Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
12 päivänä maaliskuuta 2026 (1)
Asia C-559/23 P
International Management Group (IMG)
vastaan
Euroopan komissio
Muutoksenhaku – Valitusta koskeva oikeudenkäyntiväite, joka perustuu sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan kanneoikeuden vanhentumiseen – Unionin yleinen tuomioistuin ei lausu oikeudenkäyntiväitteestä ennen kuin se hylkää kanteen perusteettomana – Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) ulkoinen tutkinta – OLAFin kertomuksen antaminen kansallisille oikeusviranomaisille – Tutkintakertomuksen luvaton paljastaminen lehdistössä – Valittajan väitetysti kärsimä aineeton ja aineellinen vahinko – Syy-yhteys – Vahingon aiheuttanut seikka, joka voidaan lukea joko Euroopan unionin tai kyseessä olevien kansallisten viranomaisten syyksi – Epävarmuus – Todistustaakka
I       Johdanto
1.        Nyt käsiteltävä valitus on tehty unionin yleisen tuomioistuimen 28.6.2023 antamasta tuomiosta IMG v. komissio,(2) jolla kyseinen tuomioistuin on hylännyt perusteettomana unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan kanteen, jonka International Management Group (IMG) on nostanut, koska lehdistössä oli luvattomasti paljastettu sitä koskeva Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) laatima tutkintakertomus.
2.        Unionin tuomioistuimen on tätä valitusta tutkiessaan muun muassa pysytettävä tai kumottava unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa esittämä kanta, jonka mukaan unionin sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu on suljettava pois, koska asiaa koskevan näytön puuttuessa on epävarmaa, kuka on tehnyt vahingon aiheuttaneen teon,(3) jonka on voinut aiheuttaa joko unionin sisäinen taho eli OLAF tai Euroopan komissio taikka unioniin nähden ulkopuolinen taho eli kyseessä olevat kansalliset oikeusviranomaiset.
3.        Tässä ratkaisuehdotuksessa esitän unionin tuomioistuimelle, että se kumoaa valituksenalaisen tuomion sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut todistustaakka- ja todistelusääntöjä arvioidessaan sitä, ovatko komissio ja OLAF laiminlyöneet luottamuksellisuusvelvollisuutensa. Selostan myös, miksi vastaava oikeudellinen virhe rasittaa unionin yleisen tuomioistuimen päätelmää, joka koskee komission ja OLAFin väitettyä huolellisuusvelvollisuuden rikkomista.
II     Asian tausta
4.        Asian tausta on esitetty valituksenalaisen tuomion 2–12 kohdassa.
5.        International Management Group (IMG) perustettiin sääntöjensä mukaan kansainväliseksi järjestöksi. Se teki toimintansa yhteydessä komission kanssa useita sopimuksia muun muassa unionin talousarvion toteuttamiseksi unionin varainhoitoa koskevassa lainsäädännössä säädetyn niin sanotun välillisen tai yhteistyössä tapahtuvan hallinnoinnin mukaisesti.
6.        OLAFin pääjohtaja aloitti ulkoisen tutkimuksen (eli tutkinnan) valittajan oikeudellisesta asemasta.(4) Kyseisen tutkinnan johdosta 9.12.2014 antamassaan kertomuksessa (jäljempänä OLAFin kertomus) OLAFin pääjohtaja totesi lähinnä, ettei IMG ole unionin varainhoitoa koskevassa lainsäädännössä tarkoitettu kansainvälinen järjestö, ja suositteli komissiolle, että tämä määrää hallinnollisia seuraamuksia IMG:lle ja perii takaisin sille tässä ominaisuudessa maksetut määrät.
7.        OLAFin kertomus annettiin 12.12.2014 virallisesti komissiolle sekä Ranskan ja Belgian oikeusviranomaisille. Tietoja kertomuksen sisällöstä julkaistiin 13.2.2015 Der Spiegel -aikakauslehdessä. Valittaja lähetti 18.2.2015 OLAFille kirjeen, jossa se esitti, että lehdistölle on mahdollisesti vuodettu tietoja kyseisen kertomuksen sisällöstä.
8.        OLAFin pääjohtaja lähetti 13.3.2015 Euroopan parlamentin puhemiehelle kirjeen, jossa hän kertoi saaneensa tiedon siitä, että OLAFin kertomus oli jaettu parlamentin budjettivaliokunnalle. Kirjeessään OLAFin pääjohtaja muistutti siitä, ettei kyseistä kertomusta ollut virallisesti paljastettu parlamentille, ja hän pyysi parlamentin puhemiestä toteuttamaan kertomuksen levittämisen lopettamiseksi tarpeelliset toimenpiteet.
9.        OLAF vastasi valittajalle 20.3.2015 päivätyllä kirjeellä, jossa se totesi, että sen kertomus oli annettu yksinomaan toimivaltaisille kansallisille viranomaisille ja komission pääsihteeristölle.
10.      OLAFin kertomus julkaistiin 11.12.2015 ilman liitteitä New Europe -sanomalehden internetsivustolla. Valittajalle ilmoitettiin, että komission pääsihteeri ja OLAF olivat aloittaneet kaksi tutkintaa kyseisen vuodon lähteen tunnistamiseksi.
11.      Komission pääsihteeri ilmoitti valittajalle 30.1.2017 päivätyllä kirjeellä, että tutkinnat oli päätetty ja ettei vuodon aiheuttajaa ollut saatu niiden avulla tunnistettua.
12.      Valittaja sai 5.6.2018 OLAFin kertomuksen liitteineen tiedokseen.
III  Asian käsittely unionin tuomioistuimissa
A       Asian käsittelyn vaiheet unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
13.      Valittaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 21.12.2020 toimittamallaan kannekirjelmällä SEUT 268 artiklaan perustuvan kanteen, jossa se vaati korvausta aineellisesta ja aineettomasta vahingosta, jonka se katsoi kärsineensä komission ja OLAFin lainvastaisesta menettelystä OLAFin kertomukseen liittyen. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla kanteen kokonaisuudessaan.
B       Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
14.      Valittaja on 7.9.2023 valittanut valituksenalaisesta tuomiosta. Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion, hyväksyy valittajan vaatimukset unionin yleisessä tuomioistuimessa, toteaa, että komissio on sopimussuhteen ulkopuolisessa korvausvastuussa, velvoittaa komission korvaamaan valittajan kärsimän aineettoman vahingon, jonka myöhemmin mahdollisesti tarkastettavaksi määräksi arvioidaan 10 000 euroa kuukaudessa ajanjaksolta, joka alkaa joulukuun puolivälistä 2015 ja joka jatkuu, kunnes asiassa annetaan tuomio, velvoittaa komission korvaamaan valittajan kärsimän aineellisen vahingon 2,1 miljoonalla eurolla, molemmat määrät viivästyskorkoineen, ja velvoittaa komission korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut molemmissa oikeusasteissa.
15.      Komissio vaatii unionin tuomioistuinta jättämään kanteen tutkimatta tai toissijaisesti hylkäämään kanteen perusteettomana sekä velvoittamaan valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IV     Asian tarkastelu
16.      Valittajaa vetoaa valituksensa tueksi viiteen valitusperusteeseen, joista ensimmäisen mukaan unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun edellytyksenä olevaa syy-yhteyttä on arvioitu virheellisesti, toisen mukaan asiassa on arvioitu virheellisesti sitä korvausvastuun edellytystä, jonka mukaan vahingon aiheuttanut teko on voitava lukea OLAFin tai komission syyksi, kolmannen mukaan huolenpitovelvollisuuden laiminlyönnistä johtuvaa lainvastaisuutta on arvoitu virheellisesti, neljännen mukaan huolellisuusvelvollisuuden laiminlyönnistä johtuvaa lainvastaisuutta on arvoitu virheellisesti ja viimeisen ja viidennen mukaan unionin yleisen tuomioistuimen arviointi, joka koskee komission oikeudellisen yksikön antaman lausunnon poistamista asiakirja-aineistosta, on oikeudellisesti virheellinen.
17.      Komissio puolestaan esittää ensisijaisesti, että valitus on jätettävä tutkimatta, koska valittajan vahingonkorvauskanne oli vanhentunut jo sitä nostettaessa. Toissijaisesti komissio katsoo, että valitus on hylättävä perusteettomana.
A       Valituksen tutkittavaksi ottaminen
18.      Nyt kyseessä olevan valituksen tutkittavaksi ottamiseen liittyy kaksi ongelmaa.
1.     IMG:n asianosaiskelpoisuus unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevassa asiassa
19.      Asiassa IMG v. komissio (C-790/24 P), jossa myös annan ratkaisuehdotukseni tänään, unionin tuomioistuimen ratkaistavana on valitus 4.9.2024 annetusta tuomiosta IMG v. komissio,(5) jossa unionin yleinen tuomioistuin piti lainmukaisena komission 8.6.2021 antamaa päätöstä, jolla komissio kieltäytyi tunnustamasta valittajan asemaa kansainvälisenä järjestönä 16.12.2014 alkavin taannehtivin vaikutuksin.
20.      Nähdäkseni se seikka, että unionin tuomioistuin asiaa tutkittuaan vahvistaisi kyseisen päätöksen lainmukaisuuden, ei vaikuttaisi nyt käsiteltävän 21.21.2020 nostetun vahingonkorvauskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiin sillä perusteella, että IMG olisi menettänyt asianosaiskelpoisuutensa unionin tuomioistuimen ratkaistessa asian.
21.      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että oikeushenkilön käsite lähtökohtaisesti edellyttää, että kyseessä on jäsenvaltion tai kolmannen valtion oikeuden mukaan perustettu oikeushenkilö, jolla on tuon valtion oikeudessa tunnustettu asianosaiskelpoisuus.(6)
22.      Vaikka olisikin niin, ettei IMG:tä ole perustettu kansainväliseksi järjestöksi tai se on lakannut olemasta sellainen, siitä, että IMG ei ole ollutkaan tai ei ole enää kansainvälisen oikeuden subjekti, ei seuraa, että se menettäisi yhden tai useamman valtion oikeusjärjestyksen mukaisen asemansa oikeushenkilönä taikka asianosaiskelpoisuutensa. Komissio ei myöskään kiistänyt, että IMG on oikeushenkilö, vastatessaan unionin tuomioistuimen sille istunnossa esittämään kysymykseen. IMG on sisäisen rakenteensa (budjetti, henkilöstö, infrastruktuuri) puolesta riittävän itsenäinen voidakseen toimia oikeussuhteissa osapuolena, jolla on vastuita, ja sille on sääntöjensä määräyksissä ja sen useiden valtioiden kanssa tekemissä toimipaikkasopimuksissa tunnustettu asianosaiskelpoisuus kansallisissa oikeusjärjestyksissä.
23.      Nyt käsiteltävässä asiassa valittaja on samankaltaisessa tilanteessa kuin kantaja asiassa, joka johti 28.10.1982 annettuun tuomioon Groupement des Agences de voyages v. komissio,(7) sillä komissio on osoittanut valittajalle talousarvion toteuttamistehtäviä välillistä hallinnointia kansainvälisten järjestöjen kanssa koskevan toteuttamistavan mukaisesti usean vuoden ajan, ja valittajaa on sitten kyseisenä aikana pidetty kansainvälisenä järjestönä. Lisään, että komissio on unionin tuomioistuimissa pitänyt IMG:tä asianosaiskelpoisena oikeushenkilönä, sillä se ei ole tältä osin esittänyt minkäänlaista oikeudenkäyntiväitettä, vaikka unionin tuomioistuimissa on pantu vireille 13 oikeudenkäyntiä. Unionin tuomioistuimet eivät liioin ole todenneet, että valittajalta puuttuisi asianosaiskelpoisuus, vaikka kyse on ehdottomasta prosessinedellytyksestä.
24.      Totean lisäksi, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi 18.1.2007 antamansa tuomion PKK ja KNK v. neuvosto,(8) joka koski muiden muassa Kurdistan Workers’ Partya (PKK), 112 kohdassa, että kun unionin lainsäätäjä katsoo, että järjestö, jonka olemassaolosta on epäilyksiä, on edelleen sillä tavalla riittävästi olemassa, että siihen voidaan kohdistaa rajoittavia toimenpiteitä, on johdonmukaista ja oikeudenmukaista tunnustaa, että tämä yhteisö on edelleen sillä tavalla riittävästi olemassa, että se voi riitauttaa kyseisen toimenpiteen. Muunlaisesta arvioinnista nimittäin seuraisi, että järjestö voitaisiin sisällyttää riidanalaiseen luetteloon ilman, että se voisi nostaa kanteen luetteloon merkitsemisestä.
