62005CC0169_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. I fråga om sändningar via kabel föreskrivs i rådets direktiv 93/83/EEG(2) att upphovsrätt och närstående rättigheter(3) skall förvaltas kollektivt för att förenkla utövandet av dessa och skapa rättssäkerhet. I artikel 9.2 anges i detta avseende kriterier för att fastställa vilken organisation som skall anförtros denna uppgift om rättsinnehavarna inte har utsett någon specifik organisation.
2. Cour de cassation i Belgien är osäker på uppdragets omfattning i det senare fallet, närmare bestämt huruvida det är begränsat till att förvalta de ekonomiska intressena hos dem som organisationen företräder eller om det även omfattar befogenheten att meddela eller vägra tillstånd att sprida det skyddade verket.
3. Vidare behandlas i målet vid den nationella domstolen rätten till audiovisuellt utnyttjande av utövande konstnärers framföranden. Enligt belgisk lagstiftning, till vilken jag återkommer nedan, presumeras denna ha överlåtits till producenterna. Den nationella domstolen har härvid frågat sig huruvida även de befogenheter som sammanhänger med denna rätt skall utövas kollektivt.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Gemenskapsrätten
4. Såsom jag redan nämnt är syftet med direktiv 93/83 att skapa rättssäkerhet i fråga om upphovsrätt och närstående rättigheter i samband med sändningar inom gemenskapen, särskilt via satellit och kabel,(4) och därvid råda bot på vissa olikheter mellan de nationella lagstiftningarna (skälen 5 och 8). Den bristande harmoniseringen av lagstiftningen innebär att operatörerna inte kan vara säkra på att de verkligen förvärvat alla berörda rättigheter. Det har därför inrättats ett system som bygger på principen om avtalsenlig överföring och kollektivt utövande av de rättigheter som sammanhänger med immaterialrättigheten (skälen 10, 27 och 28).
5. I artikel 1.3 i direktivet definieras begreppet vidaresändning via kabel som ”en samtidig, oförändrad och oavkortad vidaresändning via kabel eller mikrovågssystem till allmänheten av en ursprunglig sändning från en annan medlemsstat via tråd eller trådlöst, inbegripet sändning via satellit, av televisions- och radioprogram som är avsedda för mottagning av allmänheten”.
6. Kapitel 3 har rubriken ”Vidaresändning via kabel” och inleds med artikel 8. Enligt artikel 8.1 skall medlemsstaterna säkerställa att vidaresändning av program från andra medlemsstater via kabel inom deras territorium äger rum med iakttagande av upphovsrätten och på grundval av individuella eller kollektiva avtal med företagen inom sektorn.
7. I linje med de syften som angivits i direktivets skäl föreskrivs i artikel 9.1 att utövandet av rätten ”för upphovsrättsinnehavare och innehavare av närstående rättigheter att meddela eller vägra tillstånd för en kabeloperatör att vidaresända via kabel” bara kan utövas genom en ”kollektiv organisation”, med vilken enligt artikel 1.4 avses ”en organisation som har som enda eller huvudsakliga uppgift att handha eller förvalta upphovsrättigheter eller närstående rättigheter”.
8. I artikel 9.2 stadgas att när en rättsinnehavare inte har överfört handhavandet till en kollektiv organisation skall den kollektiva organisation som förvaltar rättigheter i samma kategori anses vara bemyndigad.(5) Om det finns flera sådana kollektiva organisationer kan rättsinnehavaren fritt välja den lämpligaste. ”En rättsinnehavare som avses i denna punkt skall ha samma rättigheter och skyldigheter som följer av ... avtalet mellan kabeloperatören och den kollektiva organisation som anses bemyndigad att förvalta hans rättigheter som de rättighetsinnehavare som har bemyndigat den kollektiva organisationen …”
9. Enligt artikel 10 skall artikel 9 inte tillämpas på de rättigheter som utövas av ett sändarföretag vad avser dess egen utsändning, oberoende av om de berörda rättigheterna är dess egna eller har överförts till det av andra upphovsrättsinnehavare och/eller innehavare av närstående rättigheter.
