62002CC0039_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Laivanomistajien vastuun rajoittamisesta 10 päivänä lokakuuta 1957 Brysselissä tehdyn kansainvälisen yleissopimuksen(2) mukaan laivanvarustajan vastuuta tietyistä merivahingoista voidaan rajoittaa tiettyyn tällä yleissopimuksella määrättyyn summaan. Esillä oleva asia koskee tilannetta, jossa laivanvarustajat ovat saattaneet vireille aluksensa rekisteröintipaikan tuomioistuimessa Alankomaissa menettelyn vastuun rajoittamisesta, kun taas aluksen aiheuttamaksi väitetystä vahingosta on nostettu vahingonkorvauskanne tanskalaisessa tuomioistuimessa.
2. Tässä yhteydessä Højesteret (korkein oikeus) (Tanska) on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle useita ennakkoratkaisukysymyksiä tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn yleissopimuksen tulkinnasta.(3) Kansallinen tuomioistuin kysyy, voidaanko esillä olevassa asiassa soveltaa Brysselin yleissopimuksen vireilläolovaikutusta koskevan 21 artiklan määräyksiä. Se pyrkii niin ikään selvittämään, onko alankomaalaisen tuomioistuimen hakemuksen perusteella antamaa määräystä, jolla se on hyväksynyt rajoitusrahaston perustamisen, pidettävä Brysselin yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitettuna tuomiona ja miltä osin se voidaan tunnustaa Tanskassa.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Vuoden 1957 yleissopimus
3. Merioikeudessa vastuun rajoittaminen on hyväksytty jo pitkään useiden maiden kansallisessa lainsäädännössä, ja sen on katsottu vastaavan olennaiseen tarpeeseen, jonka mukaan merenkulkuun liittyvät riskit voivat olla niin laajoja, ettei niitä voida vakuuttaa täysimääräisesti.(4) Tällä alalla sovellettavan kansallisen lainsäädännön erojen ja merikuljetusten kansainvälisyyden vuoksi valtiot ovat vahvistaneet yhdenmukaisia sääntöjä vuonna 1924 tehdyllä ensimmäisellä kansainvälisellä yleissopimuksella ja sittemmin vuoden 1957 yleissopimuksella.(5)
4. Vuoden 1957 yleissopimuksessa määrätään, että laivanvarustaja voi rajoittaa vastuutaan sellaisten saatavien osalta, jotka ovat seurausta jostakin kyseisessä yleissopimuksessa luetelluista syistä, jollei laivanvarustaja ole itse tuottamuksellisesti aiheuttanut saatavan syntymiseen johtanutta tapahtumaa. Näihin saataviin kuuluvat aineelliset vahingot, jotka ovat syntyneet kenen tahansa aluksella olevan ja sen liikennöinnissä mukana olevan henkilön tahallisuudesta, laiminlyönnistä tai tuottamuksesta. Vuoden 1957 yleissopimuksen 1 artiklan 7 kappaleen mukaan vastuun rajoittamiseen vetoaminen ei merkitse tämän vastuun myöntämistä. Summa, johon laivanvarustaja voi rajoittaa vastuunsa, on suhteessa aluksen vetoisuuteen. Se vastaa tämän vetoisuuden tuottoa kerrottuna kyseisessä yleissopimuksessa vahvistetulla summalla vahingon laadun mukaan. Kun vahingon aiheuttaneesta tapahtumasta on seurannut ainoastaan aineellisia vahinkoja, omistajan tai laivanvarustajan vastuuta voidaan rajoittaa 1 000 frangiin aluksen rekisteritonnia kohden.(6)
5. Kun samaan vahingon aiheuttaneeseen tapahtumaan perustuvien saatavien yhteissumma ylittää näin määritellyn vastuun rajan, voidaan perustaa tätä rajaa vastaavan suuruinen rajoitusrahasto, jonka tarkoituksena on yksinomaan sellaisten saatavien maksaminen, joiden osalta vastuun rajoitukseen voidaan vedota. Tämä rajoitusrahasto jakautuu velkojien kesken niiden tunnustettujen saatavien määrän suhteessa. Mahdollisen rajoitusrahaston perustamista ja jakamista koskevat säännöt sekä kaikki asian käsittelyä koskevat säännöt ovat sen maan kansallisen lainsäädännön mukaisia, jossa rahasto perustetaan.(7)
6. Vuoden 1957 yleissopimus on korvattu merioikeudellisia vaateita koskevan vastuun rajoittamisesta Lontoossa 19 päivänä marraskuuta 1976 tehdyllä yleissopimuksella.(8)
B Alankomaiden oikeus
7. Tosiseikkojen tapahtuma-aikaan voimassa olleiden säännösten mukaan Alankomaiden oikeudessa sovellettiin kolme vaihetta käsittävää vastuun rajoittamista koskevaa menettelyä. Ensimmäisessä vaiheessa laivanomistaja tai laivanvarustaja tekee aluksen rekisteröintipaikan tuomioistuimelle hakemuksen, jossa ilmoitetaan summa, johon vastuun halutaan rajoittuvan, sekä mahdollisten velkojien nimet ja kotipaikat. Hakemuksen hyväksyessään tuomioistuin vahvistaa antamallaan väliaikaismääräyksellä summan, johon hakijan vastuu rajoitetaan, ja määrää sen maksamaan tämän summan oikeudenkäyntikuluineen tai antamaan näitä summia vastaavan vakuuden. Tuomioistuin nimittää myös tehtävään määrätyn tuomarin ja uskotun miehen. Määräys ja siihen liitetty hakemus on annettava tiedoksi hakijalle ja hakemuksessa mainituille velkojille kirjatulla kirjeellä. Se on lisäksi julkaistava EUVL:ssä ja muissa sanomalehdissä. Määräyksestä voivat valittaa hakija ja velkojat, jotka haluaisivat tässä vaiheessa, että hakemus hylättäisiin tai jätettäisiin tutkimatta.(9) Muutoksenhaun perusteella annetusta päätöksestä voi tehdä kassaatiovalituksen.
8. Toisessa vaiheessa velkojia kehotetaan ilmoittamaan saatavansa. Velkojat voivat myös esittää väitteitä riitauttaakseen laivanomistajan oikeuden vastuun rajoittamiseen ja summan, johon tuomioistuin on väliaikaisesti vahvistanut tämän rajoituksen. Myös laivanomistaja voi riitauttaa saatavat. Nämä väitteet ja riitauttamiset toimitetaan tuomioistuimelle, ja ne käsittelee joko suoraan tai tuloksettoman sovintoyrityksen jälkeen tehtävään määrätty tuomari.(10) Tämä vaihe päättyy uskotun miehen laatimaan jakoluetteloon, jonka mukaan rajoitusrahasto jakautuu niiden velkojien kesken, joiden saatavat on hyväksytty. Velkojat voivat riitauttaa tämän luettelon tuomioistuimessa. Jos yhtään saatavaa ei ole ilmoitettu, laivanomistaja voi vedota päätökseen, jonka nojalla se voi tulevaisuudessa vastustaa kyseiseen tapahtumaan liittyviä kanteita. Päätökseen voidaan hakea muutosta.
9. Kolmannessa vaiheessa velkojia kehotetaan kirjatulla kirjeellä hyväksymään niille osoitettu summa. Velkojien on vaadittava osuuttaan vuoden kuluessa. Rajoitusrahaston jakamisen jälkeen laivanomistaja tai laivanvarustaja vapautuu kaikesta lisävastuusta vahingon aiheuttaneen tapahtuman perusteella.
C Brysselin yleissopimus
10. Brysselin yleissopimuksen tarkoituksena on sen johdanto-osan mukaan helpottaa tuomioistuinten päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa EY 293 artiklan mukaisesti sekä vahvistaa Euroopan yhteisössä sinne sijoittautuneiden henkilöiden oikeussuojaa. Johdanto-osan mukaan tätä varten on välttämätöntä määritellä sopimusvaltioiden tuomioistuinten kansainvälinen toimivalta.
11. Brysselin yleissopimuksen 2 artiklassa vahvistetaan pääsääntö, jonka mukaan toimivaltaisia ovat sen valtion tuomioistuimet, jossa vastaajalla on kotipaikka. Kyseisen yleissopimuksen 5 artiklassa määrätään, että ”sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevassa asiassa” kanne voidaan nostaa ”sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä vahingon aiheuttanut teko sattui”.
12. Brysselin yleissopimuksen 6 a artiklassa lisätään seuraavaa:
”Sopimusvaltion tuomioistuin, joka tämän yleissopimuksen mukaan on toimivaltainen tutkimaan aluksen käyttämisestä tai sen operoinnista aiheutuvaa vastuuta koskevan asian, on samoin kuin muu sen sopimusvaltion tuomioistuin, joka tuon valtion lain mukaan on asiassa toimivaltainen sanotun tuomioistuimen asemesta, myös toimivaltainen tutkimaan sellaisen vastuun rajoittamista koskevan vaatimuksen.”
13. Brysselin yleissopimuksella pyritään lisäksi estämään ristiriitaisten tuomioiden antaminen. Vireilläolovaikutusta koskeva 21 artikla kuuluu seuraavasti:
”Jos eri sopimusvaltioiden tuomioistuimissa nostetaan samojen asianosaisten välillä samaa asiaa koskevia kanteita, muiden tuomioistuinten kuin sen, jossa kanne on ensin nostettu, on omasta aloitteestaan jätettävä asia tutkimatta.
Tuomioistuin, jonka olisi jätettävä asia tutkimatta, voi keskeyttää asian käsittelyn, jos sen tuomioistuimen, jossa kanne on ensiksi nostettu, toimivalta kiistetään.”
14. Brysselin yleissopimuksen 22 artiklassa määrätään puolestaan, että jos eri sopimusvaltioiden tuomioistuimissa nostetut kanteet liittyvät toisiinsa, tuomioistuin, jossa kanne on myöhemmin nostettu, voi niin kauan kuin molemmat kanteet ovat vireillä ensimmäisessä oikeusasteessa, keskeyttää asian käsittelyn. Se voi myös tietyin edellytyksin jättää asian tutkimatta. Kyseisen artiklan mukaan kanteiden katsotaan liittyvän toisiinsa silloin, kun niiden välillä on niin läheinen yhteys, että kanteiden käsitteleminen ja ratkaiseminen yhdessä näyttää tarpeelliselta, jotta vältettäisiin se, että kanteiden käsitteleminen eri oikeudenkäynneissä johtaisi ristiriitaisiin tuomioihin.