25.      Jos vastaavasti katsotaan, että OLAFilla ja komissiolla oli velvollisuus varmistaa OLAFin kertomuksen päätelmien luottamuksellisuus, johdonmukaisuuden ja oikeudenmukaisuuden sekä tehokasta oikeussuojakeinoa koskevan oikeuden välttämättömän kunnioittamisen vaatimukset edellyttävät, että valittajan tunnustetaan olevan riittävästi olemassa voidakseen vaatia korvausta vahingosta, jonka se katsoo kärsineensä kyseisten päätelmien luvattomasta paljastamisesta lehdistössä.(9)
26.      Kaikista näistä syistä katson, että IMG:llä on asianosaiskelpoisuus unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevassa asiassa siitä riippumatta, mitä päätelmiä unionin tuomioistuimet päätyvät tekemään sen asemasta kansainvälisenä järjestönä.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen päätös ratkaista asia aineellisesti lausumatta vahingonkorvauskanteen vanhentumisesta
27.      Komissio esittää vastinekirjelmässään, että valitusta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska IMG:n nostama vahingonkorvauskanne oli vanhentunut niistä syistä, jotka komissio esitti unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämässään oikeudenkäyntiväitteessä.
28.      Komissio väittää ensinnäkin vanhentumisajan päättyneen 11.12.2020, eli viisi vuotta sen jälkeen, kun OLAFin kertomus julkaistiin New Europe -sanomalehden internetsivustolla, kun taas vallittaja nosti kanteensa 21.12.2020, eli kymmenen päivää myöhemmin. Komissio muistuttaa tältä osin, että oikeuskäytännön mukaan määräaikojen pidentämistä pitkien etäisyyksien vuoksi ei sovelleta vanhentumisaikaan, joka on aineellinen määräaika.
29.      Komissio toteaa toiseksi vanhentumisajan alkaneen ennen edellä mainittua julkaisemista. Vahinko, jonka valittajaa väittää kärsineensä, on nimittäin syntynyt viimeistään silloin, kun OLAFin kertomus vuodettiin. Lainvastaisuudet, joihin IMG vetoaa, liittyvät kysymykseen sen oikeudellisesta asemasta, ja IMG:llä oli tieto OLAFin ja komission tätä kysymystä koskevista epäilyksistä hyvissä ajoin ennen 11.12.2015.
30.      Valittaja kiistää tämän arvioinnin oikeellisuuden. Se korostaa ensinnäkin, ettei komissio ole tehnyt liitännäisvalitusta eikä esittänyt oikeudenkäyntiväitettä. Se väittää toiseksi, että vahinko, josta se vaatii korvausta, on jatkuva vahinko, joka on toteutunut aikaisintaan silloin, kun OLAFin kertomus julkaistiin luvattomasti. Tältä osin valittajaa toteaa, ettei sillä ollut mahdollisuutta saada tietoa tästä kertomuksesta ennen kuin se paljastui, ja kyseinen kertomus annettiin valittajalle tiedoksi kesäkuussa 2018 ennen 27.9.2018 pidettyä istuntoa yhdistetyissä asioissa, jotka johtivat 31.1.2019 annettuun tuomioon International Management Group v. komissio.(10)
31.      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että vanhentuminen on prosessineste, joka toisin kuin prosessuaaliset määräajat ei koske ehdotonta prosessinedellytystä, vaan sen perusteella vahingonkorvausta koskeva kanneoikeus lakkaa ainoastaan vastaajan vaatimuksesta, eivätkä unionin tuomioistuimet voi viran puolesta tutkia vanhentumisajan noudattamista vaan asianomaisen osapuolen on vedottava siihen.(11)
32.      Nyt käsiteltävässä asiassa valituksenalaisen tuomion 22 kohdasta ilmenee, että komissio on vaatinut unionin yleistä tuomioistuinta jättämään valittajan nostaman kanteen vanhentuneena tutkimatta. Muistutettuaan valituksenalaisen tuomion 23 kohdassa oikeuskäytännöstä, jonka mukaan unionin tuomioistuimet voivat kulloinkin käsiteltävän asian olosuhteiden perusteella arvioida, voidaanko kanne hyvä oikeudenhoito huomioon ottaen hylätä aineellisesti ratkaisematta ensin kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin kyseisen tuomion 24 kohdassa päättänyt tutkia, ovatko valittajan korvausvaatimukset perusteltuja ratkaisematta ensin valittajan nostaman kanteen vanhentumiseen perustuvaa oikeudenkäyntiväitettä.(12) Komissio vaatii näin ollen unionin tuomioistuinta tutkimaan, onko valittajan vahingonkorvauskanne vanhentunut.
33.      Samankaltaisia tilanteita koskevissa 25.3.2010 annetussa tuomiossa Sviluppo Italia Basilicata v. komissio(13) ja 24.3.2022 annetussa tuomiossa GVN v. komissio(14) tehtyjä päätelmiä vastaavasti on nyt käsiteltävässä asiassa katsottava, että komissio ei edellä mainituilla perusteluillaan pyri asettamaan kyseenalaiseksi nyt käsiteltävän valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä. Tällainen ratkaisu ei myöskään olisi mahdollinen, koska unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen perusteettomana, ja valittaja, jonka vaatimukset hylättiin, on valittanut valituksenalaisesta tuomiosta, kuten sillä on ollut oikeus tehdä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan toisen kohdan nojalla.
34.      Komission kyseisillä perusteluilla on katsottava pyrityn riitauttamaan unionin yleisen tuomioistuimen päätöstä hylätä kanne aineellisilla perusteluilla ratkaisematta ensin komission esittämää oikeudenkäyntiväitettä.
35.      Unionin tuomioistuin on todennut, että on unionin yleisen tuomioistuimen asiana arvioida, onko hyvä oikeudenhoito huomioon ottaen perusteltavissa, että kanne hylätään aineellisilla perusteluilla ratkaisematta asiassa esitettyjä – tässä tapauksessa komission esittämiä – oikeudenkäyntiväitteitä, ja katsoo lisäksi, ettei tällaista arviointia voida pitää komissiolle vastaisena toimena. Toisin kuin valittaja väittää, komissio ei näin ollen ole voinut tehdä liitännäisvalitusta.(15)
36.      Unionin yleinen tuomioistuin on siten valituksenalaisen tuomion 24 kohdassa prosessiekonomisista syistä katsonut, että kanneoikeuden vanhentumiseen perustuvasta oikeudenkäyntiväitteestä ei ole ollut tarpeen lausua ennen kuin ratkaistaan, ovatko valittajan vahingonkorvausvaatimukset perusteltuja.
37.      Koska komission perusteluilla, jotka koskevat valittajan vahingonkorvausvaatimuksen vanhentumista, ei pyritä riitauttamaan valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmaa, niitä on pidettävä tehottomina ja ne voidaan sellaisina hylätä.(16)
B       Asiakysymys
38.      Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntyminen edellyttää seuraavien seikkojen osoittamista:
–        oikeussääntöä, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, on rikottu riittävän ilmeisesti,
–        vahinko on tosiasiassa syntynyt ja
–        toimen antajalla olevan velvollisuuden laiminlyönnin ja vahingonkärsijälle aiheutuneen vahingon välillä on välitön syy-yhteys.(17)
39.      Kyseisestä oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että jos yksikin näistä edellytyksistä jää täyttymättä, kanne on hylättävä kokonaisuudessaan eikä unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun muiden edellytysten tutkiminen ole tarpeen. Tämän oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuinten ei tarvitse tutkia kyseisten edellytysten täyttymistä määrätyssä järjestyksessä.(18)
40.      Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossa katsonut ensinnäkin, että yhtäältä luottamuksellisuusvelvollisuuden sekä huolellisuusvelvollisuuden ja huolenpitovelvollisuuden laiminlyömisen ja toisaalta valittajan väitetysti kärsimän vahingon välillä voi olla syy-yhteys ja että syy-yhteyttä ei voi olla suhteessa tutkinnan aloittamiseen, toteuttamiseen ja päätelmiin liittyviin väitettyihin lainvastaisuuksiin, joihin kantaja on myös vedonnut (valituksenalaisen tuomion 42 kohta).
41.      Unionin yleinen tuomioistuin on toiseksi katsonut, ettei unioni voi olla vastuussa luottamuksellisuusvelvollisuuden väitetyn laiminlyömisen perusteella, koska vuodon lähteestä ei ole varmuutta (valituksenalaisen tuomion 67 kohta), eikä huolenpitovelvollisuuden laiminlyömisen perusteella, koska kyseistä velvollisuutta ei sovelleta nyt kyseessä olevassa tapauksessa (valituksenalaisen tuomion 73 kohta), eikä liioin huolellisuusvelvollisuuden laiminlyömisen perusteella, koska se ei edellyttänyt komissiolta, että komissio tuomitsisi OLAFin kertomusta koskevien tietojen vuotamisen lehdistölle ja ottaisi etäisyyttä julkaistuihin tietoihin, sillä vuotoa ei voitu lukea komission syyksi (valituksenalaisen tuomion 92 kohta).
42.      Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen hylännyt valittajan kanteen.
1.     Ensimmäinen valitusperuste, jonka mukaan unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun edellytyksenä olevaa syy-yhteyttä on arvioitu virheellisesti
43.      Ensimmäisellä valitusperusteellaan valittaja riitauttaa valituksenalaisen tuomion 37–42 kohdan, joissa unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut, onko OLAFin menettelyn lainvastaisuuden, johon valittaja vetoaa, ja valittajan väitetysti kärsimän vahingon välillä riittävän välitön syy-yhteys.
a)     Valituksenalainen tuomio
44.      Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 37–39 kohdassa esittämillään perusteilla todennut, että valittajan esittämistä lainvastaisuusväitteistä kolme ensimmäistä väitettä, jotka koskevat OLAFin toimivaltaa sekä OLAFin kertomuksen sisältöä ja tutkinnan asianmukaisuutta, eivät ole riittävän välittömässä yhteydessä valittajan väitetysti kärsimään vahinkoon.
45.      Neljännestä lainvastaisuudesta unionin yleinen tuomioistuin on sitä vastoin todennut valituksenalaisen tuomion 40 kohdassa, että se koskee sitä, että OLAF ja komissio ovat laiminlyöneet luottamuksellisuusvelvollisuutensa ja komissio on laiminlyönyt huolellisuusvelvollisuutensa ja huolenpitovelvollisuutensa, kun OLAFin kertomus vuodettiin lehdistölle. Unionin yleinen tuomioistuin on kyseisen tuomion 41 kohdassa katsonut, että se, että valittajan tavanomaiset yhteistyökumppanit ja lahjoittajat saivat kyseisen vuodon takia kyseisessä kertomuksessa mainittuja luottamuksellisia tietoja, oli omiaan herättämään näissä epäilyksiä valittajan rehellisyydestä sekä sen oikeuskelpoisuudesta ja siitä, onko se oikeushenkilö, ja näin aiheuttamaan valittajalle ne vahingot, joista se vaatii korvausta.
46.      Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen katsonut, että valittajan esittämän neljännen lainvastaisuusväitteen ja kyseisten vahinkojen välinen syy-yhteys oli näytetty riittävästi toteen. Kuten valituksenalaisen tuomion 42 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen päättänyt tutkia komission ja OLAFin menettelyn lainmukaisuuden ainoastaan luottamuksellisuusvelvollisuuden, huolellisuusvelvollisuuden ja huolenpitovelvollisuuden osalta.
b)     Asianosaisten lausumat
47.      Ensimmäinen valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
48.      Valittaja väittää ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa, että Unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt ratkaisematta osan kanteesta, kun se on katsonut, ettei välitöntä syy-yhteyttä ole yhtäältä OLAFin kertomusta rasittavien kolmen ensimmäisen valittajan väittämän lainvastaisuuden, joita ovat tutkinnan aloittamiseen, OLAFin menettelyyn ja sen kertomuksen laatimiseen liittyvät lainvastaisuudet, ja toisaalta valittajan väitetysti kärsimän vahingon välillä.
49.      Tämän valitusperusteen toisessa osassa valittajaa riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 42 kohdassa esittämän arvioinnin, jonka mukaan unionin vastuun edellytyksenä oleva syy-yhteys täyttyy yksinomaan OLAFin kertomuksen lehdistölle vuotamiseen perustuvan luottamuksellisuusvelvollisuuden sekä huolellisuusvelvollisuuden ja huolenpitovelvollisuuden väitetyn laiminlyönnin osalta. Valittaja väittää nimittäin, että sen kärsimä vahinko on aiheutunut paitsi kyseisen kertomuksen paljastamisesta lehdistölle myös siihen erottamattomasti liittyvästä tapahtumasarjasta, joka rasitti tutkinnan aloittamisen, sen suorittamisen ja siihen liittyvien päätelmien laatimisen lainmukaisuutta ja jota ilman korvattavaksi vaadittu vahinko ei olisi syntynyt.