B – De belgiska bestämmelserna
10. Genom artikel 51 i lag av den 30 juni 1994(6) tillerkänns upphovsmännen och innehavarna av närstående rättigheter ensamrätt att tillåta vidaresändning av deras verk via kabel. Enligt artikel 36 första stycket skall utövande konstnärer, om inte annat avtalats, anses ha överlåtit ensamrätten att audiovisuellt utnyttja prestationen till producenten.
11. Genom artikel 53.1 och 53.2 införlivas artikel 9.1 och 9.2 i direktivet ordagrant med den belgiska rättsordningen.
III – Bakgrund till tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
12. Uradex SCRL, ett bolag som handhar utövande konstnärers rättigheter, inledde vid Tribunal de première instance (domstol i första instans) i Bryssel ett interimistiskt förfarande mot Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution (nedan kallat RTD) och Société Intercommunale pour la Diffusión de la Télévision (nedan kallat Brutele), på grund av vidaresändningar via kabel utan tillstånd från Uradex.
13. Då talan ogillades överklagade Uradex till Cour d’appel (appellationsdomstol) i Bryssel, som genom dom av den 25 juni 1998 delvis biföll överklagandet med hänvisning till att kollektiva organisationer i fråga om alla slags tjänster har rätt att meddela eller vägra tillstånd för vidaresändning via kabel under förutsättning att de fått i uppdrag att förvalta dessa, och att deras uppgift i annat fall är begränsad till att uppbära ersättning och utbetala den till rättsinnehavaren, eftersom uppdraget i huvudsak är av förtroendekaraktär.
14. Cour d’appel tillade att en organisation av denna typ såvitt avser audiovisuella produkter bara har den berörda befogenheten om de utövande konstnärerna fortfarande är innehavare av rättigheterna. Eftersom det i fråga om sådana upphovsmän som nämns i artikel 36 första stycket i lagen av den 30 juni 1994 föreligger en presumtion för att rättigheterna till utnyttjande överlåtits till producenten, kan Uradex inte förvalta dem såvida bolaget inte kan styrka att det föreligger ett avtal som vederlägger nämnda presumtion eller att det agerar i producenternas namn, omständigheter som inte föreligger i detta mål.
15. På dessa grunder fann Cour d’appel att Brutele utan tillstånd från Uradex hade sänt icke audiovisuella verk ägda av utövande konstnärer som Uradex uttryckligen företrädde, och den ogillade talan i övrigt.
16. Uradex väckte en kassationstalan och gjorde gällande att det följer av artikel 53 i den belgiska lagen, och följaktligen av artikel 9 i direktivet, att ett bolag som anses bemyndigat på grund av att uttryckligt uppdrag saknas även har rätt att besluta om kommersialiseringen av rättigheterna och att det i fråga om radio‑ eller TV‑framföranden härvid saknar betydelse huruvida rättigheterna har överlåtits till tredjeman.
17. Under dessa förhållanden har Cour de cassation beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Skall artikel 9.2 i [direktivet] tolkas så, att en kollektiv organisation som anses vara bemyndigad att förvalta rättigheterna för en sådan innehavare av upphovsrätt eller närstående rättigheter som inte har överfört förvaltningen av sina rättigheter till en viss kollektiv organisation inte har befogenhet att utöva innehavarens rätt att meddela eller vägra tillstånd för en kabeloperatör att via kabel vidaresända ett program, eftersom organisationen endast bemyndigats att förvalta de ekonomiska aspekterna av den ovannämnda innehavarens rättigheter?”
IV – Förfarandet vid domstolen
18. Parterna i målet vid den nationella domstolen, kommissionen och den svenska och den italienska regeringen har inkommit med skriftliga yttranden inom den frist som föreskrivs i artikel 20 i EG‑stadgan för domstolen.
19. Vid förhandlingen den 19 januari 2006 deltog kommissionen och ombuden för Uradex, RTD och Brutele för att yttra sig muntligen.
