62009CP0197
GENERALADVOKAT J. MAZÁKS
STILLINGTAGEN
fremsat den 28. oktober 2009 (
1
)
Sag C-197/09 RX-II
M
mod
Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMEA)
»Fornyet prøvelse af dommen i sag T-12/08 P — sagen moden til påkendelse — retfærdig rettergang — kontradiktionsprincippet — påvirkning af fællesskabsrettens ensartede anvendelse eller sammenhæng«
1.
Ved beslutning af 24. juni 2009 (
2
) (herefter »Domstolens beslutning af 24. juni 2009«) vedtog Domstolen, at der skulle foretages en fornyet prøvelse af den dom, der blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (herefter »Retten«) den 6. maj 2009 i sagen M mod EMEA (
3
) (herefter »Rettens dom af 6. maj 2009«). Ifølge denne beslutning skal den fornyede prøvelse behandle spørgsmålet om, hvorvidt Rettens dom af 6. maj 2009 påvirker fællesskabsrettens ensartethed eller sammenhæng, idet Retten som appelinstans har fortolket begrebet »sagen er moden til påkendelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 61 i Domstolens statut og artikel 13, stk. 1, i bilaget hertil, således, at Retten har mulighed for at overtage behandlingen af en sag og træffe afgørelse om realiteten, uanset den omstændighed, at den appel, der er forelagt den, vedrører undersøgelsen af en formalitetsindsigelse rejst ved førsteinstansen, og selv om der vedrørende det punkt i sagen, som Retten overtog behandlingen af, ikke havde fundet nogen kontradiktorisk drøftelse sted for denne eller for Retten for EU-personalesager (herefter »Personaleretten«) som førsteinstans.
2.
Eftersom dette er første gang, Domstolen skal foretage en fornyet prøvelse af en afgørelse truffet af Retten som andeninstans (
4
), er det min opfattelse, at det er nødvendigt kort at belyse visse grundlæggende aspekter af denne procedure.
3.
I henhold til artikel 220, stk. 1, EF har Domstolen inden for rammerne af sin kompetence til opgave at værne om lov og ret ved fortolkningen og anvendelsen af traktaten. Muligheden for at foretage en fornyet prøvelse af Rettens afgørelse i en appelsag er efter min mening en af måderne, hvorpå Domstolen kan udfylde denne rolle.
4.
Det skal imidlertid understreges, at der er tale om et særligt retsmiddel, der ydermere er det sidst anvendelige. Dette fremgår for det første af den generelle udformning af fællesskabsrettens domstolsordning og for det andet af betingelserne for en fornyet prøvelse, som Domstolens særlige afdeling i henhold til artikel 123b i dens procesreglement påser opfyldelsen af inden iværksættelse af proceduren, og endelig fremgår det af udfaldet af den fornyede prøvelse, som efter afgørelsen om, at sagen kan prøves på ny, består i en konstatering af, hvorvidt Rettens afgørelse påvirker fællesskabsrettens ensartethed eller sammenhæng.
5.
Den fornyede prøvelse har udelukkende til formål at beskytte fællesskabsrettens ensartethed og sammenhæng, der vil være i fare, såfremt Retten træffer en forkert afgørelse i en appelsag (
5
). Heraf følger, at en fornyet prøvelse ikke har til formål at beskytte de omhandlede parter i en sag, men derimod at beskytte fællesskabsretten.
6.
Den fornyede prøvelse har dermed ikke til formål at korrigere de forkerte afgørelser, som Retten har truffet i appelsager i almindelighed, men udelukkende til formål at korrigere de forkerte afgørelser, som Retten har truffet i appelsager, og som påvirker fællesskabsrettens ensartethed eller sammenhæng. En forkert afgørelse har efter min mening kun en sådan virkning, såfremt den er i strid med et af de grundlæggende fællesskabsretlige principper, der ifølge nyere retspraksis fra Domstolen har forfatningsretlig status (
6
), og som dermed er med til at sikre fællesskabsrettens ensartethed og sammenhæng, når de iagttages.
7.
