62003CC0293_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Predmetom prejednávanej veci je prejudiciálna otázka týkajúca sa dôchodkového systému zamestnancov inštitúcií Spoločenstva, ktorú Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev predložil Tribunal du travail de Bruxelles (ďalej len „pracovný tribunál v Bruseli“).
2. V krátkosti, vnútroštátny súd sa pýta Súdneho dvora, či právu Spoločenstva odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá na priznanie predčasného starobného dôchodku neumožňuje zohľadniť roky zárobkovej činnosti, ktoré občan Spoločenstva strávil v službe inštitúcie Spoločenstva.
II – Právny rámec
Relevantné právo Spoločenstva
3. V predmetnej veci má najväčší význam predovšetkým článok 39 Zmluvy ES, ktorý ako je známe, stanovuje zásadu voľného pohybu pracovníkov, a v odseku 2 upravuje zákaz „akejkoľvek diskriminácie pracovníkov členských štátov na základe štátnej príslušnosti, pokiaľ ide o zamestnanie, odmenu za prácu a ostatné pracovné podmienky“.
4. Z ustanovení relevantnej sekundárnej právnej úpravy treba pripomenúť nariadenie Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (ďalej len „nariadenie č. 1612/68“)(2) .
5. Podľa jeho článku 7:
„1. S pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, sa na území iného členského štátu nesmie z dôvodu jeho štátnej príslušnosti zaobchádzať inak ako s vlastnými pracovníkmi, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky, najmä odmeňovanie, prepustenie, a ak by stal nezamestnaným, opätovné začlenenie do práce alebo zamestnania.
2. Takýto pracovník požíva rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci.
…“
6. Treba tiež pripomenúť nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971, prijaté na základe článku 42 ES, o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 1606/98 z 29. júna 1998 (ďalej len „nariadenie č. 1408/71“)(3) .
7. Podľa jeho článku 2:
„1. Toto nariadenie sa vzťahuje na pracovníkov, na ktorých sa vzťahujú alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých členských štátov a ktorí sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských štátov, alebo ktorí sú osobami bez štátnej príslušnosti alebo utečencami s bydliskom na území jedného z členských štátov, ako aj na ich rodinných príslušníkov a ich pozostalých“.
8. Napokon má význam článok 11 prílohy VIII Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev, prijatého na základe článku 283 ES, ktorý upresňuje, že:
„1. Úradník, ktorý odíde zo služieb spoločenstiev, aby:
– vstúpil do služieb štátnej správy alebo vnútroštátnej alebo medzinárodnej organizácie, ktorá má uzatvorenú dohodu so spoločenstvami,
– pokračoval v činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, na základe čoho získa práva na dôchodok zo systému, ktorého správne orgány majú uzatvorenú dohodu so spoločenstvami,
má nárok na prevedenie poistnomatematického ekvivalentu svojich práv na starobný dôchodok v spoločenstvách do dôchodkového fondu tejto správy alebo organizácie, alebo do dôchodkového fondu, v rámci ktorého získava práva na starobný dôchodok na základe činnosti, ktorý vykonáva ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba.
2. Úradník, ktorý vstúpi do služieb spoločenstiev po:
– odchode zo služieb štátnej správy alebo vnútroštátnej alebo medzinárodnej organizácie, alebo
– vykonávaní činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, má pri prijatí do trvalého služobného pomeru právo voči spoločenstvám na poistno-technický ekvivalent alebo paušálnu nominálnu hodnotu práv na starobný dôchodok, ktoré získal na základe tejto služby alebo činnosti“.
Vnútroštátne právo
9. Článok 3 zákona z 21. mája 1991, ktorý upravuje niektoré vzťahy medzi belgickými dôchodkovými systémami a dôchodkovými systémami inštitúcií medzinárodného verejného práva upresňuje, že „každý úradník môže po dohode s inštitúciou požiadať, aby bola inštitúcii prevedená suma starobného dôchodku, ktorá sa vzťahuje na služby a obdobia predchádzajúce vzniku jeho služobného pomeru k inštitúcii“(4) .
10. V zmysle článku 9 tohto zákona môže dotknutá osoba vziať späť svoju žiadosť o prevod práv na dôchodok podľa belgického systému. Toto späťvzatie je konečné a neodvolateľné.
11. Naopak, belgický vnútroštátny systém pôvodne neumožňoval prevod práv na dôchodok, ktoré vznikli úradníkovi inštitúcií Spoločenstva z dôchodkového systému Spoločenstva do belgického systému.
12. Tento zákaz bol zrušený nedávnym zákonom z 10. februára 2003, ktorý priznáva aj úradníkom a dočasným zamestnancom, ktorí odišli zo služieb „inštitúcie Spoločenstva“, aby vykonávali novú zárobkovú činnosť, pre ktorú je starobný dôchodok stanovený podľa belgického dôchodkového systému, právo požiadať o prevod práv na dôchodok z dôchodkového systému Spoločenstva do dôchodkového systému Belgického kráľovstva (článok 14).
13. Článok 29 zákona z 10. februára 2003 stanovuje, že „tento zákon nadobúda účinnosť 1. januára 2002 a uplatňuje sa na žiadosti o prevod podané od tohto dátumu...“.
14. Na účely prejednávanej veci má najväčší význam predovšetkým článok 4 ods. 2 kráľovského nariadenia z 23. decembra 1996, ktorý stanovuje, že „možnosť získať predčasný starobný dôchodok... závisí od podmienky, že dotknutá osoba preukáže odpracovanie najmenej 35 kalendárnych rokov, ktoré jej umožnia priznať právo na dôchodok podľa tohto nariadenia, podľa zákona z 20. júla 1990, podľa kráľovského nariadenia č. 50, podľa belgického systému pre robotníkov, zamestnancov, baníkov, námorníkov alebo samostatne zárobkovo činné osoby, podľa belgického systému uplatniteľného na zamestnancov verejnej služby alebo Národnej spoločnosti belgických železníc alebo podľa iného belgického zákonného systému“(5) .
