernice 2017/541, keďže by bránila akémukoľvek stíhaniu skutkov vytýkaných obvineným vo veci samej. Treba však pripomenúť, že amnestia je inštitútom, ktorého podmienky uplatňovania sa líšia v závislosti od právneho a politického kontextu. K nemu môže dôjsť v rôznych štádiách trestného konania, pred jeho začatím,(76) počas neho alebo po jeho skončení, a môže sa týkať buď jednotlivého skutku, alebo viacerých skutkov spáchaných počas určitého obdobia.(77) Stručne povedané, ide o opatrenie, ktoré možno prispôsobiť rôznym politickým a súdnym situáciám.
119. Súdnemu dvoru preto podľa môjho názoru neprináleží posudzovať politickú vhodnosť alebo relevantnosť vecnej alebo časovej pôsobnosti amnestie vo veci samej. Jeho preskúmanie by sa malo obmedziť na overenie dodržiavania vonkajších obmedzení stanovených právom Únie a medzinárodnými nástrojmi, ktorými sú členské štáty viazané. Ide najmä o zabezpečenie toho, aby sa uvedené opatrenie nevzťahovalo na konanie, ktoré predstavuje závažné porušenie základných práv, medzi ktoré predovšetkým patrí právo na život a zákaz mučenia a neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, ako je zaručené v článkoch 2 a 3 EDĽP.
120. Ako sa však uvádza vyššie(78), v tomto prípade to tak nie je. Nejde o právnu úpravu, ktorá by ako celok neutralizovala uplatňovanie niektorých ustanovení smernice 2017/541, ale o obmedzené opatrenie amnestie založené na osobitných politických dôvodoch. Keďže smernica sama osebe nezakazuje uplatnenie amnestií, takéto opatrenie by sa malo v zásade považovať za prípustné bez ohľadu na rozsah jeho vecnej alebo časovej pôsobnosti za predpokladu, že spĺňa uvedené hmotnoprávne podmienky.
121. Tento záver podporuje skutočnosť, že hoci amnestia vo veci samej má zjavne širokú vecnú a časovú pôsobnosť, je súčasťou vnútornej logiky, ktorá jej priznáva vlastnú koherentnosť. Ako uviedla španielska vláda na pojednávaní, LOA sa vzťahuje na určité obdobie, ako aj na presne identifikované skutočnosti, ktoré všetky súvisia s procesom osamostatnenia Katalánska. Opatrenie teda priamo súvisí s politickým cieľom, ktorý je základom jeho prijatia, a to inštitucionálnou normalizáciou a sociálnym zmierením v kontexte katalánskej krízy. Tento účel výslovne vyplýva tak z názvu, ako aj z preambuly LOA.
122. Vzhľadom na tieto úvahy vzhľadom na prvú časť štvrtej otázky navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal tak, že zásada právnej istoty v spojení so smernicou 2017/541 nebráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je LOA, ktorá podmieňuje oslobodenie osoby obvinenej z konania, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, od trestnej zodpovednosti tým, že úmyselne nespôsobila závažné porušenie ľudských práv, najmä tých, na ktoré sa vzťahujú články 2 a 3 EDĽP a medzinárodné humanitárne právo.
123. Pokiaľ ide o druhú časť tejto otázky, navrhujem odpovedať tak, že zásady právnej istoty a legitímnej dôvery nebránia právnej úprave, akou je právna úprava stanovená v článkoch 1 a 2 LOA na účely určenia jej pôsobnosti.
O ôsmej otázke
124. Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či smernica 2017/541 v spojení s článkami 20 a 21 Charty bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je LOA, ktorá stanovuje zánik trestnej zodpovednosti osôb obvinených zo spáchania trestných činov, na ktoré sa vzťahuje uvedená smernica, z dôvodu, že podľa vnútroštátneho súdu boli tieto trestné činy spáchané na účely dosiahnutia ideologického cieľa.
125. Podľa môjho názoru táto argumentácia vychádza z nesprávneho predpokladu, keďže nezohľadňuje osobitnú povahu predmetnej amnestie. Zdá sa totiž, že vnútroštátny súd prirovnáva túto situáciu k situácii, v ktorej by normotvorca prijal všeobecné pravidlo, ktorého cieľom je zánik trestnej zodpovednosti za určité trestné činy len z dôvodu ich ideologického významu. V takom prípade by bolo možné tvrdiť, že by existovalo rozdielne zaobchádzanie medzi osobami obvinenými z trestných činov motivovaných určitou ideológiou, na ktoré sa vzťahuje amnestia na jednej strane, a osobami, ktoré spáchali podobné trestné činy v inom ideologickom kontexte, na ktoré sa zákon nevzťahuje, na druhej strane. Takýto prístup by totiž mohol vzbudzovať pochybnosti, pokiaľ ide o jeho zlučiteľnosť s článkami 20 a 21 Charty.
126. V prejednávanej veci to tak však nie je. K zániku trestnej zodpovednosti tu dochádza na základe zákona o amnestii, teda na základe aktu s výnimočným rozsahom pôsobnosti, ktorého výslovným účelom je podporiť politické a sociálne zmierenie. Tento cieľ sám osebe odôvodňuje posudzovanie určitých skutkov, keďže toto posudzovanie je založené na objektívnych a racionálnych kritériách. V prejednávanej veci LOA jasne vymedzuje svoju pôsobnosť odkazom na jasne identifikovaný kontext katalánskeho procesu osamostatnenia. Opatrenie teda nespočíva na abstraktnom alebo subjektívnom posúdení ideologickej motivácie trestných činov, ale na presnom politickom a časovom ukotvení, ktoré priamo súvisí so sledovaným cieľom.
127. Opačný názor, ako tvrdila Komisia na pojednávaní, by znamenal zbaviť každé opatrenie amnestie jeho legitimity tým, že by sa poprela jeho vlastná funkcia, ktorou je umožniť za výnimočných okolností prekonať minulé rozpory v prospech vyššieho záujmu upokojenia.
128. To však neznamená, že každá amnestia je legitímna. Ako som už pripomenul,(79) takéto opatrenia musia spĺňať určité požiadavky. Nesmú sa vzťahovať na závažné porušenia ľudských práv a musia byť založené na legitímnom cieli a na objektívnych kritériách súvisiacich so sledovaným cieľom. Podľa môjho názoru LOA spĺňa tieto požiadavky, pričom vychádza zo špecifického politického kontextu a výslovného cieľa zmierenia.
129. Preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal tak, že články 20 a 21 Charty nebránia vnútroštátnemu pravidlu týkajúcemu sa amnestie, akým je článok 1 LOA, ktoré sa neuplatňuje na iné skutky, než sú tie, ktoré sú vymedzené v tomto článku, aj keď nastali v tej istej územnej oblasti a v tom istom období.
O siedmej otázke
130. Vnútroštátny súd sa ďalej pýta Súdneho dvora na zlučiteľnosť LOA so zásadou prednosti práva Únie, ako aj s povinnosťou lojálnej spolupráce zakotvenou v článku 4 ods. 3 ZEÚ. V podstate chce vedieť, či tieto zásady bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa udeľuje amnestia osobám obvineným zo skutkov, ktoré patria do vecnej pôsobnosti smernice 2017/541.
131. Súdny dvor už vo svojom významnom rozsudku z 15. júla 1964, Costa(80), konštatoval, že právo Únie pochádzajúce z nezávislého zdroja nemôže byť vylúčené vnútroštátnou normou bez ohľadu na jej povahu alebo dátum bez toho, aby bola spochybnená jednota a účinnosť právneho systému Únie. Spresnil, že záväznosť práva Únie sa nemôže v jednotlivých členských štátoch meniť bez toho, aby bolo ohrozené uskutočňovanie cieľov Zmluvy alebo aby vznikla diskriminácia medzi osobami podliehajúcimi súdnej právomoci.