V – Bedömning av tolkningsfrågan
A – Utövandet av upphovsrätt och närstående rättigheter
20. Dessa rättigheter, som sedan lång tid tillbaka sorterar under rubriken immaterialrätt,(7) kännetecknas av att de innebär att upphovsmannen till ett verk – vilket är ett uttryck för dennes väsen – har ensamrätt att besluta hur verket skall utnyttjas,(8) vilket inbegriper rättighetens ideella aspekt, liksom dess egendomsmässiga aspekt, vilken har sin grund i den ersättning som upphovsmannen får i utbyte mot rättighetens utnyttjande.(9)
21. Om inte annat avtalats åligger det den som önskar utnyttja ett skyddat verk i syfte att sprida det till allmänheten att begära och få tillstånd från rättsinnehavaren i form av ett exklusivt eller icke‑exklusivt licensavtal, som kan ge rätt till en, flera eller alla tänkbara typer av utnyttjande. Traditionellt görs dessa rättigheter således gällande individuellt.
22. Trots den uttalat personliga karaktären utövas de emellertid sedan gammalt i grupp, genom upphovsrättsorganisationer eller, för att använda ett modernare begrepp, kollektiva organisationer. Denna modell för utövande har blivit vanlig i situationer då en individuell förvaltning skulle vara otänkbar på grund av att framförandet kan ske vid en mängd tillfällen och på många olika sätt och på grund av att rättsinnehavaren härigenom tillförsäkras en ersättning.
23. Syftet med kollektiv förvaltning, som även används i fråga om närstående rättigheter, bland vilka återfinns utövande konstnärers rättigheter,(10) som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, är att ge upphovsmannen kontroll över sina verk, vilket inte alltid är möjligt att åstadkomma vid individuell förvaltning. Den kollektiva organisationen handhar, övervakar, uppbär och fördelar ersättningen avseende rättigheterna för en grupp.
24. Ur gemenskapsrättsligt perspektiv kunde denna sektor inte lämnas därhän. Dess ekonomiska betydelse(11) påverkar den gemensamma marknadens uppbyggnad(12) och stimulerar investeringar, tillväxt och sysselsättning. Det upphovsrättsliga skyddet fyller dessutom andra funktioner, såsom att främja kreativitet, mångfald och kulturell identitet, något som inte bara är ett mål utan också ett redskap i Europas utveckling.
25. Båda aspekterna framträder i gemenskapens regelverk på området.
B – De två etapperna i den gemenskapsrättsliga harmoniseringen av immateria lrätten
26. Man har framhållit(13) det nära samband som sedan lång tid tillbaka har funnits mellan upphovsrätten, som kom att erkännas mycket tack vare boktryckarkonstens tillkomst,(14) och den tekniska utvecklingen. Detta samband kommer även till uttryck i gemenskapens harmoniseringsprocess som drivs framåt av successiva tekniska revolutioner,(15) som påverkar det så kallade informationssamhället, och i vilken två faser kan urskiljas.(16)
27. Den första fasen, som inleddes på 1990-talet och drevs framåt av ’’Grönbok om upphovsrätt och ny teknik – upphovsrättsliga frågor som kräver omedelbara åtgärder’’,(17) omfattar fem direktiv, bland annat det som är föremål för förevarande tolkningsfråga.(18) Syftet med direktiven var att vidta åtgärder till följd av inflytandet från kabel- och satellittelevisionen(19) och den ständiga IT‑utvecklingen.(20)
28. Den andra fasen inleddes i och med direktiv 2001/29 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället, som motiverades av utvecklingen av den digitala tekniken och interaktiva system. Därefter följde direktiv 2001/84/EG, i vilket behandlas upphovsmannens rätt till ersättning vid vidareförsäljning av dennes verk.(21) Perioden upphörde, för tillfället, genom direktiv 2004/48/EG om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter.(22)
29. De två aspekter som berör den gemenskapsrättsliga upphovsrätten (ekonomi och innovation) är representerade i den redovisade utvecklingen. Medan den första gruppen direktiv svarar mot behovet att avlägsna de hinder för industrin och den fria rörligheten för varor och tjänster som den strikt nationella synen på rättigheterna medförde,(23) är syftet med den andra att upphovsmannen skall tillerkännas ett samordnat skydd.(24)
C – Direktiv 93/83
30. Direktiv 93/83 hör till den första fasen, och i detta behandlas, ur immaterialrättslig synpunkt, följderna av gränsöverskridande televisionssändningar, antingen via satellit eller via kabel.(25)
31. Den sistnämnda metoden medförde osäkerhet för de operatörer som begränsade sig till att samtidigt, mellan flera olika länder, sprida TV‑program i oförändrat skick med ett i förväg fastställt innehåll. Att begära tillstånd från var och en av de berörda rättighetsinnehavarna var en oöverstiglig uppgift. I ett gränsöverskridande sammanhang innebar dessutom en sådan lösning att tillstånd skulle inhämtas enligt skilda nationella system. Att under sådana förhållanden vidmakthålla ett system med individuella tillstånd hade kunnat medföra allvarliga hinder för en väl fungerande inre marknad för sändningar.
