61982CJ0136_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indgivet til Domstolens justitskontor den 28 . april 1982 har staalvirksomheden Kloeckner-Werke AG, Duisburg, Forbundsrepublikken Tyskland, i medfoer af EKSF-traktatens artikel 33, stk . 2, anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens meddelelse af 24 . marts 1982, hvorved Kommissionen i medfoer af den generelle beslutning nr . 1831/81 af 24 . juni 1981 om indfoerelse af en overvaagningsordning og et nyt system for produktionskvotaer for visse produkter for virksomhederne i jern- og staalindustrien ( EFT L 180, s . 1 ) fastsatte den sagsoegende virksomheds referenceproduktioner og -maengder samt produktions- og leveringskvotaer for produkter, der er afledet af gruppe I, for andet kvartal af 1982 .
2 Til stoette 136/82for sit soegsmaal har sagsoegeren fremfoert en raekke anbringender, der kan sammenfattes saaledes :
1 . Raadet har ikke forskriftsmaessigt givet sit samtykke til beslutning nr . 1831/81 ;
2.Kommissionen har ved fastsaettelsen af produktionskvotaerne tilsidesat sin forpligtelse til at sikre en mindsteudnyttelse af produktionskapaciteten, og den har i denne henseende ikke begrundet beslutning nr . 1831/81 ;
3.Kommissionen har ikke ved fastsaettelsen af produktionskvotaerne taget hensyn til virkningerne af den ulovlige statsstoette, der af en raekke medlemsstater ydes disse staalvirksomheder ;
4.Kommissionen har erstattet de produktionskvotaer, der omhandles i artikel 58, med »leveringskvotaer« for det faelles marked, og den har fastsat eksportkvotaer .
3 Sagsoegeren har nedlagt foelgende subsidiaere paastande :
a ) De produktionskvotaer, der er fastsat ved den anfaegtede beslutning, annulleres i det omfang, de for gruppe Ia og Ib er lavere end naermere bestemte maengder ;
§ 1983_SAG136/82
§ LO :
§ 1614
§ LU :
b)produktionskvotaerne annulleres i det omfang, produktionen er bestemt til tredjelande ;
c)den anfaegtede beslutning annulleres i det omfang, den fastlaegger, hvilken del af produktionskvotaerne der kan leveres til det faelles marked .
4 Hvad angaar de subsidiaere paastande maa det fastslaas, at paastanden under a ) er omfattet af det ovennaevnte andet anbringende, og at paastandene under b ) og c ) er omfattet af det ovennaevnte fjerde anbringende . Disse paastande skal derfor behandles sammen med de principale paastande, som de knytter sig til .
5 Indledningsvis skal det ligeledes bemaerkes, at sagsoegerens anbringender under naervaerende sag i vidt omfang er sammenfaldende med de anbringender, der blev fremsat til stoette for paastandene i sag 119/81, hvori der blev afsagt dom den 7 . juli 1982 ( Sml . 1982, s . 2627 ) mellem de samme parter . Under naervaerende sag maa der imidlertid tages hensyn til, at beslutning nr . 2794/80 af 31 . oktober 1980 ( EFT L 291, s . 1 ), der udgjorde grundlaget for den beslutning, som sag 119/81 angik, i mellemtiden er blevet erstattet af ovennaevnte beslutning nr . 1831/81, og at sagsoegeren yderligere har fremsat nye argumenter til stoette for sit soegsmaal . De retlige og faktiske omstaendigheder, der allerede er taget stilling til ved den tidligere dom, og de nye spoergsmaal, der er rejst ved den nu anlagte sag, boer derfor behandles under ét .
1 . Manglende samtykke fra Raadet
6 Sagsoegeren har ikke bestridt, at Raadet har givet sit samtykke med hensyn til beslutning nr . 1831/81 . Tvisten drejer sig om, hvorvidt samtykket blev givet i overensstemmelse med de betingelser, der kraeves efter EKSF-traktatens artikel 58 .