50.      Komissio pitää ensimmäistä valitusperustetta perusteettomana. Komissio väittää erityisesti, että valittajan esittämä arvostelu, joka koskee OLAFin kertomusta väitetysti rasittavan kolmen ensimmäisen lainvastaisuuden huomioon ottamista, kuuluvat kumoamiskanteen, joita koskevat omat vanhentumisaikansa, piiriin.
c)     Asian arviointi
1)     Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin jätti lausumatta osasta kannetta
51.      Ehdotan unionin tuomioistuimelle, että se aluksi hylkää tämän valitusperusteen osan perusteettomana.
52.      Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin valituksenalaisen tuomion 37–39 kohdassa perustellut, miksi asiassa ei ole voitu todeta riittävän välitöntä syy-yhteyttä yhtäältä moitteiden kohteena olevan OLAFin menettelyn, joka liittyy sen tutkinnan aloittamiseen ja toteuttamiseen sekä tutkintakertomuksen laatimiseen, ja toisaalta sen vahingon välillä, johon IMG vetoaa.
53.      OLAFin tutkinnan aloittamista koskevan toimivallan puuttumista (ensimmäinen lainvastaisuus) koskevasta väitteestä unionin yleinen tuomioistuin on ensinnäkin todennut valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa, ettei päätös tutkinnan aloittamisesta ole julkinen eikä kyseinen puute ole riittävän välittömässä syy-yhteydessä vahinkoon, johon valittaja vetoaa.
54.      Kansainvälisen järjestön käsitteen virheellisestä tulkinnasta (toinen lainvastaisuus) sekä siitä, että OLAF on rikkonut tutkintansa suorittamista ohjaavia sääntöjä ja periaatteita (kolmas lainvastaisuus), unionin yleinen tuomioistuin on toiseksi katsonut mainitun tuomion 39 kohdassa, että kyseiset lainvastaisuudet liittyvät tutkinnan suorittamiseen ja kertomuksen laatimiseen. Se on todennut, että koska OLAFin kertomukset ovat lähtökohtaisesti luottamuksellisia, niistä voi aiheutua vahinkoa vain välillisesti sellaisen komission tai kansallisen viranomaisen tekemän päätöksen johdosta, joka tehdään kertomuksen luovuttamisen jälkeen sen sisällön perusteella, ja se on katsonut, että tällaiset lainvastaisuudet eivät liity siihen, että OLAFin kertomus vuodettiin lehdistölle.
55.      Unionin yleinen tuomioistuin ei siten mielestäni ole toiminut ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa tarkoitetulla tavalla lainvastaisesti katsoessaan, että niistä lainvastaisuuksista, joihin IMG on vedonnut, kolmella ensimmäisellä ei ole riittävän välitöntä yhteyttä valittajan väitetysti kärsimään vahinkoon.
2)     Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa, jonka mukaan syy-yhteyttä on arvoitu virheellisesti
56.      Mielestäni unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt minkäänlaista oikeudellista virhettä todetessaan valituksenalaisen tuomion 42 kohdassa, että väitetty vahinko on aiheutunut yksinomaan OLAFin kertomuksen paljastamisesta lehdistössä eikä OLAFin kertomuksen sisältöön vaikuttaneista epäasianmukaisuuksista.
57.      Oikeudellisella syy-yhteydellä tarkoitetaan oikeastaan kahden seikan eli vahingon aiheuttaneen teon ja vahingon välistä syy-yhteyttä.(19) Kuten oikeuskirjallisuudesta ilmenee, vahingon aiheutumista edeltää yleensä moni teko ja tapahtuma. Unionin tuomioistuinten tehtävänä on siis määrittää, mitä näistä teoista tai tapahtumista on pidettävä vahingon syinä oikeudellisessa mielessä.(20) Tähän tarkoitukseen on olemassa kaksi teoriaa, eli adekvaattista kausaalisuutta koskeva teoria ja conditio sine qua non -teoria.
58.      Conditio sine qua non -teorian mukaan kaikkia vahingon aiheutumisen kannalta välttämättömiä tapahtumia on pidettävä vahingon oikeudellisina syinä. Adekvaattisen kausaalisuuden teorian mukaan kaikki vahingon syntymiseen myötävaikuttaneet tapahtumat eivät sitä vastoin välttämättä ole vahingon oikeudellisia syitä. Vahingon syinä voidaan ainoastaan pitää tapahtumia, joista tavanomaisessa tapahtumainkulussa yleisen elämänkokemuksen perusteella tavallisesti seuraa vahingollinen seuraus.(21)
59.      SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa edellytetyn syy-yhteyden toteamista koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan, jonka unionin tuomioistuin on maininnut 18.12.2025 annetun tuomion WS ym. V. Frontex (Yhteinen palautusoperaatio)(22) 148–152 kohdassa, unionia ei voida pitää velvollisena korvaamaan kaikkia lainvastaisen toimen kaukaisiakin vahingollisia seurauksia.(23) Unionin tuomioistuin edellyttää näin ollen, että unionin toimielinten menettelyn ja vahingon välillä todetaan riittävän välitön syy-yhteys, mistä unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti muistuttanut valituksenalaisen tuomion 33 kohdassa.(24) Ei myöskään ole riittävää, että moitittu menettely on yksi väitetyn vahingon syistä tai että se on ollut kyseisen vahingon aiheutumisen välttämätön edellytys. Lisäksi on osoitettava, että moitittu menettely on väitetyn vahingon ratkaiseva syy.(25) Oikeuskäytännön mukaan vahingon on oltava välittömässä ja ennakoitavassa syy-yhteydessä riidanalaiseen menettelyyn.(26) Unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö näyttää siten ottaneen enemmän vaikutteita adekvaattisen kausaalisuuden teoriasta.
60.      Nyt käsiteltävässä tapauksessa on riidatonta, että IMG:n väitetysti kärsimä vahinko on aiheutunut useista syistä, jotka liittyvät OLAFin kertomuksessa esitettyihin tietoihin, päätelmiin ja suosituksiin ja kyseisen kertomuksen luvattomaan paljastamiseen lehdistössä. Kaikki nämä syyt eivät kuitenkaan ole riittävän välittömästi myötävaikuttaneet kyseisen vahingon aiheutumiseen. Vaikka OLAFin tutkintansa suorittamisen yhteydessä väitetysti tekemät virheet ovat voineet myötävaikuttaa sen vahingon, johon IMG vetoaa, syntymiseen, ne eivät näin ollen silti ole vahingon ratkaiseva syy. Tavanomaisen ja ennakoitavan tapahtumainkulun mukaan ainoastaan kyseisen kertomuksen paljastaminen lehdistölle on voinut mahdollisimman suurella varmuudella johtaa IMG:lle väitetysti aiheutuneen vahingon syntymiseen,(27) ja yhtiön ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt vastaavan ratkaisun 12.9.2007 annetussa tuomiossa Nikolau v. komissio.(28)Jollei OLAFIN kertomuksen sisältö olisi paljastunut lehdistölle, vahinkoa, johon valittaja vetoaa, ei olisi aiheutunut. OLAFin laatimat kertomukset ovat nimittäin unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin perustana olevan lähtökohdan mukaisesti luottamuksellisia. Yhdyn siten unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa esittämään toteamukseen, jonka mukaan on niin, että vaikka niistä lainvastaisuuksista, joihin valittaja vetoaa, toinen ja kolmas, jotka koskevat kansainvälisen järjestön käsitteen virheellistä tulkintaa ja useiden menettelysääntöjen rikkomista, vaikuttaisivat OLAFin kertomuksen sisältöön ja sen suorittaman tutkinnan lainmukaisuuteen, nämä lainvastaisuudet eivät olisi yhteydessä OLAFin kertomuksen vuotamiseen lehdistölle.
61.      Kaikki edellä esitetty huomioon ottaen ehdotan unionin tuomioistuimelle, että ensimmäinen valitusperuste hylätään perusteettomana.
2.     Toinen valitusperuste, jonka mukaan asiassa on arvioitu virheellisesti sitä edellytystä, jonka mukaan vahingon aiheuttanut teko on voitava lukea OLAFin tai komission syyksi
62.      Toisessa valitusperusteessaan valittaja riitauttaa valituksenalaisen tuomion 47–69 kohdassa esitetyn päättelyn, jonka johdosta unionin yleinen tuomioistuin on todennut, että ensimmäinen unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun edellytyksistä jäi täyttymättä, koska unionin menettelyn lainvastaisuuden, joka muodostuu luottamuksellisuusvelvollisuuden laiminlyönnistä, ei voida katsoa olevan unionin vastuulla vuodon lähdettä koskevan epävarmuuden takia.
a)     Valituksenalainen tuomio
63.      Muistutettuaan valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa periaatteesta, jonka mukaan valittajan tulee osoittaa, että unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun edellytykset täyttyvät, unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin korostanut tuomionsa 49 kohdassa, että tästä periaatteesta voidaan poiketa. Unionin yleinen tuomioistuin toteaa näin ollen 8.7.2008 annettuun tuomioon Franchet ja Byk v. komissio(29) ja 11.7.2019 annettuun tuomioon BP v. FRA(30) viitaten, että kun vahingon syntyyn ovat voineet vaikuttaa useat eri tekijät ja kun unionin toimielin ei ole esittänyt mitään näyttöä, jonka avulla voitaisiin osoittaa, mikä näistä syistä aiheutti vahingon, vaikka unionin toimielimellä on parhaat edellytykset hankkia näyttöä tältä osin, sillä on epävarmassa tilanteessa todistustaakka.
64.      Unionin yleinen tuomioistuin on nämä näkökohdat huomioon ottaen valituksenalaisen tuomion 50–68 kohdassa tutkinut, voitiinko luottamuksellisuusvelvollisuuden laiminlyönti, joka muodostuu OLAFin kertomuksen paljastumisesta 13.2.2015 Der Spiegel -aikakauslehdessä ja 11.12.2015 New Europe -sanomalehden internetsivustolla, lukea komission tai OLAFin syyksi.
65.      Unionin yleinen tuomioistuin on tuomionsa 62 kohdassa katsonut, että tällaista todistustaakkasäännön lievennystä ei voida kyseisessä asiassa soveltaa, sillä kun kertomus ensimmäistä kertaa paljastui lehdistössä 13.2.2015, komissio ja OLAF eivät enää olleet ainoat viranomaiset, joiden hallussa OLAFin kertomus oli, sillä kertomus oli 12.12.2014 luovutettu laillisesti Belgian ja Ranskan oikeusviranomaisille asetuksen (EU, Euratom) N:o 883/2013(31) 11 artiklan 3 kohdan nojalla. Unionin yleinen tuomioistuin on päätellyt tästä, ettei komissiolla voitu katsoa olevan parhaat edellytykset esittää todisteet, joiden avulla vuodon lähde ja vuodosta väitetysti aiheutuneen vahingon syy voitaisiin todeta.
66.      Unionin yleinen tuomioistuin on kyseisen tuomion 64 ja 65 kohdassa erottanut kyseisen asian tosiseikat tosiseikoista asiassa, joka johti 8.7.2008 annetun tuomion Franche ja Byk v. komissio(32) antamiseen. Unionin yleinen tuomioistuin on näet korostanut, että vaikka viimeksi mainitussa asiassa kyseessä olleet vuodot olivat voineet johtua useista syistä (koska kyseessä olleet luottamukselliset tiedot olivat olleet sekä komission että Ranskan oikeusviranomaisten hallussa), on palautettava mieleen, ettei komissio ollut vedonnut yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa siihen mahdollisuuteen, että vuodon lähde olisi voinut olla muu kuin unionin toimielin. Unionin yleinen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 56 ja 65 kohdassa, että komissio on kyseisessä asiassa vedonnut tähän mahdollisuuteen.
67.      Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 66 kohdassa myös todennut, ettei vuodon lähdettä ollut saatu selville Euroopan oikeusasiamiehen päätöksessä 220/2015/ANA esitetyissä päätelmissä eikä komission suorittamassa sisäisessä tutkinnassa.
68.      Unionin yleinen tuomioistuin on näistä syistä todennut valituksenalaisen tuomion 67 kohdassa, että vuodon lähdettä koskeva epävarmuus ei voi asiaa koskevien viitteiden puuttuessa johtaa siihen, että komission ja OLAFin katsotaan olevan vastuussa vuodosta.(33) Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen kyseisen tuomion 68 kohdassa todennut, ettei unionin voida katsoa vastaavan väitetystä luottamuksellisuusvelvollisuuden laiminlyömisestä ja ettei ollut tarpeen tutkia, oliko kyseessä riittävän ilmeinen sellaisen oikeussäännön rikkominen, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille.
b)     Asianosaisten lausumat
69.      Toinen valitusperuste jakautuu kolmeen osaan.
70.      Valittaja esittää ensinnäkin, että kantajalle kuuluvaa todistustaakkaa koskevan säännön lievennys, johon unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa, edellyttää, että vastaajana oleva toimielin esittää selityksen tai uskottavan hypoteesin niistä olosuhteista, joissa vuoto voinut tapahtua. Ei riitä, että kyseinen toimielin ainoastaan vihjaa siihen, että vuodon syynä olevan lainvastaisuuden tekijänä on unionin ulkopuolinen henkilö. Unionin yleinen tuomioistuin teki siten valittajan mukaan oikeudellisen virheen ja sivuutti 8.10.2016 annetusta tuomiosta Leussink v. komissio(34) ilmenevät oikeusohjeet, kun se katsoi pelkästään komission tällaisen vihjauksen perusteella, että komissiolla ei ollut parhaat edellytykset esittää näyttöä vuodosta ja että unionin yleisen tuomioistuimen käsittelemä asia näin ollen erosi asiasta, joka johti 8.7.2018 annettuun tuomioon Franchet ja Byk v. komissio.(35)
71.      Toiseksi valittaja väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt ottamatta huomioon tietyt viitteet, jotka voivat osoittaa, että vuodon lähde oli unionin toimielimissä.
