61995CC0153_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Ved kendelse af 7. februar 1995 har Belgiens Raad van State stillet Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Skal artikel 8, stk. 2, litra b), i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 926/80 af 15. april 1980 fortolkes saaledes, at anvendelse af denne forordning paa en udfoersel skal naegtes, saafremt de produkter, for hvilke det nye monetaere udligningsbeloeb gaelder, blev indfoert mindre end seks maaneder foer udfoerslen?
2) Skal artikel 8, stk. 2, litra b), i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 926/80 af 15. april 1980 fortolkes saaledes, at anvendelse af denne forordning ogsaa skal naegtes med hensyn til udfoersel, for hvilken der skal betales monetaere udligningsbeloeb, saafremt der mindre end seks maaneder foer denne udfoersel blev foretaget en indfoersel, for hvilken en anden person end den, som udfoerte varerne, modtog monetaere udligningsbeloeb?«
2 De faktiske omstaendigheder i hovedsagen kan kort beskrives saaledes. Selskabet ANDRE en Co. (herefter »ANDRE«), som har hjemsted i Belgien, indgik otte kontrakter med franske og nederlandske selskaber, ifoelge hvilke ANDRE solgte nogle partier korn. Kontrakterne bestemte, at de monetaere udligningsbeloeb, der eventuelt skulle betales, skulle baeres af saelgeren. Paa samme tid indgik ANDRE, for at skaffe sig den vare, der skulle leveres til koeberne, forskellige kontrakter med selskaber med hjemsted i Belgien, denne gang vedroerende ANDRE's koeb af de noedvendige partier korn. Ifoelge forelaeggelseskendelsen drejede det sig om varer, som de sidstnaevnte selskaber havde indfoert til Belgien. I det vaesentlige indgik ANDRE en kontrakt om udfoersel af varer, som tidligere var indfoert til Belgien af en anden erhvervsdrivende.
Efter at disse handelstransaktioner var indgaaet, men foer de blev gennemfoert, blev den belgiske franc devalueret. Foelgelig blev der ydet et monetaert udligningsbeloeb paa 8,6% ved indfoersel af visse landbrugsprodukter til Belgien og et monetaert udligningsbeloeb af samme stoerrelse blev opkraevet ved udfoersel fra samme land.
I henhold til forordning nr. 926/80 (1) ansoegte ANDRE Centrale Dienst voor Contingenten en Vergunningen (det centrale kontor for kontingenter og licenser, herefter »CDCV«) om fritagelse for opkraevning af monetaere udligningsbeloeb for de udfoersler, som selskabet foretog til Nederlandene og Frankrig. Denne forordning bestemmer nemlig, at den paagaeldende medlemsstat »under visse omstaendigheder kan [indroemme] fritagelse for opkraevning af monetaere udligningsbeloeb ved indfoersler eller udfoersler, der gennemfoeres i henhold til kontrakter, som blev afsluttet foer de monetaere udligningsbeloeb blev forhoejet eller indfoert« (2). CDCV afslog imidlertid ansoegningen. Grunden til dette afslag ligger ifoelge den kompetente myndighed i artikel 8, stk. 2, litra b), i forordning nr. 926/80, hvorefter der ikke kan gives fritagelse, »naar det konstateres, at det produkt, for hvilket det nye monetaere udligningsbeloeb anvendes, henholdsvis genudfoeres eller genindfoeres inden seks maaneder efter dets indfoersel eller udfoersel«. Ifoelge CDCV var denne betingelse ikke opfyldt i det foreliggende tilfaelde, da de af ANDRE udfoerte varer paa ny var blevet indfoert til Belgien, selv om det var af en anden erhvervsdrivende, foer den naevnte frist paa seks maaneder begyndte at loebe.
ANDRE indbragte sagen for Raad van State, hvorved selskabet bestred lovligheden af afslaget paa dets ansoegning om fritagelse. Den forelaeggende ret har foelgelig stillet Domstolen de naevnte praejudicielle spoergsmaal.