7 Ifoelge sagsoegeren skulle Kommissionen have forelagt Raadet, ikke mere eller mindre konkrete forslag, men et fuldstaendigt udformet forslag . Hvis der rejses indsigelse, maa Kommissionen derfor vaere forpligtet til at godtgoere, at den beslutning, den har truffet, svarer til den ordlyd, der blev forelagt Raadet, og som dette har godkendt . Dersom dette ikke godtgoeres, kan beslutningen § OMMISSIONEN
§ LO :
§ 1615
§ LU :
ikke anses for at vaere i overensstemmelse med Faellesskabets legalitetskrav og vil derfor kunne stoede paa modstand fra medlemsstaternes side . For at kunne kontrollere, om den fulgte fremgangsmaade er i overensstemmelse med de krav, der stilles i artikel 58, har sagsoegeren kraevet Raadets moedeprotokollater og baandoptagelsen af Raadets forhandlinger fremlagt .
8 Sagsoegerens standpunkt tager imidlertid hverken hensyn til den kompetencefordeling, der er gennemfoert ved artikel 58, eller til principperne for det retsfastsaettelsessystem, der er gennemfoert ved EKSF-traktaten .
9 Ifoelge artikel 58, stk . 1, foerste afsnit, tilkommer det Kommissionen at fastslaa, at der foreligger en aabenbar krise . Bliver det fastslaaet, at en saadan krise foreligger, og goer de i artikel 57 angivne virkemidler det ikke muligt at imoedegaa denne situation, er Kommissionen efter artikel 58 forpligtet til at indfoere et kvotasystem for produktionen . Befoejelsen til at gennemfoere passende foranstaltninger tilkommer efter artikel 58 Kommissionen, selv om denne kun kan handle med Raadets »samtykke« .
10 I artikel 58 er der indfoert en form for samvirke mellem Kommissionen og Raadet, men artiklen har ikke fastsat den naermere fremgangsmaade . Herefter tilkommer det de to institutioner efter faelles overenskomst og under iagttagelse af deres respektive kompetencer at fastlaegge formerne for samarbejdet . Betingelserne ifoelge artikel 58 er saaledes opfyldt, saafremt samarbejdet munder ud i Raadets samtykke til det »kvotasystem«, som Kommissionen foreslaar indfoert, uden at det er noedvendigt, at de to institutioner paalaegges en pligt til at behandle et udkast til beslutning, der er udformet i enkeltheder .
11 Som Domstolen allerede har bemaerket det i dommen af 7 . juli 1982, bestaar der en formodning for, at Kommissionens beslutning, i hvis praeambel det anfoeres, at Raadets samtykke foreligger, er blevet udstedt paa forskriftsmaessig vis . Sagsoegeren har alene stillet en raekke hypotetiske spoergsmaal vedroerende mulige tilsidesaettelser af forskrifterne, der kan forekomme i forholdet mellem Kommissionen og Raadet, men har ikke fremfoert det mindste holdepunkt, der kan rejse tvivl om, at Raadets samtykke er indhentet paa en maade, der opfylder kravene i artikel 58 . Der er derfor ingen grund til at bestemme, at der skal foranstaltes bevisfoerelse herom .
§ 1983_SAG136/82
§ LO :
§ 1616
§ LU :
12 Hvad endelig angaar de krav, der maa stilles med hensyn til legaliteten i Faellesskabet, skal Domstolen bemaerke, at det soegsmaalssystem, der er fastsat i EKSF-traktaten, i denne henseende giver tilstraekkelige garantier . Raadet og medlemsstaterne har ifoelge EKSF-traktatens artikel 33 mulighed for at indbringe en af Kommissionen truffet beslutning for Domstolen, dersom de finder, at Raadets samtykke ikke er blevet givet i overensstemmelse med de gaeldende betingelser . I denne sag er det tilstraekkeligt at konstatere, at der ikke er rejst saadanne indsigelser mod beslutning nr . 1831/81 inden for de i traktaten fastsatte frister .