72.      Kolmanneksi valittaja väittää unionin yleisen tuomioistuimen katsoneen, ettei ole mitään todisteita siitä, että OLAF olisi vuodon lähde, koska se otti vääristyneellä tavalla huomioon 30.1.2017 päivätyn komission kirjeen ja Euroopan oikeusasiamiehen 14.12.2017 tekemän päätöksen 220/2015/ANA, jotka mainitaan valituksenalaisen tuomion 66 kohdassa. Valittaja toteaa tältä osin lisäksi, ettei asiakirjoista mitenkään ilmene, että kansallisia viranomaisia, joille OLAFin kertomus annettiin, olisi kuultu vuodon lähteestä OLAFin ja komission suorittamien tutkintojen yhteydessä. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään ole selvittänyt, suoritettiinko kyseiset tutkinnat huolellisesti, eikä ole vastannut valittajan väitteeseen siitä, että näin ei toimittu.
73.      Komissio kiistää näiden väitteiden oikeellisuuden ja pitää kyseistä valitusperustetta perusteettomana.
c)     Asian arviointi
74.      Arvioin toisen valitusperusteen kolmea osaa yhdessä siltä osin kuin niillä kyseenalaistetaan se, miten unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut todistustaakkaa ja todistelua koskevia sääntöjä vahingonkorvauskanteeseen ja siten katsonut, etteivät OLAF ja komissio ole vastuussa väitetystä luottamuksellisuusvelvollisuuden rikkomisesta.
75.      Muistutan siitä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa mainitsemasta seikasta, että SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaiseen unionin sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen liittyvää todistustaakkaa ja todistelua koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että on lähtökohtaisesti tähän vastuuseen vetoavan osapuolen asiana esittää riittävät todisteet siitä, että vastuun edellytykset täyttyvät.(36)
76.      Unionin tuomioistuimet ovat kuitenkin lieventäneet näitä sääntöjä asettamalla vahingon täsmällisiä syitä koskevan epävarmuuden seuraukset vahingon aiheuttaneen teon tekijän kannettaviksi, jotta vahingot hyvitettäisiin ja kohtuus toteutuisi.(37)
77.      Yhteisöjen tuomioistuin on ilmaissut tämän säännön 8.10.1986 annetussa tuomiossa Leussink v. komissio(38) sellaisessa erityisessä tilanteessa, jossa komission virkamies oli joutunut tieliikenneonnettomuuden uhriksi ollessaan komission autonkuljettajan ajaman komission ajoneuvon kyydissä. Koska oli selvitetty, että onnettomuuden syynä oli voinut olla joko ajoneuvon huollon tai tarkastamisen laiminlyöminen tai sen huolimaton käyttö,(39) ja koska komissio ei ollut esittänyt mitään todisteita, joilla voitaisiin osoittaa, mitä näistä seikoista olisi pidettävä onnettomuuden syynä, vaikka sillä oli parhaat edellytykset esittää näyttöä kyseisestä asiasta, yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että komission oli kannettava kyseisen epävarmuuden seuraukset, ja totesi, että onnettomuus johtui huolimattomuudesta, joka oli komission vastuulla.(40) Kuten julkisasiamies Slynn totesi kyseisen tuomion antamiseen johtaneessa asiassa antamassaan ratkaisuehdotuksessa, komissio ei ollut esittäneet mitään todisteita, joilla olisi voitu osoittaa, että se olisi täysimääräisesti täyttänyt velvollisuutensa, kuten todisteet ajoneuvon kunnon tarkastuttamisesta korjaamolla tai ajoneuvon katsastuksen tulokset, eikä komissio ollut onnistunut kumoamaan olettamaa siitä, että se oli laiminlyönyt huolellisuusvelvollisuutensa.
78.      Unionin tuomioistuimet ovat soveltaneet tätä vastuun kohdentamista koskevaa mekanismia vahingonkorvauskanteisiin, jotka on nostettu OLAFilla olevien luottamuksellisten tietojen paljastumisen takia. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nimittäin tunnusti 12.9.2017 annetussa tuomiossa Nikolau v. komissio,(41) että luvattoman tietojen paljastumisen johdosta vahinkoa kärsineiden voi olla vaikeaa tai jopa mahdotonta tunnistaa vastuussa olevaa henkilöä ja vuodon lähdettä ja siten esittää näyttö komission vastuun edellytysten täyttymisestä.(42) Edellä mainittuun tuomioon johtaneessa asiassa oli selvitetty, että vuodetut tiedot olivat peräisin OLAFissa olevasta lähteestä. Oli siten ilmeistä, että kyseisellä virastolla oli parhaat edellytykset esittää todisteita vuodon täsmällisistä syistä. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että komissio oli ainoastaan sulkenut pois OLAFin vastuun eikä ollut esittänyt mitään perusteluja tai konkreettisia seikkoja sen osoittamiseksi, että OLAFissa olisi valvontajärjestelmä vuotojen estämiseksi tai että kyseessä olevaa tutkintaa koskevia tietoja oli käsitelty niiden luottamuksellisuuden takaavalla tavalla, eikä komissio ollut esittänyt minkäänlaista selitystä tai edes uskottavaa olettamaa niistä olosuhteista, jossa kyseinen vuoto oli voinut tapahtua,(43) joten kyseinen tuomioistuin katsoi, että komission oli kannettava sen epävarmuuden seuraukset, joka koski niitä olosuhteita, joissa luottamuksellisuutta koskevia sääntöjä oli rikottu.(44)
79.      Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oletti vastaavasti 8.7.2008 antamassaan tuomiossa Franche ja Byk v. komissio,(45) että luottamuksellisten tietojen vuodon lähteen oli katsottava olevan OLAF, vaikka sekä kyseisellä virastolla että Ranskan viranomaisilla oli hallussaan lainvastaisesti julkaistut tiedot. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki aluksi perusteellisesti erilaisia asiakirjoista ilmeneviä ja aiheutuneen vahingon asiayhteyteen liittyviä aihetodisteita ja otti sen jälkeen huomioon sen seikan, ettei komissio vedonnut muiden kuin unionin viranomaisten eli Ranskan viranomaisten vastuuseen.(46)
80.      Virkamiestuomioistuin on päätynyt vastaavanlaiseen ratkaisuun 11.5.2010 antamassaan tuomiossa Nanopoulos v. komissio.(47)
81.      Edellä mainittu oikeuskäytäntö huomioon ottaen tiettyjen sääntöjen, joihin luottamuksellisuusvelvollisuus lukeutuu, rikkomiseen perustuvan vastuun kohdentumista koskevaa olettamaa ja tästä seuraavaa todistustaakan lieventämistä voidaan soveltaa kahden edellytyksen täyttyessä. Kantajan on ensinnäkin saatettava yhtäpitävin seikoin todennäköiseksi, että vahingon aiheuttanut teko voidaan katsoa tietyn toimijan syyksi. Kun tietty todennäköisyys on osoitettu, vastaajana olevan toimielimen on toiseksi todistettava perusteluin tai konkreettisin tosiseikoin taikka uskottavin selityksin tai olettamuksin, ettei se ole vastuussa vahingosta. Näin ollen tilanteessa, jossa unionin tuomioistuimet voivat kantajan esittämistä seikoista päätellä, että syy-yhteys on todennäköinen tai uskottava, tällä säännöllä voidaan keventää kyseisellä kantajalla olevaa todistustaakka ja vaatia vastaajana olevalta toimielimeltä, jolla vahingon luonne huomioon ottaen on ilmeisesti parhaat edellytykset esittää todisteita, että se osoittaa, ettei se ole laiminlyönyt velvollisuuksiaan.
82.      Tämä edellyttää myös, että unionin yleinen tuomioistuin käyttää valtuuksiaan täysimääräisesti. Sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien kanteiden tarkoituksena on nimittäin yksityisten oikeuksien suojaaminen.(48) Jos yksityinen ei voi saada kumottua kärsimänsä vahingon syynä olevaa toimea tai menettelyä laillisuuden valvontaa koskevan oikeussuojakeinon avulla, sen on aina voitava vaatia korvausta oikeuksiensa loukkaamisesta.(49) Oikeussuojakeinojen rakenteella pyritään nimenomaan estämään se, että kyseisen henkilö saa riittämättömän tai liiallisen korvauksen.(50) Tuomiossa Hamoudi v. Frontex(51) unionin tuomioistuin muistutti selvästi unionin yleiseen tuomioistuimeen kohdistetuista vaatimuksista sen käsitellessä sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevia kanteita, jotta välttämätön yksityisten tehokas oikeussuoja turvataan. Unionin yleisen tuomioistuimen on siis
–        otettava huomioon käsittelemänsä asian erityiset olosuhteet määrittääkseen, asetetaanko todistustaakkaa ja todistelua koskevilla säännöillä kantajalle todistustaakka, joka on liiallinen tai jonka täyttäminen on jopa mahdotonta, missä tapauksessa kyseisistä säännöistä on poikettava
–        tutkittava tosiseikat perusteellisesti
–        toteutettava tarvittavat selvittämistoimenpiteet.
83.      Kuten unionin tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 81 kohdassa, ”unionin yleinen tuomioistuin ei voi tyytyä hylkäämään kantajien väitteitä näytön riittämättömyyden takia, kun sen vallassa on – – poistaa epävarmuus, joka voi vallita kyseisten väitteiden paikkansapitävyydestä, tai selittää syyt, joiden vuoksi tällainen asiakirja ei voi missään tapauksessa ja sisällöstään riippumatta olla riita-asian ratkaisemisen kannalta merkityksellinen”.(52)
84.      Katson, että unionin yleinen tuomioistuin on nyt käsiteltävässä asiassa rikkonut oikeuskäytännöstä ilmeneviä todistustaakkasääntöjä.
85.      Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin on nähdäkseni virheellisesti katsonut valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa, ettei komissiolla ollut todistustaakan lieventämistä koskevassa oikeuskäytännössä tarkoitetussa merkityksessä parhaita edellytyksiä esittää todisteita vuodon syyn toteamiseksi.
86.      Unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon kyseessä olevan kanteen erityistä asiayhteyttä, vaikka unionin tuomioistuimet ovat vastaavissa asioissa aiemmin todenneet, että luvattoman tietojen paljastamisen uhrien voi olla vaikeaa tai jopa mahdotonta tunnistaa vastuussa olevaa henkilöä ja vuodon lähdettä ja siten esittää näyttöä kyseisen vastuun edellytysten täyttymisestä. Kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, se, miten todistustaakka jakautuu ja minkä asteista vakuuttuneisuutta vaaditaan johtopäätöksen tekemiseksi, liittyy erottamattomasti tosiseikkojen erityispiirteisiin, esitetyn väitteen luonteeseen ja kyseessä olevaan ihmissoikeussopimuksessa turvattuun oikeuteen.(53)
87.      Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa katsoo, minusta on kiistämätöntä, että nyt kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa OLAFilla ja komissiolla oli kantajaa paremmat edellytykset selvittää, oliko väitetysti aiheutunut vahinko seurausta niiden omasta menettelystä tai laiminlyönneistä vai Ranskan tai Belgian oikeusviranomaisten, jolle OLAFin kertomus oli annettu lainmukaisesti, menettelystä tai laiminlyönneistä. Tältä osin se, että OLAF ja komissio suorittivat kaksi sisäistää tutkintaa, joihin unionin yleinen tuomioistuin lyhyesti viittaa valituksenalaisen tuomion 66 kohdassa, osoittaa, että niillä oli lähtökohtaisesi käytössään keinot, joita valittajalla ei ollut käytössään, kun otetaan huomioon vahinkoa aiheuttaneen teon kohde ja luonne.
88.      Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen perustelut ovat nähdäkseni ristiriitaiset. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa, ettei komissiolla ollut parhaita edellytyksiä esittää todisteita vuodon syyn toteamiseksi, se on nimittäin kuitenkin saman tuomion 65 kohdassa antanut määräävän merkityksen komission väitteelle, jonka mukaan vuodon lähde saattoi olla muualla kuin unionin toimielimissä.