3 Begge de praejudicielle spoergsmaal angaar samme problem ud fra to forskellige aspekter og kan derfor behandles samlet. Domstolen skal tage stilling til, om forbuddet mod at give fritagelse i artikel 8, stk. 2, litra b), i forordning nr. 926/80 ogsaa gaelder, naar indfoerslen og den paagaeldende udfoersel af varerne inden for fristen paa seks maaneder foretages af forskellige erhvervsdrivende.
Kommissionen og den belgiske regering har foreslaaet at svare bekraeftende, i det vaesentlige fordi artikel 8, stk. 2, litra b), henviser til den omstaendighed, at produktet »genudfoeres eller genindfoeres inden seks maaneder efter dets indfoersel eller udfoersel«. Der er altsaa tale om en omstaendighed, som foreligger, naar det samme produkt krydser graensen to gange, og som lovgiver har ment at maatte tage i betragtning »objektivt«, dvs. uafhaengigt af, om det er den samme person, der har genindfoert eller genudfoert produktet. Og det er efter deres opfattelse fuldt berettiget. Der er nemlig en kompensation mellem den fordel, der bestaar i udbetaling af et monetaert udligningsbeloeb ved indfoersel, og den ulempe, som bestaar i forpligtelsen til at betale et tilsvarende monetaert udligningsbeloeb ved udfoersel af samme produkt. Den undersoegte bestemmelse skal ifoelge dem netop sikre denne ligevaegt.
4 Kommissionens og den belgiske regerings opfattelse kan efter min mening ikke tiltraedes. For det foerste vil jeg bemaerke, at det argument om ordlyden, som de goer gaeldende, ikke giver afgoerende holdepunkter for loesningen af dette problem. Selv hvis det erkendes - men dette punkt er alt andet end klart (3) - at artikel 8, stk. 2, litra b), forbyder at give fritagelse, naar det produkt, der skal udfoeres, er blevet indfoert til samme stat inden for fristen paa seks maaneder, staar det dog stadig tilbage at afgoere, om det har betydning, at den forudgaaende indfoersel er foretaget af en anden person end eksportoeren. Og dette er efter min mening noeglepunktet i denne sag. Bestemmelsen gaar ikke udtrykkeligt i hverken den ene eller den anden retning. Loesningen maa altsaa findes i den raeson, i den logik, som ligger til grund for den ved forordning nr. 926/80 indfoerte ordning.
Formaalet med forordningen er at undgaa, at eksportoeren lider tab ved at skulle betale et monetaert udligningsbeloeb, som er indfoert, efter at kontrakten er indgaaet. Derfor giver forordningen den paagaeldende stat mulighed for at fritage denne erhvervsdrivende fra anvendelse af det nye monetaere udligningsbeloeb. Der er her tale om en ubestridelig kendsgerning, som allerede foelger af betragtningerne til den paagaeldende retsakt: »Det vaesentligste kriterium for en saadan fritagelse maa vaere at hindre uundgaaelig skade i forbindelse med indfoerelsen af nye monetaere udligningsbeloeb eller forhoejelsen af eksisterende udligningsbeloeb som foelge af en saerlig monetaer foranstaltning, der beroerer import- og eksportforretninger, som gennemfoeres paa grundlag af kontrakter, der er indgaaet, foer den paagaeldende monetaere foranstaltning traeffes« (4). Derfor defineres den i denne forordning fastsatte fritagelse som en »billighedsklausul« (5). At dette og intet andet er forordningens formaal bekraeftes dernaest af artikel 8, stk. 1, som bestemmer, at »der kan kun fritages for opkraevning, saafremt ansoegeren, eller den kontraherende part, for hvis regning han optraeder ved opkraevning af nye monetaere udligningsbeloeb paafoeres en merudgift, som den paagaeldende ikke har kunnet afvaerge ved normal omhu«. Artikel 8, stk. 3, peger i samme retning med disse ord: »Giver udviklingen paa valutamarkederne anledning til fortjeneste for den beroerte part ... traekkes den paagaeldende fortjeneste fra merudgiften«. Dette bekraefter efter min opfattelse, at fritagelsen netop er berettiget, fordi man har villet undgaa, at den erhvervsdrivende, fordi den oekonomiske foranstaltning traeffes, skal baere en merudgift, som ikke var forudset, da kontrakten blev indgaaet.