13 Dette anbringende maa derfor forkastes .
2 . Tilsidesaettelse af forpligtelsen til at sikre en mindsteudnyttelse af produktionskapaciteten
14 Sagsoegeren har i denne sag i det vaesentlige gentaget den argumentation, som allerede er fremfoert i sag 119/81 . Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen i sine bestraebelser for at finde frem til et »rimeligt grundlag«, maa have pligt til at sikre virksomhederne en mindstebeskaeftigelse, idet kvotaerne skal fastsaettes saaledes, at der sikres hver virksomhed en udnyttelse af dens produktionskapacitet, der svarer til faellesskabsgennemsnittet . Det er sagsoegerens opfattelse, at beslutning nr . 1831/81 endog har forvaerret sagsoegerens stilling i forhold til beslutning nr . 2794/80, fordi den nye beslutning ikke laengere giver mulighed for at forhoeje referenceproduktionen for virksomheder, hvis kapacitetsudnyttelsesgrad ligger under faellesskabsgennemsnittet, jfr . artikel 4, nr . 3, i den tidligere beslutning ; denne fordel er kun blevet opretholdt for halvdelens vedkommende, jfr . artikel 6, nr . 1, litra b ), i den nye beslutning .
15 Sagsoegeren har anfoert, at forvaerringen i virksomhedens situation som foelge af de nedsatte kvotaer endog truer virksomhedens eksistens og bringer den i en »noedretstilstand« . Efter sagsoegerens opfattelse kan formaalet med artikel 58 alene virkeliggoeres gennem en ordning, der er saaledes udformet, at virksomhederne garanteres en passende udnyttelse af den produktionskapacitet, som de for tiden har, og ikke saaledes, at deres faktiske produktion i forudgaaende perioder laegges til grund .
§ OMMISSIONEN
§ LO :
§ 1617
§ LU :
16 Sagsoegeren har ligeledes til stoette for dette anbringende opretholdt sin indsigelse mod Kommissionens fastsaettelse af sagsoegerens produktionskapacitet . Sagsoegeren har anfoert, at Domstolen ikke ved sin dom af 7 . juli 1982 har truffet endelig afgoerelse vedroerende dette punkt, og har derfor fastholdt de resultater, som udledes af en rapport af 1 . maj 1981, kaldet »Kawasaki-rapporten« . I denne sag henholder sagsoegeren sig yderligere til en sagkyndig erklaering, der er afgivet den 12 . januar 1982 af professor Jeschar med bistand af firmaet Stein-Heurtey vedroerende kapaciteten i en af sidstnaevnte firma fremstillet »walking beam furnace«, der er installeret i valsevaerket i Bremen . Efter sagsoegerens opfattelse giver den sagkyndige erklaering holdepunkter for en mere fordelagtig vurdering af produktionskapaciteten i de paagaeldende anlaeg . Sagsoegeren har endvidere fremlagt en erklaering fra revisionsfirmaet Wollert-Elmendorff KG vedroerende de yderligere tab, der vil blive paafoert virksomheden, saafremt valsevaerkets produktion begraenses .
17 Sagsoegeren har endelig gjort gaeldende, at der ikke er anfoert nogen begrundelse for de bestemmelser i beslutning nr . 1831/81, der har medfoert en forvaerring af sagsoegerens stilling i forhold til ordningen efter beslutning nr . 2794/80, og at beslutning nr . 1831/81 derfor er ugyldig, fordi den er behaeftet med vaesentlige formelle mangler .
18 Det fremgaar af en naermere gennemgang af beslutning nr . 1831/81, at Kommissionen herved aendrede grundlaget for fastsaettelsen af referenceproduktionerne, saaledes som de var bestemt ved beslutning nr . 2794/80 .
