62024CJ0075
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
15. januar 2026 (
*1
)
»Appel – personalesag – Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) – beskyldninger om psykisk chikane, der har fundet sted under en sygeorlov – afslag på ansøgninger om bistand og om erstatning – indledning af en invaliditetsprocedure – annullations- og erstatningssøgsmål – formaliteten – anfægtelige retsakter – Den Europæiske Unions Rets begrundelsespligt – selvmodsigende begrundelse – urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og af beviserne«
I sag C-75/24 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 29. januar 2024,
XH ved adwokat P. Nowak,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Europa-Kommissionen først ved I. Melo Sampaio og L. Vernier, som befuldmægtigede, derefter ved L. Vernier, som befuldmægtiget,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún (refererende dommer), og dommerne J. Passer, E. Regan, D. Gratsias og B. Smulders,
generaladvokat: D. Spielmann,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 22. maj 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Med appelskriftet har XH nedlagt påstand om ophævelse af dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 22. november 2023, XH mod Kommissionen (T-613/21, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2023:739), hvorved Retten frifandt Kommissionen i det af XH anlagte søgsmål med påstand dels om annullation af Europa-Kommissionens afgørelse D/374/20 af 4. december 2020 om afslag på appellantens ansøgning om bistand (herefter »afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand«) og Kommissionens afgørelse Ares(2021) 3466486 af 21. maj 2021 om henvisning til invaliditetsudvalget (herefter »afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren«), dels om erstatning for den lidte skade.
Retsforskrifter
2
Artikel 11a i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i sagen (herefter »vedtægten«), fastsætter følgende:
»1.   I udøvelsen af sit arbejde, og medmindre andet er fastsat i det følgende, behandler en tjenestemand ikke spørgsmål, hvori han direkte eller indirekte har personlig interesse, navnlig familiemæssig eller finansiel, som kan bringe hans uafhængighed i fare.
2.   En tjenestemand, som ved udøvelsen af sit arbejde får til opgave at behandle en sag, som omhandlet i stk. 1, gør straks ansættelsesmyndigheden opmærksom på dette. Denne træffer de nødvendige foranstaltninger og kan for eksempel fritage tjenestemanden for ansvaret i denne sag.
3.   En tjenestemand kan hverken direkte eller indirekte opretholde eller erhverve interesser i virksomheder, der kontrolleres af den institution, han arbejder i, eller som har forbindelse med denne, hvis de er af en sådan art eller et sådant omfang, at de vil kunne påvirke hans uafhængighed i forbindelse med udførelsen af hans arbejde.«
3
Vedtægtens artikel 12 bestemmer således:
»En tjenestemand skal afholde sig fra enhver handling og enhver adfærd, der kan skade den anseelse, der er forbundet med hans funktion.«
4
Vedtægtens artikel 12a har følgende ordlyd:
»1.   Tjenestemanden skal afholde sig fra enhver form for psykisk eller seksuel chikane.
2.   En tjenestemand, der har været offer for psykisk eller seksuel chikane, må ikke udsættes for sanktioner fra institutionens side. En tjenestemand, der har afgivet vidnesbyrd om psykisk eller seksuel chikane, må ikke udsættes for sanktioner fra institutionens side, forudsat at tjenestemanden har handlet i god tro.
3.   Ved »psykisk chikane« forstås enhver form for misbrug, der over en periode gentagne gange eller systematisk kommer til udtryk i adfærd, ord, handlinger, bevægelser eller på skrift, som er forsætlige, og som er et angreb på en persons værdighed, personlighed eller psykiske eller fysiske integritet.
4.   Ved »seksuel chikane« forstås en adfærd med seksuelle undertoner, som er uønsket af den person, der udsættes for den, og som har til formål eller virkning at krænke den pågældende persons værdighed eller skabe en truende, fjendtlig, krænkende eller forstyrrende atmosfære. Seksuel chikane anses som diskrimination på grundlag af køn.«
5
Vedtægtens artikel 21 er affattet således:
»Tjenestemanden skal uanset tjenstlig rang bistå og rådgive sine foresatte. Han er ansvarlig for gennemførelsen af de opgaver, der bliver pålagt ham.
En tjenestemand, der har til opgave at lede en tjenestegren, er ansvarlig over for sine foresatte for udøvelsen af de beføjelser, han har fået overdraget, samt for udførelsen af de af ham givne ordrer. Hans underordnedes ansvar fritager ham ikke på nogen måde for hans eget ansvar.«
6
Vedtægtens artikel 24 bestemmer følgende:
»[Den Europæiske Union] yder [sine] tjenestemænd bistand, især ved retsforfølgning mod personer, der har fremsat trusler, krænkelser, injurier, ærerørige beskyldninger eller foretaget angreb på person eller formue, rettet mod tjenestemanden eller dennes familie på baggrund af hans stilling eller hverv.
De[n] erstatter solidarisk det påførte tab, i det omfang tjenestemanden ikke har fremkaldt det forsætligt eller ved grov uagtsomhed, og i det omfang han ikke kan opnå erstatning fra den skadevoldende person.«
7
Vedtægtens artikel 59 har følgende ordlyd:
»1.   Såfremt en tjenestemand godtgør, at han som følge af sygdom eller ulykke er forhindret i at gøre tjeneste, har han uden videre ret til sygeorlov.
Den pågældende skal snarest muligt give sin institution meddelelse om sin uarbejdsdygtighed og samtidig angive sit opholdssted. [...]
En tjenestemand på sygeorlov kan på et hvilket som helst tidspunkt underkastes en lægeundersøgelse, der foranstaltes af institutionen. Hvis en sådan undersøgelse ikke kan finde sted som følge af forhold, der må tilregnes tjenestemanden, betragtes hans fravær som uberettiget fra datoen for den planlagte undersøgelse.
Såfremt det ved undersøgelsen vurderes, at tjenestemanden er i stand til at gøre tjeneste, betragtes hans fravær som uberettiget fra datoen for undersøgelsen, jf. dog nedenstående afsnit.
[...]
4.   Ansættelsesmyndigheden kan for den tjenestemand, hvis sygeorlov overstiger 12 måneder inden for en periode på [3] år, henvise sagen til Invaliditetsudvalget.
[...]«
8
Vedtægtens artikel 60 bestemmer følgende:
»Bortset fra sygdoms- eller ulykkestilfælde kan tjenestemanden ikke udeblive fra tjenesten uden forudgående samtykke fra sin foresatte. Med forbehold af eventuelle disciplinærretlige bestemmelser fradrages enhver ubeføjet udeblivelse, der behørigt er konstateret, i den pågældende årlige ferie. Hvis tjenestemandens årlige ferie er opbrugt, mister han retten til sit vederlag i en periode af tilsvarende længde.
Såfremt en tjenestemand ønsker at tilbringe sin sygeorlov på et andet sted end sit tjenestested, skal han forinden indhente ansættelsesmyndighedens samtykke.«
9
Vedtægtens artikel 90 fastsætter følgende:
»1.   Enhver person, der er omfattet af denne vedtægt, kan forelægge en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om at træffe en beslutning for sit vedkommende. Myndigheden meddeler den pågældende sin begrundede beslutning inden [fire] måneder efter dagen for ansøgningens forelæggelse. Hvis der ikke er afgivet svar inden fristens udløb, anses dette som en stiltiende afvisning, som kan gøres til genstand for en klage i henhold til efterfølgende stykke.
2.   Enhver person, der er omfattet af denne vedtægt, kan for ansættelsesmyndigheden indbringe en klage over en akt, der går ham imod; det gælder såvel, når ansættelsesmyndigheden har truffet en afgørelse, som når den har undladt at træffe en i vedtægten foreskrevet foranstaltning. [...]«
10
Artikel 7 i bilag II til vedtægten bestemmer følgende:
»Invaliditetsudvalget består af [tre] læger, der er udpeget:
–
den første af den institution, som den pågældende tjenestemand tilhører
–
den anden af den pågældende selv
–
den tredje af disse to læger efter fælles aftale.
Hvis tjenestemanden ikke har udpeget nogen læge, udpeger præsidenten for Den Europæiske Unions Domstol på embeds vegne en læge.
Såfremt der ikke er enighed om udpegelsen af den tredje læge, beskikker præsidenten for Den Europæiske Unions Domstol inden for en frist på [to] måneder fra udpegelsen af den anden læge på embeds vegne den tredje læge på initiativ af en af parterne.«
Sagens baggrund
11
Tvistens baggrund er beskrevet i den appellerede doms præmis 2-34. Den kan for så vidt angår den foreliggende appelsag sammenfattes på følgende måde.
12
Appellanten er tjenestemand ved Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF).
13
Indtil den 16. juni 2020 bestred hun en stilling som efterforsker i den enhed, der tidligere var enhed A i OLAF. I denne enhed behandlede hun som ledende efterforsker navnlig tre sager, nemlig sagerne E, F og G, som verserede på daværende tidspunkt.
14
Den 16. juni 2020 trådte en intern omorganisering af OLAF i kraft. Efter denne omorganisering og henset til de præferencer, som appellanten havde angivet, blev appellanten fra denne dato tilknyttet en ny enhed i OLAF, nemlig enhed B.
15
Fra den 2. til den 22. juni 2020 var appellanten på sygeorlov efter en operation. Denne sygeorlov blev forlænget for en sammenhængende periode fra den 23. juni til den 31. oktober 2020 ved godkendelse i Kommissionens IT-system til personaleforvaltning benævnt »Sysper 2« for første gang den 23. juni 2020 for perioden mellem denne dato og den 10. juli 2020, for anden gang den 14. juli 2020 for perioden mellem den 11. og den 31. juli 2020, for tredje gang den 4. august 2020 for perioden mellem den 1. og den 31. august 2020, for fjerde gang den 1. september 2020 for perioden mellem denne dato og den 30. september og for femte gang den 1. oktober 2020 for perioden mellem denne dato og den 31. oktober 2020.
16
Den 2. juni 2020 sendte appellanten en e-mail til medarbejdere i enhed A, som indeholdt en sammenfatning af sag E. I denne e-mail anførte appellanten, at hun var på sygeorlov, men at hun som en forholdsregel og for at undgå forsinkelser stadig ville være tilgængelig og åben for enhver kontakt vedrørende disse tre sager.
17
Den 8. juni 2020 sendte en medarbejder i enhed A en e-mail til appellanten og chefen for enhed A. E-mailen vedrørte sagerne E, F og G og indeholdt bemærkninger og forslag til næste skridt. Chefen for enhed A svarede, at henset til appellantens orlov, skulle denne medarbejder i enhed A rådføre sig hos den kommende chef for enhed C (herefter »chefen for enhed C«) med henblik på at finde ud af, om sidstnævnte ønskede at afslutte de pågældende sager inden omorganiseringen den 16. juni 2020, eller om hun ønskede at afvente appellantens tilbagevenden fra sin sygeorlov, som var forventet efter denne dato. Den nævnte medarbejder i enhed A sendte en e-mail til chefen for enhed C med appellanten og chefen for enhed A i kopi. Appellanten besvarede sidstnævnte e-mail og anførte, at hun håbede, at alle sagerne kunne afsluttes så hurtigt som muligt, henset til omorganiseringen af OLAF og hendes sygeorlov. Derudover anførte hun, at selv om hun var på orlov, var hun åben over for at modtage de endelige forslag vedrørende de pågældende sager, således at de kunne afsluttes.
18
Den 8. juni 2020 sendte appellanten en e-mail til en kollega, der bestred rollen som »tillidsperson«. I den nævnte e-mail formidlede appellanten korrespondancen nævnt i nærværende doms præmis 17 til tillidspersonen og bad denne om råd vedrørende sin situation.
