62026CJ0024
DOMSTOLENS DOM (Fjerde Afdeling)
23. april 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel hasteprocedure – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – direktiv 2012/29/EU – minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse – artikel 6, 10 og 18 – ret til at få information om sagen og ret til at blive hørt – national lovgivning, der fastsætter et ekstraordinært retsmiddel for en person, der er dømt in absentia, med henblik på at opnå ophævelse af en afgørelse om domfældelse, der er blevet endelig – manglende anerkendelse af offerets ret til at blive underrettet om iværksættelsen af dette ekstraordinære retsmiddel og retten til at deltage i den dermed forbundne sag – direktiv (EU) 2016/343 – uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager – artikel 8 og 9 – ret til en ny retssag eller til et andet retsmiddel, som giver mulighed for en fornyet prøvelse af sagens realitet – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – ret til en retfærdig rettergang – artikel 54 i chartret om grundlæggende rettigheder – forbud mod misbrug af rettigheder«
I sag C-24/26 PPU [Casotta] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Corte d’appello di Roma (appeldomstolen i Rom, Italien) ved afgørelse af 7. januar 2026, indgået til Domstolen den 22. januar 2026, i straffesagen mod
CV,
procesdeltager:
Procuratore generale presso la Corte d’appello di Roma,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, I. Jarukaitis, og dommerne M. Condinanzi, N. Jääskinen (refererende dommer), R. Frendo og A. Kornezov,
generaladvokat: J. Kokott,
justitssekretær: fuldmægtig E. Sartori,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 18. marts 2026,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
den italienske regering ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget, bistået af vice avvocato generale M. Greco og avvocati dello Stato E. Feola og A. Trimboli,
–
Europa-Kommissionen ved F. Tomat, J. Vondung og I. Zaloguin, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 16. april 2026,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 6, 10 og 18 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/29/EU af 25. oktober 2012 om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA (EUT 2012, L 315, s. 57), artikel 8 og 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1), og artikel 47 og 54 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), sammenholdt med artikel 6 og 17 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med et ekstraordinært retsmiddel iværksat af CV, efter at han in absentia blev idømt en frihedsstraf på fem år og tre måneder samt en bøde på 1500 EUR for grov legemsbeskadigelse og voldeligt røveri af særlig grov beskaffenhed, med påstand om ophævelse af den afgørelse om domfældelse, der er blevet endelig, og om indledning af en ny procedure vedrørende realiteten.
Retsforskrifter
Folkeretten
3
EMRK’s artikel 6 med overskriften »Ret til retfærdig rettergang« fastsætter:
»1.   Enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der er oprettet ved lov, når der skal træffes afgørelse enten i en strid om hans borgerlige rettigheder og forpligtelser eller angående en mod ham rettet anklage for en forbrydelse. [...]
2.   Enhver, der anklages for en lovovertrædelse, skal anses for uskyldig, indtil hans skyld er bevist i overensstemmelse med loven.
3.   Enhver, der er anklaget for en lovovertrædelse, skal mindst have ret til følgende:
a)
at blive underrettet snarest muligt, udførligt og på et sprog, som han forstår, om indholdet af og årsagen til den sigtelse, der er rejst mod ham
b)
at få tilstrækkelig tid og lejlighed til at forberede sit forsvar
c)
at forsvare sig personligt eller ved bistand af en forsvarer, som han selv har valgt, og, hvis han ikke har tilstrækkelige midler til at betale for juridisk bistand, at modtage den uden betaling, når dette kræves i retfærdighedens interesse
d)
at afhøre eller lade afhøre imod ham førte vidner og at få vidner for ham tilsagt og afhørt på samme betingelser som vidner, der føres imod ham
e)
at få vederlagsfri bistand af en tolk, hvis han ikke forstår eller taler det sprog, der anvendes i retten.«
4
EMRK’s artikel 17 med overskriften »Forbud mod misbrug af rettigheder« bestemmer:
»Intet i denne konvention må fortolkes, som om den medførte ret for nogen stat, gruppe eller person til at indlade sig på nogen virksomhed eller udføre nogen handling, der tilsigter at tilintetgøre nogen af de heri nævnte rettigheder og friheder, eller at begrænse dem i videre omfang, end der er hjemmel for i konventionen.«
EU-retten
Chartret
5
Chartrets artikel 47 med overskriften »Adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol« fastsætter:
»Enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i denne artikel.
Enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Enhver skal have mulighed for at blive rådgivet, forsvaret og repræsenteret.
Der ydes retshjælp til dem, der ikke har tilstrækkelige midler, hvis en sådan hjælp er nødvendig for at sikre effektiv adgang til domstolsprøvelse.«
6
Chartrets artikel 54 med overskriften »Forbud mod misbrug af rettigheder« bestemmer:
»Intet i dette charter må fortolkes, som om det medførte ret til at indlade sig på en aktivitet eller udføre en handling med sigte på at tilintetgøre de rettigheder og friheder, der er anerkendt i dette charter, eller at begrænse disse rettigheder og friheder i videre omfang, end der er hjemmel for i dette charter.«
Direktiv 2012/29
7
Følgende fremgår af 11., 20., 26. og 58. betragtning til direktiv 2012/29:
»(11)
Dette direktiv fastsætter minimumsregler. Medlemsstaterne kan gøre de rettigheder, der fastsættes i dette direktiv, mere omfattende for at give et højere beskyttelsesniveau.
[...]
(20)
Ofrenes rolle i det strafferetlige system, og hvorvidt de kan deltage aktivt i en straffesag, varierer mellem medlemsstaterne afhængigt af det nationale system og afgøres ud fra et eller flere af følgende kriterier: om det nationale system giver offeret retlig status som part i en straffesag, om offeret er omfattet af et retligt krav om eller anmodes om at deltage aktivt i en straffesag, f.eks. som vidne, og/eller om offeret i henhold til national ret er berettiget til at deltage aktivt i en straffesag og har et ønske herom i tilfælde, hvor det nationale system ikke giver ofre retlig status som part i en straffesag. Medlemsstaterne bør afgøre, hvilke af disse kriterier, der finder anvendelse, ved fastlæggelsen af omfanget af rettigheder, der er fastsat i dette direktiv, når der henvises til offerets rolle i det pågældende strafferetlige system.
[...]
(26)
Når der gives information, bør denne være tilstrækkelig detaljeret til at sikre, at ofrene behandles med respekt og til at sætte dem i stand til på grundlag af informationen at beslutte, om de vil deltage i sagen. I den forbindelse er det særlig vigtigt, at offeret får information, så den pågældende kender den aktuelle status for en eventuel straffesag. Dette gør sig også gældende for information, der sætter offeret i stand til at beslutte, om den pågældende vil anmode om prøvelse af en afgørelse om ikke at rejse tiltale.
[...]
(58)
Når det er konstateret, at offeret er sårbart over for sekundær og gentagen viktimisering, over for intimidering og over for gengældelse, bør den pågældende tilbydes passende foranstaltninger til beskyttelse under straffesagen. Den nøjagtige art af disse foranstaltninger bør fastsættes i lyset af den individuelle vurdering under hensyn til offerets ønsker. Disse foranstaltningers omfang bør fastsættes, uden at det berører retten til et forsvar, og i overensstemmelse med reglerne om rettens skøn. Offerets bekymring og frygt for straffesagen bør være en central faktor ved bedømmelsen af, om den pågældende har behov for særlige foranstaltninger.«
8
Direktivets artikel 1 med overskriften »Formål« bestemmer følgende i stk. 1:
»Formålet med dette direktiv er at sikre, at ofre for kriminalitet får passende information, støtte og beskyttelse og kan deltage i straffesagen.
[...]«
9
Det nævnte direktivs artikel 6 med overskriften »Offerets ret til at få information om sin sag« bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at ofre uden unødig forsinkelse får meddelelse om deres ret til at få følgende informationer om den straffesag, der er indledt som følge af anmeldelsen af en forbrydelse, som offeret har været udsat for, og at de modtager denne information, såfremt de anmoder herom:
a)
enhver afgørelse om at afslutte eller ikke at fortsætte en efterforskning, eller om ikke at retsforfølge gerningsmanden
b)
hvor og hvornår retssagen finder sted, samt karakteren af tiltalen mod gerningsmanden.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at ofre i overensstemmelse med deres rolle i det pågældende strafferetlige system uden unødig forsinkelse får meddelelse om deres ret til at få følgende informationer om den straffesag, der er indledt som følge af anmeldelsen af en forbrydelse, som offeret har været udsat for, og at de modtager denne information, såfremt de anmoder herom:
a)
enhver endelig dom i en retssag
b)
information, der sætter offeret i stand til at forstå, hvor langt straffesagen er kommet, medmindre en sådan meddelelse under særlige omstændigheder vil kunne være til skade for sagens behandling.
3.   Information som omhandlet i stk. 1, litra a), og stk. 2, litra a), skal omfatte begrundelsen eller et kort sammendrag af begrundelsen for afgørelsen, medmindre der er tale om en nævningeafgørelse eller en afgørelse, hvor begrundelsen er fortrolig, i hvilket tilfælde der ikke gives en begrundelse som følge af national ret.
4.   Den kompetente myndighed er forpligtet af ofrenes ønske om at blive informeret eller ikke at blive informeret, medmindre informationen skal gives af hensyn til offerets ret at deltage aktivt i straffesagen. Medlemsstaterne tillader ofrene at omgøre deres ønske når som helst, og skal da tage hensyn hertil.
5.   Medlemsstaterne sikrer, at ofrene har mulighed for uden unødig forsinkelse at få meddelelse om, hvornår den person, der er varetægtsfængslet, retsforfølges eller er blevet dømt for forbrydelser, der vedrører dem, løslades eller er flygtet fra fængslet. Medlemsstaterne sikrer endvidere, at ofrene informeres om enhver relevant foranstaltning, der træffes for at beskytte dem i tilfælde af gerningsmandens løsladelse eller flugt.