III – Skutkový stav a konanie
15. Pán My je talianskym štátnym príslušníkom, ktorý do Belgicka prišiel ako 9 ročný. V 15 rokoch začal v Belgicku pracovať.
16. Roku 1974, po tom, čo 19 rokov pracoval ako zamestnanec rôznych belgických spoločností, bol pán My prijatý do zamestnania ako úradník na Generálny sekretariát Rady Európskej únie, kde pracoval 27 rokov až do 31. mája 2001.
17. V marci 1992 pán My požiadal Office national des pensions (ďalej len „ONP“) podľa belgického zákona z 21. mája 1991 o prevod práv na dôchodok z belgického dôchodkového systému do dôchodkového systému inštitúcií Spoločenstva; v októbri 1992 mu ONP oznámil jeho prevoditeľné práva na dôchodok.
18. Následne sa pán My rozhodol vziať späť svoju žiadosť, o čom Rada Európskej únie informovala ONP doporučeným listom z 10. októbra 2000, informujúc ho tiež o skutočnosti, že podľa článku 9 zákona z 21. mája 1991 sa toto späťvzatie stalo konečným.
19. O tomto liste bol pán My informovaný zo strany ONP 17. októbra 2000.
20. Po tom, čo informoval Radu, pán My 20. októbra 2000 požiadal ONP o priznanie predčasného starobného dôchodku v zmysle článku 4 ods. 2 kráľovského nariadenia z 23. decembra 1996.
21. ONP rozhodnutím z 2. mája 2001 neuznal odpracované roky pána My v Rade a zamietol jeho žiadosť, domnievajúc sa, že pán My neodpracoval 35 rokov požadovaných článkom 4 ods. 2 kráľovského nariadenia z 23. decembra 1996, aby sa na neho mohol vzťahovať predčasný dôchodkový systém.
22. Žalobou podanou 18. mája 2001 na pracovný tribunál v Bruseli pán My napadol toto rozhodnutie o zamietnutí žiadosti.
23. Keďže pracovný tribunál v Bruseli mal pochybnosti o súlade zákona z 21. mája 1991 a kráľovského nariadenia z 23. decembra 1996 s právom Spoločenstva, položil Súdnemu dvoru na základe článku 234 ES túto prejudiciálnu otázku:
„Sú vnútroštátne ustanovenia ako belgický zákon z 21. mája 1991 (ktorý upravuje niektoré vzťahy medzi belgickými dôchodkovými systémami a dôchodkovými systémami inštitúcií medzinárodného verejného práva), kráľovské nariadenie z 23. decembra 1996 (týkajúce sa výkonu článkov 15, 16 a 17 zákona z 26. júla 1996 o modernizácii sociálneho poistenia a zabezpečení fungovania zákonných dôchodkových systémov) v jeho článku 4 ods. 2 alebo Služobný poriadok úradníkov Európskeho spoločenstva v jeho prílohe VIII článku 11 v súlade s novými článkami 2, 3, 17, 18, 39, 40, 42 a 283 Zmluvy o založení Európskej únie a s článkom 7 nariadenia (EHS) č. 1612 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva: 1. v časti, v ktorej tieto vnútroštátne ustanovenia a tento Služobný poriadok neumožňujú občanovi Európskej únie, akým je aj žalobca, ktorý vykonával profesionálnu kariéru postupne v podniku alebo vo verejnej štátnej službe a následne vo verejnej službe Európskej únie alebo opačne, porovnať výhody dôchodku, ktorý by získal v každom z týchto systémov, vnútroštátnom a v systéme verejnej služby Európskej únie, prevodom práv nadobudnutých v iných systémoch, a požiadať na základe tohto porovnania o prevod týchto práv či už z vnútroštátneho systému do európskeho systému, alebo opačne z európskeho systému do vnútroštátneho systému; 2. v časti, v ktorej tieto ustanovenia stanovujú, že dotknutý subjekt sa musí výslovne vzdať prevodu práv z belgického do európskeho systému, alebo zavedú administratívnu prax v tomto zmysle bez toho, aby sa urobilo vyššie uvedené porovnanie, a tým uvádzajú alebo môžu uviesť dotknutého zamestnanca do omylu; 3. v časti, v ktorej tieto vnútroštátne ustanovenia nedovoľujú zohľadniť na priznanie predčasného vnútroštátneho dôchodku roky zárobkovej činnosti vykonávanej ako zamestnanec Európskej únie?“
24. V rámci takto vymedzeného konania pán My, ONP, Komisia, Holandské kráľovstvo a Helénska republika predložili písomné pripomienky.
25. Na pojednávaní zo 17. júna 2004 vystúpili pán My, ONP a Komisia.
IV – Právny rozbor
O prípustnosti prejudiciálnej otázky
26. Pred preskúmaním merita otázky formulovanej vnútroštátnym súdom je potrebné rozhodnúť o námietkach neprípustnosti, ktoré boli z rôznych dôvodov vznesené Holandskom, ONP a Komisiou.
27. a) Holandská vláda tvrdí, že uznesenie vnútroštátneho súdu nedostatočným spôsobom opisuje skutkový a právny rámec sporu vo veci samej. Preto je podľa nej nemožné úplne pochopiť dosah prejudiciálnej otázky.
28. Podľa jej názoru sa vnútroštátny spor pravdepodobne týka doplnkových dôchodkových systémov, zatiaľ čo formulovaná prejudiciálna otázka sa naopak týka vnútroštátnej právnej úpravy zákonných dôchodkových systémov. Okrem toho, podľa tejto vlády uznesenie ani neobjasňuje, akým spôsobom belgický právny poriadok upravuje prevod práv na dôchodok.