19 Paa den ene side skete der ved artikel 6, stk . 1, litra a ), i den nye beslutning en udvidelse af de tidsrum, der skal tages i betragtning ved fastsaettelsen af referenceproduktionen, idet bestemmelsen opretholder princippet om, at virksomhedernes mest fordelagtige produktionsmaaneder i tidsrummet fra 1977 til 1980 skal tages i betragtning, men tillige indfoeres to nye referenceperioder, nemlig aaret 1974 og den periode, der ligger umiddelbart forud for ikrafttraedelsen af beslutning nr . 2794/80 . Paa den anden side blev muligheden for at tilpasse referenceproduktionen for virksomheder, hvis udnyttelsesgrad laa under den gennemsnitlige udnyttelsesgrad for Faellesskabets virksomheder, ophaevet ved den nye beslutning . Imidlertid opretholdes de fordele, der var tillagt virksomhederne i henhold til artikel 4, nr . 3, i beslutning nr . 2794/80, § 1983_SAG136/82
§ LO :
§ 1618
§ LU :
for halvdelens vedkommende som foelge af artikel 6, nr . 1, litra b ), i beslutning nr . 1831/81 .
20 Som det fremgaar af de oplysninger, der er givet under sagen, var Kommissionens hensigt med denne aendring af ordningen, at det beregningsgrundlag, der anvendes til at fastsaette referenceproduktionerne, skulle udformes paa en for alle virksomhederne i Faellesskabet mere retfaerdig maade . Dette skulle ske ved, at der for fremtiden skulle tages hensyn baade til en produktionsperiode forud for krisen og til en periode umiddelbart foer indfoerelsen af produktionskvotasystemet . Det er Kommissionens opfattelse, at den anvendelse af produktionskapaciteten som korrektiv til referenceproduktionerne, som fandt sted efter den tidligere beslutning, mistede sin betydning som foelge af en bedre tilpasning af de kriterier, der ligger til grund for fastsaettelsen af kvotaerne, til virksomhedernes faktiske situation . Man har opretholdt en del af den erhvervede fordel for de virksomheder, der blev begunstiget ved dette korrektiv, men samtidig er virkningen heraf blevet svaekket ved anvendelsen af det aritmetiske gennemsnit af de to faktorer, der skal laegges til grund i medfoer af artikel 6, nr . 1, i beslutning nr . 1831/81 .
21 Kommissionen har i denne forbindelse anfoert, at korrektivet i artikel 4, nr . 3, i beslutning nr . 2794/80 efter de indhoestede erfaringer medfoerte, at virksomheder med en udnyttelsesgrad, der laa under faellesskabsgennemsnittet opnaaede en ugrundet fordel til skade for de oevrige virksomheder . Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren blandt samtlige virksomheder har faaet det stoerste udbytte af denne bestemmelse . Formaalet med den nye beslutning er netop at formindske denne fordel for at kunne imoedekomme klager fra andre virksomheder, der har vaeret mindre heldigt stillede . Kommissionen har bestridt, at behandlingen af sagsoegeren i medfoer af den nye beslutning kan betegnes som en »forringelse« af sagsoegerens tidligere stilling ; den nye beslutning indebaerer intet andet, end at en ugrundet fordel delvis inddrages .
22 Kommissionen har anfoert, at den ved de nye beregningsregler for produktionskvotaerne er kommet naermere til at fastsaette et »rimeligt grundlag« for alle Faellesskabets virksomheder . Under henvisning til den argumentation, der blev fremfoert under sag 119/81, har Kommissionen fremhaevet, at et produktionskvotasystem i medfoer af artikel 58 noedvendigvis maa hvile paa virksomhedernes faktiske produktion og ikke paa deres produktionskapacitet . Det giver nemlig ingen oplysning om den faktiske produktion at laegge kapaciteten til § OMMISSIONEN
§ LO :
§ 1619
§ LU :
grund, og kapaciteten kan foelgelig ikke vaere et brugbart kriterium for tilpasningen af den faktiske produktion til nedgangen i efterspoergslen .