15. Brysselin yleissopimuksen III osastossa määrätään vielä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevasta yksinkertaistetusta menettelystä. Sen 25 artiklassa määritellään tuomion käsite seuraavasti:
”Tuomiolla tarkoitetaan tässä yleissopimuksessa jokaista sopimusvaltion tuomioistuimen ratkaisua riippumatta siitä, kutsutaanko sitä tuomioksi, päätökseksi, täytäntöönpanomääräykseksi vai joksikin muuksi, samoin kuin tuomioistuimen virkamiehen oikeudenkäyntikuluja koskevaa päätöstä.”
16. Brysselin yleissopimuksen 26 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sopimusvaltiossa annettu tuomio tunnustetaan toisessa sopimusvaltiossa vaatimatta minkään erityisen menettelyn noudattamista. – – ”
17. Sen 27 artiklassa luetellaan edellytykset, joiden täyttyessä tuomiota ei tunnusteta. Siinä määrätään seuraavaa:
”Tuomiota ei tunnusteta:
– –
2) jos haastehakemusta tai vastaavaa asiakirjaa ei ole annettu asianmukaisesti tiedoksi vastaajalle niin hyvissä ajoin, että vastaaja olisi voinut valmistautua vastaamaan asiassa;
– – ”
II Tosiseikat ja pääasian oikeudenkäynti
18. Toukokuussa 1985 Mærsk Olie & Gas A/S (jäljenmpänä Mærsk) asensi öljy- ja kaasuputkia Pohjanmereen. Kesäkuussa 1985 M. de Haan en W. de Boer -niminen yhtiö, edustajinaan osakkaat Martinus de Haan ja Willem de Boer, (jäljempänä laivanomistajat) harjoitti sille kuuluvalla troolarilla kalastustoimintaa näiden putkien läheisyydessä. Mærsk totesi niiden vaurioituneen. Mærsk ilmoitti laivanomistajille 3.7.1985 päivätyllä kirjeellään, että se katsoi niiden olevan vastuussa tästä vahingosta, jonka korjauskustannusten suuruudeksi se arvioi 1 700 019 Yhdysvaltain dollaria (USD) ja 51 961,58 Englannin puntaa (GBP).
19. Laivanomistajat toimittivat 23.4.1987 aluksensa rekisteröintipaikan alankomaalaiseen alioikeuteen Arrondissementsrechtbank Groningeniin (Alankomaat) vastuunsa rajoittamista koskevan hakemuksen. Tämä tuomioistuin antoi 27.5.1987 väliaikaismääräyksen, jolla tämä rajoitus vahvistettiin väliaikaisesti 52 417,40 Alankomaiden guldeniin (NLG) ja jolla laivanomistajat määrättiin tallettamaan tämä summa sekä lisäksi 10 000 NLG oikeudenkäyntikulujen kattamiseksi. Laivanomistajien asianajajat ilmoittivat Mærskille tästä päätöksestä 5.6.1987 päivätyllä teleksillä.
20. Mærsk nosti 20.6.1987 laivanomistajia vastaan vahingonkorvauskanteen Vestre Landsretissä (Tanska) putkille aiheutuneiden vaurioiden vuoksi.
21. Mærsk valitti 24.6.1987 alankomaalaisen tuomioistuimen 27.5.1987 antamasta määräyksestä, jolla oli hyväksytty laivanomistajien vastuun rajoittamista koskeva hakemus, sillä perusteella, ettei tämä tuomioistuin ollut toimivaltainen. Alankomaalainen muutoksenhakutuomioistuin pysytti 6.1.1988 edellä mainitun määräyksen.
22. Tämän tuomioistuimen määräämä uskottu mies esitti 1.2.1988 päivätyllä kirjatulla kirjeellä Mærskin asianajajalle täsmennyksiä kyseisestä määräyksestä.
Tämä uskottu mies kehotti 25.4.1988 päivätyllä kirjeellä Mærskia ilmoittamaan saatavansa. Koska Mærsk ei noudattanut kehotusta ja koska muitakaan saatavia ei ollut ilmoitettu, laivanomistajien tallettama summa palautettiin niille joulukuussa 1988.
23. Vestre Landsret katsoi 27.4.1988 antamassaan päätöksessä, että Brysselin yleissopimuksen 21 artiklan toisen kappaleen mukaan sen oli keskeytettävä asian käsittely, kunnes on ratkaistu, että alankomaalainen tuomioistuin on toimivaltainen. Se katsoi ensinnäkin, että 27.5.1987 ja 6.1.1988 annettuja alankomaalaisia päätöksiä on pidettävä Brysselin yleissopimuksessa tarkoitettuina tuomioina, koska Mærskilla on ollut tilaisuus puolustautua oikeudenkäynnin kuluessa. Tämän jälkeen se katsoi, että Alankomaissa käydyssä oikeudenkäynnissä ja Vestre Landsretissä nostetussa kanteessa on samat asianosaiset, sama perusta ja sama kohde. Se korosti tältä osin, että molemmat oikeudenkäynnit perustuivat samoihin tosiseikkoihin ja että Mærsk olisi voinut esittää Alankomaissa käydyssä oikeudenkäynnissä samat väitteet kuin Vestre Landsretissä. Se totesi vielä, että ajankohta, jona Brysselin yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitetut kanteet on nostettu tuomioistuimessa, on määritettävä kussakin tuomioistuimessa sovellettavien kansallisten menettelysäännösten perusteella. Näiden säännösten mukaan asia on saatettu alankomaalaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi laivanomistajien hakemuksen päivämääränä 23.4.1987, kun taas oikeudenkäynti Tanskassa on saatettu vireille vasta 20.6.1987.
24. Mærsk valitti kyseisestä päätöksestä ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle. Se vetosi ensinnäkin siihen, että Vestre Landsretissä nostettua kannetta on pidettävä Brysselin yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettuna ensin nostettuna kanteena. Se väitti, että vastuun rajoittamista koskeva hakemus ei ole tässä artiklassa tarkoitettu asia, ja toissijaisesti, että se on saanut tässä oikeudenkäynnissä asianosaisaseman vasta 24.6.1987, jolloin se valitti 27.5.1987 annetusta määräyksestä. Asianosaiset eivät siten voineet olla samoja kyseisessä artiklassa tarkoitetulla tavalla, kun se nosti vahingonkorvauskanteen Vestre Landsretissä 20.6.1987. Mærsk totesi vielä, että Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleessa asetetut edellytykset 27.5.1987 annetun alankomaalaisen määräyksen tunnustamiseksi eivät ole täyttyneet, sillä kyseinen päätös on tehty kontradiktorista menettelyä koskevan perustavanlaatuisen periaatteen vastaisesti.
25. Laivanomistajat väittivät sitä vastoin, että Vestre Landsretin pitäisi todeta, ettei sillä ole toimivaltaa käsitellä Mærskin nostamaa kannetta Brysselin yleissopimuksen 21 artiklan nojalla. Ne väittivät, että sekä Alankomaiden oikeuden että Brysselin yleissopimuksen 6 a artiklan mukaan Arrondissementsrechtbank Groningenilla on toimivalta käsitellä vastuuta koskevat aineelliset kysymykset, että Mærsk oli tässä tuomioistuimessa vireillä olleen asian velkoja ja että se oli hakenut sen antamaan määräykseen muutosta. Laivanomistajat väittivät toissijaisesti, että Arrondissementsrechtbank Groningenin antama lopullinen päätös on Brysselin yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitettu tuomio, joka on tunnustettava Tanskassa. Koska tämä päätös on lainvoimainen, Tanskassa nostettu kanne on jätettävä tutkimatta.
26. Laivanomistajien mukaan Mærsk ei voi vedota haasteen toimittamatta jättämiseen, koska se on esittänyt korvausvaatimuksen alankomaalaisessa muutoksenhakuasteessa riitauttamatta tätä seikkaa. Ne väittävät, että oikeudenkäynnin laillisuutta on arvioitava tuolloin voimassa olleiden Alankomaiden säännösten perusteella ja että näitä säännöksiä on noudatettu, sillä Mærskille on tosiasiallisesti ilmoitettu jatkuvasti Alankomaissa nostetuista kanteista.
III Ennakkoratkaisukysymykset
27. Højesteret on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Onko Brysselissä 10 päivänä lokakuuta 1957 tehdyn yleissopimuksen mukainen rajoitusrahaston perustamista koskeva menettely, joka perustuu laivanomistajan tekemään hakemukseen, kanteen nostamista tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla tehdyn yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä, kun hakemuksessa mainitaan nimeltä mahdollinen vahinkoa kärsinyt osapuoli?
2) Onko vuonna 1986 voimassa olleiden Alankomaiden prosessuaalisten säännösten mukaan tehty päätös rajoitusrahaston perustamisesta edellä mainitun yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitettu tuomio?
3) Voidaanko sellaisella päätöksellä, jonka alankomaalainen tuomioistuin teki 27.5.1987 tuolloin voimassa olleiden Alankomaiden prosessuaalisten säännösten nojalla suorittamatta tiedoksiantoa velkojalle, jota asia koski, perustettua rajoitusrahastoa olla nyt toisessa jäsenvaltiossa tunnustamatta edellä mainitun yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleen perusteella?
4) Jos kysymykseen 3 vastataan myöntävästi, menettääkö tämä velkoja oikeutensa vedota 27 artiklan 2 kappaleeseen sen vuoksi, että se esitti väitteen toimivallasta ylemmässä oikeusasteessa siinä jäsenvaltiossa, jossa rajoitusrahasto perustettiin, ilman, että se olisi aikaisemmin tehnyt väitettä puutteellisesta tiedoksiannosta?”
IV Asian arviointi
A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
28. Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin kysyy, kuuluuko rajoitusrahaston perustamista koskeva menettely, joka perustuu laivanomistajan tekemään hakemukseen, Brysselin yleissopimuksen 21 artiklan soveltamisalaan, kun hakemuksessa mainitaan nimeltä mahdollinen vahinkoa kärsinyt osapuoli.
