62012CC0003_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Förevarande mål avser tolkningen av artiklarna 2.4 och 6 i rådets förordning (EEG) nr 4045/89 av den 21 december 1989 om medlemsstaternas granskning av de transaktioner som utgör en del av systemet för finansiering genom garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och om upphävande av direktiv 77/435/EEG.(2)
2. Förordning nr 4045/89 har till syfte att vägleda och hjälpa medlemsstaterna att fullfölja sina uppgifter att kontrollera de transaktioner som finansieras genom garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (nedan kallad garantisektionen vid EUGFJ), det vill säga att kontrollera att dessa genomförs på ett riktigt sätt, att förhindra och beivra eventuella oegentligheter och att återvinna belopp som gått förlorade till följd av oegentligheter eller oaktsamhet. Bestämmelserna i förordningen syftar i huvudsak både till att fastställa ramarna för och till att skärpa den granskning som ska genomföras av de nationella behöriga myndigheterna på grundval av affärshandlingar från de företag som mottagit sådant ekonomiskt stöd.(3)
3. Domstolen har genom begäran om förhandsavgörande från Conseil d’État (Frankrike) ombetts att, för första gången, avgränsa begreppet granskningsperiod i den mening som avses i artikel 2.4 i förordning nr 4045/89, vilken enligt nämnda bestämmelse ”skall löpa från den 1 juli [ett år] till den 30 juni påföljande år” och under vilken granskningen är avsedd att äga rum.(4)
4. Denna begäran har gjorts inom ramen för en tvist avseende en granskning som inleddes i maj 2000, under en första ”granskningsperiod”, men som på grund av den granskade aktören inte kunde genomföras på plats förrän flera månader senare, det vill säga i januari 2001, under påföljande ”granskningsperiod”.(5)
5. Den hänskjutande domstolen önskar i detta avseende att EU-domstolen dels klargör vilka åtgärder eller ansträngningar som måste vidtas under den granskningsperiod som föreskrivs i förordning nr 4045/89,(6) dels anger huruvida den granskade aktörens beteende och/eller oaktsamhet har någon betydelse i detta avseende.
6. För det andra vill den hänskjutande domstolen få klarhet i hur den granskade aktörens beteende kan påverka utgången av granskningen. Det ska här fastställas huruvida de behöriga myndigheterna, när en granskning har omöjliggjorts på grund av den berörda parten, kan kräva återbetalning av stödet som i sådant fall förefaller ha mottagits otillbörligen. Om denna fråga besvaras jakande, ska det avgöras huruvida ett sådant återbetalningskrav är att betrakta som en påföljd i den mening som avses i artikel 6.2 i förordningen.
7. Faktum är att det inneboende ekonomiska intresset i att skydda Europeiska gemenskapernas finansiella intressen på detta område är av stor betydelse, vilket framgår av sifferuppgifter som är samtida med omständigheterna i målet vid den nationella domstolen.(7)
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Förordning nr 729/70
8. I sjunde skälet i rådets förordning (EEG) nr 729/70 av den 21 april 1970 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken,(8) anges att ”[å]tgärder måste vidtas för att förhindra eller ingripa mot oegentligheter och för att indriva belopp som förlorats till följd av sådana oegentligheter eller försummelse. Det finansiella ansvaret för sådana oegentligheter eller försummelser skall fastställas.”
9. I artikel 8.1 i denna förordning föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall i enlighet med nationella bestämmelser i lagar och andra författningar vidta de åtgärder som är nödvändiga för att
– försäkra sig om att transaktioner som finansieras av [EUGFJ] verkligen äger rum och att de genomförs korrekt,
– förhindra och beivra oegentligheter,
– indriva belopp som förlorats till följd av oegentligheter eller försumlighet.
Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om de åtgärder som vidtagits i dessa syften, särskilt i vilket stadium de förvaltningsmässiga och rättsliga förfarandena befinner sig.”
B – Förordning nr 4045/89
10. I det första skälet i förordning nr 4045/89 erinras om medlemsstaternas tre uppgifter enligt artikel 8 i förordning nr 729/70.
11. I det andra skälet i förordningen anges att ”[g]ranskning av stödmottagande eller betalningsskyldiga företags affärshandlingar kan vara ett effektivt medel för kontroll av de transaktioner som utgör en del av systemet för finansiering genom garantisektionen vid EUGFJ. Denna granskning kompletterar de övriga kontroller som medlemsstaterna redan genomför. Denna förordning påverkar dock inte nationella granskningsbestämmelser som är mer omfattande än de som föreskrivs i denna förordning.”
12. I artikel 1.1 i förordning nr 4045/89 anges att denna ”berör kontrollen av om de transaktioner som direkt eller indirekt ingår i systemet för finansiering genom garantisektionen vid EUGFJ, faktiskt har genomförts och genomförts på ett riktigt sätt. Kontrollen sker genom granskning av affärshandlingar från stödmottagarna eller de betalningsskyldiga, i fortsättningen benämnda ’företag’.”
13. I artikel 1.2, i dess ändrade lydelse,(9) klargörs att i denna förordning ”avses med affärshandlingar alla böcker, register, fakturor, verifikationer, räkenskaper, produktions- och kvalitetsuppgifter, korrespondens om företagets affärsverksamhet samt affärsdata, oavsett form, inbegripet elektroniskt lagrade data, om dessa handlingar eller data har ett direkt eller indirekt samband med de transaktioner som avses i punkt 1”.
14. I artikel 2.1, 2.2 och 2.4 i förordning nr 4045/89 föreskrivs följande:
”1. Medlemsstaterna skall genomföra en systematisk granskning av företagens affärshandlingar, varvid hänsyn skall tas till den typ av transaktioner som skall granskas. Medlemsstaterna skall säkerställa att de genom urvalet av de företag som skall granskas ger bästa möjliga garanti för att åtgärderna för att förebygga och avslöja oegentligheter i samband med systemet för finansiering genom garantisektionen vid EUGFJ blir så effektiva som möjligt. Urvalet skall bland annat ta hänsyn till företagens finansiella betydelse inom detta system och andra riskfaktorer.
2. ...
I samband med varje granskningsperiod … skall medlemsstaterna … välja ut de företag som skall granskas på grundval av en riskanalys av exportbidragssektorn och alla andra åtgärder som analysen kan tillämpas på. Medlemsstaterna skall förelägga kommissionen sina förslag till användning av riskanalysen …[(10) ].
…
4. Granskningsperioden skall löpa från den 1 juli till den 30 juni påföljande år.
Granskningen skall omfatta en period om minst 12 månader som löper ut under föregående granskningsperiod. Den kan förlängas till att omfatta perioder som medlemsstaten fastställer och som föregår eller följer på tolvmånadersperioden.[(11) ]”
15. Det framgår av artikel 4 i förordningen att ”[f]öretagen skall förvara de affärshandlingar som anges i artikel 1.2 och artikel 3 under minst tre år från och med utgången av det år då de upprättades” och att ”[m]edlemsstaterna får föreskriva att affärshandlingar skall förvaras under längre tid än tre år”.
16. Artikel 6 i förordningen har följande lydelse:
”1. Medlemsstaterna skall säkerställa att de tjänstemän som ansvarar för granskningen skall ha rätt att beslagta eller låta beslagta affärshandlingar. Denna rätt skall utövas med beaktande av de nationella bestämmelser som är aktuella och berör inte tillämpningen av straffrättsliga regler om beslagtagande av dokument.