32. Det gällde således att skapa en lagstiftning enligt vilken de som deltar i spridningen inhämtar tillstånd från innehavarna av rättigheterna till de verk som de har för avsikt att använda kommersiellt och betalar vederbörliga avgifter. Syftet var med andra ord, såsom framgår av direktivets skäl, att undanröja den rättsosäkerhet som följde av skillnaderna mellan de nationella upphovsrättsliga bestämmelserna och ge upphovsrätten ett harmoniserat, avtalsbaserat, skydd.(26)
33. Härvid fanns två alternativ, nämligen tvångslicenser(27) eller kollektiv förvaltning.(28) Gemenskapslagstiftaren tog ställning för det senare alternativet, vilket innebär att större hänsyn tas till upphovsmannens rättigheter. Denna metod för utnyttjande inkräktade inte i lika hög grad på äganderätten och var ägnad att skapa jämvikt mellan utövandet av ensamrätterna och sändarföretagets trygghet. Det senare behöver nämligen vara försäkrat om att det förvärvat samtliga rättigheter som sändningen berör.(29)
34. Direktivet innebär således att upphovsrätt och närstående rättigheter skyddas genom avtal mellan rättsinnehavare och kabeloperatörer (artikel 8) och att förvaltning alltid skall ske kollektivt (artikel 9.1). Artikel 9.2 motiveras av strävan att förebygga kringgåenden. Enligt denna bestämmelse skall även förvaltningen av icke medlemmars rättigheter handhas av vederbörlig organisation, så att operatören får tillgång till hela repertoaren.
35. Efter dessa klargöranden kan den gordiska knuten i förevarande begäran om förhandsavgörande studeras. Denna utgörs av frågan huruvida organisationens befogenhet att företräda rättsinnehavarna under sistnämnda förhållanden omfattar samtliga med immaterialrättigheten sammanhängande befogenheter, däribland befogenheten att tillåta vidaresändning, eller om den är begränsad till de strikt ekonomiska aspekterna.
D – Den kollektiva förvaltningens räckvidd i fråga om icke anslutna rättsinnehavare
36. Jag ansluter mig till den ståndpunkt som har framförts av kommissionen, den svenska och den italienska regeringen och Uradex, nämligen att uppdraget enligt det lagstadgade bemyndigandet även omfattar befogenheten att tillåta spridning. Om bemyndigandet inte uppfattas på detta sätt uppnås inte bestämmelsens syfte.
37. Om huvudsyftet med direktiv 93/83 är att undvika att kabeloperatörernas verksamhet hindras av de svårigheter som sammanhänger med att sluta individuella avtal avseende rättigheterna, och att tillförsäkra rättsinnehavarna en skälig ersättning, förefaller det ofrånkomligt att bemyndigandet även omfattar beslut att meddela tillstånd att utnyttja det immateriella alstret. En rad argument talar för detta påstående.
38. För det första är det enda sättet att konstatera att ett företag förfogar över samtliga verk som ingår i ett program att presumera att rättsinnehavarna, uttryckligen eller underförstått, samtycker till verkens spridning, vilket är fallet om man tolkar artikel 9.2 i direktivet så, att den bemyndigade organisationen anförtros de berörda intressena utan undantag, och att den i första hand börjar utnyttja den immateriella egendom som är föremålet för rättigheten.