29. Tällä kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, saattoiko Vestre Landsret Brysselin yleissopimuksen 21 artiklan nojalla keskeyttää asian käsittelyn, kunnes on ratkaistu, että alankomaalainen tuomioistuin on toimivaltainen. Tämä tuomioistuin haluaa siten ratkaistavan, olivatko tässä artiklassa asetetut edellytykset täyttyneet laivanomistajien alankomaalaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saattaman vastuun rajoittamista koskevan menettelyn ja Mærskin tanskalaisessa tuomioistuimessa nostaman vahingonkorvauskanteen välillä. Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys on näin ollen ymmärrettävä siten, että kansallinen tuomioistuin kysyy, ovatko esillä olevassa asiassa laivanomistajien Alankomaiden oikeuden nojalla tekemä rajoitusrahaston perustamista koskeva hakemus, jossa mainitaan nimeltä mahdollinen vahinkoa kärsinyt osapuoli, ja tämän osapuolen nostama vahingonkorvauskanne näitä laivanomistajia vastaan Brysselin yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettuja samojen asianosaisten välillä samassa asiassa nostettuja kanteita.
30. Mielestäni on kiistatonta, että tosiseikkojen tapahtuma-aikaan voimassa olleen Alankomaiden oikeuden mukainen rajoitusrahaston perustamista koskeva menettely kuuluu tämän 21 artiklan soveltamisalaan. Kyseisessä artiklassa, kuten ei muissakaan Brysselin yleissopimuksen määräyksissä, ei määritellä, minkälaiset asiat tai riidat kuuluvat sen soveltamisalaan. Sen ranskankielisen version mukaan sitä sovelletaan tuomioistuimissa esitettyihin vaatimuksiin (”demandes”). Tämän ranskan kielessä merkitykseltään hyvin yleisen käsitteen käyttäminen tuo mieleen, että tämän yleissopimuksen laatijat eivät ole halunneet rajoittaa vireilläolomääräysten soveltamisalaa tiettyihin erityisiin kanteisiin vaan sitä vastoin halunneet niiden koskevan laajasti kaikenlaisia menettelyjä, jotka voidaan saattaa kansalliseen tuomioistuimeen, riippumatta niiden muodosta tai luokittelusta kansallisessa oikeudessa. Tämä analyysi pätee myös muihin kieliversioihin, joissa käytetty vastaava käsite on merkitykseltään yhtä yleinen.(11) Lisäksi tiedetään, että Brysselin yleissopimuksen tarkoituksena on varmistaa tuomioiden vapaa liikkuvuus sopimusvaltioissa ja että kuten yhteisöjen tuomioistuin on vakiintuneesti katsonut,(12) kyseisellä 21 artiklalla samoin kuin muilla kyseisen yleissopimuksen vireilläoloa ja toisiinsa liittyviä kanteita koskevilla määräyksillä pyritään mahdollisuuksien mukaan estämään se, että eri valtioissa annettaisiin samassa asiassa keskenään ristiriitaisia tuomioita. Sen tarkoituksena on ehkäistä jo ennalta sellaisen tilanteen syntyminen, jossa sopimusvaltiossa annettua tuomiota ei voitaisi tunnustaa toisessa valtiossa sen vuoksi, että se on ristiriidassa tässä viimeksi mainitussa valtiossa samojen asianosaisten välillä annetun tuomion kanssa. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että 21 artiklaa on tulkittava laajasti ja siten, että se kattaa kaikki tilanteet, jotka koskevat vireilläolovaikutusta,(13) ja että tällaisen tilanteen syntymiseksi riittää, että edellytykset samoista asianosaisista, samasta perustasta ja samasta kohteesta täyttyvät ilman muita lisäedellytyksiä.(14)
31. Tämän 21 artiklan sanamuodosta ja sen taustalla olevasta tavoitteesta voidaan päätellä, että jotta Brysselin yleissopimuksella olisi täysi vaikutus ja jotta mahdollisuuksien mukaan estettäisiin ristiriitaisten tuomioiden antaminen eri valtioissa, kyseisen artiklan soveltamiseksi riittää, että tuomioistuimessa on tosiasiallisesti nostettu kanne sellaisen tuomion saamiseksi, jolla voi olla oikeusvaikutuksia tai seurauksia tässä kanteessa tarkoitettuun kolmanteen osapuoleen nähden. Alankomaiden oikeuden mukainen rajoitusrahaston perustamista koskeva menettely täyttää mielestäni nämä edellytykset. Tällaisen menettelyn tarkoituksena on rajoittaa tuomioistuimen antamalla ratkaisulla aluksen omistajan tai laivanvarustajan vastuuta aluksen mahdollisesti aiheuttamasta vahingosta yhdelle tai useammalle velkojalle vuoden 1957 yleissopimuksen määräysten mukaisesti laskettuun summaan siten, että nämä velkojat eivät voi enää vaatia saman vahingon aiheuttaneen tapahtuman perusteella muita kuin tässä menettelyssä niille osoitettavia summia. Tällaisen menettelyn tarkoituksena on siten saada tuomioistuimelta ratkaisu, jolla voi olla oikeusvaikutuksia tällaiseen velkojaan tai tällaisiin velkojiin nähden. Esillä olevassa asiassa vireille saatetun kaltainen rajoitusrahaston perustamista koskeva menettely voi siten sellaisenaan kuulua Brysselin yleissopimuksen 21 artiklan soveltamisalaan.(15)
32. Näin ollen on tutkittava, onko menettelyssä, joka perustuu esillä olevassa asiassa laivanomistajien tekemään hakemukseen, jossa mainitaan nimeltä mahdollisesti vahinkoa kärsinyt osapuoli, ja tämän osapuolen näitä laivanomistajia vastaan nostamassa vahingonkorvauskanteessa samat asianosaiset, sama perusta ja sama kohde.
33. Brysselin yleissopimuksen 21 artiklan sanamuodosta ilmenee, että näiden kolmen edellytyksen on täytyttävä samanaikaisesti. Näin ollen riittää, että yksi niistä ei täyty, jotta kahden kyseessä olevan asian välillä ei ole vireilläolovaikutusta. Kuten jäljempänä todetaan,(16) tässä tapauksessa kyseessä olevissa kahdessa asiassa ei ole mielestäni samaa perustaa ja kohdetta. Ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodon ja Vestre Landsretin asian käsittelyn keskeyttämistä koskevan päätöksen perustelujen vuoksi katson kuitenkin, että ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kannalta voi olla tarpeen tarkastella myös samojen asianosaisten käsitettä, kuten myös kaikki asian osapuolet ovat tehneet.
1.
Samojen asianosaisten käsite
34. Esillä olevassa asiassa on ratkaistava, onko Mærskia pidettävä vastuun rajoittamista koskevan menettelyn asianosaisena pelkästään sillä perusteella, että se mainitaan tässä hakemuksessa, vaikka hakemus on annettu sille tiedoksi vasta alankomaalaisen tuomioistuimen 27.5.1987 antaman määräyksen jälkeen. Edellä todetun mukaisesti voimassa olleen Alankomaiden oikeuden mukaan menettely ei ole ensimmäisessä vaiheessa kontradiktorinen vaan se on kontradiktorinen vasta myöhemmin, sen jälkeen kun rajoitusta koskeva hakemus on ratkaistu määräyksellä, kun tämä määräys, johon hakemus on liitetty, on annettu tiedoksi siinä nimeltä mainituille velkojille. Asiassa on siis ratkaistava, voidaanko – kuten laivanomistajat sekä Alankomaiden ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset väittävät – Mærskia pitää asianosaisena sillä perusteella, että se on mainittu vastuun rajoittamista koskevassa hakemuksessa, jo tämän menettelyn vaiheesta, jossa vastapuolta ei ole kuultu, vai onko – kuten Mærsk ja Euroopan yhteisöjen komissio väittävät – tällä yhtiöllä asianosaisasema vasta sen saatua määräyksen ja hakemuksen tiedoksi tai mahdollisesti sen haettua kyseiseen määräykseen muutosta. Toisin sanoen kysymys on siitä, onko laivanomistajien alankomaalaiselle tuomioistuimelle toimittamaa hakemusta pidettävä siinä nimeltä mainittua velkojaa tai nimeltä mainittuja velkojia vastaan tuomioistuimessa esitettynä vaatimuksena Brysselin yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Tähän kysymykseen annettavasta vastauksesta riippuu tässä tapauksessa se, kummassa tuomioistuimessa, Alankomaissa vai Tanskassa, asia on saatettu ensin vireille. Huomattakoon, että Brysselin yleissopimuksen 21 artiklan mukaan vireilläoloväite voidaan esittää vain siinä tuomioistuimessa, jossa kanne on myöhemmin nostettu.(17)
35. Toisin kuin Vestre Landsret on katsonut ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus väittää, mielestäni sitä, voidaanko Mærskia pitää vastuun rajoittamista koskevan menettelyn asianosaisena pelkästään sillä perusteella, että se on mainittu vastuun rajoittamista koskevassa hakemuksessa, ei voida määrittää kansallisen oikeuden perusteella yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Zelger annetussa tuomiossa vahvistetun kannan mukaisesti.(18) Edellä mainituissa asioissa Gubisch Maschinenfabrik(19) ja Tatry(20) antamissaan tuomioissa yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että ottaen huomioon Brysselin yleissopimuksen tavoitteet samojen asianosaisten käsitettä on pidettävä itsenäisenä käsitteenä, kuten myös saman perustan ja kohteen käsitteitä. Olisin taipuvainen katsomaan, että tämä sääntö pätee paitsi samanlaisuuden käsitteen arviointiin, myös ratkaistaessa, mistä ajankohdasta lähtien osapuolet ovat saaneet asianosaisaseman kussakin kyseessä olevassa asiassa. Mielestäni nämä kaksi seikkaa liittyvät läheisesti toisiinsa, sillä sen arvioiminen, ovatko asianosaiset samoja molemmissa oikeudenkäynneissä, riippuu siitä, onko heitä pidettävä asianosaisina molemmissa oikeudenkäynneissä. Mielestäni yhteisöjen tuomioistuimen on näin ollen määritettävä kriteerit, joiden perusteella kyseessä olevien kansallisten tuomioistuinten on arvioitava viimeksi mainittua kysymystä.