19
Samme dag sendte sekretæren for enhed A (herefter »sekretæren for enhed A«) en e-mail til appellanten vedrørende appellantens kontorskifte i forbindelse med den interne omorganisering af OLAF, som er nævnt i nærværende doms præmis 14. I den nævnte e-mail spurgte sekretæren for enhed A, om appellanten, henset til den omstændighed, at hun afholdt sygeorlov indtil den 22. juni 2020, tillod, at en tredjemand tog sig af at forberede flytningen af appellantens ting inden denne dato. Appellanten svarede samme dag, at hun foretrak at klare det selv.
20
Den 9. juni 2020 besvarede chefen for enhed C de e-mails, der er nævnt i nærværende doms præmis 17. I svaret anførte chefen for enhed C, at hun, henset til omstændighederne, anså det for meget vanskeligt at afslutte de pågældende sager inden den 16. juni 2020. Chefen for enhed C præciserede, at hun fandt det realistisk, at sag E kunne afsluttes medio juli.
21
Den 23. juni 2020 sendte chefen for enhed C en e-mail til appellanten med henblik på at drøfte udkastet til den endelige rapport i sag E. I den nævnte e-mail anmodede hun appellanten om at kontakte hende telefonisk, hvis hun var tilgængelig. Samme dag sendte chefen for enhed C appellanten en invitation til at deltage i et møde via videokonference den følgende dag, dvs. den 24. juni 2020. Appellanten svarede på den nævnte e-mail dagen efter, den 24. juni, og anførte, at hun stadig var på sygeorlov, og at mødeinvitationen faldt sammen med en lægeaftale. Appellanten tilføjede, at hun dog stadig var tilgængelig hele den næste dag for at drøfte den pågældende sag over telefonen.
22
Den 23. juni 2020 sendte appellanten en e-mail til tillidspersonen vedrørende invitationen fra chefen for enhed C til mødet via videokonference. I den nævnte e-mail forklarede appellanten tillidspersonen, at hun skulle på hospitalet under sin sygeorlov, og at mødeinvitationen var mere, end hun kunne overkomme, og var i strid med reglerne. Appellanten bad tillidspersonen om at »indberette denne adfærd som chikane«.
23
Den 30. juni 2020 sendte sekretæren for enhed A appellanten en ny e-mail for at spørge hende, om hun havde taget en beslutning vedrørende flytningen af sit kontor.
24
Den 1. juli 2020 sendte chefen for enhed C to e-mails til appellanten, hvori chefen for enhed C stillede appellanten nogle spørgsmål vedrørende sag E. Appellanten svarede på de to e-mails den 6. juli 2020.
25
Den 1. august 2020 indgav appellanten en ansøgning om bistand til den kompetente ansættelsesmyndighed (herefter »ansættelsesmyndigheden«) i henhold til vedtægtens artikel 24, 59 og 60. I ansøgningen anførte appellanten i det væsentligste, at de e-mails, som hun havde modtaget under sin sygeorlov, udgjorde anmodninger fra OLAF’s ledelse eller ansatte om, at hun skulle arbejde eller straks tage til kontoret for at forberede flytningen af sine ting, hvilket hun anså for forsøg på at afbryde eller afslutte sygeorloven.
26
Den 26. august 2020 sendte chefen for enhed C en e-mail til appellanten, som indeholdt et nyt udkast til en endelig rapport i sag E. I den nævnte e-mail spurgte chefen for enhed C appellanten, om hun dels godkendte rapportudkastets indhold, dels om hun kunne foretage en kontrol hos Den Europæiske Patentmyndighed (EPO). Appellanten svarede chefen for enhed C, at hun stadig var på sygeoverlov. I en anden e-mail præciserede chefen for enhed C, at hun havde sendt sin første e-mail med henblik på, at den kunne håndteres af appellanten, når hun vendte tilbage. Appellanten svarede den 28. august 2020 chefen for enhed C, at hun ikke anså det for nødvendigt at afvente hendes tilbagevenden for at færdiggøre de pågældende rapporter.
27
Den 31. august 2020 sendte chefen for enhed C en e-mail til appellanten, hvori hun anførte, at hun, henset til efterforskningsholdets betydelige arbejdsbyrde, ikke kunne fordele de tre pågældende sager til en anden ledende efterforsker, og at hun derfor regnede med appellanten i forhold til at afslutte disse sager, når hun vendte tilbage fra sin orlov i henhold til det, der var blevet aftalt. Samme dag sendte chefen for enhed C to andre e-mails til appellanten, der indeholdt henholdsvis et ændret udkast til den endelige rapport i sag F og et nyt udkast til den endelige rapport i sag G. I disse to e-mails anførte chefen for enhed C, at appellanten først skulle håndtere dem, når hun vendte tilbage fra sin sygeorlov.
28
Den 6. september 2020 svarede appellanten, at hendes sygeorlov var blevet forlænget, og at de pågældende sager kunne afsluttes uden hende.
29
Den 7. september 2020 underskrev appellanten elektronisk en erklæring om interessekonflikt vedrørende sag G i OLAF’s sagssystem (OCM).
30
Den 8. september 2020 meddelte chefen for enhed C appellanten, at hun havde udpeget en ny efterforsker, som ikke beherskede processproget i to af de tre omhandlede sager. Derudover havde hun indkaldt til en høring med henblik på – uden appellanten – at kunne afslutte den tredje sag, dvs. sag G. Chefen for enhed C bad appellanten om at sende hende de manglende oplysninger om denne tredje sag, i tilfælde af at appellanten i mellemtiden vendte tilbage fra sin sygeorlov.
31
Den 11. september 2020 modtog appellanten en e-mail fra en kollega i enhed C, hvori sidstnævnte lykønskede hende med at have vundet en sag, der var blevet behandlet af Retten.
32
Den 17. september 2020 modtog appellanten fra denne kollega en anden e-mail, der indeholdt et link til at tilgå Rettens dom.
33
Den 18. september 2020 sendte chefen for enhed C en e-mail til appellanten, hvori hun anførte, at hun havde noteret sig appellantens erklæring om interessekonflikt. Med henblik på at træffe afgørelse om denne erklæring bad chefen for enhed C appellanten om supplerende oplysninger vedrørende den omhandlede interessekonflikt. Appellanten svarede på anmodningen den 20. september 2020.
34
Den 25. september 2020 sendte chefen for enhed C en e-mail til appellanten og oplyste, og at appellanten var blevet taget af sin sidste verserende sag som følge af den omhandlede interessekonflikt. Chefen for enhed C konstaterede således, at appellanten ikke havde flere sager i enheden.
35
Den 28. oktober 2020 sendte chefen for Kommissionens enhed HR.AMC.5 en besked til denne institutions lægetjeneste med anmodning om at indlede en invaliditetsprocedure vedrørende appellanten. Anmodningen var baseret på den omstændighed, at appellantens kumulerede sygeorlov i perioden fra november 2017 til oktober 2020, dvs. en periode på 3 år, oversteg 12 måneder.
36
Den 4. december 2020 vedtog ansættelsesmyndigheden afgørelsen om afslag på appellantens ansøgning om bistand, der er nævnt i nærværende doms præmis 25.
37
Den 28. februar 2021 indgav appellanten en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand.
38
Den 6. maj 2021 blev der afholdt en videokonference mellem appellanten på den ene side og Kommissionens Undersøgelses- og Disciplinærkontor (IDOC) og Kommissionens enhed HR.E.2 (Klager og sagsbehandling) på den anden side.
39
Den 10. maj 2021 fik appellanten tilsendt et sammendrag af de argumenter, som appellanten havde fremført under denne videokonference.
40
Den 11. maj 2021 fremsatte appellanten sine bemærkninger til dette sammendrag og fremlagde dokumenter.
41
Den 21. maj 2021 vedtog generaldirektøren for Kommissionens Generaldirektorat for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren, hvorved generaldirektøren henviste appellantens sag til invaliditetsudvalget og udpegede en læge til at repræsentere Kommissionen i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 7 i bilag II til vedtægten.
42
Den 31. maj 2021 indgav appellanten en klage i henhold vedtægtens artikel 90, stk. 2, over afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren.
43
Den 2. juli 2021 vedtog ansættelsesmyndigheden afgørelse R/138/21 om afslag på appellantens klage over afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand (herefter »afgørelse R/138/21 om afslag på klagen«) begrundet i fraværet af foreløbige beviser for appellantens påstande. Derudover afslog ansættelsesmyndigheden ansøgningen om erstatning for det hævdede lidte tab.
44
Den 30. september 2021 vedtog ansættelsesmyndigheden afgørelse R/301/21 om afvisning af appellantens klage over afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren (herefter »afgørelse R/301/21 om afvisning af klagen«), hvorved den kompetente ansættelsesmyndighed fastslog, at appellantens klage over afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren ikke kunne antages til realitetsbehandling.
Sagen for Retten og den appellerede dom
45
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 17. september 2021 anlagde appellanten sag med påstand om annullation dels af afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand og af afgørelse R/138/21 om afslag på klagen, dels af afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren og af afgørelse R/301/21 om afvisning af klagen. Appellanten nedlagde endvidere påstand om, at Kommissionen skulle tilpligtes at betale appellanten 20000 EUR i erstatning for den lidte ikke-økonomiske skade, og at Kommissionen skulle tilpligtes at fremlægge en række interne dokumenter.
46
Til støtte for påstanden om annullation af afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren og af afgørelse R/301/21 om afvisning af klagen fremsatte appellanten i det væsentlige et anbringende om, at Kommissionen havde tilsidesat vedtægtens artikel 59 og 90, sammenholdt med vedtægtens artikel 12a og 24. Til støtte for påstanden om annullation af afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand og af afgørelse R/138/21 om afslag på klagen fremsatte appellanten fire anbringender, hvoraf det første vedrørte Kommissionens tilsidesættelse af vedtægtens artikel 12a og 24, omsorgspligten, artikel 7 og 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og princippet om god forvaltningsskik, det andet vedrørte denne institutions tilsidesættelse af vedtægtens artikel 12a, 24, 59 og 60, det tredje vedrørte Kommissionens tilsidesættelse af vedtægtens artikel 59 og 90, sammenholdt med vedtægtens artikel 12a og 24, og det fjerde vedrørte Kommissionens tilsidesættelse af chartrets artikel 7 og 8.
47
Ved den appellerede dom afviste Retten påstanden om annullation af afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren og forkastede påstanden om annullation af afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand som ugrundet.
48
Retten forkastede endvidere appellantens påstand om erstatning og den anmodning med henblik på sagens tilrettelæggelse, som appellanten havde fremsat.
49
Følgelig frifandt Retten i det hele Kommissionen i det søgsmål, som appellanten havde anlagt.
Parternes påstande i appelsagen
50
Med appelskriftet har appellanten nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand og afgørelse R/138/21 om afslag på klagen annulleres.
–
Afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren og afgørelse R/301/21 om afvisning af klagen annulleres.
–
Appellanten tilkendes erstatning for det lidte tab.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i forbindelse med appellen og sagen for Retten.
–
Sagen hjemvises til Retten, hvis den appellerede dom ikke ophæves.
51
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
52
Appellanten har til støtte for appellen i det væsentlige fremsat to anbringender, hvoraf det første vedrører de præmisser i den appellerede dom, hvorved påstanden om annullation af afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren blev forkastet, og det andet vedrører disse præmisser, for så vidt som påstanden om annullation af afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand derved blev forkastet.