Som tidligere nævnt skal jeg indledningsvis gennemgå baggrunden for den fornyede prøvelse. Dernæst undersøger jeg, om Rettens dom af 6. maj 2009 er behæftet med en mangel, og hvis dette er tilfældet, vil jeg til sidst koncentrere mig om spørgsmålet om, hvorvidt Rettens dom af 6. maj 2009 påvirker fællesskabsrettens ensartethed eller sammenhæng.
Baggrunden for den fornyede prøvelse
8.
M har nedlagt påstand om annullation af afgørelse af 25. oktober 2006, hvorved Det Europæiske Lægemiddelagentur (herefter »EMEA«) afslog hans ansøgning om nedsættelse af et invaliditetsudvalg, samt af afgørelsen af 31. januar 2007, hvorved hans krav om erstatning blev afslået af EMEA, og nedlagt påstand om, at EMEA tilpligtes at betale ham en erstatning med renter på 100000 EUR for tjenstlige fejl.
9.
Ved kendelse af 19. oktober 2007 (
7
) (herefter »Personalerettens kendelse af 19. oktober 2007«) afviste Personaleretten at antage sagen til realitetsbehandling i henhold til afvisningspåstanden i henhold til Rettens procesreglements artikel 114, stk. 1 (
8
), uden at indlede en behandling af sagens realitet.
10.
M appellerede denne kendelse til Retten med påstand om ophævelse af kendelsen og om annullation af EMEA’s afgørelse af 25. oktober 2006, for så vidt han fik afslag på sin ansøgning af 8. august 2006 om nedsættelse af et invaliditetsudvalg og om erstatning for den skade, sagsøgeren havde lidt.
11.
Efter M’s begrundede begæring indledte Retten den mundtlige forhandling i henhold til artikel 146 i Rettens procesreglement.
12.
Ved dom af 6. maj 2009 ophævede Retten kendelsen afsagt af Personaleretten den 19. oktober 2007 samtidig med, at den selv traf afgørelse i sagen i medfør af artikel 13, stk. 1, i bilaget til Domstolens statut, idet den annullerede EMEA’s afgørelse af 25. oktober 2006, for så vidt som EMEA gav afslag på ansøgningen af 8. august 2006 om at forelægge Invaliditetsudvalget sagen og tilpligtede EMEA at betale en erstatning på 3000 EUR til sagsøgeren.
13.
Efter at førstegeneraladvokaten havde fremsat forslag om fornyet prøvelse af Rettens afgørelse af 6. maj 2009, vedtog Domstolen ved beslutning af 24. juni 2009, at der skulle foretages en fornyet prøvelse af denne dom, og at den fornyede prøvelse skal vedrøre spørgsmålet om, hvorvidt Rettens dom påvirker fællesskabsrettens ensartethed eller sammenhæng, idet Retten som appelinstans har fortolket begrebet »sagen er moden til påkendelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 61 i Domstolens statut og artikel 13, stk. 1, i bilaget hertil, således, at Retten har mulighed for at overtage behandlingen af en sag og træffe afgørelse om realiteten, uanset den omstændighed, at den iværksatte appel vedrører undersøgelsen af en formalitetsindsigelse rejst ved førsteinstansen, og selv om der vedrørende det punkt i sagen, som Retten har overtaget til behandling, ikke havde fundet nogen kontradiktorisk drøftelse sted for denne eller for Retten for EU-personalesager som førsteinstans. Domstolen har opfordret de interesserede parter, som er nævnt i artikel 23 i Domstolens statut, og parterne i sagen for Retten til at indgive skriftlige indlæg vedrørende dette spørgsmål.
14.
Der er indgivet skriftlige indlæg af M, EMEA, den italienske og den polske regering, Europa-Parlamentet, Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.
Spørgsmålet om, hvorvidt Rettens dom af 6. maj 2009 er behæftet med en fejl
15.