89.      Nyt kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jos mahdollisia tekijöitä oli useita, unionin yleinen tuomioistuin ei toiseksi ole vaatinut komissiolta, että se täsmentäisi konkreettisten tosiseikkojen avulla, mitä toimenpiteitä toteutettiin OLAFin kertomuksessa olevien tietojen ja asianomaisille kansallisille viranomaisille annettujen tietojen luottamuksellisuuden varmistamiseksi. Nämä toimenpiteet ovat kuitenkin monella tapaa olennaisia. Ne koskevat nimittäin tietoja seikoista, jotka voivat johtaa rikosoikeudellisiin syytteisiin, sillä OLAF ei toimi ”yleisenä väärinkäytösten paljastajana” vaan virastona, jolla on tutkintavaltuuksia, kuten unionin tuomioistuin korosti 11.1.2014 antamassaan tuomiossa Planistat Europe ja Charlot v. komissio.(54) Näiden tietojen paljastaminen lehdistölle on myös sinänsä omiaan aiheuttamaan kiistatonta aineellista ja aineetonta vahinkoa henkilöille, joita tiedot koskevat. Lisäksi on niin, että tutkintakertomusta ei osoiteta näille henkilöille, joita kertomus koskee, eivätkä kyseiset henkilöt voi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan nostaa kumoamiskannetta kyseisestä kertomuksesta, koska sillä ei ole sitovia oikeusvaikutuksia.(55)
90.      Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole tutkinut IMG:n ja komission sille esittämiä todisteita. Se ei ole arvioinut valittajan OLAFin ja komission vastuun tueksi esittämien todisteiden merkitystä tai todistusarvoa eikä väitteitä, jotka komissio esitti kumotakseen kyseisen vastuuta koskevan olettaman.
91.      Unionin yleisen tuomioistuimen olisi kuitenkin ensimmäisen asteen tuomioistuimena tullut todeta tai määrittää mahdollisimman oikeudenmukaisesti ja tarkasti, voitiinko vahingon aiheuttanut tekijä lukea unionin sisäisen toimijan eli OLAFin tai komission syyksi, jolloin unionin tuomioistuimet olisivat toimivaltaisia, vaiko unioniin nähden ulkoisen toimijan eli Ranskan tai Belgian oikeusviranomaisten syyksi, missä tapauksessa vain kansalliset tuomioistuimet olisivat toimivaltaisia.(56) Unionin yleisen tuomioistuimen olisi tässä tarkoituksessa tullut määrittää, voidaanko niillä tosiseikoilla, joihin valittaja vetosi osoittaakseen OLAFin ja komission olevan vastuussa, ja asiayhteydellä, jossa kyseiset tiedot paljastettiin lehdistössä, saavuttaa riittävä uskottavuuden tai varmuuden taso, jotta OLAFin ja komission voidaan olettaa olevan vastuussa. On kuitenkin todettava, että unionin yleinen tuomioistuin ainoastaan viittasi valituksenalaisen tuomion 54 kohdassa Euroopan parlamentin puhemiehelle osoitettuun kirjeeseen, jossa OLAFin pääjohtaja pyysi häntä toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet OLAFin kertomuksen levittämisen lopettamiseksi. Vaikka tämän seikan perusteella on oletettavissa, että vuodon lähde on toimielimessä, unionin yleinen tuomioistuin ei ole arvioinut kyseisen seikan merkitystä tai todistusarvoa eikä ole tehnyt siitä mitään päätelmiä.
92.      Tästä seuraa, ettei unionin yleisen tuomioistuimen perusteluista ilmene, miksi vuodon lähteen ei ole katsottava olevan komissio eikä siten miksi on katsottava, ettei unioni vastaa vahingosta sen sijaan, että se vastaisi siitä.
93.      On vielä todettava, että epävarmuus sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun osalta on näytettävä toteen, jotta oikeussuojaa ei evätä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 ja 47 artiklan vastaisesti.(57) Yleisellä tasolla katson, että koska komissio vastaa OLAFin kertomusten luottamuksellisuudesta, se ei voi vahinkoa aiheuttaneen luottamuksellisten tietojen vuodon tapauksessa tyytyä väittämään, ettei se voi olla vastuussa vahingosta, kun vuodon lähdettä ei ole tunnistettu. Katson päinvastoin, että koska komissiolla on luottamuksellisuusvelvollisuus, kyseisen velvollisuuden laiminlyönti on luettava sen syyksi, jollei se näytä toteen, ettei se ole syyllistynyt laiminlyöntiin. Nähdäkseni unionin tuomioistuimen ei ole tässä tapauksessa vain kevennettävä todistustaakkaa vaan sen on käännettävä todistustaakka laiminlyöntiä koskevasta vastuusta.
94.      Yhdyn myös ajatukseen, jonka mukaan unionin ei voida edellyttää korvaavan vahinkoa, jota se ei ole aiheuttanut. Korvausvastuun on oltava viranomaisella, joka on paljastanut tai antanut paljastaa kyseessä olevat luottamukselliset tiedot.(58) Komisison tai OLAFin saattaminen vastuuseen vahingosta, jota ne eivät ehkä ole aiheuttaneet, on epäoikeudenmukainen ratkaisu. Se, että OLAF ja komissio vapautetaan vastuusta hypoteettisilla perusteilla, kun tiedon paljastanutta yksikköä ei tunnisteta, on mielestäni kuitenkin aivan yhtä epäoikeudenmukaista, sillä tällainen ratkaisu voi tehdä kantajalle kuuluvasta tehokkaasta oikeussuojasta puutteellista, sillä tämä voi jäädä korvausta vaille tai saada riittämättömän korvauksen, vaikka sen kärsimä vahinko on ilmeisen todellinen ja varma.
95.      Unionin yleinen tuomioistuin on kaikki edellä sanottu huomioon ottaen mielestäni tehnyt oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 67 kohdassa, kun se on katsonut, että vuodon lähde on epävarma todisteiden puuttuessa ja todetessaan, että vuotoa ei voida lukea komission ja OLAFin syyksi, kun kyseinen tuomioistuin ei ole riittävästi tutkinut valittajan ja komission vahingon aiheuttaneet teon tekijän tunnistamiseksi esittämiä todisteita.
96.      Tämä oikeudellinen virhe rasittaa väistämättä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 92 kohdassa esittämää arviointia, joka koskee komission mahdollista toimimisvelvollisuutta, johon valittaja nyt käsiteltävässä asiassa vetoaa neljännen valitusperusteensa tueksi.
97.      Näin ollen esitän, että unionin tuomioistuin hyväksyy toisen valitusperusteen perusteltuna.
3.     Kolmas valitusperuste, jonka mukaan huolenpitovelvollisuuden laiminlyönnistä johtuvaa lainvastaisuutta on arvoitu virheellisesti
98.      Kolmannella valitusperusteellaan valittaja riitauttaa valituksenalaisen tuomion 71–74 kohdassa esitetyt perustelut, joiden päätteeksi unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, ettei asiassa ole toimittu lainvastaisesti huolenpitovelvollisuuden
laiminlyönnin perusteella.
a)     Valituksenalainen tuomio
99.      Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomio 71 kohdassa muistuttanut huolenpitovelvollisuuden ulottuvuudesta sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sen esittänyt 12.11.2020 annetussa tuomiossa Fleig v. Euroopan ulkosuhdehallinto (EUH).(59) Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa korostanut, että kyseinen velvollisuus koskee erityisesti unionin toimielinten velvollisuuksia virkamiehiään ja toimihenkilöitään kohtaan, ja päätellyt tästä kyseisen tuomion 73 kohdassa, ettei kyseinen velvollisuus tule asiassa sovellettavaksi.
b)     Asianosaisten lausumat
100. Valittaja väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen rajoittaessaan huolenpitovelvollisuuden soveltamisalan unionin toimielinten velvollisuuksiin virkamiehiään ja toimihenkilöitään kohtaan. Tältä osin valittajaa viittaa useisiin unionin tuomioihin, joissa se katsoo unionin tuomioistuimen vahvistaneen kyseisen velvollisuuden koskevan muitakin unionin oikeuden aloja, joilla unionin toimielimillä on hallinto- ja hallinnointivaltuuksia, kuten Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) hallinnointia, vientitodistusjärjestelmää, yhteistä kauppapolitiikkaa ja polkumyynniltä suojautumista.
101. Komission mukaan tämä valitusperuste on tehoton.
c)     Asian arviointi
102. Kyseinen valitusperuste on mielestäni jätettävä tutkimatta.
103. SEUT 256 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ja työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdasta seuraa, että valituksessa on valituksen tai asianomaisen valitusperusteen tutkimatta jättämisen uhalla ilmoitettava täsmällisesti muun muassa ne oikeudelliset perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota kumoamisvaatimuksen tueksi. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valitusperuste on jätettävä tutkimatta, jos sen tueksi esitetyt perustelut eivät ole riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta unionin tuomioistuin voisi harjoittaa laillisuusvalvontaansa, esimerkiksi koska perustelujen pohjana olevat olennaiset seikat eivät ilmene riittävän johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi valituskirjelmästä, joka on tältä osin vaikeaselkoinen ja tulkinnanvarainen.(60)
104. On todettava, että vaikka valittaja nyt käsiteltävässä asiassa mainitsee, miltä osin se moittii valituksenalaista tuomiota, sen argumentaatio on epätäsmällistä, epäjohdonmukaista ja epäselvää. Valituskirjelmänsä 55 kohdassa valittaja näet ainoastaan toistaa julkisasiamies Van Gervenin asiassa Nölle(61) antaman ratkaisuehdotuksen alaviitteen 42 ja toistaa julkisasiamiehen mainitseman oikeuskäytännön, vaikka kyseiset oikeuskäytäntöviittaukset eivät koske huolenpitovelvollisuutta vaan hyvän hallinnon periaatetta, kuten komissio on osuvasti todennut. Vaikka valittaja myös viittaa kolmannen valitusperusteensa tueksi kyseisen ratkaisuehdotuksen 28 kohtaan, jossa julkisasiamies Van Gerven on todellakin maininnut huolenpitovelvollisuuden, todettava on, että unionin tuomioistuin on 22.10.1991 antamassaan tuomiossa Nölle(62) mieluummin viitannut huolellisuusvelvollisuuteen.
105. Koska valittaja ei mainitse, miksi nämä viittaukset olisivat merkityksellisiä valittajan tilanteessa, ehdotan unionin tuomioistuimelle, että kolmas valitusperuste jätetään tutkimatta.
4.     Neljä valitusperuste, jonka mukaan huolellisuusvelvollisuuden laiminlyönnistä johtuvaa lainvastaisuutta on arvoitu virheellisesti
106. Valituksenalaisen tuomion 78–101 kohtaan kohdistetussa neljännessä valitusperusteessaan valittaja väittää unionin yleisen tuomioistuimen tehneen oikeudellisen virheen katsoessaan lähinnä, ettei komission tarvinnut huolellisuusvelvollisuutensa nojalla julkisesti tuomita OLAFin kertomuksen vuotamista lehdistölle eikä lopettaa vuodosta johtuvaa väärien tietojen levittämistä julkaisemalla lehdistötiedotteen.
a)     Valituksenalainen tuomio
107. Unionin yleinen tuomioistuimen on katsonut valituksenalaisen tuomion 80 kohdassa, että sen ratkaiseminen, oliko komissio laiminlyönnillään rikkonut riittävän ilmeisellä tavalla oikeussääntöä, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia, edellytti kyseisen tuomion 76–79 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö huomioon ottaen sen arvioimista, oliko asiassa ensinnäkin olemassa lakisääteinen toimimisvelvollisuus, oliko kyseessä olevalla unionin toimielimellä toiseksi harkintavaltaa ja oliko toimielin kolmanneksi ylittänyt harkintavaltansa rajat ilmeisellä ja räikeällä tavalla.
108. Muistutettuaan huolellisuusvelvollisuuden ulottuvuudesta valituksenalaisen tuomion 82–84 kohdassa, unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut mainitun tuomion 86–93 kohdassa, seurasiko kyseisestä velvollisuudesta sellainen lakisääteinen toimisvelvollisuus, johon valittaja vetoaa. Muistutettuaan asetuksen N:o 833/2013 merkityksellisistä säännöksistä kyseisen tuomionsa 87–90 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että vaikka komissiolla oli näiden säännösten perusteella OLAFin tutkintoja koskeva luottamuksellisuusvelvollisuus, sillä ei voinut olla huolellisuusvelvollisuuden perusteella lakisääteistä toimimisvelvollisuutta, kun se ei ollut laiminlyönyt luottamuksellisuusvelvollisuutta ja kun sen ei siten voitu katsoa olevan vastuussa OLAFin kertomuksen vuotamisesta.
109. Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen valituksenalaisen tuomion 94 kohdassa katsonut, ettei valittaja ollut osoittanut, että komissiolla olisi ollut kyseisessä asiassa toimimisvelvollisuus, ja se on siten todennut kyseisen tuomion 95 kohdassa, ettei unionia voitu saattaa vastuuseen väitetyn laiminlyönnin perusteella.