Det første anbringende
Parternes argumenter
53
Det første anbringende, der i det væsentlige er opdelt i fem led, vedrører den omstændighed, at Retten fejlagtig kvalificerede afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren som en forberedende retsakt, der derfor ikke kunne anfægtes ved denne retsinstans.
54
Med det første anbringendes første led har appellanten gjort gældende, at en retsakt i henhold til Rettens praksis kun kan kvalificeres som »forberedende«, når den ikke har nogen særskilt retsvirkning, mens retsakter, der har virkninger, som går ud over de processuelle rammer, og som ændrer de berørtes materielle rettigheder og forpligtelser, er underlagt Rettens prøvelse.
55
Følgelig begik Retten i den appellerede doms præmis 47 og 48 en retlig fejl ved ikke at anvende denne retspraksis. Hvis dette havde været tilfældet, ville Retten, eftersom Kommissionens indledning af invaliditetsproceduren havde ført til en endelig og uigenkaldelig udbredelse af oplysninger, der var omfattet af den lægelige tavshedspligt, og som således påvirkede appellantens rettigheder, nødvendigvis være nået til den konklusion, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren måtte anses for en retsakt, der væsentligt ændrer appellantens rettigheder og forpligtelser.
56
I forbindelse med dette anbringendes andet led har appellanten gjort gældende, at Retten ved at kvalificere afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren som en forberedende retsakt begik en retlig fejl, gengav beviserne urigtigt og i det væsentlige undlod at tage hensyn til visse omstændigheder, der dog var afgørende.
57
For det første fremgår det af fast retspraksis, der følger af dom af 18. marts 1997, Guérin automobiles mod Kommissionen (C-282/95 P, EU:C:1997:159, præmis 37), at Kommissionens endelige beslutning i overensstemmelse med princippet om god forvaltningsskik skal træffes inden for en rimelig frist. Eftersom Kommissionen i det foreliggende tilfælde ikke havde fremmet invaliditetsproceduren, tjente indledningen af denne procedure ikke længere et formål som forberedende retsakt.
58
For det andet udgør afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren i det væsentlige chikane og skal derfor anses for at være en anfægtelig retsakt.
59
For det tredje modtog appellanten først i slutningen af maj 2021 underretning om, at invaliditetsproceduren – som var direkte forbundet med hendes sygeorlov – var blevet indledt. Retten tog ikke hensyn til denne alvorlige mangel på gennemsigtighed fra Kommissionens side i den appellerede dom.
60
For det fjerde gjorde afgørelse R/301/21 om afvisning af klagen det ikke muligt at afslutte invaliditetsproceduren vedrørende appellanten, hvilket efterlod hende i en langvarig periode med usikkerhed i strid med vedtægtens artikel 90 og 59.
61
For det femte er de endelige afgørelser ikke de eneste, der kan have skadelige virkninger, idet de indirekte virkninger af visse af en EU-institutions retsakter eller handlinger kan have betydelige konsekvenser for den berørte persons situation. Selv om afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren måtte udgøre en forberedende retsakt, kan den følgelig anfægtes, idet den har en negativ indvirkning på den berørte persons situation.
62
Med det første anbringendes tredje led har appellanten gjort gældende, at Retten ikke tog hensyn til, at vedtægtens artikel 59, stk. 4, ikke overlader Kommissionen noget skøn, når den indbringer sagen for invaliditetsudvalget. I det foreliggende tilfælde er den betingelse for at indbringe en sag for invaliditetsudvalget, som er fastsat i denne bestemmelse, hvorefter den pågældende tjenestemands samlede sygeorlov skal overstige 12 måneder i løbet af en periode på 3 år, imidlertid ikke opfyldt. Indledningen af invaliditetsproceduren udgør derfor en handling, der kan anfægtes, idet den er ulovlig eller endog behæftet med magtfordrejning.
63
Med det første anbringendes fjerde led har appellanten foreholdt Retten, at den gengav beviserne urigtigt, idet den undlod at undersøge de aspekter, der specifikt vedrørte appellantens situation. Retten nøjedes nemlig med den version af de faktiske omstændigheder, som Kommissionen havde fremlagt, uden at undersøge de relevante faktiske omstændigheder, selv om afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren er baseret på en fejlagtig beregning af sygedagene, som ikke tog hensyn til appellantens faktiske tilstedeværelse på arbejdspladsen.
64
I forbindelse med det første anbringendes femte led har appellanten med henblik på at godtgøre, at Retten undlod at undersøge de aspekter, der specifikt vedrørte hendes situation, tilføjet, at Kommissionens undersøgelse af hendes helbredstilstand efter afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren og denne institutions ukorrekte forvaltning af følsomme helbredsoplysninger udgør en tilsidesættelse af retten til respekt for privatlivet og retten til beskyttelse af appellantens personoplysninger som omhandlet i chartrets artikel 7 og 8, sammenholdt med vedtægtens artikel 59 og 60.
65
Efter Kommissionens opfattelse skal det fjerde anbringende delvist afvises og delvist forkastes som ugrundet.
Domstolens bemærkninger
66
Med det første anbringende, som i det væsentlige er opdelt i fem led, har appellanten kritiseret den appellerede doms præmis 47 og 48.
67
I den appellerede doms præmis 47 fastslog Retten, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren i det foreliggende tilfælde var blevet truffet på grundlag af vedtægtens artikel 59, stk. 4. Ifølge Domstolens praksis er en afgørelse om at indbringe en sag vedrørende en sagsøger for invaliditetsudvalget en forberedende retsakt, som indgår i proceduren for pensionering, og det er først i forbindelse med et søgsmål til prøvelse af den afgørelse, der træffes ved afslutningen af denne procedure, at en sagsøger kan gøre gældende, at de tidligere retsakter, der er tæt forbundet hermed, er ulovlige.
68
Ved at anvende denne retspraksis i det foreliggende tilfælde fastslog Retten i den appellerede doms præmis 48, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren ikke var en retsakt, der endeligt fastlagde Kommissionens standpunkt, men en forberedende retsakt til en endelig afgørelse, der ville blive truffet efter invaliditetsproceduren, og at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren følgelig ikke udgjorde en akt, der gik appellanten imod som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2.
69
Med henblik på at vurdere, om Retten, således som appellanten har gjort gældende, fejlagtigt kvalificerede afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren som en forberedende retsakt, skal det indledningsvis bemærkes, således som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 45, at det følger af fast retspraksis, at det såvel inden for rammerne af de særlige tvister vedrørende EU-personalesager som inden for rammerne af almindelige søgsmål alene er afgørelser, som har bindende retsvirkninger, der kan påvirke en sagsøgers interesser ved at ændre vedkommendes retsstilling væsentligt, der udgør akter, som går en person imod, og som følgelig kan anfægtes som sådanne (jf. i denne retning dom af 25.6.2020, Satcen mod KF, C-14/19 P, EU:C:2020:492, præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).
70
Som Retten desuden anførte i den appellerede doms præmis 46, kan retsakter eller afgørelser, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, principielt kun anfægtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, som endeligt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, og ikke mellemliggende foranstaltninger, som alene skal forberede den endelige afgørelse (dom af 14.2.1989, Bossi mod Kommissionen, 346/87, EU:C:1989:59, præmis 23, og jf. i denne retning kendelse af 7.4.2005, Van Dyck mod Kommissionen, C-160/04 P, EU:C:2005:207, præmis 32).
71
Det er i lyset af disse betragtninger, at det første anbringendes fem led skal undersøges.
– Det første anbringendes første led
72
Appellanten har med det første anbringendes første led gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 47 og 48 begik en retlig fejl ved at undlade at tage hensyn til den omstændighed, at Kommissionens indledning af invaliditetsproceduren havde ført til udbredelse af oplysninger, der var omfattet af den lægelige tavshedspligt, som således påvirkede appellantens rettigheder, og ved at fastslå, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren ikke er en retsakt, som endeligt fastlægger Kommissionens standpunkt for så vidt angår appellanten, men en forberedende retsakt til den endelige afgørelse, der vil blive truffet ved afslutningen af invaliditetsproceduren. Ifølge appellanten kan en retsakt nemlig kun kan kvalificeres som »forberedende«, når den ikke har nogen særskilt retsvirkning, mens retsakter, der har virkninger, som går ud over de processuelle rammer, og som ændrer de berørtes materielle rettigheder og forpligtelser, er underlagt Rettens prøvelse.
73
I denne forbindelse skal det imidlertid bemærkes, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren, hvorved en institution beslutter at henvise en tjenestemands sag til et lægeudvalg i overensstemmelse med vedtægtens artikel 59, stk. 4, ikke i sig selv har bindende retsvirkninger, der kan påvirke den berørte persons interesser ved væsentligt – og dermed på en måde, som i det mindste er endelig – at ændre denne tjenestemands retsstilling.
74
Denne konklusion kan ikke afkræftes af, at den omstændighed, at Kommissionen indledte invaliditetsproceduren, efterfølgende førte til en endelig og uigenkaldelig udbredelse af oplysninger, der er omfattet af den lægelige tavshedspligt.
75
Selv hvis det antages, at en sådan udbredelse ville være i strid med den lægelige tavshedspligt, indebærer denne omstændighed, som vedrører spørgsmålet om, hvorvidt den nævnte udbredelse er begrundet, nemlig ikke, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren skal anses for at udgøre en akt, der går tjenestemanden imod som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, eftersom det ikke desto mindre forholder sig således, at denne afgørelse ikke i sig selv væsentligt – og dermed på en måde, som i det mindste er endelig – ændrer den nævnte tjenestemands retsstilling.
76
Retten begik derfor ikke en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 47 og 48 fastslog, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren ikke udgjorde en akt, der gik appellanten imod som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2.
77
Det første anbringendes første led skal derfor forkastes som ugrundet.
– Det første anbringendes andet led
78
Til støtte for det første anbringendes andet led har appellanten for det første gjort gældende, at den urimeligt lange varighed af invaliditetsproceduren har haft til følge, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren ikke længere tjener sit formål som en forberedende retsakt, og at den derfor af Retten skal anses for en akt, der går appellanten imod, som følgelig kan anfægtes.
79
I denne henseende er det tilstrækkeligt at fastslå, således som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 69, at betingelsen for, at en akt kan anses for at gå en person imod, er, at denne akt skal have haft bindende retsvirkninger, der kan påvirke en sagsøgers interesser ved at ændre vedkommendes retsstilling væsentligt.
80
Selv den uforholdsmæssigt lange varighed af en procedure kan imidlertid ikke bevirke, at den akt, hvorved denne procedure blev indledt, skal anses for væsentligt at have ændret appellantens retsstilling.
81
Under disse omstændigheder begik Retten ikke en retlig fejl ved ikke at tage hensyn til varigheden af Kommissionens behandling af sagen, da den undersøgte, om afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren udgjorde en akt, der gik appellanten imod som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2.
82
For det andet har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at vedtagelsen af afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren udgør chikane, hvilket indebærer, at denne afgørelse skal anses for at gå hende imod, således at hun kan gøre sine rettigheder gældende.
83
I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at selv om det ganske vist ikke kan udelukkes, at indledningen af en procedure kan udgøre et element i den chikane, som den berørte person er udsat for, og følgelig kan påberåbes i forbindelse med en ansøgning om bistand eller en ansøgning om erstatning som en relevant faktisk omstændighed, indebærer denne omstændighed imidlertid ikke, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren skal anses for at udgøre en akt, der går den pågældende imod. Som anført i nærværende doms præmis 69 skal den omhandlede afgørelse for at kunne kvalificeres som en akt, der går den pågældende imod, nemlig have ændret adressatens retsstilling væsentligt og ikke blot være egnet til at påføre vedkommende skade.
