Sag C-48/24
VšĮ »Vilniaus tarptautinė mokykla«
mod
Valstybinė kalbos inspekcija
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)
Domstolens dom (Første Afdeling) af 12. februar 2026
» Præjudiciel forelæggelse – artikel 49 TEUF – etableringsfrihed – anvendelsesområde – økonomisk virksomhed – anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer – direktiv 2005/36/EF – artikel 53 – sprogkundskaber – national lovgivning, som fastsætter et krav om, at lærere og administrativt personale, der har regelmæssig kommunikation med offentligheden og administrative myndigheder, og som er ansat ved en privat uddannelsesinstitution, behersker det officielle sprog – artikel 4, stk. 2, TEU – en medlemsstats nationale identitet – beskyttelse og fremme af en medlemsstats officielle sprog – privat uddannelsesinstitution, der udbyder internationale uddannelsesprogrammer – betingelse om nødvendighed – proportionalitetsprincippet – krav om beherskelse af det officielle sprog uden mulighed for undtagelser eller lempelser «
1.        Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – privat uddannelsesinstitution etableret i en medlemsstat – statsborger fra en anden medlemsstat, der ejer en andel i den nævnte institutions kapital, som giver vedkommende mulighed for at udøve en indflydelse på beslutningerne i denne institution og for at træffe afgørelse om institutionens drift – omfattet – betingelser – uddannelsesprogrammer, der udbydes på stabil og vedvarende måde mod betaling
(Art. 49 TEUF)
(jf. præmis 30-35 og 42-44 samt domskonkl. 1)
2.        Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – traktatens bestemmelser – undersøgelse af en national foranstaltning med tilknytning til disse to grundlæggende friheder – kriterier for fastlæggelse af de gældende regler – foranstaltning, der overvejende påvirker etableringsfriheden – udelukkelse fra anvendelsesområdet for den frie bevægelighed
(Art. 45 TEUF og 49 TEUF)
(jf. præmis 37-41)
3.        Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – restriktioner – krav om beherskelse af en medlemsstats officielle sprog – en privat uddannelsesinstitutions personale, som har regelmæssig kommunikation med offentligheden og administrative myndigheder – institutionens forpligtelse til at sikre, at det nævnte krav er opfyldt – lovlighed – begrundelse i det legitime mål om beskyttelse og fremme af medlemsstatens officielle sprog – proportionalitet – den forelæggende rets efterprøvelse
(Art. 49 TEUF)
(jf. præmis 45-71 og domskonkl. 2)
4.        Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – arbejdstagere – anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer – direktiv 2005/36 – sprogkundskaber – privat uddannelsesinstitution, der udbyder internationale uddannelsesprogrammer – national lovgivning, der opstiller et krav om, at lærere og personale, som har regelmæssig kommunikation med offentligheden og administrative myndigheder, skal beherske det officielle sprog – institutionens forpligtelse til at sikre, at det nævnte krav er opfyldt – lovlighed – begrundelse i et legitimt mål om beskyttelse og fremme af medlemsstatens officielle sprog – proportionalitet – den forelæggende rets efterprøvelse
(Art. 49 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2005/36, art. 53, stk. 1)
(jf. præmis 73-80 og domskonkl. 3)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) udtalte Domstolen sig bl.a. om, hvorvidt en national lovgivning, der pålægger en international privatskole en forpligtelse til at kontrollere, at dens personale opfylder et krav om beherskelse af litauisk, er forenelig med artikel 49 TEUF.
Vilniaus tarptautinė mokykla (den internationale skole i Vilnius, Litauen) (herefter »VTM«), som er en privat uddannelsesinstitution, hvis kapital overvejende ejes af en finsk statsborger og en dansk statsborger, udbyder International Baccalaureate-grundskoleprogrammerne og et internationalt gymnasialt uddannelsesprogram på engelsk.
I maj 2022 foretog Valstybinė kalbos inspekcija (det nationale sproginspektorat, Litauen) (herefter »VKI«) en inspektion hos VTM med henblik på at kontrollere, om denne skole overholdt de krav, der var fastsat i den litauiske lovgivning om det officielle sprog. Sproginspektoratet nåede frem til den konklusion, at 18 ansatte på skolen, herunder 5 unionsborgere, ikke havde bestået en eksamen, der attesterede beherskelse af litauisk på mellemniveau, eller ikke havde fremsendt de fornødne dokumenter.
Herefter udstedte VKI et påbud, hvorved VTM under trussel om sanktioner blev pålagt at sørge for, at de pågældende 18 ansatte, hvilke omfattede både lærere og administrativt personale, inden en bestemt dato bestod den statslige prøve i kendskab til det officielle sprog.
Idet VTM ikke fik medhold i det annullationssøgsmål, som skolen havde anlagt til prøvelse af det nævnte påbud, iværksatte den appel ved den forelæggende ret, der besluttede at udsætte sagen og forelægge Domstolen spørgsmål om den nationale lovgivnings forenelighed med EU-retten.