29. Musím hneď povedať, že sa mi nezdá, že by bolo možné vyhovieť námietke holandskej vlády. V tomto smere pripomínam, že hlavným cieľom povinnosti vnútroštátneho súdu opísať dostatočne jasným spôsobom skutkový a právny rámec sporu je umožniť Súdnemu dvoru, aby podal výklad práva Spoločenstva, ktorý je užitočný pre vnútroštátny súd(6), a dať vládam členských štátov a ostatným oprávneným subjektom možnosť zaujať stanovisko k položenej otázke a predložiť písomné pripomienky v zmysle článku 20 Štatútu Súdneho dvora(7) .
30. V danej veci je nepochybné, že uznesenie vnútroštátneho súdu má určité medzery: totiž skutkový a právny kontext sporu, ako aj dôvody, pre ktoré súd považuje za nevyhnutné pýtať sa na názor Súdneho dvora, sú opísané iba stručne.
31. Aj tieto nedostatočné informácie, ktoré uznesenie obsahuje, však umožnili účastníkom konania, gréckej vláde a samotnej holandskej vláde predložiť písomné pripomienky k meritu prejudiciálnej otázky v medziach, v ktorých sa týka ustanovení Zmluvy o voľnom pohybe pracovníkov.
32. Okrem toho informácie obsiahnuté v uznesení vnútroštátneho súdu boli doplnené spisom predloženým vnútroštátnym súdom a písomnými pripomienkami predloženými účastníkmi konania pred Súdnym dvorom. Súhrn týchto dokumentov bol ďalej oznámený členským štátom a ostatným oprávneným subjektom na účel pojednávania, v priebehu ktorého títo mohli doplniť svoje pripomienky a zaujať jasnejšie stanovisko k otázke predloženej vnútroštátnym súdom.
33. Z toho všetkého je možné vyvodiť, aj s prihliadnutím na judikatúru Súdneho dvora(8), že Súdnemu dvoru boli poskytnuté dostatočné informácie o skutkovom a právnom rámci sporu vo veci samej potrebné na preskúmanie, či je vnútroštátna právna úprava takého typu, ako je belgická, v súlade s právom Spoločenstva.
34. Navrhujem preto zamietnuť námietku neprípustnosti vznesenú holandskou vládou.
35. b) ONP sa domnieva, že prejudiciálna otázka je neprípustná z odlišného dôvodu, a síce pretože sa v dôsledku prijatia zákona z 10. februára 2003 stala bezpredmetnou.
36. Podľa neho tento zákon upravuje právo zamestnancov inštitúcií Spoločenstva požiadať o prevod svojich práv na dôchodok nadobudnutých v dôchodkovom systéme Spoločenstva do belgického vnútroštátneho dôchodkového systému, čím umožňuje na účely započítania dôb prispievania zohľadnenie prevedených období výkonu práce.
37. ONP by bol teda povinný zohľadniť obdobie výkonu práce pána My v Rade, v dôsledku čoho by mal pán My právo na priznanie predčasného starobného dôchodku, o ktorý požiadal.
38. Na pojednávaní zo 17. júna 2004 ONP potvrdil svoje stanovisko. Naopak Komisia, podľa môjho názoru právom, prejavila pochybnosti týkajúce sa uplatnenia zákona z 10. februára 2003 v predmetnej veci.
39. Tieto pochybnosti sa týkajú najmä oblasti pôsobnosti ratione materiae a ratione temporis
zákona z 10. februára 2003.
40. V prvom rade zdôrazňujem, že z informácií obsiahnutých v spise sa zdá, že zákon z 10. februára 2003 sa uplatňuje výlučne v prípade, keď občan Spoločenstva žiada o prevod práv
na dôchodok, ktoré nadobudol v službe v inštitúciách Spoločenstva, z dôchodkového systému Spoločenstva do belgického dôchodkového systému. Naopak nezdá sa, že by tento zákon stanovoval belgickým orgánom povinnosť zohľadniť aj obdobie výkonu práce, ktorú občan Spoločenstva vykonával ako zamestnanec inštitúcií na účel započítania dôb prispievania.
41. Z údajov v spise vyplýva, že pán My nepožiadal ONP o prevod práv na dôchodok nadobudnutých počas práce v Rade zo systému Spoločenstva do belgického systému; totiž pán My podal iba žiadosť s cieľom poberať predčasný starobný dôchodok.
42. Ale aj keby sa zákon z 10. februára 2003 mohol uplatniť na žiadosti o započítanie dôb prispievania na účel poberania predčasného starobného dôchodku, vznikol by problém jeho časovej pôsobnosti.
43. V zmysle jeho článku 29 totiž tento zákon nadobudol účinnosť 1. januára 2002 a uplatňuje sa výlučne na žiadosti o prevod práv na dôchodok, ktoré boli predložené od
tohto dátumu.
44. Zo skutočností uvedených v spise vyplýva, že pán My predložil svoju žiadosť o predčasný starobný dôchodok 20. októbra 2000, teda viac ako rok pred nadobudnutím účinnosti zákona z 10. februára 2003.
45. V priebehu pojednávania ONP spomenul existenciu bežnej administratívnej praxe, podľa ktorej sa nová právna úprava môže uplatniť aj na žiadosti predložené pred 1. januárom 2002, pokiaľ k tomuto dátumu nebolo o týchto žiadostiach právoplatne rozhodnuté.
46. Nezdá sa mi však, že tieto všeobecné údaje sú dostatočné na to, aby bolo možné ignorovať jednoznačné ustanovenia predmetného zákona.
47. Domnievam sa teda, že Súdny dvor nemôže s istotou určiť, či možno tento zákon v predmetnom prípade skutočne uplatniť a na základe toho vyriešiť spor vo veci samej. Naopak údaje, ktoré sú k dispozícii, poukazujú na opačný záver.
48. S prihliadnutím na tieto úvahy preto navrhujem Súdnemu dvoru, aby zamietol námietku neprípustnosti vznesenú zo strany ONP.
49. c) Nakoniec posúdim námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou.
