Predbežné znenie
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
zo 16. apríla 2026(*)
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Smernica 2013/32/EÚ – Spoločné konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany – Žiadosť o medzinárodnú ochranu – Článok 43 – Konanie na hraniciach – Kvalifikácia konania vedeného na mieste zaistenia, ktoré sa geograficky nachádza na území členského štátu, ale podľa vnútroštátneho práva sa považuje za miesto na hraniciach – Právo vstúpiť na územie tohto členského štátu po uplynutí lehoty štyroch týždňov – Článok 31 ods. 7 – Prednostné posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu – Smernica 2013/33/EÚ – Normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu – Článok 8 – Zaistenie na tom istom mieste na základe dvoch rôznych rozhodnutí “
V spojených veciach C‑50/24 až C‑56/24 [Danané a i.](i),
ktorých predmetom je sedem návrhov na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaných rozhodnutiami Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory, Belgicko) z 22. januára 2024 a doručených Súdnemu dvoru 26. januára 2024, ktoré súvisia s konaniami:
X (C‑50/24),
X (C‑51/24),
X (C‑52/24),
X (C‑53/24),
X (C‑54/24),
X (C‑55/24),
X (C‑56/24)
proti
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
SÚDNY DVOR (piata komora),
v zložení: predsedníčka piatej komory M. L. Arastey Sahún, sudcovia J. Passer (spravodajca), E. Regan, D. Gratsias a B. Smulders,
generálny advokát: N. Emiliou,
tajomník: G. Chiapponi, referent,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 27. februára 2025,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–        X (C‑51/24) a X (C‑52/24), v zastúpení: S. Manesse, avocat,
–        X (C‑53/24), v zastúpení: Z. Chihaoui, advocaat,
–        belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs, C. Pochet a M. Van Regemorter, splnomocnení zástupcovia,
–        česká vláda, v zastúpení: S. Šindelková, M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,
–        nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller a R. Kanitz, splnomocnení zástupcovia,
–        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
–        Európska komisia, v zastúpení: A. Azéma, F. Blanc‑Simonetti a J. Hottiaux, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. júna 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 31 ods. 7 a 8, ako aj článkov 43 a 46 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60) v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a článku 8 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/33/EÚ z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 96).
2        Tieto návrhy boli podané v rámci siedmich sporov medzi štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí pricestovali do Belgicka na palube lietadiel, ktoré pristáli na letisku v Bruseli (Belgicko), a Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (generálny komisár pre utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti, Belgicko) (ďalej len „generálny komisár“) vo veci rozhodnutí prijatých týmto generálnym komisárom, ktorými boli zamietnuté ich žiadosti o medzinárodnú ochranu.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2013/32
3        V odôvodneniach 18 a 38 smernice 2013/32 sa uvádza:
„(18)      Je v záujme členských štátov aj žiadateľov o medzinárodnú ochranu, aby sa o žiadosti o medzinárodnú ochranu rozhodlo čo najskôr bez toho, aby bolo dotknuté vykonanie primeraného a úplného posúdenia.
…
(38)      Veľa žiadostí o medzinárodnú ochranu sa podáva na hraniciach alebo v tranzitnom priestore členského štátu pred rozhodnutím o vstupe žiadateľa. Členským štátom by malo byť umožnené stanoviť konania na určenie prípustnosti a/alebo na vecné posúdenie, ktoré by umožňovali rozhodnúť o takýchto žiadostiach na týchto miestach za presne stanovených podmienok.“
4        Článok 2 písm. f) tejto smernice znie:
„Na účely tejto smernice:
…
f)      ‚rozhodujúci orgán‘ znamená akýkoľvek kvázi súdny alebo správny orgán v členskom štáte zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu s právomocou prijímať rozhodnutia v prvom stupni o takýchto prípadoch.“
5        Článok 4 ods. 1 a 2 uvedenej smernice stanovuje:
„1.      Členské štáty určia pre všetky konania rozhodujúci orgán, ktorý bude zodpovedný za náležité posúdenie žiadostí v súlade s touto smernicou. …
2.      Členské štáty môžu stanoviť, že iný orgán, než orgán uvedený v odseku 1, je zodpovedný za:
…
b)      udelenie alebo zamietnutie povolenia vstupu v rámci konania stanoveného v článku 43 podľa podmienok stanovených v uvedenom článku a na základe odôvodneného stanoviska rozhodujúceho orgánu.“
6        V článku 26 ods. 1 tejto smernice sa uvádza:
„Členské štáty nezaistia žiadnu osobu výlučne preto, že je žiadateľom. Dôvody a podmienky zaistenia a záruky poskytované zaisteným žiadateľom musia byť v súlade so smernicou [2013/33].“
7        Článok 31 smernice 2013/32, nazvaný „Konanie o posúdení žiadosti“, v odsekoch 1, 2, 7 a 8 stanovuje:
„1.      Členské štáty spracujú žiadosti o medzinárodnú ochranu v konaní o posúdení žiadosti podľa základných zásad a záruk kapitoly II.
2.      Členské štáty zabezpečia, aby sa konanie o posúdení žiadosti skončilo čo najskôr bez toho, aby bolo dotknuté primerané a úplné posúdenie.
…
7.      Členské štáty môžu dávať prednosť posúdeniu žiadosti o medzinárodnú ochranu v súlade so základnými zásadami a zárukami kapitoly II, najmä:
a)      ak je pravdepodobné, že žiadosť je opodstatnená;
b)      ak je žiadateľ zraniteľný v zmysle článku 22 smernice 2013/33/EÚ alebo potrebuje osobitné procesné záruky, najmä pokiaľ ide o maloleté osoby bez sprievodu.
8.      Členské štáty môžu stanoviť, že sa konanie o posúdení žiadosti v súlade so základnými zásadami a zárukami kapitoly II skráti a/alebo uskutoční na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch v súlade s článkom 43, ak:
a)      žiadateľ pri predkladaní svojej žiadosti a uvádzaní faktov predložil len veci, ktoré nie sú významné pre posúdenie toho, či spĺňa požiadavky na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu v zmysle smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 2011/95/EÚ [z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9)], alebo
b)      žiadateľ je z bezpečnej krajiny pôvodu v zmysle tejto smernice, alebo
c)      žiadateľ zavádzal orgány predkladaním nepravdivých informácií alebo falošných dokumentov alebo zadržiavaním relevantných informácií alebo dokumentov, pokiaľ ide o jeho totožnosť a/alebo štátnu príslušnosť, ktoré by mohli mať negatívny vplyv na rozhodnutie, alebo
d)      je pravdepodobné, že žiadateľ nedobromyseľne zničil doklad totožnosti alebo cestovný doklad, ktoré by pomohli určiť jeho totožnosť či štátnu príslušnosť, alebo sa ich zbavil, alebo
e)      žiadateľ poskytol zjavne nekonzistentné a protirečivé, jasne nepravdivé alebo očividne nepravdepodobné vyhlásenia, ktoré protirečia dostatočne overeným informáciám z krajiny pôvodu, čím sa jeho tvrdenie stáva zreteľne nedôveryhodným v súvislosti s tým, či spĺňa podmienky na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu podľa smernice 2011/95/EÚ, alebo
f)      žiadateľ podal následnú žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá nie je neprípustná podľa článku 40 ods. 5, alebo
g)      žiadateľ predkladá žiadosť výlučne s cieľom odloženia alebo marenia výkonu skoršieho alebo blížiaceho sa rozhodnutia, ktoré by malo za následok jeho odsun, alebo
h)      žiadateľ vstúpil na územie členského štátu neoprávnene alebo neoprávnene predĺžil svoj pobyt a bez závažného dôvodu sa neprihlásil orgánom ani nepodal žiadosť o medzinárodnú ochranu čo najskôr vzhľadom na okolnosti svojho vstupu, alebo
i)      žiadateľ odmieta splniť svoju povinnosť podľa nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 603/2013 z 26. júna 2013 o zriadení systému Eurodac na porovnávanie odtlačkov prstov pre účinné uplatňovanie nariadenia (EÚ) č. 604/2013, ktorým sa ustanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov a o žiadostiach orgánov členských štátov na presadzovanie práva a Europolu o porovnanie s údajmi v systéme Eurodac na účely presadzovania práva [a o zmene nariadenia (EÚ) č. 1077/2011, ktorým sa zriaďuje Európska agentúra na prevádzkové riadenie rozsiahlych informačných systémov v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 1)], nechať si vziať odtlačky prstov, alebo
j)      žiadateľ môže byť z vážnych dôvodov považovaný za ohrozenie národnej bezpečnosti alebo verejného poriadku členského štátu, alebo bol na základe vnútroštátneho práva nútene vyhostený z vážnych príčin súvisiacich s verejnou bezpečnosťou alebo verejným poriadkom.“
8        Článok 33 ods. 2 tejto smernice stanovuje:
„Členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú, iba ak:
a)      iný členský štát poskytol medzinárodnú ochranu;
b)      krajina, ktorá nie je členským štátom, sa považuje za prvú krajinu azylu pre žiadateľa…;
c)      krajina, ktorá nie je členským štátom, sa… považuje za bezpečnú tretiu krajinu…;
d)      žiadosť predstavuje následnú žiadosť, pričom sa neobjavili ani neboli žiadateľom predložené nové skutočnosti alebo zistenia…, alebo
e)      žiadosť podáva osoba závislá na žiadateľovi po tom, ako… súhlasila s tým, že jej prípad bude súčasťou žiadosti podanej v jej mene, a neexistujú nijaké skutočnosti týkajúce sa situácie tejto závislej osoby, ktoré by odôvodňovali osobitnú žiadosť.“
9        Článok 40 uvedenej smernice, nazvaný „Následná žiadosť“, v odseku 1 znie:
„Ak osoba, ktorá požiadala v členskom štáte o medzinárodnú ochranu, urobí ďalšie vyhlásenia alebo podá následnú žiadosť v tom istom členskom štáte, tento členský štát posúdi tieto ďalšie vyhlásenia alebo údaje následnej žiadosti v rámci posúdenia predchádzajúcej žiadosti alebo v rámci preskúmania rozhodnutia, proti ktorému bol podaný opravný prostriedok, pokiaľ môžu príslušné orgány v tomto rámci vziať do úvahy a zvážiť všetky údaje, o ktoré sa opierali tieto ďalšie vyhlásenia alebo následná žiadosť.“
10      Článok 43 tejto smernice, nazvaný „Konania na hraniciach“, stanovuje:
„1.      Členské štáty môžu v súlade so základnými zásadami a zárukami kapitoly II zaviesť konania, na základe ktorých sa na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch členského štátu rozhodne o:
a)      prípustnosti žiadosti podanej na takýchto miestach podľa článku 33 a/alebo
b)      vecnej stránke žiadosti v konaní podľa článku 31 ods. 8.