2. Medlemsstaterna skall besluta om lämpliga påföljder för de fysiska eller juridiska personer som inte fullgör sina förpliktelser enligt denna förordning.”
C – Förordning nr 2988/95
17. I enlighet med artikel 1.2 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen,(12) avses ”[m]ed oegentligheter ... varje överträdelse av en bestämmelse i gemenskapsrätten som är följden av en handling eller en underlåtenhet av en ekonomisk aktör och som har lett eller skulle ha kunnat leda till en negativ ekonomisk effekt för gemenskapernas allmänna budget eller budgetar som de förvaltar [bland annat] genom en otillbörlig utgift”.
18. I artikel 3 i förordningen föreskrivs att preskriptionstiden för att vidta åtgärder är fyra år från det att en sådan oegentlighet begicks. Det preciseras emellertid att kortare preskriptionstider, dock inte under tre år, kan föreskrivas i de regler som gäller för vissa sektorer. Vidare har medlemsstaterna möjlighet att tillämpa en längre preskriptionstid.
19. Artikel 4 i avdelning II i förordning nr 2988/95, med rubriken ”Administrativa åtgärder och sanktioner”, har följande lydelse:
”1. Varje oegentlighet medför som en allmän regel att den förmån som erhållits på ett otillbörligt sätt dras in
– genom förpliktelse att betala tillbaka utestående belopp eller belopp som uppburits på ett otillbörligt sätt
– …
2. Tillämpningen av de åtgärder som anges i punkt 1 skall begränsas till indragning av den förmån som erhållits samt, om så föreskrivs, ränta som kan beräknas på en fast räntesats.
3. Beroende på omständigheterna skall handlingar leda till att en förmån inte beviljas eller till att den dras in om handlingarna bevisligen har till syfte att leda till att någon får en förmån som strider mot målen i den gemenskapslagstiftning som är tillämplig i det enskilda fallet därför att de villkor som krävs för att få förmånen har konstruerats.
4. De åtgärder som anges i denna artikel skall inte anses som sanktioner.”
20. I artikel 5.1 b i samma avdelning II i förordningen, föreskrivs att de oegentligheter som begås uppsåtligen eller som orsakas av oaktsamhet kan medföra administrativa sanktion er som räknas upp i denna punkt, bland annat ”betalning av ett belopp som överstiger de summor som otillbörligen mottagits eller som inte betalas samt, i förekommande fall, ränta. Detta ytterligare belopp skall bestämmas med ett procenttal som skall fastställas genom särskilda regler och får inte överskrida den nivå som är absolut nödvändig för att ge beloppet en avskräckande effekt.”
III –  Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
21. Syndicat OP 84, en jordbruksorganisation som omfattar 48 frukt- och grönsaksproducenter med säte i Frankrike, genomförde ett verksamhetsprogram under perioden 1 juli 1997–31 december 1998. Den erhöll härvid stöd inom ramen för systemet för finansiering genom garantisektionen vid EUGFJ.
22. I skrivelse av den 30 maj 2000 underrättades Syndicat OP 84 av behöriga myndigheter att en granskning skulle genomföras på plats i enlighet med bestämmelserna i förordning nr 4045/89. Granskningsåtgärderna kunde i praktiken påbörjas först den 22 januari 2001 och avslutades den 24 januari 2001. Enligt den hänskjutande domstolen bar den granskade organisationen ansvaret för att granskningen försenats.
23. Granskningen visade att vissa åtgärder för vilka Syndicat OP 84 påstått sig ha rätt till gemenskapsstöd inte berättigade till sådant stöd på grund av deras rent individuella karaktär, vilket organisationen senare medgett. Det fastställdes vidare att de ekonomiska bidragen till driftsfonden från medlemmarna i Syndicat OP 84 omedelbart hade betalats tillbaka till dem och att fonden finansierats på ett sätt som var oförenligt med artikel 15 i rådets förordning (EG) nr 2200/96 av den 28 oktober 1996 om den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker.(13)
24. Office national interprofessionnel des fruits et légumes et de l’horticulture (ONIFLHOR) (nedan kallad ONIFLHOR) begärde på grundval härav i skrivelse av den 30 oktober 2001 att Syndicat OP 84 skulle återbetala hela det belopp som hade utbetalats för åren 1997 och 1998. ONIFLHOR utfärdade därefter den 14 januari 2003 en exekutionstitel motsvarande det belopp som skulle återbetalas.
25. Genom dom av den 7 november 2006 ogiltigförklarade Tribunal administratif de Marseille den exekutionstitel som utfärdats mot Syndicat OP 84.
26. Denna dom upphävdes emellertid av Cour administrative d’appel de Marseille genom dom av den 8 december 2008, varvid Syndicat OP 84:s yrkanden i första instans ogillades.
27. Syndicat OP 84 överklagade domen till Conseil d’État och anförde som grund för överklagandet bland annat att Cour administrative d’appel gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att slå fast att myndigheten, utan att det innebar ett åsidosättande av bestämmelserna i artikel 2 i förordning nr 4045/89, kunnat inleda sin granskning under granskningsperioden 1 juli 2000–30 juni 2001 och fortsätta den under granskningsperioden 1 juli 2000–30 juni 2001, av den anledningen att Syndicat OP 84:s beteende hade omöjliggjort en effektiv granskning under den första perioden.
28. Conseil d’État ansåg att en tolkning av bestämmelserna i förordning nr 4045/89, som är avgörande för utgången i tvisten men föranleder betydande svårigheter, var nödvändig för att den skulle kunna pröva talan på denna grund. Under dessa omständigheter beslutade Conseil d’État den 2 januari 2012 att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1. Avses med den granskningsperiod som löper från den 1 juli till den 30 juni påföljande år enligt artikel 2.4 i [förordning nr 4045/89] den period under vilken den myndighet som ansvarar för granskningen måste informera producentorganisationen om den planerade granskningen, inleda och avsluta samtliga granskningsåtgärder på plats och med hjälp av verifikationshandlingar samt informera om resultaten av granskningen, eller avses den period under vilken endast vissa av dessa förfarandeåtgärder måste utföras?
2. Kan myndigheten, trots att den ovannämnda förordningen inte innehåller några uttryckliga bestämmelser om detta, för det fallet att producentorganisationens beteende eller försummelse gör det omöjligt att effektivt genomföra en granskning som inletts under en granskningsperiod, fortsätta sina granskningsåtgärder under påföljande granskningsperiod utan att förfarandet behäftas med en rättsstridighet, som den granskade organisationen kan åberopa för att invända mot det beslut i vilket det fastställs vilka åtgärder som ska vidtas till följd av granskningens resultat?
3. För det fallet att föregående fråga besvaras nekande, kan myndigheten, när producentorganisationens beteende eller försummelse omöjliggör en effektiv granskning, kräva återbetalning av det utbetalda stödet? Kan en sådan åtgärd betraktas som en påföljd som kan införas med stöd av bestämmelserna i artikel 6 i förordningen?”
29. Skriftliga yttranden har ingetts till domstolen av Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) (nedan kallad FranceAgriMer)(14), den franska och den polska regeringen samt av kommissionen. Någon förhandling har inte hållits.
IV – Bedömning
A – Inledande synpunkter
30. Enligt domstolens fasta praxis,(15) som numera finns inskriven i artikel 4.2 d FEUF, utgör den gemensamma jordbrukspolitiken ett område där Europeiska unionen och medlemsstaterna har delade befogenheter.(16) Medlemsstaterna har i detta avseende fortsatt befogenhet att komplettera de åtgärder som unionslagstiftaren vidtagit på området.