39. Detta kan utläsas av bestämmelsens struktur och lydelse. I artikel 9.1 fastställs principen om kollektiv förvaltning, på så sätt att rätten ”att meddela eller vägra tillstånd för en kabeloperatör att vidaresända via kabel bara kan utövas genom en kollektiv organisation”, medan artikel 9.2 innehåller kriterierna för denna organisation, vilken svarar för uppgiften i förhållande till rättsinnehavare som inte gjort något uttryckligt val.(30) De sistnämnda har för övrigt, i likhet med dem som faktiskt har gjort ett sådant, de rättigheter och skyldigheter som följer av avtalet mellan det audiovisuella företaget och förvaltaren. Bestämmelsen kan inte utformas på något annat sätt om syftet är att TV-bolaget skall beakta samtliga berörda rättigheter.
40. Med andra ord visar artikel 9.1 att den obligatoriska kollektiva förvaltningen inte inskränker sig till ekonomiska aspekter och att begreppet rättigheter i artikel 9.2, såsom den svenska och den italienska regeringen har påpekat, har samma innebörd som i artikel 9.1.
41. Det vore för övrigt en paradox att låta det underförstådda uppdraget omfatta förvaltning i fråga om den ekonomiska ersättningen, men inte i fråga om rättighetens primära aspekt, nämligen att tillåta den spridning som ersättningen avser.
42. Om de rättsinnehavare som inte givit en bestämd organisation i uppdrag att tillvarata deras intressen kunde invända individuellt mot en TV-sändning via kabel med hänvisning till andra grunder än dem som avtalats kollektivt, eller meddela tillstånd med undantag för de kollektivt avtalade villkoren, skulle den rättsliga osäkerheten kvarstå inom sektorn och gemenskapsbestämmelserna förlora sin ändamålsenliga verkan.
E – Det särskilda fallet att rättigheter har överlåtits till tredjeman
43. Den kollektiva förvaltningen avser uteslutande rättigheter avseende sändningar via kabel och därmed sammanhängande ekonomisk ersättning,(31) men medför inte något ingripande i ägarens övriga befogenheter, såsom förfoganderätten, vilka förblir intakta. Följaktligen finns det inget hinder för att överlåta rättigheten till tredjeman.
44. I skäl 28 i direktivet anges i detta avseende klart att harmoniseringen inte rör rätten att ge tillstånd, utan endast utövandet av denna rätt, och den kan således överlåtas.
45. Vid en överföring träder den nye ägaren i den tidigares ställe. Situationen i förhållande till förvaltningsorganisationen förblir då densamma, och ovannämnda överväganden är tillämpliga. Ett individuellt utövande tillåts endast om förvärvaren är själva sändarföretaget, en situation som behandlas i artikel 10 i direktivet.
46. Med hänsyn till de gemenskapsrättsliga bestämmelsernas bakomliggande motiv kan möjligheten att avyttra rättigheten inte förstås som ett sätt att kringgå den kollektiva förvaltningen. I artikel 9 i direktivet används inte uttrycken upphovsman, uttolkare eller producent, utan det talas om upphovsrättens och närstående rättigheters ”innehavare”. Härvid saknas det betydelse huruvida rättigheten innehas av den ursprungliga ägaren, antingen av verkets upphovsman eller av en utövande konstnär, eller sekundärt till följd av överlåtelse.
47. Resultatet blir detsamma om, såsom i Belgien, producenter av audiovisuella verk blir rättsinnehavare, eftersom lagstiftaren har inrättat en presumtion juris tantum
att utövande konstnärer har överlåtit ensamrätten att utnyttja framförandet, vilket överensstämmer med motiven bakom gemenskapsbestämmelserna.
48. I den ifrågavarande situationen blir problemet i stället att fastställa vilken organisation som ansvarar för den kollektiva förvaltningen av rättigheterna. Uppgiften att utreda detta ankommer emellertid på den nationella domstolen, som därvid skall tillämpa den nationella lagstiftning genom vilken direktivet har införlivats.
