61988CC0263_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol.
1. Kommissionen har sagsoegt Den Franske Republik med paastand om, at det statueres, at denne medlemsstat har undladt at opfylde de forpligtelser, der paahviler den i henhold til artikel 137 i Raadets afgoerelse 80/1186/EOEF af 16. december 1980 (1) og artikel 176 i Raadets afgoerelse 86/283/EOEF af 30. juni 1986 (2), begge om de oversoeiske landes og territoriers associering med Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab. De to artikler er enslydende og indeholder foelgende bestemmelse:
" For saa vidt angaar de ordninger, der kan finde anvendelse for etablering og tjenesteydelser, maa landenes og territoriernes kompetente myndigheder ikke forskelsbehandle medlemsstaternes statsborgere og selskaber. Saafremt en medlemsstat for en given aktivitet ikke er i stand til at sikre statsborgere eller selskaber i henholdsvis Den Franske Republik, Kongeriget Danmark, Kongeriget Nederlandene eller Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, som er etableret i et land eller i et territorium, samt selskaber, der henhoerer under det paagaeldende lands eller territoriums egen lovgivning, og som er etableret der, imod, at der sker forskelsbehandling, er det paagaeldende lands eller territoriums kompetente myndighed ikke forpligtet til at sikre dem imod en lignende behandling."
2. Kommissionen har anfoert, at dette krav om gensidighed under alle omstaendigheder har vaeret opfyldt senest fra datoen for gennemfoerelsen af direktiverne 75/362/EOEF, 77/452/EOEF, 80/154/EOEF, 78/686/EOEF og 78/1026/EOEF om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for laeger, sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, jordemoedre, tandlaeger og dyrlaeger. Medlemsstaterne er nemlig ifoelge disse direktiver forpligtet til paa de materielle og formelle betingelser, der gaelder i hvert enkelt tilfaelde, at anerkende franske eksamensbeviser lige saa vel som eksamensbeviser, der er udstedt af en anden medlemsstat, for laeger, sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, jordemoedre, tandlaeger og dyrlaeger, der indehaves af en person, der er statsborger i Den Franske Republik, og kan ikke herudover stille andre betingelser vedroerende naevnte statsborgers etableringssted.
3. Den franske regering har paa sin side erkendt, at der ved disse direktiver er etableret en forhaandsformodning om gensidighed, naar den franske statsborger, der er omfattet af de polynesiske regler og er indehaver af et eksamensbevis, der er udstedt af en anden medlemsstat, skal kunne etablere sig i denne medlemsstat. Kun saafremt den medlemsstat, som den borger, der oensker at etablere sig i et oversoeisk omraade, hidroerer fra, ikke yder denne gensidighed, haves der ikke for en statsborger fra denne medlemsstat noget krav paa fri etableringsret.
4. Efter den franske regerings opfattelse er det med andre ord det generelle forbud, som er i strid med faellesskabsretten. Denne regering mener, at de faellesskabsdirektiver om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, der ikke som saadanne finder anvendelse paa de oversoeiske lande og omraader (heri er i oevrigt ogsaa Kommissionen enig) ikke indebaerer gensidighed i den i artikel 176 forudsatte betydning. De goer blot en almindelig nationalitetsklausul retsstridig paa baggrund af faellesskabsrettens bestemmelser. Den franske regering har bestraebt sig paa at afskaffe dette forbud dér, hvor det findes. Den lovgivning, der finder anvendelse i Ny Kaledonien, er efter sagens anlaeg blevet bragt i overensstemmelse med faellesskabsretten. Det har Kommissionen i oevrigt erkendt.
5. Den franske regering har anerkendt, at det er rigtigt, at spoergsmaalet for saa vidt angaar Polynesien, endnu ikke er loest. Vanskeligheden i sagen er, at dette omraades territoriale ordning har en saerlig beskaffenhed, og at de bestemmelser, der skal udstedes, rejser spoergsmaal om afgraensningen af de centrale myndigheders kompetence paa den ene side og de lokale myndigheders paa den anden side. Sammenhaengen og de procedurer, der maa foelges, forklarer, at det tager lang tid at bringe den tilstraebte overensstemmelse til veje.