31. Medlemsstaternas befogenhet är därför fortfarande betydande, särskilt vad gäller granskningen av finansiella medel som unionen beviljar för genomförandet av den gemensamma jordbrukspolitiken. Eftersom medlemsstaterna känner till att stora belopp utgår från unionens budget till de nationella myndigheterna, som därefter delar ut dem till jordbrukare och övriga aktörer inom sektorn, är de skyldiga att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att dessa belopp används i överensstämmelse med de syften som fastställs i unionsrätten.(17) Denna granskning ska genomföras enligt nationella bestämmelser, men under förutsättning att eventuella unionsrättsliga bestämmelser på detta område iakttas. Med andra ord fastställer den nationella rätten hur granskningen ska genomföras, vilken befogenhet de behöriga myndigheterna har och tillämpliga påföljder, såvida unionslagstiftaren inte har antagit särskilda bestämmelser i detta avseende.
32. För att säkerställa att den gemensamma jordbrukspolitiken genomförs korrekt, och i synnerhet för att bekämpa bedrägerier som kan förekomma på detta område, har unionslagstiftaren antagit åtgärder för att inrätta enhetliga ramar för granskningen. Genom förordning nr 4045/89, i linje med direktiv 77/435 som förordningen ersätter,(18) inrättades ett system för att säkerställa en regelbunden granskning av stödmottagande eller betalningsskyldiga företags affärshandlingar, vilka har en stor finansiell betydelse vad gäller garantisektionen vid EUGFJ eller är förknippade med andra riskfaktorer.(19) I förordningen definieras i detta avseende vilka aktörer som ska granskas, granskningsperioder och den period som granskningen omfattar, samt hur granskningen ska genomföras. Dessutom föreskrivs i förordning nr 4045/89 vissa skyldigheter som aktörerna minst måste uppfylla.(20)
33. Oberoende av detta gemensamma system står det medlemsstaterna fritt att tillämpa strängare granskningsåtgärder med iakttagande av de allmänna unionsrättsliga principerna. Att unionsrätten på detta område utgör minimibestämmelser bekräftas uttryckligen i det andra skälet i förordning nr 4045/89 där det anges dels att den granskningsmekanism som inrättas genom förordningen ”kompletterar de övriga kontroller som medlemsstaterna redan genomför”,(21) dels att förordningen ”inte [påverkar] nationella granskningsbestämmelser som är mer omfattande än de som föreskrivs i denna”. Den inriktningen, som redan fanns med i förordning nr 729/70,(22) har bekräftats i ingressen till förordning nr 485/2008,(23) som ersätter förordning nr 4045/89.
34. Det ska understrykas att huvudsyftet med förordning nr 4045/89 är att fastställa medlemsstaternas skyldigheter gentemot unionen, och inte de stödmottagande företagens rättigheter i förhållande till medlemsstaterna. Problematiken i tolkningsfrågorna förefaller dessutom ha sin grund i ett felaktigt antagande, såvitt den bygger på uppfattningen att de bestämmelser som frågorna avser, i förhållande till tillämplig nationell lag, syftar till att begränsa de behöriga myndigheternas befogenheter gentemot de företag som kan komma att granskas inom ramen för förordningen. I synnerhet anser jag att de bestämmelser i nämnda förordning som omfattas av tolkningsfrågorna inte kan medföra att de nationella granskningsbefogenheterna preskriberas eller prekluderas.
35. Såsom FranceAgriMer och den franska regeringen har understrukit, garanteras rättssäkerheten för de företag som kan bli granskade genom en allmän preskriptionstid för att vidta åtgärder, som ska vara åtminstone(24) fyra år enligt artikel 3 i förordning nr 2988/95.(25) Däremot anser jag att bestämmelserna om hur länge affärshandlingar måste bevaras enligt artikel 4 i förordning nr 4045/89 inte är av sådan skyddskaraktär. Det är nämligen uppenbart att syftet med dessa bestämmelser är att införa en skyldighet i unionsrätten för de berörda företagen, med förbehåll för strängare krav enligt nationell rätt, och inte att fastställa en period efter vilken nämnda skyldighet preskriberas.
B – Den första och den andra tolkningsfrågan
36. Eftersom problematiken i de två första frågorna från den hänskjutande domstolen är likartad anser jag att de bör besvaras tillsammans.
37. I sin första fråga har den hänskjutande domstolen frågat EU-domstolen huruvida begreppet granskningsperiod, i den mening som avses i artikel 2.4 i förordning nr 4045/89, ska tolkas så, att det utgör en period under vilken alla granskningsmoment ska utföras, det vill säga information till den stödmottagare som ska granskas, inledande och avslutande av samtliga granskningsåtgärder på plats och med hjälp av verifikationshandlingar samt information till den berörda aktören om resultaten av granskningen, eller om det utgör en period under vilken endast vissa av dessa förfarandeåtgärder måste utföras. Domstolen har med andra ord att avgöra vilka åtgärder som de tjänstemän som ansvarar för granskningen nödvändigtvis måste utföra under perioden mellan den 1 juli det år då granskningen inleds och den 30 juni påföljande år.
38. Det är riktigt att lydelsen i artikel 2.4 första stycket i förordning nr 4045/89, enligt vilken ”[g]ranskningsperioden skall löpa från den 1 juli [ett år] till den 30 juni påföljande år”, vid en första anblick kan tyckas utgöra stöd för att begreppet granskningsperiod inte ska ges någon vidsträckt tolkning. Det föreskrivs nämligen inte uttryckligen någon möjlighet att utföra granskningsåtgärder efter utgången av denna period, till skillnad från vad som är fallet med artikel 2.4 andra stycket, där det anges att det är möjligt att förlänga den verksamhetsperiod som granskningen kan omfatta.(26)
39. Jag anser dock i likhet med FranceAgriMer, den franska och den polska regeringen samt kommissionen att den aktuella bestämmelsen inte enbart ska tolkas utifrån dess lydelse utan även mot bakgrund av det system som bestämmelsen ingår i och den allmänna målsättningen med detta.
40. Vad gäller sistnämnda punkt, ska det erinras om att förordning nr 4045/89 ingår i en rad rättsakter som syftar till att säkerställa en kontroll av de transaktioner som är knutna till utgifterna från garantisektionen vid EUGFJ till skydd för gemenskapernas finansiella intressen.(27) Det framgår även klart av ingressen till förordning nr 4045/89 att den syftar till att skärpa den granskning som medlemsstaterna har till uppgift att utföra för att förhindra och undanröja oegentligheter som kan förekomma på området. Vid tolkningen av förordningen ska särskilt avseende fästas vid detta syfte.
41. Det ska vidare påpekas att det i artikel 1 i förordning nr 4045/89 föreskrivs vilka kontrollskyldigheter medlemsstaterna har, medan det i artikel 2.1 och 2.2 definieras hur omfattande granskningen är. I sistnämnda bestämmelser anges urvalskriterierna för vilka företag som ska granskas(28) och hur medlemsstaterna och kommissionen ska samarbeta i detta avseende.