23 Som Domstolen har fastslaaet det i dommen af 7 . juli 1982, kan det ikke med rimelighed bestrides, at Kommissionens valg af det kriterium, der hviler paa den faktiske produktion, er i overensstemmelse med traktatens artikel 58, stk . 2, der kraever, at kvotaerne fastsaettes paa et »rimeligt grundlag« . I dommen blev det fremhaevet, at anvendelsen af virksomhedernes faktiske produktion som kriterium, til forskel fra produktionskapaciteten, hvis vurdering efter sagens beskaffenhed er usikker, har den dobbelte fordel, at den giver et objektivt vurderingsgrundlag og goer det muligt at foretage en begraensning af den samlede produktion, uden at virksomhedernes stilling paa markedet herved aendres .
24 Ved at begraense den fordel der for visse virksomheder til skade for andre virksomheder, fremkom ved at tage en udnyttelsesgrad i betragtning, der laa under faellesskabsgennemsnittet, og ved saaledes paa en mere rimelig maade at have soegt at fordele krisens byrder paa alle virksomhederne i Faellesskabet, har Kommissionen ikke overskredet graenserne for den skoensbefoejelse, der er tillagt den ved artikel 58, hvorefter produktionskvotaerne skal fastsaettes »paa et rimeligt grundlag« .
25 Det foelger heraf, at sagsoegeren ved at kraeve, at produktionskvotasystemet skal udformes saaledes, at virksomhederne herved faar garanti for en passende udnyttelse af deres produktionskapacitet, ser bort fra det egentlige formaal med traktatens artikel 58 . Bestemmelsen har nemlig ikke til formaal i en kriseperiode at opstille et vaern for virksomhederne mod foelgerne af deres tidligere beslutninger paa investerings- og produktionsomraadet, naar disse viser sig ikke at have vaeret i overensstemmelse med den oekonomiske udvikling .
26 Selv om de foranstaltninger, der traeffes i medfoer af artikel 58, skal goere det muligt for den samlede jern- og staalindustri i Faellesskabet paa kollektivt grundlag og ved faelles anstrengelser at forsvare sig mod foelgerne af en krise, i tilfaelde hvor der sker en nedgang i efterspoergslen, paalaegger bestemmelsen, saaledes som Domstolen har udtalt det i sin dom af 7 . juli 1982, paa § 1983_SAG136/82
§ LO :
§ 1620
§ LU :
ingen maade Kommissionen en forpligtelse til, til skade for de oevrige virksomheder i Faellesskabet, at sikre en bestemt virksomhed den minimumsproduktion, som den finder passende efter dens egne rentabilitets- og udviklingskriterier .
27 Hvad angaar sagsoegerens indsigelse vedroerende Kommissionens fastsaettelse af produktionskapaciteten for sagsoegerens virksomhed i medfoer af artikel 4, nr . 3, i beslutning nr . 2794/80, skal der henvises til praemisserne i dommen af 7 . juli 1982, hvor det efter en noeje gennemgang af baggrunden for dette stridsspoergsmaal ganske utvetydigt udtales, at indsigelsen ikke kan tages til foelge . Det er tilstraekkeligt at minde om, at sagsoegeren gennem flere aar havde afgivet urigtige oplysninger om produktionskapaciteten for sine anlaeg, og at Kommissionen efter en kontrol i virksomheden havde indvilliget i at anerkende en berigtigende erklaering fra sagsoegeren, som de fremtidige beslutninger om fastsaettelsen af produktionskvotaerne hvilede paa .
