61995CJ0353_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-353/95 P,
Tiercé Ladbroke SA, bolag bildat enligt belgisk rätt, företrätt av Jeremy Lever, QC, Christopher Vajda, barrister, och Stephen Kon, solicitor, delgivningsadress: advokatbyrån Winandy & Err, 60, avenue Gaston Diderich, Luxemburg,
klagande,
angående överklagande av dom meddelad den 18 september 1995 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (första avdelningen i utökad sammansättning) i mål T-471/93, Tiercé Ladbroke mot kommissionen (REG 1995, s. II-2537), i vilket det yrkas att denna dom skall upphävas, i vilket de andra parterna är: Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Eric White, rättstjänsten, i egenskap av ombud, delgivningsadress: rättstjänsten, Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,
med stöd av
Republiken Frankrike, företrädd av Jean-François Dobelle, directeur adjoint, utrikesministeriets rättsavdelning, Catherine de Salins, sous-directeur, samma avdelning, och Jean-Marc Belorgey, chargé de mission, samma avdelning, samtliga i egenskap av ombud, delgivningsadress: Frankrikes ambassad, 8 B, boulevard Joseph II, Luxemburg,
intervenient
meddelar
DOMSTOLEN
sammansatt av ordföranden G.C. Rodríguez Iglesias, avdelningsordförandena C. Gulmann, H. Ragnemalm och R. Schintgen samt domarna G.F. Mancini, P.J.G. Kapteyn (referent), J.L. Murray, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch och P. Jann,
generaladvokat: G. Cosmas,
justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren H. von Holstein,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att parterna har avgivit muntliga yttranden vid sammanträdet den 21 januari 1997,
och efter att den 13 maj 1997 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Tiercé Ladbroke SA (nedan kallat Ladbroke) har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 17 november 1995, med stöd av artikel 49 i stadgan för Europeiska gemenskapernas domstol överklagat förstainstansrättens dom av den 18 september 1995 i mål T-471/93, Tiercé Ladbroke mot kommissionen (REG 1995, s. II-2537, nedan kallad den överklagade domen). I denna dom har förstainstansrätten ogillat Ladbrokes talan om ogiltigförklaring av ett beslut av kommissionen i en skrivelse från den senare av den 18 januari 1993 om att avslå ett klagomål (IV/34.013) från Ladbroke grundat på artiklarna 92 och 93 i EEG-fördraget (nedan kallat det omtvistade beslutet).
2 Det framgår av den överklagade domen att Pari mutuel urbain français (nedan kallad PMU), en ekonomisk intresseorganisation som består av de största kapplöpningsbolagen i Frankrike och som med ensamrätt organiserar vadhållning utanför hästkapplöpningsbanor avseende hästkapplöpningar i Frankrike, vadhållning i utlandet avseende hästkapplöpningar i Frankrike samt vadhållning i Frankrike avseende hästkapplöpningar utomlands, och Pari mutuel unifié belge, ideell intresseförening, samt SC auxiliaire PMU belge, ekonomisk förening som samverkar med den förra (nedan tillsammans kallade belgiska PMU), vilka består av elva hästkapplöpningsbolag, den 18 mars 1991 ingick ett avtal enligt vilket PMU har rätt att för belgiska PMU:s räkning organisera vadhållning i Frankrike avseende belgiska hästkapplöpningar (nedan kallat det omtvistade avtalet, punkt 1-3 i den överklagade domen).
3 Det omtvistade avtalet ingicks i enlighet med fransk lagstiftning, närmare bestämt finanslagen nr 64-1279 av den 23 december 1964 för år 1965 (nedan kallad lag nr 64-1279). Enligt artikel 15.3 i denna lag kan de hästkapplöpningsbolag som har tillstånd att organisera totalisatorspel utanför hästkapplöpningsbanor ges rätt att uppta insatser vid vadhållning i Frankrike avseende utländska kapplöpningar, under förutsättning att de registrerade insatserna koncentreras och placeras i en vinstpott som skall fördelas i direkt förbindelse med det eller de organ som ansvarar för förvaltningen av totalisatorspelet i det berörda landet. Enligt samma bestämmelse skall gällande avgifter och skatter i det land där kapplöpningen äger rum uttas på dessa insatser, och de sammanlagda avgifterna och skatterna skall fördelas mellan det land där insatserna har upptagits och det land där kapplöpningen har ägt rum. Denna fördelning kan omfatta en särskild andel som avsätts för förvaltningskostnaderna (punkt 4 i den överklagade domen).