42. Av ordalydelsen i artikel 2 framgår att dess syfte är att fastställa räckvidden av ett enhetligt granskningssystem som står under kommissionens tillsyn. Kommissionen ska underrättas varje år om de nationella granskningsåtgärder som vidtagits och om resultaten därav.(29) Enligt det andra skälet i förordning nr 4045/89 har systemet inte till syfte att hindra medlemsstaterna från att tillämpa egna åtgärder, genom att föreskriva mer långtgående bestämmelser än de som föreskrivs i förordningen när det gäller valet av vilka företag som ska granskas eller vid definitionen av granskningsåtgärderna. Förordningen skapar således inte några rättigheter för företagen, bestående i att de endast kan komma att granskas på det sätt som föreskrivs i förordningen eller under en viss förutbestämd tid. Att tillerkänna företag som är mottagare av ett ekonomiskt stöd från unionen en sådan rätt, skulle i praktiken vara oförenligt med artikel 325 FEUF om bedrägeribekämpning.
43. Syftet med begreppet granskningsperiod i artikel 2 i förordning nr 4045/89 är enligt min mening mer exakt att fastställa tiden under vilken urvalet av de företag som uppfyller kriterierna i nämnda bestämmelse ska granskas. Syftet med denna definition är inte att begränsa möjligheten för de nationella myndigheterna att utöva den behörighet som de har enligt nationell rätt före eller efter nämnda period. Det är fråga om att fastställa önskvärda tidsfrister för att säkerställa ett korrekt genomförande av granskningen och att inrätta ett harmoniserat granskningsprogram.
44. Tolkningen av detta begrepp kan således inte ha någon inverkan inom ramen för nationella förvaltningsrättsliga tvister som, liksom i det nationella målet, följer av ett företags överklagande av ett nationellt myndighetsbeslut. Bestämmelsen riktar sig nämligen till medlemsstaterna och inte till sådana företag. Denna bedömning gäller dock inte om den nationella lagstiftaren införlivat bestämmelserna i förordning nr 4045/89 i nationell lagstiftning i form av ett regelverk som ger upphov till individuella rättigheter för företag.(30)
45. Kommissionen har på samma sätt angett att artikel 2.4 i förordning nr 4045/89 inte syftar till att ge aktörerna befogenheter eller rättigheter utan till att förena medlemsstaternas verksamhet med kommissionens tillsyn och samordnande uppgifter inom ramen för förordning nr 4045/89.(31) En analys av förarbetena visar på att det finns ett samband mellan begreppet granskningsperiod och den tid under vilken kommissionen ska ingripa för att försäkra sig om att medlemsstaterna i största möjliga utsträckning har iakttagit sina granskningsplaner. Medlemsstaterna ska underrätta kommissionen om sina granskningsplaner i förväg och tillställa kommissionen en årlig rapport om genomförandet efter granskningsperiodens utgång.(32) Tidsplanen för informationsutbytet som fastställs i artiklarna 9 och 10 i förordning nr 4045/89,(33) förklarar de datum som fastställts för granskningsperioden i artikel 2.4, nämligen den 1 juli ett år och den 30 juni påföljande år.
46. Jag delar kommissionens uppfattning att denna bestämmelse syftar till att säkerställa att medlemsstaternas ”kontrollkampanjer” utförs regelbundet och systematiskt, och inte till att ålägga dem en skyldighet att uppnå resultat före granskningsperiodens utgång. Medlemsstaterna är dock självklart skyldiga att iaktta principen om lojalt samarbete, vilken slås fast i artikel 4.3 FEU. Denna innebär att medlemsstaterna ska handla så effektivt som möjligt för att den granskning som de ansvarar för enligt förordning nr 4045/89 ska kunna utföras i enlighet med de i förväg fastställda granskningsplanerna och inom föreskriven tid. En situation där det inte genomförts någon granskningsåtgärd med avseende på det berörda företaget under den angivna granskningsperioden kan enligt min mening innebära att den aktuella medlemsstaten har underlåtit att uppfylla sin skyldighet att vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att de skyldigheter som följer av unionsrätten fullgörs.
47. Om det, såsom i målet vid den nationella domstolen, visar sig att de nationella myndigheterna, trots att de agerat skyndsamt, inte har kunnat slutföra sina kontroller i tid (här den 30 juni 2000), kan medlemsstaten enligt min mening, med hänsyn till att kontrollen tillkännagavs den 30 maj 2000, helt enkelt skjuta upp den information om granskningen i fråga som ska ges inom ramen för den årliga rapporten enligt artikel 9.1 i förordning nr 4045/89 till den 1 januari påföljande år, det vill säga i detta fall den 1 januari 2002 i stället för den 1 januari 2001.(34)
48. FranceAgriMer och de regeringar som har yttrat sig i målet, har bland annat betonat de praktiska svårigheter som de nationella myndigheterna som har att genomföra granskningen kan ha att utföra samtliga granskningsåtgärder som räknas upp i den första tolkningsfrågan inom en tidsfrist som är strikt begränsad till ett år, och detta med avseende på samtliga företag som ska granskas under en viss granskningsperiod.(35)
49. Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 2.4 i förordning nr 4045/89 ska tolkas så, att de behöriga myndigheterna kan fortsätta de granskningsåtgärder som inletts under en granskningsperiod under påföljande granskningsperiod utan att förfarandet behäftas med en rättsstridighet som den granskade aktören kan åberopa för att invända mot det beslut i vilket det fastställs vilka åtgärder som ska vidtas till följd av granskningens resultat. Frågan har ställts för det särskilda fallet att det är den granskade aktörens beteende eller försummelse som gjort det praktiskt omöjligt att genomföra en granskning under den första granskningsperioden.
50. Denna fråga skiljer sig från den första frågan i det att den hänskjutande domstolen mer precist syftar till ett fall där granskningen, såsom i det nationella målet, inte har kunnat genomföras fullt ut före utgången av den granskningsperiod då granskningen inleddes på grund av den granskade stödmottagarens beteende.
51. Vid yttre hinder, såsom dem som är aktuella i det nationella målet, måste granskningsåtgärderna enligt min mening med desto större skäl kunna utföras även efter den 30 juni det år som följer det då granskningen inleddes, eller, med andra ord, under efterföljande granskningsperiod. Det ska nämligen erinras om att fristen i artikel 2.4 i förordning nr 4045/89 inte nödvändigtvis måste iakttas utan endast utgör en tidsplan som medlemsstaterna så långt det går ska följa.
52. En annan tolkning skulle nämligen leda till att granskningssystemet enligt förordning nr 4045/89 förlorade sin verkan, då dess huvudsakliga mål, i enlighet med det första skälet i förordningen, är att möjliggöra att återvinna belopp som gått förlorade till följd av oegentligheter eller oaktsamhet.
53. Det ska tilläggas att det oavsett domstolens uppfattning i föregående fråga inte kan godtas att en granskad aktör kan undgå eventuellt ansvar bara genom att vägra att samarbeta och därmed hindra de tjänstemän som ansvarar för granskningen från att utföra sin undersökning.(36) I enlighet med principen att ingen kan åberopa egen brottslig gärning till sitt försvar ( nemo auditur propriam turpitudinem allegans ), vilken domstolen redan har tillämpat,(37) är det nämligen uteslutet att en aktör kan göra gällande en påstådd oegentlighet i granskningsförfarandet – en oegentlighet som enligt min mening för övrigt inte existerar – genom argumentet att vissa åtgärder har utförts efter utgången av den ursprungliga granskningsperioden, då vederbörande själv orsakat förseningen. Försummelse eller hinder i förhalningssyfte ska under inga omständigheter underlättas eller uppmuntras.