84
I modsætning til hvad appellanten synes at antyde, er denne fortolkning af vedtægtens artikel 90, stk. 2, ikke til hinder for, at en person, der har lidt skade netop som følge af vedtagelsen af en sådan akt, kan opnå erstatning for denne skade. Når der er tale om en forberedende retsakt, kan den berørte person nemlig bl.a. anlægge sag til prøvelse af den retsakt, der vil blive vedtaget ved afslutningen af den pågældende procedure, og i denne forbindelse kræve erstatning for den skade, der er lidt som følge af indledningen af denne procedure.
85
For det tredje har appellanten gjort gældende, at Retten undlod at tage hensyn til den omstændighed, at hun for sent blev underrettet om indledningen af invaliditetsproceduren, mens afgørelse R/301/21 om afvisning af klagen for det fjerde efterlod hende i en langvarig periode med usikkerhed, hvilket er i strid med vedtægtens artikel 90 og 59.
86
Det skal imidlertid bemærkes, at appellanten ikke har præciseret, hvorfor Retten burde have taget hensyn til disse omstændigheder. En rent abstrakt opregning af anbringenderne i stævningen opfylder imidlertid ikke kravene i artikel 21 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 169 i Domstolens procesreglement (jf. bl.a. dom af 1.8.2025, PNB Banka mod ECB, C-100/23 P, EU:C:2025:610, præmis 34).
87
For det femte har appellanten gjort gældende, at selv om afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren måtte udgøre en forberedende retsakt, skal denne afgørelse alligevel anses for en anfægtelig retsakt, idet den har en negativ indvirkning på den berørte persons situation.
88
Et sådant argument, der er sammenfaldende med det andet argument, kan ikke tiltrædes, da den omstændighed, at vedtagelsen af en retsakt kan have negative virkninger for den berørte persons retsstilling, således som det allerede er blevet påpeget i nærværende doms præmis 83, ikke nødvendigvis indebærer, at denne retsakt væsentligt – dvs. navnlig på en måde, som i det mindste er endelig – ændrer vedkommendes retsstilling.
89
For det sjette har appellanten gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af beviserne ved at kvalificere denne afgørelse som en forberedende retsakt.
90
Når en appellant gør gældende, at Retten har gengivet beviserne urigtigt, skal appellanten imidlertid præcist angive, hvilke oplysninger der er blevet urigtigt gengivet af Retten, og godtgøre de analysefejl, der efter appellantens opfattelse har foranlediget Retten til denne urigtige gengivelse, idet en sådant argument i modsat fald skal afvises (dom af 10.9.2024, KS m.fl. mod Rådet m.fl., C-29/22 P og C-44/22 P, EU:C:2024:725, præmis 148).
91
I det foreliggende tilfælde har appellanten ikke forklaret, hvilke beviser dette argument vedrører, og på hvilken måde Retten har gengivet dem urigtigt.
92
Under disse omstændigheder skal argumentet om, at Retten foretog en urigtig gengivelse af beviserne, afvises.
93
Det første anbringendes andet led skal derfor delvist afvises, delvist forkastes som ugrundet.
– Det første anbringendes tredje, fjerde og femte led
94
Med det første anbringendes tredje led har appellanten gjort gældende, at Kommissionen ikke kunne indlede invaliditetsproceduren over for hende, eftersom hendes samlede sygeorlov ikke oversteg 12 måneder i en periode på 3 år, således som det kræves i vedtægtens artikel 59, stk. 4.
95
Med det første anbringendes fjerde led har appellanten gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af beviserne, idet den alene tog hensyn til Kommissionens fejlagtige beregning af det antal sygedage, som appellanten havde haft, uden at undersøge hendes faktiske tilstedeværelse på arbejdspladsen. I forbindelse med det første anbringendes femte led har appellanten i det væsentlige anført, at Retten burde have fastslået, at Kommissionen havde krænket hendes ret til respekt for privatlivet og tilsidesat forpligtelsen til at beskytte hendes personoplysninger, som er sikret ved chartrets artikel 7 og 8.
96
I denne henseende skal det bemærkes, således som det fremgår af nærværende doms præmis 67 og 68, at Retten fastslog, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren ikke udgjorde en akt, der gik appellanten imod som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2. Af denne grund afviste Retten i den appellerede doms præmis 49 påstanden om annullation af denne afgørelse.
97
Eftersom Retten ikke foretog en realitetsbehandling af spørgsmålet om, hvorvidt den nævnte afgørelse var lovlig, skal det første anbringendes tredje, fjerde og femte led, der alle vedrører dette spørgsmål om lovlighed, under disse omstændigheder forkastes som uvirksomme.
Det andet anbringende
Parternes argumenter
98
Dette andet anbringende er i det væsentlige opdelt i 12 led.
99
I forbindelse med det andet anbringendes første led har appellanten gjort gældende, at det følger af Domstolens praksis, at en institutions tilsidesættelse af en klar retsregel vedrører grundlæggende retsprincipper og skal påses af Retten af egen drift. I den appellerede doms præmis 98 tog Retten imidlertid ikke behørigt hensyn til denne retspraksis. Hvis dette havde været tilfældet, burde Retten nemlig have fastslået, at de omhandlede afgørelser var i strid med vedtægtens artikel 59 og 90, som ud over at være klare desuden er udtryk for grundlæggende retsprincipper.
100
Med det andet anbringendes andet led har appellanten foreholdt Retten, at den ikke henviste til den manglende begrundelse af afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand, hvilket er i strid med de krav om gennemsigtighed og ansvarlighed, der er fastsat i vedtægtens artikel 59 og 90, sammenholdt med chartrets artikel 41 og 47.
101
I forbindelse med det andet anbringendes tredje led har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 97 og 98 begik en fejl ved fortolkningen og anvendelsen af artikel 84, stk. 1, i Rettens procesreglement. Retten forkastede nemlig de nye beviser, som appellanten havde fremlagt efter indgivelsen af replikken, selv om disse beviser ikke var tilgængelige på tidspunktet for indgivelsen af stævningen i første instans eller replikken. Rettens afvisning af disse oplysninger er i strid med chartrets artikel 7, 8 og 47 samt artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«).
102
Appellanten har i denne forbindelse tilføjet, at den administrative procedure har til formål at lette adgangen til forlig i tvister mellem tjenestemænd og administrationen og ikke at begrænse omfanget af Unionens retsinstansers prøvelse.
103
Med det andet anbringendes fjerde led har appellanten anført, at Kommissionen var forpligtet til at afholde sig fra at indlede invaliditetsproceduren, idet afgørelsen om at indlede denne procedure opfylder kriterierne for chikane i vedtægtens artikel 12a.
104
Endvidere er den adfærd, som chefen for enhed C udviste, og som er beskrevet i den appellerede doms præmis 107 og 108, i strid med vedtægtens artikel 12, som forpligter enhver tjenestemand til at afholde sig fra enhver handling, der kan skade den anseelse, der er forbundet med vedkommendes funktion. Retten begik følgelig en retlig fejl ved ikke at kvalificere denne adfærd som psykisk chikane som omhandlet i vedtægtens artikel 12a på trods af sammenhængen og den kumulative virkning af de handlinger, som denne kontorchef foretog.
105
Med det andet anbringendes femte led har appellanten foreholdt Retten, at den tilsidesatte vedtægtens artikel 86, hvorefter der kan vedtages disciplinære sanktioner over for tjenestemænd, der ikke overholder deres forpligtelser, herunder dem, der er fastsat i vedtægtens 11a, 12 og 12a. Den adfærd, som chefen for enhed C udviste, burde have ført til, at der blev indledt en undersøgelse i henhold til disse bestemmelser.
106
I forbindelse med det andet anbringendes sjette led har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte vedtægtens artikel 11a om interessekonflikter og vedtægtens artikel 59 om sygeorlov. Den omstændighed, at den pågældende institutions upassende adfærd ikke blev afhjulpet på passende vis, kan ligeledes krænke retten til værdighed, retten til respekt for privatliv og retten til beskyttelse af personoplysninger, der er sikret ved henholdsvis chartrets artikel 1, 7 og 8.
107
Appellanten har tilføjet, at Retten i den appellerede doms præmis 107 og 108 tilsidesatte vedtægtens artikel 11 og 21 ved at fastslå, at de beviser, der underbyggede, at der forelå psykisk chikane, var utilstrækkelige. Den omstændighed, at chefen for enhed C tog kontakt til appellanten vedrørende en sag, umiddelbart efter at appellanten havde afgivet erklæring om en interessekonflikt, og selv om denne erklæring endnu ikke var blevet godkendt, kan anses for upassende.
108
Med det andet anbringendes syvende led har appellanten foreholdt Retten, at den fastslog, at bevisbyrden for psykisk chikane påhviler offeret for denne adfærd, selv om Retten i den appellerede doms præmis 82-84 henviste til den retspraksis, hvorefter der med henblik på undersøgelsen af påstande om chikane skal tages hensyn til hele baggrundshistorien og eventuelle tidligere hændelser.
109
Den omstændighed, at Retten i den appellerede doms præmis 78-80 fremhævede nødvendigheden af at fremlægge et foreløbigt bevis for den hævdede chikane, er i strid med den pågældende institutions forpligtelse til at undersøge alle tilgængelige oplysninger og beskytte tjenestemændenes trivsel i overensstemmelse med ordlyden af dom af 26. marts 2015, CN mod Parlamentet (F-26/14, EU:F:2015:22).
110
Med det andet anbringendes ottende led har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at hun havde haft mulighed for ikke at efterkomme anmodningen om bistand fra chefen for enhed C. I denne henseende tilsidesatte Retten vedtægtens artikel 21, som bestemmer, at tjenestemanden er forpligtet til at bistå og rådgive sine foresatte, og at vedkommende er ansvarlig for gennemførelsen af de opgaver, der bliver pålagt vedkommende. Appellanten har fremhævet, at overholdelsen af denne bestemmelse samtidig medførte tilsidesættelse af vedtægtens artikel 11a, hvorefter en tjenestemand ikke må behandle et spørgsmål, hvori vedkommende har en personlig interesse.
111
Inden for rammerne af det andet anbringendes niende led har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede dom undlod at undersøge Kommissionens afslag på at imødekomme appellantens anmodning om fleksibilitet i arbejdet samt de gentagne anmodninger om at udføre supplerende arbejde uden for tjenestestedet, hvilket er i strid med Kommissionens generelle anbefalinger for sundhed på arbejdspladsen. I denne forbindelse undlod Retten at tage hensyn til vedtægtens artikel 59 og 60.
112
Det andet anbringendes tiende led vedrører den omstændighed, at Retten angiveligt foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og beviserne.
113
I forbindelse med dette led har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 113 dels fastslog, at den adfærd, som sekretæren for enhed A udviste, var helt rimelig, dels havde foretaget en urigtig gengivelse af, hvorledes appellanten havde opfattet denne adfærd, nemlig følelsen af at blive forstyrret under en sygeorlov. I den appellerede doms præmis 114 lagde Retten til grund, at det var godtgjort, at denne sekretær ikke havde kendskab til appellantens sygeorlov, og gengav således de faktiske omstændigheder urigtigt, eftersom sekretæren havde haft mulighed for at få kendskab til, hvor længe appellantens sygeorlov ville vare, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 9 og 113.