110. Unionin yleinen tuomioistuin on sen varalta, että komissiolla olisi lakisääteinen toimimisvelvollisuus, valituksenalaisen tuomion 96–101 kohdassa ”joka tapauksessa” tutkinut, olisiko komissio siinä tapauksessa ylittänyt harkintavaltansa rajat selvällä ja vakavalla tavalla. Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että näin ei ollut, ja katsoi kyseisen tuomion 102 ja 103 kohdassa, että neljännen lainvastaisuuden tunnusmerkistö ei täyttynyt eikä unionin vastuun ensimmäinen edellytys siten liioin täyttynyt.
b)     Asianosaisten lausumat
111. Neljäs valitusperuste jakautuu neljään osaan.
112. Valittaja väittää tämän valitusperusteen ensimmäisessä osassa, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 93 ja 94 kohdassa esittämä arviointi on virheellinen, koska komissio oli – unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin lähtökohdan vastaisesti – vastuussa OLAFin kertomuksen paljastamisesta.
113. Valitusperusteen toisessa osassa IMG väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei vastannut sen väitteeseen, jonka mukaan komissio on siitä hetkestä lähtien, jona kyseinen kertomus pantiin julkiseen levitykseen, laiminlyönyt asetuksen N:o 883/2013 10 artiklan 3 kohtaan perustuvan luottamuksellisuusvelvollisuutensa siitä riippumatta, onko komissio vastuussa kertomuksen paljastumisesta. Valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on arvioidessaan sitä, oliko komissiolla toimimisvelvollisuus, ottanut huomioon sen, vastasiko komissio vahingon aiheuttaneesta teosta. Valittajan mukaan kyseisten tietojen luottamuksellisuus on turvattava sitäkin voimakkaammin, kun on kyse alustavista päätelmistä, jotka esitetään sellaisen menettelyn päätteeksi, joka ei ole täysin kontradiktorinen, ja joiden julkaiseminen on omiaan aiheuttamaan vahinkoa asianomaisille henkilöille.
114. Valittaja riitauttaa kyseisen valitusperusteen kolmannessa osassa valituksenalaisen tuomion 98–100 kohdassa esitetyt perustelut, joiden perusteella unionin yleinen tuomioistuin on tuomion 101 kohdassa todennut, että ”siinäkään tapauksessa, että komissiolla olisi nyt käsiteltävässä tapauksessa lakisääteinen toimimisvelvollisuus, ei – – voida katsoa, että kantajan väittämä huolellisuusvelvollisuuden laiminlyönti merkitsisi sellaisen oikeussäännön, jonka tarkoituksena on antaa yksityisille oikeuksia, riittävän ilmeistä rikkomista”.
115. Valittaja väittää, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 98 kohdassa OLAFin kertomuksen luottamuksellisuuden turvaamista koskevan komission velvollisuuden ulottuvuutta ei ole ollut tarpeen täsmentää säännöksessä, jotta voitaisiin katsoa, että komissio on selvästi ja vakavasti ylittänyt harkintavaltansa rajat. Valittaja katsoo, että jos näin olisi, tällaiseen laiminlyöntiin ei olisi mitenkään mahdollista vedota eikä unionia olisi mahdollista saattaa vastuuseen, sillä unionin oikeuden säännöksissä ei välttämättä määritellä niiden ulottuvuutta, vaan sen määritteleminen jää unionin tuomioistuinten asiaksi.
116. Unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan lisäksi sivuuttanut oikeuskäytännön, joka perustuu sen 15.3.1995 antamaan tuomioon Cobrecaf ym. v. komissio(63) ja sen 9.7.1999 antamaan tuomioon New Europe Consulting ja Brown v. komissio,(64) joista ilmenee, että komissiolla on huolellisuusvelvollisuus, vaikka se ei olisi vastuussa luottamuksellisen asiakirjan vuotamisesta. Unionin tuomioistuimet ovat näet valittajan mukaan näissä tuomioissa arvioinut, oliko komissio toiminut huolellisesti tekemänsä virheen korjaamiseksi, sillä muussa tapauksessa se olisi saatettu vastuuseen. Valittaja tunnustaa, että koska OLAFin kertomuksen luottamuksellisuutta oli nyt käsiteltävässä asiassa loukattu, sen turvaamista koskeva velvollisuus oli menettänyt tarkoituksensa, kuten unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa todennut. Tällaisessa tapauksessa on kuitenkin välttämätöntä rajoittaa OLAFin kertomuksen luottamuksellisuuden loukkaamisesta mahdollisesti aiheutuvaa vahinkoa tuomitsemalla julkisesti sen vuotaminen ja antamalla tietoja siitä, mitä siitä seuraisi.
117. Neljännen valitusperusteen neljännessä osassa valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ollut lausunut komission ja valittajan vastuusta ja tarvittaessa niiden yhteisvastuusta, joka perustuu siihen, että nämä eivät olleet toteuttaneet OLAFin kertomuksen luottamuksellisuuden turvaamiseksi tarvittavia varotoimenpiteitä eivätkä välttämättömiä korjaavia toimenpiteitä lehdistöön ja yleiseen mielipiteeseen ja siten valittajan kumppaneihin ja rahoittajiin nähden.
118. Komissio kiistää näiden väitteiden oikeellisuuden ja pitää neljättä valitusperustetta perusteettomana.
119. Sen mukaan neljäs valitusperuste on epäselvä ja vaikeaselkoinen. Komission mukaan tämän valitusperusteen ensimmäinen osa perustuu perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin, vaikka tätä velvollisuutta ei mainita valitusperusteen otsikossa, ja sen kolmas osa kohdistuu ylimääräisiin perusteluihin, Komissio korostaa, että vaikka komissio ja OLAF eivät ole toimineet valittajan odotusten mukaisesti, ne ovat silti reagoineet OLAFin kertomuksen vuotamiseen suorittamalla sisäisiä tutkintoja, ja OLAF on kirjelmöinyt Euroopan parlamentin puhemiehelle, jotta tämä ryhtyisi toimenpiteisiin. Lisäksi komissio muistuttaa, ettei se ole noudattanut OLAFin kyseisessä kertomuksessa esittämiä suosituksia.
c)     Asian arviointi
120. Mielestäni ei ole tarpeen tutkia neljännen valitusperusteen ensimmäistä osaa, jossa IMG kiistää unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 93 ja 94 kohdassa esittämien perustelujen oikeellisuuden, eikä valitusperusteen neljättä osaa, jossa valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ole lausunut komission ja OLAFin vastuusta ja tarvittaessa näiden yhteisvastuusta, sillä nämä valitusperusteen osat liittyvät erottamattomasti toiseen valitusperusteeseen, jonka hyväksymistä esitän unionin tuomioistuimelle.
121. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 92–94 kohdassa suorittama arviointi perustuu nimittäin lähtökohtaan, joka on se, ettei vahingon aiheuttanutta teko voida lukea OLAFin tai komission syyksi, ja jota pidän virheellisenä tämän ratkaisuehdotuksen 74–97 kohdassa toisen valitusperusteen arvioinnin yhteydessä esittämistäni syistä.
122. Neljännen valitusperusteen toisesta osasta totean, että pidän sitä perusteettomana.
123. Toisin kuin valittaja väittää ja kuten valituksenalaisen tuomion 93 kohdan ensimmäisestä virkkeestä ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on hyvinkin lausunut valittajan perustelusta, joka koskee luottamuksellisuusvelvollisuuden ja huolellisuusvelvollisuuden ulottuvuutta. Valittajan mukaan asetuksen N:o 883/2013 10 artiklan 3 kohdassa säädetty OLAFin suorittamien tutkintojen luottamuksellisuutta koskeva velvollisuus on tietyn tuloksen saavuttamista koskeva velvollisuus, jolla komissiolta edellytetään, että se toimii huolellisesti ja tuomitsee julkisesti luvattomat tietojen paljastukset ja lopettaa virheellisten tietojen levittämisen, ja näin on riippumatta siitä, onko komissio tehnyt kyseisen vahingon aiheuttaneen teon. Unionin yleinen tuomioistuin on kyseisen tuomion 92 kohdassa todennut, että komission huolellisuusvelvollisuus ei voi aiheuttaa komissiolle sellaista toimimisvelvollisuutta, johon valittaja vetoaa, jollei komissio ole laiminlyönyt kyseistä huolellisuusvelvollisuutta ja jollei sen voida katsoa vastaavan OLAFin kertomuksen vuotamisesta lehdistölle. Unionin yleinen tuomioistuin on sen jälkeen todennut kyseisen tuomion 93 kohdassa, että ”huolellisuusvelvollisuuden ulottuvuus ei ole sellainen kuin kantaja väittää”, ja lisännyt, että luottamuksellisuusvelvollisuus on lyöty laimin OLAFin kertomuksen vuotamisella lehdistölle eikä niillä laiminlyönneillä, joista valittaja komissiota moittii. Unionin yleinen tuomioistuin on siis vastannut perustellusti valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiin perusteluihin.
124. Neljännen valitusperusteen kolmas osa on mielestäni tehoton.
125. Se on nimittäin kohdistettu unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 96–101 kohdassa tekemään arviointiin. Totean unionin yleisen tuomioistuimen käyttäneen ilmausta ”joka tapauksessa” kyseisen tuomion 96 kohdassa, mikä osoittaa, että se esittämät perustelut ovat valituksenalaisen tuomion ylimääräisiä perusteluja. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun ylimääräisiä perusteluja koskevat argumentit eivät kuitenkaan voi aiheuttaa tämän ratkaisun kumoamista ja ovat näin ollen tehottomia.(65)
126. Katson näin ollen, että neljäs valitusperuste on hylättävä osittain tehottomana ja osittain perusteettomana.
5.     Viides valitusperuste, jonka mukaan oikeudelliset virheet rasittavat unionin yleisen tuomioistuimen arviointia, joka koskee komission oikeudellisen yksikön antaman lausunnon poistamista asiakirja-aineistosta
127. Valittaja riitauttaa valituksenalaisen tuomion 116–123 kohdassa esitetyt perustelut, joiden johdosta unionin yleinen tuomioistuin on hyväksynyt komission pyynnön, että sen oikeudellisen yksikön lausunto poistetaan asiakirja-aineistosta.
a)     Valituksenalainen tuomio
128. Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 116–121 kohdassa maininnut kaikki ne periaatteet, joita on punnittava, kun on kyse unionin toimielimen oikeudellisen lausunnon antamisesta unionin tuomioistuimille ilman kyseisen toimielimen lupaa, ja viitannut näkökohtiin, jotka unionin tuomioistuin on esittänyt 16.2.2022 annetun tuomion Unkari v. parlamentti ja neuvosto(66) 53–56 kohdassa, 28.6.2012 annetun tuomion komissio v. Éditions Odile Jacob(67) 131 kohdassa ja 31.1.2020 annetun tuomion Slovenia v. Kroatia(68) 70 kohdassa.
129. Unionin yleinen tuomioistuin on näiden periaatteiden valossa tutkinut valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa, missä asiayhteydessä komission oikeudellisen yksikön lausunto oli annettu ja missä määrin ylivoimainen yleinen etu edellytti sen
esittämistä unionin tuomioistuimille, ja se on sen jälkeen kyseisen tuomion 123 kohdassa hyväksynyt komission pyynnön kyseisen lausunnon poistamisesta asiakirja-aineistosta.
b)     Asianosaisten lausumat
130. Viides valitusperuste jakautuu neljään osaan.
131. Tämän valitusperusteen ensimmäisessä osassa valittaja kiistää, että 16.2.2022 annetulla tuomiolla Unkari v. parlamentti ja neuvosto(69) ja 28.6.2012 annetulla tuomiolla komissio v. Éditions Odile Jacob(70), joihin unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 116, 117 ja 118 kohdassa, olisi merkitystä asiassa. Ensimmäinen tuomio koskee aivan eriluonteista lausuntoa, sillä kyseinen neuvoston oikeudellisen yksikön lausunto oli annettu lainsäädäntömenettelyssä, joka koski poliittisesti arkaluonteista aihetta poikkeuksellisen merkittävässä asiassa. Nyt käsiteltävässä asiassa oikeudellisen yksikön lausunto on ratkaiseva asiakirja, joka koskee yksinomaan nyt kyseessä olevaa asiaa. Koska asiakirja oli vuodettu lehdistölle, se oli jo saatettu yleisön saataville, joten valittajaa ei voida moittia asiakirjajulkisuutta koskevien sääntöjen kiertämisestä. Valittajan mukaan kyseinen lausunto ei luonteensa eikä paljastumiseensa johtaneiden olosuhteiden takia loukkaa luottamuksellisuutta eikä ylivoimaista yleistä etua, eikä sen paljastaminen siten voi vaikuttaa kyseessä olevan yksikön mielipiteenvapauteen tai sen mahdollisuuteen tehokkaasti puolustaa komission lopullista kantaa unionin tuomioistuimissa.
