62024CJ0634
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
z 12. februára 2026 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Prekročenie vonkajších hraníc členských štátov – Nariadenie (EÚ) 2018/1806 – Vnútroštátna právna úprava, ktorá ukladá štátnemu príslušníkovi viacerých tretích krajín, ktorý využíval bezvízový režim, povinnosť predložiť dodatočný doklad na získanie povolenia na prechodný pobyt – Komplexná hospodárska a obchodná dohoda medzi Kanadou na jednej strane a Európskou úniou na strane druhej – Priamy účinok“
Vo veci C‑634/24 [Lenaimon] (
i
),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva) z 25. septembra 2024 a doručený Súdnemu dvoru 30. septembra 2024, ktorý súvisí s konaním:
M.P.
proti
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos,
SÚDNY DVOR (tretia komora),
v zložení: predseda tretej komory C. Lycourgos (spravodajca), sudcovia O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Piçarra, a N. Fenger,
generálny advokát: J. Richard de la Tour,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
litovská vláda, v zastúpení: K. Dieninis a V. Kazlauskaitė‑Švenčionienė, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: F. Blanc, C. Hermes a J. Jokubauskaitė, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 30.6 Komplexnej hospodárskej a obchodnej dohody medzi Kanadou na jednej strane a Európskou úniou a jej členskými štátmi na strane druhej, podpísanej v Bruseli 30. októbra 2016 [(Ú. v. EÚ L 11, 2017, s. 23), známej tiež pod skratkou CETA (Comprehensive Economic and Trade Agreement), ďalej len „CETA“], a článku 4 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1806 zo 14. novembra 2018 uvádzajúceho zoznam tretích krajín, ktorých štátni príslušníci musia mať víza pri prekračovaní vonkajších hraníc členských štátov, a krajín, ktorých štátni príslušníci sú oslobodení od tejto povinnosti (Ú. v. EÚ L 303, 2018, s. 39).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi M.P. a Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (Migračné oddelenie Ministerstva vnútra Litovskej republiky, ďalej len „migračné oddelenie“) vo veci zákonnosti rozhodnutia, ktorým toto oddelenie odmietlo udeliť M.P. povolenie na prechodný pobyt na litovskom území (ďalej len „rozhodnutie, o ktoré ide vo veci samej“).
Právny rámec
Medzinárodné právo
3
Článok 1.2 CETA stanovuje:
„Pokiaľ nie je ustanovené inak, platí na účely tejto dohody toto vymedzenie pojmov:
občan je:
a)
v prípade Kanady fyzická osoba, ktorá je občanom Kanady podľa kanadských právnych predpisov;
…“
4
Desiata kapitola tejto dohody má názov „Dočasný vstup a pobyt fyzických osôb na obchodné účely“ a obsahuje články 10.1 až 10.10 tejto dohody.
5
Článok 10.1 uvedenej dohody stanovuje:
„Na účely tejto kapitoly
…
kľúčoví pracovníci sú obchodné návštevy na účely investovania, investori alebo osoby preložené v rámci spoločnosti:
…
b)
investori sú fyzické osoby, ktorých úlohou je zriadiť, vytvoriť alebo spravovať fungovanie investície vo funkcii, ktorá má dozorný alebo výkonný charakter, a ktorým tieto osoby alebo podnik zamestnávajúci tieto osoby zverili alebo idú zveriť značné množstvo kapitálu a
…
fyzické osoby na obchodné účely sú kľúčoví pracovníci, poskytovatelia zmluvných služieb, nezávislí odborníci, alebo krátkodobé návštevy na obchodné účely, ktoré sú štátnymi príslušníkmi zmluvnej strany.“
6
Článok 10.2 tej istej dohody stanovuje:
„1.   Táto kapitola odzrkadľuje preferenčné obchodné vzťahy medzi zmluvnými stranami, ako aj vzájomný cieľ uľahčiť obchod so službami a investície tým, že sa umožní dočasný vstup a pobyt fyzických osôb na obchodné účely, ako aj zabezpečením transparentnosti celého tohto procesu.
2.   Táto kapitola sa vzťahuje na opatrenia prijaté alebo zachovávané zmluvnou stranou, pokiaľ ide o dočasný vstup na jej územie a pobyt na jej území kľúčových pracovníkov, poskytovateľov zmluvných služieb, nezávislých odborníkov a krátkodobých návštev na obchodné účely Táto kapitola sa nevzťahuje na opatrenia týkajúce sa fyzických osôb, ktoré sa usilujú o prístup na trh práce niektorej zo zmluvných strán, ani na opatrenia v súvislosti s občianstvom, bydliskom alebo zamestnaním na trvalom základe.