4 I dekret nr 91-118 av den 31 januari 1991 om PMU:s upptagande av insatser vid vadhållning avseende hästkapplöpningar i Belgien (nedan kallat dekret nr 91-118), föreskrivs vidare, att på den del av de årligen upptagna insatserna avseende kapplöpningar i Belgien som understiger 50 miljoner FF skall PMU varje månad erlägga den sammanlagda stämpelskatten till statsverket och 0,876 procent av insatserna till Fonds national des haras et des activités hippiques (nationella fonden för stuterier och hästverksamhet). Enligt samma dekret skall, på den del av de årligen upptagna insatserna som ligger mellan 50 och 75 miljoner FF, utöver de ovannämnda avgifterna, även en tredjedel av den totala progressiva tilläggsavgiften (prélèvement supplémentaire progressif, nedan kallad PSP) på vinsten erläggas till statsverket och 0,181 procent av insatserna till Fonds national des haras et des activités hippiques. Beträffande den del av de årligen upptagna insatserna som ligger mellan 75 och 100 miljoner FF, skall, utöver ovannämnda avgifter, två tredjedelar av PSP på vinsten erläggas till statsverket och 0,362 procent av insatserna till Fonds national des haras et des activités hippiques. Vad slutligen beträffar den del av de årligen upptagna insatserna som överstiger 100 miljoner FF, skall, utöver ovannämnda avgifter, den totala PSP på vinsten erläggas till statsverket och 0,543 procent av insatserna till Fonds national des haras et des activités hippiques (punkt 5 i den överklagade domen).
5 I Frankrike får den kumulerade procentsatsen av avgifter och skatter på insatser som upptagits vid vadhållning avseende hästkapplöpningar inte överskrida 30 procent, medan dessa skatter och avgifter i Belgien högst får uppgå till 35 procent, enligt artikel 44-2, d i kunglig kungörelse av den 8 juli 1970 om allmän reglering av avgifter som likställs med inkomstskatt (punkterna 6 och 7 i den överklagade domen).
6 Med beaktande av denna lagreglering föreskrivs i det omtvistade avtalet att avgifterna på intäkten av de insatser som upptas i Frankrike avseende belgiska hästkapplöpningar, vilka i enlighet med bestämmelserna i ovannämnd fransk och belgisk lagstiftning i förening uttas med upp till 35 procent, skall fördelas enligt ett system i vilket hänsyn tas till omsättningen. I detta syfte föreskrivs fyra nivåer i det omtvistade avtalet. Den första nivån avser en omsättning som understiger 50 miljoner FF, varvid franska statsverket erhåller 6,386 procent av avgiften medan den belgiska andelen uppgår till 23,114 procent. Den andra nivån avser en omsättning på mellan 50 och 75 miljoner FF, varvid den franska andelen uppgår till 10,817 procent medan den belgiska andelen sjunker till 16,183 procent. Den tredje nivån avser en omsättning på mellan 75 och 100 miljoner FF, varvid den franska andelen uppgår till 15,238 procent och den belgiska andelen till 9,762 procent. Vad slutligen beträffar en omsättning som överskrider 100 miljoner FF sjunker den belgiska andelen till 5,602 procent medan den franska andelen uppgår till 19,169 procent (punkt 8 i den överklagade domen).
7 Ladbroke, vars verksamhet består i att organisera vadhållning i Belgien avseende hästkapplöpningar som äger rum utomlands, inlämnade den 12 juli 1991 ett klagomål till kommissionen angående PMU, belgiska PMU och Republiken Frankrike grundat på bland andra artiklarna 92 och 93 i fördraget. I detta klagomål anmodades kommissionen fastställa att Republiken Frankrike genom det omtvistade avtalet hade beviljat belgiska PMU rättsstridigt statligt stöd som inte hade anmälts (punkt 9 i den överklagade domen).