6.   Ofre modtager efter anmodning den i stk. 5 omhandlede information, i det mindste i tilfælde, hvor der er fare eller identificeret risiko for skade for dem, medmindre der er en identificeret risiko for skade for gerningsmanden som følge af en sådan meddelelse.«
10
Samme direktivs artikel 10 med overskriften »Retten til at blive hørt« fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at ofre har mulighed for at blive hørt under straffesagen og kan fremlægge beviser. Når et børneoffer skal høres, tages der behørigt hensyn til barnets alder og modenhed.
2.   De procedureregler, efter hvilke ofre har mulighed for at blive hørt under straffesagen og kan fremlægge beviser, fastlægges i national ret.«
11
Artikel 18 i direktiv 2012/29 med overskriften »Ret til beskyttelse« har følgende ordlyd:
»Uden at dette indebærer en begrænsning i retten til et forsvar, sikrer medlemsstaterne, at der kan træffes foranstaltninger til at beskytte ofrene og deres familiemedlemmer mod sekundær og gentagen viktimisering, mod intimidering og mod gengældelse, herunder mod risikoen for følelsesmæssigt eller psykologisk overgreb, og til at beskytte ofrenes værdighed under afhøring og ved afgivelse af vidneforklaring. Om nødvendigt skal sådanne foranstaltninger også omfatte procedurer, der er fastlagt i henhold til national ret, med henblik på fysisk beskyttelse af ofre og deres familiemedlemmer.«
Direktiv 2016/343
12
Følgende fremgår af 9., 33., 38. og 48. betragtning til direktiv 2016/343:
»(9)
Formålet med dette direktiv er at styrke retten til en retfærdig rettergang i straffesager ved at fastsætte fælles minimumsregler for visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen.
[...]
(33)
Retten til en retfærdig rettergang er et af grundprincipperne i et demokratisk samfund. De mistænktes og tiltaltes ret til at være til stede under retssagen udspringer af denne ret og bør være sikret i hele [Den Europæiske Union].
[...]
(38)
Når det afgøres, om den måde, hvorpå den mistænkte eller tiltalte er blevet underrettet, er tilstrækkelig til at sikre, at den pågældende er bekendt med retssagen, bør der, hvor det er relevant, også tages særligt hensyn til den omhu, som de offentlige myndigheder har udøvet for at underrette den pågældende, og til den omhu, som den pågældende har udøvet for at modtage den underretning, som er rettet til vedkommende.
[...]
(48)
Da der ved dette direktiv fastsættes minimumsregler, bør medlemsstaterne kunne udvide de rettigheder, der er fastlagt i dette direktiv, og fastsætte et højere beskyttelsesniveau. Dette beskyttelsesniveau, der fastsættes af medlemsstaterne, bør aldrig være lavere end de standarder, der er fastsat i chartret eller EMRK som fortolket af Domstolen og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.«
13
Dette direktivs artikel 1 med overskriften »Genstand« fastsætter:
»Dette direktiv fastlægger fælles minimumsregler vedrørende:
a)
visse aspekter af uskyldsformodningen i straffesager
b)
retten til at være til stede under retssagen i straffesager.«
14
Det nævnte direktivs artikel 8 med overskriften »Retten til at være til stede under retssagen« bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har ret til at være til stede under retssagen.
2.   Medlemsstaterne kan fastsætte, at en retssag, der kan resultere i en afgørelse om en mistænkts eller tiltalts skyld eller uskyld, kan afholdes, uden at vedkommende er til stede, på betingelse af:
a)
at den mistænkte eller tiltalte i tide er blevet underrettet om retssagen og oplyst om konsekvenserne af at undlade at give møde, eller
b)
at den mistænkte eller tiltalte, der er blevet underrettet om retssagen, repræsenteres af en befuldmægtiget advokat, som er udpeget enten af den mistænkte eller tiltalte eller af staten.
3.   En afgørelse, der er truffet i overensstemmelse med stk. 2, kan fuldbyrdes over for den pågældende mistænkte eller tiltalte.
4.   Såfremt medlemsstaterne fastsætter en mulighed for afholdelse af retssager, uden at mistænkte eller tiltalte er til stede, men det ikke er muligt for de kompetente myndigheder at opfylde betingelserne fastsat i denne artikels stk. 2, fordi en mistænkt eller tiltalt ikke kan findes, selv om der er blevet gjort en rimelig indsats, kan medlemsstaterne fastsætte, at en afgørelse alligevel kan træffes og fuldbyrdes. I så fald sikrer medlemsstaterne, at mistænkte eller tiltalte, når de underrettes om afgørelsen, navnlig når de pågribes, også underrettes om muligheden for at anfægte afgørelsen og om retten til en ny retssag eller et andet retsmiddel i overensstemmelse med artikel 9.
5.   Denne artikel berører ikke nationale regler, der fastsætter, at dommeren eller den kompetente domstol kan udelukke en mistænkt eller tiltalt midlertidigt fra retssagen, hvis dette er nødvendigt af hensyn til korrekt gennemførelse af straffesagen, på betingelse af at retten til et forsvar overholdes.
6.   Denne artikel berører ikke nationale regler, der giver mulighed for, at sager eller bestemte stadier heraf gennemføres skriftligt, på betingelse af at dette er i overensstemmelse med retten til en retfærdig rettergang.«
15
Samme direktivs artikel 9 med overskriften »Retten til en ny retssag« er sålydende:
»Medlemsstaterne sikrer, at når mistænkte eller tiltalte ikke var til stede under deres retssag, og de betingelser, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, ikke var overholdt, har de ret til en ny retssag eller til et andet retsmiddel, som giver mulighed for en fornyet prøvelse af sagens realitet, herunder bedømmelse af nyt bevismateriale, og som kan føre til, at den oprindelige afgørelse ændres. Medlemsstaterne sikrer i den forbindelse, at disse mistænkte og tiltalte har ret til at være til stede, således at de effektivt kan deltage i overensstemmelse med de procedurer, der er fastlagt i henhold til national ret, og udøve retten til et forsvar.«
Italiensk ret
16
Artikel 420a i decreto del Presidente della Repubblica n. 447 – Approvazione del codice di procedura penale (dekret fra republikkens præsident nr. 447 om godkendelse af strafferetsplejeloven) af 22. september 1988 (GURI nr. 250 af 24.10.1988, almindeligt tillæg nr. 92) (herefter »strafferetsplejeloven«), som ændret ved decreto legislativo n. 150, Attuazione della legge 27 settembre 2021, n. 134, recante delega al Governo per l’efficienza del processo penale, nonché in materia di giustizia riparativa e disposizioni per la celere definizione dei procedimenti giudiziari (lovdekret nr. 150 om gennemførelse af lov nr. 134 af 27.9.2021 om delegation til regeringen med henblik på en effektiv strafferetspleje og om genoprettende retfærdighed og bestemmelser, der muliggør en hurtig løsning af retssager) af 10. oktober 2022 (GURI nr. 243 af 17.10.2022, almindeligt tillæg nr. 38) med overskriften »Den tiltaltes manglende tilstedeværelse« bestemmer:
»1.   Hvis tiltalte, uanset om vedkommende er tilbageholdt eller ej, er udeblevet fra retsmødet, træffer retten afgørelse i tiltaltes fravær:
a)
når den tiltalte er blevet indkaldt til at give møde ved personlig forkyndelse eller ved forkyndelse til en person, som vedkommende udtrykkeligt har bemyndiget til at modtage indkaldelsen
b)
når den tiltalte udtrykkeligt har givet afkald på at give møde, eller når der foreligger en hindring i medfør af artikel 420b, som tiltalte udtrykkeligt har afstået fra at gøre gældende.
2.   Retten træffer ligeledes afgørelse, uden at den tiltalte er til stede, når den finder det godtgjort, at den tiltalte faktisk havde kendskab til retssagen, og at tiltaltes udeblivelse fra retsmødet skyldtes et frivilligt og velovervejet valg. Med henblik herpå tager retten hensyn til forkyndelsesmåden, de handlinger, som den tiltalte har foretaget forud for retsmødet, udpegelsen af en forsvarer og alle andre relevante omstændigheder.
3.   Retten træffer afgørelse, uden at den tiltalte er til stede, selv i andre tilfælde end dem, der er omhandlet i stk. 1 og 2, når det er fastslået, at den tiltalte er forsvundet eller på enhver anden måde bevidst har unddraget sig kendskab til retssagen.
4.   I de tilfælde, der er omhandlet i stk. 1, 2 og 3, erklærer retten den tiltalte for udeblevet. Medmindre andet er fastsat i loven, repræsenteres den tiltalte, der er erklæret udebleven, af sin forsvarer.
5.   Bortset fra de tilfælde, der er omhandlet i stk. 1, 2 og 3, og inden sagen fremmes i henhold til artikel 420c, udsætter retten retsmødet og bestemmer, at den i artikel 419 omhandlede udtalelse, anklageskrift og udskrift af retsbogen skal forkyndes personligt for den tiltalte af kriminalpolitiet.
6.   Den kendelse, hvorved det fastslås, at den tiltalte er udeblevet, ophæves også af egen drift, hvis den tiltalte giver møde inden afgørelsen. Den tiltalte indrømmes en ny frist til at udøve de beføjelser, som vedkommende havde fortabt:
a)
hvis den pågældende fremlægger bevis for, at vedkommende som følge af hændelige omstændigheder, force majeure eller en anden legitim hindring var absolut ude af stand til at give møde i så god tid, at vedkommende kunne udøve de beføjelser, som vedkommende havde fortabt, og at den tiltalte af årsager, der ikke kunne tilskrives vedkommende, ikke rettidigt kunne fremlægge bevis for hindringen
b)
hvis den pågældende i de tilfælde, der er omhandlet i stk. 2 og 3, fremlægger bevis for, at vedkommende reelt ikke havde fået kendskab til retssagen og uden egen skyld var forhindret i at kunne intervenere i så god tid, at vedkommende kunne udøve sine fortabte rettigheder
c)
såfremt det under alle omstændigheder viser sig, at betingelserne for at fremme sagen ikke var opfyldt.
