ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
zo 6. februára 2007
Spojené veci T‑246/04 a T‑71/05
Jacques Wunenburger
proti
Komisii Európskych spoločenstiev
„Úradníci – Hodnotiaca správa – Hodnotené obdobia 1997/1999 a 1999/2001 – Správa o služobnom postupe – Hodnotené obdobie 2001/2002 – Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Žaloba o náhradu škody – Právo na obranu“
Predmet: Žaloba, ktorej predmetom sú jednak návrhy na zrušenie návrhov hodnotiacich správ žalobcu za obdobia 1997/1999 a 1999/2001
a správ o služobnom postupe žalobcu za obdobie 2001/2002 a jednak návrhy na náhradu údajne vzniknutej škody
Rozhodnutie: Rozhodnutie z 11. septembra 2003 stanovujúce správu o služobnom postupe žalobcu za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra
2002 sa zrušuje. Komisia je povinná zaplatiť žalobcovi sumu 2 500 eur k už priznanej sume menovacím orgánom vo výške 2 500 eur
za oneskorené vypracovanie hodnotiacich správ za obdobia 1997/1999 a 1999/2001 a symbolickú sumu jedno euro za oneskorené
vypracovanie správy o služobnom postupe 2001/2002. V zostávajúcej časti sa žaloby zamietajú. Komisia je povinná nahradiť trovy
konania.
Abstrakt
1.      Úradníci – Žaloba – Akt spôsobujúci ujmu – Pojem – Prípravný akt
(Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
2.      Úradníci – Žaloba – Návrh na náhradu škody podaný spolu s návrhom na zrušenie
(Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
3.      Úradníci – Hodnotenie – Hodnotiaca správa
(Služobný poriadok úradníkov, článok 43)
4.      Úradníci – Povýšenie – Porovnávacie hodnotenie zásluh
(Služobný poriadok úradníkov, články 43 a 45)
5.      Úradníci – Hodnotenie – Správa o služobnom postupe
(Služobný poriadok úradníkov, článok 43)
6.      Úradníci – Hodnotenie – Správa o služobnom postupe
(Služobný poriadok úradníkov, články 43 a 45)
1.      V zmysle článkov 90 a 91 služobného poriadku spôsobujú ujmu výlučne akty alebo opatrenia, ktoré majú záväzné právne účinky
spôsobilé dotýkať sa záujmov žalobcu tým, že podstatným spôsobom menia jeho právne postavenie, a ktoré stanovujú konečné stanovisko
inštitúcie. Pokiaľ ide o akty alebo rozhodnutia, ktorých vypracovanie prebieha vo viacerých štádiách, predovšetkým v rámci
interného postupu, za napadnuteľné akty sa považujú len tie opatrenia, ktoré obsahujú konečné stanovisko inštitúcie na konci
tohto postupu, s vylúčením predbežných opatrení, ktorých cieľom je pripraviť konečné rozhodnutie.
„Návrh“ správy o služobnom postupe je prípravný akt, ktorý nemá nijaké právne účinky, ktoré by mohli priamo ovplyvniť záujmy
dotknutého úradníka, a teda nepredstavuje akt spôsobujúci mu ujmu.
(pozri body 41 – 43)
Odkaz: Súd prvého stupňa, 24. júna 1993, Seghers/Rada, T‑69/92, Zb. s. I‑651, bod 28; Súd prvého stupňa, 28. septembra 1993,
Yorck von Wartenburg/Parlament, T‑57/92 a T‑75/92, Zb. s. II‑925, bod 36; Súd prvého stupňa, 15. júna 1994, Pérez Jiménez/Komisia,
T‑6/93, Zb. VS s. I‑A‑155, II‑497, bod 34; Súd prvého stupňa, 22. marca 1995, Kotzonis/HSV, T‑586/93, Zb. s. II‑665, bod 29;
Súd prvého stupňa, 17. decembra 2003, McAuley/Rada, T‑324/02, Zb. VS s. I‑A‑337, II‑1657, bod 28
2.      Bez ohľadu na skutočnosť, že žaloba o neplatnosť a žaloba o náhradu škody sú samostatnými žalobami, návrhy na náhradu škody
sú neprípustné, pokiaľ existuje úzky vzťah medzi žalobou o náhradu škody a žalobou o neplatnosť, ktorá je okrem iného vyhlásená
za neprípustnú. Tak je to v prípade, keď návrhy na náhradu škody smerujú výlučne k náprave dôsledkov aktu, ktorý bol predmetom
žaloby o neplatnosť samotnej vyhlásenej za neprípustnú, najmä ak jediným cieľom žaloby o náhradu škody je kompenzácia straty
na odmene, ku ktorej by nedošlo, pokiaľ by sa vyhovelo žalobe o neplatnosť.
Naopak, pokiaľ obe žaloby vychádzajú z rozdielnych aktov alebo konaní administratívy, žalobu o náhradu škody nemožno prirovnať
k žalobe o neplatnosť, aj keď obe žaloby by viedli k rovnakému finančnému výsledku pre žalobcu, takže neprípustnosť návrhu
na neplatnosť nespôsobuje neprípustnosť návrhu na náhradu škody.