36. Näiden kriteerien määrittäminen ei mielestäni saa johtaa riidan asianosaisen määritelmään, joka voisi olla ristiriidassa ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 artiklassa ja Nizzassa 7 päivänä joulukuuta 2000 julistetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EYVL C 364, s. 1) 47 artiklassa vahvistettujen takeiden kanssa. Niiden nojalla jokaisella on oikeus tulla kuulluksi omassa asiassaan. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan periaate, jonka mukaan jokaisella on oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja joka pohjautuu näihin perusoikeuksiin, on yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka noudattamista yhteisöjen tuomioistuin valvoo.(21) Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että Brysselin yleissopimuksen tuomioiden vapaata liikkuvuutta koskevaan tavoitteeseen ei saa pyrkiä heikentämällä perusoikeuksia, jotka ovat erottamaton osa yhteisön oikeutta, kuten puolustautumisoikeudet.(22) Tämä oikeuskäytäntö, joka on annettu tulkittaessa kyseisen yleissopimuksen 27 artiklaa, joka koskee edellytyksiä, joiden täyttyessä valtio voi kieltäytyä tunnustamasta alueellaan toisessa sopimusvaltiossa annettua tuomiota, soveltuisi myös 21 artiklan yhteyteen. Tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, määrittäminen ei ole vailla vaikutusta kunkin asianosaisen tilanteeseen, sillä tuomioistuimella, jossa kanne on viimeksi nostettu, on velvollisuus keskeyttää asian käsittely. Tältä osin on huomattava, että vastaajan kotipaikan tuomioistuimen lähtökohtainen toimivalta, joka on vahvistettu Brysselin yleissopimuksen 2 artiklassa, perustuu ajatukseen, jonka mukaan on yleensä vaikeampaa puolustautua vieraan maan tuomioistuimessa kuin kotimaan toisen paikkakunnan tuomioistuimessa.(23) Tämä ajatus on useimpien Brysselin yleissopimuksessa vahvistettujen suoraa toimivaltaa koskevien sääntöjen taustalla. Tästä voisi päätellä, että kyseisessä 21 artiklassa tarkoitetun asianosaisen käsite edellyttää, että asianomaisella on oikeus puolustautua, toisin sanoen, että hänet kutsutaan kontradiktoriseen menettelyyn. Tämän artiklan tavoitteiden tai systematiikan perusteella ei ole olemassa pakottavia syitä, joiden vuoksi tästä vaatimuksesta pitäisi luopua. Periaate, jonka mukaan tuomioistuimessa on nostettu kanne toista osapuolta vastaan kyseisessä 21 artiklassa tarkoitetulla tavalla ainoastaan, jos tämän kanteen perusteella on aloitettava kontradiktorinen menettely, ei mielestäni kyseenalaista tarvetta ratkaista tämän artiklan mukaisen automaattista siirtoa koskevan objektiivisen mekanismin täytäntöönpanemiseksi(24) täsmällisesti ajankohtaa, josta lähtien riita-asia on saatettu kunkin kyseessä olevan tuomioistuimen käsiteltäväksi.(25)
37. Päättelen tästä, että vuonna 1986 Alankomaissa voimassa olleen lain mukaisessa vastuun rajoittamista koskevassa menettelyssä ensimmäistä yksipuolista vaihetta on seurattava kontradiktorinen vaihe ja että vasta hakijan alkuperäisessä hakemuksessa mainitun henkilön tai siinä mainittujen henkilöiden haastamiseksi oikeuteen tarkoitettujen muodollisuuksien täytyttyä tätä henkilöä tai näitä henkilöitä voidaan pitää riidan asianosaisina.
38. Tällä analyysillä olisi se etu, että se on yhdenmukainen sen haastehakemuksen käsitteen määritelmän kanssa, jonka yhteisöjen tuomioistuin on antanut tulkitessaan Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaletta(26) asiassa, jossa oli kyse maksamismääräysmenettelyistä Saksan oikeuden ja Italian oikeuden mukaan. Kuten vastuun rajoittamista koskeva alankomaalainen menettely, myös nämä maksamismääräysmenettelyt sisältävät vaiheen, jossa vastapuolta ei kuulla, ja sitä seuraa kontradiktorinen vaihe. Molemmissa menettelyissä velkoja voi saada velallista vastaan maksamismääräyksen hakemuksen perusteella, jota ei anneta tiedoksi vastapuolelle. Maksamismääräys ja hakemus annetaan tämän jälkeen tiedoksi velalliselle, joka voi vastustaa sitä määräajassa. Asiassa Klomps(27) 16.6.1981 ja asiassa Hengst Import(28) 13.7.1995 antamissaan tuomioissa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleessa tarkoitetun haastehakemuksen käsite viittaa asiakirjoihin, joiden tiedoksi antamisen perusteella vastaaja voi vedota oikeuksiinsa ennen täytäntöönpanotuomion antamista. Yhteisöjen tuomioistuin päätteli, että Saksan oikeudessa maksamismääräys ”Zahlungsbefehl” ja Italian oikeudessa maksamismääräys ”decreto ingiuntivo” ja hakemus muodostavat kyseisen 27 artiklan 2 kappaleessa tarkoitetun haastehakemuksen. Näin ollen näiden seikkojen perusteella voisin katsoa, että laivanomistajien alankomaalaiselle tuomioistuimelle toimittaman kaltainen hakemus ei ole Brysselin yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettu tuomioistuimessa nostettu kanne siinä nimeltä mainittua velkojaa tai nimeltä mainittuja velkojia vastaan ja että asia tulee siinä tarkoitetulla tavoin vireille vasta sitten, kun kyseiselle velkojalle annetaan tiedoksi määräys, joka on annettu sen vaiheen päätteeksi, jossa vastapuolta ei ole kuultu.
39. Tällä analyysillä olisi tässä tapauksessa seuraavat seuraukset: Mærskia ei voitaisi pitää vastuun rajoittamista koskevan menettelyn asianosaisena 23.4.1987 alankomaalaiselle tuomioistuimelle toimitetun hakemuksen perusteella. Sen sijaan alankomaalaisen tuomioistuimen 27.5.1987 antama määräys on annettu sille tiedoksi 1.2.1988 päivätyllä kirjatulla kirjeellä.(29) Lisäksi Mærsk on hakenut kyseiseen määräykseen muutosta 24.6.1987. Mærskia voitaisiin siten pitää kyseisen menettelyn asianosaisena tuona päivämääränä tai viimeistään 1.2.1988. Koska Mærsk on nostanut vahingonkorvauskanteensa tanskalaisessa tuomioistuimessa 20.6.1987, olisi siis mahdollista, että Tanskan menettelysäännösten perusteella, jotka koskevat päivämäärää, jolloin asia on todellisuudessa tullut tuomioistuimessa vireille, Vestre Landsretiä olisi pidettävä tuomioistuimena, jossa kanne on ensin nostettu.
2.
Sama perusta ja kohde
40. Kuten edellä on jo todettu, mielestäni kyseessä olevilla kahdella menettelyllä ei ole Brysselin yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettua samaa perustaa ja kohdetta. Oikeuskäytännössä on vakiintuneesti katsottu, että tämän 21 artiklan eri kieliversioiden tietyistä eroista huolimatta(30) kohde ja perusta ovat kaksi eri käsitettä.(31) Kyse on, kuten todettu, itsenäisistä käsitteistä, joiden sisällön yhteisöjen tuomioistuin on määritellyt. Se on täsmentänyt, että perustan käsite sisältää tosiseikat ja oikeussäännön, johon kanteen perusteeksi on vedottu.(32) Kohde puolestaan muodostuu kanteen tarkoituksesta.(33) Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin täsmentänyt, että kohteen käsitettä ei pitäisi rajoittaa esitettyjen vaatimusten muodolliseen samanlaisuuteen. Se on todennut, että myyntisopimuksen täyttämiseksi nostetulla kanteella ja tämän sopimuksen purkamista koskevalla kanteella oli sama kohde, sillä molempien riita-asioiden keskeisenä osana oli kyseisen sopimuksen sitovuus, kun toisen tarkoituksena oli tehdä sopimus tehokkaaksi ja toisen tarkoituksena sen tehokkuuden poistaminen.(34) Yhteisöjen tuomioistuin on soveltanut laajentavasti tätä oikeuskäytäntöä vahingonkorvausvastuuta koskevissa asioissa katsoessaan, että niin ikään sama kohde on kanteella, jossa vaaditaan sen toteamista, ettei kantaja ole vastuussa vastaajien väittämästä vahingosta, ja näiden vastaajien nostamalla kanteella, jossa vaaditaan päinvastoin ensimmäisen menettelyn kantajan toteamista vastuulliseksi vahingosta ja vahingonkorvauksen määräämistä.(35)
41. Katson Mærskin, komission ja ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen(36) tavoin, että kyseessä olevat kaksi menettelyä eivät koske samaa asiaa Brysselin yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Vaikka näiden kahden menettelyn taustalla olevat tosiseikat ovat perustaltaan periaatteessa samanlaiset,(37) kummankin vaatimuksen perusteena on sitä vastoin eri oikeussääntö, sillä vahingonkorvauskanne perustuu sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevaan oikeuteen, kuten esillä olevassa asiassa, tai sopimukseen perustuvaan vastuuseen, kun taas vastuun rajoittamista koskevan hakemuksen perusteena ovat vuoden 1957 kansainvälinen yleissopimus ja kansallinen lainsäädäntö, jolla se on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
42. Lisäksi kohteensa osalta vahingonkorvauskanteen tarkoituksena on se, että vastaajan todettaisiin olevan vastuussa väitetystä vahingosta ja että se velvoitettaisiin korvaamaan vahinko. Tämän kanteen ensisijaisena tarkoituksena on siten vastaajan vastuun toteaminen. Kyse on siitä, että tuomioistuimessa todetaan tämän vastuun olemassaolo. Vastuun rajoittamista koskevan menettelyn tarkoituksena on puolestaan se, että laivanomistajan ja laivanvarustajan vastuuta, joka voisi mahdollisesti syntyä merellä harjoitetun toiminnan vuoksi, rajoitetaan vuoden 1957 yleissopimuksen mukaisesti vahvistettuun summaan. Tällaisen menettelyn ensisijaisena tarkoituksena on siis vastuun rajoittaminen. Hakijan keskeisenä tavoitteena on saada hyväkseen vuoden 1957 yleissopimuksessa määrätyt enimmäismäärät. Sen tarkoituksena ei siten ole tämän vastuun olemassaolon kiistäminen. Se ei myöskään merkitse tämän vastuun myöntämistä.(38) Näin ollen tämän vastuun olemassaolo ei ole ollenkaan keskeistä tässä menettelyssä.