7.   Med undtagelse af det tilfælde, der er omhandlet i stk. 6, og hvis det viser sig, at betingelserne for at fremme sagen i tiltaltes fravær ikke var opfyldt, ophæver retten, også ex officio, kendelsen, der erklærer den tiltalte for udeblevet, og træffer foranstaltninger i henhold til stk. 5.«
17
Denne lovs artikel 629a bestemmer:
»1.   Med undtagelse af de tilfælde, der er omhandlet i artikel 628a, kan den person, der er blevet dømt eller underlagt en sikrende foranstaltning på baggrund af en endelig dom afsagt in absentia, få ophævet den retskraftige dom, hvis vedkommende kan bevise at være blevet erklæret udeblevet, selv om betingelserne i artikel 420a ikke var opfyldt, og selv om den domfældte ikke havde kunnet anke dommen inden for [den fastsatte] frist af grunde, der ikke kunne tilskrives vedkommende, medmindre det viser sig, at vedkommende faktisk havde kendskab til retssagen, inden dommen blev afsagt.
2.   Anmodningen indgives til appelretten i den retskreds, hvor den ret, der har afsagt kendelsen, er beliggende, af den pågældende personligt eller af en forsvarer med særlig fuldmagt, idet anmodningen ellers afvises, inden for tredive dage, efter at dommen er kommet til den pågældendes kendskab.
3.   Appelretten træffer afgørelse i henhold til artikel 127, og hvis den imødekommer anmodningen, ophæver den dommen og bestemmer, at sagen oversendes til den ret, der har kompetence i den fase eller instans, hvor ugyldigheden er konstateret.
[...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
18
Den 2. april 2022 blev CV af kriminalbetjente pågrebet på fersk gerning i Rom (Italien) for grov legemsbeskadigelse og røveri af særlig grov beskaffenhed. I forbindelse med denne anholdelse udpegede og bemyndigede CV en advokat til at varetage sit forsvar.
19
Den 4. april 2022 erklærede CV i retsmødet for Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom, Italien) med henblik på opretholdelse af hans anholdelse, at han, selv om han i registret over fysiske personer var registreret som bosiddende hos sin mor på Sicilien, havde haft fast bopæl i Rom i fem år. Han præciserede, at han boede på et herberg, der blev drevet af en velgørende forening, og at procesdokumenterne skulle fremsendes til ham på denne adresse.
20
Efter dette retsmøde, hvor CV blev løsladt, tilsagde Giudice per le indagini preliminari presso il Tribunale ordinario di Roma (forundersøgelsesdommer ved retten i Rom, Italien) efter anmodning fra Pubblico ministero (anklagemyndighed, Italien) CV til Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), der var sat som kollegialt dommerkollegium, med henblik på hovedforhandling og umiddelbar domsafsigelse i retsmødet den 4. oktober 2022.
21
Den 9. maj 2022 tog betjente fra det kommunale politi i Rom til den adresse, CV havde angivet som sin bopæl i Rom, med henblik på at forkynde kendelsen om umiddelbar domsafsigelse. Da de ikke fandt den pågældende på denne adresse, forkyndte de indkaldelsen for en af de personer, der var ansvarlige for den pågældende velgørende forenings virksomhed. Denne person oplyste, at CV havde været forbi den nævnte adresse to dage tidligere, og forsikrede, at hun ville lægge kendelsen om umiddelbar domsafsigelse i CV’s personlige postkasse.
22
Den 4. oktober 2022 blev kendelsen om umiddelbar domsafsigelse forkyndt via certificeret e-mail til den advokat, som CV havde udpeget, med den begrundelse, at den bopæl, som CV havde angivet, ikke var egnet til dette formål.
23
I retsmødet den 4. oktober 2022 udpegede Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), henset til den omstændighed, at CV’s advokat havde givet afkald på sit mandat, fordi det var umuligt at finde CV, en anden advokat som beskikket forsvarer.
24
Efter dette retsmøde fastslog Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), at kendelsen om umiddelbar domsafsigelse ikke var blevet forkyndt for CV, og hjemviste følgelig sagsakterne til Justitskontoret med henblik på fornyet forkyndelse af denne kendelse.
25
Det fremgår af de oplysninger, som Domstolen råder over, at lovdekret nr. 150 af 10. oktober 2022 trådte i kraft den 30. december 2022, hvorved den tidligere artikel 420a i strafferetsplejeloven i sin helhed blev erstattet af en ny bestemmelse, hvorefter sagen nu ikke kan fremmes, uden at den pågældende er til stede, medmindre de betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse, er opfyldt, bl.a. når forkyndelsen af det dokument, der indeholder indkaldelsen til at give møde, enten er modtaget af den pågældende personligt eller af en person, som den pågældende udtrykkeligt har bemyndiget til at modtage dokumentet, eller når den pågældende udtrykkeligt har givet afkald på at give møde. Det fremgår desuden af denne artikel 420a, stk. 3, at straffesagen ligeledes kan fremmes, uden at den pågældende er til stede, hvis det er fastslået, at den pågældende er forsvundet eller på enhver anden måde bevidst har unddraget sig kendskab til den verserende retssag.
26
I retsmødet den 17. januar 2023 fastslog Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), at den pågældende skulle eftersøges, eftersom det ikke var blevet godtgjort, at CV faktisk havde haft kendskab til den straffesag, der var indledt mod ham.
27
Efter dette retsmøde forsøgte betjente fra det kommunale politi i Rom forgæves at kontakte CV både på den adresse, som sidstnævnte havde angivet som bopælssted i Rom, og pr. telefon.
28
I retsmødet den 13. juni 2023 anførte Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), at det fremgik af den rapport, der var udfærdiget af det kommunale politi i Rom, at det ikke havde været muligt at finde CV. Denne ret bestemte derfor, at der skulle foretages en søgning efter ham på hans bopælsadresse, dvs. på hans mors bopæl på Sicilien, med henblik på at tilstille ham en genpart af kendelsen om umiddelbar domsafsigelse og en kopi af retsbogen fra retsmødet den 13. juni 2023, hvoraf det fremgik, at retsmødet var blevet udsat til den 23. oktober 2023.
29
Den 19. juni 2023 blev disse to dokumenter forkyndt for CV’s mor med angivelsen »samboende mor«, selv om hun allerede den 3. februar 2023 havde indgivet en erklæring om, at hendes søn var fraflyttet forældrebopælen, og havde anmodet om, at han blev slettet fra husstandssammensætningen, således som denne var opført i civilstandsregistret.
30
I retsmødet den 23. oktober 2023 fastslog Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom), at kendelsen om umiddelbar domsafsigelse var blevet forkyndt for CV’s mor, der boede sammen med ham, og bestemte, at retsforhandlingerne skulle fortsættes, uden at CV var til stede, idet den fandt, at det var åbenbart, at CV faktisk havde fået kendskab til den sag, der var indledt mod ham, og at hans manglende tilstedeværelse i retsmødet skulle anses for at udgøre et frivilligt og bevidst valg i overensstemmelse med strafferetsplejelovens artikel 420a, stk. 3.
31
Ved dom af 23. oktober 2023 blev CV idømt en frihedsstraf på fem år og tre måneder samt en bøde på 1500 EUR i sin egenskab af medgerningsmand til grov legemsbeskadigelse og voldeligt røveri af særlig grov beskaffenhed begået i Rom.
32
Da CV ikke iværksatte appel til prøvelse af denne dom, blev dommen endelig den 14. april 2024.
33
Efter den afgørelse om fuldbyrdelse af den omhandlede straf, som Pubblico ministero (anklagemyndighed) udstedte den 11. oktober 2024, blev CV anholdt af kriminalbetjente den 19. november 2024.
34
Den 19. december 2024 har CV på grundlag af strafferetsplejelovens artikel 629a iværksat en ekstraordinær appel ved Corte d’appello di Roma (appeldomstolen i Rom, Italien), som er den forelæggende ret, med påstand om ophævelse af den fældende straffedom af 23. oktober 2023, der var blevet endelig som nævnt i nærværende doms præmis 32, og om indledning af en ny procedure vedrørende realiteten. Til støtte for søgsmålet har han gjort gældende, at han var blevet erklæret udebleven i strid med de betingelser, der er fastsat i strafferetsplejelovens artikel 420a, og at det var umuligt for ham at appellere af grunde, der ikke kunne tilskrives ham, eftersom han aldrig havde fået faktisk kendskab til den sag, der var indledt mod ham.
35
Den forelæggende ret har rejst tvivl om, hvorvidt strafferetsplejelovens artikel 420a og 629a, som regulerer henholdsvis de betingelser, der skal være opfyldt for at kunne dømme en tiltalt, uden at den pågældende er til stede, og det ekstraordinære retsmiddel, der er til rådighed for den domfældte, som har været genstand for en afgørelse afsagt in absentia, er forenelige med EU-retten.
36
I første række har den forelæggende ret navnlig anført, at disse nationale bestemmelser kan være i strid med rettighederne for ofre for kriminalitet, der er sikret ved direktiv 2012/29.
