62018CC0427
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 16. októbra 2019 (
1
)
Vec C‑427/18 P
Európska služba pre vonkajšiu činnosť
proti
Rubenovi Albovi Aguilerovi,
Simone Barenghiovej,
Massimovi Bonanninimu,
Antoniovi Caponemu,
Stéphanie Caretteovej,
Alejovi Carrascovi Garciaovi,
Franciscovi Carrerasovi Sequerosovi,
Carlovi Daspectovi,
Nathalie Devosovej,
Jeanovi‑Baptistovi Fauvelovi,
Paule Cristine Fernandesovej,
Stephanovi Foxovi,
Birgitte Hagelundovej,
Chantal Hebberechtovej,
Karin Kaupovej‑Laponinovej,
Terhimu Lehtinenovi,
Sandrine Marotovej,
Davidovi Mogollonovi,
Clare Moleraovej Guisovej,
Daniele Morbinovej,
Charlotte Onraetovej,
Augustovi Piccaglimu,
Garymu Quinceovi,
Pierreovi‑Lucovi Vanhaeverbekeovi,
Tamare Vleminckxovej,
Birgit Vleugelsovej,
Robertovi Wademu,
Lucovi Zampettimu
„Odvolanie – Verejná služba – Úradníci a zamestnanci – Európska služba pre vonkajšiu činnosť – Odmeny – Zamestnanci pôsobiaci v tretej krajine – Príspevok na životné podmienky pre zamestnancov pôsobiacich v Etiópii – Zníženie z 30 % na 25 %“
1.
Európska služba pre vonkajšiu činnosť (ESVČ) svojím odvolaním navrhuje zrušenie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 13. apríla 2018, Alba Aguilera a i./ESVČ (
2
), ktorým tento súd zrušil rozhodnutie generálneho riaditeľa pre rozpočet a administratívu ESVČ z 19. apríla 2016, týkajúce sa stanovenia príspevku na životné podmienky, upraveného v článku 10 prílohy X Služobného poriadku úradníkov Európskej únie – účtovné obdobie 2016 [ADMIN(2016) 7], a to v rozsahu, v akom sa toto rozhodnutie týka zníženia príspevku na životné podmienky (ďalej len „PŽP“), vyplácaného zamestnancom Európskej únie pôsobiacim v Etiópii, z 30 % na 25 % referenčnej sumy, s platnosťou od 1. januára 2016 (ďalej len „sporné rozhodnutie“).
I. Právny rámec
A.
Služobný poriadok úradníkov Európskej únie a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie
2.
V Služobnom poriadku úradníkov Európskej únie v znení uplatniteľnom na spor (ďalej len „služobný poriadok“) sa v jeho článku 1b písm. a) uvádza, že ak služobný poriadok neustanovuje inak, ESVČ sa na účely tohto služobného poriadku pokladá za inštitúciu Únie.
3.
Článkom 10 služobného poriadku sa zriaďuje Výbor pre služobný poriadok, ktorý sa skladá zo zástupcov inštitúcií Únie a z rovnakého počtu ich zástupcov vo Výboroch zamestnancov.
4.
Jediným ustanovením hlavy VIII B služobného poriadku je článok 101a. Toto ustanovenie stanovuje, že bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia služobného poriadku, príloha X služobného poriadku určuje osobitné a mimoriadne ustanovenia o úradníkoch pôsobiacich v tretej krajine.
5.
Článok 110 služobného poriadku znie:
„1.   Všeobecné vykonávacie ustanovenia k tomuto služobnému poriadku prijíma menovací orgán každej inštitúcie po porade s Výborom zamestnancov a Výborom pre služobný poriadok.
2.   Vykonávacie predpisy prijaté Komisiou na účely vykonávania tohto služobného poriadku vrátane všeobecných vykonávacích ustanovení uvedených v odseku 1 sa analogicky vzťahujú aj na agentúry. …“
6.
Príloha X služobného poriadku s názvom „Osobitné a mimoriadne ustanovenia, použiteľné na úradníkov pôsobiacich v tretej krajine“ v článku 1 prvom a treťom odseku stanovuje:
„Táto príloha určuje osobitné a mimoriadne ustanovenia, použiteľné na úradníkov Európskej únie pôsobiacich v tretej krajine.
…
Všeobecné vykonávacie ustanovenia sa prijmú v súlade s článkom 110 služobného poriadku.“
7.
V článku 10 tejto prílohy sa uvádza:
„1.   [PŽP] sa určí podľa miesta výkonu práce úradníka ako percento z referenčnej sumy. Táto referenčná suma zahŕňa celkový základný plat po pripočítaní príspevku na expatriáciu, príspevku na domácnosť a príspevku na nezaopatrené dieťa a odpočítaní povinných zrážok uvedených v služobnom poriadku alebo v jeho vykonávacích predpisoch.
Ak je úradník zamestnaný v krajine, ktorej životné podmienky možno považovať za rovnocenné s bežnými životnými podmienkami v Európskej únii, tento príspevok sa nevypláca.
V prípade ostatných miest výkonu práce sa príspevok na životné podmienky určí okrem iného na základe zohľadnenia týchto parametrov:
–
zdravotné a nemocničné podmienky,
–
bezpečnosť,
–
klíma,
–
stupeň izolácie,
–
iné miestne životné podmienky.
[PŽP] určený pre každé miesto výkonu práce každý rok posúdi a v prípade potreby upraví menovací orgán po získaní stanoviska od výboru zamestnancov.
…
3.   O podrobných ustanoveniach týkajúcich sa uplatňovania tohto článku rozhodne menovací orgán.“
8.
Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie v znení uplatniteľnom na spor (ďalej len „PZOZ“) vo svojom článku 10 ods. 5 stanovuje, že hlava VIII B služobného poriadku sa uplatňuje analogicky na dočasných zamestnancov pracujúcich v tretej krajine. V článku 118 PZOZ sa napokon uvádza, že príloha X k služobnému poriadku sa uplatňuje analogicky na zmluvných zamestnancov pracujúcich v tretích krajinách s výhradou článku 21 tejto prílohy za určitých okolností.