28 Sagsoegeren har ikke under denne sag fremfoert nye faktiske omstaendigheder, der kan begrunde en aendring af denne vurdering . Ved at fremlaegge den sagkyndige erklaering fra professor Jeschar, der hviler paa en matematisk simulation, har sagsoegeren forsoegt at berigtige et forhold, der omtales i CRM-Kawasaki-erklaeringen, som Domstolen under alle omstaendigheder har fundet er ganske uden bevisvaerdi . Wollert-Elmendorff-erklaeringen er en revisionsberetning, der tager sigte paa at vurdere de oekonomiske konsekvenser af fastsaettelsen af de produktionskvotaer, der blev tillagt virksomheden for tredje kvartal af 1981, i forhold til et af sagsoegeren opstillet tilfaelde, hvor kvotaerne blev tildelt paa grundlag af en hypotetisk produktion, der svarede til den gennemsnitlige udnyttelse af produktionskapaciteten for virksomhederne i Faellesskabet . Revisionsberetningen, der indeholder en vurdering af den oekonomiske betydning, som sagen mellem sagsoegeren og Kommissionen har, beror paa en ansaettelse af produktionskapaciteten ( 459 000 tons pr . maaned = 5 508 000 tons pr . aar ), som Domstolen allerede udtrykkeligt har afvist at laegge til grund i sin dom af 7 . juli 1982 . Beretningen tilfoejer saaledes ikke nye synspunkter af betydning for bedoemmelsen af det spoergsmaal, der er rejst af sagsoegeren vedroerende virksomhedens produktionskapacitet .
29 Denne indsigelse maa derfor anses som endeligt afgjort ved dommen af 7 . juli 1982 .
§ OMMISSIONEN
§ LO :
§ 1621
§ LU :
30 Hvad endelig angaar anbringendet om, at beslutning nr . 1831/81 ikke er begrundet, er det sagsoegerens opfattelse, at Kommissionens grunde ikke kom tilstraekkeligt til udtryk i beslutningens praeambel, hvori det paa det paagaeldende punkt kun hedder, at Kommissionen har taget hensyn til »erfaringerne fra forvaltningen af det ved [beslutning nr . 2794/80] indfoerte system« . Efter sagsoegerens opfattelse er den nye beslutning derfor ugyldig, fordi den er behaeftet med en vaesentlig formel mangel .
31 Det skal herved indledningsvis bemaerkes, at Kommissionen rent faktisk i det citerede afsnit i praeamblen har anfoert begrundelsen for det, der er vaesentligt for den nye beslutning, nemlig en tilpasning af referenceperioderne i form af en bedre definition af beregningsgrundlaget for kvotaerne derved, at der tages hensyn til produktionsperioder, der er mere repraesentative end tidligere . Denne begrundelse er egnet til at give de beroerte virksomheder tilstraekkeligt praecise oplysninger om Kommissionens formaal med beslutningen . Sagsoegerens kritik vedroerer saaledes i virkeligheden kun det forhold, at Kommissionen ikke har begrundet det delvise bortfald af det korrektiv, nemlig henvisningen til produktionskapaciteten, der var hjemmel for i beslutning nr . 2794/80 .
32 Ifoelge Domstolens praksis ( jfr . senest dommen af 28 . 10 . 1982, Lion m.fl ., sag 292 og 293/81, endnu utrykt ) skal begrundelsen af Faellesskabets retsakter vaere tilpasset den paagaeldende akts beskaffenhed ; de betragtninger, der er lagt vaegt paa af den faellesskabsmyndighed, som har udstedt retsakten, skal klart og utvetydigt fremgaa af begrundelsen, saaledes at de beroerte kan faa kendskab til baggrunden for den trufne foranstaltning, og Domstolen kan udoeve sin kontrol . Hvis retsakten har karakter af en forordning, saaledes som det er tilfaeldet med den anfaegtede generelle beslutning, kan det ikke kraeves, at begrundelsen opregner de, undertiden meget talrige og komplicerede, retlige og faktiske forhold, som saadanne retsakter angaar, naar de paagaeldende forhold falder inden for rammerne af den helhed, som de hoerer til .