49. Två alternativ kan dock skönjas. Det ena är att rättigheter som förvärvas av producenterna kvalificeras såsom befogenheter som tillkommer de utövande konstnärerna, i vilket fall den organisation som förvaltar rättigheter i samma kategori skall anses bemyndigad liksom, om det finns flera, den organisation som avses i artikel 53.2 andra stycket i den belgiska lagen av den 30 juni 1994, genom vilken artikel 9.2 i direktivet införlivas. Det andra alternativet är att dessa rättigheter anses ha karaktären av producenträttigheter.
50. Det senare alternativet skulle medföra att flera organisationer berördes av en och samma sändning (dels producenternas, dels de utövande konstnärernas), men inget i direktivet hindrar detta, eftersom gemenskapslagstiftaren visserligen har beslutat att de immaterialrättigheter som berörs av en TV‑sändning via kabel skall utövas kollektivt men inte krävt att endast en organisation skall förekomma. Under ovannämnda omständigheter sammanförs rättigheter ur olika kategorier vilka förvaltas av skilda organisationer så att operatören måste ingå avtal med samtliga dessa. Detta resultat strider inte mot direktivets syfte, eftersom de audiovisuella operatörerna förses med en väl avgränsad ram där de endast behöver förhandla med ett begränsat antal parter och de olika kategorierna av upphovsmän tillförsäkras ett effektivt skydd för sina intressen, vilka, inte att förglömma, kan vara motstridiga.
51. Sistnämnda överväganden går utöver det svar som den hänskjutande domstolen har begärt genom tolkningsfrågan, vilken jag föreslår att domstolen besvarar på så sätt att en organisation som enligt artikel 9.2 i direktivet outtalat anförtros den kollektiva förvaltningen av immaterialrättigheter inte bara har rätt att förvalta rättigheternas ekonomiska aspekter, utan även har rätt att besluta om kommersialiseringen av dessa i form av TV‑sändningar via kabel.
VI – Förslag till avgörande
52. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen besvarar tolkningsfrågan från Cour de cassation i Belgien på följande sätt:
Artikel 9.2 i rådets direktiv 93/83/EEG av den 27 september 1993 om samordning av vissa bestämmelser om upphovsrätt och närstående rättigheter avseende satellitsändningar och vidaresändning via kabel skall tolkas så, att en organisation som anses vara bemyndigad att förvalta rättigheterna för rättsinnehavare som inte uttryckligen har överlåtit förvaltningen på en viss organisation har rätt att meddela tillstånd att utnyttja rättsinnehavarnas verk och prestationer.
(1) .
(2)  –	Direktiv av den 27 september 1993 om samordning av vissa bestämmelser om upphovsrätt och närstående rättigheter avseende satellitsändningar och vidaresändning via kabel (EGT L 248, s. 15 ; svensk specialutgåva, område 13, volym 25, s. 33).
(3)  –	Upphovsrätten närstående rättigheter är rättigheter som tillkommer utövande konstnärer, framställare av fonogram och film samt radio- och televisionsföretag. Denna klassificering återfinns i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (EGT L 167, s. 10).
(4)  –	I dom av den 3 februari 2000 i mål C-293/98, EGEDA (REG 2000, s. I-629), påpekas att bestämmelserna i direktivet i fråga om sändningar via kabel skiljer sig från bestämmelserna om satellitsändningar (punkt 23).
(5)  –	Fotnoten saknar relevans för den svenska språkversionen.
(6)  –	Moniteur belge
nr 147 av den 27 juli 1994, s. 19297 (rättelse, Moniteur belge
nr 227 av den 22 november 1994, s. 28832).
(7)  –	Den spanska civillagen (Código Civil) skrevs i slutet av 1800-talet (den offentliggjordes i Gaceta de Madrid
den 25 juli 1889). Dess kapitel III, som återfinns i bok II, avdelning IV, har rubriken ”Om immaterialrättigheter” och är uttryck för en spansk tradition som formulerades i lag av den 10 juni 1847, ”Om immaterialrättigheter”, bevarades i den likalydande lagen av den 10 januari 1879 och bekräftades genom den nu gällande lagen av den 11 november 1987, vars konsoliderade lydelse antogs genom kungligt lagdekret 1/1996 av den 12 april 1996 ( Boletín Oficial del Estado nr 97 av den 22 april 1996, sidorna 14369–14396).