8 Ladbroke betonade i sitt klagomål att insatser vid vadhållning i Frankrike i enlighet med det omtvistade avtalet upptas och förvaltas på samma sätt som insatser vid vadhållning avseende franska kapplöpningar, vilka ingår i det franska systemet och koncentreras enligt PMU:s totalisatorsystem med hjälp av PMU:s medel och teknik. Insatserna vid vadhållningen i Frankrike avseende belgiska kapplöpningar överförs enligt Ladbroke från det franska totalisatorsystemet till det belgiska systemet och beläggs då med en avgift på 35 procent i enlighet med belgisk lagstiftning. Av denna avgift på 35 procent går ett belopp motsvarande 26 procent till belgiska PMU, och resterande 9 procent återförs till det franska systemet, varav cirka 4 procent betalas till franska staten och cirka 5 procent till de franska kapplöpningsbolagen. När det däremot rör sig om insatser vid vadhållning avseende franska kapplöpningar som upptas i Frankrike, går enligt Ladbroke cirka 18 procent av avgiften på 30 procent till franska staten och 10 procent till kapplöpningsbolagen (punkt 10 i den överklagade domen).
9 Ladbroke gjorde således gällande att det förhållandet att franska staten, PMU och kapplöpningsbolagen endast behåller 9 procent av avgiften på insatserna vid vadhållning avseende belgiska kapplöpningar, och inte 28 procent som är fallet i fråga om avgiften på insatserna vid vadhållning avseende franska kapplöpningar, utgör en beskattning som, genom att den innebär en kostnad för franska staten och en vinst för mottagaren, belgiska PMU, medför att belgiska PMU ges rättsstridigt statligt stöd (punkt 11 i den överklagade domen).
10 Genom det omtvistade beslutet avslog kommissionen Ladbrokes klagomål avseende att rättsstridigt statligt stöd hade beviljats med följande motivering:
- Avgiften på de sammanlagda insatserna vid vadhållning avseende belgiska hästkapplöpningar kan inte definieras som en skatt, eftersom denna avgift själv är föremål för offentliga pålagor av skattemässig karaktär och eftersom denna såväl i Frankrike som i Belgien varierar beroende på olika faktorer (punkt 14 i den överklagade domen).
- Efter avdrag av de "uteslutande franska" avgifterna, som uppgår till omkring 5 procent, sjunker den statliga franska pålagan på 18 procent, som är tillämplig på avgiften på 30 procent som uttas på insatser vid vadhållning avseende franska kapplöpningar, till under 13 procent och närmar sig den statliga franska pålagan på 6,4 procent, som för närvarande läggs på avgiften på 35 procent som uttas på de sammanlagda insatserna vid vadhållning som upptagits i Frankrike avseende belgiska kapplöpningar (punkt 15 i den överklagade domen).
- Den andel av avgiften som tillfaller belgiska PMU är vad beträffar procentsatsen nästan densamma oberoende av om insatserna har upptagits i Frankrike eller i Belgien (punkt 16 i den överklagade domen).
- Det omtvistade avtalet förefaller i sin helhet endast vara förmånligt för belgiska PMU under det inledande stadiet, på grund av minskningen av den sistnämndas andel av avgiften på den del av omsättningen som uppgår till det högsta beloppet (punkt 17 i den överklagade domen).
11 Kommissionen har emellertid förbehållit sig rätten att efter en period av fyra år ompröva avtalet, för att kunna beakta varje ny omständighet och den möjligheten att avtalet under de kommande åren inte tillämpas annat än vad gäller det inledande stadiet, och har anmodat de franska myndigheterna att underställa den en årlig rapport om genomförandet av det omtvistade avtalet (punkt 18 i den överklagade domen).