132. Súdny dvor zdôraznil, že vzhľadom na to, že má výlučnú právomoc poskytnúť konečný výklad práva Únie, prináleží mu, aby pri výkone tejto právomoci spresnil pôsobnosť zásady prednosti práva Únie v súvislosti s relevantnými ustanoveniami tohto práva, takže táto pôsobnosť nemôže závisieť od výkladu ustanovení vnútroštátneho práva ani od výkladu ustanovení práva Únie, ktorý vykoná vnútroštátny súd a ktorý nezodpovedá výkladu Súdneho dvora.(81)
133. Táto zásada preto ukladá všetkým orgánom členských štátov povinnosť zaručiť plný účinok rôznych pravidiel Únie, pričom právo členských štátov nemôže ovplyvniť účinok priznaný týmto rôznym pravidlám na území uvedených štátov.(82)
134. Pokiaľ ide o zásadu lojálnej spolupráce, pripomínam, že táto zásada, zakotvená v článku 4 ods. 3 ZEÚ, ukladá členským štátom a inštitúciám Únie povinnosť vzájomne sa rešpektovať a vzájomne si pomáhať pri vykonávaní úloh, ktoré vyplývajú zo zmlúv. Podľa ustálenej judikatúry táto zásada vyžaduje, aby členské štáty prijali všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie pôsobnosti a účinnosti práva Únie.(83)
135. V prejednávanej veci z analýzy nevyplýva, že by prijatie LOA porušilo zásadu prednosti. Ako už bolo uvedené(84), smernica 2017/541 neobsahuje ustanovenie, ktoré by výslovne vylučovalo použitie amnestie. Potrebný účinok smernice je predovšetkým zachovaný, pokiaľ zákon o amnestii rešpektuje obmedzenia stanovené medzinárodným humanitárnym právom, najmä požiadavky spojené s ochranou základných práv, a nevedie k beztrestnosti najzávažnejších porušení.
136. Pokiaľ ide o povinnosť lojálnej spolupráce, nemožno ju uplatňovať samostatne na účely zákazu opatrenia amnestie, keďže zo smernice 2017/541 nevyplýva nijaká pozitívna, jasná a presná povinnosť, ktorá by členským štátom zakazovala použiť takéto opatrenie. Pri neexistencii imperatívnej normy práva Únie zakazujúcej amnestie majú členské štáty naďalej právomoc prijímať takéto zákony za predpokladu, že nespochybňujú cieľ smernice alebo nevedú k beztrestnosti závažných porušení ľudských práv.
137. Z toho vyplýva, že zásady prednosti a lojálnej spolupráce nemožno v prejednávanej veci považovať za prekážku prijatia LOA.
138. Preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal tak, že smernica 2017/541 v spojení so zásadou prednosti práva Únie a zásadou lojálnej spolupráce uvedenou v článku 4 ods. 3 ZEÚ nebráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je LOA, ktorý v rámci výkonu výlučnej právomoci členských štátov oslobodzuje od trestnej zodpovednosti prostredníctvom amnestie, ak sú splnené určité objektívne, subjektívne a časové okolnosti stanovené v tomto zákone, osoby obvinené z konania, na ktoré sa vzťahuje smernica, pokiaľ to neohrozuje cieľ alebo potrebný účinok sledovaný uvedenou smernicou.
O deviatej otázke
139. Svojou deviatou a poslednou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na výklad článku 4 ods. 2 ZEÚ, ako aj článku 20 ods. 2 písm. a) a článku 21 ods. 1 ZFEÚ. Chce vedieť, či tieto ustanovenia bránia takej právnej úprave, akou je LOA, v rozsahu, v akom by oslobodila osoby obvinené zo spáchania trestných činov kvalifikovaných ako terorizmus od akejkoľvek trestnej zodpovednosti z dôvodu, že tieto skutky boli spáchané s cieľom dosiahnuť odtrhnutie časti územia príslušného členského štátu. Podľa vnútroštátneho súdu by LOA viedol k riziku opakovania alebo zovšeobecnenia takýchto skutkov, čo by narušilo územnú celistvosť členských štátov a slobodu pohybu a pobytu občanov Únie.
140. Na úvod treba pripomenúť účel prejudiciálneho konania, ako vyplýva z článku 267 ZFEÚ. Podľa ustálenej judikatúry „konanie, ktoré upravuje článok 267 ZFEÚ, je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje týmto súdom výklad práva Únie potrebný na vyriešenie sporov, ktoré prejednávajú“. Súdny dvor dodáva, že „odôvodnením návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je formulovanie poradných názorov na všeobecné alebo hypotetické otázky, ale potreba, ktorá je vnútorne spätá s efektívnym riešením určitého sporu“(85).
141. Okrem toho, „ako vyplýva zo samotného znenia článku 267 ZFEÚ, požadované rozhodnutie o prejudiciálnej otázke musí byť „nevyhnutné“ na to, aby umožnilo vnútroštátnemu súdu „vydať rozsudok“ vo veci, ktorá mu bola predložená“(86). Z toho vyplýva, že „prejudiciálne konanie predovšetkým predpokladá, že pred vnútroštátnymi súdmi skutočne prebieha konanie, v rámci ktorého majú vydať rozhodnutie, pri ktorom budú môcť zohľadniť rozsudok v prejudiciálnom konaní“(87).
142. V prejednávanej veci je zjavné, že deviata otázka nesúvisí s riešením sporu vo veci samej, ktorý sa týka trestného konania vedeného proti osobám obvineným zo skutkov, ktoré môžu patriť do pôsobnosti smernice 2017/541 v spojení s LOA. Otázka, či by opatrenie amnestie mohlo vo všeobecnosti narušiť územnú celistvosť členského štátu alebo právo na voľný pohyb občanov Únie, nemá v tomto kontexte žiadnu priamu súvislosť s predmetom sporu. Ide o otázku všeobecnej alebo dokonca politickej povahy, ktorá nemá v konkrétnom kontexte sporu vo veci samej žiaden rozhodujúci význam.
143. Formulácia tejto deviatej otázky sa preto javí ako neoddeliteľne spojená s hypotetickým alebo abstraktným sporom, ktorý sa líši od sporu, ktorý je skutočne predmetom konania pred vnútroštátnym súdom. Ten je v logike, ktorá je základom tejto otázky, odsúvaný do úzadia, pričom sa predbežné konanie stáva prostriedkom diskusie, ktorá je oddelená od skutkových okolností sporu vo veci samej.
144. V dôsledku toho a vzhľadom na to, že deviata otázka nie je relevantná na vyriešenie sporu vo veci samej, zastávam názor, že ju treba vyhlásiť za neprípustnú.
Návrh
145. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky v preformulovanom znení, ktoré položil Audiencia Nacional (Vrchný súd s celoštátnou pôsobnosťou, Španielsko), takto:
1.      Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/541 z 15. marca 2017 o boji proti terorizmu, ktorou sa nahrádza rámcové rozhodnutie Rady 2002/475/SVV a mení rozhodnutie Rady 2005/671/SVV,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña (organický zákon č. 1/2024 o amnestii na účely inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácie v Katalánsku) z 10. júna 2024, ktorá v prípade splnenia subjektívnych, objektívnych a časových podmienok uvedených v tomto zákone udeľujú amnestiu za skutky, ktoré možno z dôvodu ich účelu kvalifikovať ako teroristické trestné činy v zmysle článku 3 ods. 1 písm. d) a f) tejto smernice alebo ako trestné činy súvisiace s teroristickou skupinou v zmysle článku 4 uvedenej smernice, pokiaľ nespôsobili úmyselné závažné porušenie ľudských práv, najmä tých, na ktoré sa vzťahujú články 2 a 3 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a medzinárodné humanitárne právo, pokiaľ nie je ohrozený potrebný účinok smernice 2017/541.