3.   Žiadne z ustanovení tejto kapitoly nebráni zmluvnej strane, aby uplatňovala opatrenia na regulovanie vstupu fyzických osôb na svoje územie alebo ich dočasného pobytu na tomto území vrátane opatrení nevyhnutných na ochranu celistvosti svojich hraníc a na zabezpečenie zákonného pohybu fyzických osôb cez tieto hranice, pod podmienkou, že sa tieto opatrenia neuplatňujú spôsobom, ktorým sa odstraňujú alebo obmedzujú výhody, ktoré ktorejkoľvek zmluvnej strane vyplývajú z podmienok tejto kapitoly. Samotná skutočnosť, že sa v prípade fyzických osôb z určitej krajiny vyžaduje vízum, zatiaľ čo v prípade fyzických osôb z iných krajín nie, sa nepovažuje za zrušenie alebo obmedzenie výhod vyplývajúcich z tejto kapitoly.
4.   V rozsahu, v akom sa touto kapitolou nepreberajú záväzky, sa naďalej uplatňujú všetky ostatné požiadavky vyplývajúce z právnych predpisov zmluvných strán týkajúcich sa vstupu a pobytu osôb, a to aj pokiaľ ide o predpisy týkajúce sa dĺžky pobytu.
…“
7
Článok 10.3 ods. 1 CETA stanovuje:
„Každá zmluvná strana umožní fyzickým osobám, ktoré inak spĺňajú opatrenia druhej zmluvnej strany v oblasti prisťahovalectva dočasný vstup na obchodné účely, a to v súlade s touto kapitolou.“
8
Článok 10.6 ods. 1 tejto dohody stanovuje:
„Táto dohoda neustanovuje zmluvnej strane žiadne záväzky týkajúce sa jej opatrení v oblasti prisťahovalectva s výnimkou prípadov, keď sa to konkrétne uvádza v tejto kapitole a v Dvadsiatej siedmej kapitole (Transparentnosť).“
9
Článok 10.7 uvedenej dohody stanovuje:
„1.   Každá zmluvná strana povolí dočasný vstup a pobyt kľúčových pracovníkov druhej zmluvnej strany s výhradou výhrad a výnimiek uvedených v prílohe 10‑B.
2.   Žiadna zo zmluvných strán nesmie prijať ani zachovať obmedzenia celkového počtu kľúčových pracovníkov druhej zmluvnej strany, ktorým bol umožnený dočasný vstup, vo forme číselného obmedzenia alebo požiadavky na preverenie existencie hospodárskych potrieb.
…
4.   Každá zmluvná strana povolí dočasné zamestnanie na svojom území osôb preložených v rámci spoločnosti a investorov druhej zmluvnej strany.
5.   Prípustná dĺžka pobytu kľúčových pracovníkov je takáto:
…
c)
investori: jeden rok s možnosťou predĺženia na základe uváženia zmluvnej strany udeľujúcej povolenie na dočasný vstup a pobyt;
…“
10
Článok 28.3 ods. 2 tej istej dohody stanovuje:
„Na účely… Desiatej kapitoly (Dočasný vstup a pobyt fyzických osôb na obchodné účely)… a s výhradou požiadavky, že takéto opatrenia sa nebudú uplatňovať spôsobom, ktorý by znamenal svojvoľnú alebo bezdôvodnú diskrimináciu medzi zmluvnými stranami, ak existujú podobné podmienky, resp. ani spôsobom, ktorý by bol skrytým obmedzovaním obchodu so službami, žiadne z ustanovení tejto dohody nemožno vykladať tak, že bráni ktorejkoľvek zmluvnej strane prijať alebo presadzovať opatrenia, ktoré:
a)
slúžia na ochranu verejnej bezpečnosti alebo morálky, alebo na zachovanie verejného poriadku…
b)
slúžia na ochranu života alebo zdravia ľudí, zvierat alebo rastlín…
c)
slúžia na zabezpečenie súladu so zákonmi alebo inými právnymi predpismi, ktoré nie sú v rozpore s ustanoveniami tejto dohody vrátane ustanovení týkajúcich sa:
…
iii)
bezpečnosti.“
11
Článok 28.6 CETA stanovuje:
„Žiadne z ustanovení tejto dohody nemožno vykladať tak, že:
…
b)
niektorej zo zmluvných strán bráni v prijatí opatrení, ktoré považuje za nevyhnutné na ochranu svojich základných bezpečnostných záujmov:
…
ii)
v prípade vojny alebo inej krízy medzinárodných vzťahov, alebo
…
c)
zmluvnej strane bráni v prijatí opatrení na splnenie povinností, ktoré na seba prevzala v záujme udržania medzinárodného mieru a bezpečnosti.“
12
Článok 30.6 tejto dohody stanovuje:
„1.   Žiadne z ustanovení tejto dohody nemožno vykladať tak, že udeľuje iné práva alebo ukladá iné povinnosti než sú práva a povinnosti vytvorené medzi zmluvnými stranami v rámci medzinárodného práva verejného, ani tieto ustanovenia nemožno vykladať tak, že sa ich možno priamo dovolávať v rámci vnútroštátnych právnych systémov zmluvných strán.