54. Jag anser följaktligen att artikel 2.4 i förordning nr 4045/89 ska tolkas så, att begreppet granskningsperiod inte avser den period under vilken samtliga granskningsåtgärder måste utföras. Granskningsåtgärder som har inletts under en granskningsperiod i den mening som avses i denna bestämmelse kan således fortsätta under följande granskningsperiod om de behöriga myndigheterna, trots att de agerat skyndsamt, inte har kunnat slutföra dem i tid. Även om domstolen inte skulle dela min bedömning, kan det inte godtas att den stödmottagare som är föremål för granskningen kan göra gällande ett påstått förfarandefel för det fall att det är stödmottagarens eget beteende eller försummelse som ligger till grund för att nämnda åtgärder inte kunnat genomföras fullt ut under den första granskningsperioden.
C – Den tredje frågan
55. Den hänskjutande domstolen har bett att EU-domstolen ska besvara den tredje frågan bara om svaret på den andra frågan är nekande, det vill säga för det fall att det inte är tillåtet för myndigheterna som ansvarar för granskningen att utföra sina granskningsåtgärder under en följande granskningsperiod när stödmottagarens beteende eller försummelse gjort det omöjligt att effektivt genomföra en granskning.
56. Den hänskjutande domstolen vill i huvudsak att EU-domstolen ska klargöra huruvida dessa myndigheter i ett sådant fall kan kräva att den granskade aktören, som omöjliggjort granskningen, återbetalar det utbetalda stödet. Den hänskjutande domstolen söker vidare klarhet i huruvida en sådan åtgärd utgör en påföljd i den mening som avses i artikel 6.2 i förordning nr 4045/89.
57. Mot bakgrund av att den andra frågan enligt min mening ska besvaras jakande, anser jag i likhet med FranceAgriMer och den franska regeringen att det saknas skäl att besvara denna tvådelade fråga, eftersom den är irrelevant i detta fall.
58. För det fall domstolen skulle besvara föregående tolkningsfråga nekande vill jag ändå göra följande anmärkningar.
59. Vad gäller den första delen av den tredje frågan anser jag att de behöriga myndigheterna ska kunna kräva återbetalning av utbetalat stöd när en effektiv granskning, såsom i det nationella målet, omöjliggjorts på grund av stödmottagarens beteende. Det saknar härvid betydelse om beteendet tagit sig uttryck i handling, bedrägeri eller förhalningsåtgärder, eller till och med underlåtenhet, försummelse eller oaktsamhet.(38)
60. Såsom den franska regeringen har påpekat har domstolen redan, vid tolkningen av andra gemenskapsrättsakter på jordbruksområdet, slagit fast att om det är omöjligt att genomföra en effektiv kontroll bör detta ses som att kontrollen inte kan genomföras av orsaker som kan tillskrivas sökanden. Stödansökan ska därför – utom vid force majeur – avslås.(39)
61. Jag delar FranceAgriMers och den franska regeringens uppfattning att det åligger mottagarna av stöd som betalats ut via garantisektionen vid EUGFJ att till myndigheterna som har att granska dem lägga fram alla nödvändiga uppgifter för att fastställa både att det finns grund för beviljande av stödet och att de transaktioner som finansierats genom stödet genomförs korrekt.(40) Om sådana bevis saknas kan myndigheterna med rätta anse att stödet i fråga har mottagits otillbörligen och därmed besluta att det ska återbetalas. Detta gäller oavsett om den bristande bevisningen beror på stödmottagarnas underlåtenhet eller uppsåt.(41) I fall av uppsåt finns det naturligtvis än starkare skäl att återkräva stödet.
62. Det ska preciseras att en indrivning, i enlighet med allmänna rättsprinciper, ska kunna göras även om den granskade aktören inte har handlat i ond tro, eftersom stödet är att anse som felaktigt utbetalt om den stödmottagande inte kan visa att vederbörande uppfyller erforderliga villkor för att erhålla stödet.
63. Denna lösning följer av kravet på att säkerställa att granskningsåtgärderna enligt förordning nr 4045/89 fungerar väl och är effektiva, och detta för att bevara bärkraften i själva systemet beträffande transaktioner som finansieras via garantisektionen vid EUGFJ.
64. Vad gäller den andra delen av den tredje tolkningsfrågan, omfattas återbetalning av utbetalat stöd i ett sådant sammanhang enligt min mening inte av bestämmelserna i artikel 6.2 i förordning nr 4045/89. I dessa föreskrivs att medlemsstaterna ska besluta om lämpliga påföljder för de fysiska eller juridiska personer som inte fullgör sina förpliktelser enligt förordningen.
65. Den polska regeringen har härvid med rätta betonat att det görs skillnad i unionsrätten mellan åtgärder bestående i en skyldighet att återbetala en felaktigt erhållen förmån och påföljder som kan komma att åläggas till följd av oegentligheter som har sin grund i uppsåtligt handlande eller bristande omsorg.
66. I förordning nr 2988/95, som ingår i samma normativa register som förordning nr 4045/89 och innehåller allmänna principer som ska beaktas här,(42) fastställs klart i avdelning II, en skillnad mellan ”åtgärder” och ”administrativa sanktioner” som kan tillämpas vid åsamkande av skada för gemenskapernas finansiella intressen. Enligt artikel 4.1 och 4.2 i nämnda förordning medför varje ”oegentlighet”(43) som huvudregel att den förmån som erhållits på ett otillbörligt sätt dras in, bland annat genom att stödmottagaren åläggs en förpliktelse att betala tillbaka de belopp som uppburits på ett otillbörligt sätt och eventuellt föreskriven ränta. I artikel 4.4 anges uttryckligen att ”[d]e åtgärder som anges i denna artikel [inte skall] anses som sanktioner”. I artikel 5 i förordning nr 2988/95 anges däremot de ”administrativa sanktioner” som kan vidtas till följd av oegentligheter som begås uppsåtligen eller som orsakas av oaktsamhet. Sådana sanktioner kan exempelvis vara betalning av administrativa böter eller betalning av ett ytterligare belopp som ska bestämmas till ett procenttal av det belopp som otillbörligen har mottagits och, i förekommande fall, ränta.(44)
67. Såsom FranceAgriMer samt den franska och den polska regeringen har betonat, följer det även av domstolens fasta praxis att skyldigheten att återbetala förmåner som otillbörligen har mottagits med stöd av gemenskapsrätten inte är att anse som en påföljd. En sådan skyldighet utgör den nödvändiga följden av att de behöriga myndigheterna konstaterar att kriterierna för att beviljas de fördelar som anges i unionsrätten inte kan anses vara faktiskt uppfyllda.(45)
68. Detta synsätt ska antas även vad gäller den åtskillnad som ska göras mellan skyldigheten att återbetala stöd som erhållits utan grund och de påföljder som föreskrivs i artikel 6.2 i förordning nr 4045/89. Oegentligheten – om än endast skenbar – i transaktioner som finansieras med stöd som erhållits på sådant sätt medför att stödet är att anse som felaktigt utbetalt. Detta motiverar att stödet ska återbetalas av den granskade stödmottagaren, utan att denna återbetalningsskyldighet ska anses som en administrativ ekonomisk påföljd. Detta gäller även om beslutet om återbetalning antagits enbart till följd av att den berörda aktören inte har inkommit med de erforderliga handlingar som de behöriga myndigheterna begärt för att kunna kontrollera att villkoren för beviljande av det aktuella stödet är uppfyllda.