2.      Zásada právnej istoty v spojení so smernicou 2017/541
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je organický zákon č. 1/2024, ktorý podmieňuje oslobodenie osoby obvinenej z konania, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, od trestnej zodpovednosti tým, že úmyselne nespôsobila závažné porušenie ľudských práv, najmä tých, na ktoré sa vzťahujú články 2 a 3 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a medzinárodné humanitárne právo.
3.      Zásady právnej istoty a legitímnej dôvery v spojení so smernicou 2017/541
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
nebránia právnej úprave, akou je právna úprava stanovená v článkoch 1 a 2 organického zákona č. 1/2024 na účely určenia jej pôsobnosti.
4.      Smernica 2017/541 v spojení so zásadou prednosti práva Únie a zásadou lojálnej spolupráce uvedenou v článku 4 ods. 3 ZEÚ
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je organický zákon č. 1/2024, ktorý v rámci výkonu výlučnej právomoci členských štátov oslobodzuje od trestnej zodpovednosti prostredníctvom amnestie, ak sú splnené určité objektívne, subjektívne a časové okolnosti stanovené v tomto zákone, osoby obvinené z konania, na ktoré sa vzťahuje smernica 2017/541, pokiaľ to neohrozuje cieľ alebo potrebný účinok sledovaný uvedenou smernicou.
5.      Články 20 a 21 Charty základných práv Európskej únie
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
nebránia vnútroštátnemu pravidlu týkajúcemu sa amnestie, akým je článok 1 organického zákona č. 1/2024, ktorý sa neuplatňuje na iné skutky, než sú tie, ktoré sú vymedzené v tomto článku, aj keď nastali v tej istej územnej oblasti a v tom istom období.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      BRÖSTL, A., HOLLÄNDER, P. (eds.): Aristoteles: Aténska ústava. Kaligram, 2009, 107 s.
3      Slovo „amnestia“ pochádza z gréckeho slova ἀμνηστία (amnēstía), z ktorého vyplýva myšlienka zabudnutia (pozri DONNEDIEU DE VABRES, H.: Traité de droit criminel et de législation pénale comparée. Paris: Librairie du Recueil Sirey, 1947, 3. ed., s. 550 – 560, č. 977 – 992, najmä s. 550, č. 977). Tento pojem je tvorený predponou ἀ‑ (zbavujúci) a μνήμη (mnêmê), ktorý znamená „pamäť“ alebo „spomienka“. Doslovne ἀμνηστία teda znamená „neexistencia pamäte“ alebo konkrétnejšie „úmyselné zabudnutie“ (pozri v tejto súvislosti MERLE, R., VITU, A.: Traité de droit criminel, Tome II, Procédure pénale. Paris: Éditions Cujas, 2001 5. ed., s. 1107, č. 942). Autori uvádzajú, že amnestia je najstaršou formou odpustenia trestu: „Všeobecným a neosobným opatrením sa moc rozhodne, že určité trestné činy, ktoré sú v súčasnosti stíhané alebo majú byť stíhané, alebo určité už vynesené rozsudky, upadnú do zabudnutia. Skutky ako také nie sú zahladené, ale ich trestnoprávne dôsledky zanikajú.“ Amnestiu definujú „ako trestnoprávny inštitút založený na fikcii, ktorého cieľom je do budúcnosti odstrániť akúkoľvek trestnú povahu určitých trestne postihnuteľných skutkov tým, že sa zakáže akékoľvek trestné stíhanie v súvislosti s nimi alebo sa zahladia tresty, ktoré boli za ne uložené“. J. Pradel uvádza, že sa javí ako „zabudnutie zamýšľané zákonodarcom, ktoré vzhľadom na to, že má právomoc vytvárať trestné činy, má tiež právomoc tieto trestné činy rušiť“ (PRADEL, J.: Droit pénal comparé. Paris: Dalloz, 2008 3. vyd., s. 586, č. 559). V rovnakom zmysle a v kontexte zákonov o amnestii v Spolkovej republike Nemecko po druhej svetovej vojne pozri PERELS, J.:
Amnestien für NS‑Täter in der Bundesrepublik. In: Kritische Justiz, zv. 28, č. 3, 1995, s. 382 – 389, a MŰLLER, I.: Furchtbare Juristen. In: Die unbewältigte Vergangenheit der deutschen Justiz, Berlin: TIAMAT, 2014, s. 306 – 315. Pokiaľ ide o amnestie, pozri tiež MARXEN, K.: Rechtliche Grenzen der Amnestie. In: Forum Rechtswissenschaft. Beiträge zu neueren Entwicklungen in der Rechtswissenschaft 13, Karlsruhe: C. F. MÜLLER, 1984.
4      V roku 2001 Roger Merle a André Vitu poukázali na nárast počtu amnestií v modernej dobe, napriek výnimočnej povahe tohto inštitútu: „... tento inštitút sa stal natoľko bežným, že od prvej svetovej vojny sa amnestia vyhlasuje v priemere každé dva roky: medzi rokmi 1919 a 1939 ich bolo dvanásť a od Oslobodenia viac ako tridsať“ (MERLE, R., VITU, A.: c. d., s. 1108, č. 943). Pradel okrem toho konštatuje, že vo Francúzsku sa amnestia často uplatňuje prijatím zákona v priemere raz za päť rokov, pri nástupe prezidenta republiky do úradu, „niekedy aj jedného alebo dvoch ‚menších‘ zákonov počas päťročného funkčného obdobia...“ (PRADEL, J.: c. d., s. 586, poznámka pod čiarou 4).
5      Donnedieu de Vabres poznamenáva, že „účelom amnestie je po politickom prevrate upokojiť myseľ ľudí tým, že sa odsunú do minulosti trestné činy, na ktoré chce spoločnosť zabudnúť, pretože jej pripomínajú zlé časy“ (DONNEDIEU DE VABRES, H.: c. d., s. 550, č. 978).
6      Práve z tohto dôvodu je inštitút amnestie často zahalený rúškom skepsy a podozrenia zo svojvôle. V tejto súvislosti Roger Merle a André Vitu jednoznačne uvádzajú: „Často sa zdôrazňovala politická a sociálna úloha zmiernenia a milosti, ktorú amnestia zohrávala po nepokojných časoch, keď je dôležité obnoviť pokoj v mysliach ľudí; v určitých momentoch moc viac prispieva k mieru a spravodlivosti odpustením ako vyžadovaním ďalšieho prísneho a dôsledného trestania. Nesmieme však zabúdať, že ide o slepú formu zhovievavosti, z ktorej bez rozdielu ťažia všetci, ktorí spĺňajú podmienky stanovené zákonom o amnestii, bez ohľadu, či si to zaslúžili alebo nie (MERLE, R., VITU, A.: c. d., s. 1108, č. 942). Klaus Marxen vo svojom diele venovanom amnestii konštatuje, že v obdobiach politických nepokojov politické sily využívajú amnestiu ako prostriedok na rozšírenie a upevnenie moci (MARXEN, K.: c. d., s. 3).
7      Treba poznamenať, že otázka amnestie môže tiež otvoriť diskusiu o možnom napätí medzi zásadou rovnosti pred zákonom a požiadavkou spravodlivosti (pozri návrhy, ktoré dnes prednášam v súvisiacej veci C‑523/24, Sociedad Civil Catalana, najmä bod 2).