6. Disse meningstilkendegivelser fra sagens to parter giver mig anledning til fire bemaerkninger.
7. a) Alle de af Kommissionen naevnte direktiver gaelder ogsaa statsborgere fra medlemsstaterne, der udoever eller vil udoeve de omhandlede erhverv som loenmodtagere. I EOEF-Traktatens artikel 135 er det imidlertid bestemt, at
" ... bestemmelser om fri bevaegelighed for arbejdskraften fra disse lande og territorier inden for medlemsstaterne og for arbejdskraften fra medlemsstaterne inden for disse lande og territorier [fastsaettes] ved senere overenskomster, som kraever medlemsstaternes enstemmige godkendelse".
Nogen saadan overenskomst er imidlertid ikke blevet indgaaet, og Kommissionens soegsmaal kan derfor ikke gaelde udoevelsen af de omhandlede erhverv som loenmodtager. Det foelger i oevrigt ogsaa af ordlyden af staevningen, hvori der kun er tale om etablering og udveksling af tjenesteydelser, hvilket i Traktatens sprogbrug vil sige udoevelse af selvstaendig virksomhed.
8. b) For saa vidt angaar de vanskeligheder, den franske regering har fremdraget vedroerende Fransk Polynesien, maa det fastslaas, at Domstolen ikke paa baggrund af dem kan vaere afskaaret fra at tage Kommissionens paastand til foelge. For det fremgaar af Domstolens faste praksis, at en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig bestemmelser, fremgangsmaader eller forhold i sin nationale retsorden til stoette for, at forpligtelser og frister i henhold til faellesskabsretlige regler ikke overholdes (jf. bl.a. dom af 3. oktober 1984, Kommissionen mod Den Italienske Republik, 254/83, Sml. s. 3395).
9. c) Med hensyn til tilvejebringelsen i 1989 af overensstemmelse mellem den i Ny Kaledonien gaeldende lovgivning om etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser for laeger og veterinaerkirurger bemaerkes, at Domstolen bl.a. i dom af 18. januar 1990, Kommissionen mod Den Hellenske Republik (C-287/87, Sml. s. I-125), har fastslaaet, at
" genstanden for en sag anlagt i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 169 fastlaegges i Kommissionens begrundede udtalelse, og selv i det tilfaelde, hvor traktatbruddet ophoerer efter udloebet af den frist, ..., er det stadig af interesse at opretholde soegsmaalet med henblik paa at fastlaegge grundlaget for det ansvar, en medlemsstat som foelge af traktatbruddet kan paadrage sig over for andre medlemsstater, Faellesskabet eller privatpersoner."
Kommissionens paastand maa derfor tages til foelge ogsaa i det omfang, den gaelder Ny Kaledonien.
10. d) Tilbage staar at afgoere, om de omhandlede direktiver som anfoert af den franske regering blot skaber en formodning for gensidighed, og om det yderligere i hvert konkret tilfaelde maa efterproeves, om myndighederne i den medlemsstat, hvor en person, der oensker at etablere sig paa et oversoeisk land eller territorium, kommer fra, virkelig sikrer "statsborgere ... i Den Franske Republik, ... som er etableret i et land eller territorium" "en lignende behandling" (jf. affattelsen af artiklerne 137 og 176 i de to raadsafgoerelser).
11. Efter min mening kan en saadan "lignende behandling" kun afslaas af en medlemsstat under tilsidesaettelse af de paa omraadet gaeldende faellesskabsretlige bestemmelser. Lad mig forklare mig naermere.
12. EOEF-Traktatens artikel 132, stk. 5, indeholder foelgende bestemmelse:
" Medmindre der traeffes saerlige bestemmelser i henhold til artikel 136, gaelder i forholdet mellem medlemsstaterne og disse lande og territorier uden nogen form for forskelsbehandling de i kapitlet om etableringsretten naevnte bestemmelser for deres statsborgere og selskabers ret til at etablere sig, ligesom de der naevnte fremgangsmaader finder tilsvarende anvendelse."