33 Dette er ubestrideligt tilfaeldet med de anfaegtede bestemmelser, hvis raekkevidde sagsoegeren uden vanskelighed har kunnet forstaa ved at sammenligne bestemmelserne i de to paa hinanden foelgende beslutninger . Man kan saaledes § 1983_SAG136/82
§ LO :
§ 1622
§ LU :
ikke gaa saa vidt som til at kraeve af Kommissionen, at den giver en saerlig begrundelse for en detailbestemmelse, der i afsvaekket form er en viderefoerelse i den nye beslutning af et korrektiv, der har sit grundlag og sin begrundelse i beslutning nr . 2794/80 .
34 Heraf fremgaar det, at dette anbringende maa forkastes .
3 . Kommissionens manglende hensyntagen til virkningerne af ulovlig statsstoette
35 Sagsoegeren har vedroerende dette punkt uden aendringer gentaget sine anbringender som fremsat under 119/81 .
36 Der erindres om, at Domstolen i sin dom af 7 . juli 1982 har anerkendt, at der er grundlag for den kritik, som sagsoegeren har fremfoert mod Kommissionens passivitet over for de offentlige stoetteforanstaltninger, der i en raekke medlemsstater har fordrejet produktions- og konkurrencevilkaarene inden for jern- og staalindustrien . Det skal imidlertid ogsaa naevnes, at Domstolen i den samme dom dels anerkendte, at Kommissionen ved udformningen af produktionskvotasystemet har ret til at tage hensyn til virkningerne af stoetteforanstaltninger, hvis retsstridige karakter er fastslaaet efter de foreskrevne fremgangsmaader, dels udtalte, at det efter Domstolens opfattelse dog ikke kan kraeves, at antikriseforanstaltningerne i artikel 58 anvendes til at afhjaelpe virkningerne af ulovlig stoette ydet af medlemsstaterne .
37 Da der ikke er fremfoert nye argumenter til stoette for dette anbringende, maa det ligeledes forkastes .
4 . Kommissionens fastsaettelse af »leveringskvotaer« paa det faelles marked i stedet for produktionskvotaer ; fastsaettelse af eksportkvotaer
38 Efter sagsoegerens opfattelse, er spoergsmaalet om »leveringskvotaerne«, der allerede blev behandlet under sag 119/81, ikke blevet afgjort ved dommen af 7 . juli 1982, idet Domstolen i dommen fastslog, at begrebet ikke havde spillet nogen rolle ved fastsaettelsen af produktionskvotaerne for andet kvartal af 1981 . Sagsoegeren har derfor kraevet en fornyet undersoegelse af spoergsmaalet i § OMMISSIONEN
§ LO :
§ 1623
§ LU :
dets helhed og har i det vaesentlige gjort gaeldende, at artikel 58 alene giver Kommissionen befoejelse til at regulere produktionen, men ikke afsaetningen af staal, det vaere sig paa det faelles marked eller paa eksportmarkederne . Efter sagsoegerens opfattelse tillader EKSF-traktaten efter sin opbygning ikke, at der indfortolkes »implied powers«, hvorefter Kommissionen skulle kunne regulere leverancerne af produkterne .
39 Med hensyn til fordelingen af leveringerne mellem det faelles marked og tredjelande har sagsoegeren anfoert, at artikel 58 ikke giver Kommissionen kompetence til at regulere handelen med tredjelande og specielt ikke til at begraense udfoerslerne . Sagsoegeren har anfoert, at handelspolitikken ifoelge EKSF-traktatens system hoerer under medlemsstaternes omraade . Kommissionen kunne have fastsat produktionskvotaerne alene for efterspoergslen paa faellesmarkedet og have tilladt virksomhederne at fradrage de maengder, som de bevisligt har udfoert til tredjelande, i den produktion, der laegges til grund ved beregningen af produktionskvotaerne .