12 I den överklagade domen har förstainstansrätten i punkt 58-63 ogillat talan mot det omtvistade beslutet med i huvudsak den motiveringen att kommissionen kunde dra slutsatsen att belgiska PMU inte hade givits någon fördel som skulle kunna jämställas med statligt stöd utifrån en jämförelse mellan belgiska PMU:s intäkter i Frankrike respektive i Belgien.
13 Förstainstansrätten ansåg emellertid i punkt 68 att motiveringen av det omtvistade beslutet inte för Ladbrokes del hade undanröjt all ovisshet vad gäller frågan om kommissionen hade fog för dels sin vägran att medge att det förelåg en ekonomisk fördel för belgiska PMU, dels sitt beslut att avslå sökandens klagomål, vilket innebar att kommissionen borde anses till en del ha bidragit till att talan har väckts i första instans. Följaktligen har vardera parten, inklusive intervenienten Republiken Frankrike, förpliktats att bära sina rättegångskostnader.
14 Under det muntliga förfarandet har Republiken Frankrike informerat domstolen om att genomförandet av det omtvistade avtalet hade upphört den 1 oktober 1996, i huvudsak på grund av otillräckliga insatser.
15 För en mer detaljerad redogörelse av omständigheterna i tvisten hänvisas till punkt 1-18 i den överklagade domen.
16 Ladbroke har i sitt överklagande yrkat att domstolen skall
1) bifalla överklagandet och upphäva den överklagade domen,
2) ogiltigförklara det omtvistade beslutet, samt
3) förplikta kommissionen att ersätta Ladbrokes rättegångskostnader i förfarandet vid såväl förstainstansrätten som domstolen.
17 Kommissionen har yrkat att domstolen skall ogilla överklagandet och förplikta Ladbroke att ersätta rättegångskostnaderna.
18 Republiken Frankrike har yrkat att domstolen skall ogilla överklagandet.
19 Till stöd för sin talan har Ladbroke åberopat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att underlåta att uttryckligen pröva Ladbrokes argumentation angående skälen för att det omtvistade avtalet utgör ett statligt stöd i den mening som avses i artikel 92 i fördraget genom att felaktigt anse att det omtvistade avtalet inte gav belgiska PMU någon fördel.
20 Denna grund består av fyra delar som rör förstainstansrättens motivering i punkterna 58, 59, 60 och 62 i den överklagade domen.
21 Ladbroke har inledningsvis kritiserat motiveringen i punkt 58 i den överklagade domen, enligt vilken förstainstansrätten i huvudsak anser att öppnandet av den franska marknaden för vadhållning avseende hästkapplöpningar, som gav belgiska PMU möjlighet att med PMU som mellanhand nå franska spelare, utgör ett val av den franska lagstiftaren som inte i sig kan ifrågasättas med stöd av artikel 92.1 i fördraget, enbart på den grunden att tillämpningen av det omtvistade avtalet kunde få till verkan att belgiska PMU:s intäkter ökade.
22 Ladbroke anser att den omständigheten att en medlemsstat ger ett företag i en annan medlemsstat tillträde till sin nationella marknad inte i sig utgör statligt stöd men att läget blir ett annat om de intäkter som blir resultatet av detta företags inträde på den aktuella marknaden härrör antingen direkt från denna medlemsstat eller från överföringar av medel som skett på statens begäran. I sådana fall finns det anledning anta att dessa intäkter utgör stöd som ges av den ifrågavarande staten eller med hjälp av statliga medel i den mening som avses i artikel 92.1 i fördraget, såvida det inte visas att dessa intäkter utgör normalt vederlag för tjänster som det utländska företaget har tillhandahållit antingen staten eller överlåtaren av medlen.
23 Enligt Ladbroke borde förstainstansrätten således ha undersökt om belgiska PMU:s franska intäkter härrörde, såsom Ladbroke har hävdat, från staten eller från statliga medel genom begagnande av en tvingande avgift enligt bestämmelser i fransk offentlig rätt och genom ett system för överföring av medel på Republiken Frankrikes begäran. I fall av ett jakande svar skulle förstainstansrätten vidare ha undersökt vilken andel av dessa intäkter som eventuellt skulle kunna anses som skäligt vederlag för tjänster som belgiska PMU har tillhandahållit PMU.