37
Den forelæggende ret har i denne henseende fremhævet, at strafferetsplejelovens artikel 629a til fordel for den person, der er blevet dømt in absentia, anerkender et ekstraordinært retsmiddel, der er nævnt i nærværende doms præmis 34, uden imidlertid at indrømme offeret for den pågældende lovovertrædelse, som ikke var civil part i den straffesag, der førte til afgørelsen om domfældelse, ret til at blive underrettet om, at den person, der er dømt in absentia, har iværksat et sådant retsmiddel, eller ret til at deltage i denne sag eller til at fremsætte bemærkninger, selv om der er tale om en procedure, der kan medføre ophævelse af denne afgørelse om domfældelse afsagt in absentia.
38
Ifølge den forelæggende ret har et sådant ekstraordinært retsmiddel således en direkte og betydelig indvirkning på offerets rettigheder og interesser, for så vidt som det kan medføre, at der indledes en ny procedure vedrørende realiteten, og dermed kan udsætte offeret for en risiko for sekundær og gentagen viktimisering ved på ny at skulle deltage i hele proceduren uden imidlertid at have mulighed for at gøre indsigelse mod det retsmiddel, som den domfældte således har iværksat.
39
Den forelæggende ret har i øvrigt fremhævet, at for så vidt som artikel 6, 10 og 18 i direktiv 2012/29, som fastsætter offerets ret til at blive underrettet og til at blive hørt, henviser til straffesagen i sin helhed, giver dette direktiv ikke medlemsstaterne mulighed for at udelukke offeret fra en procedure, der i lighed med den, der er foreskrevet i strafferetsplejelovens 629a, kan medføre, at en afgørelse om domfældelse afsagt in absentia ophæves i sin helhed, og at der anordnes indledning af en ny procedure vedrørende realiteten. Den forelæggende ret er derfor af den opfattelse, at fraværet af enhver form for information eller kommunikation til fordel for offeret for forbrydelsen og dermed enhver mulighed for at høre dette offer i forbindelse med et sådant ekstraordinært retsmiddel, der følger af denne nationale bestemmelse, indebærer en tilsidesættelse af de rettigheder, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 6, 10 og 18.
40
I anden række er den forelæggende ret ligeledes i tvivl om, hvorvidt strafferetsplejelovens artikel 420a og 629a, som fortolket af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien), er forenelige med direktiv 2016/343.
41
I denne henseende har den forelæggende ret anført, at det bl.a. følger af strafferetsplejelovens artikel 420a, stk. 3, sammenholdt med denne lovs artikel 629a, at en afgørelse om domfældelse, der er afsagt in absentia, og som er blevet endelig, ikke kan ophæves i det tilfælde, der er omhandlet i dette stk. 3, og som er nævnt i nærværende doms præmis 25, når det er godtgjort, at den tiltalte »på enhver anden måde bevidst har unddraget sig kendskab til« den straffesag, der er indledt mod vedkommende.
42
Den forelæggende ret har præciseret, at disse bestemmelser i national retspraksis fortolkes således, at den bevidste karakter af den tiltaltes forsøg på at unddrage sig kendskab til den straffesag, der er indledt mod vedkommende, ikke kan formodes på grundlag af indirekte beviser eller objektiv adfærd, som denne person har udvist, og som godtgør, at vedkommende bevidst accepterer risikoen for ikke at have kendskab til denne sag. En sådan adfærd kan nemlig kun godtgøres ved fremlæggelse af et direkte bevis, hvilket de facto svarer til at kræve en udtrykkelig erklæring fra den tiltalte om, at vedkommende bevidst har forsøgt at unddrage sig kendskab til den nævnte sag.
43
Da et sådant direkte bevis er særligt vanskeligt at opnå, er den ret, for hvilken der er iværksat et ekstraordinært retsmiddel i henhold til strafferetsplejelovens artikel 629a, således i praksis forpligtet til næsten systematisk at ophæve den afgørelse om domfældelse, der er afsagt in absentia, og dette selv når det er godtgjort, at den tiltalte har udvist en adfærd, der indirekte, men med sikkerhed, godtgør, at vedkommende havde til hensigt at unddrage sig kendskab til den straffesag, der er indledt mod vedkommende, eller når der er påvist grov forsømmelighed med hensyn til information eller påvist accept af risikoen for ikke at opnå kendskab til denne sag.
44
Dette er netop tilfældet inden for rammerne af tvisten i hovedsagen, for så vidt som CV blev pågrebet af kriminalbetjente, imens han begik flere lovovertrædelser, og blev stillet for en domstol, men derefter foretog en række handlinger, der i høj grad gjorde det forudsigeligt, at han ikke ville kunne få kendskab til de efterfølgende sagsakter vedrørende den straffesag, der var indledt mod ham, hvilket således udgjorde et udtryk for hans hensigt om at unddrage sig kendskab til denne sag.
45
I mangel af direkte beviser for en sådan hensigt fra CV’s side pålægger strafferetsplejelovens artikel 420a og 629a, således som disse fortolkes i national retspraksis, imidlertid, at den afgørelse om domfældelse, hvorved CV blev dømt in absentia, ophæves.
46
I denne henseende har den forelæggende ret for det første gjort gældende, at denne fortolkning af de nationale bestemmelser bl.a. kan være i strid med de principper, der følger af dom af 13. februar 2020, Spetsializirana prokuratura (Retsmøde uden at den tiltalte er til stede) (C-688/18, EU:C:2020:94), hvori Domstolen fastslog, at retten til en ny retssag i henhold til artikel 8 og 9 i direktiv 2016/343 ikke automatisk opnås, når den tiltaltes manglende tilstedeværelse skyldes et bevidst valg, der ligeledes kan udledes af de objektive omstændigheder i den pågældende sag.
47
For det andet har den forelæggende ret anført, at det følger af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 1. marts 2006, Sejdovic mod Italien (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), vedrørende EMRK’s artikel 6, at der skal sikres en beskyttelse af den berørte, som ikke har haft kendskab til, at der er indledt en straffesag mod den pågældende af grunde, som ikke kan tilskrives den pågældende, og som af denne grund er blevet frataget muligheden for at deltage i sagen og udøve sin ret til forsvar.
48
Ifølge den forelæggende ret kan denne dom imidlertid hverken fortolkes eller anvendes som grundlag for en generel og ubetinget ret til, at der indledes en ny procedure vedrørende sagens realitet i alle de tilfælde, hvor der er afsagt dom, uden at den tiltalte er til stede. Under sådanne omstændigheder er retten til, at der indledes en ny procedure, nemlig ikke udformet som en absolut ret, men som et instrument, der tilsigter at sikre en retfærdig behandling af sagen. Den nævnte dom kan derfor heller ikke legitimere adfærd, der gør det muligt for den tiltalte at unddrage sig kendskab til den straffesag, der er indledt mod vedkommende, eller ændre retten til, at der indledes en ny procedure, til en ordning, der belønner denne persons omgåelsesstrategier, dennes culpøse passivitet eller den bevidste accept af risikoen for ikke at modtage de sagsakter, der vedrører den pågældende, idet en strukturel risiko for misbrug af retten til forsvar, som er forbudt i henhold til EMRK’s artikel 17, ellers fremmes. I denne henseende har den forelæggende ret anført, at de rettigheder, der anerkendes i denne konvention, i det foreliggende tilfælde retten til en retfærdig rettergang som fastsat i konventionens artikel 6, ikke kan anvendes på en sådan måde, at deres funktion fordrejes, og at andres rettigheder og den almene interesse i god retspleje bringes i fare.
49
I det foreliggende tilfælde bevirker de omhandlede nationale bestemmelser, således som de fortolkes i national retspraksis, imidlertid, at den tiltalte tilskyndes til at udvise opportunistisk adfærd, der kan være udtryk for grov uagtsomhed eller omgåelsesstrategi, og dermed føre til misbrug af det ekstraordinære retsmiddel, hvormed der kan opnås ophævelse af en afgørelse om domfældelse, der er afsagt in absentia, og som er blevet endelig.
50
Den forelæggende ret har desuden anført, at et sådant system har systemiske virkninger, idet det skader den offentlige interesse i at fastslå lovovertrædelserne, og dette så meget desto mere som dette ekstraordinære retsmiddel ikke afbryder den maksimale forældelsesfrist, således at den domfældte nyder godt af en ordning, der i sidste ende kan medføre, at der indtræder forældelse med hensyn til den pågældende lovovertrædelse. Offerets rettigheder er også direkte berørt, og offeret udsættes unødigt for sekundær og gentagen viktimisering.
51
Under disse omstændigheder har Corte d’appello di Roma (appeldomstolen i Rom) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 6, 10 og 18 i direktiv [2012/29], sammenholdt med [chartrets] artikel 47 og 54 [...], og [EMRK’s] artikel 6 og 17 [...], samlet set fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, såsom artikel 629a i den italienske strafferetsplejelov, der – ved en procedure [inden for rammerne af et ekstraordinært retsmiddel, der kan rejse tvivl om retskraften af] en endelig dom [afsagt in absentia], [som] kan medføre, at denne dom ophæves samt nødvendiggør, at sagen genoptages på sagens realitet – ikke foreskriver nogen form for oplysning og underretning af eller deltagelse fra det offer for forbrydelsen, som ikke udgør en civil part i sagen?
2)
Skal artikel 8 og 9 i [direktiv 2016/343], sammenholdt med [chartrets] artikel 47 og 54 [...], og [EMRK’s] artikel 6 og 17 [...], samlet set fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, såsom artikel 420a og 629a i den italienske strafferetsplejelov, der gør det muligt at ophæve en straffedom, såfremt tiltalte gør gældende, at vedkommende ikke havde faktisk kendskab til sagen, for så vidt som denne lovgivning bevirker, at der ikke kan tages hensyn til tiltaltes bevidste unddragelse af kendskab til sagen, som kan udledes af dennes grove uagtsomhed eller bevidste accept af risikoen for ikke at modtage sagsakterne, hvilket fremgår af objektive handlinger og indirekte beviser[?]«
Om anmodningen om anvendelse af den præjudicielle hasteprocedure
52
Den forelæggende ret har anmodet om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives den præjudicielle hasteprocedure, der er fastsat i artikel 23a i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og i artikel 107 i Domstolens procesreglement.