69. Åläggandet om beriktigande i ett sådant sammanhang syftar enligt min mening i huvudsak till att avhjälpa den ekonomiska skada som garantisektionen vid EUGFJ – och därmed unionens allmänna budget – lidit.(46) Det syftar även till att återställa en rättvis konkurrens mellan den aktör som erhållit en fördel på ett rättsstridigt sätt och de aktörer som inte har fått en sådan otillbörlig fördel.(47) Det ankommer härvid på de nationella behöriga myndigheterna att på unionens vägnar kräva återbetalning av ekonomiskt gemenskapsstöd som beviljats rättsstridigt och dessa myndigheter har inte något utrymme för skönsmässig bedömning av om sådana belopp ska återkrävas eller ej.(48)
70. Förbudet mot obehörig vinst, som domstolen vid upprepade tillfällen har tillämpat i rättspraxis,(49) och som har upphöjts till en allmän princip i unionsrätten,(50) talar också för detta. Det är obestridligt att en person som åtnjutit en ekonomisk förmån utan att visa någon rättslig grund för detta måste återbetala de belopp som erhållits upp till ett belopp motsvarande den förlust som unionen, i förevarande fall, har lidit.(51)
71. För fullständighetens skull ska det preciseras att en påföljd i den mening som avses i artikel 6 i förordning nr 4045/89 kan åläggas utöver ett sådant krav på beriktigande.(52) I enlighet med de allmänna unionsrättsliga principerna, det vill säga legalitetsprincipen och principen om att påföljder ska vara proportionerliga,(53) kan en sådan påföljd endast åläggas den granskade aktören under förutsättning att särskilda bestämmelser har antagits i unionsrätten eller nationell rätt i detta avseende(54) och att påföljden i fråga står i proportion till åsidosättandet av de skyldigheter som följer av förordning nr 4045/89.
72. Skyldigheten att återbetala ett stöd som har uppburits otillbörligen ska däremot anses som en direkt och omedelbar följd av att stödet är felaktigt utbetalt. Konstaterandet att stödet är felaktigt utbetalt utgör därvid i sig en tillräcklig rättslig grund.
73. För det fall att domstolen besvarar den andra frågan nekande, anser jag följaktligen att den tredje frågan ska besvaras så, att nationella behöriga myndigheter, när den granskade aktörens beteende eller försummelse har omöjliggjort ett effektivt genomförande av en granskning, kan kräva att det utbetalade stödet ska återbetalas, eftersom nämnda myndigheter under sådana förhållanden inte har kunnat kontrollera att villkoren för beviljande av stödet är uppfyllda. Ett sådant krav på återbetalning utgör inte någon påföljd i den mening som avses i artikel 6.2 i förordning nr 4045/89.
V – Förslag till avgörande
74. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara tolkningsfrågorna från Conseil d’État på följande sätt:
Artikel 2.4 i rådets förordning (EEG) nr 4045/89 av den 21 december 1989 om medlemsstaternas granskning av de transaktioner som utgör en del av systemet för finansiering genom garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och om upphävande av direktiv 77/435/EEG ska inte tolkas så, att alla granskningsåtgärder måste utföras under ”granskningsperioden”, vilken enligt denna bestämmelse ”löp[er] från den 1 juli [ett år] till den 30 juni påföljande år”. Denna bestämmelse ska i stället tolkas så, att granskningsåtgärder som har inletts under en granskningsperiod i den mening som avses i denna bestämmelse kan fortsätta under följande granskningsperiod. Den aktör som är föremål för granskningen kan i vart fall inte göra gällande något förfarandefel för att invända mot det beslut i vilket det fastställs vilka åtgärder som ska vidtas till följd av granskningens resultat, för det fall att det är den granskades eget beteende eller försummelse som ligger till grund för att granskningen inte har kunnat genomföras under den första granskningsperioden.
Det saknas skäl att besvara den tredje tolkningsfrågan.
För det fall att domstolen besvarar den andra frågan nekande, ska den tredje frågan besvaras så, att när behöriga myndigheter inte har kunnat genomföra en effektiv granskning på grund av det beteende eller den försummelse som uppvisats av en mottagare av stöd inom ramen för transaktioner som finansieras genom garantisektionen vid EUGFJ, kan de kräva återbetalning av stödet om det inte har kunnat styrkas att det fanns grund för utbetalningen härav. Ett sådant krav på återbetalning ska inte anses utgöra en påföljd i den mening som avses i artikel 6.2 i förordning nr 4045/89.
(1) .
(2)
–	EGT L 388, s. 18; svensk specialutgåva, område 3, volym 31, s. 27. Denna förordning, som ändrats flera gånger, kodifierades och upphävdes den 22 juni 2008 genom rådets förordning nr 485/2008 av den 26 maj 2008 om medlemsstaternas granskning av de transaktioner som utgör en del av systemet för finansiering genom Europeiska garantifonden för jordbruket (EUT L 143, s. 1), särskilt skäl 1 och bilaga I.
(3)
–	Se särskilt det första, det tredje och det femte skälet i förordning nr 4045/89.
(4)  –	Denna problematik, även om den är angränsande, skiljer sig från problematiken i de pågående förenade målen C-671/11–C-676/11, Viniflhor, där samma hänskjutande domstol har bett domstolen klargöra möjligheten för en medlemsstat att, enligt artikel 2.4 i förordning nr 4045/89, förlänga den granskade perioden, det vill säga den period som granskningen omfattar, ”till att omfatta perioder ... som föregår eller följer på tolvmånadersperioden” som har definierats av denna medlemsstat. Frågan har ställts med hänsyn bland annat till begreppet granskningsperiod som avses i förevarande mål.
(5)  –	Den första perioden sträckte sig i förevarande fall från den 1 juli 1999 till den 30 juni 2000, och påföljande period från den 1 juli 2000 till den 30 juni 2001.
(6)  –	Det framgår av tolkningsfrågorna att den hänskjutande domstolen särskilt vill få klarhet i huruvida de behöriga myndigheterna under denna period är skyldiga att informera den berörda operatören om den planerade granskningen, inleda och avsluta samtliga granskningsåtgärder på plats, utnyttja de verifikationshandlingar som erhållits samt informera om resultaten av granskningen.
(7)  –	Europeiska kommissionen har i sin årsrapport om skydd av gemenskapens finansiella intressen och bedrägeribekämpning (KOM(2001) 255 slutlig, s. 8 och s. 88) angett att bedrägerier och oegentligheter som konstaterats av medlemsstaterna med avseende på utgifterna från garantisektionen vid EUGFJ år 2000 uppgick till 474,5 miljoner euro, vilket motsvarar 1,17 procent av EUGFJ:s budget.
(8)
–	EGT L 94, s. 13; svensk specialutgåva, område 3, volym 3, s. 23.
(9)
–	Bestämmelsens lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 3094/94 av den 12 december 1994 om ändring av förordning nr 4045/89 (EGT L 328, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 64, s. 50).
(10)
– Idem. Enligt det andra skälet i förordning nr 3094/94 ”[bör] de bestämmelser som fastställs i artikel 2 i [förordning nr 4045/89] om urval av de företag som skall granskas … ändras [bland annat] för att ge medlemsstaterna större flexibilitet vid urvalet av företag”.
(11) – Idem.
(12)
–	EGT L 312, s. 1.
(13)
–	EGT L 297, s. 1.