43. Alankomaiden hallituksen esille tuoma seikka, jonka mukaan tässä menettelyssä saatavat on tarkistettava ja velallinen voi riitauttaa ne, ei muuta tätä analyysiä. Ensinnäkään sitä, että uskottu mies tarkistaa saatavat, ei voida mielestäni rinnastaa velkojan ja velallisen väliseen riita-asiaan. Myöskään sillä, että velallinen voi kiistää saatavan olemassaolon ja määrän menettelyn toisessa vaiheessa, ei näytä olevan merkitystä yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kannalta. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että sen arvioimiseksi, koskevatko samojen asianosaisten välillä eri sopimusvaltioiden tuomioistuimissa nostetut kaksi kannetta samaa asiaa, on otettava huomioon vain kantajien vaatimukset, eikä yhden vastaajan esittämiä puolustautumisperusteita.(39) Minkään ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen toimittamien tietojen tai asianosaisten esittämien huomautusten perusteella ei voida ajatella, että mahdollinen velkoja olisi saanut tiedon siitä, tuleeko laivanomistaja tai laivanvarustaja kiistämään sitä kohtaan vastuunsa, kun määräys rajoitusrahaston perustamisen hyväksymisestä ja hakemus on annettu sille tiedoksi. Tästä syystä yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Tatry antamassaan tuomiossa vastuun toteamista ja kiistämistä koskevien kanteiden osalta esittämiä perusteluja, joiden mukaan vastuun kiistämistä koskeva kanne sisältää implisiittisesti vahingonkorvauksen maksamista koskevan velvollisuuden kiistämisen, ei voida mielestäni soveltaa vastuun rajoittamista koskevan menettelyn tapauksessa.
44. Näiden seikkojen perusteella katson, ettei esillä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaisen vastuun rajoittamista koskevan Alankomaiden oikeuden mukaisen menettelyn ja vahingonkorvauskanteen välillä ole vireilläolovaikutusta.
45. On varmasti kiistatonta, että vastuun rajoittamista koskeva menettely voi johtaa päätökseen, joka osoittautuu jossakin määrin ristiriitaiseksi toisessa sopimusvaltiossa annetun päätöksen kanssa, sillä tällaisen menettelyn tarkoituksena on estää velkojaa jatkamasta saatavansa perintää vuoden 1957 yleissopimuksen mukaisesti osoitetun summan ylittävältä osin. Tämän menettelyn päätteeksi annettu päätös voi siten olla ristiriidassa sellaisen toisessa sopimusvaltiossa annetun lainvoimaisen tuomion kanssa, jossa vahingon aiheuttanut laivanomistaja tai laivanvarustaja velvoitetaan maksamaan vahingonkorvauksena kyseisen yleissopimuksen mukaisesti vahvistetun enimmäismäärän ylittävä summa. Tämä seikka ei kuitenkaan riitä vireilläolovaikutuksen syntymiseen, jos kaikki Brysselin yleissopimuksen 21 artiklassa asetetut edellytykset eivät ole täyttyneet. Lisäksi tällainen ristiriitaisten päätösten riski voidaan pitkälti välttää Brysselin yleissopimuksen toisiinsa liittyviä kanteita koskevan 22 artiklan soveltamisen vuoksi. Sen mukaan silloin, jos eri sopimusvaltioiden tuomioistuimissa nostetut kanteet liittyvät toisiinsa läheisesti, tuomioistuin, jossa kanne on myöhemmin nostettu, voi keskeyttää asian käsittelyn tai jättää asian tutkimatta sen tuomioistuimen hyväksi, jossa kanne on ensin nostettu. Tätä analyysiä tukee myös Schlosserin selvitys,(40) jonka mukaan Brysselin yleissopimuksen 22 artiklaa sovelletaan tilanteessa, jossa yhdessä valtiossa on saatettu vireille vastuun rajoittamista koskeva menettely ja toisessa valtiossa nostettu saatavan toteamista koskeva kanne.(41) Tuomioistuin, jossa on myöhemmin nostettu vahingonkorvauskanne, voisi siten tällaisessa tilanteessa keskeyttää asian käsittelyn sen tuomioistuimen hyväksi, jossa on saatettu vireille vastuun rajoittamista koskeva menettely. Samoin tilanteessa, josta esillä olevassa asiassa näyttää olevan kysymys(42) ja jossa vahingonkorvauskanne on nostettu ensin, tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi vastuun rajoittamista koskeva menettely on saatettu, voi lykätä asian käsittelyä, kunnes vahingonkorvausvaatimusta koskeva tuomio on annettu. Siten näissä molemmissa tapauksissa toisiinsa liittyvien kanteiden mekanismin perusteella vastuun rajoittamista koskevaa asiaa käsittelevä tuomioistuin, jossa rajoitusrahasto on perustettu, voisi arvioida tai tarkistaa, voidaanko tähän rajoitukseen vedota kyseessä olevia velkojia vastaan, ja suorittaa tämän rahaston jaon. Kuten ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin korostaa,(43) Alankomaiden oikeudessa säädetyn kaltainen vastuun rajoittamista koskeva järjestelmä ei estä sitä, että saatavat vahvistetaan aikaisemmin toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa.
46. Kaiken esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen siten, että esillä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltainen rajoitusrahaston perustamista koskeva Alankomaiden oikeuden mukainen menettely, joka perustuu laivanomistajien hakemukseen, jossa mainitaan nimeltä vahinkoa mahdollisesti kärsinyt osapuoli, ja tämän osapuolen näitä laivanomistajia vastaan nostama vahingonkorvauskanne eivät ole Brysselin yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettuja samaa asiaa koskevia kanteita.
B Toinen ennakkoratkaisukysymys
47. Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa tietää, onko Alankomaiden vuonna 1986 voimassa olleiden menettelysäännösten mukainen rajoitusrahaston perustamista koskeva määräys Brysselin yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitettu tuomio. Tällä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyrkii nähdäkseni selvittämään, onko Arrondissementsrechtbank Groningenin 27.5.1987 antamaa määräystä pidettävä tässä artiklassa tarkoitettuna tuomiona.
48. Kuten edellä on todettu, Brysselin yleissopimuksen 25 artiklan mukaan kyseisessä yleissopimuksessa tuomiolla tarkoitetaan ”jokaista sopimusvaltion tuomioistuimen ratkaisua riippumatta siitä, kutsutaanko sitä tuomioksi, päätökseksi, täytäntöönpanomääräykseksi vai joksikin muuksi”. Kyseisen artiklan sisällöstä voidaan johtaa kaksi kriteeriä, jotka ovat merkityksellisiä tutkittavana olevaan kysymykseen vastattaessa. Ensinnäkin tämä 25 artikla kattaa kaikki Brysselin yleissopimuksen aineelliseen soveltamisalaan kuuluvat tuomiot riippumatta niiden nimityksestä kansallisessa oikeusjärjestyksessä. Kuten edellä mainitusta Schlosserin selvityksestä(44) ilmenee, sitä ei ole rajattu tuomioihin, joilla asian käsittely päätetään kokonaan tai osittain. Se koskee myös välipäätöksiä tai päätöksiä, joilla määrätään välitoimista tai turvaamistoimista. Esillä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltainen väliaikaismääräys, jolla vahvistetaan väliaikaisesti summa, johon laivanomistajan vastuu rajoittuu, kuuluu siis kyseisen 25 artiklan soveltamisalaan.
49. Kyseisen tuomion tai päätöksen täytyy lisäksi olla sopimusvaltion tuomioistuimen antama. Tämä edellytys merkitsee sitä, että päätöksen antanut elin on toiminut itsenäisesti muihin valtion elimiin nähden. Tätä ensin mainittua seikkaa voidaan pitää selvänä, eikä asiassa ole kiistetty, että Arrondissementsrechtbank Groningen on antanut kyseisen päätöksen tuomiovaltaansa käyttäessään. Toisaalta tämän edellytyksen mukaisesti päätöksen antamiseen johtaneessa menettelyssä on pitänyt kunnioittaa puolustautumisoikeuksia. Tämä vaatimus on vastapainona toisessa sopimusvaltiossa annettujen tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa täytäntöönpanovaltiossa koskevalle yksinkertaistetulle mekanismille. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on katsonut asiassa Denilauler antamassaan tuomiossa,(45) ”koska tästä on annettu vastaajalle takeet alkuperäisessä menettelyssä, [Brysselin] yleissopimuksen III osaston määräykset on voitu laatia tuomioiden tunnustamisen ja täytäntöönpanon osalta varsin liberaaleiksi”. Yhteisöjen tuomioistuin päätteli tästä, että kyseinen yleissopimus koskee ensisijaisesti sellaisia tuomioistuinten päätöksiä, joiden osalta on toteutettu tai on ollut mahdollisuus toteuttaa eri menettelytavoin kontradiktorinen käsittely ennen kuin niiden tunnustamista tai täytäntöönpanoa pyydetään.(46)
50. Tämä jälkimmäinen edellytys on esillä olevassa asiassa riidanalainen. Mærskin mukaan 27.5.1987 annettu määräys ei ole Brysselin yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitettu tuomio, koska se on annettu muun kuin kontradiktorisen menettelyn päätteeksi, ilman että laivanomistajien hakemusta olisi annettu sille etukäteen tiedoksi. Katson muiden asian käsittelyyn osallistuneiden tavoin, että tämä analyysi ei ole yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukainen. Edellä mainitussa asiassa Denilauler annetun tuomion perusteluista ilmenee mielestäni, että merkitystä on sillä, että kyseisen päätöksen osalta on käyty tai voitu käydä kontradiktorinen menettely ennen kuin sen tunnustamista ja täytäntöönpanoa pyydetään muussa valtiossa kuin tuomiovaltiossa. Tätä analyysiä tukee yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Hengst Import antama tuomio, jossa oli siis kysymys Italian oikeuden mukaisesta maksamismääräysmenettelystä, jonka mukaan velkoja voi saada maksamismääräyksen, ”decreto ingiuntivon”, hakemuksesta, jota ei anneta alun perin tiedoksi velalliselle.(47) Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että kyseessä on päätös, joka voidaan tunnustaa ja panna täytäntöön Brysselin yleissopimuksen III osaston nojalla, sillä se olisi voinut olla kontradiktorisen menettelyn kohteena tuomiovaltiossa ennen kuin sen tunnustamista ja täytäntöönpanoa pyydetään täytäntöönpanovaltiossa.(48) Vaikka kyseisen päätöksen tekemiseen johtanut alustava menettely on ollut yksipuolinen, jotta kyseistä päätöstä voidaan pitää Brysselin yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitettuna tuomiona ja jotta siihen voidaan soveltaa tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevaa yksinkertaistettua menettelyä, riittää näin ollen, että siitä olisi voinut tulla kontradiktorinen tuomiovaltiossa ennen kuin sen täytäntöönpanoa pyydetään täytäntöönpanovaltiossa.