B.
Rozhodnutia ESVČ
9.
Rozhodnutie vysokého predstaviteľa Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku zo 17. decembra 2013, týkajúce sa príspevku na životné podmienky a ďalšieho príspevku, ktoré sú uvedené v článku 10 prílohy X služobného poriadku [HR DEC(2013) 013] (ďalej len „rozhodnutie zo 17. decembra 2013“), sa vzťahuje na služobný poriadok a PZOZ, predovšetkým samotný článok 10, a uvádza sa v ňom, že bolo prijaté po porade s Výborom zamestnancov. Podľa jeho prvého a jediného odôvodnenia rozhodnutia zo 17. decembra 2013 je jeho cieľom prijatie interných smerníc týkajúcich sa okrem iného PŽP.
10.
V zmysle článku 2 tohto rozhodnutia:
„Po porade s výbormi zamestnancov ESVČ a Komisie stanoví [menovací orgán (MO)] percentá [PŽP] vzťahujúce sa na jednotlivé miesta pôsobiska. …“
11.
Na základe článku 12 prvého odseku uvedeného rozhodnutia sa jeho ustanovenia analogicky uplatňujú na dočasných zamestnancov a zmluvných zamestnancov.
12.
Na základe rozhodnutia zo 17. decembra 2013, ako aj prílohy X služobného poriadku, predovšetkým jej článkov 8 a 10, a po konzultácii s výborom zamestnancov ESVČ a s výborom zamestnancov Komisie, bolo prijaté rozhodnutie administratívneho generálneho riaditeľa ESVČ ad interim EEAS DEC(2014) 049 z 3. decembra 2014 o usmerneniach, ktorými sa stanovujú pravidlá na určenie okrem iného PŽP (ďalej len „rozhodnutie z 3. decembra 2014“).
II. Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie
13.
Pán Ruben Alba Aguilera a ďalšie osoby, ktorých mená sú uvedené v zozname žalobcov na prvom stupni, sú úradníkmi alebo zamestnancami pôsobiacimi v delegácii Európskej únie v Etiópii.
14.
Dňa 19. apríla 2016 generálny riaditeľ pre rozpočet a administratívu ESVČ prijal podľa článku 10 prílohy X služobného poriadku sporné rozhodnutie upravujúce výšku PŽP vyplácaného zamestnancom pôsobiacim v tretích krajinách. Týmto rozhodnutím bola sadzba PŽP, uplatniteľná na zamestnancov Únie pôsobiacich v Etiópii, znížená z 30 % na 25 % referenčnej sumy. Okrem toho z rozhodnutia, ktoré v ten istý deň prijal generálny riaditeľ pre rozpočet a administratívu ESVČ, týkajúceho sa poskytovania dovolenky na oddych úradníkom, dočasným zamestnancom a zmluvným zamestnancom pôsobiacim v tretích krajinách, vyplýva, že dovolenka na oddych sa poskytuje len vtedy, ak sa miesto výkonu práce považuje za náročné alebo veľmi náročné. Vzhľadom na to, že sadzba PŽP uplatniteľná na zamestnancov Únie pôsobiacich v Etiópii bola znížená, žalobcovia stratili aj nárok na dovolenku na oddych.
15.
Každý zo žalobcov na prvom stupni v čase od 13. do 18. júla 2016 podal proti spornému rozhodnutiu sťažnosť na MO alebo orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy (OOUPZ) podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
16.
Rozhodnutím z 9. novembra 2016 MO a OOUPZ tieto sťažnosti zamietli.
III. Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
17.
Žalobcovia na prvom stupni vo svojej žalobe podanej na Všeobecný súd navrhovali zrušenie sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom od 1. januára 2016 znižuje PŽP vyplácaný zamestnancom Únie pôsobiacim v Etiópii z 30 % na 25 % referenčnej sumy, uloženie povinnosti ESVČ zaplatiť žalobcom paušálnu sumu, ktorú určí Všeobecný súd ex æquo et bono z dôvodu spôsobenej nemajetkovej ujmy, a uloženie povinnosti ESVČ nahradiť trovy konania.
18.
ESVČ navrhovala túto žalobu zamietnuť a zaviazať týchto žalobcov na náhradu trov konania.
19.
Všeobecný súd zrušil sporné rozhodnutie, vo zvyšnej časti žalobu zamietol a zaviazal ESVČ na náhradu trov konania.
IV. Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
20.
Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 26. júna 2018 podala ESVČ odvolanie, na základe ktorého sa začalo toto konanie. V uvedenom odvolaní ESVČ navrhuje, aby Súdny dvor napadnutý rozsudok zrušil, vyhovel návrhom, ktoré predložila na prvom stupni, a zaviazal žalobcov na prvom stupni na náhradu trov konania na oboch stupňoch.
21.
Títo žalobcovia navrhujú, aby Súdny dvor v prvom rade zamietol odvolanie a zaviazal ESVČ na náhradu trov konania, a subsidiárne, ak sa odvolaniu vyhovie, aby vrátil vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie.
V. Analýza
22.
ESVČ na podporu svojho odvolania uvádza dva odvolacie dôvody, z ktorých prvý je založený na nesprávnom právnom posúdení pri výklade článku 1 prílohy X služobného poriadku, a druhý na nesprávnom právnom posúdení pri výklade článku 10 tejto prílohy. Na základe týchto odvolacích dôvodov ESVČ v podstate tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne usúdil, že v rámci vykonávania ustanovení upravujúcich poskytovanie PŽP, stanovených v článku 10 prílohy X služobného poriadku, bola ESVČ povinná prijať všeobecné vykonávacie ustanovenia (ďalej len „VVU“) v súlade s článkom 1 tretím odsekom tejto prílohy.
23.
ESVČ v týchto odvolacích dôvodoch poukazuje na body 28 a 29 napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd s odvolaním sa na svoju judikatúru pripomenul, že prijatie VVU je povinné v dvoch prípadoch: ak to normotvorca vyslovene stanovuje (výslovná povinnosť prijať VVU) alebo ak táto povinnosť vzniká na základe samotnej povahy ustanovenia, ktoré sa má uplatniť (implicitná povinnosť prijať VVU). Tento výklad už Súdny dvor zakotvil vo svojej judikatúre. (
3
)
A.