2.      Členské štáty zabezpečia, aby sa rozhodnutie v rámci konaní uvedených v odseku 1 prijalo v primeranom čase. Ak sa neprijme rozhodnutie do štyroch týždňov, žiadateľovi sa povolí vstup na územie členského štátu s cieľom vybavenia jeho žiadosti podľa ostatných ustanovení tejto smernice.
3.      V prípade príchodu veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín alebo osôb bez štátnej príslušnosti, ktorí podali na hranici alebo v tranzitnom priestore žiadosť o medzinárodnú ochranu, keď je prakticky nemožné uplatňovať ustanovenia odseku 1, možno tieto konania uplatňovať aj tam, kde sú títo štátni príslušníci tretích krajín alebo osoby bez štátnej príslušnosti zvyčajne ubytovaní v blízkosti hraníc alebo tranzitného priestoru, a to dovtedy, kým sú tam ubytovaní.“
11      Článok 46 smernice 2013/32, nazvaný „Právo na účinný opravný prostriedok“, v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby žiadatelia mali právo na účinný opravný prostriedok pred súdom proti:
a)      rozhodnutiu o ich žiadosti o medzinárodnú ochranu vrátane rozhodnutia:
…
iii)      prijatého na hranici alebo v tranzitnom priestore členského štátu, ako je to uvedené v článku 43 ods. 1;
…
…“
Smernica 2013/33
12      Odôvodnenie 18 smernice 2013/33 znie:
„So žiadateľmi, ktorí boli zaistení, by sa malo zaobchádzať tak, aby sa plne rešpektovala ich ľudská dôstojnosť a podmienky ich prijímania by mali byť navrhnuté tak, aby spĺňali ich potreby v danej situácii. …“
13      V článku 6 tejto smernice, nazvanom „Dokumentácia“, sa v odsekoch 1 a 2 uvádza:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby do troch dní od podania žiadosti o medzinárodnú ochranu žiadateľ dostal doklad vydaný na jeho meno a potvrdzujúci jeho postavenie žiadateľa alebo skutočnosť, že je oprávnený zdržiavať sa na území členského štátu až do vybavenia jeho žiadosti alebo počas jej posudzovania.
…
2.      Členské štáty sa môžu rozhodnúť, že tento článok neuplatnia, ak je žiadateľ zaistený[,] a rovnako aj počas posudzovania žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej na hranici alebo v rámci postupu pri rozhodovaní o práve žiadateľa vstúpiť na územie členského štátu. …“
14      Článok 8 uvedenej smernice, nazvaný „Zaistenie“, stanovuje:
„1.      Členské štáty nesmú zaistiť osobu len z toho dôvodu, že táto osoba je žiadateľom v súlade so smernicou Európskeho parlamentu a Rady [2013/32].
2.      Ak je to nevyhnutné, členské štáty môžu na základe individuálneho posúdenia každého jednotlivého prípadu žiadateľa zaistiť, ak nemožno účinne uplatniť iné, miernejšie donucovacie alternatívne opatrenia.
3.      Žiadateľa možno zaistiť iba:
a)      na účely zistenia alebo overenia jeho totožnosti alebo štátnej príslušnosti;
b)      na účely zistenia tých skutočností, na ktorých je založená jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktoré by bez zaistenia nebolo možné získať, najmä ak existuje riziko úteku žiadateľa;
c)      na účely rozhodovania v rámci konania o práve žiadateľa vstúpiť na územie;
…
Dôvody zaistenia sa stanovia vo vnútroštátnom práve.
…“
15      V článku 9 tejto smernice sa v odsekoch 1, 3 a 5 uvádza:
„1.      Žiadateľ je zaistený iba na čo najkratší možný čas a len pokiaľ pretrvávajú dôvody stanovené v článku 8 ods. 3.
Správne konanie týkajúce sa dôvodov zaistenia stanovených v článku 8 ods. 3 sa vykoná s náležitou starostlivosťou. Oneskorenie v správnom konaní, ktoré nie je zavinené žiadateľom, nie je dôvodom na to, aby bol žiadateľ naďalej zaistený.
…
3.      Ak je zaistenie nariadené správnymi orgánmi, členské štáty zabezpečia urýchlené súdne preskúmanie zákonnosti zaistenia, ktoré sa vykoná z úradnej moci a/alebo na žiadosť žiadateľa.
…
5.      Zaistenie podlieha v primeraných časových intervaloch preskúmaniu súdnym orgánom z úradnej moci a/alebo na žiadosť dotknutého žiadateľa, a to najmä v prípade predĺženia doby zaistenia, vzniku relevantných okolností či zistenia nových informácií, ktoré môžu mať vplyv na zákonnosť zaistenia.“
Nariadenie (EÚ) 2016/399
16      Článok 2 body 1 a 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/399 z 9. marca 2016, ktorým sa ustanovuje kódex Únie o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice (Kódex schengenských hraníc) (Ú. v. EÚ L 77, 2016, s. 1), stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
1.      ‚vnútorné hranice‘ sú:
a)      spoločné pozemné hranice členských štátov…;
b)      letiská členských štátov pre vnútorné linky;
c)      námorné, riečne a jazerné prístavy členských štátov pre pravidelné vnútorné trajektové spojenia;
2.      ‚vonkajšie hranice‘ sú: pozemné hranice členských štátov… námorné hranice členských štátov a ich letiská, riečne prístavy, námorné prístavy a jazerné prístavy, ak nie sú vnútornými hranicami…“
Belgické právo
Zákon z 15. decembra 1980
17      V článku 51/5 odseku 5 loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zákon z 15. decembra 1980 o vstupe na územie, pobyte, usadení sa a vyhosťovaní cudzincov) (Moniteur belge z 31. decembra 1980, s. 14584), v znení účinnom v čase skutkových okolností veci samej (ďalej len „zákon z 15. decembra 1980“), sa uvádza:
„Od okamihu, keď cudzinec podá na hranici alebo v Belgickom kráľovstve prvú žiadosť o medzinárodnú ochranu alebo následnú žiadosť o medzinárodnú ochranu na jednom z orgánov určených kráľom na základe článku 50 ods. 3 druhého pododseku podľa európskej právnej úpravy, ktorou je Belgicko viazané, minister alebo ním poverená osoba určí štát, ktorý je zodpovedný za posúdenie tejto žiadosti.