53
Det følger af disse bestemmelser, at anvendelsen af den nævnte procedure er underlagt to kumulative betingelser. For det første skal den præjudicielle forelæggelse rejse fortolkningsspørgsmål vedrørende det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som er genstand for afsnit V i EUF-traktatens tredje del. For det andet skal omstændighederne i tvisten i hovedsagen, således som de er beskrevet af den forelæggende ret, være kendetegnet ved, at der foreligger en hastesituation.
54
Hvad angår den første betingelse skal det bemærkes, at nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af direktiv 2012/29 og 2016/343, der henhører under de områder, som er omhandlet i EUF-traktatens tredje del, afsnit V, vedrørende et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. I overensstemmelse med artikel 23a, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og procesreglementets artikel 107, stk. 1, kan denne anmodning derfor undergives den præjudicielle hasteprocedure.
55
Hvad angår den anden betingelse er denne bl.a. opfyldt, når den i hovedsagen berørte person på det pågældende tidspunkt er frihedsberøvet, og personens fortsatte frihedsberøvelse afhænger af Domstolens afgørelse, for så vidt som dens besvarelse af de forelagte spørgsmål kan have til følge, at den pågældende straks løslades, idet det præciseres, at situationen for denne person skal bedømmes ud fra den situation, der forelå på tidspunktet for behandlingen af anmodningen om, at den præjudicielle forelæggelse undergives hasteproceduren (jf. i denne retning dom af28.7.2016, JZ, C-294/16 PPU, EU:C:2016:610, præmis 29, af 19.9.2018, Milev, C-310/18 PPU, EU:C:2018:732, præmis 35 og 36, og af 4.9.2025, Adrar, C-313/25 PPU, EU:C:2025:647, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
56
I det foreliggende tilfælde fremgår det for det første af forelæggelsesafgørelsen, at CV på nuværende tidspunkt er frihedsberøvet og afsoner en frihedsstraf, som han er blevet idømt in absentia ved dom af 23. oktober 2023, som blev endelig den 14. april 2024.
57
For det andet har den forelæggende ret som svar på en anmodning om uddybende oplysninger fra Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 101 nærmere bestemt anført, at såfremt den i lyset af Domstolens besvarelse af dens spørgsmål skulle anvende den procedure, der er fastsat i strafferetsplejelovens artikel 629a om ophævelse af afgørelser om domfældelse, der er blevet endelige, og give CV medhold i den ekstraordinære appel, som han således har iværksat, vil CV blive løsladt i afventning af en eventuel ny retssag.
58
Under disse omstændigheder har Domstolens Fjerde Afdeling den 9. februar 2026 besluttet at efterkomme den forelæggende rets anmodning om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives den præjudicielle hasteprocedure.
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
59
Indledningsvis bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer det Domstolen at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter denne i stand til at afgøre de tvister, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen efter omstændighederne at omformulere de spørgsmål, den forelægges. Det tilkommer herved Domstolen ud fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke (dom af 29.11.1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, præmis 26, af 28.11.2000, Roquette Frères, C-88/99, EU:C:2000:652, præmis 18, og af 29.1.2026, Keladis I og Keladis II, C-72/24 og C-73/24, EU:C:2026:51, præmis 154).
60
Det bemærkes desuden, at chartrets artikel 47 i EU-retten sikrer den beskyttelse, der er tillagt ved EMRK’s artikel 6, stk. 1, og artikel 13, således at der udelukkende skal henvises til den førstnævnte bestemmelse (jf. i denne retning dom af 16.5.2017, Berlioz Investment Fund, C-682/15, EU:C:2017:373, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis). Eftersom chartrets artikel 54 i lighed med EMRK’s artikel 17 fastsætter et forbud mod misbrug af rettigheder, skal der ligeledes alene henvises til den førstnævnte bestemmelse.
61
Hvad i det foreliggende tilfælde angår spørgsmålet om, under hvilke betingelser adfærden hos en person, der er tiltalt og efterfølgende dømt in absentia, kan anses for misbrug som omhandlet i chartrets artikel 54, sammenholdt med dets artikel 47, skal det fastslås, at dette spørgsmål ikke er knyttet til offerets rettigheder i straffesagen og derfor skal behandles inden for rammerne af det andet spørgsmål.
62
Under disse omstændigheder skal det lægges til grund, at den forelæggende ret med sit første spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 6, 10 og 18 i direktiv 2012/29, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, som i et tilfælde, hvor offeret for en lovovertrædelse ikke i medfør af national ret er indtrådt som civil part i den straffesag, der har ført til vedtagelsen af en afgørelse om domfældelse, som er afsagt in absentia og er blevet endelig, i forbindelse med et ekstraordinært retsmiddel iværksat af den domfældte med påstand om ophævelse af den nævnte afgørelse med den begrundelse, at afgørelsen ikke kunne træffes, uden at vedkommende var til stede, og i givet fald om indledning af en ny procedure vedrørende realiteten, hverken fastsætter en forpligtelse til at underrette dette offer om iværksættelsen af dette ekstraordinære retsmiddel eller om muligheden for, at det nævnte offer kan deltage i denne procedure.
63
Det følger af fast retspraksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse skal tages hensyn såvel til dens ordlyd og formål som til den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. i denne retning dom af 1.8.2025, Galerie Karsten Greve, C-433/24, EU:C:2025:600, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis, og af 18.12.2025, E. (Modregning i krav), C-481/24, EU:C:2025:996, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
64
I denne henseende bemærkes indledningsvis, at ifølge artikel 1, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2012/29 er formålet med direktivet at sikre, at ofre for kriminalitet får passende information, støtte og beskyttelse og kan deltage i straffesagen.
65
Hvad i første række angår offerets ret til at modtage information opregner dette direktivs artikel 6, stk. 1, de informationer om den straffesag, der er indledt som følge af anmeldelsen af en forbrydelse, som offeret har været udsat for, og som offeret har ret til at modtage, såfremt den pågældende anmoder herom. Denne bestemmelse fastsætter, at medlemsstaterne sikrer, at offeret uden unødig forsinkelse får meddelelse om den pågældendes ret til at blive underrettet om enhver afgørelse om at afslutte eller ikke at fortsætte en efterforskning, eller om ikke at retsforfølge gerningsmanden, og om hvor og hvornår retssagen finder sted, samt karakteren af tiltalen mod gerningsmanden.
66
I det foreliggende tilfælde må det således konstateres, at de informationer, der er omhandlet i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2012/29, ikke har nogen forbindelse med genstanden for et ekstraordinært retsmiddel som det i hovedsagen omhandlede. Heraf følger, at den nævnte stk. 1 ikke har til formål at give offeret ret til at blive underrettet om iværksættelsen af et sådant ekstraordinært retsmiddel.
67
Artikel 6, stk. 2, fastsætter, at medlemsstaterne sikrer, at »ofre i overensstemmelse med deres rolle i det pågældende strafferetlige system« uden unødig forsinkelse får meddelelse om deres ret til at få de i stk. 2 omhandlede informationer om den straffesag, der er indledt som følge af anmeldelsen af en forbrydelse, som offeret har været udsat for, og at de modtager denne information, såfremt de anmoder herom. I denne henseende henviser artikel 6, stk. 2, litra a), til enhver endelig dom i en retssag og litra b) til information, der sætter offeret i stand til at forstå, »hvor langt straffesagen er kommet«, medmindre en sådan meddelelse under særlige omstændigheder vil kunne være til skade for sagens behandling.
68
Det følger derfor af ordlyden af artikel 6 i direktiv 2012/29, at offerets ret til at modtage de informationer, der er omhandlet i bestemmelsens stk. 2, afhænger af den retlige status, som offeret tillægges i henhold til national ret inden for rammerne af denne procedure, således at medlemsstaterne ikke er forpligtet til at underrette offeret om den pågældendes ret til at modtage disse informationer eller til at give dem til vedkommende, hvis dette ikke er i overensstemmelse med denne status.
69
Denne fortolkning understøttes af en vurdering af den sammenhæng, hvori denne artikel 6 indgår.
70
Det præciseres navnlig i 20. betragtning til dette direktiv, at ofrenes rolle i det strafferetlige system, og hvorvidt de kan deltage aktivt i en straffesag, varierer mellem medlemsstaterne afhængigt af det nationale system og fastlægges under hensyntagen til de forskellige kriterier, der er nævnt i denne betragtning, samt at medlemsstaterne, når der henvises til offerets rolle i det pågældende strafferetlige system, bør afgøre, hvilke af disse kriterier der finder anvendelse ved fastlæggelsen af omfanget af de rettigheder, der er fastsat i det nævnte direktiv. Blandt disse kriterier findes bl.a. spørgsmålet om, hvorvidt det nationale system giver offeret retlig status som part i en straffesag.
71
Desuden synes den nævnte fortolkning ligeledes at være i overensstemmelse med det formål, der forfølges med dette direktivs artikel 6, idet det i 26. betragtning hertil præciseres, at retten til at modtage information om sagens aktuelle status har til formål at gøre det muligt for ofre på grundlag heraf at træffe afgørelse om, hvorvidt de vil »deltage« i denne sag.