O prvom odvolacom dôvode
24.
ESVČ svojím prvým odvolacím dôvodom založeným na nesprávnom právnom posúdení pri výklade článku 1 prílohy X služobného poriadku vytýka Všeobecnému súdu to, že hlavne v bodoch 30 a 31 napadnutého rozsudku usúdil, že tretí odsek tohto ustanovenia výslovne stanovuje povinnosť prijať VVU vo vzťahu k celej tejto prílohe.
25.
Žalobcovia na prvom stupni v prvom rade namietajú proti prípustnosti prvého odvolacieho dôvodu. Preto pred začatím analýzy tohto odvolacieho dôvodu z hmotnoprávneho hľadiska treba preskúmať tú argumentáciu týchto žalobcov, cieľom ktorej je v podstate zamietnutie tohto odvolacieho dôvodu ako neprípustného.
1. O prípustnosti
26.
Žalobcovia na prvom stupni tvrdia, že prvý odvolací dôvod je neprípustný z dôvodu, že povinnosť prijať VVU na vykonanie článku 10 prílohy X služobného poriadku, a to na základe uplatnenia článku 1 tretieho odseku tejto prílohy, je založená na judikatúre vyplývajúcej z rozsudku Vanhalewyn/ESVČ (
4
), ktorú ESVČ na Všeobecnom súde nespochybnila. Prvý odvolací dôvod tak mení predmet sporu.
27.
Ja sa s pochybnosťami, ktoré majú žalobcovia na prvom stupni v tejto súvislosti, nestotožňujem.
28.
Je pravda, že v bode 25 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že ESVČ nespochybnila skutočnosť, že z rozsudku Vanhalewyn/ESVČ (
5
) vyplýva, že ESVČ je povinná prijať VVU týkajúce sa článku 10 prílohy X služobného poriadku, keďže povinnosť vyplývajúca z článku 1 tretieho odseku tejto prílohy sa vzťahuje aj na ustanovenia upravujúce PŽP.
29.
Ako však vyplýva z bodu 27 napadnutého rozsudku, ESVČ pred Všeobecným súdom okrem iného uviedla, že rozhodnutia zo 17. decembra 2013 a z 3. decembra 2014 možno považovať za VVU prijaté v súlade s požiadavkami článku 1 tretieho odseku prílohy X služobného poriadku. Z toho vyvodzujem, že ESVČ v podstate tvrdila, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku nestanovuje „nevyhnutnú“ povinnosť prijať VVU pred prijatím rozhodnutia na základe článku 10 tejto prílohy. V rozsudku Vanhalewyn/ESVČ (
6
) pritom Všeobecný súd výslovne odmietol taký výklad článku 1 prílohy X služobného poriadku, podľa ktorého by rozhodnutia prijaté bez toho, aby boli dodržané procesné požiadavky článku 110 služobného poriadku, bolo možné považovať za VVU. V rozpore s tým, čo tvrdia žalobcovia na prvom stupni, teda nemožno usudzovať, že ESVČ nespochybnila judikatúru vyplývajúcu z tohto rozsudku.
30.
Domnievam sa preto, že prvý odvolací dôvod je prípustný. Je teda potrebné preskúmať dôvodnosť tohto odvolacieho dôvodu, na základe ktorého ESVČ tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne usúdil, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku výslovne stanovuje povinnosť prijať VVU vo vzťahu k celej tejto prílohe.
2. O veci samej
31.
Hneď na úvod treba uviesť, že čo sa týka prejednávanej veci, netreba odpovedať na otázku, či je prijatie VVU potrebné vo vzťahu k celej tejto prílohe, ale na otázku, či je ich prijatie potrebné na vykonanie článku 10 ods. 1 tretieho a štvrtého pododseku prílohy X služobného poriadku, ktorý spočíva v úprave výšky PŽP vyplácanej zamestnancom pôsobiacim v tretích krajinách. Práve z tohto hľadiska budem analyzovať prvý odvolací dôvod, ktorý v každom prípade zahŕňa aj kritiku napadnutého rozsudku, týkajúcu sa práve tejto záležitosti.
32.
Na pripomenutie, Všeobecný súd v bodoch 30 a 31 napadnutého rozsudku konštatoval, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku výslovne stanovuje povinnosť prijať VVU vo vzťahu k celej tejto prílohe. Preto podľa Všeobecného súdu inštitúcia Únie, ktorá vykonáva ustanovenia upravujúce poskytovanie PŽP, ktoré sú stanovené v článku 10 prílohy X služobného poriadku, má povinnosť prijať VVU v súlade s článkom 1 tretím odsekom tejto prílohy.
33.
Na podporu svojho záveru, podľa ktorého mala ESVČ povinnosť prijať VVU pred prijatím sporného rozhodnutia, sa Všeobecný súd oprel o úvahu, podľa ktorej hoci článok 10 prílohy X služobného poriadku, ktorý je právnym základom sporného rozhodnutia, neobsahuje žiadne výslovné ustanovenie upravujúce prijatie VVU, článok 1 tretí odsek tejto prílohy naopak výslovne takúto povinnosť, ktorá sa týka celej uvedenej prílohy, stanovuje. Skutočnosť, že článok 1 tretí odsek patrí medzi „všeobecné ustanovenia“ prílohy X služobného poriadku, mu prepožičiava všeobecnú platnosť, takže sa uvedené ustanovenie týka všetkých ustanovení tejto prílohy, vrátane ustanovení upravujúcich poskytovanie PŽP, uvedených v článku 10 prílohy X služobného poriadku. Treba poznamenať, že toto odôvodnenie je tým, ktoré Všeobecný súd zvolil v rozsudku Vanhalewyn/ESVČ (
7
), na ktorý tento súd napokon v napadnutom rozsudku poukazuje viackrát.
34.