40 Da de rejste spoergsmaal behandles mere udfoerligt i beslutning nr . 1831/81 end i den tidligere beslutning, skal der foretages en fornyet gennemgang af sagsoegerens argumentation paa baggrund af de nye bestemmelser .
41 Ifoelge artikel 5 i beslutning nr . 1831/81 fastlaegger Kommissionen hvert kvartal for hver virksomhed produktionskvotaerne samt den del af kvotaerne, som kan leveres til det faelles marked . De naermere regler for denne fordeling omhandles i artikel 8-11 ; i medfoer af sidstnaevnte artikels stk . 5 betragtes leverancer, for hvilke en virksomhed ikke godtgoer, at de er udfoert fra Faellesskabets omraade, som vaerende foretaget inden for det faelles marked .
42 Det fremgaar af sammenhaengen mellem disse bestemmelser, at Kommissionen for hver enkelt virksomhed beregner en samlet produktionskvota, inden for hvilken den fastsaetter den del, der kan afsaettes paa det faelles marked, hvorefter overskuddet kan udbydes paa markedet i tredjelande . Ifoelge beslutningens artikel 9 fastsaettes der saerskilte reduktionssatser til beregning af produktionskvotaerne og den del af disse kvotaer, der kan leveres til det faelles marked . Reduktionssatserne for andet kvartal af 1982 blev fastsat i overensstemmelse med denne bestemmelse ved beslutning nr . 532/82 af 3 . marts 1982 ( EFT L 65, s . 5 ).
§ 1983_SAG136/82
§ LO :
§ 1624
§ LU :
43 Domstolen har i sin dom af 7 . juli 1982 fremhaevet, at enhver produktionsbegraensning som foelge af selve beskaffenheden af den mekanisme, der fastlaegges ved traktatens artikel 58, paavirker saavel afsaetningsmulighederne paa det faelles marked som eksportmulighederne . Som Kommissionen med rette har anfoert, ville indfoerelse af produktionskvotaer vaere uden virkning, hvis virksomhederne bevarede adgangen til at udfoere ukontrollerede maengder til tredjelande, idet en saadan eksport ikke alene kunne skade Faellesskabets interesser paa disse markeder, men ogsaa bevirke, at en del af eksporten vendte tilbage til det faelles marked og derved bragte ligevaegten paa dette marked i fare .
44 Det blev i den samme dom understreget, at det tilkommer Kommissionen at vurdere, om der skal tages hensyn til samhandelen med tredjelande i forbindelse med, at der traeffes foranstaltninger i medfoer af artikel 58 . Kommissionen skal nemlig herved tage hensyn baade til det faelles markeds egne behov og Faellesskabets interesser i forholdet til tredjelande . Selv om artikel 58 giver Kommissionen befoejelse til i en aabenbar kriseperiode at skride ind over for produktionen, uden at samhandelen med tredjelande naevnes i bestemmelsen, kan den dog ikke fortolkes saaledes, at der alene kan tildeles den enkelte virksomhed en samlet produktionskvota, der kan afsaettes enten paa det faelles marked eller paa markedet i tredjelande .
45 Heraf fremgaar det, at Kommissionen ikke har overskredet de befoejelser, den har i medfoer af artikel 58, ved i den anfaegtede beslutning at have fastsat saerskilte kvartalsmaessige referenceproduktioner og -maengder med henblik paa anvendelsen af de reduktionssatser, der skulle benyttes til at fastsaette henholdsvis produktionskvotaen og den andel af produktionen, der kunne leveres til det faelles marked .
46 Dette anbringende maa derfor ligeledes forkastes .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
47 Ifoelge OMMISSIONENprocesreglementets artikel 69, stk . 2, doemmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger . Sagsoegeren har tabt sagen og boer derfor afholde sagens omkostninger .
Afgørelse
§ OMMISSIONEN
§ LO :
§ 1625
§ LU :
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN ( fjerde afdeling )
1 . Sagsoegte frifindes .
2 . Sagsoegeren betaler sagens omkostninger .