114
Hvad angår den nævnte sekretærs adfærd har appellanten præciseret, at denne person, i modsætning til hvad Retten anførte i den appellerede doms præmis 9, 13, 113 og 114, var vedholdende og ikke kun to gange havde kontaktet hende under sygeorlovsperioden. I den appellerede doms præmis 9, 113 og 114 foretog Retten en urigtig gengivelse af bilag 5 til stævningen i første instans, som indeholder e-mailkorrespondancen mellem sekretæren for enhed A og appellanten vedrørende flytningen af sidstnævntes kontor. Denne korrespondance vidner om, at sekretæren spillede en aktiv rolle i forbindelse med de tiltag, der blev iværksat vedrørende flytningen, og som fandt sted under appellantens sygeorlov, og denne adfærd må kvalificeres som indgribende. I modsætning til hvad der fremgår af den appellerede doms præmis 114, vidner den nævnte korrespondance om, at sekretæren havde kendskab til appellantens sygeorlov.
115
I den appellerede doms præmis 6, 9, 13, 113 og 114 foretog Retten en urigtig gengivelse af s. 313 og 205 i de dokumenter, der var vedlagt stævningen i første instans, og som godtgjorde, at appellanten på forhånd havde informeret sine overordnede om nødvendigheden af sin lægebehandling, navnlig ved e-mail af 12. maj 2020. I den appellerede doms præmis 7, 11, 14, 16 og 17 foretog Retten en urigtig gengivelse af bilag 6 til stævningen i første instans vedrørende henholdsvis e-mailen af 8. juni 2020, e-mailene af 23. og 24. juni 2020, korrespondancen mellem administrationen og appellanten vedrørende sag E, e-mailen af 26. august 2020, e-mailene af 8., 26., 28. og 31. august 2020 samt e-mailen af 6. september 2020. Retten undlod at tage hensyn til bilag 10 til stævningen i første instans, der godtgjorde, at appellanten den 25. juli 2020 stadig var ansvarlig for tre sager, hvor der skulle udarbejdes endelige rapporter. I den appellerede doms præmis 103, 104 og 107 koncentrerede Retten sig om karakteren af de anmodninger, som chefen for enhed C havde fremsat over for appellanten, uden at placere dem i deres sammenhæng, som viser, at appellanten var involveret i behandlingen af flere sager. Retten undlod at tage hensyn til bilag 3 til stævningen i første instans vedrørende appellantens lægejournal, som bekræftede, at tilstanden af hendes højre ben krævede et kirurgisk indgreb, og bilag 8 til denne stævning vedrørende tillidspersonens deltagelse.
116
Appellanten har endvidere anført, at Retten foretog en urigtig gengivelse af beviserne vedrørende de forskellige retlige anbringender, som hun havde fremført i sine skriftlige indlæg, idet den i den appellerede doms præmis 3-29 og 99-111 henviste til den generelle sammenhæng, tonen og karakteren af korrespondancen mellem hende og enhedens administrationen og navnlig mellem hende og chefen for enhed C. Appellanten har tilføjet, at Retten i den nævnte doms præmis 7, 11, 14, 16 og 17 foretog en urigtig gengivelse af bilag 6 til stævningen i første instans, idet den undlod at tage hensyn til den omstændighed, at hun hele tiden havde gjort sine kolleger opmærksom på, at hun var sygemeldt, og at hun ikke ønskede at være involveret i enhedens arbejde i denne periode.
117
Retten undlod endvidere at tage hensyn til bilag 10 til stævningen i første instans, hvilket medførte, at konstateringen i den appellerede doms præmis 24, hvorefter appellanten ikke længere havde sager til behandling i sin enhed, var fejlagtig.
118
Med det andet anbringendes ellevte led har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 147 med urette fastslog, at e-mailene mellem chefen for enhed C og sekretæren for enhed A på den ene side og appellanten på den anden side ikke gav anledning til nogen videregivelse af personoplysninger, der kunne krænke hendes ret til respekt for privatlivet. Herved foretog Retten en urigtig vurdering af den beskyttelse af privatlivet, der er fastsat i chartrets artikel 7 og 8, og af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols relevante praksis. I denne henseende fremgår det af Menneskerettighedsdomstolens dom af 22. februar 2018, Libert mod Frankrig (CE:ECHR:2018:0222JUD000058813, §§ 24 og 25), at den erhvervsmæssige eller ikke-erhvervsmæssige sammenhæng, som behandlingen af personoplysninger indgår i, ikke i sig selv er afgørende for dens indvirkning på den berørte persons privatliv. Det er selve oplysningernes art og den måde, hvorpå de knyttes til privatliv, der er af afgørende betydning.
119
Appellanten har tilføjet, at Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 143, hvorefter alle erhvervsmæssige aktiviteter automatisk er udelukket fra beskyttelsen af privatlivets fred, er i strid med chartrets artikel 7 og EMRK’s artikel 8.
120
Retten tilsidesatte desuden Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende de kontraherende staters negative og positive forpligtelser for så vidt angår beskyttelsen af privatlivet, kravet om, at indgrebet i privatsfæren skal være lovligt, disse staters skønsmargen på området samt kravet om en effektiv retsbeskyttelse mod dette indgreb.
121
Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 147, hvorefter spørgsmålet om appellantens sygeorlov alene blev behandlet i de omhandlede e-mails i en arbejdsmæssig og omtalt på en vag måde, modsiges af indholdet af den appellerede doms præmis 6, 11, 12 og 15.
122
Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 149, hvorefter appellantens »ret til sundhed« ikke var blevet tilsidesat, er behæftet med en retlig fejl, idet den tilsidesætter chartrets artikel 7 og 8. Selv om de omhandlede e-mails og udvekslinger hovedsageligt har arbejdsmæssig karakter, greb de nemlig klart ind i appellantens personlige sfære, navnlig hvad angår hendes sygeorlov og hendes »ret til sundhed«. I den appellerede doms præmis 5-7, 9, 11, 12 og 15-18 udviskede Retten imidlertid sondringen mellem arbejdsrelaterede og personlige spørgsmål. Appellanten har gjort gældende, at den omstændighed, at hendes overordnede henvendte sig til hende under hendes sygeorlov og anmodede hende om at bidrage til behandlingen af verserende sager og til de beslutninger, der skulle træffes med hensyn til kontorflytningen, således som Retten anførte i den appellerede doms præmis 6, 7, 9, 11, 16 og 17, var til hinder for, at hendes orlov kunne afvikles på en hensigtsmæssig måde, og medførte et indgreb i hendes privatliv og tilsidesatte hendes »sundhedsbehov«.
123
Med det andet anbringendes tolvte led, der i det væsentlige vedrører den selvmodsigende karakter af den appellerede doms begrundelse, har appellanten gjort gældende, at Retten i den nævnte doms præmis 100 koncentrerede sig om den organisatoriske tilrettelæggelse vedrørende sagerne E, F og G, idet den anførte, at appellanten ikke var blevet anmodet om at udføre noget specifikt arbejde. Denne oplysning modsiges imidlertid af indholdet af den nævnte doms præmis 7, 9 og 10, hvori der henvises til en større grad af involvering af appellanten.
124
I den appellerede doms præmis 101 bemærkede Retten, at chefen for enhed C ganske vist i e-mailene af 1. juli 2020 stillede appellanten spørgsmål vedrørende sag E. Retten fastslog imidlertid, at for så vidt som et svar på disse spørgsmål først forventedes, efter at appellanten var vendt tilbage fra sin sygeorlov, havde denne meddelelse mindre indvirkning på hendes privatsfære. Disse betragtninger er imidlertid i strid med den appellerede doms præmis 14.
125
Selv om Retten i den appellerede doms præmis 103 faktisk henviste til den indkaldelse til en videokonference, som appellanten modtog, fremhævede den i den nævnte doms præmis 102, at udvekslingerne mellem appellanten og enhedschef C foregik i en høflig tone, hvilket er i strid med de faktiske omstændigheder, der er omhandlet i den nævnte doms præmis 11 og 12.
126
Hvad angår e-mailene af 26. og 31. august 2020 anførte Retten i den appellerede doms præmis 103, at appellanten havde modtaget en ny version af en rapport til godkendelse, men at hun først var forpligtet til at udføre det ønskede arbejde, efter at hun var vendt tilbage fra sin sygeorlov. Denne konstatering modsiges af betragtningerne i den appellerede doms præmis 16 og 17.
127
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt chefen for enhed C var bekendt med de forlængelser af appellantens sygeorlov, der er nævnt i den appellerede doms præmis 105, er Rettens konstatering i den nævnte doms præmis 102 i strid med de konstateringer, der fremgår af den nævnte doms præmis 11, 16 og 18.
128
Appellanten har foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 103 og 105 med urette fastslog, at chefen for enhed C ikke var fuldt informeret om forlængelserne af hendes sygeorlov, selv om der i denne doms præmis 6, 11, 13 og 16 henvises til de meddelelser, som hun fremsendte med status om sin orlov.
129
Bemærkningen i den appellerede doms præmis 147 om, at der ikke i e-mailudvekslingerne mellem appellanten på den ene side og chefen for enhed C og sekretæren for enhed A på den anden side var nævnt nogen præcis dato for, hvornår appellanten ville vende tilbage fra sin sygeorlov, modsiges af konstateringen i den nævnte doms præmis 18.
130
Kommissionen har nedlagt påstand om, at det andet anbringende delvist skal afvises, delvist er uvirksomt og delvist skal forkastes som ugrundet.
Domstolens bemærkninger
– Det andet anbringendes første og tredje led
131
Med henblik på at undersøge det andet anbringendes første og tredje led skal det indledningsvis bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 97 og 98 undersøgte det argument, som appellanten havde fremført i replikken i første instans, hvorefter afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren udgjorde et element, der indgik i en vedvarende chikane af hende.
132
I den nævnte doms præmis 98, som appellanten har henvist til i dette første led, konkluderede Retten, at det ikke fremgik af appellantens skriftlige indlæg, at et sådant argument var udtrykkeligt fremsat i stævningen i første instans, eller at det var knyttet til et anbringende eller argument, der var fremsat i stævningen. Retten afviste derfor dette argument i henhold til artikel 84, stk. 1, i Rettens procesreglement.
133
Med det andet anbringendes første led har appellanten foreholdt Retten, at den ikke af egen drift undersøgte, om de omhandlede afgørelser var i strid med vedtægtens artikel 59 og 90, idet de deri indeholdte regler har karakter af grundlæggende retsprincipper.
134
Vedtægtens artikel 59 vedrører en tjenestemands sygeorlov og de materielle betingelser for, at ansættelsesmyndigheden kan forelægge sagen for invaliditetsudvalget, mens vedtægtens artikel 90 vedrører ansættelsesmyndighedens mulighed for a træffe afgørelse over for en tjenestemand samt sidstnævntes mulighed for at indgive en klage over en akt, der går vedkommende imod.
135
I denne henseende skal det bemærkes, at det følger af de regler, der regulerer rettergangsmåden ved Unionens retsinstanser, navnlig af artikel 21 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 76 i Rettens procesreglement, at tvisten fastlægges og afgrænses af parterne, og at Unionens retsinstanser ikke kan træffe afgørelse ud over, hvad der er gjort gældende.
136
Selv om visse anbringender kan eller endog skal påkendes af egen drift, såsom en manglende eller utilstrækkelig begrundelse af den omhandlede beslutning, der henhører under væsentlige formforskrifter, kan et anbringende, der vedrører lovligheden af den omtvistede afgørelses indhold, og som er et anbringende om, at der er sket en overtrædelse af traktaterne eller af retsregler vedrørende deres gennemførelse som omhandlet i artikel 263 TEUF, derimod kun tages under påkendelse af Unionens retsinstanser, såfremt den pågældende sagsøger gør det gældende (dom af 10.12.2013, Kommissionen mod Irland m.fl., C-272/12 P, EU:C:2013:812, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
137
Et anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 59 kan således ikke påkendes af egen drift.