13. Men de saerlige bestemmelser, der er blevet udstedt i medfoer af artikel 136, vedroerer kun det tilfaelde, hvor en statsborger fra en medlemsstat oensker at etablere sig i et oversoeisk land eller territorium. Der er netop tale om de i naervaerende sag omtvistede artikler 137 og 176. For saa vidt angaar personer, der hidroerer fra et land eller et omraade, og som oensker at etablere sig i Europa, maa man derfor henholde sig til bestemmelserne og fremgangsmaaderne i kapitlet om etableringsretten og til princippet om forbud mod forskelsbehandling.
14. I denne sammenhaeng maa det fremhaeves, at artikel 135 i Traktaten anvender ordene "... bestemmelser om fri bevaegelighed for arbejdskraften ... [fastsaettes] ved senere overenskomster", hvorimod det i artikel 132, stk. 5, hedder, at "[for ... ret til at etablere sig] gaelder de i kapitlet om etableringsretten naevnte bestemmelser".
15. Da naervaerende sag vedroerer erhverv, for hvilke der er blevet udstedt direktiver om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, er det disse direktiver, der maa laegges til grund ved undersoegelsen af, om medlemsstaterne herefter efter et skoen kan traeffe afgoerelse om adgangen til erhvervsudoevelse for personer, der hidtil har vaeret etableret i et oversoeisk land eller omraade.
16. Det kan medlemsstaterne ikke ifoelge de naevnte direktiver, for disse indeholder alle i artikel 2 foelgende bestemmelse:
" Hver medlemsstat anerkender de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der udstedes til medlemsstaternes statsborgere af de oevrige medlemsstater ..., ved at tildele dem den samme virkning paa sit omraade for saa vidt angaar adgang til og udoevelse af selvstaendig virksomhed som (laege), som de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, den selv udsteder" (3).
17. Da der ikke i disse direktiver sondres mellem statsborgere fra medlemsstater, der er etableret paa en medlemsstats europaeiske omraade og statsborgere, der er etableret i et oversoeisk land eller territorium, maa man noedvendigvis drage den slutning, at personer hidroerende fra disse lande eller omraader uden begraensning opnaar alle de fordele, direktiverne giver.
18. Man kan ogsaa sige, at der er tale om mere end gensidighed, idet en franskmand fra Polynesien, der er indehaver af et fransk eksamensbevis, ifoelge disse direktiver kan etablere sig i Tyskland, mens en tysker ikke kan etablere sig i Polynesien, saafremt han kun er i besiddelse af et tysk eksamensbevis; han maa kunne godtgoere at vaere i besiddelse af et fransk eksamensbevis.
19. Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at statuere, at Den Franske Republik har undladt at opfylde de forpligtelser, der paahviler den i henhold til artikel 137 i Raadets afgoerelse 80/1186 af 16. december 1980 og artikel 176 i Raadets afgoerelse 86/283 af 30. juni 1986, der begge omhandler de oversoeiske landes og territoriers associering med Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, idet den ikke har truffet de foranstaltninger, som er noedvendige for at goere det muligt for andre EF-statsborgere, der er indehavere af relevant fransk eksamensbevis, at etablere sig eller praestere tjenesteydelser som laege, sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, jordemoder, tandlaege og dyrlaege paa det oversoeiske omraade Fransk Polynesien, og som dyrlaege i Ny Kaledonien og tilhoerende omraader.
20. I overensstemmelse hermed paalaegges det Den Franske Republik at betale sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) EFT L 361, s. 1.
(2) EFT L 175, s. 1.
(3) Raadets direktiv 75/362/EOEF af 16.6.1975 ... "laeger" ... (EFT L 167, s. 1); Raadets direktiv 77/432/EOEF af 27.6.1977 ... "sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje" ... (EFT L 176, s. 1); Raadets direktiv 78/686/EOEF af 25.7.1978 ... "tandlaeger" ... (EFT L 233, s. 1); Raadets direktiv 78/1026/EOEF af 18.12.1978 ... "dyrlaeger" ... (EFT L 362, s. 1); Raadets direktiv 80/154/EOEF af 21.1.1980 ... "jordemoedre" ... (EFT L 33, s. 1).