8      Jednotka divízie SS Das Reich 10. júna 1944 zmasakrovala 643 obyvateľov tejto dediny v departemente Haute‑Vienne, pričom ženy, mužov i deti spálila na popol. Počas procesu, ktorý sa konal v roku 1953 pred vojenským súdom v Bordeaux (Francúzsko), boli štrnástimi z obvinených obyvatelia Alsaska, ktorí boli násilím zaradení do Waffen‑SS [„Malgré‑nous“ („Napriek našej vôli“)], spolu so siedmimi nemeckými štátnymi príslušníkmi. Odsúdenie týchto Alsasanov vyvolalo v Alsasku silné emócie, keďže ich mnohí považovali predovšetkým za obete okupácie, ktoré boli nútené slúžiť v nemeckej uniforme. Po vynesení rozsudku (13. februára 1953) zákonodarca prijal zákon č. 53‑112 z 20. februára 1953 o amnestii pre Francúzov, ktorí boli násilím zaradení do nepriateľských vojenských jednotiek (JORF z 21. februára 1953, s. 1747), ktorý oslobodzoval Francúzov od akejkoľvek zodpovednosti s odvolaním sa na potrebu zachovať verejný poriadok a národnú jednotu. Predseda Národného zhromaždenia k tomu vyhlásil: „Vlasť je ako matka. Nemôže pripustiť, aby sa jej deti trhali o jej prsia.“ (pozri k tejto téme BOUFIGI, M., HEBRAS, P., HEBRAS, A.: Le dernier témoin d’Oradour‑sur‑Glane. Paris: Harper Collins, 2024, najmä s. 118 – 121). Toto opatrenie, ktoré je inde vnímané ako odopretie spravodlivosti v prípade mimoriadne závažných vojnových zločinov, poukazuje na ťažkosti spojené s každou amnestiou, a to na zosúladenie trestania najzávažnejších porušení s politickými dôvodmi mierového urovnania a sociálnej súdržnosti. Znenie zákona č. 53‑112 z 20. februára 1953 o amnestii pre Francúzov, ktorí boli násilím zaradení do nepriateľských vojenských jednotiek, je uvedené v diele VERHAEGEN, J.: La Protection pénale contre les Excès de Pouvoir et la Résistance légitime à l’Autorité. Bruxelles: Bruylant, 1969, s. 429. Ide tu o (výnimočné) uplatnenie zákona o amnestii, ktorý pôsobil in personam.
9      Už v roku 1949 sa autor z Luxemburského veľkovojvodstva zamýšľal nad vhodnosťou amnestie, milosti alebo kombinácie týchto dvoch opatrení v prospech kolaborantov, aspoň v prípade určitých trestných činov (pozri METZLER, L.: Mélanges de Droit Luxembourgeois. Bruxelles/Luxembourg: Bruylant/Beffort, 1949, s. 377 – 380). V 50. rokoch boli prijaté tri zákony o amnestii. Amnestia bola najskôr udelená tým, ktorí do 1. januára 1947 spáchali zločiny proti kolaborantom „pod vplyvom vlasteneckých pocitov“ [loi du 24 mars 1950 concernant la répression de certains faits punissables commis sous l’impulsion de sentiments patriotiques pendant l’occupation ou à l’époque de la libération (zákon z 24. marca 1950 o potrestaní určitých trestných činov spáchaných pod vplyvom vlasteneckých pocitov počas okupácie alebo v období oslobodenia) (Mémorial A 1950, s. 533)]. Dôvodová správa k tomuto zákonu je spolu s komentárom uvedená v publikácii SPIELMANN, A.: Des traîtres?. Luxembourg: RTL Edition, 1984, s. 80 – 82. Une deuxième loi du 11 avril 1950 relative à l’amnistie en matière de droit commun et portant interprétation ou modification de certaines dispositions de l’arrêté grand-ducal du 21 avril 1948 déterminant l’effet des mesures prises par l’ennemi, de la loi du 5 décembre 1911 portant réhabilitation de droit des condamnés à des peines correctionnelles ou à des peines de police et de la loi électorale du 31 juillet 1924 (druhý zákon z 11. apríla 1950 o amnestii v oblasti všeobecného práva a o výklade alebo zmene niektorých ustanovení nariadenia veľkovojvodstva z 21. apríla 1948, ktorým sa stanovuje účinok opatrení prijatých nepriateľom, zákona z 5. decembra 1911 o rehabilitácii osôb odsúdených na trestné sankcie alebo policajné sankcie a volebného zákona z 31. júla 1924) (Mémorial A 1950, s. 633) sa vzťahoval na desiatky druhov trestných činov spáchaných v povojnovom období, vrátane vyhrážok a ublížení na zdraví, ktoré spôsobili, že obeť bola práceneschopná. Nakoniec zákon prijatý desať rokov po skončení druhej svetovej vojny, loi du 12 janvier 1955 portant amnistie de certains faits punissables et commutation de certaines peines en matière d’attentat contre la sûreté extérieure de l’État ou de concours à des mesures de dépossession prises par l’ennemi et instituant des mesures de clémence en matière d’épuration administrative (zákon z 12. januára 1955 o amnestii určitých trestných činov a zmiernení určitých trestov v oblasti ohrozenia vonkajšej bezpečnosti štátu alebo napomáhania opatreniam nepriateľa zameraným na pozbavenie majetku a zavádzajúci opatrenia milosti v oblasti správnych čistiek) (Mémorial A 1955, s. 161) v prospech kolaborantov, keďže udelil milosť tým, ktorí spáchali trestný čin proti vonkajšej bezpečnosti štátu pred 1. júnom 1945 [pozri WINGERTER, E.: La justice luxembourgeoise pendant l’occupation nazie et dans l’immédiat après‑guerre (1940‑1950). In: Histoire de la Justice au Luxembourg (1795 à nos jours).  Institutions – Organisation – Acteurs.
Berlin/Boston: De Gruyter, 2022, s. 179 – 242, najmä s. 213 – 214].
10      Jacques Verhaegen cituje tieto problematické texty amnestie, akými sú dekrét č. 62 – 328 z 22. marca 1962, ktorým sa udeľuje amnestia za činy spáchané v rámci operácií na udržanie poriadku zameraných proti alžírskemu povstaniu (JORF z 23. marca 1962, s. 3144) a ordonnance no 62-428 du 14 avril 1962 rendant applicable sur l’ensemble du territoire de la République le décret no 62-328 du 22 mars 1962 portant amnistie de faits commis dans le cadre des opérations de maintien de l’ordre dirigées contre l’insurrection algérienne (nariadenie č. 62 – 428 zo 14. apríla 19662, ktorým sa na celom území republiky uplatňuje dekrét č. 62‑328 z 22. marca 1962 o amnestii skutkov spáchaných v rámci operácií na udržanie poriadku zameraných proti alžírskemu povstaniu) (JORF z 15. apríla 1962, s. 3892), rozšírený loi no 66-396 du 17 juin 1966 portant amnistie d’infractions contre la sûreté de l’État ou commises en relation avec les événements d’Algérie (zákon č. 66 – 396 zo 17. júna 1966 o amnestii trestných činov proti štátnej bezpečnosti alebo spáchaných v súvislosti s udalosťami v Alžírsku na trestné činy spáchané „v rámci správnych alebo súdnych policajných operácií“) (JORF z 18. júna 1966, s. 4915) (VERHAEGEN, J.: c. d., s. 444, poznámka pod čiarou 159).
11      Pozri najmä body 77 a nasl. nižšie.
12      BOE č. 141 z 11. júna 2024, s. 67764.
13      BOE č. 311 z 29. decembra 1978, s. 29313.
14      Rozsudok 137/2025 du Tribunal Constitucional (španielsky Ústavný súd), Pleno [BOE č. 183, z 31. júla 2025, s. 103781 (ES:TC:2025:137)].
15      Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, podľa stíhaných osôb ide o skutky v štádiu prípravy. Podľa prokuratúry a ľudovej obžaloby ide o štádium pokusu.