Domstolens bemærkninger
Domstolen bemærkede indledningsvis, at ifølge fast retspraksis kan en restriktion for etableringsfriheden kun tillades, hvis den for det første er begrundet i et tvingende alment hensyn, og for det andet er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der forelå et tvingende alment hensyn, syntes den omhandlede nationale lovgivning at have til formål at beskytte og fremme brugen af Republikken Litauens officielle sprog, hvilket udgør et legitimt mål, der principielt kan begrunde en restriktion for de grundlæggende friheder, som er fastsat i EU-retten.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt den omhandlede nationale lovgivning var egnet til at sikre virkeliggørelsen af det nævnte mål, ikke gik videre end nødvendigt for at nå dette mål og ikke stod i misforhold til dette mål, tilkom det i sidste instans den forelæggende ret, som havde enekompetence til at bedømme de faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen og til at fortolke den nationale lovgivning, at afgøre, om og i hvilket omfang en sådan lovgivning opfyldte disse betingelser.
Domstolen bemærkede dog for det første, at den nævnte lovgivning syntes egnet til at sikre virkeliggørelsen af målet om at beskytte og fremme den pågældende medlemsstats officielle sprog, idet den fremmede brugen af det nævnte sprog blandt de personer, der var underlagt dette sprogkrav, i deres forhold til eleverne, elevernes forældre og offentligheden i almindelighed samt, hvad nærmere bestemt angår det administrative personale, til de nationale administrative myndigheder. Desuden fandt lovgivningen ikke alene anvendelse på alle uddannelsesinstitutioner beliggende i Litauen, men også på samtlige deres ansatte, hvis stilling indebar bl.a. en regelmæssig kommunikation med andre personer og nødvendigheden af at udfylde officielle standardformularer.
Hvad for det andet angår nødvendigheden af den omhandlede nationale lovgivning, bemærkede Domstolen, at restriktive foranstaltninger for en grundlæggende frihed kun kan begrundes, hvis det tilsigtede mål ikke kan nås ved mindre indgribende foranstaltninger. Selv om medlemsstaterne råder over et vidt skøn ved valget af foranstaltninger til gennemførelse af målene med deres politik om at beskytte det officielle sprog, for så vidt som en sådan politik udgør et udtryk for den nationale identitet som omhandlet i artikel 4, stk. 2, TEU, kan dette skøn nemlig ikke tjene som begrundelse for en alvorlig tilsidesættelse af de rettigheder, som borgerne har i medfør af de traktatbestemmelser, hvori deres grundrettigheder er forankret.
I det foreliggende tilfælde fastslog Domstolen, at det omhandlede sprogkrav syntes at opfylde betingelsen om nødvendighed, eftersom det ikke var godtgjort, at foranstaltninger, der var mindre indgribende, kunne sikre et tilsvarende effektivitetsniveau med hensyn til virkeliggørelsen af målet om beskyttelse og fremme af det officielle sprog.
Den bevisførelse, som krævedes i henhold til den nationale lovgivning for at godtgøre, at dette sprogkrav var opfyldt, syntes imidlertid at gå ud over, hvad der var nødvendigt for at nå det forfulgte legitime mål. Den på de berørte personer pålagte forpligtelse til at fremlægge et certifikat udstedt af et litauisk organ på grundlag af sprogprøver afholdt på litauisk område, udelukkede nemlig enhver hensyntagen til det kundskabsniveau, som et certifikat eller et eksamensbevis, der var erhvervet i en anden medlemsstat, måtte formodes attestere, henset til indholdet og varigheden af den uddannelse, som er gennemført ifølge certifikatet eller eksamensbeviset.
Hvad for det tredje angår forholdsmæssigheden i snæver forstand fastslog Domstolen, at når en medlemsstat med henblik på målet om at beskytte og fremme sit officielle sprog har til hensigt at stille et sprogkrav til lærere og visse medlemmer af det administrative personale ved private uddannelsesinstitutioner, tilkommer det den at foretage en rimelig afvejning mellem dette mål af almen interesse og de rettigheder, der følger af artikel 49 TEUF. Eksempelvis ville en sådan rimelig afvejning kunne gennemføres ved en national lovgivning, der fastsætter en mulighed for en gradvis tilpasning af niveauet for beherskelse af det officielle sprog efter ansættelsen, en lempelse af det krævede beherskelsesniveau alt efter ansættelsens varighed eller indførelsen af en undtagelse fra dette sprogkrav, der er begrundet i passende omstændigheder, herunder når ingen fuldt kvalificeret ansøger søger den stilling, der skal besættes.
I det foreliggende tilfælde bemærkede Domstolen, at det omhandlede sprogkrav blev pålagt samtlige lærere og administrative medarbejdere, der regelmæssigt kommunikerede med offentligheden og administrative myndigheder, og som var ansat ved en privat uddannelsesinstitution, straks fra deres tiltrædelse og uafhængigt af varigheden af deres ansættelseskontrakt, og dette uden at der var fastsat nogen undtagelse eller lempelse i denne henseende.
Den omhandlede nationale lovgivning syntes derfor ikke at opfylde proportionalitetsprincippet i snæver forstand, idet den ikke forekom at stå i et rimeligt forhold til det forfulgte mål, hvilket det tilkom den forelæggende ret at vurdere.