50. V skratke, Komisia tvrdí, že Súdny dvor je povinný zaujať stanovisko výlučne k tretej časti prejudiciálnej otázky týkajúcej sa súladu práva Spoločenstva s právnou úpravou, ktorá neumožňuje zohľadniť odpracované roky občana Spoločenstva v inštitúciách Spoločenstva s cieľom poberať predčasný starobný dôchodok.
51. Podľa tejto inštitúcie Spoločenstva totiž prvé dve časti prejudiciálnej otázky nemajú žiadnu súvislosť s predmetom sporu vo veci samej, a preto nie sú užitočné pre rozhodnutie vnútroštátneho súdu vo veci, ktorá mu bola predložená.
52. Nazdávam sa, že námietka Komisie je opodstatnená a malo by jej byť vyhovené.
53. Ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora(9), systém prejudiciálneho konania má poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočné odpovede na účel rozhodnutia vo veci, ktorá mu bola predložená. Inak povedané, cieľom systému spolupráce vytvoreného prejudiciálnym konaním nie je získať názor súdu Spoločenstva, ale prispieť k rozhodnutiu skutočného a aktuálneho sporu.(10)
54. Ako som už uviedol, v konaní vo veci samej pán My nikdy nepožiadal o prevod práv na dôchodok nadobudnutých počas výkonu zamestnania v Rade z dôchodkového systému Spoločenstva do belgického dôchodkového systému. Požiadal len o priznanie predčasného starobného dôchodku a napadol rozhodnutie ONP o nezapočítaní 27 rokov ním vykonávanej práce v postavení úradníka Rady na účel dosiahnutia hranice 35 kalendárnych odpracovaných rokov, stanovenej článkom 4 ods. 2 kráľovského nariadenia z 23. decembra 1996, s cieľom získať predčasný starobný dôchodok.
55. Z toho vyplýva, že spor vo veci samej sa týka výlučne existencie povinnosti belgických orgánov započítať doby prispievania pána My v belgickom dôchodkovom systéme a v dôchodkovom systéme Spoločenstva.
56. S prihliadnutím na tieto úvahy sa mi zdá, že iba tretia časť otázky je skutočne relevantná a že iba zodpovedaním tejto časť prejudiciálnej otázky by Súdny dvor mohol dať vnútroštátnemu súdu skutočne užitočné odpovede na rozhodnutie sporu, ktorý mu bol predložený.
57. Domnievam sa preto, že Súdny dvor nie je povinný odpovedať na prvé dve časti prejudiciálnej otázky.
O predmete tretej časti prejudiciálnej otázky
58. Obmedzujúc sa preto na túto časť prejudiciálnej otázky, pristúpim k jej preskúmaniu, berúc nateraz do úvahy náhľad uznesenia vnútroštátneho súdu, a vyhradzujúc si teda možnosť priniesť neskôr ďalšie upresnenia.
59. K tomu predovšetkým uvádzam, že Komisia právom požaduje upresniť položenú otázku.
60. Vnútroštátny súd vo svojom uznesení totiž prejavuje pochybnosti o súlade článku 4 ods. 2 kráľovského nariadenia z 23. decembra 1996 s viacerými ustanoveniami práva Spoločenstva. Na tento účel odkazuje na články 2, 3, 17, 18, 39, 40, 42 a 283 ES, ako aj na článok 7 nariadenia (EHS) č. 1612/68.
61. V skutočnosti však, s výnimkou článku 39 Zmluvy a článku 7 nariadenia č. 1612/68, nie sú podľa mňa na účely predmetnej veci ostatné ustanovenia relevantné.
62. Pokiaľ ide o články 2 a 3 ES, pripomínam, že podľa ustálenej judikatúry Spoločenstva(11) tieto články neobsahujú definitívnu a úplnú hmotnoprávnu úpravu, ale obmedzujú sa na stanovenie všeobecných cieľov, ktoré Spoločenstvo a členské štáty musia dosiahnuť. Môžu byť preto nanajvýš použité na účel výkladu v súvislosti s ostatnými ustanoveniami Zmluvy, ktoré vykonávajú ich obsah.(12)
63. Ani články 40 a 42 ES neobsahujú žiadnu hmotnoprávnu úpravu. Obmedzujú sa totiž na stanovenie právneho základu pre prijatie opatrení zo strany Rady potrebných na zabezpečenie voľného pohybu pracovníkov stanoveného článkom 39 ES. To isté možno povedať o článku 283 ES, ktorý sa obmedzuje na to, že Rade priznáva právomoc vydať „služobný poriadok úradníkov Európskych spoločenstiev a podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov týchto spoločenstiev“.
64. Nakoniec, pokiaľ ide o článok 18 ES pripomínam, že tento článok v podstate upravuje všeobecné právo každého občana Únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa však tento článok uplatňuje výlučne na situácie, ktoré keďže patria do pôsobnosti ratione materiae a personae Zmluvy, nie sú ňou podriadené žiadnej osobitnej právnej úprave v oblasti voľného pohybu.(13) Preto v medziach, v akých daná vec patrí do oblasti pôsobnosti článku 39 ES, ktorý osobitne upravuje voľný pohyb pracovníkov, je relevantným toto ustanovenie a nie ustanovenie článku 18 ES. Podobné úvahy platia pre článok 17 ES.
65. Vcelku vzaté, z rôznych ustanovení uvedených vnútroštátnym súdom je článok 39 ES jediným, ktorý – opakujem, vo vzťahu k uzneseniu vnútroštátneho súdu – má význam v predmetnom prípade. Je totiž zrejmé, že pán My, taliansky štátny príslušník, odišiel do iného členského štátu, a síce do Belgicka, kde bol najprv zamestnancom rôznych belgických spoločností a následne Rady Európskej únie.