16      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 15. marca 2017 o boji proti terorizmu, ktorou sa nahrádza rámcové rozhodnutie Rady 2002/475/SVV a mení rozhodnutie Rady 2005/671/SVV (Ú. v. EÚ L 88, 2017, s. 6).
17      Podpísaný v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“).
18      Prijatý Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov 16. decembra 1966, ktorý nadobudol platnosť 23. marca 1976.
19      BOE č. 45 z 21. februára 2019, s. 16698.
20      BOE č. 281 z 24. novembra 1995, s. 33987.
21      Ďalej len „Benátska komisia“.
22      Benátska komisia, stanovisko č. 710/2012 z 11. marca 2013 o ustanoveniach zákona o amnestii týkajúcich sa politických väzňov Gruzínska [CDL‑AD(2013)009].
23      Ďalej len „ESĽP“.
24      BOE č. 260, 17. septembra 1882, s. 803.
25      Ide o týchto dvanásť osôb: EGB, EGC, SPG, QCR, GTA, ACB, JRS, RJDL, FJG, XBLL, DBA a CBE.
26      Skutky trestné podľa článkov 571 a 572 ods. 2 Trestného zákona.
27      Skutky trestné podľa článku 574 ods. 1, článku 573a ods. 1 bodu 3 a článku 346 ods. 1 Trestného zákona, ako aj podľa článku 16, článku 62 a článku 573 ods. 1 bodov 1, 2 a 4 tohto zákona.
28      Ide najmä o Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristes (Katalánske združenie obetí teroristických organizácií, ACVOT); Associación de Víctimas del Terrorismo (Združenie obetí terorizmu, AVT); Associación Dignidad y Justicia (Združenie dôstojnosti a spravodlivosti), Associación Española de la Guardia Civil (Španielske združenie civilnej stráže, AEGC) a Associación Unificada de la Guardia Civil (Jednotné združenie civilnej stráže, AUGC).
29      V tejto súvislosti treba uviesť, že ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, vnútroštátny súd vypočul účastníkov konania v rámci prejudiciálneho konania upraveného španielskym právom, ktoré sa týka návrhu na uplatnenie amnestie na skutkové okolnosti, ktorých sa týka toto konanie. Spomedzi vyjadrených stanovísk jeden z obvinených (QCR) tvrdil, že LOA nemá žiadne nepresnosti. Ostatní obžalovaní (DBA, CBE a XBLL) tvrdili, že skutočnosti uvedené v obžalobe a v uznesení o vznesení obvinenia neumožňujú kvalifikovať inkriminované skutky ako teroristické činy, ale skôr ako prípravu trestných činov. Ľudová obžaloba sa zasa domnievala, že LOA porušuje zásady účinnej súdnej ochrany, deľby moci, ako aj prednosti a potrebného účinku práva Únie.
30      V tejto súvislosti treba pripomenúť rozsudok zo 17. júla 2008, Komisia/Taliansko (C‑132/06, EU:C:2008:412), vydaný vo veci, ktorá sa netýka trestnej amnestie, ako je to v prejednávanej veci, ale daňovej amnestie udelenej Talianskou republikou. Súdny dvor v tomto rozsudku rozhodol, že v rozsahu, v akom príslušné ustanovenia vnútroštátnej právnej úpravy stanovujú všeobecné a nediferencované vzdanie sa overovania zdaniteľných plnení uskutočnených v priebehu niekoľkých zdaňovacích období, zbavujú články 2 a 22 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1), ich obsahu, čím narušili potrebný účinok tejto smernice.
31      Rozsudok zo 16. decembra 2021, (C‑203/20, ďalej len „rozsudok AB“, EU:C:2021:1016, bod 40).
32      Súdny dvor tiež v odpovedi na tretiu otázku položenú vnútroštátnym súdom v tejto veci uznal, že „vnútroštátna právna úprava stanovujúca postup legislatívnej povahy týkajúci sa zrušenia amnestie a súdne konanie, ktorého predmetom je preskúmanie súladu tohto zrušenia amnestie s ústavou, nevykonáva právo Únie, keďže takéto postupy a konania nepatria do pôsobnosti tohto práva“ [rozsudok AB (bod 74)]. Nič to však nemení na tom, že v tom istom rozsudku bol Súdny dvor v prvej otázke položenej vnútroštátnym súdom tiež vyzvaný, aby sa vyjadril k zlučiteľnosti vydania európskeho zatykača na osobu, voči ktorej bolo prebiehajúce trestné stíhanie pôvodne zastavené právoplatným súdnym rozhodnutím prijatým na základe amnestie a následne sa v ňom opäť pokračovalo po prijatí zákona, ktorý zrušil túto amnestiu aj uvedené súdne rozhodnutie, so zásadou ne bis in idem. Pokiaľ ide o jeho vlastnú právomoc, Súdny dvor sa domnieval, že je pravda, že konanie vo veci samej sa týka trestných činov, ktoré neboli harmonizované právom Únie, a že toto právo neupravuje prijatie a zrušenie amnestie. Čo je však dôležité, vyhlásil, že má právomoc, pretože táto otázka nesúvisí s výkladom vnútroštátnej právnej úpravy týkajúcej sa týchto trestných činov alebo amnestie, ale výkladu zásady ne bis in idem v rámci konania o vydaní európskeho zatykača, ktoré patrí do vecnej a časovej pôsobnosti rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi [rozsudok AB (body 41 a 42)].
33      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. decembra 2011 (Ú. v. ES L 338, 2011, s. 2).
34      Pozri článok 11 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2005/214/SVV z 24. februára 2005 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na peňažné sankcie (Ú. v. EÚ L 76, 2005, s. 16), článok 13 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2006/783/SVV zo 6. októbra 2006 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na príkazy na konfiškáciu (Ú. v. EÚ L 328, 2006, s. 59), článok 19 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2008/909/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii (Ú. v. EÚ L 327, 2008, s. 27) a článok 19 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2008/947/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky a probačné rozhodnutia na účely dohľadu nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami (Ú. v. EÚ L 337, 2008, s. 102).
35      Rámcové rozhodnutie Rady z 13. júna 2002 (Ú. v. ES L 164, 2002, s. 3; Mim. vyd. 19/006, s. 34). Ako bolo uvedené v poznámke pod čiarou 16 vyššie, smernica 2017/541 nahradila toto rámcové rozhodnutie.
36      Pozri odôvodnenia 6 a 7 smernice 2017/541:
„(6)      Vzhľadom na vývoj teroristických hrozieb pre Úniu a členské štáty a právne záväzky Únie a členských štátov podľa medzinárodného práva by sa vo všetkých členských štátoch malo ďalej aproximovať vymedzenie trestných činov terorizmu, trestných činov súvisiacich s teroristickou skupinou a trestných činov súvisiacich s teroristickými činnosťami, aby komplexnejšie zahŕňalo konanie súvisiace najmä so zahraničnými teroristickými bojovníkmi a financovaním terorizmu. Tieto formy správania by mali byť trestné aj v prípade, že k nim dochádza cez internet vrátane sociálnych médií.
(7)      Boj proti terorizmu si vzhľadom na jeho cezhraničnú povahu navyše vyžaduje silnú koordinovanú reakciu a spoluprácu, a to v rámci členských štátov a medzi nimi, ako aj s príslušnými agentúrami a orgánmi Únie vrátane Eurojustu a Európskeho policajného úradu (Europol), a medzi nimi. ...“
37      Pozri odôvodnenie 35 smernice 2017/541. Hlava II sa týka slobôd, hlava III rovnosti, hlava V občianstva a hlava VI spravodlivosti.