51. Tätä oikeuskäytäntöä voitaisiin mielestäni soveltaa Alankomaiden oikeudessa vuonna 1986 voimassa olleeseen vastuun rajoittamista koskevaan menettelyyn. Kuten edellä kuvatussa maksamismääräysmenettelyssä, ensimmäisen vaiheen, jossa ei ole kuultu vastapuolta, päätteeksi annetulla määräyksellä ei ole vaikutuksia ennen sen tiedoksi antamista velkojille, ja nämä velkojat voivat esittää väitteitä riitauttaakseen kyseisen määräyksen antaneessa tuomioistuimessa kaikki niiden etuja mahdollisesti loukkaavat seikat, eli sekä velallisen oikeuden vastuunsa rajoittamiseen että tämän rajoituksen määrän. Lisäksi velkojat voivat hakea tähän määräykseen muutosta sitten, kun se on annettu, ja riitauttaa tässä valituksessaan määräyksen antaneen tuomioistuimen toimivallan. Vasta sen jälkeen, kun nämä väitteet ratkaisseen tuomioistuimen päätökset ovat saaneet lainvoiman, uskottu mies laatii jaosta pöytäkirjan, jossa sen tultua lainvoimaiseksi todetaan niiden velkojien saatavat lakanneiksi, jotka eivät ole asianmukaisesta kehotuksesta huolimatta ilmoittaneet saataviaan, ja joka estää jakoluetteloon merkittyjä velkojia nostamasta muita kanteita.
52. Näin ollen vasta kun vastuun rajoittamista koskevan hakemuksen hyväksymistä koskeva määräys on annettu tiedoksi hakemuksessa mainituille velkojille, nämä voivat riitauttaa hakemuksen sinänsä ja rajoituksen määrän, ja vasta kun niitä on kehotettu ilmoittamaan saatavansa, kyseiseen rajoitukseen voidaan vedota niitä vastaan ja tämä rajoitus voi estää niitä nostamasta muita kanteita velallista vastaan saman vahingon aiheuttaneen tapahtuman perusteella. Tästä voidaan siis päätellä, että alankomaalaisen tuomioistuimen määräämä vastuun rajoittaminen voi estää näitä velkojia nostamasta muita kanteita vasta sen jälkeen, kun asiaa on käsitelty kontradiktorisessa menettelyssä.
53. Näillä perusteilla ehdotan, että toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan siten, että Alankomaissa vuonna 1986 voimassa olleiden menettelysäännösten mukainen päätös rajoitusrahaston perustamisesta on Brysselin yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitettu tuomio.
C Kolmas ja neljäs ennakkoratkaisukysymys
54. Tutkin näitä kahta kysymystä yhdessä. Kolmannella ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa tietää, voidaanko rajoitusrahaston perustamista koskevaa päätöstä, joka on annettu suorittamatta tiedoksiantoa velkojalle, jota asia koski, olla tunnustamatta toisessa sopimusvaltiossa Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleen perusteella. Neljännellä kysymyksellään se pyrkii selvittämään, voiko siinä tapauksessa, että edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, tämä velkoja menettää oikeutensa vedota kyseiseen 27 artiklan 2 kappaleeseen, kun se on esittänyt ylemmässä oikeusasteessa väitteen rajoitusrahaston perustamisen hyväksyneen tuomioistuimen toimivallasta ilman, että se olisi tehnyt väitettä puutteellisesta tiedoksiannosta.
55. Näillä kysymyksillä ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin haluaa tietää, voidaanko 27.5.1987 annettu määräys olla tunnustamatta toisessa sopimusvaltiossa Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleen perusteella sen vuoksi, että se on annettu antamatta etukäteen laivanomistajien hakemusta tiedoksi Mærskille. Se kysyy myös, mikäli tähän edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voiko siitä, että Mærsk on tehnyt tästä määräyksestä valituksen, jossa se on riitauttanut sen antaneen tuomioistuimen toimivallan tekemättä väitettä puutteellisesta tiedoksiannosta, seurata, ettei kyseisen 27 artiklan 2 kappaleen määräyksiä voida enää soveltaa.
56. Huomattakoon, että tämän 27 artiklan 2 kappaleen mukaan tuomiota ei tunnusteta, jos haastehakemusta ei ole annettu asianmukaisesti tiedoksi vastaajalle niin hyvissä ajoin, että vastaaja olisi voinut valmistautua vastaamaan asiassa. Tällä määräyksellä, joka on poikkeus sopimusvaltioissa annettujen tuomioiden vastavuoroista tunnustamista koskevaan periaatteeseen, on tarkoitus turvata puolustautumisoikeudet. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sillä pyritään varmistamaan, ettei tuomiota tunnusteta tai panna täytäntöön Brysselin yleissopimuksen mukaisesti, jos vastaajalla ei ole ollut mahdollisuutta puolustautua tuomiovaltion tuomioistuimessa.(49) Sen korollaarina on Brysselin yleissopimuksen 20 artikla, jonka mukaan silloin kun vastaaja, jolla on kotipaikka toisessa sopimusvaltiossa, ei vastaa, tuomioistuimen on omasta aloitteestaan todettava toimivaltansa puuttuvan, jos sen toimivalta ei perustu kyseisen yleissopimuksen määräyksiin, ja keskeytettävä asian käsittely, kunnes on selvitetty, että vastaajalla on ollut mahdollisuus saada haastehakemus niin hyvissä ajoin, että hän on voinut valmistautua vastaamaan asiassa.
57. Edellistä kysymystä tarkasteltaessa on todettu, että vastuun rajoittamisen hyväksymistä koskevaa määräystä, joka on annettu tosiseikkojen tapahtuma-aikaan voimassa olleiden Alankomaiden menettelysäännösten mukaisesti, voidaan pitää Brysselin yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitettuna tuomiona, koska tämä määräys voi antaa aihetta kontradiktoriseen menettelyyn. Tämän määräyksen tiedoksiannon perusteella velkojat voivat riitauttaa sen antaneessa tuomioistuimessa velallisen oikeuden saada vastuunsa rajoitettua ja sen määrän. Lisäksi olen päätellyt yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, että vastuun rajoittamista koskevassa alankomaalaisessa menettelyssä määräystä, johon on liitetty hakemus, on pidettävä 27 artiklan 2 kappaleessa tarkoitettuna haastehakemuksena.
58. Näiden seikkojen perusteella on mielestäni johdonmukaisesti pääteltävä, että vastuun rajoittamista koskevan hakemuksen tiedoksi antamatta jättäminen velkojille ei oikeuta kieltäytymään rajoitusrahaston perustamisen hyväksymistä koskevan määräyksen tunnustamisesta, jos tämä määräys on ollut tai voinut olla kontradiktorisen menettelyn kohteena edellä esitetyin edellytyksin. Toisin sanoen, Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleen määräyksiä ei pitäisi voida soveltaa, jos tämä määräys on annettu asianmukaisesti tiedoksi velkojalle, jota asia koskee, niin hyvissä ajoin, että velkoja on voinut puolustautua tehokkaasti. Tämän määräyksen tiedoksiannon vuoksi tiedoksiannon saanut velkoja on siten voinut tulla vastuun rajoittamista koskevan menettelyn asianosaiseksi ensimmäisessä oikeusasteessa ja voinut puolustautua esittämällä väitteitä riitauttaakseen velallisen oikeuden vastuun rajoittamiseen ja sen määrän.
59. Olen myös taipuvainen päättelemään näistä seikoista, että tästä määräyksestä ylemmänasteiseen tuomioistuimeen tehdyn valituksen, joka on rajoitettu ensimmäisenä oikeusasteena asiaa käsitelleen tuomioistuimen toimivallan riitauttamiseen, ei pitäisi vapauttaa kyseisen määräyksen asianmukaisesta tiedoksiannosta. Tällaista valitusta ei mielestäni voida rinnastaa vastaajan osallistumiseen oikeudenkäyntiin tuomiovaltion tuomioistuimessa Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleessa tarkoitetulla tavalla. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleessa tarkoitetun ”poisjääneen vastaajan” käsitettä ei pidä tulkita kansallisen lainsäädännön menettelysäännösten perusteella, vaan sille on annettava yhteisön määritelmä.(50) Edellä mainitussa asiassa Sonntag annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt, mitä oikeudenkäyntiin osallistumisen käsite kattaa. Kyseisessä asiassa oli kysymys siitä, oliko vastaajan, joka oli puolustautunut rikosoikeudenkäynnissä, jossa oli tarkoitus ratkaista myös asianomistajan vahingonkorvausvaatimus, katsottava osallistuneen laillisesti tähän oikeudenkäyntiin myös vahingonkorvausvaatimuksen osalta, josta käytyyn suulliseen käsittelyyn vastaaja oli osallistunut mutta johon se ei ollut ottanut kantaa. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että vastaajan kannanottoa sille istunnossa esitetyistä väitteistä täysin tietoisena häneen kohdistetuista yksityisoikeudellisista vaatimuksista rikosasian yhteydessä oli lähtökohtaisesti pidettävä koko oikeudenkäyntiin osallistumisena. Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi kuitenkin, että tämä ei estänyt vastaajan mahdollisuutta kieltäytyä osallistumasta siviiliasian oikeudenkäyntiin. Se totesi kuitenkin, että vastaajan valitsema puolustusasianajaja ei ollut vastustanut vahingonkorvausvaatimusta myöskään sitä koskevassa suullisessa käsittelyssä.(51) Koska vastaaja oli näin ollen puolustautunut rikosoikeudenkäynnissä ja sen jälkeen osallistunut vahingonkorvausvaatimuksen käsittelyyn vastustamatta tätä vaatimusta, yhteisöjen tuomioistuin on voinut johdonmukaisesti katsoa, että vastaaja oli osallistunut myös viimeksi mainittuun oikeudenkäyntiin.