Na tento účel, ak na základe individuálneho posúdenia existuje nezanedbateľné riziko úteku osoby, a len za predpokladu, že zaistenie osoby je primerané a nemožno účinne uplatniť žiadne iné, miernejšie donucovacie opatrenie, cudzinca možno zaistiť na určenom mieste na dobu nevyhnutnú na určenie štátu, ktorý je zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, pričom trvanie zaistenia nesmie presiahnuť šesť týždňov.
…“
18      Článok 57/6 ods. 2 tohto zákona stanovuje:
„[Generálny komisár] rozhoduje prednostne, ak:
1°      sa žiadateľ nachádza na určitom mieste, ako je uvedené v článku 74/8 ods. 1 alebo v článku 74/9 ods. 2 a 3, alebo sa na neho vzťahuje ochranné opatrenie uvedené v článku 68;
…“
19      Článok 57/6/4 uvedeného zákona, ktorým bol do belgického právneho poriadku prebratý článok 43 smernice 2013/32, stanovuje:
„Pokiaľ ide o cudzinca, ktorý sa pokúša vstúpiť na územie Belgického kráľovstva bez splnenia podmienok stanovených v článkoch 2 a 3 a ktorý na hraniciach podal žiadosť o medzinárodnú ochranu, [generálny komisár] je príslušný vyhlásiť jeho žiadosť za neprípustnú na základe článku 57/6 ods. 3 alebo prijať rozhodnutie o vecnej stránke žiadosti v jednej zo situácií uvedených v článku 57/6/1 ods. 1 prvom pododseku písm. a), b), c), d), e), f), g), i) alebo j).
Ak nemožno uplatniť pododsek 1, [generálny komisár] rozhodne, že je potrebné ďalšie posúdenie, po ktorom povolí žiadateľovi vstup do Belgického kráľovstva minister alebo jeho zástupca v súlade s článkom 74/5 ods. 4 bodom 4.
Ak [generálny komisár] neprijme žiadne rozhodnutie do štyroch týždňov od prijatia žiadosti o medzinárodnú ochranu postúpenej ministrom alebo jeho zástupcom, žiadateľovi tiež povolí vstup do Belgického kráľovstva minister alebo jeho zástupca v súlade s článkom 74/5 ods. 4 bodom 5.“
20      Podľa článku 74/5 ods. 1, 2 a 4 zákona z 15. decembra 1980:
„1.      Zaistený na určenom mieste na hraniciach, kým nedostane povolenie na vstup do Belgického kráľovstva alebo kým nebude z jeho územia vrátený späť, môže byť:
1°      cudzinec, ktorého orgány hraničnej kontroly môžu podľa ustanovení tohto zákona vrátiť späť,
2°      cudzinec, ktorý sa pokúša vstúpiť na územie Belgického kráľovstva bez splnenia podmienok stanovených v článkoch 2 a 3 a ktorý na hranici podal žiadosť o medzinárodnú ochranu.
Žiaden cudzinec nesmie byť zaistený len z dôvodu, že podal žiadosť o medzinárodnú ochranu.
2.      Kráľ môže určiť iné miesta nachádzajúce sa v Belgickom kráľovstve, ktoré sa považujú za miesto uvedené v odseku 1. Cudzinec zaistený na jednom z týchto iných miest sa nepovažuje za osobu, ktorej bol povolený vstup do Belgického kráľovstva.
…
4.      Do Belgického kráľovstva je oprávnený vstúpiť:
…
5°      cudzinec uvedený v odseku 1 bode 2, vo vzťahu ku ktorému [generálny komisár] neprijal rozhodnutie do štyroch týždňov od doručenia žiadosti o medzinárodnú ochranu postúpenej ministrom alebo jeho zástupcom.“
21      V článku 74/6 tohto zákona sa uvádza:
„1.      Ak sa to na základe individuálneho posúdenia ukáže ako potrebné a nie je možné účinne uplatniť žiadne miernejšie donucovacie opatrenie, minister alebo jeho zástupca môže žiadateľa o medzinárodnú ochranu zaistiť na určenom mieste v Belgickom kráľovstve:
1°      na účely zistenia alebo overenia totožnosti alebo štátnej príslušnosti žiadateľa, alebo
2°      na účely zistenia tých skutočností, na ktorých je žiadosť o medzinárodnú ochranu založená a ktoré by bez zaistenia žiadateľa nebolo možné získať, najmä ak existuje riziko úteku žiadateľa, alebo
…“
22      Článok 74/8 tohto zákona stanovuje:
„1.      Možno prijať potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby dotknutá osoba bez požadovaného povolenia neopustila miesto, kde je zadržiavaná, daná k dispozícii vláde alebo zaistená podľa článku 7, článku 8a ods. 4, článku 27, článku 29 ods. 2, článku 44f ods. 1, článku 51/5 ods. 1 druhého pododseku alebo článku 51/5 ods. 4 tretieho pododseku, článku 51/5/1 ods. 1 druhého pododseku alebo článku 51/5/1 ods. 2 tretieho pododseku, článku 57/32 ods. 2 druhého pododseku, článku 74/5 alebo článku 74/6.
…
2.      Kráľ môže stanoviť režim a pravidlá fungovania uplatniteľné v mieste, kde je cudzinec zadržiavaný, daný k dispozícii vláde alebo zaistený, na základe ustanovení uvedených v odseku 1 prvom pododseku.
…“
Ministerský dekrét z 25. októbra 2010
23      Ministerský dekrét z 25. októbra 2010 o určení miest ubytovania v zmysle článku 74/8 ods. 1 loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers [zákon z 15. decembra 1980 o vstupe na územie, pobyte, usadení sa a vyhosťovaní cudzincov (Moniteur belge z 3. novembra 2010, s. 65884)] v článku 1 stanovuje:
„Nižšie uvedené miesta ubytovania sú miestami v zmysle článku 74/8 ods. 1 zákona z 15. decembra 1980…:
–         Blokstraat 64‑68‑70‑72‑74, 9170 Sint‑Gillis‑Waas.“
Kráľovský dekrét zo 17. februára 2012
24      Kráľovský dekrét zo 17. februára 2012, ktorým sa určuje miesto uvedené v článku 74/8 ods. 2 loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers [zákon z 15. decembra 1980 o vstupe na územie, pobyte, usadení sa a vyhosťovaní cudzincov (Moniteur belge z 15. marca 2012, s. 15767)], v článku 1 stanovuje:
„Budova ‚Centre de Transit Caricole‘ nachádzajúca sa na adrese chaussée de Tervuren 302, 1820 Steenokkerzeel, je miestom v zmysle článku 74/8 ods. 2 zákona z 15. decembra 1980…“
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
25      Skutkové okolnosti sporov vo veciach samých možno zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
26      Žalobcovia vo veci samej, štátni príslušníci tretích krajín, ktorí prileteli na letisko v Bruseli v období od septembra do októbra 2023, podali na tomto mieste v deň svojho príletu alebo v deň nasledujúci po prílete žiadosti o medzinárodnú ochranu.
27      V nadväznosti na tieto žiadosti boli vo vzťahu k týmto žalobcom vydané rozhodnutia o odopretí vstupu založené na nesplnení požiadaviek stanovených zákonom z 15. decembra 1980, po ktorých nasledovali rozhodnutia o „zaistení na určitom mieste na hranici“ – v predmetnom prípade v „tranzitnom centre Caricole“ nachádzajúcom sa v blízkosti letiska v Bruseli alebo v ubytovacom zariadení v Sint‑Gillis‑Waas (Belgicko) –, ktoré boli vydané ministrom vnútra na základe článku 74/5 ods. 1 prvého pododseku bodu 2 tohto zákona, pričom ide o miesta, ktoré sa geograficky nenachádzajú na hranici alebo v tranzitnom priestore, ale ktoré sa na základe článku 74/5 ods. 2 uvedeného zákona považujú za miesta „na hraniciach“.