138
Hvad angår vedtægtens artikel 90 har appellanten ikke forklaret, hvorfor de omhandlede afgørelser skulle være i strid med denne bestemmelse, og hvad det præcise anbringende vedrørende den nævnte bestemmelse var, som Retten ifølge appellanten burde have behandlet af egen drift. Denne del af appellantens argumentation opfylder derfor ikke de krav, der er anført i nærværende doms præmis 151, og skal derfor afvises.
139
Hvad angår det andet anbringendes tredje led, som vedrører den omstændighed, at Retten begik en retlig fejl i forbindelse med fortolkningen og anvendelsen af artikel 84, stk. 1, i Rettens procesreglement, skal det bemærkes, at ifølge ordlyden af denne bestemmelse må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige og faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.
140
Som anført i nærværende doms præmis 132 afviste Retten i denne henseende det argument, som appellanten fremførte i replikken i første instans, hvorefter afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren var et element, der indgik i en vedvarende chikane af hende, i henhold til den nævnte bestemmelse med den begrundelse, der er anført i den appellerede doms præmis 98, at det ikke var støttet på retlige eller faktiske omstændigheder, som var kommet frem under retsforhandlingerne, og at det derfor udgjorde et nyt anbringende som omhandlet i artikel 84, stk. 1, i Rettens procesreglement.
141
En sådan konstatering indebærer imidlertid, at Rettens begrundelse blev behæftet med en retlig fejl.
142
Eftersom appellanten i det foreliggende tilfælde, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 97, havde påberåbt sig indledningen af invaliditetsproceduren med henblik på at gøre gældende, at der forelå den psykiske chikane, som hun havde påberåbt sig i stævningen, og ikke for at påberåbe sig nye retlige eller faktiske omstændigheder, der kunne begrunde annullation af afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand, kunne Retten ikke anse dette argument for et »nyt anbringende« som omhandlet i artikel 84, stk. 1, i Rettens procesreglement uden at tilsidesætte denne bestemmelses rækkevidde.
143
Det må imidlertid konstateres, at afgørelsen om at indlede invaliditetsproceduren blev truffet den 21. maj 2021 og dermed efter vedtagelsen af afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand, der er dateret den 4. december 2020. Som Retten ligeledes bemærkede i den appellerede doms præmis 81, skal Unionens retsinstanser for så vidt angår lovligheden af en afgørelse om afslag på en ansøgning om bistand som den omtvistede undersøge, om denne afgørelse er begrundet, henset til de oplysninger, som institutionen på det tidspunkt, hvor den traf sin afgørelse, havde fået forelagt bl.a. af den person, der har anmodet om bistand (jf. i denne retning dom af 26.1.1989, Koutchoumoff mod Kommissionen, 224/87, EU:C:1989:38, præmis 20). Denne afgørelse om at indlede invaliditetsproceduren kan således ikke påvirke spørgsmålet om, hvorvidt Rettens vurderinger er begrundende.
144
Det andet anbringendes første led skal derfor forkastes som ugrundet, og dette anbringendes tredje led skal forkastes som uvirksomt.
– Det andet anbringendes andet led
145
I forbindelse med det andet anbringendes andet led har appellanten foreholdt Retten, at den ikke anførte, at den omhandlede afgørelse savnede begrundelse.
146
Som Retten har anført i den appellerede doms præmis 72, er en akt tilstrækkelig begrundet, når tjenestemanden kender den sammenhæng, hvori den er truffet, således at den pågældende har mulighed for at forstå rækkevidden heraf (jf. i denne retning dom af 1.6.1983, Seton mod Kommissionen, 36/81, 37/81 og 218/81, EU:C:1983:152, præmis 48, og af 12.11.1996, Ojha mod Kommissionen, C-294/95 P, EU:C:1996:434, præmis 18). Efter Rettens opfattelse følger det heraf, at en begrundelse ikke skal være udtømmende, men derimod anses for tilstrækkelig, når den redegør for de faktiske omstændigheder og retlige betragtninger, der har været afgørende for afgørelsens opbygning (jf. i denne retning dom af 27.4.2023, Casa Regina Apostolorum della Pia Società delle Figlie di San Paolo mod Kommissionen, C-492/21 P, EU:C:2023:354, præmis 49, og af 30.6.2022, Fakro mod Kommissionen (C-149/21 P, EU:C:2022:517, præmis 190).
147
I nævnte doms præmis 73 fastslog Retten, at begrundelsespligten i det foreliggende tilfælde ikke indebar, at ansættelsesmyndigheden specifikt skulle behandle alle de dokumenter, som appellanten havde fremlagt. Retten tilføjede, at det ikke fremgik af afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand, som blev suppleret ved afgørelse R/138/21 om afslag på klagen, at der var sket en tilsidesættelse af denne forpligtelse, idet disse retsakter var tilstrækkeligt begrundede og gjorde det muligt for appellanten at anfægte dem for Retten og for Retten at undersøge lovligheden heraf.
148
Som Retten med føje fastslog i den nævnte doms præmis 73, var afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand, som blev suppleret ved afgørelse R/138/21 om afslag på klagen, imidlertid tilstrækkeligt begrundet, således at appellanten i øvrigt havde mulighed for at anfægte disse afgørelser for Retten, og således at Retten kunne undersøge lovligheden heraf.
149
På denne baggrund skal det andet anbringendes andet led forkastes som ugrundet.
– Det andet anbringendes fjerde led
150
Med det andet anbringendes fjerde led har appellanten foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved ikke at anerkende, at hun blev udsat for psykisk chikane som omhandlet i vedtægtens artikel 12a, selv om Kommissionen burde have afholdt sig fra at indlede invaliditetsproceduren, og selv om sammenhængen og den kumulative virkning af de retsakter, som chefen for enhed C vedtog, indikerede, at der forelå en sådan chikane.
151
Hvad for det første angår den del af appellantens argumentation, der vedrører den omstændighed, at Kommissionen burde have afholdt sig fra at indlede en invaliditetsprocedure i forhold til hende, må den afvises. Det skal nemlig bemærkes, at det af artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement følger, at de retlige anbringender og argumenter, der gøres gældende, skal angive præcist, hvilke præmisser i Rettens afgørelse der anfægtes. Ifølge fast retspraksis skal appelskriftet således præcist angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, og de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises (dom af 28.9.2023, Changmao Biochemical Engineering mod Kommissionen, C-123/21 P, EU:C:2023:708, præmis 87 og den deri nævnte retspraksis). I det foreliggende tilfælde opfylder appellantens argumentation imidlertid ikke disse krav, eftersom den alene nævner Kommissionens adfærd uden at henvise til en af præmisserne i den appellerede dom (jf. analogt dom af 29.6.2023, TUIfly mod Kommissionen, C-763/21 P, EU:C:2023:528, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
152
Hvad for det andet angår det argument, hvorved appellanten har foreholdt Retten, at den ikke kvalificerede den adfærd, som chefen for enhed C havde udvist, og som er omhandlet i den appellerede doms præmis 107 og 108, som psykisk chikane, og at den undlod at tage hensyn til den sammenhæng, hvori denne adfærd var udvist, og til den kumulative virkning af denne chefs handlinger, er det tilstrækkeligt at konstatere, at Retten i den appellerede doms præmis 99-111 foretog en detaljeret undersøgelse af den nævnte adfærd under hensyntagen til den sammenhæng, hvori den blev udvist, dvs. navnlig dennes manglende kendskab til, at appellantens sygeorlov var blevet forlænget.
153
Retten anerkendte imidlertid i den nævnte doms præmis 107, at det var uhensigtsmæssigt, at chefen for enhed C havde kontaktet appellanten for at anmode om oplysninger om sag G dagen efter, at appellanten havde indgivet en erklæring om en interessekonflikt i denne sag. Retten kunne i samme doms præmis 108 uden at begå en retlig fejl imidlertid fastslå, at den adfærd, som chefen for enhed C havde udvist, ikke i sig selv kunne udgøre psykisk chikane, og dette så meget desto mere som appellanten havde haft mulighed for ikke at efterkomme anmodningen fra chefen for enhed C, idet sidstnævnte ikke havde insisteret på at få de ønskede oplysninger.
154
Det andet anbringendes fjerde led skal derfor delvist afvises, delvist forkastes som ugrundet.
– Det andet anbringendes femte led
155
Med det andet anbringendes femte led har appellanten foreholdt Retten, at den ikke fastslog, at den adfærd, som chefen for enhed C udviste, burde have ført til iværksættelsen af en undersøgelse med henblik på at efterprøve, om denne person havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til vedtægtens artikel 11a, 12 og 12a.
156
I overensstemmelse med den retspraksis, der er omhandlet i nærværende doms præmis 151, skal et appelskrift præcist angive, hvilke præmisser der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet det pågældende anbringende ellers må afvises.
157
I det foreliggende tilfælde har appellanten hverken angivet, hvilke præmisser i den appellerede dom der er omfattet af det andet anbringendes femte led, eller hvilken relevans spørgsmålet om en eventuel indledning af en disciplinærsag mod chefen for enhed C har, som adskiller sig fra spørgsmålet om prøvelsen af lovligheden af afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand, som er genstand for det andet appelanbringende.
158
Det andet anbringendes femte led skal derfor afvises.
– Det andet anbringendes sjette led
159
Med det andet anbringendes sjette led har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Retten tilsidesatte vedtægtens artikel 11a og 59 samt retten til værdighed, retten til respekt for privatlivet og retten til beskyttelse af personoplysninger, der er fastsat i henholdsvis chartrets artikel 1, 7 og 8, ved ikke på passende vis at afhjælpe Kommissionens adfærd. Endvidere tilsidesatte Retten i den appellerede doms præmis 107 og 108 vedtægtens artikel 11 og 21 ved at fastslå, at de beviser, der underbyggede, at der forelå psykisk chikane, var utilstrækkelige, selv om chefen for enhed C havde udvist en upassende adfærd.
160
Hvad i denne henseende angår den første del af denne argumentation svarer den i realiteten til at kritisere Retten for, at den ikke tog tilstrækkelig hensyn til de beviser, den havde fået forelagt. Det tilkommer imidlertid ikke Domstolen i en appelsag at sætte sin egen bedømmelse af beviserne i stedet for den, som Retten har foretaget, og navnlig at kritisere de valg, som Retten træffer i forbindelse med denne undersøgelse, når den beslutter at støtte sig på visse af de beviser, der er fremlagt for den, og at forkaste andre beviser, medmindre Domstolen fastslår, at Retten har gengivet de nævnte beviser urigtigt (jf. i denne retning bl.a. kendelse af 22.6.2023, QN mod Kommissionen, C-720/22 P, EU:C:2023:536, præmis 32).
161
Hvad angår den anden del af den nævnte argumentation bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 108 fastslog, at den adfærd, som chefen for enhed C havde udvist, ikke i sig selv kunne udgøre psykisk chikane. Retten bemærkede nemlig, at appellanten ifølge den omhandlede e-mail havde haft mulighed for ikke at efterkomme anmodningen fra chefen for enhed C, og at det af sagsakterne ikke fremgik, at chefen for enhed C havde insisteret på at få de ønskede oplysninger. Den 25. september 2020 bekræftede chefen for enhed C efter at have underrettet appellanten om, at erklæringen om en interessekonflikt var blevet imødekommet, at appellanten var blevet taget af den omhandlede sag, og at hun derfor ikke længere havde verserende sager i enheden.