Ďalej, v bode 34 napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že ESVČ stále neprijala VVU na vykonanie článku 10 prílohy X služobného poriadku v súlade s článkom 110 tohto služobného poriadku. Okrem toho sa Všeobecný súd v bode 35 napadnutého rozsudku vyjadril v tom zmysle, že rozhodnutia zo 17. decembra 2013 a z 3. decembra 2014 nemožno považovať za VVU v zmysle článku 1 tretieho odseku prílohy X služobného poriadku. Podľa Všeobecného súdu na prijatie jednoduchých interných smerníc, akými sú tieto rozhodnutia, nemusia inštitúcie splniť procesné požiadavky stanovené v článku 110 služobného poriadku, a najmä požiadať o stanovisko Výbor pre služobný poriadok a konzultovať Výbor zamestnancov inštitúcie, ktorej sa text týka. Článok 110 služobného poriadku naopak stanovuje, že VVU nemôže inštitúcia prijať bez splnenia dvojitej podmienky, a to konzultovať svoj Výbor zamestnancov a požiadať Výbor pre služobný poriadok o stanovisko.
35.
V tejto súvislosti je samozrejme pravda, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku je súčasťou všeobecných ustanovení tejto prílohy. Je teda a priori spôsobilý sa uplatňovať, pokiaľ ide o všetky ustanovenia uvedenej prílohy.
36.
Výklad predstavený Všeobecným súdom v napadnutom rozsudku je však založený na premise, podľa ktorej je článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku autonómnym a postačujúcim zdrojom povinnosti prijať VVU vo vzťahu k celej tejto prílohe. ESVČ naopak proti tomuto predpokladu namieta a vyslovuje sa v prospech výkladu, podľa ktorého z článku 1 tretieho odseku prílohy X služobného poriadku vyplýva, že v prípadoch, keď si príslušné ustanovenia tejto prílohy vyžadujú prijatie VVU, tieto VVU sa prijímajú v súlade s článkom 110 služobného poriadku. Inými slovami, ESVČ sa tak, ako to vysvetlila na pojednávaní, domnieva, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku je iba procesným odkazom. Výlučne v prípade, že by dotknuté ustanovenie prílohy X služobného poriadku stanovovalo povinnosť prijať VVU, by ESVČ mala povinnosť ich prijať pred vykonaním tohto ustanovenia. V takomto prípade by VVU mali byť prijaté v súlade s procesnými požiadavkami stanovenými v článku 110 služobného poriadku.
37.
Za týchto okolností s cieľom posúdiť, či v rámci prílohy X služobného poriadku existuje výslovné ustanovenie, ktoré by ukladalo MO povinnosť stanoviť VVU pri výkone rozhodovacej právomoci, ktorú mu zveruje článok 10 ods. 1 tretí a štvrtý pododsek tejto prílohy, treba preskúmať postavenie článku 1 tretieho odseku prílohy X služobného poriadku vo vzťahu k ostatným ustanoveniam tohto služobného poriadku.
38.
Už na tomto mieste uvádzam, že podľa môjho názoru svedčia viaceré tvrdenia v prospech výkladu, podľa ktorého uvedené ustanovenie nestanovuje výslovnú povinnosť prijať VVU pred prijatím rozhodnutia, ktorým sa upravuje výška PŽP vyplácaného zamestnancom pôsobiacim v tretích krajinách. Tento výklad článku 1 tretieho odseku prílohy X služobného poriadku je tak podporený poznatkami, ktoré sú založené po prvé na tom, že normotvorca v rámci prílohy X služobného poriadku rozlišuje medzi VVU a podrobnými ustanoveniami týkajúcimi sa uplatňovania [časť a)], po druhé na používaní VVU, pokiaľ ide o ostatné ustanovenia tejto prílohy [časť b)], a napokon po tretie na rešpektovaní potrebného účinku článku 1 tretieho odseku uvedenej prílohy [časť c)].
a) Rozlišovanie medzi VVU a podrobnými ustanoveniami týkajúcimi sa uplatňovania
39.
Ako poznamenáva ESVČ vo svojom odvolaní, z preskúmania prílohy X služobného poriadku ako celku vyplýva, že článok 3 tejto prílohy výslovne stanovuje, že MO môže prijať rozhodnutie na základe VVU. Na druhej strane článok 10 ods. 3 uvedenej prílohy používa odlišnú terminológiu a stanovuje, že MO rozhodne o podrobných ustanoveniach týkajúcich sa uplatňovania článku 10 tejto prílohy.
40.
Takáto terminologická dichotómia má dôsledky na spôsoby prijímania VVU a podrobných ustanovení týkajúcich sa uplatňovania. Článok 110 služobného poriadku tak stanovuje, že VVU prijíma MO po porade s Výborom zamestnancov a Výborom pre služobný poriadok. Na druhej strane v článku 10 ods. 1 štvrtom pododseku prílohy X služobného poriadku sa uvádza, že PŽP určený pre každé miesto výkonu práce každý rok posúdi a v prípade potreby upraví MO po získaní stanoviska od Výboru zamestnancov; okrem toho sa v odseku 3 tohto článku uvádza, že MO rozhodne o podrobných ustanoveniach týkajúcich sa uplatňovania článku 10 prílohy X služobného poriadku.
41.
Ak by sa zvolil ten výklad, ktorý navrhuje Všeobecný súd a ktorý v danej záležitosti podporujú žalobcovia na prvom stupni, viedlo by to k znásobeniu procesných požiadaviek. Na to, aby totiž MO mohol upraviť PŽP vzťahujúci sa na zamestnancov pôsobiacich v tretích krajinách, by sa MO musel jednak poradiť s Výborom zamestnancov a Výborom pre služobný poriadok s cieľom prijať VVU, a jednak by MO musel rozhodnúť o podrobných ustanoveniach týkajúcich sa uplatňovania a znovu získať stanovisko od Výboru zamestnancov. Ak teda tak, ako usúdil Všeobecný súd, MO musí prijať VVU pred prijatím rozhodnutia, ktorým sa upravuje výška PŽP, treba sa zamyslieť nad dôvodmi, ktoré viedli k zmienke o podrobných ustanoveniach týkajúcich sa uplatňovania článku 10 ods. 3 prílohy X služobného poriadku, keďže tento článok stanovuje nižšie procesné požiadavky v porovnaní s požiadavkami stanovenými v článku 110 služobného poriadku.