Dette er forordningens formaal. Det ses herefter, at faellesskabslovgiver har udelukket fritagelse, »naar det konstateres, at det produkt, for hvilket det nye monetaere udligningsbeloeb anvendes, henholdsvis genudfoeres eller genindfoeres inden seks maaneder efter dens indfoersel eller udfoersel«. I saa fald udsaettes den erhvervsdrivende nemlig ikke for tab af nogen art: Den samme erhvervsdrivendes genudfoersel eller genindfoersel kompenserer her for ulempen ved, at der ikke gives fritagelse. Det er altsaa klart, at denne kompenserende virkning kun kan indtraede, hvis det er den samme person, som optraeder paa markedet, foerst som importoer, dernaest som eksportoer. Hvis det paagaeldende produkt nemlig ved sin indfoersel til den paagaeldende stat giver anledning til udbetaling af et monetaert udligningsbeloeb, er det kun importoeren, der nyder godt af denne fordel. Den anden erhvervsdrivende, i skikkelse af eksportoeren, lider for sit vedkommende alene den negative foelge af at maatte betale et monetaert udligningsbeloeb, naar varen forlader landet. Til syvende og sidst mener jeg i modsaetning til Kommissionen ikke, at man kan tale om kompensation mellem den fordel, som den ene har, og den ulempe, som den anden lider. I betragtning af mekanismen med monetaere udligningsbeloeb, saaledes som den er fastsat ved forordningen, maa den opnaaede fordel og tilsvarende den lidte ulempe betragtes udelukkende i forhold til én og samme person, nemlig den paagaeldende erhvervsdrivende.
Herefter mener jeg, at artikel 8, stk. 2, litra b), skal fortolkes saaledes, at fritagelsen kun kan naegtes, hvis produktet genudfoeres eller genindfoeres af samme person. Hvis dette ikke var tilfaeldet, ville den klare hensigt med den undersoegte bestemmelse - nemlig som sagt at beskytte den beroerte erhvervsdrivendes situation - blive tilintetgjort. Ifoelge Kommissionen derimod ville den paagaeldende blive naegtet fritagelse, alene fordi det tab, som han lider som foelge af en monetaer foranstaltning, saa at sige opvejes af den fordel, som en anden erhvervsdrivende har draget af samme foranstaltning.