28      V Belgicku totiž v čase skutkových okolností vedúcich k sporom vo veciach samých neexistovali miesta zaistenia nachádzajúce sa na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch, keďže infraštruktúra nachádzajúca sa na belgických letiskách sa ukázala ako nedostatočná na prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu a na dodržiavanie ich základných práv.
29      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že rozhodnutia o „zaistení na určitom mieste na hranici“, ako sú uvedené v bode 27 tohto rozsudku, sú rozhodnutiami založenými na článku 8 ods. 3 písm. c) smernice 2013/33, ktorý povoľuje zaistenie žiadateľa o medzinárodnú ochranu na účely vydania rozhodnutia o jeho práve vstúpiť na územie.
30      Po uplynutí lehoty štyroch týždňov bolo žalobcom vo veci samej v súlade s tým, čo stanovuje článok 43 ods. 2 smernice 2013/32, povolené vstúpiť na územie Belgicka, ale došlo k ich zaisteniu na miestach, ktoré sú uvedené v bode 27 tohto rozsudku, na základe rozhodnutí prijatých generálnym komisárom v rámci tejto lehoty na základe článku 74/5 ods. 4 a 5, ako aj článku 74/6 ods. 1 prvého pododseku bodu 2 zákona z 15. decembra 1980. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že tieto rozhodnutia sú v rozsahu, v akom sa nimi rozhodlo, že žalobcovia vo veci samej sú naďalej zaistení, rozhodnutiami založenými na článku 8 ods. 3 písm. b) smernice 2013/33, ktorý povoľuje zaistenie žiadateľa na účely zistenia skutočností, na ktorých sa zakladá jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu a ktoré by bez tohto zaistenia nebolo možné získať, a to predovšetkým v prípade, že existuje riziko úteku žiadateľa.
31      Vo veciach C‑51/24 a C‑53/24 boli žalobcovia vo veci samej vypočutí generálnym komisárom na osobnom pohovore pred prijatím rozhodnutia – uvedeného v predchádzajúcom bode – o tom, že sú naďalej zaistení. Žalobcovia vo veciach samých, vo veciach C‑52/24 a C‑54/24 až C‑56/24, boli vypočutí po prijatí tohto rozhodnutia voči nim.
32      Po týchto pohovoroch generálny komisár vydal rozhodnutia o zamietnutí priznania postavenia utečenca a postavenia osoby požívajúcej doplnkovú ochranu, ako aj rozhodnutie o neprípustnosti žiadosti vo veci C‑51/24.
33      Žalobcovia vo veci samej podali proti týmto rozhodnutiam žaloby na Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory, Belgicko), ktorá je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania.
34      Pred týmto súdom niektorí účastníci konania namietali porušenie článku 57/6/4 zákona z 15. decembra 1980.
35      Uvedený súd poukazuje na to, že týmto ustanovením sa do vnútroštátneho právneho poriadku prebral článok 43 ods. 1 a 2 smernice 2013/32. Uvádza ďalej, že osoby, akými sú žalobcovia vo veci samej, patria do pôsobnosti tohto článku 43, pokiaľ ide o posúdenie ich žiadosti o medzinárodnú ochranu v rámci konania na hraniciach, ako aj článku 8 ods. 3 písm. c) smernice 2013/33, pokiaľ ide o ich umiestnenie do miesta zaistenia, ktoré sa nachádza na území, ale na základe právneho predpisu sa považuje za miesto na hraniciach.
36      Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory) sa zamýšľa nad súladom s právom Únie, pokiaľ ide o ustanovenia belgického práva, podľa ktorých sa po prvé konanie na hraniciach uplatňuje na osoby zaistené na takýchto miestach, a po druhé po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 smernice 2013/32 sú takéto osoby naďalej zaistené, a to na základe iného dôvodu zaistenia, na tom istom mieste, ktorý však už nie je kvalifikovaný ako „miesto na hranici“, ale ako „miesto na území“.
37      Za týchto okolností Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Patrí postup posudzovania žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej na hraniciach alebo v tranzitnom priestore žiadateľom, ktorý je počas tohto konania zaistený na mieste, ktoré sa geograficky nachádza na území, ale podľa normatívneho textu sa považuje za miesto nachádzajúce sa na hraniciach, do pôsobnosti článku 43 smernice [2013/32]?
2.      Patrí posúdenie takejto žiadosti o medzinárodnú ochranu žiadateľa, ktorý je po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 smernice [2013/32] podľa vnútroštátneho práva oprávnene prijatý na územie, ale na základe nového rozhodnutia o zaistení zostáva naďalej zaistený na tom istom mieste zaistenia, ktoré bolo pôvodne považované za miesto na hraniciach a teraz je orgánmi verejnej moci kvalifikované ako miesto na území, stále do pôsobnosti článku 43 smernice [2013/32]?
–        Môže sa to isté miesto zaistenia v rámci toho istého konania o medzinárodnej ochrane podľa normatívneho textu najprv považovať za miesto na hraniciach a po tom, ako bol žiadateľovi povolený vstup na územie z dôvodu uplynutia štvortýždňovej lehoty alebo na základe rozhodnutia o ďalšom posúdení, za miesto na území?
–        Aké dôsledky má pre časovú a vecnú príslušnosť rozhodujúceho orgánu skutočnosť, že žiadateľ je zaistený na tom istom mieste, ktoré sa geograficky nachádza na území, ale ktoré bolo pôvodne považované za miesto nachádzajúce sa na hraniciach a ktoré bolo následne belgickými orgánmi kvalifikované ako miesto zaistenia na území, a to z dôvodu uplynutia štvortýždňovej lehoty?
3.
a)      Môže rozhodujúci orgán, ktorý začal posudzovať žiadosť o medzinárodnú ochranu v rámci konania na hraniciach a ktorému uplynula štvortýždňová lehota stanovená v článku 43 ods. 2 smernice [2013/32] na rozhodnutie o tejto žiadosti alebo ktorý predtým rozhodol o ďalšom posúdení, hoci všetky úkony prešetrovania vrátane osobného pohovoru boli vykonané pred uplynutím tejto lehoty, pokračovať v posudzovaní tejto žiadosti na základe prednostného posúdenia v zmysle článku 31 ods. 7 tejto smernice, ak je žiadateľ naďalej zaistený na základe rozhodnutia iného orgánu na tom istom mieste zaistenia, pôvodne považovanom za miesto na hraniciach, z dôvodu, že jeho zaistenie je potrebné ‚na zistenie skutočností, na ktorých je založená žiadosť o medzinárodnú ochranu a ktoré by nebolo možné získať, ak by žiadateľ nebol zaistený, najmä ak existuje riziko úteku žiadateľa‘?
b)      Môže rozhodujúci orgán, ktorý začal posudzovať žiadosť o medzinárodnú ochranu v rámci konania na hraniciach a ktorému uplynula štvortýždňová lehota stanovená v článku 43 ods. 2 smernice [2013/32] na rozhodnutie o tejto žiadosti alebo ktorý predtým rozhodol o ďalšom posúdení, bez osobného pohovoru počas tejto lehoty, pokračovať v posudzovaní tejto žiadosti na základe prednostného posúdenia v zmysle článku 31 ods. 7 uvedenej smernice, ak je žiadateľ naďalej zaistený na základe rozhodnutia iného orgánu na tom istom mieste zaistenia, pôvodne považovanom za miesto na hraniciach, z dôvodu, že jeho zadržiavanie je potrebné ‚na zistenie skutočností, na ktorých je založená žiadosť o medzinárodnú ochranu a ktoré by nebolo možné získať, ak by žiadateľ nebol zaistený, najmä ak existuje riziko úteku žiadateľa‘?
4.      Je takéto uplatnenie vnútroštátnej právnej úpravy zlučiteľné s výnimočnou povahou zaistenia žiadateľa, ktorá vyplýva z článku 8 smernice 2013/33/EÚ a všeobecného cieľa smernice [2013/32]?
5.      Majú sa článok 31 ods. 7 a 8 a články 43 a 46 smernice [2013/32] v spojení s článkom 47 Charty vykladať v tom zmysle, že [Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory)] musí pri rozhodovaní o opravnom prostriedku proti rozhodnutiu vydanému v rámci konania, ktoré sa začalo na hraniciach, z úradnej moci upozorniť na prekročenie štvortýždňovej lehoty?“
38      Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora zo 14. marca 2024 boli veci C‑50/24 až C‑56/24 spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a rozsudku.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
39      Svojou prvou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 43 smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že konanie o posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej na hraniciach alebo v tranzitnom priestore žiadateľom, ktorý je počas trvania tohto konania zaistený na určitom mieste na území dotknutého členského štátu, ktoré sa geograficky nenachádza na hraniciach tohto štátu, ale vnútroštátna právna úprava ho považuje za miesto na týchto hraniciach, patrí do pôsobnosti tohto článku 43.