132. Sikäli kuin on kyse 28.6.2012 annetusta tuomiosta komissio v. Éditions Odile Jacob(71), valittaja toteaa, että komission oikeudellisen yksikön lausunto koski päätöksentekomenettelyä yrityskeskittymien valvontamenettelyssä ja tätä koskevaa unionin säännöstöä.
133. Viidennen valitusperusteen toisessa osassa valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se tukeutui valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa epäolennaiseen oikeuskäytäntöön ja laiminlöi oikeutensa voida vaihtaa näkemyksiä asiakirjasta, jota se ei itse ole paljastanut.
134. Kyseisen valitusperusteen kolmannessa osassa valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on ollut väärässä väittäessään, että avoimuusperiaate voi vain poikkeuksellisesti oikeuttaa sen, että tuomioistuinmenettelyssä ilmaistaan tietoja toimielimen sellaisesta asiakirjasta, jota ei ole saatettu yleisön saataville ja joka sisältää oikeudellisen lausunnon, sillä unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan valituksenalaisen tuomion 120 ja 121 kohdassa sivuuttanut sen asian asiayhteyden, johon lausunto liittyy, ja selostanut oikeuskäytäntöä vaillinaisesti ja puutteellisesti.
135. Kyseisen valitusperusteen neljännessä osassa valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on loukannut prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatetta, jonka ulottuvuuden se on selostanut, epäämällä itseltään julkisen ja ratkaisevan asiakirjan hyödyntämisen, vaikka kaikki muut tahot tunsivat sen sisällön.(72) Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi loukannut kontradiktorista periaatetta, jonka ulottuvuuden se on myös selostanut,(73) kun se ei ole sallinut näkemystenvaihtoa kaikista kaikkien tuntemista todisteista sillä verukkeella, että kyseisen lausunto oli päässyt leviämään komission valppauden petettyä. Valittaja muistuttaa, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen(74) 6 artiklan 1 kappaleessa turvattua oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin loukataan, jos valtio tai hallintoviranomainen – tässä tapauksessa komissio – on perusteetta estänyt valittajaa hyödyntämästä hallussaan olevia asiakirjoja, joista olisi ollut sille hyötyä sen puolustautuessa asiassaan.(75)
136. Komissio katsoo, että viiden valitusperuste on hylättävä perusteettomana, koska valituksenalaisen tuomion 122 ja 123 kohdassa esitetyissä perusteluissa ei ole minkäänlaista oikeudellista virhettä.
137. Se vastaa ensinnäkin 14.5.2019 annetusta määräyksestä Unkari v. parlamentti(76) ilmenevän, että niin kauan kuin asianomainen toimielin ei ole sallinut sitä, että sen oikeudellisen yksikön lausunto annetaan tutustuttavaksi, lausunnon vuotamisella yleisön saataville ei ole merkitystä sen kannalta, voiko tällainen lausunto kuulua unionin tuomioistuimissa käsitellyn asian asiakirjoihin. Komissio muistuttaa myös unionin yleisen tuomioistuimen pitäneen valittajan kanteensa tueksi esittämää kolmea ensimmäistä lainvastaisuusväitettä perusteettomina, ja siksi oikeudellista lausuntoa ei komission mukaan voida pitää ratkaisevana.
138. Komission mukaan valittaja näyttää katsovan, että 3.6.2021 annetusta tuomiosta Unkari v. parlamentti(77) ilmenee, että avoimuus muodostaa pääsäännön unionin toimielinten oikeudellisten lausuntojen osalta, vaikka kyseisen tuomion 56 kohdasta ilmenee, että asia on juuri päinvastoin.
c)     Asian arviointi
139. Mielestäni oikeudellinen arviointi, jonka johdosta unionin yleinen tuomioistuin on hyväksynyt komission pyynnön komission oikeudellisen yksikön antaman lausunnon poistamisesta asian asiakirja-aineistosta, ei ole miltään osin oikeudellisesti virheellinen.
140. Ensinnäkään mikään valittajan esittämistä perusteluista ei saata kyseenalaiseksi sitä, että periaatteet, jotka unionin tuomioistuin esitti 28.6.2012 annetussa tuomiossa komissio v. Éditions Odile Jacob,(78) 31.1.2020 annetussa tuomiossa Slovenia v. Kroatia(79) ja 16.2.2022 annetussa tuomiossa Unkari v. parlamentti,(80) jotka unionin yleinen tuomioistuin on tarkasti selostanut valituksenalaisen tuomion 116–121 kohdassa, ovat merkityksellisiä. Se seikka, että komission oikeudellisen yksikön lausunto on paljastunut ja että se on yleisön saatavilla, ei ilmeisestikään ole olennainen seikka arvioitaessa sitä, voiko lausunto kuulua asian asiakirja-aineistoon unionin tuomioistuimissa. Merkitystä on ainoastaan sillä, onko kyseinen toimielin sallinut lausunnon levittämisen.
141. Toiseksi valittajan kontradiktorisen periaatteen ja prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatteen soveltamista koskeva argumentaatio ei myöskään voi menestyä.
142. Muistutan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kontradiktorinen periaate ja prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaate ovat oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin käsitteen välittöminä seurauksina erottamaton osa niiden oikeuksien tehokasta oikeussuojaa, joihin yksityiset voivat vedota unionin oikeuden perusteella ja joka on vahvistettu perusoikeuskirjan 47 artiklassa.(81)
143. Kontradiktorisesta periaatteesta seuraa pääsääntöisesti, että kaikilla oikeudenkäynnin osapuolilla on oikeus saada tietoonsa vastapuolensa tuomioistuimelle antamat asiakirjat ja huomautukset sekä esittää niistä näkemyksensä, ja se on esteenä sille, että unionin tuomioistuimet perustavat päätöksensä seikkoihin ja asiakirjoihin, joihin asianosaiset tai asianosainen eivät ole voineet tutustua ja joihin he eivät siten ole voineet ottaa kantaa.(82)
144. Prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaate merkitsee puolestaan velvollisuutta varata kullekin asianosaiselle kohtuullinen mahdollisuus esittää asiansa ja myös todisteensa sellaisten edellytysten vallitessa, jotka eivät saata tätä vastapuoltaan selvästi epäedullisempaan asemaan.(83)
145. Tämän periaatteen tarkoituksena on turvata oikeudenkäynnin asianosaisten välinen prosessuaalinen tasapaino takaamalla asianosaisten oikeuksien ja velvollisuuksien yhdenvertaisuus muun muassa asian selvittämistä ja kontradiktorista näkemystenvaihtoa tuomioistuimessa koskevien sääntöjen sekä näiden asianosaisten muutoksenhakuoikeuden osalta. Oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaan oikeuteen liittyvien vaatimusten täyttämiseksi asianosaisten on saatava tieto sellaisista tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista, jotka ovat oikeudenkäynnin tuloksen kannalta ratkaisevia, ja niillä on oltava tilaisuus vaihtaa näkemyksiään näistä kontradiktorisesti.(84)
146. Valittaja voi kuitenkin vedota näihin periaatteisiin ainoastaan, jos unionin tuomioistuimelle esitetyt todisteet on hankittu sääntöjen mukaisesti.(85) Unionin tuomioistuin nimittäin totesi 12.7.2022 annetussa tuomiossa Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto,(86) johon unionin yleinen tuomioistuin on viitannut valituksenalaisen tuomion 117 kohdassa, että jos asianosainen on esittänyt sääntöjenvastaisesti asetuksessa (EY) N:o 1049/2001(87) tarkoitettujen sisäisten asiakirjojen kaltaisia todisteita, joiden esittämiseen asianomainen toimielin ei ole antanut lupaa ja joiden esittämisestä unionin tuomioistuimet eivät ole määränneet, oikeudenkäynnin kunkin asianosaisen etuja, jotka liittyvät heidän oikeuteensa oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, on punnittava ottamalla huomioon todisteita hankittaessa rikotuilla tai kierretyillä säännöillä suojatut edut.(88) Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut, että unionin tuomioistuinten, joiden käsiteltävänä on vastaavien todisteiden poistamista koskeva vaatimus, on verrattava toisiinsa yhtäältä nämä todisteet esittäneen kantajan etuja, kun otetaan huomioon etenkin niiden hyödyllisyys kyseisissä tuomioistuimissa nostetun kanteen menestymistä arvioitaessa, ja toisaalta vastapuolen etuja, joita mainittujen todisteiden säilyttäminen asiakirja-aineistossa saattaisi konkreettisesti ja tosiasiallisesti vahingoittaa.(89)
147. Totean, että unionin yleinen tuomioistuin punnitsi valituksenalaisen tuomion 116–122 kohdassa kyseessä olevia etuja komission pyynnön ratkaisemiseksi ja totesi muun muassa, että kyseisen oikeudellisen lausunnon esittämisen ilmeisenä vaikuttimena oli kantajan oma etu vahvistaa argumentaatiotaan, eikä valittaja myöskään vedonnut ylivoimaiseen yleiseen etuun, joka olisi voinut oikeuttaa muuhun ratkaisuun päätymisen.
148. Lopuksi on niin, ettei myöskään Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö, johon valittaja vetoaa, voi olla perusteena muunlaiselle päätelmälle, koska se koskee oikeudenkäynnin osapuolten oikeutta saada tieto tuomioistuimen huomioon ottamista asiakirjoista ja seikoista eikä kysymystä siitä, missä olosuhteissa oikeudenkäynnin osapuoli mahdollisesti voi esittää tuomioistuimelle oikeudellisen lausunnon, jonka paljastamiseen lausunnon laatija tai vastaanottaja eivät ole suostuneet.
149. Ehdotan näin ollen unionin tuomioistuimelle, että se hylkää viidennen valitusperusteen perusteettomana.
150. Kaikki edellä sanottu huomioon ottaen ja kun otetaan huomioon se, että toinen valitusperuste, jonka mukaan asiassa on arvioitu virheellisesti sitä edellytystä, jonka mukaan vahingon aiheuttanut teko on voitava lukea OLAFin tai komission syyksi, on perusteltu, ehdotan unionin tuomioistuimelle, että se kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut todistustaakkaa ja todistelua koskevia sääntöjä, kun se on sivuuttanut tarpeen muuttaa todistustaakkaa asian olosuhteet huomioon ottaen ja kun se ei ole arvioinut valittajan ja komission esittämien todisteiden merkitystä ja todistusarvoa.
151. Koska unionin yleinen tuomioistuin ei ole asianmukaisesti tutkinut asiaa selvittääkseen, täyttyvätkö sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun edellytykset OLAFin ja komission osalta, asia ei nähdäkseni ole ratkaisuvalmis. Näin ollen esitän unionin tuomioistuimelle, että se palauttaa asian unionin yleiselle tuomioistuimelle valittajan nostaman kanteen ratkaisemiseksi ja määrää, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
V       Ratkaisuehdotus
152. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1)      Unionin yleisen tuomioistuimen 28.6.2023 asiassa IMG v. komissio (T-752/20, EU:T:2023:366) antama tuomio kumotaan.
2)      Asia palautetaan unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
3)      Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      T-752/20, jäljempänä valituksenalainen tuomio, EU:T:2023:366.
3      Ks. valituksenalaisen tuomion 67 kohta.
4      Ulkoiset tutkimukset ovat sellaisiin kolmansiin osapuoliin, joiden toiminta liittyy unionin talousarviotoimiin, kohdistuvia suoria tutkimuksia (ks. Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) hallinnoinnista annettu erityiskertomus nro 1/2005 sekä komission vastaukset (EUVL 2005, C 202, s. 1) 12 kohta).
5      T-509/21, EU:T:2024:590.
6      Ks. tuomio 28.10.1982, Groupement des Agences de voyages v. komissio (135/81, EU:C:1982:371, 10 kohta) ja tuomio 18.1.2007, PKK ja KNK v. neuvosto (C-229/05 P, EU:C:2007:32, 114 kohta) sekä määräys 24.11.2009, Landtag Schleswig-Holstein v. komissio (C-281/08 P, EU:C:2009:728, 22 kohta).
7      135/81, EU:C:1982:371. Kyseinen asia koski luxemburgilaista perustettavaa rajavastuuyhtiötä, jonka asianosaiskelpoisuuden komissio kiisti. Yhteisöjen tuomioistuin totesi tuomionsa 9 kohdassa, ettei komissio voinut kiistää sellaisen yhteisön asianosaiskelpoisuutta, jonka se oli antanut osallistua tarjouskilpailuun ja jolle se oli osoittanut kielteisen päätöksen vertailtuaan kaikkia tarjoajia.
8      C-229/05 P, EU:C:2007:32.
9      Ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 19.11.2020, Efstratiou ym. v. Kreikka (CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
10      C-183/17 P ja C-184/17 P, EU:C:2019:78.
11      Ks. tuomio 5.9.2019, Euroopan unioni v. Guardian Europe ja Guardian Europe v. Euroopan unioni (C-447/17 P ja C-479/17 P, EU:C:2019:672, 99 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
12      Ks. myös unionin yleisen tuomioistuimen 2.7.2021 antama määräys oikeudenkäyntiväitteen siirtämisestä ratkaistavaksi pääasian yhteydessä.