162
I forbindelse med det andet anbringendes sjette led har appellanten imidlertid ikke med den krævede grad af præcision i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 151, identificeret den retlige fejl, som Rettens ræsonnement skulle være behæftet med.
163
Det andet anbringendes sjette led skal derfor afvises.
– Det andet anbringendes syvende led
164
Med det andet anbringendes syvende led har appellanten gjort gældende, at Retten med urette fastslog, at bevisbyrden for chikane påhviler offeret.
165
I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at denne argumentation beror på en urigtig læsning af den appellerede dom.
166
Retten fastslog nemlig i den appellerede doms præmis 78, at når administrationen i henhold vedtægtens artikel 90, stk. 1, er blevet forelagt en ansøgning om bistand som omhandlet i vedtægtens artikel 24, skal den i henhold til bistandspligten, når den står over for en episode, der er uforenelig med en ordentlig og rolig afvikling af tjenesten, skride ind med nødvendig fasthed. Den skal derudover skride ind så hurtigt og hensynsfuldt, som forholdene i det pågældende tilfælde kræver med henblik på at konstatere, hvad der er sket, for på denne baggrund at afgøre, hvilke konsekvenser der vil være passende. Med henblik herpå påhviler det den tjenestemand eller den ansatte, der gør krav på beskyttelse fra institutionen, i det mindste at fremlægge et foreløbigt bevis for, at de angreb, som vedkommende hævder at have været udsat for, faktisk har fundet sted. I så fald er den pågældende institution forpligtet til at iværksætte passende foranstaltninger, navnlig ved at gennemføre en administrativ undersøgelse, for i samarbejde med klagens ophavsmand at fastslå de omstændigheder, der ligger til grund for klagen.
167
I den nævnte doms præmis 80 og 94 anførte Retten, at når de påstande, der er indeholdt i ansøgningen om bistand, som i det foreliggende tilfælde vedrører psykisk chikane, påhviler det ansøgeren om bistand at fremlægge et foreløbigt bevis for denne chikane i overensstemmelse med den definition, der fremgår af vedtægtens artikel 12a, stk. 3, dvs. »enhver form for misbrug, der over en periode gentagne gange eller systematisk kommer til udtryk i adfærd, ord, handlinger, bevægelser eller på skrift, som er forsætlige, og som er et angreb på [ansøgerens] værdighed, personlighed eller psykiske eller fysiske integritet«.
168
I modsætning til hvad appellanten har gjort gældende, udelukkede Retten derfor ikke i forbindelse med sin vurdering af lovligheden af afgørelsen om afslag på ansøgningen om bistand, at den pågældende institution havde en forpligtelse til at træffe passende foranstaltninger, bl.a. ved at foretage en administrativ undersøgelse med henblik på at fastslå de faktiske omstændigheder, der lå til grund for klagen.
169
Det er korrekt, at Retten fandt, at denne forpligtelse for den pågældende institution forudsætter, at den pågældende tjenestemand eller ansatte fremlægger et foreløbigt bevis for, at de handlinger, som vedkommende hævder at have været genstand for, faktisk har fundet sted. Herved begik Retten imidlertid ikke en retlig fejl. Administrationen er nemlig ikke forpligtet til at iværksætte en administrativ undersøgelse alene på grundlag af påstande fra en tjenestemand eller en ansat (dom af 7.12.2023, HV og HW mod ECDC, C-615/22 P, EU:C:2023:961, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
170
Det andet anbringendes syvende led skal derfor forkastes som ugrundet.
– Det andet anbringendes ottende led
171
Med henblik på at undersøge det andet anbringendes ottende led om, at Retten tilsidesatte vedtægtens artikel 21, skal det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 104 fastslog, at chefen for enhed C for så vidt angår e-mailene af 26. og 31. august 2020 havde sørget for at præcisere, at udførelsen af det arbejde, som hun havde anmodet om, først skulle udføres ved udløbet af appellantens sygeorlov.
172
Hvad angår den e-mail af 8. september 2020, der er nævnt i den appellerede doms præmis 108, fastslog Retten ligeledes, at appellanten i denne e-mail havde fået mulighed for ikke at efterkomme anmodningen fra chefen for enhed C.
173
Det bemærkes, at appellanten ikke i appelskriftet har redegjort for grundene til, at Rettens konstateringer vedrørende de faktiske omstændigheder skulle være i strid med vedtægtens artikel 21, hvorefter tjenestemanden er forpligtet til at bistå og rådgive sine foresatte og er ansvarlig for udførelsen af de opgaver, som vedkommende bliver pålagt. Selv om appellanten i den nævnte appel ligeledes har gjort gældende, at den anmodning, som chefen for enhed C fremsatte, havde sat hende i en situation, hvor hun blev tvunget til at tilsidesætte enten sin forpligtelse i henhold til vedtægtens artikel 11a til ikke at behandle sager, hvori hun direkte eller indirekte havde en »personlig interesse«, eller sin forpligtelse i henhold til vedtægtens artikel 21 til at bistå og rådgive sine overordnede, har hun imidlertid ikke i tilstrækkelig grad præciseret, hvorledes denne omstændighed, hvis den anses for godtgjort, viser, at Retten har begået en retlig fejl.
174
Det andet anbringendes ottende led skal derfor forkastes som ugrundet.
– Det andet anbringendes niende led
175
Med det andet anbringendes niende led har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede dom undlod at undersøge dels Kommissionens afslag på at imødekomme hendes anmodning om fleksibilitet i arbejdet, dels de gentagne anmodninger om at udføre supplerende arbejde uden for tjenestestedet, hvilket er i strid med Kommissionens generelle anbefalinger for sundhed på arbejdspladsen.
176
Det er i denne henseende tilstrækkeligt at fastslå, at appellanten i stævningen i første instans hverken havde kritiseret, at Kommissionen afslog at imødekomme hendes anmodning om fleksibilitet på arbejdspladsen, eller at Kommissionens generelle anbefalinger for sundhed på arbejdspladsen ikke var blevet overholdt, hvorfor disse argumenter må anses for nye.
177
I overensstemmelse med fast retspraksis ville anerkendelsen af en adgang for en part til først for Domstolen at fremføre et anbringende og argumenter, som parten ikke har fremført for Retten, imidlertid være ensbetydende med at give den pågældende ret til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender og argumenter, som er blevet behandlet i første instans (dom af 27.2.2025, OA mod Parlamentet, C-43/24 P, EU:C:2025:118, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
178
På denne baggrund skal det andet anbringendes niende led afvises.
– Det andet anbringendes tiende led
179
Med det andet anbringendes tiende led har appellanten foreholdt Retten, at den foretog en urigtig gengivelse af forskellige faktiske omstændigheder og beviser.
180
Det skal bemærkes, at den hævdede urigtige gengivelse skal fremgå åbenbart af sagsakterne, uden at det er nødvendigt at foretage en ny vurdering af de faktiske forhold og beviserne. En sådan urigtig gengivelse forudsætter, at det er åbenbart, at Retten er gået videre end en rimelig vurdering af beviserne. Det er i denne forbindelse ikke tilstrækkeligt at godtgøre, at et dokument kan være genstand for en anden fortolkning end den, som Retten lagde til grund. Det påhviler nemlig appellanten præcist at angive, hvilke beviser Retten har gengivet urigtigt, og at påvise de fejl i Rettens analyse, som efter appellantens opfattelse har forledt den til denne urigtige gengivelse (dom af 27.3.2025, XH mod Kommissionen, C-91/23 P, EU:C:2025:219, præmis 28 og 49).
181
Den af appellanten anførte argumentation, der er beskrevet i nærværende doms præmis 113-117, er imidlertid, henset til disse krav, ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at der er som hævdet er foretaget urigtige gengivelser.
182
Det andet anbringendes tiende led skal derfor afvises.
– Det andet anbringendes ellevte led
183
Med det andet anbringendes ellevte led har appellanten gjort gældende, at Retten af de grunde, der er anført i nærværende doms præmis 118-122, foretog en urigtig vurdering af beskyttelsen af privatlivet, der er fastsat i chartrets artikel 7 og EMRK’s artikel 8, og af den beskyttelse af personoplysninger, der er sikret ved chartrets artikel 8.
184
Det skal i denne henseende bemærkes, at appellantens argumenter vedrørende den appellerede doms præmis 143 er baseret på en urigtig forudsætning, eftersom Retten i denne præmis i den appellerede dom fastslog, at »privatliv« ifølge Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis er et bredt begreb, og at der i princippet ikke er nogen grund til, at erhvervsmæssig eller kommerciel virksomhed skulle være udelukket fra dette begreb som omhandlet i EMRK’s artikel 8.
185
Det skal nemlig bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 145 bemærkede, at ifølge Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis (Menneskerettighedsdomstolen, 22.2.2018, Libert mod Frankrig, CE:ECHR:2018:0222JUD000058813, §§ 24 og 25) skal e-mails, der sendes fra arbejdspladsen, indeholde ikke-arbejdsmæssige oplysninger, dvs. oplysninger, der henhører under den pågældende persons privatliv, for at det kan konkluderes, at disse oplysninger er omfattet af chartrets artikel 7 og 8.
186
I modsætning til hvad appellanten har gjort gældende, har Retten ved at henvise til og anvende denne retspraksis således ikke gjort den arbejdsmæssige sammenhæng til et afgørende kriterium.
187
Hvad angår appellantens argument om, at Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 147, hvorefter spørgsmålet om sygeorlov alene blev behandlet i de pågældende e-mails i en arbejdsmæssig sammenhæng og omtalt på en vag måde, modsiges af ordlyden af den appellerede doms præmis 6, 11, 12 og 15, skal det bemærkes, at dette argument hviler på en urigtig læsning af den appellerede dom. Da Retten i den appellerede doms præmis 147 henviste til den omstændighed, at appellantens sygeorlov blev behandlet i en arbejdsmæssig sammenhæng og omtalt på en vag måde, var det nemlig i forbindelse med udvekslingen af e-mails mellem chefen for enhed C og sekretæren for enhed A på den ene side og appellanten på den anden side.
188
Det er imidlertid kun den appellerede doms præmis 6 og 11, der vedrører sådanne e-mails. Hvad angår disse præmisser har appellanten desuden begrænset sig til at sammenfatte indholdet heraf eller beskrive de konsekvenser, som appellanten har udledt heraf, uden dog med den nødvendige præcision at forklare, hvorledes de nævnte præmisser er i strid med den appellerede doms præmis 147, og dette argument skal derfor afvises.
189
Hvad angår appellantens argument om, at Retten desuden tilsidesatte Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende de kontraherende staters negative og positive forpligtelser for så vidt angår beskyttelsen af privatlivet, kravet om, at indgrebet i privatsfæren skal være lovligt, disse staters skønsmargen på området samt kravet om en effektiv retsbeskyttelse mod dette indgreb, skal det konstateres, at et sådant argument er for vagt, og at det derfor skal afvises.
190
Hvad angår appellantens argument om, at Retten tilsidesatte chartrets artikel 7 og 8 ved i den appellerede doms præmis 149 at fastslå, at hendes »ret til sundhed« ikke var blevet tilsidesat, er det tilstrækkeligt at bemærke, at Retten i denne præmis fastslog, at ansættelsesmyndigheden, henset til konstateringerne i nærværende doms præmis 99-115, ikke havde anlagt et urigtigt skøn, da den fandt, at appellanten ikke havde fremlagt et foreløbigt bevis for, at hun var blevet udsat for chikane som følge af forpligtelsen til at udføre arbejde eller som følge af anmodningen om, at hun skulle deltage i kontorflytningen under sin sygeorlov.