42.
Toto znásobenie procesných požiadaviek môže byť indíciou toho, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku nestanovuje výslovnú povinnosť, pokiaľ ide o prijatie rozhodnutia, ktorým sa upravuje výška PŽP vzťahujúceho sa na zamestnancov pôsobiacich v tretích krajinách, akým je sporné rozhodnutie. Táto úvaha nie je spochybnená tvrdeniami uvádzanými žalobcami na prvom stupni, ktorí s odvolaním sa na rozsudok Osorio a i./ESVČ (
8
) tvrdia, že znenie žiadneho z ustanovení prílohy X služobného poriadku, a konkrétnejšie článku 3 tejto prílohy, nepotvrdzuje výklad, ktorý navrhuje ESVČ.
b) Odkazy na VVU v prílohe X služobného poriadku
43.
Je pravda, že Súd pre verejnú službu poskytol výklad článku 3 prílohy X služobného poriadku vo svojom rozsudku Osorio a i./ESVČ (
9
) a že odvolanie podané proti tomuto rozsudku viedlo k vydaniu rozsudku Všeobecného súdu Vanhalewyn/ESVČ (
10
). V prvom uvedenom rozsudku Súd pre verejnú službu usúdil, že toto ustanovenie je podľa svojho znenia výslovne stanovené ako výnimka z článku 1 prvého odseku tejto prílohy. V dôsledku toho sa VVU, na ktoré článok 3 prílohy X služobného poriadku odkazuje a ktoré sa týkajú situácie úradníkov, ktorí boli dočasne pridelení naspäť na svoje pracovné miesto v sídle inštitúcie alebo na inom mieste zamestnania v Únii, podľa Súdu pre verejnú službu nemôžu uplatňovať na „osobitné a mimoriadne ustanovenia, použiteľné na úradníkov… pôsobiacich v tretej krajine“, uvedené v článku 1 prvom odseku tejto prílohy, a tak odkazovať na VVU podľa článku 1 tretieho odseku tejto istej prílohy. (
11
)
44.
V tejto súvislosti treba uviesť, že tým, že sa v článku 1 prvom odseku prílohy X uvádza, že príloha X určuje osobitné a mimoriadne ustanovenia, použiteľné na úradníkov Európskej únie pôsobiacich v tretej krajine, tento článok prvý odsek prílohy X stanovuje pôsobnosť tejto prílohy, takže ustanovenia uvedenej prílohy sa v zásade neuplatňujú vo vzťahu k úradníkom pôsobiacim v Únii. Na základe článku 3 prílohy X služobného poriadku však MO z titulu výnimky z článku 1 prvého odseku tejto prílohy môže rozhodnúť, že sa na úradníka, ktorý bol dočasne pridelený naspäť v Únii, budú vzťahovať určité ustanovenia uvedenej prílohy, a to aj napriek tomu, že táto príloha bola určená na to, aby upravovala situáciu úradníkov pôsobiacich v tretej krajine.
45.
Napokon výnimka stanovená v článku 3 prílohy X služobného poriadku sa týka iba prvého odseku článku 1 tejto prílohy. V dôsledku toho táto výnimka umožňuje MO rozšíriť pôsobnosť ratione personae uvedenej prílohy. (
12
) Z ničoho nevyplýva, že by sa na článok 3 prílohy X služobného poriadku nevzťahovali požiadavky stanovené v článku 1 treťom odseku tejto prílohy, ktorý stanovuje, že VVU sa musia prijať v súlade s článkom 110 služobného poriadku.
46.
Z týchto úvah vyplýva, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku nie je autonómnym a postačujúcim zdrojom povinnosti prijať VVU v súlade s článkom 110 služobného poriadku. Podľa môjho názoru môže takáto výslovná alebo implicitná povinnosť vyplývať iba z výkladu tohto ustanovenia v spojení s ďalším ustanovením prílohy X služobného poriadku. Ako totiž vyplýva z bodu 23 vyššie, povinnosť prijať VVU existuje vtedy, ak to normotvorca vyslovene stanovuje alebo ak táto povinnosť vzniká na základe samotnej povahy ustanovenia, ktoré sa má uplatniť.
47.
Vyššie uvedené úvahy treba konfrontovať s tvrdením, ktoré žalobcovia na prvom stupni uviedli na pojednávaní a podľa ktorého by takýto výklad článku 1 tretieho odseku prílohy X služobného poriadku zbavil toto ustanovenie akéhokoľvek potrebného účinku.
c) O potrebnom účinku článku 1 tretieho odseku prílohy X služobného poriadku
48.
Je zjavné, že výklad, podľa ktorého článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku, aby som prevzal slová použité ESVČ, je iba „procesným odkazom“, môže vyvolať pochybnosti, pokiaľ ide o štruktúru tejto prílohy, a konkrétnejšie pokiaľ ide o dôvody, pre ktoré do nej bol vložený článok 1 tretí odsek. Dalo by sa totiž argumentovať, že už z článku 110 služobného poriadku vyplýva, že VVU sa prijímajú v súlade s postupom upraveným v tomto ustanovení. Okrem toho služobný poriadok obsahuje aj ustanovenia, v ktorých sa zmieňujú VVU, a to bez toho, aby ich prijatie za dodržania článku 110 služobného poriadku bolo týmito ustanoveniami výslovne stanovené. (
13
)
49.
Legislatívna technika spočívajúca v odkaze na článok 110 služobného poriadku pritom nie je vyhradená len pre prílohu X služobného poriadku. V služobnom poriadku sa totiž nachádzajú viaceré ustanovenia, ktoré odkazujú na prijatie VVU v súlade s jeho článkom 110. (
14
) Z hľadiska normotvorcu tak vždy existuje záujem na odkázaní na článok 110 služobného poriadku, aby sa spresnilo, že VVU sa prijímajú v súlade s postupom upraveným v tomto ustanovení.