13      C-414/08 P, EU:C:2010:165, 52 kohta.
14      C-666/20 P, EU:C:2022:225, 26 kohta
15      Ks. tuomio 24.3.2022, GVN v. komissio (C-666/20 P, EU:C:2022:225, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
16      Ks. tuomio 24.3.2022, GVN v. komissio (C-666/20 P, EU:C:2022:225, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
17      Ks. tuomio 18.12.2025, Hamoudi v. Frontex (C-136/24 P, jäljempänä tuomio Hamoudi v. Frontex, EU:C:2025:977, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
18      Ks. tuomio Hamoudi v. Frontex (69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös tänään annettu määräys asiassa CW v. Eurojust ja Europol (C-565/25 P, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
19      Forster, N., La responsabilité sans faute de l’Union européenne, 8.11.2019 puolustettu väitöskirja, Bruylant, Bryssel, 2021, 218 kohta (s. 297) ja 219 kohta (s. 299).
20      Forster, N., mainitussa teoksessa, 219 kohta (s. 299).
21      Forster, N., mainitussa teoksessa, 219 kohta (s. 299).
22      C-679/23 P, EU:C:2025:976.
23      Ks. tuomio 18.12.2025, WS ym. v. Frontex (Yhteinen palautusoperaatio) (C-679/23 P, EU:C:2025:976, 149 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
24      Ks. tuomio 18.12.2025, WS ym. v. Frontex (Yhteinen palautusoperaatio) (C-679/23 P, EU:C:2025:976, 150 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
25      Ks. tuomio 18.12.2025, WS ym. v. Frontex (Yhteinen palautusoperaatio) (C-679/23 P, EU:C:2025:976, 150 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus asiassa Euroopan unioni v. Kendrion (C-150/17 P, EU:C:2018:612, 50 kohta) ja oikeuskirjallisuudesta Wildermeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne : le mythe du droit à un recours effectif, Bruylant, Bryssel, 2019, erityisesti 625 kohta (s. 484).
26      Wildermeersch, J., mainitussa teoksessa., 625 kohta (s. 484), ja Forster, N., mainitussa teoksessa, 228 kohta (s. 306 ja 307).
27      Ks. Forster, N., mainitussa teoksessa, 223 kohta (s. 301 ja 302).
28      T-259/03, EU:T:2007:254. Yhteisön ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kyseisessä tuomiossa todennut, että tilanteessa, jossa OLAFin suosituksesta, joka koskee menettelyn aloittamisesta kantajaa vastaan, annetaan tieto suoraan tai epäsuorasti journalistille, vuotoa on pidettävä paitsi kyseisen tiedon julkaisemisesta aiheutuneen vahingon välttämättömänä edellytyksenä myös kyseisen vahingon riittävän välittömänä syynä (230 kohta).
29      T-48/05, EU:T:2008:257, 183 kohta.
30      T-838/16, EU:T:2019:494, 321 kohta.
31      Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) tutkimuksista sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1073/1999 ja neuvoston asetuksen (Euratom) N:o 1074/1999 kumoamisesta 11.9.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2013, L 248, s. 1).
32      T-48/05, EU:T:2008:257.
33      Korostan, että unionin yleisen tuomioistuimen tekemä päätelmä ei poikkea oikeuskäytännöstä, sillä virkamiestuomioistuimen täysistunto teki identtisen päätelmän asiassa, joka johti 13.1.2010 annettuun tuomioon A j G v. komissio (F-124/05 ja F-96/06, EU:F:2010:2) ja joka muistuttaa äärimmäisen läheisesti nyt kyseessä olevaa asiaa. Kyseisessä asiassa ”komissio ja OLAF [eivät] olleet ainoat elimet, joilla oli hallussaan pöytäkirja – – kantajan kuulemisesta, sillä [se] oli toimitettu Belgian kansallisille viranomaisille mahdollista syytteen nostamista varten” (215 kohta). Virkamiestuomioistuimen mukaan ei kuitenkaan voitu katsoa, ”että komissiolla olisi paremmat edellytykset hankkia todisteet asiakirjan vuotamisen syistä”, ja se teki johtopäätöksen, joka on identtinen unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tekemän päätelmän kanssa, eli että ”[komissiolle] ei voida siirtää todistustaakkaa vuotamisen alkuperään liittyvän epävarmuuden vuoksi” (214 kohta).
34      169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371.
35      T-48/05, EU:T:2008:257.
36      Ks. tuomio Hamoudi v. Frontex (71 kohta).
37      Quézel-Ambrunaz, C., Essai sur la causalité en droit de la responsabilité civile, Dalloz, Pariisi, 2010, erityiseesti s. 255.
38      169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371.
39      Ks. tuomio 8.10.1986, Leussink v. komissio (169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371, 15 ja 16 kohta). Ks. myös julkisasiamies Slynnin ratkaisuehdotus yhdistetyissä asioissa Leussink v. komissio (169/83 ja 136/84, EU:C:1986:265).
40      Ks. tuomio 8.10.1986, Leussink v. komissio (169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371, 17 kohta).
41      T-259/03, EU:T:2007:254.
42      Ks. tuomio 12.9.2007, Nikolaou v, komissio (T-259/03, EU:T:2007:254, 196 kohta).
43      Ks. tuomio 12.9.2007, Nikolaou v, komissio (T-259/03, EU:T:2007:254, 196 ja 198 kohta). Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi kyseisessä tuomiossa, että oli komission asiana OLAFin puolesta selittää, miten kyseinen vuoto oli voinut tapahtua, tarvittaessa sen osoittamiseksi, että edellä mainittua OLAFin johtajalle kuuluvaa velvollisuutta ei ollut laiminlyöty. Jollei komissio esittäisi näitä selityksiä, oli oletettava, että kyseinen vuoto johtui Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) tutkimuksista 25.5.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1073/1999 (EYVL 1999, L 136, s. 1) 8 artiklan 3 kohdan rikkomisesta, johon OLAFin johtaja oli syyllistynyt tehtäviään suorittaessaan EY 288 artiklassa (nyttemmin SEUT 340 artikla) tarkoitetulla tavalla (197 kohta).
44      Ks. tuomio 12.9.2007, Nikolaou v, komissio (T-259/03, EU:T:2007:254, 196 kohta).
45      T-48/05, EU:T:2008:257. Kyseiseen tuomioon johtaneessa asiassa vahinko oli aiheutunut OLAFin, komission ja Ranskan oikeusviranomaisten hallussa olevien luottamuksellisten tietojen paljastumiseen lehdistössä.
46      Ks. tuomio 8.7.2008, Franchet ja Byk v. komissio (T-48/05, EU:T:2008:257, 203 kohta).
47      F-30/08, EU:F:2010:43, 169 kohta.
48      Ks. vastaavasti tuomion Hamoudi v. Frontex 103 kohta, jossa unionin tuomioistuin totesi, että SEUT 268 artiklan mukainen sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva kanne saattaa olla ainoa oikeussuojakeino, joka on omiaan takaamaan riittävän oikeussuojan unionin toimielintä tai virastoa vastaan unionin tuomioistuimissa.
49      Forster, N., mainitussa teoksessa, 290 kohta (s. 386).
50      Ks. tuomio 18.9.2014, Holcim (Romania) v. komissio (T-317/12, EU:T:2014:782, 79 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
51      Ks. tuomio Hamoudi v. Frontex (72–80 kohta).
52      Ks. tuomio Hamoudi v. Frontex (81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
53      Ks. vastaavasti julkisasiamies Norkusin ratkaisuehdotus asiassa Hamoudi v. Frontex (C-136/24 P, EU:C:2025:257, 18 kohta) sekä seuraava ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 30 mainittu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö: Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.2.2020, N.D. ja N.T. v. Espanja (CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, 85 kohta) ja tuomio 18.11.2021, M.H. ym. v. Kroatia (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, 268 kohta).
54      C-363/22 P, EU:C:2024:20, 75 kohta.
55      Ks. tuomio 30.11.2023, Sistem ecologica v. komissio (C-787/22 P, EU:C:2023:940, 66 ja 154 kohta).
56      Vaikka OLAF ja asianomaiset kansalliset viranomaiset myötävaikuttavat tietojenvaihdollaan saman päämäärän toteuttamiseen eli petosten ja unionin taloudellisen etujen loukkaamisen torjuntaan, kyseisten toimijoiden tehostetun hallinnollisen yhteistyön puitteissa ei ole yleisiä tai erityisiä säännöksiä tai määräyksiä edellytyksistä, joiden täyttyessä OLAF tai asianomaiset kansalliset viranomaiset ovat sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa OLAFin laatimien tutkintakertomusten luottamuksellisuutta koskevan velvollisuuden laiminlyönnin perusteella, joten nämä edellytykset kuuluvat vastuun osalta kahteen eri oikeusjärjestykseen. Kun yhteisvastuujärjestelmää (Europol) tai erillisen vastuun järjestelmää (Frontex) ei ole ja kun yhteisvastuuta ei ole toteutettu, OLAF vastaa kaikesta vahingosta, jonka se on aiheuttanut henkilölle tutkintakertomuksensa luvattomalla levittämisellä, ja jokainen jäsenvaltio vastaa kansallisen oikeutensa mukaisesti kaikesta vahingosta, joka on aiheutettu henkilölle kyseisen viranomaisen OLAFilta saamaan kertomuksen käsittelyllä ja erityisesti
sen luvattomalla paljastamisella.
57      Forster, N., korostaa, että epävarmuus sijoittuu yksityisten oikeussuojan turvaamisen kannalta haitalliseen kuolleeseen kulmaan (mainitussa teoksessa, 256 kohta, s. 338). Professori Bernard Dubuisson esittää minusta erityisen olennaiselta vaikuttavan kysymyksen esipuheessa teokseen Joisten, C., L’incertitude causale en droit de la responsabilité civile, Larcier, Bryssel, 2024: ”Miten ja miksi on sallittua tehdä oikeudessa varmaksi sitä, mikä ei todellisuudessa välttämättä sitä ole[?]” (s. 9).
58      Forster, N., mainitussa teoksessa, 323 kohta.
59      C-446/19 P, EU:C:2020:918.
60      Ks. tuomio 11.12.2025, ABLV Bank v. SRB (C-602/22 P, EU:C:2025:953, 45 ja 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61      C-16/90, EU:C:1991:233.
62      C-16/90, EU:C:1991:402.
63      T-514/93, EU:T:1995:49.
64      T-231/97, EU:T:1999:146.
65      Ks. tuomio 26.9.2024, WEPA Hygieneprodukte ym. v. komissio (C-795/21 P ja C-796/21 P, EU:C:2024:807, 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
66      C-156/21, EU:C:2022:97.
67      C-404/10 P, EU:C:2012:393.
68      C-457/18, EU:C:2020:65.
69      C-156/21, EU:C:2022:97.
70      C-404/10 P, EU:C:2012:393.
71      C-404/10 P, EU:C:2012:393.
72      Valittaja viittaa tältä osin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 27.10.1993 antamaan tuomioon Dombo Beheer B.V. v. Alankomaat (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, 33 kohta) ja sen 7.6.2001 antamaan tuomioon Kress v. Ranska (CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, 72 kohta) sekä sen 19.9.2017 antamaan tuomioon Regner v. Tšekin tasavalta (CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, 146 kohta).
73      Valittaja viittaa tältä osin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 28.8.1991 antamaan tuomioon Brandstetter v. Itävalta (CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, 67 kohta).
74      Allekirjoitettu Roomassa 4.11.1950.
75      Valittaja viittaa tältä osin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 9.6.1998 antamaan tuomioon McGinley ja Egan v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, 86 ja 90 kohta).
76      C-650/18, EU:C:2021:426, 17 kohta.
77      C-650/18, EU:C:2021:426.
78      C-404/10 P, EU:C:2012:393.
79      C-457/18, EU:C:2020:65.
80      C-156/21, EU:C:2022:97.
81      Ks. määräys 12.11.2025, Fashion TV RO ja Maestro (C-475/24, EU:C:2025:898, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
82      Ks. tuomio 4.12.2019, H v. neuvosto (C-413/18 P, EU:C:2019:1044, 103 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
83      Ks. tuomio Hamoudi v. Frontex (77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
84      Ks. määräys 12.11.2025, Fashion TV RO ja Maestro (C-475/24, EU:C:2025:898, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
85      Ks. tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto (C-348/20 P, EU:C:2022:548, 129 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
86      C-348/20 P, EU:C:2022:548.
87      Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EYVL 2001, L 145, s. 43).
88      Ks. tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto (C-348/20 P, EU:C:2022:548, 130 kohta).
89      Ks. tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto (C-348/20 P, EU:C:2022:548, 131 kohta).