40      Článok 43 ods. 1 smernice 2013/32 poskytuje členským štátom možnosť zaviesť na svojich hraniciach alebo vo svojich tranzitných priestoroch osobitné konania, na základe ktorých sa rozhodne o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej na takýchto miestach podľa článku 33 tejto smernice alebo o vecnej stránke tejto žiadosti v jednom z prípadov stanovených v článku 31 ods. 8 uvedenej smernice, za predpokladu, že tieto konania sú v súlade so základnými zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II tejto smernice. Podľa článku 43 ods. 2 smernice 2013/32 sa tieto osobitné konania musia uskutočniť v primeranom čase, pričom ak sa do štyroch týždňov neprijme žiadne rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu, dotknutý členský štát musí žiadateľovi priznať oprávnenie na vstup na svoje územie, a súčasne platí, že po uplynutí tejto štvortýždňovej lehoty sa jeho žiadosť musí vybaviť v súlade s konaním podľa všeobecnej právnej úpravy (rozsudok zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 235).
41      V súlade s judikatúrou Súdneho dvora treba pri výklade ustanovenia práva Únie zohľadniť jeho znenie, kontext, do ktorého patrí, a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri rozsudky zo 17. novembra 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12, a z 1. augusta 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 91).
42      Pokiaľ ide o znenie článku 43 smernice 2013/32, treba uviesť, že toto ustanovenie neobsahuje zmienku o zaistení, a teda ani o mieste prípadného zaistenia v kontexte konania na hraniciach.
43      Z toho vyplýva, že znenie uvedeného ustanovenia samo osebe neumožňuje vylúčiť z jeho pôsobnosti posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej na hraniciach alebo v tranzitnom priestore v prípade, že miesto, na ktorom je žiadateľ zaistený, sa geograficky nenachádza na hraniciach dotknutého členského štátu, ale vnútroštátna právna úprava ho na účely konania na hraniciach za takéto miesto považuje.
44      Z uvedeného článku 43 ods. 2 smernice 2013/32 pritom vyplýva, že ak sa neprijme rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu v lehote štyroch týždňov, žiadateľovi sa prizná právo vstúpiť na územie dotknutého členského štátu. Z uvedeného treba vyvodiť, že dovtedy, kým táto lehota neuplynula, možno takéhoto žiadateľa na účely konania na hraniciach považovať za žiadateľa, ktorý nie je oprávnený vstúpiť na územie tohto členského štátu.
45      Ako v podstate uvádza generálny advokát v bode 44 svojich návrhov, to preukazuje, že prítomnosť žiadateľa o medzinárodnú ochranu na mieste zaistenia nachádzajúcom sa na území dotknutého členského štátu, ale nie geograficky na hraniciach tohto štátu, nevylučuje uplatnenie konania na hraniciach.
46      Pokiaľ ide o kontext, do ktorého článok 43 smernice 2013/32 patrí, treba uviesť, že žiadne z ustanovení tejto smernice, predovšetkým jej článok 26 ods. 1, ktorý je ustanovením týkajúcim sa zaistenia, ako aj článok 31 ods. 8 uvedenej smernice, ktorý umožňuje členským štátom uplatniť konania uvedené v článku 43 tejto smernice v ním stanovených prípadoch, neobsahuje nič, na základe čoho by bolo možné dospieť k záveru, že členské štáty v rámci konania na hraniciach v zmysle tohto článku 43 nemajú právomoc zaistiť žiadateľa o medzinárodnú ochranu na mieste, ktoré sa geograficky nenachádza na hraniciach daného členského štátu.
47      Pokiaľ ide o smernicu 2013/33, hoci táto smernica vo svojich článkoch 8 až 11 stanovuje požiadavky uplatniteľné na zaistenie žiadateľov o medzinárodnú ochranu a vo viacerých svojich ustanoveniach zmieňuje situáciu týchto žiadateľov počas konania vedeného podľa článku 43 smernice 2013/32, žiadne z ustanovení smernice 2013/33 nevyžaduje, aby sa v tomto rámci zaistenie uvedeného žiadateľa uskutočnilo na hraniciach alebo v tranzitnom priestore.
48      Pokiaľ ide napokon o ciele sledované článkom 43 smernice 2013/32, z odôvodnenia 38 tejto smernice vyplýva, že konania na hraniciach majú členským štátom umožniť prijímať rozhodnutia o početných žiadostiach o medzinárodnú ochranu podaných na hraniciach alebo v tranzitnom priestore „pred rozhodnutím o vstupe žiadateľa [na územie]“.
49      Členské štáty sú tak oprávnené uložiť žiadateľom o medzinárodnú ochranu povinnosť zdržiavať sa na ich hraniciach alebo v jednom z ich tranzitných priestorov po dobu nie dlhšiu ako štyri týždne predtým, ako rozhodnú o ich práve na vstup na ich územie, ak ich žiadosť nie je neprípustná podľa článku 33 smernice 2013/32 alebo ak sa nemusí vyhlásiť za nedôvodnú podľa článku 31 ods. 8 tejto smernice (rozsudok zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 237).
50      Cieľom konaní na hraniciach je teda umožniť členským štátom uskutočniť prvé triedenie žiadostí o medzinárodnú ochranu predtým, ako formálne povolia vstup na svoje územie len tým štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorých žiadosti neboli pri tejto príležitosti zamietnuté. Ako pritom uvádza generálny advokát v bode 38 svojich návrhov, na dosiahnutie tohto cieľa nemá vplyv miesto, kde sa tento štátny príslušník pri posudzovaní jeho žiadosti fyzicky nachádza, a nevyžaduje sa, aby sa toto preskúmanie uskutočnilo na hraniciach týchto štátov.
51      Ak by sa mal článok 43 smernice 2013/32 naopak vykladať v tom zmysle, že v rámci uplatnenia konania na hraniciach sa zaistenie žiadateľa o medzinárodnú ochranu musí povinne vykonať na hraniciach dotknutého členského štátu alebo v tranzitnom priestore, takéto vykonanie by sa v určitých prípadoch mohlo ukázať ako neprimerane ťažké, ba až nemožné, alebo by to prípadne mohlo mať negatívny vplyv na dodržiavanie záruk, ktoré žiadateľom poskytujú smernice 2013/32 a 2013/33, a vo všeobecnosti na rešpektovanie ich základných práv, a osobitne ich ľudskej dôstojnosti, čo je v rozpore s cieľom uvedeným v odôvodnení 18 druhej uvedenej smernice.
52      Konkrétne, ako v podstate zdôraznil generálny advokát v bodoch 39 a 40 návrhov, v závislosti od geografických špecifík a osobitostí v oblasti infraštruktúry členských štátov by zaistenie žiadateľov povinne na hraniciach alebo v tranzitnom priestore mohlo viesť k štrukturálnym a priestorovým obmedzeniam, či dokonca k využívaniu infraštruktúry, ktorá je nezlučiteľná so základnými zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II smernice 2013/32, ako aj so zárukami a podmienkami stanovenými v článkoch 9 až 11 smernice 2013/33 a prípadne s rešpektovaním ich dôstojnosti.
53      Okrem toho, pokiaľ ide o členské štáty, ktoré majú rozsiahle námorné pohraničné oblasti, uplatnenie článku 43 smernice 2013/32 by mohlo byť, ako poznamenala talianska vláda, neprimerane ťažké, ba dokonca nemožné, ak by sa tento článok 43 mal vykladať v tom zmysle, že členské štáty musia posúdiť žiadosť o medzinárodnú ochranu na svojich geografických hraniciach bez akejkoľvek možnosti odovzdať žiadateľa na určité miesto na vnútroštátnom území, ktoré sa považuje za miesto na hranici.
54      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 43 smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že konanie o posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej na hraniciach alebo v tranzitnom priestore žiadateľom, ktorý je počas trvania tohto konania zaistený na určitom mieste na území dotknutého členského štátu, ktoré sa geograficky nenachádza na hraniciach tohto štátu, ale vnútroštátna právna úprava ho považuje za miesto na týchto hraniciach, patrí do pôsobnosti tohto článku 43.