50.
Je pravda, že v rámci týchto ustanovení služobného poriadku sa k odkazu na článok 110 služobného poriadku pridáva spresnenie, podľa ktorého ide o VVU vykonávajúce určitý článok alebo odsek. (
15
) Článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku naopak neobsahuje podobné spresnenie, podľa ktorého ide o VVU vykonávajúce túto prílohu alebo všetky jej ustanovenia. Ja sa pritom domnievam, že nemožno nahradiť normotvorcu a doplniť takého spresnenie so všeobecnou platnosťou vo vzťahu ku všetkým ustanoveniam dotknutej prílohy. Ako poznamenáva ESVČ, takýto výklad by mohol zbaviť ustanovenia prílohy X služobného poriadku, ktoré sú sebestačné, svojho zmyslu, a poskytnúť im neúplný charakter.
51.
Napokon predmetná príloha X je jedinou, ktorá výslovne stanovuje, že jej ustanovenia sú vo vzťahu k ostatným ustanoveniam služobného poriadku odchylné. Je pravda, že článok 101a služobného poriadku stanovuje, že uvedená príloha X bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia služobného poriadku, určuje osobitné a mimoriadne ustanovenia uplatniteľné na úradníkov pôsobiacich v tretej krajine. Dalo by sa teda tvrdiť, že opätovné potvrdenie uplatniteľnosti článku 110 služobného poriadku prostredníctvom článku 1 tretieho odseku prílohy X tohto služobného poriadku je zbytočné. Bez tohto opätovného potvrdenia by však bolo ťažké posúdiť, či príloha X služobného poriadku, keď vo svojom článku 3 zmieňuje VVU, predstavuje výnimku aj z postupu upraveného v článku 110 tohto služobného poriadku.
52.
Ďalej povinnosť prijať VVU môže mať podobu výslovnej povinnosti alebo implicitnej povinnosti. Nedá sa vylúčiť, že nad rámec svojho článku 3 obsahuje príloha X služobného poriadku aj ustanovenia, ktoré si z dôvodu samotnej svojej povahy vyžadujú prijatie VVU. V takomto prípade by článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku vyžadoval dodržanie procesných požiadaviek článku 110 tohto služobného poriadku.
53.
Napokon článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku sa dá vykladať v tom zmysle, že keď sú VVU prijaté pri neexistencii akejkoľvek povinnosti, procesné požiadavky článku 110 služobného poriadku musia byť dodržané úplne rovnako.
54.
Z týchto úvah vyplýva, že výklad, podľa ktorého článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku nie je autonómnym a postačujúcim zdrojom povinnosti prijať VVU, nevedie k tomu, že by toto ustanovenie bolo zbavené svojho zmyslu.
55.
Mimochodom treba poukázať na to, že tento výklad je do určitej miery potvrdený nedávnou judikatúrou Všeobecného súdu.
56.
Je pravda, že v rozsudku Vanhalewyn/ESVČ (
16
), na ktorý sa viackrát poukazuje v napadnutom rozsudku, Všeobecný súd uznal existenciu výslovnej povinnosti prijať VVU vo vzťahu k celej prílohe X služobného poriadku, vrátane ustanovení upravujúcich poskytovanie PŽP.
57.
Úvaha týkajúca sa celej tejto prílohy, uvedená v citovanom rozsudku, sa však dá považovať len za obiter dictum. Rozsudok Vanhalewyn/ESVČ (
17
) sa totiž týkal rozhodnutia, ktorým bol aktualizovaný zoznam tretích krajín, vo vzťahu ku ktorým sa životné podmienky považujú za rovnocenné so životnými podmienkami bežne konštatovanými v Únii. Toto rozhodnutie sa tak vzťahovalo na článok 10 ods. 1 druhý pododsek prílohy X služobného poriadku, v ktorom sa uvádza iba to, že PŽP sa nevypláca v prípade, že je úradník zamestnaný v krajine, ktorej životné podmienky možno považovať za rovnocenné s bežnými životnými podmienkami v Únii. Naopak, sporné rozhodnutie sa vzťahuje na článok 10 ods. 1 tretí a štvrtý pododsek prílohy X služobného poriadku, ktorých obsah je viac vysvetľujúci než obsah článku 10 ods. 1 druhého pododseku tejto istej prílohy.
58.
Napokon zdá sa, že v rozsudku PO a i./ESVČ (
18
), ktorý bol vydaný v období po rozsudku Vanhalewyn/ESVČ (
19
), samotný Všeobecný súd do určitej miery obmedzil dosah svojej judikatúry, keď rozhodol, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku nemožno vykladať tak, že by ESVČ ukladal povinnosť prijať VVU týkajúce sa výkonu rozhodovacej právomoci zverenej článkom 15 druhou vetou tejto prílohy. Všeobecný súd vo svojom rozsudku PO a i./ESVČ (
20
), spresnil, že úvahy, ktoré v ňom vyjadril, sú v súlade s úvahami sformulovanými v rozsudku Vanhalewyn/ESVČ (
21
). Vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci sa domnievam, že k tejto záležitosti sa netreba vyjadriť. V predmetnom prípade je aj s ohľadom na rozsudok PO a i./ESVČ (
22
) relevantná tá skutočnosť, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku nestanovuje všeobecne platnú povinnosť vo vzťahu k celej prílohe X tohto služobného poriadku.
59.
So zreteľom na vyššie uvedené poznámky sa domnievam, že prvý odvolací dôvod je dôvodný v rozsahu, v ktorom ESVČ tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne usúdil, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku stanovuje výslovnú povinnosť prijať VVU predtým, ako sa na základe článku 10 ods. 1 tretieho pododseku tejto prílohy prijme rozhodnutie o úprave výšky PŽP vyplácaného zamestnancom pôsobiacim v tretích krajinách. Myslím si však, že táto úvaha nepostačuje na zrušenie napadnutého rozsudku bez toho, aby sa preskúmal druhý odvolací dôvod.