Det fremgår af Domstolens beslutning af 24. juni 2009, at Rettens dom af 6. maj 2009 ikke skal prøves i relation til den materielle ret, men i relation til spørgsmålet om en fejlagtig anvendelse af processuelle regler, nærmere bestemt artikel 13, stk. 1, i bilaget til Domstolens statut, hvorefter Retten som appelinstans skal hjemvise sagen til Personaleretten, såfremt der gives appellanten medhold, og i det omfang sagen ikke er moden til påkendelse (
9
).
16.
Jeg finder, at begrebet »sagen er moden til påkendelse« skal fortolkes i lyset af den fællesskabsretlige domstolsordning og i lyset af den rolle, en ret i førsteinstans har, og den rolle, en ret, der træffer afgørelse i en appelsag, har.
17.
Den materielle kompetence til at træffe afgørelse i tvisten mellem M og EMEA tilkom i den foreliggende sag Personaleretten. Denne kompetence blev aktiveret ved stævningens indgivelse, og den omfattede for det første en pligt til at undersøge, om sagen kunne antages til realitetsbehandling, og, hvis den kunne admitteres til realitetsbehandling, om sagsøger skulle gives medhold, henset til de retlige og faktiske omstændigheder, der var blevet fastlagt i henhold til kontradiktionsprincippet.
18.
Det er i denne forbindelse unødvendigt at bemærke, at det er utænkeligt, at der træffes en retsafgørelse om sagens realitet, uden at der først foretages en fastlæggelse af de faktiske omstændigheder. I den foreliggende sag var Personaleretten den eneste ret, der var materielt kompetent til at fastlægge de faktiske omstændigheder.
19.
I kendelsen af 19. oktober 2007 afviste Personaleretten sagen uden at behandle dens realitet. Denne mulighed fremgår af artikel 114 i Rettens procesreglement (
10
), der forfølger procesøkonomiske hensyn. Personaleretten fastlagde således ikke det faktiske og retlige grundlag med henblik på en eventuel realitetsbehandling af sagen.
20.
Tvisten mellem M og EMEA kom først for Retten som følge af en appel, der i henhold til artikel 11, stk. 1, i bilaget til Domstolens statut skal begrænses til retsspørgsmål, og dermed kun kan støttes på, at Personaleretten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl i sagen ved denne ret, som krænker den pågældende parts interesser, eller at Personaleretten har overtrådt fællesskabsretten.
21.
Det følger af denne appeldefinition, at en appelinstans er bundet af de faktiske omstændigheder, som førsteinstansen — i dette tilfælde Personaleretten — har fastlagt.
22.
Eftersom Personaleretten ved kendelsen afviste sagen fra realitetsbehandling, var formålet med appellen efter min mening udelukkende at besvare spørgsmålet om, hvorvidt sagen kunne antages til realitetsbehandling. Eftersom de faktiske omstændigheder ikke var blevet fastlagt, og Personaleretten således ikke havde fastlagt de faktiske omstændigheder, kunne Retten dermed ikke træffe afgørelse om sagens realitet.
23.
Jeg mener, at det er muligt at konkludere i al almindelighed, at når Personaleretten ved kendelse afviser en sag uden at træffe afgørelse om sagens realitet, er sagen ikke moden til, at Retten kan træffe afgørelse som appelinstans.
24.
En sådan adfærd fra Rettens side som i det foreliggende tilfælde er efter min mening udtryk for, at den fællesskabsretlige domstolsordning har fungeret mangelfuldt.
25.
Denne mangel består i en sammenblanding med hensyn til, hvilken domstol der har den materielle kompetence. Retten har som andeninstans påtaget sig det, der i det væsentlige kendetegner Personalerettens materielle kompetence, bl.a. for så vidt angår den fastlæggelse af de faktiske omstændigheder, der er afgørende med henblik på at træffe afgørelse om sagens realitet.
26.
Dermed har Retten de facto handlet som førsteinstans. Inden for rammerne af en appelsag, som er begrænset til retsspørgsmål, var det ikke muligt at anvende kontradiktionsprincippet, der typisk alene finder anvendelse i en sag for førsteinstansen. Inden for rammerne af en appelsag er det kun muligt at vurdere, om kontradiktionsprincippet er blevet tilsidesat i forbindelse med en sag for førsteinstansen.