O druhej otázke
55      Prvými dvoma časťami svojej druhej otázky sa predkladajúci vnútroštátny súd po prvé v podstate pýta, či sa má článok 43 smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 tejto smernice stále patrí do pôsobnosti tohto článku 43. Po druhé sa tento súd pýta na súlad s právom Únie, pokiaľ ide o to, že sa to isté miesto zaistenia v rámci konania o posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu pôvodne považuje za „miesto na hraniciach“, a následne, po uplynutí tejto štvortýždňovej lehoty, za „miesto na území“.
56      Ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bode 40 tohto rozsudku, Súdny dvor už uviedol, že podľa článku 43 ods. 2 smernice 2013/32 sa osobitné konania stanovené v odseku 1 tohto článku 43 musia uskutočniť v primeranom čase, pričom, ak sa do štyroch týždňov neprijme žiadne rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu, dotknutý členský štát musí žiadateľovi priznať oprávnenie na vstup na svoje územie, a súčasne platí, že po uplynutí tejto štvortýždňovej lehoty sa jeho žiadosť musí vybaviť v súlade s inými ustanoveniami tejto smernice.
57      Okrem toho podľa znenia článku 43 ods. 3 smernice 2013/32, v prípade príchodu veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín alebo osôb bez štátnej príslušnosti, ktorí podali na hranici alebo v tranzitnom priestore žiadosť o medzinárodnú ochranu, keď je prakticky nemožné uplatňovať ustanovenia odseku 1 tohto článku 43, možno tieto konania uplatňovať aj tam, kde sú títo štátni príslušníci tretích krajín alebo osoby bez štátnej príslušnosti zvyčajne ubytovaní v blízkosti hraníc alebo tranzitného priestoru, a to dovtedy, kým sú tam ubytovaní.
58      Z uvedeného vyplýva, že s výhradou uplatniteľnosti článku 43 ods. 3 tejto smernice posúdenie takejto žiadosti po uplynutí tejto štvortýždňovej lehoty už nepatrí do pôsobnosti konaní na hraniciach stanovených v odseku 1 tohto článku 43.
59      Pokiaľ ide o otázku, či to isté miesto zaistenia možno v rámci konania o posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu najprv považovať za „miesto na hraniciach“, a následne, po tom, ako bolo žiadateľovi povolené vstúpiť na územie z dôvodu uplynutia štvortýždňovej lehoty, ho možno považovať za „miesto na území“, treba pripomenúť, ako v podstate vyplýva z preskúmania prvej otázky, že článok 43 smernice 2013/32 nebráni tomu, aby bol žiadateľ pri posudzovaní takejto žiadosti v rámci konania na hraniciach zaistený na mieste, ktoré sa považuje za miesto „na hranici“, ale nachádza sa vo vnútri územia.
60      V dôsledku uvedeného, ak je na základe článku 43 ods. 2 smernice 2013/32 žiadateľovi povolený vstup na územie, ale jeho ďalšie zaistenie sa ukazuje byť nevyhnutné, konkrétne vzhľadom na dôvod stanovený v článku 8 ods. 3 písm. b) smernice 2013/33, tento článok 43 ods. 2 nebráni tomu, aby bolo toto opatrenie ponechané v platnosti na tom istom mieste zaistenia, ktoré sa v tejto novej situácii považuje za „miesto na území“.
61      Okrem toho takejto možnosti nebráni nič v znení ostatných ustanovení smernice 2013/32. Konkrétne článok 26 tejto smernice týkajúci sa zaistenia, ktorý vo svojom odseku 1 uvádza, že dôvody a podmienky zaistenia, ako aj záruky poskytované zaisteným žiadateľom musia byť v súlade so smernicou 2013/33, túto možnosť nijako neobmedzuje.
62      Z uvedeného vyplýva, že členské štáty môžu uskutočniť takúto dvojitú kvalifikáciu toho istého miesta zaistenia, pokiaľ zaručia, že v rámci konaní o posúdení, ktoré sa tam vedú, sa v súlade s článkom 31 ods. 1 a článkom 43 ods. 1 smernice 2013/32 dodržiavajú základné zásady a záruky uvedené v kapitole II tejto smernice, a pokiaľ tieto štáty v súlade s článkom 26 ods. 1 uvedenej smernice zaručia aj to, že dôvody a podmienky zaistenia, ako aj záruky stanovené na ochranu práv zaistených žiadateľov, sú v súlade so smernicou 2013/33, predovšetkým s jej článkami 8 a 9.
63      V záujme týchto žiadateľov, ktorých právna situácia sa po uplynutí štvortýždňovej lehoty uvedenej v článku 43 ods. 2 smernice 2013/32 mení bez toho, aby sa zmenila ich skutková situácia na tom istom mieste zaistenia, je však ešte potrebné, aby dotknutý členský štát zabezpečil, aby uvedení žiadatelia boli najneskôr pri prijatí druhého rozhodnutia o tom, že sú naďalej zaistení na základe článku 8 smernice 2013/33, informovaní o tejto zmene ich právnej situácie, t. j. že v dôsledku uplynutia tejto lehoty sú oprávnení vstúpiť na územie. Okrem toho, pokiaľ tento členský štát počas konania na hraniciach uplatnil článok 6 ods. 2 smernice 2013/33, ktorý mu umožňuje vylúčiť uplatnenie tohto článku, prináleží mu prípadne odovzdať žiadateľovi dokument uvedený v odseku 1 uvedeného článku alebo rovnocenné potvrdenie uvedené v odseku 2 tohto článku.
64      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvé dve časti druhej otázky odpovedať tak, že po prvé článok 43 smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 tejto smernice už nepatrí do pôsobnosti tohto článku 43, ale do pôsobnosti iných ustanovení uvedenej smernice, a že po druhé táto smernica nebráni tomu, aby sa v rámci konania o posúdení takejto žiadosti to isté miesto zaistenia najprv považovalo za „miesto na hraniciach“, a následne, po tom, ako bolo žiadateľovi povolené vstúpiť na územie z dôvodu uplynutia tejto lehoty, za „miesto na území“. Dotknutý členský štát však musí zabezpečiť, aby bol tento žiadateľ najneskôr pri prijatí rozhodnutia o tom, že je naďalej zaistený, na základe článku 8 smernice 2013/33 informovaný o zmene jeho právnej situácie, t. j. že v dôsledku uplynutia uvedenej lehoty je oprávnený vstúpiť na územie, a aby mu bol prípadne odovzdaný dokument uvedený v článku 6 ods. 1 smernice 2013/33 alebo rovnocenné potvrdenie v súlade s článkom 6 ods. 2 tejto smernice.
65      Treťou časťou svojej druhej otázky sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora na to, aké dôsledky má zaistenie žiadateľa na tom istom mieste, ktoré sa pôvodne považovalo za „miesto na hraniciach“, a následne bolo kvalifikované ako „miesto na území“ z dôvodu uplynutia štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 smernice 2013/32, na časovú a vecnú právomoc rozhodujúceho orgánu.
66      Článok 2 písm. f) tejto smernice vymedzuje rozhodujúci orgán ako akýkoľvek kvázi súdny alebo správny orgán v členskom štáte, ktorý je zodpovedný za posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu a ktorý má právomoc prijímať rozhodnutia v prvom stupni o týchto žiadostiach.
67      Okrem toho z článku 4 ods. 1 uvedenej smernice vyplýva, že členské štáty určia pre všetky konania rozhodujúci orgán, ktorý bude zodpovedný za náležité posúdenie uvedených žiadostí.
68      Za týchto okolností treba zdôrazniť, ako uviedol generálny advokát v bode 62 svojich návrhov, že ďalšie zaistenie žiadateľa a zmena právnej kvalifikácie miesta tohto zaistenia po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v tomto článku 43 ods. 2 smernice 2013/32 nemajú ako také vplyv na právomoc rozhodujúceho orgánu.
69      kôr uplynutie tejto lehoty, keďže v jeho dôsledku dochádza k zmene – z konania na hraniciach na iné konania o posúdení žiadostí o medzinárodnú ochranu –, je totiž tým, čo by mohlo mať vplyv na rozhodovaciu právomoc týkajúcu sa týchto žiadostí, keďže dotknutý členský štát určil na vedenie týchto konaní odlišné rozhodujúce orgány. V prejednávanej veci sa pritom zdá, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že rozhodujúcim orgánom tak v rámci konania na hraniciach, ako aj v rámci ďalšieho následného konania je ten istý orgán, a to generálny komisár.