66. Ostáva však ešte spýtať sa spolu s Komisiou, či na účel odpovede na prejudiciálnu otázku môže mať význam aj nariadenie č. 1408/71, ktoré, hoci sa vnútroštátny súd na neho neodvolal, by mohlo byť v zásade zaujímavé pre prejednávanú vec, keďže smeruje práve k výkonu zásady započítania dôb prispievania uvedenej v článku 42 ES.
67. Nezdá sa mi však, že by toto nariadenie bolo v predmetnom prípade uplatniteľné.
68. V prvom rade je otázne, či sa pred jeho nedávnou zmenou vykonanou nariadením (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 mohlo toto nariadenie uplatniť vo vzťahu k predčasnému starobnému dôchodku. Totiž až po tejto zmene bolo priznanie „predčasného starobného dôchodku“ výslovne začlenené do oblasti pôsobnosti ratione materiae nariadenia (článok 4)(14) .
69. V druhom rade, ako už bolo uvedené (bod 7 vyššie), oblasť pôsobnosti ratione personae nariadenia č. 1408/71 je v každom prípade obmedzená na „pracovníkov, na ktorých sa vzťahujú alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých členských štátov a ktorí sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských štátov...“.
70. V rozsudku Ferlini Súdny dvor potvrdil, že „zamestnancov Európskeho spoločenstva a ich rodinných príslušníkov... nemožno považovať za pracovníkov v zmysle nariadenia č. 1408/71. Nepodliehajú totiž vnútroštátnej právnej úprave sociálneho zabezpečenia, ako to požaduje článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1408/71“(15) .
71. V tom istom rozsudku však Súdny dvor priznal status migrujúceho pracovníka zamestnancovi Európskeho spoločenstva, domnievajúc sa, že „občan Spoločenstva, ktorý pracuje v inom členskom štáte, ako je štát pôvodu, nestráca z dôvodu, že zastáva pracovné miesto v medzinárodnej organizácii, postavenie pracovníka v zmysle článku [39 ods. 1 ES], aj keď podmienky jeho vstupu a pobytu v krajine zamestnania sú osobitne upravené medzinárodným dohovorom“(16) .
72. Na základe týchto úvah teda možno súhlasiť s Komisiou, že hoci pán My nepatrí do oblasti pôsobnosti nariadenia č. 1408/71, vzťahuje sa na neho široký pojem pracovník v zmysle článku 39 ES.
73. Na základe toho a s prihliadnutím na všetky predchádzajúce úvahy sa domnievam, že prejudiciálnu otázku možno upresniť v tom zmysle, že smeruje k stanoveniu toho, či článku 39 ES a článku 7 nariadenia (EHS) č. 1612/68 odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá nedovoľuje zohľadniť odpracované roky pracovníka v inštitúcii Európskej únie na účel výpočtu rokov zárobkovej činnosti požadovaných na priznanie práva na predčasný starobný dôchodok stanoveného touto právnou úpravou.(17)
O podstate prejudiciálnej otázky
74. Na túto otázku odpovedali – a v potvrdzujúcom zmysle – iba Komisia a pán My. Holandská a grécka vláda sa naopak zaoberali výlučne prvými dvoma časťami prejudiciálnej otázky, teda tými, ktoré ako som skôr uviedol (body 56 a 57), nie sú relevantné na účely sporu vo veci samej.
75. Pokiaľ ide o mňa, predovšetkým pripomínam, že je to ustálená judikatúra Súdneho dvora, ktorá spolu s ustanoveniami Zmluvy o voľnom pohybe osôb má uľahčiť vykonávanie pracovnej činnosti akejkoľvek povahy občanmi Spoločenstva na území Spoločenstva, a bráni opatreniam, ktoré by ich mohli znevýhodňovať, pokiaľ chcú vykonávať činnosť na území iného členského štátu.(18)
76. Z toho vyplýva, že článok 39 ES nezakazuje iba diskrimináciu priamo alebo nepriamo založenú na štátnej príslušnosti, ale aj „vnútroštátne právne úpravy, ktoré aj keď sú uplatňované nezávisle na štátnej príslušnosti dotknutých pracovníkov, spôsobujú prekážky ich voľnému pohybu“(19) .
77. V predmetnej veci sa mi zdá nesporné, že právna úprava ako tá, ktorej sa týka vnútroštátny spor, sa uplatňuje nezávisle od štátnej príslušnosti pracovníka. Táto právna úprava totiž nezaobchádz a s cudzími pracovníkmi horšie ako s pracovníkmi belgickej štátnej príslušnosti: ani týmto by daná právna úprava nepovolila uznanie rokov odpracovaných v službe inštitúcií Spoločenstva na účel poberania predčasného starobného dôchodku.
78. Okrem toho sa mi zdá nepochybné, že aj keď sporná právna úprava nespôsobuje žiadnu priamu alebo nepriamu diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, je spôsobilá zabrániť alebo obmedziť výkon zárobkovej činnosti vo vnútri Spoločenstva, a teda odradiť od tohto výkonu.
79. V dôsledku tejto právnej úpravy sú totiž pán My a všetci pracovníci Spoločenstiev, ktorí sa nachádzajú v podobnej situácii, skutočne vystavení znevýhodneniu, keďže len na základe skutočnosti, že prijali zamestnanie v inštitúcii Európskej únie, strácajú možnosť využiť dôchodkový systém, na ktorý by inak mali právo. To môže nepochybne priamo ovplyvňovať rozhodnutie týchto pracovníkov prijať zamestnanie v inštitúcii Spoločenstva, a rovnako môže odradiť zamestnanca týchto inštitúcií od odchodu zo svojho pracovného miesta kvôli výkonu zárobkovej činnosti v postavení zamestnanca iného zamestnávateľa v Belgicku.
80. Inými slovami, črtá sa situácia podobná tým, ktoré Súdny dvor neváhal považovať za odporujúce voľnému pohybu pracovníkov a v ktorých vnútroštátna právna úprava nezohľadňovala odpracované roky pracovníka Spoločenstva v inom členskom štáte.(20) Ako sa ukázalo, aj v prejednávanej veci v skutočnosti existuje veľmi podobná prekážka vo voľbe pracovníka prijať zamestnanie.