(14)  –	FranceAgriMer är den nationella organisation som trätt i stället för Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (VINIFLHOR), som i sin tur trätt i stället för ONIFLHOR.
(15)  –	Se, bland annat, domarna i fotnot 11 i mitt förslag till avgörande av den 6 februari 2013 i det pågående målet C-373/11, Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou.
(16)
–	I artikel 2.2 FEUF föreskrivs att ”[n]är fördragen tilldelar unionen en befogenhet som ska delas med medlemsstaterna på ett visst område, får unionen och medlemsstaterna lagstifta och anta rättsligt bindande akter på detta område”.
(17)  –	I nionde skälet i förordning nr 729/70 anges på samma sätt att kontroller av kommissionens tjänstemän endast bör genomföras ”utöver den övervakning som medlemsstaterna utför på eget initiativ … som förblir av största vikt”.
(18)  –	Rådets direktiv 77/435/EEG av den 27 juni 1977 om medlemsstaternas granskning av de transaktioner som utgör en del av systemet för finansiering genom garantisektionen vid EUGFJ (EGT L 172, s. 17). I tredje skälet i förordningen anges att den syftar till att uppmuntra medlemsstaterna att skärpa granskningen av affärshandlingar som de dittills utfört inom ramen för nämnda direktiv.
(19)
–	Se sjätte skälet och artikel 2.1 i förordning nr 4045/89.
(20)  –	I artikel 4.2 i förordningen ges medlemsstaterna rätt att föreskriva högre krav på området.
(21)  –	I artikel 2.5 i förordning nr 4045/89 klargörs att ”[d]en granskning som genomförs enligt denna förordning [inte skall] inverka på de kontroller som genomförs enligt artikel 6 i [rådets] förordning nr (EEG) nr 283/72 [av den 7 februari 1972 om oriktigheter och återvinning av belopp som felaktigt har utbetalats i samband med finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken och om organisationen av ett informationssystem på detta område (EGT L 36, s. 1)], eller enligt artikel 9 i förordning … nr 729/70”.
(22)
–	I artikel 9.2 i förordning nr 729/70 angavs att undersökningar enligt förordningen skulle genomföras ”[u]tan att det påverkar den kontroll som medlemsstaterna utför i enlighet med nationella bestämmelser i lagar, förordningar och administrativa bestämmelser”.
(23)  –	I skäl 3 i förordningen återges i huvudsak lydelsen i andra skälet i förordning nr 4045/89. Terminologin har dock anpassats och garantisektionen vid EUGFJ från och med den 1 januari 2007 ersatts med Europeiska garantifonden för jordbruket (EGFJ).
(24)  –	Se dom av den 24 juni 2004 i mål C-278/02, Handlbauer (REG 2004, s. I-6171), punkt 40, när det gäller funktionen att garantera rättssäkerheten som fylls av denna preskriptionsbestämmelse och alla andra sådana bestämmelser av samma slag. Vad gäller att preskriptionstiden som fastställs i nämnda bestämmelse utgör ett minimikrav, se dom av den 22 december 2010 i mål C-131/10, Corman (REU 2010, s. I-14199), punkt 54.
(25)  –	Enligt denna bestämmelse är preskriptionstiden minst tre år, men medlemsstaterna har möjlighet att tillämpa en längre frist.
(26)  –	I artikel 2.4 andra stycket, i dess lydelse enligt förordning nr 3094/94, definieras de verksamhetsperioder som kan granskas enligt följande: ”Granskningen skall omfatta en period om minst 12 månader som löper ut under föregående granskningsperiod. Den kan förlängas till att omfatta perioder som medlemsstaterna fastställer och som föregår eller följer på tolvmånadersperioden.” Det är här fråga om en annan slags period, vilken av samma hänskjutande domstol i de ovannämnda pågående förenade målen Viniflhor, kvalificerats som ”den period som granskningen omfattar”.
(27)  –	Denna förordning ska i synnerhet ses mot bakgrund av förordning nr 2988/95, vilken, såsom domstolen erinrade om i punkt 33 i sin dom av den 5 juni 2012 i mål C-489/10, Bonda, ”fastställer en gemensam rättslig ram för alla de områden som omfattas av gemenskapspolitiken” och i vilken påföljderna för ”oegentligheter” i den mening som avses i artikel 1.2 i sistnämnda förordning fastställs.
(28)  –	Det ska härvid understrykas att det i förordningen inte krävs att alla företag som omfattas granskas under ”granskningsperioden” enligt artikel 2.4. Där fastställs endast de kvantitativa och kvalitativa kriterier som ligger till grund för varje medlemsstats granskningsskyldigheter.
(29)  –	En liknande informationsplikt föreskrevs i artikel 8.1 andra stycket i förordning nr 729/70.
(30)  –	Detta är exempelvis fallet i artiklarna R.622-49 och R.622-50 i den franska jordbrukslagen (Code rural).
(31)
–	Se tionde skälet i förordningen.
(32)  –	I det ursprungliga förslaget (KOM(89) 290 slutlig) hade artikel 2.4 samma lydelse som i den slutliga versionen av förordning nr 4045/89. I det ändrade förslaget (KOM(89) 623 slutlig) angavs dock att ”granskningsperioden ska löpa från den 1 juli till de n 30 juni påföljande år. Medlemsstaterna kan påbörja granskningen innan den 1 juli när kommissionen har godkänt granskningsplanerna som avses i artikel 10 i denna förordning” (min kursivering).
(33)  –	I artikel 10.1–10.3 föreskrivs att medlemsstaterna varje år före den 15 april
ska upprätta planer för den granskning som ska genomföras och tillställa kommissionen dessa. Kommissionen ska undersöka granskningsplanerna inom sex veckor. I artikel 9.1 anges att ” [f]öre den 1 januari efter granskningsperiodens utgång
skall medlemsstaterna tillställa kommissionen en detaljerad rapport om tillämpningen av denna förordning” (min kursivering).
(34)  –	Kommissionen har med rätta angett att det i bilaga II punkt 4 g i kommissionens förordning (EEG) nr 1863/90 av den 29 juni 1990 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 4045/89 (EGT L 170, s. 23; svensk specialutgåva, område 3, volym 33, s. 19), i dess ändrade lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 2992/95 av den 19 december 1995 (EGT L 312, s. 11), uttryckligen anges en möjlighet att avsluta en granskning som utförts avseende en granskningsperiod före den period som avses i en årlig rapport som upprättas av en medlemsstat. Denna bestämmelse hänvisar nämligen till ”[r]esultaten av de granskningar som har utförts avseende granskningsperioden före den period som avses i den aktuella rapporten men för vilka resultaten inte var tillgängliga vid tiden för angivande av rapporten för den granskningsperioden”.
(35)  –	Såsom den polska regeringen har betonat kan omständigheterna i en enskild granskning medföra att åtgärder som inletts under den ursprungliga granskningsperioden måste fortsätta efter utgången av denna period, bland annat när oegentligheter konstaterats som kräver ytterligare utredning eller i väntan på resultat av dubbelkontroller som utförs på nationell eller rent av gränsöverskridande nivå.
(36)  –	I det nationella målet framgår det av uppgifter från FranceAgriMer att granskningsåtgärderna på plats försenades av Syndicat OP 84, som vid flera tillfällen sköt upp planerade möten och inte tillhandahöll de handlingar som tjänstemännen begärt.