60. Olosuhteet ovat hyvin toisenlaiset esillä olevan kaltaisessa tapauksessa. Toisin kuin edellä mainitussa asiassa Sonntag kyseessä ollut vastaaja, Mærsk ei ole osallistunut käsittelyyn, joka koski laivanomistajien oikeutta vastuun rajoittamiseen ja tämän rajoituksen määrää. Tällaista käsittelyä ei ole voinut olla, koska kuten on todettu, se käydään vasta määräyksen antamisen jälkeen, jos asianomainen osapuoli vastustaa sitä. Näin ollen pelkästään sitä, että Mærsk on saanut tietää 27.5.1987 annetusta määräyksestä, koska se on valittanut siitä, ei voida mielestäni rinnastaa sellaiseen oikeudenkäyntiin osallistumiseen, jossa näihin seikkoihin olisi vedottu Mærskia tai sen edustajaa vastaan sen vastustamatta. En halua kyseenalaistaa analyysiä, jonka mukaan hakemukseen perustuvaa määräystä, joka on annettu muun kuin kontradiktorisen menettelyn päätteeksi, voidaan pitää tuomiona, koska se voi olla kontradiktorisen menettelyn kohteena sen antamisen jälkeen. Tämä oikeudellinen rakenne, jonka avulla voidaan ottaa huomioon useissa sopimusvaltioissa voimassa olevat maksamismääräysmenettelyt, vastaa todelliseen tarpeeseen erityisesti summaaristen asioiden käsittelyn osalta. Tällä oikeudellisella rakenteella on kuitenkin säilytettävä velkojien oikeuksien ja puolustautumisoikeuksien välinen oikea tasapaino. Olisin siis taipuvainen katsomaan, että valitus ilman edeltävää kontradiktorista käsittelyä annetusta määräyksestä, jota ei ole vielä annettu tiedoksi laillisessa muodossa, ei vapauta tällaisesta tiedoksiannosta, jos kyseinen valitus koskee ainoastaan kyseisen määräyksen antaneen tuomioistuimen toimivaltaa, jolloin tämän valituksen tutkinnan yhteydessä ei käsitellä kontradiktorisesti muita vastaajan intressejä loukkaavia määräyksen seikkoja. Tästä voidaan siis päätellä, että Mærskin 27.5.1987 annetusta määräyksestä kyseisen tuomioistuimen toimivallan osalta tekemän valituksen johdosta ei voida katsoa, että se olisi osallistunut vastuun rajoittamista koskevaan menettelyyn, minkä vuoksi Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaletta ei voida soveltaa. Tämä valitus ei voi näin ollen vapauttaa antamasta asianmukaisesti tiedoksi Mærskille 27.5.1987 annetun määräyksen muodostamaa haastehakemusta.
61. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen esittämistä tiedoista ilmenee, että Arrondissementsrechtbank Groningenin määräämä uskottu mies on Mærskin asianajajalle 1.2.1988 osoittamallaan kirjatulla kirjeellä ”esittänyt täsmennyksiä” 27.5.1987 annetun määräyksen osalta. Täytäntöönpanovaltion toimivaltaisen tuomioistuimen on arvioitava, voidaanko tätä kirjattua kirjettä pitää kyseisen määräyksen asianmukaisena tiedoksiantona. Tältä osin on huomattava, että täytäntöönpanovaltion tuomioistuimen on arvioitava tätä asianmukaisuutta tuomiovaltion oikeuden ja molempia kyseessä olevia valtioita sitovien yleissopimusten kannalta.(52) Tämä arviointi on siten suoritettava vastuun rajoittamista koskevan Alankomaan lainsäädännön perusteella. Kuten Alankomaiden hallitus korostaa, Haagin yleissopimuksen(53) 10 artiklassa, joka aikanaan sitoi Alankomaiden kuningaskuntaa ja Tanskan kuningaskuntaa, määrätään lisäksi mahdollisuudesta lähettää oikeudenkäyntiasiakirjoja postitse suoraan ulkomailla oleville henkilöille. Täytäntöönpanovaltion tuomioistuimen on niin ikään arvioitava, onko tämä tiedoksianto tapahtunut niin hyvissä ajoin, että vastaaja on voinut valmistautua vastaamaan asiassa. Muistettakoon vielä, että tässä arvioinnissaan tuomioistuin voi ottaa huomioon kaikki tosiseikat sekä asianosaisten käyttäytymisen.(54)
62. Näiden seikkojen valossa ja ottaen huomioon, että Mærskia on kehotettu ilmoittamaan saatavansa alankomaalaisessa menettelyssä 25.4.1988 päivätyllä kirjeellä, mielestäni ei voida pitää poissuljettuna, että vastuun rajoittamista koskevan alankomaalaisen menettelyn päättävä päätös paitsi estää Mærskia nostamasta kannetta Alankomaissa, on myös tunnustettava Tanskassa ja estää panemasta tässä viimeksi mainitussa valtiossa täytäntöön tuomiota, jossa laivanomistajat velvoitettaisiin maksamaan Mærskille vahingonkorvausta kyseessä olevan vahingon aiheuttaneen tapahtuman vuoksi.
63. Kaiken edellä esitetyn perusteella katson, että rajoitusrahaston perustamista koskevaa päätöstä, joka on annettu Alankomaissa voimassa olleiden menettelysäännösten mukaisesti suorittamatta vastuun rajoittamista koskevan hakemuksen tiedoksiantoa velkojalle, jota asia koski, ei voida olla tunnustamatta toisessa sopimusvaltiossa Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleen perusteella, jos tämä määräys on annettu asianmukaisesti tiedoksi tälle velkojalle niin hyvissä ajoin, että velkoja on voinut valmistautua vastaamaan asiassa ja erityisesti riitauttaa velallisen oikeuden vastuun rajoittamiseen ja rajoituksen määrän. Se, että velkoja on esittänyt ylemmässä oikeusasteessa väitteen rajoitusrahaston perustamisen hyväksyneen tuomioistuimen toimivallasta ilman, että se olisi tehnyt väitettä vastuun rajoittamista koskevan hakemuksen aikaisemman tiedoksiannon puuttumisesta, ei poista velvollisuutta antaa tätä määräystä asianmukaisesti tiedoksi tälle velkojalle hyvissä ajoin.
V Ratkaisuehdotus
64. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Højesteretin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1) Esillä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltainen rajoitusrahaston perustamista koskeva Alankomaiden oikeuden mukainen menettely, joka perustuu laivanomistajien hakemukseen, jossa mainitaan nimeltä vahinkoa mahdollisesti kärsinyt osapuoli, ja tämän osapuolen näitä laivanomistajia vastaan nostama vahingonkorvauskanne eivät ole tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn yleissopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna 9.10.1978 allekirjoitetulla yleissopimuksella Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä, 21 artiklassa tarkoitettuja samaa asiaa koskevia kanteita.
2) Alankomaissa vuonna 1986 voimassa olleiden menettelysäännösten mukainen päätös rajoitusrahaston perustamisesta on tämän yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitettu tuomio.
3) Rajoitusrahaston perustamista koskevaa päätöstä, joka on annettu Alankomaissa voimassa olleiden menettelysäännösten mukaisesti suorittamatta vastuun rajoittamista koskevan hakemuksen tiedoksiantoa velkojalle, jota asia koski, ei voida olla tunnustamatta toisessa sopimusvaltiossa Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleen perusteella, jos tämä määräys on annettu asianmukaisesti tiedoksi tälle velkojalle niin hyvissä ajoin, että velkoja on voinut valmistautua vastaamaan asiassa ja erityisesti riitauttaa velallisen oikeuden vastuun rajoittamiseen ja rajoituksen määrän. Se, että velkoja on esittänyt ylemmässä oikeusasteessa väitteen rajoitusrahaston perustamisen hyväksyneen tuomioistuimen toimivallasta ilman, että se olisi tehnyt väitettä vastuun rajoittamista koskevan hakemuksen aikaisemman tiedoksiannon puuttumisesta, ei poista velvollisuutta antaa tätä määräystä asianmukaisesti tiedoksi tälle velkojalle hyvissä ajoin.
(1) .
(2)
–	International Transport Treaties, lisäosa 1-10 (tammikuu 1986), s. 81 (jäljempänä vuoden 1957 yleissopimus).
(3)
–	EYVL 1972, L 299, s. 32. Yleissopimus sellaisena kuin se on muutettuna 9.10.1978 allekirjoitetulla yleissopimuksella Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä (EYVL L 304, s. 1 ja muutettu teksti s. 77; jäljempänä Brysselin yleissopimus).
(4)
–	Georges, J., ”La limitation de la responsabilité des propriétaires de bateaux”, Sauveplane Rome éditions Unidroit, 1959, s. 62.
(5)
–	Vuoden 1957 yleissopimus, joka tuli voimaan 31.5.1968, ratifioitiin Alankomaiden kuningaskunnassa 10.12.1965. Alankomaiden kuningaskunta sanoi sen irti 1.9.1989. Myös Tanskan kuningaskunta on ollut tämän yleissopimuksen osapuolena 1.3.1965–1.4.1984. Kyseinen yleissopimus ei siten sitonut enää Tanskan kuningaskuntaa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan eli kesäkuussa 1985. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ei kuitenkaan ole tehnyt johtopäätöksiä tästä seikasta, jota se ei edes mainitse. Näin ollen en ota tätä seikkaa huomioon esillä olevassa ratkaisuehdotuksessa.
(6)
–	3 artikla.
(7)
–	4 artikla.