38      Pozri poznámku pod čiarou 37 vyššie.
39      Pozri v tejto súvislosti ZOUMPOULAKIS, K.: Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase? In: New Journal of European Criminal Law, vol. 13, č. 3, 2022, s. 335 – 336, najmä s. 335 a 336. Autor najmä zdôrazňuje, že pojem „minimálne pravidlá“ neodkazuje na samotný obsah pravidla, ale skôr na zásadu, podľa ktorej by členské štáty mali mať určitú mieru voľnej úvahy, aby išli nad rámec požadovaného minima.
40      Pozri WIECZOREK, I.: The Legitimacy of EU Criminal Law. Oxford: Hart Publishing, 2020, s. 115 – 116.
41      Rozsudok z 22. mája 2012 (C‑348/09, EU:C:2012:300).
42      Pozri WIECZOREK, I.: c. d., s. 116: „a values‑based criminalisation rationale for harmonisation“.
43      Pozri SIATISTA, I. M., WIERDA, M.: Principle 24. Restrictions and Other Measures Relating to Amnesty. In: The United Nations Principles to Combat Impunity: A Commentary. Oxford :University Press, 2018, s. 258.
44      V súvislosti s historickým prehľadom vývoja medzinárodného humanitárneho práva týkajúceho sa úpravy amnestie a beztrestnosti pozri PUECHAVY, M.: Une amnistie générale ne peut couvrir les crimes de tortures et de traitements inhumains et dégradants (Cour eur. dr. h., Margus c. Croatie, 13 novembre 2012). In: Revue trimestrielle des droits de l’homme, č. 94, 2013, najmä s. 484 a nasl.
45      Pozri O’KEEFE, R.: 11. Statutory Limitation and Amnesty. In: International Criminal Law. Oxford: Oxford International Law Library, 2015, s. 461 – 479, najmä s. 468; pozri tiež METTRAUX, G.: International Crimes: Law and Practice: Volume II: Crimes Against Humanity. Oxford: Oxford University Press, 2020, s. 177.
46      V súvislosti s vývojom judikatúry ESĽP v oblasti amnestie pozri okrem iného TULKENS, F., VAN DROOGHENBROECK, S.: La clémence pénale et des droits de l’homme. Réflexions en marge de la jurisprudence récente de la Cour européenne des droits de l’homme. In: Liber amicorum Michel van de Kerchove, Bruxelles: Larcier, 2011, s. 133 – 137; GALLEN, J.: The European Court of Human Rights, Transitional Justice and Historical Abuse in Consolidated Democracies. In: Human Rights Law Review, vol. 19, č. 4, 2019, s. 675 – 704; MOULIER, I.: La Cour européenne des droits de l’homme face à la répression pénale nationale des crimes de droit international. In: L’homme dans la société internationale. Mélanges en hommage au Professeur Paul Tavernier. Bruxelles: Bruylant, 2013, 1. ed., s. 1365 – 1396.
47      Rozsudok ESĽP, 2. septembra 1991, Dujardin a i. v France (CE:ECHR:1991:0902DEC001673490).
48      Rozsudok ESĽP, 2. novembra 2004, Abdülsamet Yaman v. Turecko (CE:ECHR:2004:1102JUD003244696, bod 55).  Pozri tiež rozsudok ESĽP, 10. marca 2009, Turan Cakir v. Belgicko (CE:ECHR:2009:0310JUD004425606), v ktorom Súdny dvor dospel k záveru, že došlo k porušeniu článku 3 EDĽP, keď rozhodol, že „ak je štátny úradník obvinený zo spáchania skutkov, ktoré sú v rozpore s článkom 3, konanie alebo odsúdenie nemôže byť premlčané a uplatnenie takých opatrení, ako je amnestia alebo milosť, nemožno povoliť... . Súd sa najmä domnieva, že vnútroštátne orgány nesmú v žiadnom prípade vyvolať dojem, že sú ochotné ponechať takéto zaobchádzanie nepotrestané“ (bod 69).
49      Rozsudok ESĽP, 5. júna 2007, Yesil a Sevim v. Turecko (CE:ECHR:2007:0605JUD003473804, bod 38).
50      Rozsudok ESĽP, 13. januára 2009, Yeter v. Turecko (CE:ECHR:2009:0113JUD003375003, bod 70).
51      Rozsudok ESĽP, 17. marca 2009, Ould Dah v. Francúzsko (CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).  ESĽP túto formuláciu prevzal v rozsudku z 24. mája 2011, Association „21 décembre 1989“ a i. v. Rumunsko (CE:ECHR:2011:0524JUD003381007): „amnestia je vo všeobecnosti nezlučiteľná s povinnosťou štátov vyšetrovať mučenie (Ould Dah v. Francúzsko (dec.), č. 13113/03 zo 17. marca 2009) a bojovať proti beztrestnosti medzinárodných trestných činov. To isté platí aj pre udeľovanie milostí (Abdülsamet Yaman v. Turecku, č. 32446/96, bod 55, 2. novembra 2004)“.
52      Rozsudok ESĽP, 27. máj 2014, Marguš proti Chorvátsku (CE:ECHR:2014 :0527JUD000445510, ďalej len „rozsudok Marguš proti Chorvátsku“) (pozri okrem iného KRENC, F., VAN DROOGHENBROECK, S.: Chronique de jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme – 1er janvier – 30 juin 2014. In: Journal des tribunaux, vol. 35, č. 6579, 2014, s. 677). Prípad sa týkal veterána chorvátskej armády odsúdeného v dvoch samostatných konaniach za vojnové zločiny proti civilnému obyvateľstvu. Keďže sťažovateľ využil zákon o všeobecnej amnestii, ktorým sa skončilo prvé konanie, napadol obnovenie trestného stíhania a svoje následné odsúdenie, čo viedlo ESĽP k preskúmaniu platnosti amnestie, ktorá mu bola pôvodne udelená. ESĽP okrem iného pripustil, že „trestné konania vedené proti sťažovateľovi sa týkali najmä obvinení z vraždy a vážneho ublíženia na zdraví voči civilnému obyvateľstvu, a teda sa dotýkali ich práva na život zaručeného článkom 2 [EDĽP] alebo aj ich práv podľa článku 3“ (bod 124). Súdny dvor tiež konštatoval, že „povinnosť štátov stíhať páchateľov mučenia alebo vraždy je... ustálená v judikatúre Súdneho dvora. Z tohto návrhu vyplýva, že priznanie amnestie páchateľom vrážd alebo zlého zaobchádzania s civilistami by bolo v rozpore s povinnosťami, ktoré členským štátom vyplývajú z článkov 2 a 3 [EDĽP], keďže toto opatrenie by bránilo vyšetrovaniu takýchto činov a nevyhnutne by viedlo k priznaniu beztrestnosti ich páchateľom“ (bod 127).
53      Ďalej len „súd IDH“.
54      Súd vzal do úvahy najmä judikatúru súdu IDH týkajúcu sa amnestií s cieľom stanoviť, že amnestie nemožno povoliť v súvislosti so závažnými porušeniami ľudských práv: „Súdny dvor tiež berie na vedomie judikatúru súdu [IDH], najmä rozsudky Barrios Altos, Gomes Lund a i., Gelman a Masakre v El Mozote a okolitých lokalitách, už citované, v ktorých najvyšší súd na základe svojej predchádzajúcej judikatúry, ako aj záverov Medziamerickej komisie pre ľudské práva, orgánov Organizácie Spojených národov a iných univerzálnych a regionálnych orgánov na ochranu ľudských práv zaujal k tejto otázke pevný postoj, v ktorom uviedol, že v súvislosti so závažným porušovaním základných ľudských práv nemožno pripustiť žiadnu amnestiu. Vysvetlil, že v takom prípade by amnestia vážne narušila povinnosť štátov viesť vyšetrovanie a potrestať ich páchateľov (Gelman, už citovaný, bod 195, a Gomes Lund a i., už citovaný, bod 171). Súd IDH zdôraznil, že takéto opatrenia amnestie sú v rozpore s právami, od ktorých sa nemožno odchýliť a ktoré sú uznané medzinárodným právom v oblasti ľudských práv (Gomes Lund a i., bod 171)“ [rozsudok Marguš v. Chorvátsko (bod 138)].