5 Kommissionen har imidlertid indvendt, at det her fremfoerte resultat let ville foere til misbrug. Ifoelge Kommissionen ville den erhvervsdrivende ved indfoersel modtage et pengebeloeb i form af monetaere udligningsbeloeb; produktet kunne dernaest udfoeres straks efter af en anden person, som under henvisning til artikel 8, stk. 2, litra b), ikke ville vaere forpligtet til at betale monetaere udligningsbeloeb ved udfoersel. Importoeren og eksportoeren kunne indgaa en hemmelig aftale med hinanden om at dele den fordel, som ville ligge i, at de dels modtog et monetaert udligningsbeloeb ved varernes ankomst, og dels ved, at de blev fritaget for forpligtelsen til at betale et monetaert udligningsbeloeb af samme stoerrelse, naar disse varer blev udfoert. Jeg er ikke desto mindre heller ikke overbevist af dette argument. Jeg vil ikke benaegte, at ordningen kan give anledning til misbrug. Jeg er endog enig i, at det netop er af denne grund, at lovgiver har afskaffet den ved forordning nr. 1084/84 (6) uden at erstatte den med en tilsvarende ordning. Det er imidlertid en kendsgerning, at forordning nr. 926/80 stadig var gaeldende paa tidspunktet for de her omhandlede faktiske omstaendigheder, og frygt for eventuelt misbrug kan ikke foranledige domstolen til at aendre bestemmelserne. Den bestemmelse, der skal anvendes, giver ikke plads for nogen tvivl: Fritagelse kan kun gives, hvis betaling af det nye monetaere udligningsbeloeb paafoerer ansoegeren »en merudgift«. Bestemmelsen henviser efter sin ordlyd til den ulempe, som den paagaeldende lider i dette tilfaelde. Og som jeg allerede har sagt, er det ikke muligt ved hjaelp af fortolkning at udelukke anvendelse af den paagaeldende bestemmelse. Det tilkommer den kompetente nationale myndighed - og naturligvis de nationale domstole i tilfaelde af tvist - eventuelt at naegte at give ret til fritagelse, hvis det viser sig, at importoeren og eksportoeren i strid med faellesskabsretten hemmeligt har truffet aftale paa den af Kommissionen anfoerte maade. Hvis man naegter at anvende bestemmelsen paa en person, som ikke har indgaaet saadanne aftaler, for at forhindre mulig misbrug, forekommer det mig at vaere et for radikalt middel, og navnlig i strid med forordningens ordlyd og aand.
Forslag til afgoerelse
6 Paa grundlag af de foregaaende betragtninger foreslaar jeg foelgelig Domstolen at besvare de af Belgiens Raad van State stillede spoergsmaal saaledes:
»Artikel 8, stk. 2, litra b), i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 926/80 af 15. april 1980 om fritagelse for monetaere udligningsbeloeb i visse tilfaelde skal fortolkes saaledes, at den alene forbyder at give den i forordningen fastsatte fritagelse for forpligtelsen til at betale et monetaert udligningsbeloeb ved udfoersel, naar de udfoerte varer tidligere er blevet indfoert til samme stat inden for fristen paa seks maaneder af samme erhvervsdrivende.«
(1) - Kommissionens forordning (EOEF) nr. 926/80 af 15.4.1980 om fritagelse for monetaere udligningsbeloeb i visse tilfaelde (EFT L 99, s. 15).
(2) - Jf. foerste betragtning.
(3) - Artikel 8, stk. 2, litra b), bestemmer nemlig ikke, at fritagelsen skal naegtes, naar det udfoerte produkt i sin tid er blevet indfoert inden for fristen paa seks maaneder; bestemmelsen drejer sig tvaertimod om det tilfaelde, hvor det udfoerte produkt »genindfoeres« inden for denne frist. Denne bestemmelse synes altsaa at henvise til en fremtidig situation, snarere end en fortidig situation; hvis man betragter eksportoerens situation, som er den, der interesserer os her, vil den betingelse, som er til hinder for fritagelsen, vaere, at den paagaeldende vare efterfoelgende genindfoeres; parallelt vil importoeren ikke kunne faa fritagelse, hvis produktet efterfoelgende genudfoeres. Denne fortolkning kan bekraeftes af artikel 11, stk. 3, litra j), som bestemmer, at den paagaeldende i sin ansoegning om fritagelse skal angive, »hvorvidt de udfoerte produkter skal genindfoeres«. Dette synes at bekraefte, at hindringen for bevilling af fritagelse bestaar i en fremtidig begivenhed (skal genindfoeres) snarere end i en fortidig begivenhed (i dette tilfaelde ville bestemmelsen have lydt: tidligere er blevet indfoert).
(4) - Jf. fjerde betragtning.
(5) - Jf. tredje betragtning.
(6) - Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1084/84 af 18.4.1984 om ophaevelse af forordning (EOEF) nr. 926/80 (EFT L 106, s. 26).