81. Existujú však dva dôležité rozdiely oproti prípadom obvykle predkladaným Súdnemu dvoru v tejto oblasti.
82. Prvý, menej rozhodujúci a určujúci rozdiel je, ako som už uviedol, že v tomto prípade neexistuje diskriminácia založená na štátnej príslušnosti, pretože priznanie predmetného dôchodku bolo v Belgicku zamietnuté všetkým
občanom Spoločenstva z jediného dôvodu, že pracovali aj
pre inštitúcie Spoločenstva.
83. Druhý a dôležitejší rozdiel, čiastočne spätý s prvým je, že v prípadoch, ktoré nás zaujímajú, nemusia nevyhnutne existovať cezhraničné prvky. Keďže inštitúcie Spoločenstva nie sú členským štátom, skutočnosť prijatia zamestnania v nich neznamená nevyhnutne prechod cez štátne hranice. V danom prípade je otázne, či pán My prešiel cez túto hranicu, keďže už pred prácou v službe Rady Európskej únie býval a pracoval v Belgicku.
84. S cieľom vyvrátiť túto námietku Komisia tvrdí, odvolávajúc sa na judikatúru Súdneho dvora(21), že v týchto prípadoch možno vidieť diskrimináciu založenú na výkone práva voľného pohybu v iných členských štátoch. Berúc totiž do úvahy jeho ciele a skutočnosť, že zabezpečuje základnú slobodu, článok 39 ES sa musí chápať tak, že zakazuje členským štátom diskrimináciu založenú na skutočnosti, že tak ako v predmetnej veci, občan Spoločenstva po výkone zárobkovej činnosti v Belgicku pracoval pre inštitúcie Spoločenstva. Za tohto predpokladu by sa podľa názoru Komisie mohlo diskriminácii vyhnúť stotožnením obdobia výkonu práce v týchto inštitúciách s obdobím výkonu práce vo verejnej službe Belgicka alebo iného členského štátu.
85. Pýtam sa však, či je toto riešenie najvhodnejšie. Po prvé preto, že sa mi zdá samo osebe veľmi násilné a založené na fikcii a neistom a diskutabilnom prirovnaní. Po druhé, pretože nie je jasné, či sa toto riešenie vzťahuje aj na štátnych príslušníkov dotknutého členského štátu (a pracovníkov im podobných z uhla pohľadu, ktorý nás zaujíma). Ak by totiž tomu tak nebolo, neviem z akého dôvodu by sa s cieľom zabrániť neoprávnenému obmedzeniu muselo prijať umelé riešenie, ktoré by ho umožňovalo vylúčiť voči migrujúcim pracovníkom, ale zachovalo by ho v neprospech belgických štátnych príslušníkov alebo akýchkoľvek pracovníkov s bydliskom v tomto štáte, ktorí vykonávali službu v inštitúciách Spoločenstva, ktoré sa tam nachádzajú.
86. Tento dôsledok sa zdá ešte neoprávnenejší a nezmyselnejší, ak sa vezme do úvahy, že skutočnosť, že nedošlo k prechodu cez štátne hranice, bola v danom prípade iba čisto „náhodná“ a „výsledkom zhody okolností“, a síce, že pán My pracoval v inštitúciách Spoločenstva so sídlom v Belgicku. Ak by bol náhodou prijatý do inštitúcií sídliacich v iných miestach Spoločenstva, napriek zhodnosti situácií by neniesol negatívne následky belgickej právnej úpravy.
87. Námietka však evidentne prekračuje rámec predmetnej veci. Ak totiž ostaneme v tejto kritizovanej perspektíve, existuje nebezpečenstvo, že dospejeme ako k diskriminačným, tak i k protikladným výsledkom. Z toho by totiž napríklad vyplývalo, že belgický štátny príslušník, ktorý pracuje v úradoch Európskeho parlamentu v Luxemburgu, by ako migrujúci pracovník patril do oblasti pôsobnosti článku 39 ES, a vyhol by sa teda následkom predmetnej belgickej právnej úpravy; ale nachádzal by sa v opačnej situácii, ak by bol náhodou prijatý do úradov tej istej inštitúcie v Bruseli; nehovoriac o komplikáciách, ktoré by vznikli, ako sa niekedy stáva, ak by sa jeho prijatie do jedných alebo druhých úradov z času na čas striedalo. To všetko napriek tomu, že si nevybral miesto výkonu svojej práce v závislosti od štátu, v ktorom sídli inštitúcia, ale v závislosti od vlastnej kariéry v tejto inštitúcii.
88. Je totiž známe, že ten, kto sa rozhodne pracovať pre inštitúcie Spoločenstva, nerobí tak v zásade kvôli tomu, aby sa usadil v Belgicku alebo Luxembursku. Je to zvyčajne sekundárny a náhodný následok tejto voľby spojený so skutočnosťou (z tohto pohľadu je aj táto „náhodná“), že sídlo (mnohých) inštitúcií sa nachádza v týchto krajinách; toto sídlo by sa však mohlo nachádzať kdekoľvek bez toho, aby to mohlo mať vplyv na kvalifikáciu, na účely prejednávanej veci, úradníka Spoločenstva ako migrujúceho pracovníka.
89. To všetko preukazuje, že to, čo má v prejednávanej veci (a v podobných situáciách) význam, nie je štátna príslušnosť pracovníka, ani miesto
výkonu práce, ale povaha
inštitúcie, pre ktorú je práca vykonávaná. Inými slovami, prejednávané obmedzenie sa netýka (a ak, tak len v niektorých prípadoch a nepriamo) pohybu pracovníka; týka sa však – a to nezávisle od štátnej príslušnosti alebo od pôvodného bydliska dotknutého subjektu
– okolnosti, že práca bola vykonávaná v inštitúciách Spoločenstva.