72
I denne henseende bemærkes, at Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse (COM (2011) 275 final) i samme retning nævner, at de artikler, der er indeholdt i kapitel II i direktiv 2012/29, som direktivets artikel 6 er en del af, har til »[formål] at sikre, at ofre får tilstrækkelig information i en form, de kan forstå, til at sætte dem i stand til fuldt ud at få mulighed for at udnytte deres rettigheder, og at sikre, at de føler, at de bliver behandlet med respekt«, og at »[d]er bør gives tilstrækkeligt detaljerede oplysninger til, at ofrene kan træffe afgørelser på et velinformeret grundlag om deres deltagelse i sagen, og vide, hvordan de bedst udnytter deres rettigheder, særligt når de skal beslutte, om de skal begære fornyet behandling af afgørelsen om ikke at rejse tiltale«.
73
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret udtrykt tvivl med hensyn til de manglende informationer til offeret, der ikke var indtrådt som civil part i den straffesag, hvorved en person blev dømt in absentia, om denne domfældtes iværksættelse af et ekstraordinært retsmiddel som det i hovedsagen omhandlede. Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, har et sådant retsmiddel til formål at få ophævet en sådan afgørelse om domfældelse, der er blevet endelig, med den begrundelse, at det ikke var muligt at træffe den in absentia, og i givet fald at få foretaget en fornyet prøvelse af sagens realitet.
74
I denne henseende skal det fastslås, at informationer om iværksættelse af et ekstraordinært retsmiddel som det i hovedsagen omhandlede kan være omfattet af artikel 6, stk. 2, litra b), i direktiv 2012/29, der henviser til »hvor langt straffesagen er kommet«, forudsat for det første at den omhandlede straffesag er blevet indledt som følge af anmeldelsen af en forbrydelse, som offeret har været udsat for, som omhandlet i denne bestemmelse, og for det andet, at offerets ret til at modtage en sådan information, hvis vedkommende anmoder herom, er i overensstemmelse med den rolle, som offeret er tillagt i det nationale strafferetlige system.
75
Heraf følger, at dette direktivs artikel 6, stk. 2, litra b), ikke kræver, at offeret i et nationalt system, der giver offeret mulighed for at indtræde som civil part, skal underrettes om et retsmiddel som det i hovedsagen omhandlede, når offeret ikke er part i retssagen i henhold til national ret med den begrundelse, at vedkommende ikke er indtrådt som civil part.
76
Det skal imidlertid også fremhæves, at denne analyse ikke berører offerets ret til at modtage information om en eventuel løsladelse af den person, der oprindeligt blev dømt in absentia, i overensstemmelse med artikel 6, stk. 5 og 6, i direktiv 2012/29.
77
Det skal endvidere bemærkes, således som det fremgår af 11. betragtning til direktiv 2012/29, at direktivet fastsætter minimumsregler, og at medlemsstaterne kan gøre de rettigheder, der fastsættes heri, mere omfattende for at give et højere beskyttelsesniveau.
78
Hvad i anden række angår offerets ret til at blive hørt inden for rammerne af et ekstraordinært retsmiddel som det i hovedsagen omhandlede fastsætter artikel 10, stk. 1, i direktiv 2012/29, at medlemsstaterne sikrer, at ofre har mulighed for at blive hørt under straffesagen og kan fremlægge beviser. Denne bestemmelse indfører således generelt offerets ret til at blive hørt »under straffesagen« uden imidlertid at kræve, at offeret høres på alle trin i denne procedure.
79
Denne artikel 10, stk. 2, præciserer, at de procedureregler, efter hvilke ofre har mulighed for at blive hørt under straffesagen og kan fremlægge beviser, fastlægges i national ret.
80
Det følger således af artikel 10, stk. 1, i direktiv 2012/29, sammenholdt med direktivets artikel 10, stk. 2, at det tilkommer medlemsstaterne i deres nationale ret at præcisere, på hvilket trin i proceduren offeret høres.
81
Hvad angår det formål, der forfølges med denne artikel 10, fremgår det af Kommissionens direktivforslag, der er nævnt i nærværende doms præmis 72, at retten til at blive hørt har til formål at sikre, at offeret får mulighed for at indgive oplysninger, synspunkter eller beviser under straffesagen, både indledningsvis og senere. I dette direktivforslag præciseres endvidere, at »[d]et nøjagtige indhold af denne ret er det overladt til national ret at fastsætte, og det kan variere mellem grundlæggende rettigheder til at kommunikere med den kompetente myndighed og indgive beviser til den på den ene side og mere omfattende rettigheder, såsom retten til at få beviser inddraget, retten til at sikre, at der foretages visse vidneafhøringer, eller retten til at afgive indlæg under retssagen«.
82
Det følger af det ovenstående, at den ret til at blive hørt, der er fastsat i artikel 10 i direktiv 2012/29, har til formål at give offeret mulighed for at deltage i sagen om den forbrydelse, der er begået over for offeret, og navnlig at gøre det muligt for offeret at bidrage til fastlæggelsen af de relevante faktiske omstændigheder og til indsamlingen af beviser i forbindelse med den hævdede lovovertrædelse og den skade, som offeret har lidt.
83
Det fremgår imidlertid af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at der inden for rammerne af et ekstraordinært retsmiddel som det i hovedsagen omhandlede alene kan rejses processuelle spørgsmål af faktuel karakter vedrørende de omstændigheder, hvorunder det blev erklæret, at den tiltalte var udeblevet. Disse spørgsmål synes derfor at være uden forbindelse med sagens realitet vedrørende den hævdede lovovertrædelse og den eventuelle skade, som offeret har lidt. Det skal derfor fastslås, at det inden for rammerne af dette retsmiddel kun er den domfældtes processuelle rettigheder, navnlig dennes ret til en retfærdig rettergang og retten til forsvar, der er omtvistet, således at rettighederne for offeret, der ikke er indtrådt som civil part, ikke er umiddelbart berørt af proceduren i forbindelse med et sådant retsmiddel.
84
Heraf følger, at artikel 10 i direktiv 2012/29 ikke kræver, at offeret høres inden for rammerne af et ekstraordinært retsmiddel som det i hovedsagen omhandlede.
85
Som det er præciseret i nærværende doms præmis 77, berører en sådan fortolkning imidlertid ikke medlemsstaternes ret til at gøre de rettigheder, der er fastsat i dette direktiv, mere omfattende for at sikre et højere beskyttelsesniveau.
86
Hvad i tredje række angår spørgsmålet om, hvorvidt offeret på grundlag af artikel 18 i direktiv 2012/29 kan have ret til at blive informeret om et ekstraordinært retsmiddel som det i hovedsagen omhandlede og til ligeledes at blive hørt inden for rammerne heraf, skal det fastslås, at det fremgår af ordlyden af denne artikel, at de beskyttelsesforanstaltninger, som den fastsætter, tilsigter at »beskytte ofrene og deres familiemedlemmer mod sekundær og gentagen viktimisering, mod intimidering og mod gengældelse, herunder mod risikoen for følelsesmæssigt eller psykologisk overgreb, og til at beskytte ofrenes værdighed under afhøring og ved afgivelse af vidneforklaring«.
87
De foranstaltninger, der har til formål at forhindre sekundær viktimisering, kan imidlertid ikke i sig selv forstås således, at de tillægger offeret en ret til at deltage i en procedure som den i hovedsagen omhandlede alene med det formål at undgå, at der afholdes en ny retssag, eller en ret til at blive hørt inden for rammerne af en sådan procedure.
88
Domstolen har desuden allerede fastslået, at det ikke af denne artikels ordlyd fremgår, at EU-lovgiver blandt de foranstaltninger, der skal beskytte offeret for en forbrydelse, har fastsat, at offeret under retssagen kun må afhøres én enkelt gang (dom af 29.7.2019, Gambino og Hyka, C-38/18, EU:C:2019:628, præmis 51).
89
Artikel 18 i direktiv 2012/29 giver desuden offeret ret til beskyttelse, »uden at dette indebærer en begrænsning i retten til et forsvar«. Tilsvarende fremgår det af 58. betragtning til dette direktiv, at omfanget af de passende foranstaltninger til beskyttelse under straffesagen for de ofre, hvorom det er konstateret, at de er sårbare over for sekundær og gentagen viktimisering, over for intimidering og over for gengældelse, bør fastsættes, »uden at det berører retten til et forsvar, og i overensstemmelse med reglerne om rettens skøn« (dom af 29.7.2019, Gambino og Hyka, C-38/18, EU:C:2019:628, præmis 52).
90
Heraf følger, at artikel 18 i direktiv 2012/29 principielt ikke er til hinder for, at offeret for en forbrydelse afhøres på ny i forbindelse med en ny procedure, således som det kunne være tilfældet, hvis afgørelsen om domfældelse blev ophævet efter afslutningen af den procedure, der er fastsat i strafferetsplejelovens artikel 629a.
91
Denne artikel 18 kan følgelig ikke danne grundlag for en anden fortolkning af artikel 6 og 10 i direktiv 2012/29 end den, der er anført i nærværende doms præmis 75 og 84.
92
Hvad angår chartrets artikel 47 fastsætter denne i stk. 1, at enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i denne artikel. Det fremgår imidlertid ikke af sagsakterne, at offeret fratages en effektiv domstolsbeskyttelse, såfremt den pågældende ikke får informationer eller mulighed for at blive hørt under proceduren i forbindelse med det i hovedsagen omhandlede ekstraordinære retsmiddel på de betingelser, der er fastsat i direktiv 2012/29. Det fremgår heller ikke af sagsakterne, at offeret fratages en sådan domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som den pågældende udleder af dette samme direktiv. Det bemærkes i øvrigt, at i tilfælde af, at et retsmiddel som det i hovedsagen omhandlede måtte føre til, at den omtvistede afgørelse om domfældelse ophæves, fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at der vil blive indledt en ny procedure om sagens realitet.