(8)  –	Artikel 8 och följande artiklar i Bernkonventionen av den 9 september 1886 för skydd av litterära och konstnärliga verk, i dess lydelse enligt Parisakten av den 24 juli 1971, efter ändringen den 28 september 1979, innehåller den internationella regleringen av upphovsrätten.
(9)  –	Den dubbla aspekten av denna immaterialrättighet har betonats genom dom av den 20 oktober 1993 i de förenade målen C‑92/92 och C‑326/92, Phil Collins m.fl. (REG 1993, s. I‑5145; svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑351), i vars punkt 20 dess särskilda föremål anges vara att ”säkerställa skyddet av rättsinnehavarnas ideella och ekonomiska rättigheter. Skyddet av de ideella rättigheterna gör det möjligt för upphovsmän och utövande konstnärer att i synnerhet motsätta sig varje förvrängning, förvanskning eller annan ändring av verket som kan skada deras anseende. Upphovsrätt och närstående rättigheter har dessutom en ekonomisk karaktär, eftersom de medför rätten att kommersiellt utnyttja att det skyddade verket förs ut på marknaden, särskilt i form av licenser som beviljas mot betalning av ersättning.” I mitt förslag till avgörande i mål C-360/00, Ricordi, inför dom av den 6 juni 2002 (REG 2002, s. I‑5089), hänvisade jag till upphovsrättens dubbla dimension, ”ekonomiska … intressen och … ära och berömmelse”.
(10)  –	Musik-, teater- och audiovisuella stycken, som kan komma att uppföras vid ett stort antal tillfällen, lämpar sig särskilt väl för kollektiv förvaltning.
(11)  –	Enligt Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet och Europeiska Ekonomiska och sociala kommittén – Förvaltning av upphovsrätt och närstående rättigheter på den inre marknaden (text av betydelse för EES) av den 16 april 2004, KOM(2004) 261 slutlig, bidrar upphovsrättsindustrin med över 5 procent av BNP i hela EU (s. 2).
(12)  –	I dom av den 6 oktober 1982 i mål 262/81, Coditel II (REG 1982, s. 3381; svensk specialutgåva, volym 6, s. 503), konstaterade domstolen att upphovsrätten under vissa omständigheter utgör ett hinder för den fria rörligheten för varor och den fria konkurrensen.
(13)  –	Marco Molina, J., ”La armonización de las legislaciones sobre propiedad intelectual en las Directivas comunitarias”, i Derecho privado europeo,
Colex förlag, Madrid 2003, sidorna 1009–1061.
(14)  –	Marco Molina, J., ”Bases históricas y filosóficas y precedentes legislativos del derecho de autor”, i Anuario de Derecho Civil, januari/mars 1994, sidorna 121–208, påpekar att bortsett från vissa hänsyn till upphovsmännens personliga intressen i det antika Rom och Grekland, återfinns grunden till den moderna utformningen av upphovsrätten i boktryckarprivilegierna.
(15)  –	I dom av den 14 juli 2005 i mål C‑192/04, Lagardère (REG 2005, s. I-0000), erinras om den tekniska utvecklingens betydelse för gemenskapens upphovsrättsliga bestämmelser (punkterna 29 och 30).
(16)  –	Det bör påpekas att gemenskapsrätten innehåller få bestämmelser om upphovsrätt och närstående rättigheter, vars reglering i huvudsak har överlämnats till medlemsstaterna. Detta har även kommissionen uttalat i det i fotnot 11 nämnda meddelandet, s. 1.
(17)  –	KOM(88) 172 slutlig, Bryssel, juni 1988, som uppdaterats genom dokumentet ”Uppföljning av grönboken – kommissionens arbetsplan i fråga om upphovsrätt och närstående rättigheter”, Bryssel, 5 december 1990, KOM(90) 584 slutlig.