(pozri body 46 – 48)
Odkaz: Súdny dvor, 12. decembra 1967, Collignon/Komisia, 4/67, Zb. s. 469, 480; Súdny dvor, 24. júna 1971, Vinck/Komisia,
53/70, Zb. s. 601, body 8 až 15; Súdny dvor, 13. júla 1972, Heinemann/Komisia, 79/71, Zb. s. 579; Súdny dvor, 14. februára
1989, Bossi/Komisia, 346/87, Zb. s. 303; Súd prvého stupňa, 24. januára 1991, Latham/Komisia, T‑27/90, Zb. s. II‑35, bod 38;
Súd prvého stupňa, 28. júna 2005, Ross/Komisia, T‑147/04, Zb. VS s. I‑A‑171, II‑771, bod 39 a citovaná judikatúra
3.      Administratíva musí dbať na pravidelné vypracovanie hodnotiacich správ v lehotách stanovených služobným poriadkom a na ich
vypracovanie v náležitej forme jednak z dôvodov správneho úradného postupu, jednak z dôvodu ochrany záujmov úradníkov. Omeškanie,
ku ktorému dôjde pri vypracovaní hodnotiacej správy, totiž môže samo osebe spôsobiť úradníkovi ujmu z jednoduchého dôvodu,
že jeho služobný postup môže byť ovplyvnený neexistenciou takej správy v čase, keď sa majú prijať rozhodnutia, ktoré sa ho
týkajú. Úradníkovi, ktorý má chybný a neúplný osobný spis, vzniká z tohto dôvodu nemajetková ujma súvisiaca so stavom neistoty
a obáv, v ktorom sa nachádza, pokiaľ ide o jeho profesionálnu budúcnosť. Ak neexistujú osobitné okolnosti, ktoré odôvodňujú
uvedené omeškanie, administratíva sa dopúšťa nesprávneho služobného postupu, z ktorého vzniká jej zodpovednosť.
(pozri body 64, 65)
Odkaz: Súdny dvora, 18. decembra 1980, Gratreau/Komisia, 156/79 a 51/80, Zb. s. 3943, bod 15; Súdny dvor, 6. februára 1986,
Castille/Komisia, 173/82, 157/83 a 186/84, Zb. s. 497, bod 36; Súd prvého stupňa, 8. novembra 1990, Barbi/Komisia, T‑73/89,
Zb. s. II‑619, bod 41; Súd prvého stupňa, 28. mája 1997, Burban/Parlament, T‑59/96, Zb. VS s. I‑A‑109, II‑331, body 44 a 50;
Súd prvého stupňa, 12. júna 2002, Mellone/Komisia, T‑187/01, Zb. VS s. I‑A‑81, II‑389, body 77 a 78
4.      Hodnotiaca správa predstavuje prvok posúdenia nevyhnutný zakaždým, keď sa posudzuje služobný postup úradníka jeho nadriadenými.
Aj keď úradník nemá nárok na povýšenie, nedá sa predsa vylúčiť, že neexistencia hodnotiacej správy v relevantnom momente pre
povyšovanie môže mať vplyv na jeho služobný postup.
Okrem toho, aj keď je pravda, že za výnimočných okolností neexistencia hodnotiacej správy sa môže kompenzovať existenciou
iných informácií o zásluhách úradníka, musia tieto informácie zodpovedať určitým podmienkam a ich splnenie musí preukázať
žalovaná inštitúcia. V každom prípade hodnotiaca správa, ktorá nemá konečnú platnosť a dotknutá osoba ju napadne, nemôže sama
osebe slúžiť ako zdroj iných informácií.
(pozri body 70 – 72)
Odkaz: Súdny dvor, 17. decembra 1992, Moritz/Komisia, C‑68/91 P, Zb. s. I‑6849, bod 16; Súd prvého stupňa, 5. októbra 2000,
Rappe/Komisia, T‑202/99, Zb. VS s. I‑A‑201, II‑911, body 38, 40, 52 a 56; Súd prvého stupňa, 7. mája 2003, Den Hamer/Komisia,
T‑278/01, Zb. VS s. I‑A‑139, II‑665, bod 95
5.      Pokiaľ dôjde k zmene systému hodnotenia, pridelenie nových úloh spolu s vecne odlišnými úlohami a vyšším stupňom zodpovednosti
dotknutej osobe, prípadné rozdiely v posúdeniach úradníka v súvislosti s dvoma po sebe nasledujúcimi hodnotiacimi správami
nemožno kvalifikovať ako „pokles“ vyžadujúci osobitné odôvodnenie.
(pozri bod 95)
6.      Právo na obranu úradníka je porušené, keď administratíva v priebehu postupu hodnotenia bez toho, aby to odôvodnila, nedodrží
formálne požiadavky stanovené v internej smernici o osobitných pravidlách pre úradníkov pracujúcich v zvláštnej službe týkajúce
sa uvedenia stanovísk získaných v rámci stanovených konzultácií v správe o služobnom postupe takým spôsobom, že hodnotený
úradník nemal možnosť sa riadne vyjadriť k takému stanovisku.
Jednoduchý odkaz v hodnotiacej správe na skutočnosť, že sa konzultácie uskutočnili, nestačí na to, aby bol dotknutý úradník
upozornený na existenciu stanoviska, ktorého uvedenie je oprávnený žiadať.
Pokiaľ stanovisko týkajúce sa úradníka vo vysokej platovej triede zastupujúceho Úniu ako vedúci zastúpenia je zvlášť negatívne,
a teda môže zhoršiť jeho hodnotenie, úradník musí byť o ňom jasne a jednoznačne informovaný, aby mohol riadne vyjadriť svoj
názor.
Na to, aby porušenie práv na obranu viedlo k neplatnosti, je potrebné, aby v prípade neexistencie takého porušenia mohol postup
hodnotenia dospieť k odlišnému výsledku.
(pozri body 134, 147 – 149)
Odkaz: Súdny dvor, 29. októbra 1980, Van Landewyck a.i./Komisia, 209/78 až 215/78 a 218/78, Zb. s. 3125, bod 47; Súdny dvor,
21. marca 1990, Belgicko/Komisia, C‑142/87, Zb. s. I‑959, bod 48; Súd prvého stupňa, 23. apríla 2002, Campolargo/Komisia,
T‑372/00, Zb. VS s. I‑A‑49, II‑223, bod 39