24 Det kan i detta hänseende erinras om att artikel 92 i fördraget stadgar följande: "Om inte annat föreskrivs i detta fördrag, är stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna."
25 För att statligt stöd skall anses föreligga i den mening som avses i denna bestämmelse måste det dels gynna vissa företag eller viss produktion, dels ges av staten eller med hjälp av statliga medel.
26 Av detta följer att, i den mån motiveringen av det omtvistade beslutet angående att belgiska PMU inte hade gynnats var riktig, det var rätt av förstainstansrätten att fastslå att enbart detta skäl utgjorde tillräcklig grund för att avslå klagomålet, utan att det var nödvändigt för förstainstansrätten att pröva Ladbrokes argumentation, enligt vilken belgiska PMU:s franska intäkter härrörde från en tvingande avgift enligt bestämmelser i fransk offentlig rätt.
27 Det skall därför undersökas om förstainstansrätten haft skäl att godta motiveringen av det omtvistade beslutet angående att belgiska PMU inte hade gynnats.
28 Ladbroke har i detta avseende ifrågasatt argumenteringen i punkt 59-63 i den överklagade domen, enligt vilken förstainstansrätten inte hade något att erinra mot motiveringen av det omtvistade beslutet. Enligt denna motivering hade belgiska PMU inte gynnats, eftersom den sistnämndas intäkter med tillämpning av det omtvistade avtalet på insatser som upptagits i Frankrike uppgår till motsvarande nivå som de intäkter belgiska PMU skulle ha haft om insatserna vid vadhållning avseende belgiska hästkapplöpningar upptogs direkt av belgiska PMU i Belgien.
29 Förstainstansrätten har bland annat i punkterna 60 och 62 i den överklagade domen framhållit att en jämförelse mellan belgiska PMU:s intäkter i Frankrike respektive i Belgien från vadhållning avseende belgiska kapplöpningar utgör ett lämpligt kriterium för att avgöra om belgiska PMU har gynnats i den mening som avses i artikel 92, särskilt som det i artikel 15.3 i lag nr 64-1279 generellt fastslås att gällande skatter och avgifter i det land där kapplöpningen anordnas skall uttas på insatser vid vadhållning avseende hästkapplöpningar i det landet. Enligt förstainstansrätten är avgiftsuttaget i Frankrike på insatser vid vadhållning avseende belgiska hästkapplöpningar - vilket medför att belgiska PMU erhåller en del av denna avgift som är jämförbar med den avgift som denna förening erhåller med tillämpning av belgiska skatter och avgifter - således inte en åtgärd som avviker från systematiken i det generella systemet utan är tvärtom förenligt med nämnda system.
30 Ladbroke har dock gjort gällande att jämförelsen borde ha gjorts mellan avgifterna på insatserna vid vadhållning i Frankrike avseende utländska kapplöpningar och avgifterna på insatser vid vadhållning i Frankrike avseende franska kapplöpningar. Om en medlemsstat gör gällande sina befogenheter med avseende på en viss ekonomisk verksamhet (antingen genom beskattning eller avgiftsuttag) skall denna ekonomiska verksamhet behandlas på samma sätt i sin helhet. Det generella systemet för uttag av avgifter och skatter på insatser vid vadhållning i Frankrike skall således, i motsats till förstainstansrättens bedömning, vara det som gäller för vadhållning i Frankrike och inte det som gäller enligt bestämmelserna i artikel 15.3 i lag 64-1279, vilka för övrigt enbart gynnar belgiska PMU.
31 Det är visserligen riktigt att enbart en jämförelse mellan belgiska PMU:s intäkter i Frankrike och de intäkter denna förening skulle ha haft om samma insatser hade upptagits i Belgien inte kan anses som tillräcklig för att fastställa att belgiska PMU inte har gynnats.
32 Förstainstansrätten har emellertid i punkt 61-63 i den överklagade domen även prövat Ladbrokes argument att en avgift på insatserna vid vadhållning avseende belgiska kapplöpningar skall behandlas på samma sätt som den avgift på insatserna vid vadhållning avseende franska kapplöpningar som tillfaller PMU.