93
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det første spørgsmål skal besvares med, at artikel 6, 10 og 18 i direktiv 2012/29, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, som i et tilfælde, hvor offeret for en lovovertrædelse ikke i medfør af national ret er indtrådt som civil part i den straffesag, der har ført til vedtagelsen af en afgørelse om domfældelse, som er afsagt in absentia og er blevet endelig, i forbindelse med et ekstraordinært retsmiddel iværksat af den domfældte med påstand om ophævelse af den nævnte afgørelse med den begrundelse, at afgørelsen ikke kunne træffes, uden at vedkommende var til stede, og i givet fald om indledning af en ny procedure vedrørende realiteten, hverken fastsætter en forpligtelse til at underrette dette offer om iværksættelsen af dette ekstraordinære retsmiddel eller om muligheden for, at det nævnte offer kan deltage i denne procedure.
Det andet spørgsmål
94
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 8 og 9 i direktiv 2016/343, sammenholdt med chartrets artikel 47 og 54, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der, således som denne fortolkes i national retspraksis, pålægger den nationale ret, når der ikke foreligger direkte beviser for, at en person, der er dømt in absentia, bevidst har unddraget sig kendskab til den straffesag, der førte til vedtagelsen af en afgørelse om domfældelse af den pågældende, at give medhold i et retsmiddel iværksat af denne person med henblik på at opnå ophævelse af denne afgørelse, der er blevet endelig, med den begrundelse, at den ikke kunne træffes uden den pågældendes tilstedeværelse, og i givet fald at anordne, at der indledes en ny procedure vedrørende realiteten.
95
Indledningsvis bemærkes, at direktiv 2016/343 i henhold til dets artikel 1 har til formål at fastlægge fælles minimumsregler vedrørende visse aspekter af straffesager, herunder »retten til at være til stede under retssagen«. Som det udtrykkeligt er bekræftet i 33. betragtning til dette direktiv, udgør denne ret en integrerende del af den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang (dom af 20.5.2025, Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
96
I denne henseende pålægger det nævnte direktivs artikel 8, stk. 1, medlemsstaterne at sikre, at mistænkte eller tiltalte har ret til at være til stede under retssagen.
97
I medfør af denne artikel 8, stk. 2, kan medlemsstaterne imidlertid fastsætte, at en retssag, der kan resultere i en afgørelse om en mistænkts eller tiltalts skyld eller uskyld, kan afholdes, uden at vedkommende er til stede, forudsat at visse betingelser er opfyldt. Stk. 2 underlægger således denne mulighed en betingelse om, at den mistænkte eller tiltalte i overensstemmelse med dette stykkes litra a) i tide er blevet underrettet om retssagen og oplyst om konsekvenserne af at undlade at give møde, eller i overensstemmelse med det nævnte stykkes litra b), at den mistænkte eller tiltalte, der er blevet underrettet om retssagen, repræsenteres af en befuldmægtiget advokat, som er udpeget enten af den mistænkte eller tiltalte eller af staten.
98
I øvrigt bestemmer artikel 8, stk. 3, at en afgørelse, der er truffet i overensstemmelse med stk. 2, kan fuldbyrdes over for den pågældende mistænkte eller tiltalte.
99
Med hensyn til artikel 8, stk. 4, i direktiv 2016/343 bestemmes det heri, at såfremt medlemsstaterne fastsætter en mulighed for afholdelse af retssager, uden at mistænkte eller tiltalte er til stede, men det ikke er muligt for de kompetente myndigheder at opfylde betingelserne fastsat i denne artikel 8, stk. 2, fordi en mistænkt eller tiltalt ikke kan findes, selv om der er blevet gjort en rimelig indsats, kan medlemsstaterne fastsætte, at en afgørelse alligevel kan træffes og fuldbyrdes. I så fald sikrer medlemsstaterne, at mistænkte eller tiltalte, når de underrettes om afgørelsen, navnlig når de pågribes, også underrettes om muligheden for at anfægte afgørelsen og om retten til en ny retssag eller et andet retsmiddel i overensstemmelse med direktivets artikel 9.
100
Det følger desuden af denne artikel 9, at når en strafferetlig udeblivelsessag gennemføres, selv om de betingelser, der er fastsat i direktivets artikel 8, stk. 2, ikke er overholdt, har den pågældende ret »til en ny retssag eller til et andet retsmiddel, som giver mulighed for en fornyet prøvelse af sagens realitet [...], og som kan føre til, at den oprindelige afgørelse ændres«.
101
Eftersom »retten til at være til stede under retssagen«, der er sikret ved direktiv 2016/343, udgør en integrerende del af den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, skal retten til en ny retssag som fastsat i dette direktivs artikel 9, således som det er anført i nærværende doms præmis 93, i denne henseende ligeledes anses for at udgøre en del af denne førstnævnte ret, for så vidt som den, således som det er fremhævet i niende betragtning til det nævnte direktiv, bidrager til at styrke beskyttelsen heraf.
102
Det følger ikke desto mindre af dette direktivs artikel 8 og 9, at en person, der er dømt in absentia, kan fratages retten til en ny retssag, såfremt betingelserne i det nævnte direktivs artikel 8, stk. 2, er opfyldt (jf. i denne retning dom af 20.5.2025, Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
103
I denne henseende bemærkes, at litra a) og b) i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2016/343 finder anvendelse alternativt, og at de hver især fastsætter to kumulative betingelser, hvoraf den første, som er fælles for både litra a) og b), kræver, at den pågældende i tide er blevet underrettet om retssagen (jf. i denne retning dom af 20.5.2025, Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 34).
104
Det fremgår af Domstolens praksis, at det med henblik på at vurdere, om denne første betingelse er opfyldt, følger af 38. betragtning til dette direktiv, at der bør tages særligt hensyn til den omhu, som de offentlige myndigheder har udøvet for at underrette den person, der er blevet dømt in absentia, om retssagen mod den pågældende, og til den omhu, som den pågældende har udøvet for at modtage den underretning, som var rettet til vedkommende. Det er følgelig relevant med henblik på denne vurdering, om der foreligger præcise og objektive indicier, som godtgør, at denne person – selv om den pågældende officielt var blevet underrettet om den omstændighed, at vedkommende var tiltalt for at have begået en strafbar handling, og således vidste, at der ville blive afholdt en retssag mod vedkommende – bevidst søgte at undgå officielt at modtage oplysningerne om tid og sted for retssagen, f.eks. ved med vilje at have angivet en forkert adresse, eller når den pågældende ikke længere befinder sig på den adresse, som vedkommende har angivet (jf. i denne retning dom af 20.5.2025, Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 35).
105
Domstolen har i denne henseende præciseret, at en person, der er dømt in absentia, bl.a. kan anses for at have haft tilstrækkelige oplysninger til at antage, at der ville blive afholdt en retssag mod vedkommende, hvis vedkommende har modtaget et indledende anklageskrift, hvis indhold for så vidt angår de foreholdte handlinger og den retlige kvalificering heraf svarer til indholdet af det endelige anklageskrift, der i sidste ende blev udfærdiget mod den pågældende. Når den pågældende person er flygtet efter at have modtaget et sådant indledende anklageskrift, er det således tilladt for medlemsstaterne at lægge til grund, at de kompetente myndigheders fremsendelse i tide af et officielt dokument, der angiver tid og sted for en retssag, til den adresse, som den pågældende person har meddelt under forundersøgelsen i sagen, og det fremlagte bevis for, at dette dokument faktisk er blevet leveret på denne adresse, udgør underretning af denne person vedrørende tid og sted som omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2016/343, forudsat at de kompetente myndigheder desuden har gjort en rimelig indsats for at finde personen (jf. i denne retning dom af 20.5.2025, Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
106
Den anden betingelse for, at en person, der er dømt in absentia, kan fratages retten til en ny retssag, kan opfyldes enten i overensstemmelse med artikel 8, stk. 2, litra a), og artikel 8, stk. 4, i direktiv 2016/343, hvis den pågældende ligeledes i tide var blevet oplyst om konsekvenserne af at undlade at give møde under retssagen, eller i henhold til dette direktivs artikel 8, stk. 2, litra b), og artikel 8, stk. 4, hvis den pågældende under retssagen kunne anses for at være repræsenteret af en befuldmægtiget advokat, som var udpeget enten af den pågældende eller af staten (dom af 20.5.2025, Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 38). I denne henseende bemærkes, at det følger af Domstolens praksis, at den omstændighed alene, at en person, der er dømt in absentia, er blevet forsvaret af en beskikket advokat under hele den procedure, der er blevet ført, uden at den pågældende var til stede, ikke er tilstrækkelig til at opfylde denne betingelse, eftersom det er nødvendigt, at denne person specifikt har udpeget en advokat til at repræsentere den pågældende under retssagen, uden at vedkommende er til stede (jf. i denne retning dom af 20.5.2025, Kachev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, præmis 41, 59, 61 og 62).
107
Hvis disse betingelser er opfyldt i en situation som den i hovedsagen omhandlede, er direktiv 2016/343 ikke til hinder for, at medlemsstaten nægter at indrømme den domfældte ret til en ny retssag.
108
I det foreliggende tilfælde fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at efter bl.a. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 1. marts 2006, Sejdovic mod Italien (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), kræver de nationale retsforskrifter, der regulerer udeblivelsessager og det ekstraordinære retsmiddel, der er omhandlet i hovedsagen, navnlig strafferetsplejelovens artikel 420a og 629a, som fortolket af Corte suprema di Cassazione (kassationsdomstol), i det tilfælde, der er omhandlet i strafferetsplejelovens artikel 420a, stk. 3, i det væsentlige, at retten til en ny retssag altid indrømmes den person, der er blevet dømt in absentia, medmindre der foreligger bevis for, at vedkommende »direkte«»bevidst har unddraget sig« kendskab til den straffesag, der er indledt mod vedkommende.