191
Dette argument tilsigter imidlertid i realiteten at rejse tvivl om Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som i mangel af en urigtig gengivelse af de oplysninger, som Retten støttede sig på, ikke er omfattet af Domstolens prøvelsesret under appelsagen.
192
Det nævnte argument skal følgelig afvises.
193
Det andet anbringendes ellevte led skal derfor delvist forkastes som ugrundet, delvist afvises.
– Det andet anbringendes tolvte led
194
Inden for rammerne af det andet anbringendes tolvte led har appellanten gjort gældende, at begrundelsen for den appellerede dom er behæftet med flere selvmodsigelser.
195
I første række fandt Retten i den appellerede doms præmis 100, at de e-mailudvekslinger af 8. og 9. juni 2020, der er nævnt i nærværende doms præmis 17 og 20, ikke indeholdt nogen anmodning om at udføre et arbejde, der var rettet til appellanten, hvilket ifølge appellanten modsiges af Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 7, 9 og 10.
196
Det må imidlertid konstateres, at det ikke fremgår af disse e-mailudvekslinger af 8. og 9. juni 2020, der er nævnt i den appellerede doms præmis 7, 9 og 10, at de indeholdt en sådan anmodning.
197
For det første henviste Retten nemlig i den appellerede doms præmis 7 til en e-mail, der den 8. juni 2020 blev sendt til appellanten og chefen for enhed A af en kollega i enhed A. Selv om Retten bemærkede, at denne e-mail, der vedrørte de tre sager, som er nævnt i nærværende doms præmis 13, indeholdt bemærkninger og forslag til de næste skridt i behandlingen af disse sager, indebærer en sådan konstatering ikke, at den nævnte kollega i enhed A havde anmodet appellanten om at udføre arbejde. I øvrigt konstaterede Retten i den appellerede doms præmis 7, at chefen for enhed A som svar på den nævnte e-mail havde anført, at den nævnte kollega i enhed A, henset til appellantens orlov, skulle rådføre sig hos chefen for enhed C med henblik på at finde ud af, om sidstnævnte ønskede at afslutte de omhandlede sager inden omorganiseringen af OLAF den 16. juni 2020, eller om hun ønskede at afvente appellantens tilbagevenden fra sygeorlov, som var forventet efter denne dato.
198
For det andet bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 9, at sekretæren for enhed A havde sendt en e-mail til appellanten vedrørende appellantens kontorskifte i forbindelse med den interne omorganisering af OLAF, som er nævnt i nærværende doms præmis 14. I denne e-mail spurgte sekretæren ganske vist, om appellanten, henset til, at hun ville være på sygeorlov indtil den 22. juni 2020, tillod, at en tredjemand tog sig af at forberede flytningen af appellantens ting inden denne dato. En sådan anmodning om tilladelse kan imidlertid ikke sidestilles med, at der over for appellanten er fremsat en anmodning om, at hun skal udføre arbejde.
199
For det tredje konstaterede Retten i den appellerede doms præmis 10, at chefen for enhed C den 9. juni 2020 havde besvaret de e-mails, der er nævnt i nærværende doms præmis 7, og anført, at det, henset til omstændighederne, forekom meget vanskeligt at afslutte de omhandlede sager inden den 16. juni 2020. Det må imidlertid konstateres, at en sådan konstatering heller ikke kan indebære, at der over for appellanten blev fremsat en anmodning om, at hun skulle udføre arbejde.
200
Hvad i anden række angår den angivelige modstrid mellem den appellerede doms præmis 101 og 14 skal det bemærkes, at Retten i den førstnævnte præmis tog stilling til de e-mails af 1. juli 2020, der er nævnt i den appellerede doms præmis 14, hvori chefen for enhed C stillede appellanten spørgsmål vedrørende sag E. I denne henseende fremhævede Retten, at disse udvekslinger ganske vist bestod i en anmodning om oplysninger vedrørende denne sag, således at der kunne foretages en analyse af den rapport, som appellanten havde udarbejdet, men at chefen for enhed C ligeledes havde præciseret, at der først forventedes et svar fra appellanten, efter at hun var vendt tilbage fra sygeorlov.
201
Disse betragtninger fra Rettens side er imidlertid på ingen måde i strid med konstateringen i den appellerede doms præmis 14, hvoraf fremgår dels, at chefen for enhed C den 1. juli 2020 havde sendt to e-mails til appellanten, hvori hun stillede hende spørgsmål vedrørende sag E, dels at appellanten havde besvaret disse e-mails den 6. juli 2020.
202
I tredje række har appellanten gjort gældende, at Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 102 af, at de e-mails, der blev sendt til appellanten, herunder invitationen til et møde via videokonference, var udformet i en høflig tone, er i strid med de faktiske omstændigheder, der er anført i den nævnte doms præmis 11 og 12.
203
Appellantens argument i denne henseende synes at hvile på en fejlagtig læsning af den appellerede doms præmis 102.
204
I den nævnte præmis 102 bemærkede Retten, at alle de e-mails, der var udvekslet mellem chefen for enhed C og appellanten, og som er nævnt i den appellerede doms præmis 100 og 101, var udfærdiget i en høflig og respektfuld tone.
205
Der kan ikke konstateres nogen selvmodsigelse mellem denne konstatering og den konstatering, der er foretaget i den appellerede doms præmis 11 og 12. De e-mails, der er omhandlet i den appellerede doms præmis 100 og 101, er nemlig dateret den 8. og den 9. juni 2020 og den 1. juli 2020, mens de e-mails, der er omhandlet i samme doms præmis 11 og 12, er dateret den 23. juni 2020.
206
Endvidere bemærkes, at selv hvis det antages, at appellanten i realiteten har til hensigt at anfægte Rettens læsning af de e-mails, der er omhandlet i den nævnte doms præmis 100 og 101, ved at henvise til de e-mails, der er nævnt i samme doms præmis 11 og 12, skal et sådant argument forkastes, eftersom det, således som det allerede er anført i nærværende doms præmis 160, ikke tilkommer Domstolen i en appelsag at sætte sin egen bedømmelse af beviserne i stedet for den, som Retten har foretaget.
207
Hvad angår appellantens argument om, at bemærkningen i den appellerede doms præmis 103, der bekræftede, at appellanten ikke skulle udføre det omhandlede arbejde, før efter at hun var vendt tilbage fra sygeorlov, er uforenelig med Rettens konstateringer i den nævnte doms præmis 16 og 17, skal det bemærkes, at appellanten med dette argument i realiteten har henvist til den appellerede domspræmis 104 og ikke dens præmis 103, for så vidt som Retten i den nævnte præmis 104 fastslog, at chefen for enhed C med hensyn til e-mailene af 26. og 31. august 2020 havde sørget for at præcisere, at det arbejde, som hun anmodede appellanten om udføre, ikke skulle udføres før efter afslutningen af appellantens sygeorlov.
208
Rettens betragtning i denne henseende er imidlertid ikke i strid med den appellerede doms præmis 16 og 17.
209
Retten bemærkede ganske vist i den appellerede doms præmis 16, at chefen for enhed C havde spurgt appellanten, om hun kunne godkende indholdet af et nyt udkast til den endelige rapport i sag E, og om hun kunne foretage visse undersøgelser hos EPO, hvilket udgør en anmodning om at udføre arbejde, der er rettet til appellanten. I denne præmis i den appellerede dom bemærkede Retten imidlertid ligeledes, at denne chef i en anden e-mail til appellanten havde præciseret, at e-mailen af 26. august 2020, der med henblik på godkendelse indeholdt et nyt udkast til den endelige rapport i en sag, var blevet sendt til hende med henblik på behandling, når hun vendte tilbage fra sygeorlov. I den appellerede doms præmis 104 henviste Retten imidlertid generelt til e-mailene af 26. og 31. august 2020 uden at hævde, at en sådan præcisering var blevet foretaget i den første e-mail af 26. august 2020.
210
Selv om Retten i den appellerede doms præmis 17 bemærkede, at chefen for enhed C i en første e-mail dateret den 31. august 2020 havde oplyst, at hun regnede med, at appellanten ville afslutte flere sager, når hun vendte tilbage fra orlov, og at chefen samme dag havde sendt appellanten to andre e-mails, der indeholdt henholdsvis et ændret udkast til den endelige rapport i en sag og en ny endelig rapport i en anden, havde denne chef præciseret, at appellanten udelukkende skulle behandle dem, når hun vendte tilbage fra sygeorlov.
211
I fjerde række er Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 105, hvorefter chefen for enhed C ikke var bekendt med de successive forlængelser af appellantens sygeorlov, ifølge appellanten i strid med den nævnte doms præmis 6, 11, 13, 16 og 18.
212
I denne henseende skal det bemærkes, at den appellerede doms præmis 6 vedrører en e-mail, som appellanten sendte til medarbejderne i enhed A den 2. juni 2020, uden at det af denne præmis fremgår, at chefen for enhed C havde kendskab til appellantens sygefravær.
213
I den appellerede doms præmis 11 fastslog Retten heller ikke, at chefen for enhed C havde kendskab til forlængelserne af denne orlov. Tværtimod fremgår det af denne præmis, at det var appellanten, der alene som svar på denne tjenestemands e-mail oplyste vedkommende om, at hun stadig var på sygeorlov.
214
Hvad angår den appellerede doms præmis 13 fremgår det heri alene, at sekretæren for enhed A den 30. juni 2020 havde sendt appellanten en ny e-mail for at spørge hende, om hun havde taget en beslutning vedrørende flytningen af sit kontor.
215
I den appellerede doms præmis 16 anførte Retten, at det var appellanten som i sit svar på en e-mail af 26. august 2020 fra chefen for enhed C, underrettede chefen om forlængelsen af sin sygeorlov.
216
I den appellerede doms præmis 18 bemærkede Retten blot, at appellanten den 6. september 2020 havde besvaret e-mailen af 31. august 2020 fra chefen for enhed C og anført, at hendes sygeorlov var blevet forlænget, og at de omhandlede sager kunne afsluttes uden hendes deltagelse.
217
I femte række har appellanten anført, at konstateringen i den appellerede doms præmis 147, hvorefter der i e-mailudvekslingerne mellem appellanten og chefen for enhed C og sekretæren for enhed A ikke blev nævnt nogen præcis dato for, hvornår appellanten ville vende tilbage fra sin sygeorlov, modsiges af konstateringen i den nævnte doms præmis 18.
218
I denne henseende er det tilstrækkeligt at fremhæve, at Retten i den appellerede doms præmis 18 bemærkede, at appellanten den 6. september 2020 havde besvaret e-mailen af 31. august 2020 fra chefen for enhed C og anført, at hendes sygeorlov var blevet forlænget, og at de omhandlede sager kunne afsluttes uden hendes deltagelse.
219
Det fremgår imidlertid ikke heraf, at Retten fastslog, at der forelå oplysning om, hvilken dato appellanten helt præcist ville vende tilbage fra sin sygeorlov.
220
Eftersom ingen af de forskellige argumenter, som appellanten har fremført til støtte for, at Retten skulle have givet en selvmodsigende begrundelse for sin dom, er begrundede, skal det andet anbringendes tolvte led forkastes som ugrundet.
221
Det andet anbringende skal derfor i sin helhed delvist afvises, delvis forkastes som ugrundet.
222
Da alle af de af appellanten fremsatte anbringender er blevet forkastet, skal appellen forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
223
I henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
224
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da appellanten har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
XH bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.