90. Ak je to však tak, potom z toho vyplýva, že tu v skutočnosti nejde o otázku pôsobnosti článku 39 ES a o problematiku pohybu pracovníkov. A aj keby o ňu išlo, bolo by to v celkom osobitnom zmysle, a síce, že hranice, ktoré pracovník v týchto prípadoch prechádza, nie sú „fyzické hranice“, ale „právne hranice“, postavené a vymedzené osobitným postavením inštitúcií Spoločenstva a ich právnym poriadkom a v danom prípade predovšetkým osobitnou povahou pracovnoprávneho vzťahu k nim. Podľa formulácie Súdneho dvora pracovnoprávny vzťah, ktorý existuje „v rámci medzinárodnej organizácie“ za podmienok „upravených medzinárodnou dohodou“ (pozri rozsudok Ferlini, už citovaný, bod 42 a nasl.), je zabezpečený okrem osobitného režimu jeho zamestnancov aj, a predovšetkým, povinnosťou členských štátov neohrozovať záujmy organizácie a prijať všetky potrebné opatrenia pre zabezpečenie dosiahnutia jej úloh (článok 10 ES).
91. Teda v tomto zmysle, ale iba v tomto zmysle možno povedať, že situácia pána My nie je odlišná od situácie pracovníka, ktorý odíde z vlastného pracovného miesta kvôli výkonu práce v inom členskom štáte. Totiž hoci pán My neprekročil žiadnu fyzickú hranicu vo vnútri Únie kvôli práci v Rade, prekročil “právnu hranicu“, pretože prešiel z vnútroštátneho právneho poriadku do iného medzinárodne uznaného právneho poriadku.
92. Súdny dvor napokon výslovne uznal toto osobitné postavenie systému Spoločenstva a režimu jeho zamestnancov. V tomto smere totiž upresnil, s poukazom na články 11 ods. 2 prílohy VIII Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev (bod 8 vyššie), že systém kontinuity medzi vnútroštátnymi dôchodkovými systémami a dôchodkovým systémom Spoločenstva „má uľahčiť prechod z vnútroštátnych zamestnaní, verejných či súkromných, pod správu Spoločenstva a zabezpečiť tak Spoločenstvu väčšie možnosti výberu kvalifikovaných zamestnancov, ktorí majú náležitú profesionálnu skúsenosť“(22) .
93. Súdny dvor na tomto základe v tom istom rozsudku odsúdil situáciu, v ktorej odmietnutie vlády žalovaného zabezpečiť, na rozdiel od ostatných členských štátov, tieto sociálne dávky „porušuje rovnosť medzi zamestnancami Spoločenstva pochádzajúcimi z ostatných členských štátov a belgickými zamestnancami, a zavádza diskrimináciu belgických zamestnancov. Toto odmietnutie by tiež mohlo sťažiť prijímanie belgických zamestnancov istého veku do zamestnania Spoločenstvom, keďže prechod z vnútroštátnej správy pod správu Spoločenstva by ich zbavil práv na dôchodok, na ktoré by mali nárok, ak by nevstúpili do služby Spoločenstva“ (bod 19).
94. Ide o tvrdenia, ktoré sa dokonale hodia aj na prejednávanú vec, pretože ako sme videli, aj v nej sporná vnútroštátna právna úprava stanovuje jednak diskrimináciu belgických zamestnancov (alebo zamestnancov s bydliskom v Belgicku), ako aj obmedzenie spôsobilé sťažiť prechod pod správu Spoločenstva.
95. Je pravda, že v uvedenej veci bolo právo na dôchodok výslovne upravené služobným poriadkom, zatiaľ čo v našom prípade to tak nie je. Zdá sa mi však, že na ochranu práv na dôchodok, ktoré sú predmetom prejednávaného sporu, sa plne vzťahuje logika citovaného rozsudku, pretože ide o zabezpečenie – v dvojakom smere štát/Komisia a naopak – kontinuity sociálnych práv úradníkov.
96. Z toho vyplýva, že ustanovenia, ako sú tie, o ktoré ide v predmetnej veci, porušujú zásady rovnosti a kontinuity právnych situácií, ktoré sú základom služobného režimu zamestnancov Európskych spoločenstiev, a všeobecnejšie aj zásadu stanovenú v článku 10 ES, pretože ako poznamenáva aj Komisia, členské štátu sú povinné prijať všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili plnenie služobného poriadku a súčasne aby zabránili poškodeniu záujmov Spoločenstva a ohrozeniu dosiahnutia jeho cieľov.
97. Na záver sa domnievam, že článok 10 Zmluvy ES a Služobný poriadok úradníkov Európskych spoločenstiev sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá bráni započítať roky pracovnej činnosti vykonávanej občanom Spoločenstva zamestnanom v inštitúcii Spoločenstva s cieľom umožniť mu poberať predčasný starobný dôchodok.
V – Návrh
98. Navrhujem preto, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku predloženú Tribunal du travail de Bruxelles v tom zmysle, že:
Článok 10 Zmluvy ES a Služobný poriadok úradníkov Európskych spoločenstiev sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá bráni započítať roky pracovnej činnosti vykonávanej občanom Spoločenstva zamestnanom v inštitúcii Spoločenstva s cieľom umožniť mu poberať predčasný starobný dôchodok.
(1) .
(2)
–	Ú. v. ES L 257, s. 2.
(3)
–	Ú. v. ES L 149, s. 2. Pripomínam, že nariadením (ES) č. 859/2003 zo 14. mája 2003 boli ustanovenia nariadenia č. 1408/71 rozšírené na štátnych príslušníkov tretích krajín, na ktorých sa doteraz tieto ustanovenia nevzťahujú výhradne z dôvodu ich štátnej príslušnosti. Napokon, nariadenie č. 1408/71 bolo nedávno nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. ES L 166, s. 1).