109
Ifølge den forelæggende ret medfører sådanne krav, at en person, der er blevet dømt in absentia, og som bevidst har undveget den straffesag, der er indledt mod vedkommende, efterfølgende stort set automatisk kan opnå ophævelse af afgørelsen om domfældelse og indledning af en ny procedure vedrørende realiteten, eftersom det i praksis er umuligt at føre direkte bevis for denne »bevidste unddragelse«.
110
Som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 104, kræver direktiv 2016/343 imidlertid ikke et sådant direkte bevis med henblik på vurderingen af den første betingelse, der er fastsat i dette direktivs artikel 8, stk. 2, vedrørende den tiltaltes kendskab til retssagen, eftersom der ligeledes kan tages hensyn til eventuelle præcise og objektive indicier, som godtgør, at denne person, selv om vedkommende var blevet officielt underrettet om, at vedkommende var tiltalt for at have begået en strafbar handling, og således vidste, at der ville blive afholdt en retssag mod vedkommende, bevidst søgte at undgå officielt at modtage oplysninger om tid og sted for denne retssag.
111
På samme måde kan det i henhold til § 99 i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 1. marts 2006, Sejdovic mod Italien (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), ikke udelukkes, at visse faktiske omstændigheder, der er bevist, utvetydigt kan godtgøre, at den tiltalte er bekendt med, at der er indledt en straffesag mod den pågældende, og således kender arten af og grundlaget for tiltalen, og at vedkommende ikke har til hensigt at deltage i retssagen eller har til hensigt at unddrage sig retsforfølgningen.
112
Når dette er sagt, skal det bemærkes, at det følger af artikel 1 i direktiv 2016/343, sammenholdt med niende betragtning hertil, at direktivet har til formål at fastsætte fælles minimumsregler vedrørende visse aspekter af uskyldsformodningen i straffesager og retten til at være til stede under retssagen i straffesager og ikke at gennemføre en fuldstændig harmonisering af strafferetsplejen (jf. analogt dom af 15.9.2022, HN (Sag mod en tiltalt, der er udsendt fra området), C-420/20, EU:C:2022:679, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
113
I denne henseende giver dette direktiv, således som det er fremhævet i 48. betragtning hertil, medlemsstaterne mulighed for at udvide de rettigheder, der er fastsat heri, med henblik på at sikre et højere beskyttelsesniveau.
114
Direktiv 2016/343 er derfor ikke til hinder for, at medlemsstaterne udvider retten til en ny retssag til også at omfatte situationer, hvor de betingelser, der er fastsat i dette direktivs artikel 8, stk. 2, er opfyldt, eller for, at vurderingen af den omhu, som den tiltalte har udvist for at modtage information om den straffesag, der er indledt mod den pågældende, hviler på bevisstandarder, hvorefter det kun er et direkte bevis, der gør det muligt at godtgøre, at denne person bevidst har unddraget sig denne sag.
115
Hvad angår chartrets artikel 47 og 54 vedrørende henholdsvis adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol samt forbuddet mod misbrug af rettigheder, der svarer til EMRK’s artikel 6 og 17, som den forelæggende ret har henvist til i forbindelse med det andet spørgsmål, fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret nærmere bestemt er af den opfattelse, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, således som denne fortolkes i national retspraksis, gør det muligt for en person, der er dømt in absentia, til skade for offeret for den strafbare handling at misbruge sin ret til en retfærdig rettergang, der er sikret ved chartrets 47, i strid med chartrets artikel 54. Den forelæggende ret ønsker derfor oplyst, om artikel 8 og 9 i direktiv 2016/343, sammenholdt med chartrets artikel 47 og 54, skal fortolkes således, at de er til hinder for en sådan national lovgivning.
116
I denne henseende skal det i første række bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at når en ret i en medlemsstat, som i den foreliggende sag, skal efterprøve, om en national bestemmelse eller foranstaltning er forenelig med de grundlæggende rettigheder, og denne bestemmelse eller foranstaltning gennemfører EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, i en situation, hvor medlemsstaternes virke ikke fuldt ud er reguleret af EU-retten, er det fortsat muligt for nationale myndigheder og retter at anvende nationale normer til beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, forudsat at denne anvendelse ikke gør indgreb i det beskyttelsesniveau, som er fastsat i chartret, således som dette fortolkes af Domstolen, eller i EU-rettens forrang, enhed og effektive virkning (dom af 26.2.2013, Åkerberg Fransson, C-617/10, EU:C:2013:105, præmis 29, og af 24.7.2023, Lin, C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, præmis 110 og den deri nævnte retspraksis).
117
Som det fremgår af nærværende doms præmis 112-116, er det i det foreliggende tilfælde fortsat muligt for medlemsstaterne at anvende et højere beskyttelsesniveau med hensyn til den tiltaltes ret til at være til stede under retssagen end det, der kræves i henhold til EU-retten, hvilket ikke kan gøre indgreb i det beskyttelsesniveau, der er fastsat i chartret, som fortolket af Domstolen. Der er desuden intet i de sagsakter, som Domstolen råder over, der tyder på, at dette højere beskyttelsesniveau, der er fastsat i national ret, kan gøre indgreb i EU-rettens forrang, enhed eller effektive virkning.
118
I anden række fremgår det af chartrets artikel 54, at intet heri må fortolkes, som om det medførte ret til at indlade sig på en aktivitet eller udføre en handling med sigte på at tilintetgøre de rettigheder og friheder, der er anerkendt i chartret, eller at begrænse disse rettigheder og friheder i videre omfang, end der er hjemmel for heri.
119
I denne henseende bemærkes, at EMRK’s artikel 17, for så vidt som den vedrører personer, har til formål at forhindre dem i at påberåbe sig konventionens bestemmelser med henblik på at udføre handlinger, der tilsigter at tilintetgøre de ved konventionen anerkendte rettigheder og friheder. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har præciseret, at denne bestemmelse, som således har en negativ rækkevidde, derimod ikke modsætningsvis kan fortolkes således, at den fratager en fysisk person de grundlæggende individuelle rettigheder, der bl.a. er sikret ved EMRK’s artikel 5 og 6, som svarer til chartrets artikel 47 og 48 (Menneskerettighedsdomstolens dom af 17.3.2009, Ould Dah mod Frankrig, ECLI:CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).
120
Såfremt en person, der er dømt in absentia, under påberåbelse af den procedure, der er fastsat i strafferetsplejelovens artikel 629a, iværksætter et ekstraordinært retsmiddel med påstand om ophævelse af en afgørelse om domfældelse, som er afsagt in absentia og er blevet endelig, og såfremt den nationale ret, der fastslår, at de betingelser, der er fastsat i strafferetsplejelovens artikel 420a, ikke var opfyldt under retssagen, tager dette retsmiddel til følge, påberåber denne person sig imidlertid sin ret til en retfærdig rettergang, som omfatter retten til at være til stede under retssagen, således at det ikke fremgår, at den domfældtes anvendelse af dette ekstraordinære retsmiddel har til formål at tilintetgøre de rettigheder eller friheder, der anerkendes ved chartret, eller at begrænse disse rettigheder og friheder i videre omfang, end der er hjemmel for i chartret, som omhandlet i chartrets artikel 54.
121
For så vidt som de betingelser for iværksættelse af et ekstraordinært retsmiddel som det i hovedsagen omhandlede, der er fastsat i national ret, således som det fortolkes i national retspraksis, har til formål at sikre et beskyttelsesniveau for den tiltaltes ret til at være til stede under retssagen, som er højere end det beskyttelsesniveau, der kræves i henhold til EU-retten, udøver denne person, når den pågældende indrømmes dette højere nationale beskyttelsesniveau, i øvrigt ikke en ret, som vedkommende udleder af EU-retten.
122
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 8 og 9 i direktiv 2016/343, sammenholdt med chartrets artikel 47 og 54, skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, der, således som denne fortolkes i national retspraksis, pålægger den nationale ret, når der ikke foreligger direkte beviser for, at en person, der er dømt in absentia, bevidst har unddraget sig kendskab til den straffesag, der førte til vedtagelsen af en afgørelse om domfældelse af den pågældende, at give medhold i et retsmiddel iværksat af denne person med henblik på at opnå ophævelse af denne afgørelse, der er blevet endelig, med den begrundelse, at den ikke kunne træffes uden den pågældendes tilstedeværelse, og i givet fald at anordne, at der indledes en ny procedure vedrørende realiteten.
Sagsomkostninger
123
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:
1)
Artikel 6, 10 og 18 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/29/EU af 25. oktober 2012 om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, som i et tilfælde, hvor offeret for en lovovertrædelse ikke i medfør af national ret er indtrådt som civil part i den straffesag, der har ført til vedtagelsen af en afgørelse om domfældelse, som er afsagt in absentia og er blevet endelig, i forbindelse med et ekstraordinært retsmiddel iværksat af den domfældte med påstand om ophævelse af den nævnte afgørelse med den begrundelse, at afgørelsen ikke kunne træffes, uden at vedkommende var til stede, og i givet fald om indledning af en ny procedure vedrørende realiteten, hverken fastsætter en forpligtelse til at underrette dette offer om iværksættelsen af dette ekstraordinære retsmiddel eller om muligheden for, at det nævnte offer kan deltage i denne procedure.
2)
Artikel 8 og 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager, sammenholdt med artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, der, således som denne fortolkes i national retspraksis, pålægger den nationale ret, når der ikke foreligger direkte beviser for, at en person, der er dømt in absentia, bevidst har unddraget sig kendskab til den straffesag, der førte til vedtagelsen af en afgørelse om domfældelse af den pågældende, at give medhold i et retsmiddel iværksat af denne person med henblik på at opnå ophævelse af denne afgørelse, der er blevet endelig, med den begrundelse, at den ikke kunne træffes uden den pågældendes tilstedeværelse, og i givet fald at anordne, at der indledes en ny procedure vedrørende realiteten.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.