(8)
–	International Transport Treaties, lisäosa 1-10 (tammikuu 1986), s. 255. Tämä yleissopimus tuli voimaan Tanskassa vasta 1.12.1986 ja Alankomaissa 1.9.1990. Viimeksi mainitulla yleissopimuksella ulotetaan oikeus vedota rajoitukseen muihin henkilöihin. Sen mukaan ainoastaan tahallinen tai anteeksiantamaton virhe voi estää saamasta oikeuden tähän rajoitukseen, ja siinä on nostettu vastuun ylärajaa tietyissä tapauksissa.
(9)
–	Alankomaiden hallituksen huomautusten 32 kohta.
(10)
–	Alankomaiden hallituksen huomautusten 40 ja 41 kohta.
(11)
–	Viittaan erityisesti saksankielisen version käsitteeseen ”Klagen”, hollanninkielisen version käsitteeseen ”vorderingen”, italiankielisen version käsitteeseen ”domande”, englanninkielisen version käsitteeseen ”proceedings”, espanjankielisen version käsitteeseen ”demandas”, portugalinkielisen version käsitteeseen ”acçōes” ja tanskankielisen version käsitteeseen ”krav”.
(12)
–	Asia 144/86, Gubisch Maschinenfabrik, tuomio 8.12.1987 (Kok. 1987, s. 4861, Kok. Ep. IX, s. 273, 8 kohta); asia C-351/89, Overseas Union Insurance ym., tuomio 27.6.1991 (Kok. 1991, s. I-3317, 16 kohta); asia C-406/92, Tatry, tuomio 6.12.1994 (Kok. 1994, s. I-5439, 32 kohta) ja asia C-116/02, Gasser, tuomio 9.12.2003 (41 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(13)
–	Em. asia Overseas Union Insurance ym., tuomion 16 kohta.
(14)
–	Em. asia Gubisch Maschinenfabrik, tuomion 14 kohta ja em. asia Overseas Union Insurance ym., tuomion 15–18 kohta.
(15)
–	Ei ole selvää, että tällainen menettely voitaisiin käydä Lontoossa 19.11.1976 solmitun yleissopimuksen perusteella, sillä sen 10–12 artiklan mukaan vastuun rajoittamiseen ei voida enää vedota ennaltaehkäisevästi kuten vuoden 1957 yleissopimuksen nojalla, vaan ainoastaan vahingonkorvauskannetta vastaan. Rajoitusrahasto voidaan tallettaa tuomioistuimeen, jossa vahingonkorvauskanne on nostettu, tai muulle toimivaltaiselle viranomaiselle valtiossa, jossa kyseinen kanne on nostettu.
(16)
–	40–46 kohta.
(17)
–	Asia 129/83, Zelger, tuomio 7.6.1984 (Kok. 1984, s. 2397, Kok. Ep. VII, s. 583, 14 kohta).
(18)
–	Kyseisessä asiassa antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että Brysselin yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettuna tuomioistuimena, ”jossa kanne on ensiksi nostettu”, on pidettävä sitä tuomioistuinta, jossa ensimmäiseksi ovat täyttyneet lopullisen vireilletulon edellytykset, ja näitä edellytyksiä on arvioitava kunkin asianomaisen tuomioistuimen osalta kyseessä olevan valtion kansallisen lain mukaan (tuomion 16 kohta). Mielestäni tämä vastaus pätee siihen tilanteeseen, jossa kahdessa tuomioistuimessa on vireillä kontradiktorinen menettely. Tässä tapauksessa oli kyse siitä, onko tällaisessa tilanteessa otettava huomioon ajankohta, jona haastehakemus toimitetaan tuomioistuimeen, vai se, jona haaste annetaan tiedoksi vastaajalle.
(19)
–	Tuomion 11 kohta.
(20)
–	Tuomion 30 kohta.
(21)
–	Asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998 (Kok. 1998, s. I-8417, 20 ja 21 kohta) ja yhdistetyt asiat C-174/98 P ja C-189/98 P, Alankomaat ja van der Wal v. komissio, tuomio 11.1.2000 (Kok. 2000, s. I-1, 17 kohta).
(22)
–	Asia 49/84, Debaecker ja Plouvier, tuomio 11.6.1985 (Kok. 1985, s. 1779, 10 kohta) ja asia C-7/98, Krombach, tuomio 28.3.2000 (Kok. 2000, s. I-1935, 43 kohta).
(23)
–	Ks. Jenardin laatima Brysselin yleissopimusta koskeva selvitys, ns. Jenardin selvitys (EYVL 1979, C 59, s. 1, 10).
(24)
–	Asia C-111/01, Gantner Electronic, tuomio 8.5.2003 (Kok. 2003, s. I-4207, 30 kohta).
(25)
–	On syytä korostaa, että tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL L 12, s. 1), jolla korvataan Brysselin yleissopimus 1.3.2002 alkaen, 30 artiklassa säädetään, että vireilläoloa ja toisiinsa liittyviä kanteita koskevia säännöksiä sovellettaessa asian katsotaan olevan vireillä tuomioistuimessa seuraavissa kahdessa tapauksessa: ”1) ajankohtana, jona haastehakemus tai vastaava asiakirja jätetään tuomioistuimeen, edellyttäen, että kantaja ei ole sen jälkeen jättänyt ryhtymättä häneltä edellytettyihin toimiin haasteen antamiseksi tiedoksi vastaajalle, tai 2) jos asiakirja on annettava tiedoksi ennen sen jättämistä tuomioistuimeen, ajankohtana, jona tiedoksiannosta vastaava viranomainen ottaa sen vastaan, edellyttäen, että kantaja ei ole sen jälkeen jättänyt ryhtymättä häneltä edellytettyihin toimiin asiakirjan jättämiseksi tuomioistuimeen.” Nämä kaksi tapausta viittaavat näin ollen kontradiktoriseen menettelyyn.
(26)
–	Kyseisen määräyksen mukaan jäsenvaltiossa annettua tuomiota ei tunnusteta toisessa jäsenvaltiossa, jos haastehakemusta ei ole annettu asianmukaisesti tiedoksi vastaajalle niin hyvissä ajoin, että vastaaja olisi voinut valmistautua vastaamaan asiassa.
(27)
–	Asia 166/80, Klomps, tuomio 16.6.1981 (Kok. 1981, s. 1593, 9 kohta).
(28)
–	Asia C-474/93, Hengst Import, tuomio 13.7.1995 (Kok. 1995, s. I-2113, 19 kohta).
(29)
–	Kansallinen tuomioistuin toteaa, että ”uskottu mies on 1.2.1988 päivätyllä Mærskin asianajajalle osoitetulla kirjatulla kirjeellä – – esittänyt täsmennyksiä [27.5.1987 annettuun määräykseen]”.
(30)
–	Englanninkielisessä versiossa mainitaan ainoastaan ”the same course of actions” ja saksankielisessä versiossa ei tehdä eroa ”kohteen” ja ”perustan” välillä.
(31)
–	Em. asia Gubisch Maschinenfabrik, tuomion 14 kohta.
(32)
–	Em. asia Tatry, tuomion 39 kohta.
(33)
–	Idem, tuomion 41 kohta.
(34)
–	Edellä mainittu asia Gubisch Maschinenfabrik, tuomion 16 kohta.
(35)
–	Edellä mainittu asia Tatry, tuomion 42 kohta.
(36)
–	Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskeva päätös, 2.5. kohta.
(37)
–	Tässä tapauksessa on kyse vahingosta, jonka laivanomistajien troolarin väitetään aiheuttaneen Mærskin asentamille putkille Pohjanmerellä kesäkuussa 1985 harjoitetun kalastustoiminnan yhteydessä.
(38)
–	On syytä huomata, että vuoden 1957 yleissopimuksen 1 artiklan 7 kappaleessa määrätään, että ”vastuun rajoittamiseen vetoaminen ei merkitse tämän vastuun myöntämistä”.
(39)
–	Em. asiassa Gantner annettu tuomio.
(40)
–	Schlosserin selvitys Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevaan Brysselin yleissopimukseen sekä sen tulkintaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa koskevaan pöytäkirjaan (EYVL 1979, C 59, s. 71).
(41)
–	129 kohta.
(42)
–	Perustelua, jonka mukaan alankomaalaisessa tuomioistuimessa asia ei ole tullut vireille vastuun rajoittamista koskevalla hakemuksella vaan 27.5.1987 annetulla määräyksellä, voidaan mielestäni soveltaa täysin Brysselin yleissopimuksen 22 artiklan yhteydessä.
(43)
–	Ennakkoratkaisupyynnön 2.5 kohta.
(44)
–	184 kohta.
(45)
–	Asia 125/79, Denilauler, tuomio 21.5.1980 (Kok. 1980, s. 1553, Kok. Ep. V, s. 201, 13 kohta).
(46)
–	Idem.
(47)
–	Italian oikeuden mukaan tämä maksamismääräys sekä hakemus on annettava tiedoksi velalliselle, jonka on vastustettava määräystä määräajassa. Jos velallinen vastustaa määräystä, noudatetaan kontradiktorista siviiliprosessia. Jos vastustusta ei esitetä, tuomioistuin antaa täytäntöönpanokelpoisen määräyksen velkojan hakemuksen mukaisesti.
(48)
–	Em. asia Hengst Import, tuomion 14 kohta.
(49)
–	Em. asia Klomps, tuomion 9 kohta; asia C-123/91, Minalmet, tuomio 12.11.1992 (Kok. 1992, s. 5561, 18 kohta) ja asia C-172/91, Sonntag, tuomio 21.4.1993 (Kok. 1993, s. I-1963, 38 kohta).
(50)
–	Em. asia Klomps, tuomion 12 ja 13 kohta; em. asia Minalmet, tuomion 19–22 kohta ja em. asia Sonntag, tuomion 39–44 kohta.
(51)
–	Tuomion 41 ja 42 kohta.
(52)
–	Em. asia Klomps, tuomion 15 kohta.
(53)
–	Oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiantoa ulkomailla siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa koskeva 15.11.1965 tehty yleissopimus.
(54)
–	Em. asia Klomps, tuomion 20 kohta ja em. asia Debaecker ja Plouvier, tuomion 20, 22, 27 ja 31–33 kohta.