(4)
–	Neoficiálny preklad.
(5)
–	Neoficiálny preklad.
(6)
–	Rozsudok z 11. apríla 2000, Deliège, C‑51/96 a C‑191/97, Zb. s. I‑2549, body 31 až 33. Pozri tiež rozsudok z 26. januára 1993, Telemarsicabruzzo a i., C‑320/90, C‑321/90 a C‑322/90, Zb. s. I‑393, bod 6, uznesenie z 23. marca 1995, Saddik, C‑458/93, Zb. s. I‑511, a rozsudok z 21. septembra 1999, Albany, C‑67/96, Zb. s. I‑5751_bod 39.
(7)
–	Rozsudok Deliège, už citovaný, bod 31.
(8)
–	Rozsudky z 21. septembra 1999, Brentjens' Handelsonderneming, C‑115/97 až C‑117/97, Zb. s. I‑6025, body 42 a 43, Albany, už citovaný, bod 43, a Deliège, už citovaný, body 34 a 35.
(9)
–	Rozsudky z 19. februára 2002, Arduino, C‑35/99, Zb. s. I‑1529, bod 25, a z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 61.
(10)
–	Rozsudok z 12. marca 1998, Djabali, C‑314/96, Zb. s. I‑1149, body 17 až 20, a zo 17. mája 2001, TNT Traco, C‑340/99, Zb. s. I‑4109, body 30 a 31.
(11)
–	Pozri rozsudky z 29. septembra 1987, Giménez Zaera, 126/86, Zb. s. 3697, bod 11; z 24. januára 1991, Alsthom, C‑339/89, Zb. s. I‑107, body 8 a 9); z 11. marca 1992, Compagnie Commerciale de l’Ouest, C‑78/90 až C‑83/90, Zb. s. I‑1847, body 17 a 18.
(12)
–	Rozsudky z 21. septembra 1999, Wijsenbeek, C‑378/97, Zb. s. I‑6207, a z 3. októbra 2000, Échirolles Distribution, C‑9/99, Zb. s. I‑8207.
(13)
–	Rozsudok z 26. novembra 2002, Oteiza Olazabal, C‑100/01, Zb. s. I‑10981.
(14)
–	Pozri tiež rozsudok z 5. júla 1983, Valentini/Assedic (171/82, Zb. s. 2157, body 16 až 18), ktorý ako sa zdá, vylučuje z oblasti pôsobnosti nariadenia č. 1408/71 dôchodky takého typu, aké sú dôvodom sporu, keďže sa odlišujú od starobných dôchodkov, na ktoré sa vzťahuje nariadenie.
(15)
–	Rozsudok z 3. októbra 2000, Ferlini, C‑411/98, Zb. s. I‑8081, bod 41.
(16)
–	Rozsudok Ferlini, už citovaný, bod 42. Pozri tiež rozsudky z 15. marca 1989, Echternach a Moritz, 389/87 a 390/87, Zb. s. 723, bod 11; z 27. mája 1993, Schmid, C‑310/91, Zb. s. I‑3011, bod 20. Analogicky teda, že zásady uvedené v článku 39 ES sa vzťahujú aj na pracovníkov, ktorí nepatria do oblasti pôsobnosti nariadenia č. 1408/71, pozri rozsudok z 22. novembra 1995, Vougioukas (C‑443/93, Zb. s. I‑4033, body 39 až 41).
(17)
–	Považujem za vhodné uviesť, že predmetná vec nepredstavuje ojedinelý prípad. Práve sformulovaná otázka bola totiž podobným spôsobom položená v nedávnych sporoch, ktoré sú ešte prejednávané Súdnym dvorom (C‑137/04 a C‑185/04, obidva sa týkajú nepriznania niektorých sociálnych dávok vo Švédsku úradníkom Spoločenstva).
(18)
–	Pozri rozsudky zo 7. júla 1988, Stanton, 143/87, Zb. s. 3877, a Bosman, už citovaný.
(19)
–	Rozsudok z 27. januára 2000, Graf, C‑190/98, Zb. s. I‑493, bod 18.
(20)
–	V tomto smere sa obmedzím na pripomenutie veci Vougioukas, na ktorú sa odvolala aj Komisia, v ktorej grécke orgány nepriznali gréckemu štátnemu príslušníkovi právo poberať dôchodok v Grécku, pretože odmietli zohľadniť roky, počas ktorých Vougioukas vykonával službu v nemeckej verejnej nemocnici. Súdny dvor vo svojom rozhodnutí považoval túto situáciu za rozpornú s článkom 39 ES, keďže cieľ tohto článku „by nebol splnený, ak by po výkone práva na voľný pohyb pracovníci stratili výhody sociálneho zabezpečenia, ktoré im zaručuje právna úprava členského štátu; takýto následok by mohol odradiť pracovníka Spoločenstva od výkonu svojho práva na voľný pohyb a predstavoval by preto prekážku v tejto slobode“. Predmetná grécka právna úprava, pokračoval Súdny dvor, neuznávajúc doby výkonu služby vo verejných nemocniciach iných členských štátov na účel nadobudnutia práva na dôchodok, spôsobila „nerovné zaobchádzanie medzi pracovníkmi, ktorí nevyužili právo na voľný pohyb, a medzi migrujúcimi pracovníkmi, v neprospech týchto posledných uvedených“ (rozsudok Vougioukas, už citovaný, body 39 až 41).
(21)
–	Pozri predovšetkým rozsudok z 30. januára 1997, Stöber a Pereira, spojené konania C‑4/95 a C‑5/95, Zb. s. I‑511, bod 38.
(22)
–	Rozsudok z 20. októbra 1981, Komisia/Belgicko, 137/80, Zb. s. 2393, bod 11. Pozri tiež nedávny rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. decembra 1998, Bang-Hansen, T‑233/97, Zb. VS s. I‑A-625 a II‑1889, bod 30).