27.
Det følger heraf, at ved at agere som i den foreliggende sag har Retten tilsidesat princippet om ret til at få sagen behandlet af den kompetente retsinstans, hvorefter ingen må fratages adgangen til den ved loven etablerede domstol (
11
). Med henblik på fastlæggelsen de faktiske omstændigheder og deres subsumption under en retsregel er det Personaleretten, der er en sådan domstol. Denne konklusion er tæt forbundet med spørgsmålet om en retsinstans’ sammensætning, som ifølge Domstolens retspraksis udgør hjørnestenen i retten til en retfærdig rettergang (
12
).
28.
Som følge af, at Retten som appelinstans afsagde dom om sagens realitet, fortabte den tabende part muligheden for retsbeskyttelse gennem iværksættelse af appel (
13
). Det skal i denne forbindelse bemærkes, at princippet om effektiv retsbeskyttelse ifølge Domstolens faste praksis (
14
) er et almindeligt fællesskabsretligt princip, der udspringer af medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner, og som er fastslået i artikel 6 og 13 i EMRK. Dette princip blev i øvrigt bekræftet ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret i Nice den 7. december 2000 (
15
).
29.
Det skal afslutningsvis konstateres, at Rettens dom af 6. maj 2009 er behæftet med en fejl som følge af den fejlagtige fortolkning af artikel 13, stk. 1, i bilaget til Domstolens statut.
Spørgsmålet om, hvorvidt Rettens dom af 6. maj 2009 påvirker fællesskabsrettens ensartethed eller sammenhæng
30.
Efter min mening falder følgerne af den fejlagtige fortolkning af artikel 13, stk. 1, i Domstolens status uden for rammerne af tvisten mellem M og EMEA, og dermed påvirker Rettens dom af 6. maj 2009 fællesskabsrettens ensartethed og sammenhæng, idet den blev afsagt på baggrund af denne fejlagtige fortolkning.
31.
Som jeg allerede har påpeget i punkt 6, påvirker en fejlagtig fortolkning udelukkende fællesskabsrettens ensartethed eller sammenhæng, såfremt den er i strid med et af de grundlæggende fællesskabsretlige principper. Efter min mening er denne betingelse opfyldt i den foreliggende sag.
32.
Efter min opfattelse har den fejlagtige fortolkning af artikel 13, stk. 1, i bilaget til Domstolens statut medført en tilsidesættelse af retten til at blive hørt ved Personaleretten, der i den foreliggende sag var den eneste ret, der materielt set havde kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder i henhold til kontradiktionsprincippet med henblik på at træffe afgørelse om tvistens realitet. Retten til en retfærdig rettergang, der ifølge Domstolens retspraksis er en grundlæggende rettighed (
16
), som Den Europæiske Union respekterer som et almindeligt princip i medfør af artikel 6, stk. 2, EU, er ligeledes blevet tilsidesat, eftersom retten til at blive hørt udgør en af bestanddelene heri.
33.
Som jeg desuden allerede har anført i punkt 27, har Retten, idet den har truffet afgørelse om realiteten, endvidere tilsidesat princippet om retten til at få sagen behandlet af den kompetente retsinstans og princippet om retsbeskyttelse gennem iværksættelse af appel, hvilke principper ligeledes er udtryk for retten til en retfærdig rettergang.
34.
Min konklusion er under hensyn til ovenstående, at Rettens dom af 6. maj 2009 påvirker Fællesskabsrettens ensartethed og sammenhæng.
Om omfanget af en ophævelse af Rettens dom af 6. maj 2009
35.
Selv om jeg er bevidst om omfanget af den fornyede prøvelse af Rettens dom af 6. maj 2009, som det blev fastlagt ved Domstolens beslutning af 24. juni 2009, skal det bemærkes, at det fremgår af den fornyede prøvelse af denne dom, at flere aspekter af retten til en retfærdig rettergang er blevet tilsidesat under sagen ved Retten. Tilsidesættelsen af denne grundlæggende rettighed påvirker i sine konsekvenser Rettens dom af 6. maj 2009 i dens helhed (
17
). Jeg foreslår derfor Domstolen at ophæve dommen i sin helhed og hjemvise sagen til Retten.