(18)  –	De övriga är rådets direktiv 91/250/EEG av den 14 maj 1991 om rättsligt skydd för datorprogram (EGT L 122, s. 42; svensk specialutgåva, område 17, volym 1, s. 111), rådets direktiv 92/100/EEG av den 19 november 1992 om uthyrnings- och utlåningsrättigheter och vissa upphovsrätten närstående rättigheter inom det immaterialrättsliga området (EGT L 346, s. 61), rådets direktiv 93/98/EEG av den 29 oktober 1993 om harmonisering av skyddstiden för upphovsrätt och vissa närstående rättigheter (EGT L 290, s. 9; svensk specialutgåva, område 13, volym 25, s. 75) och Europaparlamentets och rådets direktiv 96/9/EG av den 11 mars 1996 om rättsligt skydd för databaser (EGT L 77, s. 20).
(19)  –	Några år tidigare antogs rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT L 298, s. 23; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 3), det så kallade direktivet Television utan gränser.
(20)  –	I ovannämnda grönbok talas om de problem som följer med uppkomsten av nya teknologier, inklusive kabel- och satellit-TV, halvledare, informationsteknik och ny audiovisuell inspelningsteknik.
(21)  –	Europaparlamentets och rådets direktiv av den 27 september 2001 (EGT L 272, s. 32).
(22)  –	Europaparlamentets och rådets direktiv av den 29 april 2004 (EUT L 157, s. 45. Rättelse i EUT L 195, 2004, s. 16).
(23)  –	I ovannämnda grönbok konstateras att kommissionen på en rad områden har uppmärksammats på de hinder för handeln mellan staterna med varor och tjänster som följer av upphovsrätten.
(24)  –	I detta avseende är skäl 4 i direktiv 2001/29 och skälen 2, 3 och 10 i direktiv 2004/48 mycket belysande.
(25)  –	Deliyanni, E., ”Contenu et application de la directive 93/83 du Conseil, relative à la coordination de certaines règles du droit d’auteur et des droits voisins, applicables à la radiodiffusion par satellite et à la retransmission par câble”, i Derecho europeo del audiovisual: actas del congreso organizado por la Asociación Europea de Derecho Audiovisual (Sevilla, oktober 1996), volym I, Madrid, 1997, sidorna 675–709, framhåller behovet av att samordna två territoriellt skilda företeelser, nämligen satellit- och kabelförbindelser, som har internationell karaktär, och skyddet för upphovsrätten, som är strikt nationellt till sin karaktär.
(26)  –	Sådana uttalanden återfinns i Europeiska kommissionens rapport om tillämpningen av rådets direktiv 93/83/EEG om samordning av vissa bestämmelser om upphovsrätt och närstående rättigheter avseende satellitsändningar och vidaresändning via kabel, Bryssel den 26 juli 2002, KOM(2002) 430 slutlig, sidorna 3 och 4.
(27)  –	Staten utfärdar tillstånd att utnyttja ett verk, vars ägare inte har möjlighet att invända, och fastställer villkoren för utnyttjandet och en lämplig ersättning.
(28)  –	Båda har stöd i artikel 11a i Bernkonventionen, där det i punkt 1 konstateras att upphovsmän har ensamrätt att tillåta såväl primära som sekundära sändningar av sina alster och där det sedan i punkt 2 anges att villkoren för att utöva denna rätt skall fastställas i nationell lagstiftning.
(29)  –	Se den i fotnot 26 nämnda rapporten från kommissionen och Deliyanni, E., a.a., s. 704.
(30)  –	Artikel 9.2 innebär bara en lösning på problemet när det finns en enda organisation som förvaltar rättigheter i samma kategori. När det finns flera anses nämligen den organisation bemyndigad som väljs av rättsinnehavarna, och dessa, som inledningsvis inte valt någon alls, kan därför svårligen fås att träda ur sin passivitet för att överlåta representationen av sina intressen på en av de befintliga organisationerna.
(31)  –	Deliyanni, E., a.a ., s. 706, förklarar att skyldigheten att vända sig till en organisation inte innebär att upphovsmannen är bunden till ett kollektivt handlande i alla frågor som rör hans rättighet, utan bara att han, om denna inte organiseras på angivet sätt, endast kan hävda de rättigheter som föreskrivs i artikel 9.2.