33 Ladbroke har dock bortsett från den särskilda karaktären av vadhållningen avseende belgiska kapplöpningar och skillnaderna mellan den och vadhållningen avseende franska kapplöpningar. Eftersom de två kategorierna vadhållning inte är identiska, kan en gynnande behandling i den mening som avses i artikel 92.1 i fördraget inte automatiskt anses föreligga på grund av att dessa kategorier behandlas olika.
34 Det kan i detta hänseende framhållas att totalisatorspel karaktäriseras av att insatserna läggs samman och, efter uttag av diverse avgifter, fördelas bland vinnarna på lika sätt oberoende av insatsernas ursprung, vilket innebär att den andel av insatserna som är förbehållen vinnarna kan variera beroende på i vilken stat vadhållningen har ägt rum. Ett sådant system kan enbart fungera om procentsatsen på de avgifter som skall uttas på de sammanlagda insatserna vid vadhållning avseende en bestämd hästkapplöpning är den som gäller i den stat i vilken kapplöpningen äger rum.
35 Det kan vidare påpekas att systemet för avgifter och skatter på insatser vid vadhållning avseende franska kapplöpningar har antagits med beaktande av de särskilda regler och ekonomiska villkor som gäller för hästkapplöpningar och totalisatorspel i Frankrike. Det kan således inte krävas att detta system skall överföras på totalisatorspel avseende belgiska kapplöpningar, vilka organiseras enligt andra regler och ekonomiska villkor. Mot bakgrund av att procentsatserna på avgifterna i Frankrike och Belgien är olika och att tillämpningen av belgiska procentsatser på vadhållning i Frankrike motiveras av hur totalisatorspelet är uppbyggt, enligt vad som anförts i punkt 34 ovan, kan fördelningen av denna avgift mellan de olika mottagarna inte i föreliggande fall ske på exakt samma sätt i båda fallen.
36 Under dessa omständigheter kan den franska lagstiftaren inte klandras för att i Frankrike ha behandlat insatser vid vadhållning avseende franska kapplöpningar annorlunda än insatser avseende utländska kapplöpningar genom att i artikel 15.3 i lagen nr 64-1279 föreskriva att gällande skatter och avgifter i det land där kapplöpningen anordnas skall uttas på insatser vid vadhållning avseende hästkapplöpningar i det landet.
37 Det var således riktigt av förstainstansrätten att, som framgår av punkt 63 i den överklagade domen, inte godta Ladbrokes påstående att behandlingen av insatserna avseende belgiska kapplöpningar - vilken medförde att belgiska PMU gynnades - skulle anpassas till behandlingen av den avgift som tillfaller PMU.
38 Vidare kan denna bedömning inte ifrågasättas på grund av att det generella systemet för vadhållning avseende utländska hästkapplöpningar fram till nu inte har tillämpats på vadhållning avseende belgiska hästkapplöpningar. Det finns i detta avseende anledning påpeka att artikel 15.3 i lagen nr 64-1279, enligt vilken det är möjligt att ge hästkapplöpningsbolag med tillstånd att organisera totalisatorspel utanför hästkapplöpningsbanor rätt att uppta insatser vid vadhållning i Frankrike avseende utländska hästkapplöpningar, gällde långt innan vare sig dekret nr 91-118 antogs eller det omtvistade avtalet ingicks, och att dessa sistnämnda följer det generella system som inrättats genom denna bestämmelse.
39 Mot bakgrund av det ovan anförda skall överklagandet ogillas.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
40 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom klaganden har tappat målet skall denna förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
41 Enligt artikel 69.4 i rättegångsreglerna skall de medlemsstater som har intervenerat i målet bära sina rättegångskostnader. Republiken Frankrike skall således bära sina rättegångskostnader.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
följande dom
1) Överklagandet ogillas.
2) Tiercé Ladbroke SA skall ersätta rättegångskostnaderna.
3) Republiken Frankrike skall bära sina rättegångskostnader.