(37)  –	Generaladvokaten Reischl underströk på sidorna 3185 och 3186 i sitt förslag till avgörande i mål 151/80, de Hoe mot kommissionen, där domstolen meddelade dom den 17 december 1981 (REG 1981, s. 3161), att en sökande ”inte i efterhand kan åstadkomma ett ogiltigförklarande av ett uttagningsförfarande i vilket denne deltagit genom åberopande av oegentligheter som följer av den sökandes eget beteende” (se även punkterna 18 och 19 i domen). I punkt 13 i domen av den 9 februari 1984 i de förenade målen 316/82 och 40/83, Kohler mot revisionsrätten (REG 1984, s. 641), påpekade domstolen även att ”ett godtagande av revisionsrättens argument skulle innebära att den kan åberopa ett åsidosättande som den själv har gjort sig skyldig till”.
(38)  –	Det ska härvid erinras om att det i första skälet i förordning nr 4045/89, där bestämmelserna i sjätte skälet och artikel 8.1 i förordning nr 729/70 återges, föreskrivs att medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som är nödvändiga för att återvinna belopp som gått förlorade till följd inte bara av ”oegentligheter” utan även till följd av ”oaktsamhet”.
(39)
–	Dom av den 13 december 2001 i mål C-131/00, Nilsson (REG 2001, s. I-10165), punkt 32. I det målet hade kontrollen omöjliggjorts på grund av att det över huvud taget inte fanns några uppgifter i det av jordbrukaren förda djurregistret.
(40)  –	Se, för ett liknande resonemang, sjunde punkten i beslutet om hänskjutande.
(41)  –	Det kan preciseras att det framgår av punkterna 8 och 9 i beslutet om hänskjutande att beslutet att återkräva stödet inte enbart grundades på Syndicat OP 84:s förhalande, vilket bestod i att organisationen inte tillhandahöll de bevishandlingar som begärts av de granskande myndigheterna, utan även på att organisationen inte var berättigad till sådant stöd och att det förekommit oegentligheter i finansieringen av den aktuella driftsfonden.
(42)  –	I dom av den 21 juli 2011 i mål C-150/10, Beneo Orafti (REU 2011, s. I-6843), punkt 69 samt där angiven rättspraxis, anges att ”unionslagstiftaren, på det unionsrättsliga området för kontroller och sanktionsåtgärder mot oegentligheter, genom att anta förordning nr 2988/95 [har] slagit fast en rad allmänna principer och såsom en generell regel krävt att samtliga förordningar för vissa sektorer ska respektera dessa principer”.
(43)  –	Definitionen av detta begrepp i artikel 1.2 i förordning nr 2988/95 har preciserats genom artikel 2.1 i kommissionens förordning (EG) nr 1848/2006 av den 14 december 2006 om oegentligheter och återvinning av belopp som felaktigt har utbetalats i samband med finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken och om organisationen av ett uppgiftssystem på detta område (EUT L 355, s. 56).
(44)  –	I artikel 5.1 b i förordningen preciseras att detta belopp – vilket utgör en påföljd och ska erläggas utöver de belopp som ska återbetalas på grund av att de uppburits på ett otillbörligt sätt – ska bestämmas till ett procenttal som ska fastställas genom särskilda regler och inte får överskrida den nivå som är absolut nödvändig för att det ska ha en avskräckande effekt.
(45)  –	Se, bland annat, punkt 269 i dom av den 8 maj 2003 i mål C-349/97, Spanien mot kommissionen (REG 2003, s. I-3851), där det anges att ”[d]e korrigeringar som har vidtagits i detta fall [inte kan] anses som sanktionsåtgärder, utan de utgör den nödvändiga följden av Konungariket Spaniens rättsstridiga utbetalningar”. Se även punkt 28 i dom av den 4 juni 2009 i mål C-158/08, Pometon (REG 2009, s. I-4695), där det anges att ”skyldigheten att återbetala en förmån som tillförskaffats otillbörligen … inte [utgör] en sanktion, utan … helt enkelt [är] följden av konstaterandet att villkoren för att få den förmån som följer av gemenskapsbestämmelserna har uppfyllts på ett konstruerat sätt, vilket innebär att förmånen har tillförskaffats otillbörligen och att återbetalningsskyldighet följaktligen är motiverad”. Se slutligen domen i det ovannämnda målet Beneo Orafti, punkt 70.
(46)  –	I enlighet med bestämmelserna i artikel 1 i förordning nr 2988/95.
(47)  –	Se, analogt, förstainstansrättens dom av den 8 juni 1995 i mål T-459/93, Siemens mot kommissionen (REG 1995, s. II-1675), där det, i punkterna 96 och 97, anges att återbetalning av stöd som beviljats rättsstridigt, har till syfte att återställa den föregående situationen innan stödet betalades ut, vilket innebär att alla finansiella fördelar av stödet som snedvrider konkurrensen måste undanröjas.
(48)  –	Se, för ett liknande resonemang, punkt 30 i dom av den 6 maj 1982 i de förenade målen 146/81, 192/81 och 193/81, BayWa m.fl. (REG 1982, s. 1503; svensk specialutgåva, volym 6, s. 393), där det anges att ”[d]en motsatta tolkningen [av artikel 8.1 i förordning nr 729/70] skulle såväl kränka principen om likabehandling av näringsidkare i olika medlemsstater som försvåra tillämpningen av gemenskapsrätten, som så långt som möjligt skall vara enhetlig i hela gemenskapen”.
(49)  –	Se, bland annat, dom av den 4 april 1960 i de förenade målen 4–13/59, Mannesmann m.fl. mot höga myndigheten (REG 1960, s. 241), och av den 11 juli 1968 i mål 26/67, Danvin mot kommissionen (REG 1968, s. 463, särskilt s. 474).
(50)  –	I dom av den 10 juli 1990 i mål C-259/87, Grekland mot kommissionen (REG 1990, s. I-2845), fann domstolen vad gäller belopp som utbetalats till EUGFJ att en obehörig vinst för gemenskaperna skulle strida mot de grundläggande principerna i gemenskapslagstiftningen.
(51)  –	Se, analogt, i fråga om en person som gjort en förlust som inneburit en vinst för någon annan, utan att denna vinst har någon som helst rättslig grund, dom av den 16 december 2008 i mål C-47/07 P, Masdar (UK) mot kommissionen (REG 2008, s. I-9761), punkt 44, och av den 21 januari 2010 i mål C-470/08, van Dijk (REU 2010, s. I-603), punkt 41.
(52)  –	Se även punkt 29 i domen i det ovannämnda målet Pometon, vilken lyder som följer: ”På samma sätt är en importör som rättsstridigt har tillämpat och dragit fördel av förfarandet för aktiv förädling genom att konstruera de villkor som krävs för att detta förfarande ska vara tillämpligt skyldig att betala de tullar som är hänförliga till de aktuella varorna, oberoende av om han i förekommande fall även åläggs administrativa, civilrättsliga eller straffrättsliga sanktioner i enlighet med den nationella lagstiftningen ” (min kursivering).
(53)  –	Detta dubbla krav framgår av artikel 5.1 b i förordning nr 2988/95, vars innehåll anges ovan.
(54)  –	Vad gäller de administrativa sanktioner som föreskrivs i förordning nr 2988/95, se dom av den 28 oktober 2010 i mål C-367/09, SGS Belgium m.fl. (REU 2010, s. I-10761), punkt 43, och punkt 35 och följande punkter i generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i detta mål.