B.
O druhom odvolacom dôvode
60.
Na pripomenutie, Všeobecný súd v bodoch 28 a 29 napadnutého rozsudku uviedol, že prijatie VVU je povinné v dvoch prípadoch: ak to normotvorca vyslovene stanovuje alebo ak táto povinnosť vzniká na základe samotnej povahy ustanovenia, ktoré sa má uplatniť.
61.
Druhý odvolací dôvod odzrkadľuje úvahy vyjadrené Všeobecným súdom v bodoch 28 a 29 napadnutého rozsudku. Na základe tohto odvolacieho dôvodu ESVČ tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že článok 10 prílohy X služobného poriadku je ustanovením, ktoré zo svojej povahy vyžaduje prijatie VVU, v tom zmysle, že je natoľko nejasné a nepresné, že ho nemožno uplatniť spôsobom, ktorý nie je svojvoľný.
62.
Žalobcovia na prvom stupni naopak v prvom rade tvrdia, že druhý odvolací dôvod je neúčinný. Vzhľadom na to, že Všeobecný súd správne rozhodol, že článok 1 tretí odsek prílohy X služobného poriadku výslovne stanovuje povinnosť ESVČ prijať VVU vykonávajúce článok 10 tejto prílohy, údajná jasnosť tohto článku 10 nemá žiadny význam.
1. O účinnosti odvolacieho dôvodu
63.
Veľmi dobre rozumiem tvrdeniam žalobcov na prvom stupni týkajúcim sa účinnosti druhého odvolacieho dôvodu, keďže znenie napadnutého rozsudku môže ponechávať pochybnosti, pokiaľ ide o zdroj povinnosti, ktorou bola podľa Všeobecného súdu ESVČ viazaná. V prvom rade totiž Všeobecný súd v bodoch 30 a 31 napadnutého rozsudku uviedol, že článok 1 tretí odsek uvedenej prílohy výslovne stanovuje povinnosť prijať VVU vo vzťahu k celej prílohe X služobného poriadku, vrátane ustanovení upravujúcich poskytovanie PŽP, upravených v článku 10 tejto prílohy.
64.
V druhom rade však v bode 32 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol tvrdenia v prospech povinnosti prijať VVU vo vzťahu k článku 10 prílohy X služobného poriadku. Podľa Všeobecného súdu sa táto povinnosť vysvetľuje tým, že toto ustanovenie priznáva MO osobitne širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o vymedzenie životných podmienok v tretích krajinách. V tomto duchu Všeobecný súd v bode 38 napadnutého rozsudku zrejme usúdil, že prijatie VVU je potrebné na to, aby sa zabezpečilo, že kritériá, podľa ktorých sa vymedzujú životné podmienky v tretích krajinách, budú stanovené abstraktne a nezávisle od akéhokoľvek postupu, ktorého predmetom je úprava výšky PŽP, aby sa zabránilo riziku, že výber kritérií bude ovplyvnený výsledkom, ktorý sa administratíva prípadne snaží dosiahnuť.
65.
Za týchto okolností nemožno vylúčiť, že Všeobecný súd prinajmenšom implicitne nevykonal kvalifikáciu článku 10 prílohy X služobného poriadku aj z hľadiska druhého prípadu uvedeného v bode 60 vyššie.
66.
Ak je môj výklad napadnutého rozsudku správny a na základe samotnej povahy článku 10 prílohy X služobného poriadku existuje povinnosť prijať VVU, druhý odvolací dôvod nie je neúčinný a skutočnosť, že prvý odvolací dôvod je dôvodný, nevedie k zrušeniu napadnutého rozsudku. Domnievam sa teda, že analýzu odvolania nemožno skončiť pri posúdení prvého odvolacieho dôvodu a treba preskúmať aj druhý odvolací dôvod.
2. O veci samej
67.
Na pripomenutie, na základe svojho druhého odvolacieho dôvodu ESVČ hlavne tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že článok 10 prílohy X služobného poriadku je ustanovením takej povahy, že si vyžaduje prijatie VVU. Všeobecný súd sa najmä domnieval, že toto ustanovenie je natoľko nejasné a nepresné, že ho nemožno uplatniť spôsobom, ktorý nie je svojvoľný. ESVČ pritom tvrdí, že v rámci prijímania podrobných ustanovení týkajúcich sa uplatňovania PŽP článok 10 ods. 1 štvrtý pododsek prílohy X služobného poriadku stanovuje povinnosť získania stanoviska od výboru zamestnancov, k čomu pri prijatí rozhodnutí zo 17. decembra 2013 a z 3. decembra 2014 naozaj došlo. Táto etapa sama osebe umožňuje zabrániť akémukoľvek riziku toho, že kritériá určujúce PŽP budú nariadené administratívou s cieľom dosiahnuť želaný výsledok. Miera podrobnosti tohto článku 10, ktorý stanovuje parametre, ktoré sa majú vziať do úvahy na účely určenia PŽP, a zavádza každoročné preskúmanie týchto parametrov, napokon sama osebe preukazuje, že dotknuté ustanovenia neponechávajú mieru voľnej úvahy pre svojvoľné uplatnenie.
68.
Žalobcovia na prvom stupni tvrdia, že tento odvolací dôvod – za predpokladu, že je účinný – je nedôvodný, keďže prijímanie VVU so sebou prináša to, že stanovisko Výboru pre služobný poriadok môže mať vplyv na rozhodnutie MO.
69.
V tejto súvislosti sa v článku 10 ods. 1 treťom pododseku prílohy X služobného poriadku uvádza, že „[PŽP sa] určí okrem iného na základe zohľadnenia týchto parametrov“ Je síce pravda, že pojem „okrem iného“ naznačuje, že zoznam spomenutých parametrov nie je taxatívny. Toto ustanovenie však treba vykladať v spojení s článkom 10 ods. 3 prílohy X služobného poriadku, podľa ktorého „o podrobných ustanoveniach týkajúcich sa uplatňovania tohto článku rozhodne“ MO. Navyše, tak ako poznamenáva ESVČ, určenie PŽP podlieha každoročnému preskúmaniu, a prípadne je predmetom úpravy, po získaní stanoviska od Výboru zamestnancov. Normotvorca tak stanovil viaceré opatrenia umožňujúce zabrániť riziku svojvoľnosti pri vykonávaní článku 10 ods. 1 tretieho a štvrtého pododseku prílohy X služobného poriadku.