36.
Det er ikke muligt at fastslå, hvilke af virkningerne af den af Retten trufne afgørelse, der skal betragtes som endelige for parterne i sagen i den forstand, der omhandles i artikel 62b, stk. 1, i Domstolens statut. Eftersom de faktiske omstændigheder, som ligger til grund for sagen, blev fastlagt i strid med retten til en retfærdig rettergang, kan Domstolen heller ikke træffe endelig afgørelse i sagen i den forstand, som er omhandlet i artikel 62b, stk. 1, i Domstolens statut.
Stillingtagen
37.
Henset til ovenstående betragtninger, foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»1)
Dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Appelafdelingen) den 6. maj 2009, sag T-12/08 P, M mod EMEA, påvirker fællesskabsrettens ensartethed og sammenhæng, idet Retten som appelinstans har fortolket begrebet »sagen er moden til påkendelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 61 i Domstolens statut og artikel 13, stk. 1, i bilaget hertil, således, at Retten har mulighed for at overtage behandlingen af en sag og træffe afgørelse om realiteten, uanset den omstændighed, at den appel, der er forelagt den, vedrørte undersøgelsen ved førsteinstansens behandling af en formalitetsindsigelse.
2)
Dommen afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 6. maj 2009, sag T-12/08 P, M mod EMEA, ophæves.
3)
Sagen hjemvises til De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Sag C-197/09 RX, Sml. I, s. 12033.
(
3
) – Sag T-12/08 P, endnu ikke trykt i Sml. Pers.
(
4
) – Denne mulighed er indeholdt i artikel 225, stk. 2, andet afsnit, EF og i artikel 62, 62a og 62b i Domstolens statut.
(
5
) – Ved »forkert afgørelse« forstås en beslutning, der i materiel henseende er forkert, eller en beslutning, som materielt set er rigtig, men som er truffet ved fejlagtig anvendelse af de processuelle bestemmelser.
(
6
) – Jf. dom af 15.10.2009, sag C-101/08, Audiolux m.fl., Sml. I, s. 9823, præmis 63.
(
7
) – Sag F-23/07, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser.
(
8
) – Procesreglementet for Personaleretten trådte først i kraft den 1.11.2007. Indtil denne dato fandt procesreglementet for Retten i Første Instans anvendelse på Personaleretten i henhold til artikel 3, stk. 4, i Rådets afgørelse 2004/752/EF, Euratom af 2.11.2004 om oprettelse af en ret for EU-personalesager.
(
9
) – Denne forpligtelse påhviler ligeledes Domstolen, når den træffer afgørelse i en appelsag i henhold til artikel 61 i Domstolens statut, selv om bestemmelsens ordlyd er en smule anderledes.
(
10
) – Artikel 114 i Rettens procesreglement fandt på daværende tidspunkt tilsvarende anvendelse på Personaleretten i henhold til artikel 3, stk. 4, i Rådets afgørelse 2004/752/EF, Euratom af 2.11.2004 om oprettelse af en ret for EU-personalesager.
(
11
) – I den foreliggende sag findes de for sagen relevante bestemmelser i EF-traktaten og Domstolens statut.
(
12
) – Jf. i denne retning dom af 19.2.2009, sag C-308/07 P, Gorostiaga Atxalandabaso mod Parlamentet, Sml. I, s. 1059, præmis 42.
(
13
) – Under forudsætning af, at der i de processuelle bestemmelser foreskrives en sådan mulighed for appel.
(
14
) – Jf. i denne retning dom af 16.7.2009, sag C-12/08, Mono Car Styling, Sml. I, s. 6653, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis.
(
15
) – EFT C 364, s. 1.
(
16
) – Jf. i denne retning dommen i sagen Gorostiaga Atxalandabaso mod Parlamentet, nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis.
(
17
) – Denne konklusion finder ligeledes anvendelse på de dele af dommens konklusion, der vedrører sagens omkostninger.