70      Uplynutie tejto štvortýždňovej lehoty má za následok aj to, že hmotnoprávne obmedzenia vymedzené v článku 43 ods. 1 smernice 2013/32 a časové obmedzenia spojené s touto lehotou, ako sú uvedené v odseku 2 tohto článku 43, pokiaľ ide o rozhodnutia, ktoré možno prijať v rámci konaní na hraniciach, sa už neuplatňujú na rozhodujúci orgán, ktorý už rozhoduje v rámci iného konania.
71      Na tretiu časť druhej otázky treba teda odpovedať tak, že článok 43 smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že ďalšie zaistenie žiadateľa o medzinárodnú ochranu a zmena právnej kvalifikácie miesta tohto zaistenia, v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou, po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 tejto smernice nemajú ako také vplyv na právomoc rozhodujúceho orgánu, pričom platí, že uplynutie tejto lehoty má za dôsledok odstránenie hmotnoprávnych a časových obmedzení vyplývajúcich z tohto článku 43.
O tretej a štvrtej otázke
72      Svojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá bola pôvodne posudzovaná v rámci konania na hraniciach v zmysle článku 43 smernice 2013/32, môže byť po uplynutí štvortýždňovej lehoty uvedenej v odseku 2 tohto článku 43 prednostne posúdená v súlade s článkom 31 ods. 7 tejto smernice, pokiaľ je žiadateľ naďalej zaistený z dôvodu uvedeného v článku 8 ods. 3 písm. b) smernice 2013/33, a to tak v prípade, že všetky vyšetrovacie úkony, vrátane osobného pohovoru, boli v tejto štvortýždňovej lehote vykonané, ako aj v prípade, že tento pohovor sa neuskutočnil v uvedenej lehote. V tomto kontexte má predkladajúci vnútroštátny súd tiež pochybnosti, pokiaľ ide o otázku, či sú takéto okolnosti zlučiteľné so skutočnosťou, že zaistenie má v súlade s článkom 8 druhej uvedenej smernice výnimočný charakter.
73      Na úvod v rozsahu, pokiaľ ide o to, že belgická vláda tvrdí, že štvrtá otázka je neprípustná, pretože predkladajúci vnútroštátny súd neuviedol dôvody, pre ktoré sa domnieva, že odpoveď na túto otázku je nevyhnutná na vyriešenie sporov vo veciach samých, stačí uviesť, že keďže používa výraz „takéto uplatnenie vnútroštátnej právnej úpravy“, uvedenú otázku chápať tak, že odkazuje na tretiu otázku. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania teda implicitne, ale nevyhnutne vyplýva, že dôvody, pre ktoré sa tento súd domnieva, že odpoveď na štvrtú otázku je nevyhnutná, sú v podstate tie isté, ktoré ho viedli k položeniu tretej otázky. Za týchto okolností a vzhľadom na prezumpciu relevantnosti, ktorá sa vzťahuje na prejudiciálne otázky, treba túto štvrtú otázku považovať za prípustnú.
74      Treba pripomenúť, že v rámci konania na hraniciach má rozhodujúci orgán právomoc rozhodnúť len o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu, a to na základe článku 33 smernice 2013/32, alebo o vecnej stránke tejto žiadosti, ale len v niektorom z prípadov stanovených v článku 31 ods. 8 tejto smernice. Po uplynutí štvortýždňovej lehoty, ktorá časovo vymedzuje konanie na hraniciach, však tento orgán opäť získa svoju právomoc podľa všeobecných právnych predpisov.
75      V tomto rámci môže členský štát podľa článku 31 ods. 7 uvedenej smernice dať prednosť posúdeniu žiadosti o medzinárodnú ochranu v súlade so základnými zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II tejto smernice, a to v určitých situáciách. Z použitia príslovky „najmä“ uvedenej v tomto ustanovení vyplýva, že toto ustanovenie stanovuje len demonštratívny zoznam situácií, v ktorých členské štáty môžu vykonať takéto prednostné preskúmanie.
76      Treba dodať, že takéto prednostné vybavenie konaní, v ktorých je žiadateľ naďalej zaistený, zodpovedá cieľu rýchleho konania o posúdení žiadostí o medzinárodnú ochranu – stanovenému smernicou 2013/32, vyjadrenému v odôvodnení 18 tejto smernice a uvedenému v jej článku 31 ods. 2 –, ktorý je zdôraznený aj v článku 9 ods. 1 druhom pododseku smernice 2013/33, pokiaľ ide o správne konania súvisiace s dôvodmi zaistenia uvedenými v článku 8 ods. 3 tejto druhej uvedenej smernice.
77      V tomto kontexte to, či sa všetky vyšetrovacie úkony vykonali alebo nevykonali pred uplynutím štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 smernice 2013/32, neobmedzuje možnosť rozhodujúceho orgánu prednostne posúdiť žiadosť o medzinárodnú ochranu. V tejto súvislosti treba rovnako ako belgická vláda poznamenať, že normotvorca Únie tým, že stanovil, že posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu začaté v rámci konania na hraniciach pokračuje podľa iných konaní stanovenými touto smernicou, nevyhnutne umožnil, aby vyšetrovacie úkony, ktoré boli vykonané počas trvania konania na hraniciach, alebo následne po ňom, mohli platne prispieť k odôvodneniu rozhodnutia prijatého na základe týchto iných konaní.
78      Ako uvádza generálny advokát v bode 71 svojich návrhov, vyžadovať od rozhodujúceho orgánu, aby vykonal nové posúdenie a nezohľadnil vyšetrovacie úkony vykonané počas štvortýždňovej lehoty uvedenej v článku 43 ods. 2 smernice 2013/32, by bolo v rozpore s požiadavkou účinného a rýchleho konania o žiadostiach o medzinárodnú ochranu.
79      Treba však zdôrazniť, že na vyšetrovacie úkony, ktoré nespĺňajú základné zásady a záruky kapitoly II smernice 2013/32, sa nemožno odvolávať na účely rozhodnutia o žiadosti o medzinárodnú ochranu, a to či už v rámci konania podľa všeobecných právnych predpisov, alebo v rámci konania na hraniciach, tak ako vyplýva z článku 31 ods. 1 a článku 43 ods. 1 tejto smernice. Okrem toho použitie takýchto vyšetrovacích úkonov nemá vplyv na možnosť žiadateľa sformulovať nové vyhlásenia, predovšetkým prostredníctvom predloženia nového dôkazu, ktorý by prakticky nemal možnosť predložiť príslušnému orgánu v rámci konania na hraniciach a ktorý musí byť týmto orgánom preskúmaný v súlade s článkom 40 ods. 1 tejto smernice.
80      Treba ešte dodať, že to, či všetky vyšetrovacie úkony boli alebo neboli vykonané pred uplynutím lehoty štyroch týždňov stanovenej v článku 43 ods. 2 uvedenej smernice, samo osebe neobmedzuje možnosť rozhodujúceho orgánu ponechať žiadateľa naďalej zaisteného na základe článku 8 ods. 3 písm. b) smernice 2013/33, ktorý umožňuje zaistenie na účely zistenia skutočností, na ktorých sa zakladá žiadosť o medzinárodnú ochranu a ktoré by bez tohto zaistenia nebolo možné získať, predovšetkým v prípade, ak existuje riziko úteku žiadateľa.
81      Takéto ďalšie zaistenie však musí v súlade s článkom 26 ods. 1 smernice 2013/32 spĺňať všetky požiadavky stanovené v článku 8 a nasl. smernice 2013/33.
82      Konkrétne z článku 8 ods. 2 smernice 2013/33 vyplýva, že osobu možno zaistiť len vtedy, ak je to nevyhnutné, na základe individuálneho posúdenia každého jednotlivého prípadu, a ak nemožno účinne uplatniť iné, miernejšie donucovacie opatrenia. Okrem toho z článku 9 ods. 1 tejto smernice vyplýva, že žiadateľa možno zaistiť iba na čo najkratší možný čas a len pokiaľ pretrvávajú dôvody stanovené v článku 8 ods. 3 uvedenej smernice. Z toho vyplýva, že vnútroštátne orgány môžu zaistiť žiadateľa o medzinárodnú ochranu až po tom, ako v každom jednotlivom prípade overia, či je takéto zaistenie primerané na účely, ktoré sleduje (rozsudok zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 258, ako aj citovaná judikatúra).