70.
S ohľadom na vyššie uvedené úvahy sa domnievam, že druhý odvolací dôvod je dôvodný. Z mojej analýzy tak vyplýva, že obidva odvolacie dôvody, ktoré uviedla ESVČ, sú dôvodné.
71.
V dôsledku uvedeného sa napadnutý rozsudok musí zrušiť z dôvodu nesprávnych právnych posúdení, ku ktorým v ňom došlo a ktoré spočívajú v nesprávnom výklade článku 1 tretieho odseku a článku 10 prílohy X služobného poriadku, keďže Všeobecný súd usúdil, že v rámci vykonávania druhého uvedeného ustanovenia mala ESVČ pri prijímaní rozhodnutia o úprave výšky PŽP uplatniteľného na zamestnancov pôsobiacich v tretích krajinách, akým je sporné rozhodnutie, povinnosť prijať VVU. Za týchto okolností je potrebné odvolaniu vyhovieť a zrušiť prvý bod výroku napadnutého rozsudku.
72.
Napokon podľa článku 61 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor zruší rozhodnutie Všeobecného súdu. V danej veci môže vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecného súdu.
73.
Domnievam sa, že stav konania nedovoľuje, aby Súdny dvor vydal konečný rozsudok sám. V žalobe podanej na Všeobecný súd totiž žalobcovia na prvom stupni uviedli tri žalobné dôvody. Ako však Všeobecný súd vyhlásil v bode 44 napadnutého rozsudku, tento rozsudok bol vydaný bez toho, aby bol preskúmaný druhý a tretí žalobný dôvod, ktoré boli pred ním uvádzané. Je teda potrebné vrátiť vec Všeobecnému súdu, aby o týchto žalobných dôvodoch rozhodol.
VI. Návrh
74.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy sa domnievam, že odvolacím dôvodom, ktoré uvádza Európska služba pre vonkajšiu činnosť (ESVČ), treba vyhovieť a navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1.
Prvý bod výroku rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 13. apríla 2018, Alba Aguilera a i./ESVČ (T‑119/17, EU:T:2018:183), ktorým Všeobecný súd zrušil rozhodnutie Európskej služby pre vonkajšiu činnosť (ESVČ) z 19. apríla 2016, týkajúce sa zníženia príspevku na životné podmienky vyplácaného zamestnancom Európskej únie pôsobiacim v Etiópii, z 30 % na 25 % referenčnej sumy, s platnosťou od 1. januára 2016, ako aj tretí bod výroku tohto rozsudku, ktorým Všeobecný súd zaviazal ESVČ na náhradu trov konania, sa zrušujú.
2.
Vec sa vracia na konanie pred Všeobecným súdom Európskej únie.
3.
O trovách konania sa rozhodne neskôr.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	T‑119/17, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2018:183.
(
3
)	Pokiaľ ide o tieto dva prípady, pozri tiež rozsudok z 8. júla 1965, Willame/Komisia (110/63, EU:C:1965:71).
(
4
)	Rozsudok zo 17. marca 2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).
(
5
)	Rozsudok zo 17. marca 2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).
(
6
)	Podľa bodu 35 tohto rozsudku skutočnosť, že MO stanovil „kritériá, ktoré sú vhodné na to, aby sa nimi riadil pri posudzovaní rovnocennosti životných podmienok“, je irelevantná, keďže tieto kritériá neboli zakotvené vo VVU.
(
7
)	Rozsudok zo 17. marca 2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156, body 22 a 23).
(
8
)	Rozsudok z 25. septembra 2014 (F‑101/13, EU:F:2014:223).
(
9
)	Rozsudok z 25. septembra 2014 (F‑101/13, EU:F:2014:223, body 24 a 25).
(
10
)	Rozsudok zo 17. marca 2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).
(
11
)	Rozsudok z 25. septembra 2014, Osorio a i./ESVČ (F‑101/13, EU:F:2014:223, bod 25).
(
12
)	Mimochodom tým, že článok 3 prílohy X služobného poriadku stanovuje možnosť rozšíriť pôsobnosť tejto prílohy, sa tiež vysvetľuje dôvod, pre ktorý je MO povinný prijať VVU pred prijatím rozhodnutia na základe tohto ustanovenia. Rozšírenie pôsobnosti tejto prílohy na úradníkov, ktorí sú hoci len dočasne pridelení v Únii, by totiž mohlo byť v rozpore s cieľom prílohy X služobného poriadku a porušovať zásadu rovnosti zaobchádzania. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. mája 1997, de Rijk/Komisia (C‑153/96 P, EU:C:1997:268, body 28 a 29).
(
13
)	Pre ilustráciu pozri článok 9 ods. 1 tretí pododsek a článok 13a prílohy VII služobného poriadku, ako aj článok 11 ods. 2 druhý pododsek prílohy VIII služobného poriadku.
(
14
)	Pozri článok 27 druhý odsek a článok 45a ods. 5 služobného poriadku, ako aj článok 2 ods. 3 prílohy IX služobného poriadku.
(
15
)	Pozri poznámku pod čiarou 13.
(
16
)	Rozsudok zo 17. marca 2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156, body 24 a 25).
(
17
)	Rozsudok zo 17. marca 2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156, body 24 a 25).
(
18
)	Rozsudok z 25. októbra 2018 (T‑729/16, EU:T:2018:721, body 160 až 165).
(
19
)	Rozsudok zo 17. marca 2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).
(
20
)	Rozsudok z 25. októbra 2018 (T‑729/16, EU:T:2018:721, body 166 až 170).
(
21
)	Rozsudok zo 17. marca 2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).
(
22
)	Rozsudok z 25. októbra 2018 (T‑729/16, EU:T:2018:721).