62014FJ0050_SUM
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO
(toinen jaosto)
18 päivänä kesäkuuta 2015
Asia F‑50/14
OA
vastaan
Euroopan komissio
Henkilöstö – Sopimussuhteinen toimihenkilö – Palkkaus – Ulkomaankorvaus – Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyt edellytykset – Vakituinen asuinpaikka – Yksittäiset ja lyhytaikaiset poissaolot
Aihe:
SEUT 270 artiklaan, jota sovelletaan Euratomin perustamissopimukseen sen 106 a artiklan nojalla, perustuva kanne, jossa OA vaatii virkamiestuomioistuinta kumoamaan Euroopan komission 3.10.2013 tekemän päätöksen, jolla häneltä evättiin Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan, sellaisena kuin sitä sovellettiin kyseisenä ajankohtana (jäljempänä henkilöstösäännöt), mukainen ulkomaankorvaus.
Ratkaisu:
Euroopan komission 3.10.2013 tekemä päätös, jolla OA:lta evättiin henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukainen ulkomaankorvaus, kumotaan. Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan OA:lle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Tiivistelmä
Virkamiehet – Palkkaus – Ulkomaankorvaus – Tarkoitus – Myöntämisedellytys – Vakituisen asuinpaikan ja pääasiallisen ansiotoiminnan harjoittamisen puuttuminen asemamaasta viitejakson aikana – Vakituisen asuinpaikan käsite – Yksittäinen ja lyhytaikainen poissaolo kyseisestä valtiosta – Olosuhde, joka ei vaikuta asuinpaikan vakituiseen luonteeseen – Yliopisto-opintojen jakso, joita seurasi harjoittelujakso tai työssäolojakso – Olettamus vakituisen asuinpaikan siirtämisaikomuksesta on kiistettävissä
(Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohta)
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdassa säädetyn ulkomaankorvauksen myöntämisellä on tarkoitus korvata erityisiä kuluja ja haittoja, joita unionin toimielinten palveluksessa aloittamisesta aiheutuu virkamiehille ja toimihenkilöille, jotka tästä syystä joutuvat vaihtamaan asuinpaikkansa kotimaastaan asemamaahan.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa käytetään ulkomaille asettautumisen määrittelemisen perusteena käsitteitä asianomaisen vakituinen asuinpaikka ja asianomaisen pääasiallisen ansiotoiminnan harjoittaminen ennen tehtävien aloittamista, jotta käyttöön otettaisiin yksinkertaiset ja objektiiviset määrittelyperusteet. Tästä seuraa, että yhtäältä tätä säännöstä on tulkittava siten, että siinä vahvistetaan ulkomaankorvauksen myöntämisen perusteeksi asianomaisen vakituinen asuinpaikka viitejakson aikana ja että toisaalta ulkomaille asettautumisen käsite riippuu virkamiehen subjektiivisesta tilanteesta eli siitä, missä määrin hän on integroitunut uuteen asuinympäristöönsä, joka voidaan vahvistaa esimerkiksi hänen vakituisen asuinpaikkansa mukaan tai aikaisemman pääasiallisen ansiotoiminnan harjoittamisen mukaan.
Vakituinen asuinpaikka on paikka, johon asianomainen virkamies tai toimihenkilö on keskittänyt pysyvästi tai vakituisesti intressinsä siten, että hänen tarkoituksenaan on näiden intressien keskittämisen jatkuvuus, ja vakituista asuinpaikkaa määritettäessä on otettava huomioon kaikki seikat, joista se muodostuu ja erityisesti asianomaisen henkilön tosiasiallinen asuinpaikka.
Asianomainen virkamies tai toimihenkilö menettää oikeuden ulkomaankorvaukseen vain jos hänellä on ollut koko viitekauden ajan vakituinen asuinpaikka maassa, jossa hänen asemapaikkansa sijaitsee, tai jos hän on harjoittanut siellä koko viitekauden ajan pääasiallista ansiotoimintaansa; yksittäisiä ja lyhytaikaisia poissaoloja asemamaasta ei pidetä riittävinä, jotta kantajan asuminen asemamaassa menettäisi vakituisen luonteensa.
Tilanteessa, jossa opintojaksoa seuraa harjoittelu- tai työskentelyjakso samassa paikassa, asianomaisen henkilön jatkuva oleskelu kyseisessä valtiossa voi kuitenkin luoda olettamuksen, joka tosin voidaan kumota, hänellä mahdollisesti olevasta halusta keskittää pysyvästi tai vakituisesti intressinsä ja näin ollen tavanomainen asuinpaikkansa kyseiseen valtioon.
(ks. 32–35 ja 39 kohta)
Viittaukset:
Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio Magdalena Fernández v. komissio (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, 21 kohta)
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio Magdalena Fernández v. komissio (T‑90/92, EU:T:1993:78, 29 kohta); tuomio Reichert v. parlamentti (T‑18/98, EU:T:2000:113, 25 kohta); tuomio Liaskou v. neuvosto (T‑60/00, EU:T:2001:129, 52 kohta); tuomio E v. komissio (T‑251/02, EU:T:2004:357, 53 kohta); tuomio Salazar Brier v. komissio (T‑83/03, EU:T:2005:371, 65 kohta); tuomio De Bustamante Tello v. neuvosto (T‑368/03, EU:T:2005:372, 52 kohta); tuomio F v. komissio (T 324/04, EU:T:2007:140, 86 kohta) ja tuomio Asturias Cuerno v. komissio (T‑473/04, EU:T:2007:184, 73 kohta)
Virkamiestuomioistuin: tuomio Tzvetanova v. komissio (F‑33/09, EU:F:2010:18, 57 kohta); tuomio Mioni v. komissio (F‑28/10, EU:F:2011:23, 22 ja 32 kohta) ja tuomio Bourtembourg v. komissio (F‑6/12, EU:F:2012:175, 28 ja 29 kohta)