83      Okrem toho v súlade s článkom 8 ods. 3 prvým pododsekom smernice 2013/33 môže byť žiadateľ o medzinárodnú ochranu zaistený len z niektorého z taxatívne vymenovaných dôvodov, z ktorých každý zodpovedá špecifickej potrebe a má autonómny charakter (rozsudok zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 250, ako aj citovaná judikatúra).
84      Z tohto hľadiska, hoci žiadne ustanovenie smernice 2013/33 nestanovuje určitú lehotu, po ktorej uplynutí by členské štáty boli povinné ukončiť zaistenie žiadateľov o medzinárodnú ochranu, článok 9 tejto smernice vyžaduje, aby sa žiadateľovi poskytli účinné procesné záruky, ktoré umožňujú jeho zaistenie ukončiť, hneď ako toto zaistenie prestane byť nevyhnutné alebo primerané vzhľadom na cieľ, ktorý sleduje (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendézeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, body 263 a 264, ako aj citovanú judikatúru). Tento článok predovšetkým stanovuje po prvé vo svojom odseku 3 prvom pododseku zrýchlené súdne preskúmanie a po druhé vo svojom odseku 5 preskúmanie ďalšieho zaistenia súdnym orgánom v primeraných intervaloch, a to z úradnej moci alebo na žiadosť dotknutého žiadateľa.
85      Konkrétne, pokiaľ ide o prax spočívajúcu v začatí posudzovania žiadosti o medzinárodnú ochranu v rámci konania na hraniciach, pri ktorom dôjde k zaisteniu žiadateľa na základe článku 8 ods. 3 písm. c) smernice 2013/33, a následne, po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 smernice 2013/32, v tom, že sa rozhodne o ďalšom zaistení žiadateľa na základe iného dôvodu, a to konkrétne dôvodu uvedeného v článku 8 ods. 3 písm. b) smernice 2013/33, príslušný orgán je povinný v každom jednotlivom prípade riadne overiť, či je toto ďalšie zaistenie nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa a či tento cieľ nemožno rovnako účinne dosiahnuť miernejšími donucovacími opatreniami.
86      Z uvedeného vyplýva, že uplatňovanie praxe uvedenej v predchádzajúcom bode nemôže mať automatický a systematický charakter, pretože by to bolo v rozpore s článkami 8 a 9 druhej uvedenej smernice.
87      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na tretiu a štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 31 ods. 7 a článok 43 smernice 2013/32 sa majú vykladať v tom zmysle, že po prvé nebránia tomu, aby rozhodujúci orgán po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v odseku 2 tohto článku 43 pokračoval v prednostnom posudzovaní žiadosti o medzinárodnú ochranu začatom v rámci konania na hraniciach, a to aj v prípade, že je žiadateľ naďalej zaistený na základe článku 8 ods. 3 písm. b) smernice 2013/33, a po druhé ani tomu, aby tento orgán vychádzal z vyšetrovacích úkonov vykonaných v rámci tohto konania, a to za predpokladu, že v každom štádiu posudzovania tejto žiadosti sú dodržané základné zásady a záruky uvedené v kapitole II smernice 2013/32 a že vo vzťahu k tomuto ďalšiemu zaisteniu sú dodržané všetky požiadavky stanovené v článkoch 8 a 9 smernice 2013/33.
O piatej otázke
88      Svojou piatou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 31 ods. 7 a 8, ako aj články 43 a 46 smernice 2013/32 v spojení s článkom 47 Charty majú vykladať v tom zmysle, že príslušný súd musí pri rozhodovaní o opravnom prostriedku proti rozhodnutiu vydanému v rámci konania o posúdení, ktoré pôvodne patrilo do rámca konania na hraniciach, z úradnej moci skúmať prekročenie štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 tejto smernice.
89      Na úvod treba uviesť, že hoci je pravda, že konanie na hraniciach stanovené v článku 43 smernice 2013/32 sa začína s cieľom prijať rozhodnutie o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu podľa článku 33 smernice 2013/32 alebo o vecnej stránke tejto žiadosti v niektorom z prípadov stanovených v článku 31 ods. 8 tejto smernice v štvortýždňovej lehote uvedenej v článku 43 ods. 2 uvedenej smernice, členské štáty predsa len nemajú povinnosť prijať rozhodnutie v tejto lehote. Článok 43 ods. 2 tejto smernice totiž výslovne stanovuje, že ak sa rozhodnutie neprijme v uvedenej lehote, žiadateľovi sa povolí vstup na územie s cieľom vybavenia jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu podľa ostatných ustanovení smernice 2013/32.
90      V danom prípade je nesporné, že rozhodnutia, proti ktorým žalobcovia vo veci samej podali žalobu, boli prijaté v rámci konania podľa všeobecných právnych predpisov.
91      Z odpovedí na ostatné prejudiciálne otázky pritom vyplýva, že v rozpore s predpokladom, z ktorého zrejme vychádza predkladajúci vnútroštátny súd, zákonnosť týchto rozhodnutí nemožno spochybniť iba na základe tej skutočnosti, že táto štvortýždňová lehota bola prekročená, a tiež nie iba na základe skutočnosti, že títo žalobcovia boli po uvedenej lehote naďalej zaistení.
92      Keďže sa teda odpoveď na piatu otázku nezdá byť nevyhnutná na vyriešenie sporov vo veciach samých, nie je potrebné na ňu odpovedať.
O trovách
93      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred predkladajúcim vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
1.      Článok 43 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany
sa má vykladať v tom zmysle, že:
konanie o posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej na hraniciach alebo v tranzitnom priestore žiadateľom, ktorý je počas trvania tohto konania zaistený na určitom mieste na území dotknutého členského štátu, ktoré sa geograficky nenachádza na hraniciach tohto štátu, ale vnútroštátna právna úprava ho považuje za miesto na týchto hraniciach, patrí do pôsobnosti tohto článku 43.
2.      –      Článok 43 smernice 2013/32
posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 tejto smernice už nepatrí do pôsobnosti tohto článku 43, ale do pôsobnosti iných ustanovení uvedenej smernice.
–        Smernica 2013/32 nebráni tomu, aby sa v rámci konania o posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu to isté miesto zaistenia najprv považovalo za „miesto na hraniciach“, a následne, po tom, ako bolo žiadateľovi povolené vstúpiť na územie z dôvodu uplynutia štvortýždňovej lehoty uvedenej v článku 43 ods. 2 tejto smernice, za „miesto na území“. Dotknutý členský štát však musí zabezpečiť, aby bol tento žiadateľ najneskôr pri prijatí rozhodnutia o tom, že je naďalej zaistený, na základe článku 8 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/33/EÚ z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu, informovaný o zmene jeho právnej situácie, t. j. že v dôsledku uplynutia uvedenej lehoty je oprávnený vstúpiť na územie a aby mu bol prípadne odovzdaný dokument uvedený v článku 6 ods. 1 smernice 2013/33 alebo rovnocenné potvrdenie v súlade s článkom 6 ods. 2 tejto smernice.
–        Článok 43 smernice 2013/32
ďalšie zaistenie žiadateľa o medzinárodnú ochranu a zmena právnej kvalifikácie miesta tohto zaistenia, v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou, po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 tejto smernice nemajú ako také vplyv na právomoc rozhodujúceho orgánu, pričom platí, že uplynutie tejto lehoty má za dôsledok odstránenie hmotnoprávnych a časových obmedzení vyplývajúcich z tohto článku 43.
3.      Článok 31 ods. 7 a článok 43 smernice 2013/32
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
po prvé nebránia tomu, aby rozhodujúci orgán po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v odseku 2 tohto článku 43 pokračoval v prednostnom posudzovaní žiadosti o medzinárodnú ochranu začatom v rámci konania na hraniciach, a to aj v prípade, že je žiadateľ naďalej zaistený na základe článku 8 ods. 3 písm. b) smernice 2013/33, a po druhé ani tomu, aby tento orgán vychádzal z vyšetrovacích úkonov vykonaných v rámci tohto konania, a to za predpokladu, že v každom štádiu posudzovania tejto žiadosti sú dodržané základné zásady a záruky uvedené v kapitole II smernice 2013/32 a že vo vzťahu k tomuto ďalšiemu zaisteniu sú dodržané všetky požiadavky stanovené v článkoch 8 a 9 smernice 2013/33.
Podpisy
*      Jazyk konania: francúzština.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.