55      Pozri rozsudok Marguš v. Chorvátsko (bod 140).
56      Pozri PEREZ‑LEON‑ACEVEDO, J.‑P.: The European Court of Human Rights (ECtHR) vis‑à‑vis amnesties and pardons; factors concerning or affecting the degree of ECtHR’s deference to states. In: The International Journal of Human Rights, vol. 26, č. 6, 2022, s. 1107 – 1137.
57      Pozri rozsudok Marguš v. Chorvátsko (bod 139): „..medzinárodné právo čoraz viac smeruje k tomu, aby sa tieto amnestie považovali za neprijateľné, pretože sú nezlučiteľné so všeobecne uznanou povinnosťou štátov stíhať a potrestať páchateľov závažného porušovania základných ľudských práv. Aj za predpokladu, že by amnestie boli možné, ak sú sprevádzané osobitnými okolnosťami, ako je proces zmierenia a/alebo forma odškodnenia pre obete, amnestia priznaná žalobcovi v prejednávanej veci by bola neprijateľná, pretože nič nenasvedčuje existencii takýchto okolností v prejednávanej veci“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
58      Pozri najmä body 64 až 68 vyššie.
59      Benátska komisia, stanoviská č. 1167/2023 a 1168/2023 z 18. marca 2024 o požiadavkách na právny štát, pokiaľ ide o amnestie, najmä so zreteľom na návrh španielskeho parlamentného zákona „organický zákon Katalánska o amnestii o inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácii“ [CDL‑AD(2024)003, bod 74]. Pozri tiež o autoamnestii, MARXEN, K.: c. d., s. 38 – 45.
60      Pozri v tejto súvislosti rozsudok súdu IDH, 14. marca 2001, Barrios Altos v. Peru (Séria C, č. 75). K tomuto rozsudku pozri CANÇADO TRINIDADE, A. A.: Évolution du droit international au droits des gens. L’accès des individus à la Justice Internationale. Le regard d’un juge. Paris: Pedone, 2008, najmä s. 123 – 125; STAHN, C.: A Critical Introduction to International Criminal Law.  Cambridge: Cambridge University Press, 2019, najmä s. 259 – 260. Pozri tiež súd IDH, 29. novembra 2006, La Cantuta v. Peru (Séria C č. 162); súd IDH, 26. septembra 2006, Almonacid Arellano a i. v. Čile (Séria C, č. 154); súd IDH, 24. februára 2011, Gelman v. Uruguaj (Séria C, č. 221). Vo všeobecnosti, pokiaľ ide o judikatúru súdu IDH týkajúcu sa amnestie, pozri PEREZ‑LEON‑ACEVEDO, J.‑P.: The control of the Inter‑American Court of Human Rights over amnesty laws and other exemption measures: Legitimacy assessment. In: Leiden Journal of International, vol. 33, č. 3, 2020, s. 667 – 687; pokiaľ ide najmä o vplyv sudcu Cançado Trindade na výklad zákonov tohto súdu o amnestii, pozri najmä CHIARI GONÇALVES, V., ALBUQUERQUE, L.: A contribuição de Cançado Trindade na interpretação das leis de anistia no Sistema Interamericano de Direitos Humanos: uma análise a partir do caso Herzog. In: Revista da Faculdade de Direito. Número Especial: Em Memória do Professor Antônio Augusto Cançado Trindade, č. 81, 2022, s. 299 – 317.
61      Pozri, pokiaľ ide o otázku súdneho preskúmania zákonov o amnestii, Benátska komisia, stanovisko č. 710/2012 z 11. marca 2013 k zákonu o amnestii týkajúcich sa politických väzňov Gruzínska [CDL‑AD(2013)009, body 43 až 46]. Benátska komisia uvádza, že postup, v rámci ktorého je súdnictvo na základe rozhodnutia parlamentu poverené rozhodovať o tom, či konkrétne osoby spĺňajú všeobecné kritériá stanovené parlamentom na uplatňovanie amnestie, je v súlade so zásadou deľby moci.
62      Treba pripomenúť, že ako sa uvádza v preambule zákona o amnestii, toto ustanovenie bolo do zákona o amnestii vložené na základe odporúčania Benátskej komisie.
63      Ako zdôraznila francúzska Štátna rada, právna istota predpokladá, že „... občania by mali mať možnosť bez neprekonateľného úsilia určiť, čo je povolené a čo zakázané podľa platného práva. Aby sa dosiahol tento výsledok, stanovené normy musia byť jasné a zrozumiteľné a nesmú podliehať príliš častým, a najmä nepredvídateľným zmenám.“ (pozri Conseil d’État, Rapport public 2006 – Sécurité juridique et complexité du droit. In: La Documentation française, Paris, 15. marec 2006, s. 281, dostupná na adrese: https://www.vie‑publique.fr/files/rapport/pdf/064000245.pdf).
64      Pozri rozsudok z 30. apríla 2020, Hecta Viticol (C‑184/19, EU:C:2020:337, bod 52).
65      Treba poznamenať, že ESĽP zdôrazňuje základnú funkciu zásady právnej istoty pri výklade EDĽP. Právna istota osoby podliehajúcej súdnej právomoci je práve jedným z cieľov EDĽP, pretože priamo súvisí s jednou zo všeobecných zásad výkladu, na ktorú sa často odvoláva judikatúra ESĽP a ktorá je navyše zakotvená v preambule EDĽP, a to „prednosť práva“. Adekvátna ochrana pred arbitrárnosťou je však povinnosťou každého štátu, ktorý chce zaviesť „právny štát“ (pozri DE SALVIA, M.: La place de la notion de sécurité juridique dans la jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme. In: Cahiers du Conseil Constitutionnel, č. 11, 2011, dostupné na adrese: https://www.conseil‑constitutionnel.fr/nouveaux‑cahiers‑du‑conseil‑constitutionnel/la‑place‑de‑la‑notion‑de‑securite‑juridique‑dans‑la‑jurisprudence‑de‑la‑cour‑europeenne‑des‑droits). Dodržiavanie pravidiel spravodlivého procesu sa často spája s pojmom právnej istoty. V tejto súvislosti ESĽP uviedol, že: „právo na spravodlivé súdne konanie zaručené článkom 6 ods. 1 [EDĽP] sa musí vykladať vo svetle preambuly [EDĽP], ktorá uvádza prednosť práva ako súčasť spoločného dedičstva zmluvných štátov. Jedným zo základných prvkov právneho štátu je zásada právnej istoty, ktorá okrem iného vyžaduje, aby konečné riešenie akéhokoľvek sporu zo strany súdov už nebolo spochybnené“ [rozsudok ESĽP, 28. októbra 1999, Brumarescu v. Rumunsko (CE:ECHR:1999:1028JUD002834295, bod 61)].
66      Pozri rozsudok z 24. júla 2023, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, bod 114). Pozri tiež v tomto zmysle rozsudky z 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, body 161 a 162), ako aj zo 16. februára 2022, Maďarsko/Parlament a Rada (C‑156/21, EU:C:2022:97, body 136 a 223).
67      Pozri bod 46 vyššie, poznámka pod čiarou 29.
68      Zdá sa, že ide aj o stanovisko prokuratúry vo veci samej (pozri bod 45 vyššie).
69      Prijatý v New Yorku Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov 10. decembra 1984, Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 1465, s. 85, č. 24841 (1987).
70      Pozri, okrem iného rozsudok ESĽP, 18. január 1978, Írsko v. Spojené Kráľovstvo (CE:ECHR:1978:0118JUD000531071, bod 167), rozsudok ESĽP, 28. júl 1999, Selmouni v. Francúzsko (CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, body 96 až 97), a rozsudok ESĽP, 24. júl 2014, Al Nashiri v. Poľsko (CE:ECHR:2014:0724JUD002876111, bod 508).
71      Pozri rozsudok ESĽP zo 6. apríla 2000, Labita v. Taliansko (CE:ECHR:2000:0406JUD002677295, bod 120): „Súd považoval určité zaobchádzanie za ‚neľudské‘, najmä preto, že bolo úmyselne uplatňované celé hodiny a spôsobilo, ak nie skutočné zranenia, tak aspoň silné fyzické a psychické utrpenie, a za ‚ponižujúce‘, pretože vyvolávalo u obetí pocity strachu, úzkosti a menejcennosti, ktoré ich ponižovali a znevažovali. Aby bol trest alebo zaobchádzanie, ktoré je s ním spojené, ‚neľudské‘ alebo ‚ponižujúce‘, utrpenie alebo poníženie musia v každom prípade presahovať utrpenie a poníženie, ktoré nevyhnutne sprevádzajú danú formu legitímneho zaobchádzania alebo trestu“. Pozri tiež rozsudok ESĽP, 26. októbra 2000, Kudła v. Poľsko (CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, bod 92).
72      Pozri rozsudok ESĽP, 1. júna 2010, Gäfgen v. Nemecko (CE:ECHR:2010:0601JUD002297805, bod 89).
73      Pozri rozsudok ESĽP, 21. januára 2011, M.S.S. v. Belgicko a Grécko (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, bod 220): „Stačí, ak je obeť ponížená vo svojich vlastných očiach, aj keď nie je ponížená v očiach ostatných... Napokon, hoci je potrebné zohľadniť otázku, či cieľom bolo ponížiť alebo znevážiť obeť, absencia takého cieľa nemôže definitívne vylúčiť konštatovanie porušenia článku 3...“. Pozri tiež rozsudok ESĽP, 28. septembra 2015, Bouyid v. Belgicko (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, bod 87): „Zlé zaobchádzanie, ktoré dosiahne takúto minimálnu hranicu závažnosti, vo všeobecnosti zahŕňa telesné zranenie alebo vážne fyzické alebo duševné utrpenie. Avšak aj v prípade absencie takéhoto týrania, ak zaobchádzanie ponižuje alebo znevažuje jednotlivca, prejavuje nedostatok úcty k jeho ľudskej dôstojnosti alebo ju znižuje, alebo ak v dotknutej osobe vzbudzuje pocity strachu, úzkosti alebo menejcennosti, ktoré môžu zlomiť jej morálnu a fyzickú odolnosť, môže byť charakterizované ako ponižujúce, a teda tiež spadá pod zákaz uvedený v článku 3...“.
74      Pozri rozsudky ESĽP, 20. decembra 2004, Makaratzis v. Grécko (CE:ECHR:2004:1220JUD005038599, bod 50), a 14. júna 2011, Trévalec v. Belgicko (CE:ECHR:2011:0614JUD003081207, body 55 až 61).
75      Som si vedomý, že v stanovisku č. 1167/2023 a 1168/2023 z 18. marca 2024 o požiadavkách na právny štát, pokiaľ ide o amnestie, najmä so zreteľom na návrh španielskeho parlamentného zákona „organický zákon Katalánska o amnestii o inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácii“ [CDL‑AD(2024)003], Benátska komisia uviedla, že „pokiaľ ide o právnu istotu, [Benátska] Komisia konštatuje, že vecný a časový rozsah amnestie, ako je definovaný v článku 1.1 návrhu zákona o amnestii, je veľmi široký a neurčitý“, a preto „odporučila obmedziť a presnejšie vymedziť vecný a časový rozsah pôsobnosti amnestie, aby boli účinky zákona predvídateľnejšie“ (body 94 a 96). Treba však pripomenúť, že Benátska komisia skúma zásadu právnej istoty vo všeobecnej, abstraktnej a normatívnej perspektíve, ktorej cieľom je stanoviť ideálne štandardy uplatniteľné za všetkých okolností. V práve Únie sa však táto zásada neposudzuje abstraktne, ale funkčne z hľadiska cieľov právneho poriadku Únie, a najmä s cieľom určiť, či je ohrozený potrebný účinok smernice 2017/541. Práve to vyjadril generálny advokát Hogan vo svojich návrhoch, pričom zdôraznil, že „analýza Benátskej komisie je najmä politickou analýzou, hoci na podklade sofistikovanej právnej a politickej analýzy“, a že „zámerom stanoviska Benátskej komisie je nájsť ideálny systém“ [návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Hogan vo veci Repubblika (C‑896/19, EU:C:2020:1055, bod 88)]. Hoci by teda z hľadiska normatívneho zlepšenia bolo možné presnejšie vymedziť pôsobnosť článku 1 LOA, túto okolnosť nemožno v prejednávanej veci považovať za porušenie zásady právnej istoty, ako ju zaručuje právo Únie.
76      Pokiaľ ide o prípad, keď je amnestia udelená počas konania pred trestným súdom, Donnedieu de Vabres zdôrazňuje, že amnestia rešpektuje práva tretích osôb a nevylučuje žalobu o náhradu škody; ak občianskoprávna žaloba ešte nebola podaná, môže ju prejednať len občianskoprávny súd (DONNEDIEU DE VABRES, H.: c. d., s. 558 a 559, č. 991).
77      Roger Merle a André Vitu sa charakteristickým spôsobom a kriticky vyjadrujú k všeobecnému charakteru amnestie, keď poukazujú na to, že „autori zákona o amnestii nie sú nijak obmedzení, pokiaľ ide o určenie trestných činov, na ktoré sa bude vzťahovať opatrenie zabudnutia...“ (MERLE, R. a VITU, A.: c. d., s. 1111, č. 945). Pokiaľ ide o osoby, na ktoré sa amnestia vzťahuje, autori rozlišujú medzi „skutočnou amnestiou“, t. j. „amnestiou udelenou páchateľom trestných činov uvedených v zákone bez ohľadu na vlastnosti osôb, na ktoré sa vzťahuje“, a „osobnou amnestiou“, t. j. amnestiou, ktorá nezohľadňuje povahu alebo závažnosť spáchaných trestných činov, ale „určité skupiny osôb, ktoré si na základe svojej minulosti alebo osobitných vlastností zaslúžia toto opatrenie“ (tamže, s. 1112 – 1113, č. 946). Pozri tiež, pokiaľ ide o klasifikáciu amnestií podľa ich pôsobnosti SIATISTA, I. M., WIERDA, M.: c. d., s. 259, ako aj STAHN, C.: c. d. s. 260.
78      Pozri bod 88 vyššie.
79      Pozri bod 84 vyššie.
80      6/64, EU:C:1964:66.
81      Pozri rozsudky z 22. februára 2022, RS (Účinok rozhodnutí Ústavného súdu) (C‑430/21, EU:C:2022:99, bod 52), a z 5. júna 2023, Komisia/Poľsko (Nezávislosť a súkromný život sudcov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, bod 79).
82      Pozri rozsudok z 24. júna 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 54 a citovaná judikatúra).
83      Pozri rozsudok zo 17. decembra 2020, Komisia/Slovinsko (Archívy ECB) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, bod 119).
84      Pozri bod 84 vyššie.
85      Pozri rozsudok z 26. marca 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, ďalej len „rozsudok Miasto Łowicz“, EU:C:2020:234, bod 44).
86      Pozri rozsudok Miasto Łowicz (bod 45).
87      Pozri rozsudok Miasto Łowicz (bod 46).