2.   Zmluvná strana nesmie v rámci svojich vnútroštátnych právnych predpisov stanoviť právo na podanie žaloby proti druhej zmluvnej strane z dôvodu, že určité opatrenie tejto druhej zmluvnej strany nie je v súlade s touto dohodou.“
Právo Únie
Rozhodnutie (EÚ) 2017/38
13
V odôvodneniach 4 a 6 rozhodnutia Rady (EÚ) 2017/38 z 28. októbra 2016 o predbežnom vykonávaní Komplexnej hospodárskej a obchodnej dohody (CETA) medzi Kanadou na jednej strane a Európskou úniou a jej členskými štátmi na strane druhej (Ú. v. EÚ L 11, 2017, s. 1080) sa uvádza:
„(4)
Časti dohody, ktoré patria do právomoci Únie, sa môžu predbežne vykonávať do ukončenia postupov potrebných na jej uzavretie.
…
(6)
V súlade s článkom 30.6 ods. 1 dohody sa dohodou nepriznávajú práva ani povinnosti, ktoré môžu byť priamo uplatňované pred súdmi alebo tribunálmi Únie alebo členských štátov.“
14
Článok 1 tohto rozhodnutia stanovuje:
„1.   [CETA] sa predbežne vykonáva zo strany Únie v súlade s článkom 30.7 ods. 3 dohody až do ukončenia postupov potrebných na jej uzavretie a s výhradou týchto bodov:
…“
Kódex schengenských hraníc
15
Článok 6 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/399 z 9. marca 2016, ktorým sa ustanovuje kódex Únie o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice (Kódex schengenských hraníc) (Ú. v. EÚ L 77, 2016, s. 1), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1240 z 12. septembra 2018 (Ú. v. EÚ L 236, 2018, s. 1) (ďalej len „Kódex schengenských hraníc“), stanovuje:
„Na plánovaný pobyt na území členských štátov, ktorý nepresiahne 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia, čo zahŕňa posúdenie obdobia 180 dní predchádzajúcich každému jednotlivému dňu pobytu, musia štátni príslušníci tretej krajiny spĺňať tieto podmienky:
…
b)
majú platné vízum, ak sa takéto vízum vyžaduje podľa nariadenia [2018/1806], s výnimkou prípadu, ak sú držiteľmi platného povolenia na pobyt alebo platného dlhodobého víza;
…“
Vízový kódex
16
Článok 1 ods. 1 a 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 810/2009 z 13. júla 2009, ktorým sa ustanovuje vízový kódex Spoločenstva (vízový kódex) (Ú. v. EÚ L 243, 2009, s. 1), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/1155 z 20. júna 2019 (Ú. v. EÚ L 188, 2019, s. 25) (ďalej len „vízový kódex“), stanovuje:
„1.   Týmto nariadením sa stanovujú postupy a podmienky udeľovania víz na plánované pobyty na území členských štátov, ktorých dĺžka nepresahuje 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia.
…
3.   V tomto nariadení sa uvádzajú aj tretie krajiny, ktorých štátni príslušníci musia mať letiskové tranzitné víza ako výnimka zo zásady voľného tranzitu ustanovenej v prílohe 9 k [dohovoru o medzinárodnom civilnom letectve, ktorý bol podpísaný v Chicagu 7. decembra 1944 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zväzok 15, č. 102) a nadobudol platnosť 4. apríla 1947], a ustanovujú sa v ňom postupy a podmienky udeľovania víz na účely tranzitu cez medzinárodné tranzitné priestory letísk členských štátov.“
17
Článok 2 vízového kódexu stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov:
…
2.
‚vízum‘ je povolenie udelené členským štátom na:
a)
plánovaný pobyt na území členských štátov, ktorého dĺžka nepresahuje 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia, alebo
b)
tranzit cez medzinárodné tranzitné priestory letísk členských štátov;
…“
Nariadenie 2018/1806
18
Článok 3 ods. 1 nariadenia 2018/1806 stanovuje:
„Od štátnych príslušníkov tretích krajín uvedených v zozname v prílohe I, sa vyžaduje, aby mali víza pri prechode vonkajších hraníc členských štátov [(ďalej len ‚schengenské vízum‘)].“
19
Článok 4 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Štátni príslušníci tretích krajín uvedených v zozname v prílohe II, sú oslobodení od povinnosti stanovenej v článku 3 ods. 1, ak pôjde o pobyty nepresahujúce spolu 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia.“
20
Článok 6 uvedeného nariadenia stanovuje:
„1.   Členský štát môže ustanoviť výnimky z vízovej povinnosti stanovenej v článku 3 alebo z oslobodenia od vízovej povinnosti stanoveného v článku 4, pokiaľ ide o:
a)
držiteľov diplomatických pasov, služobných/úradných pasov alebo špeciálnych pasov;
b)
členov civilnej posádky lietadiel a námorných lodí pri ich výkone služby;
c)
členov civilnej posádky lodí pri vystúpení na breh, ak sú držiteľmi preukazu totožnosti námorníka vydaného v súlade s [dohovorom (č. 108) o dokladoch totožnosti námorníkov, ktorý bol prijatý 13. mája 1958 na 41. zasadnutí Generálnej konferencie Medzinárodnej organizácie práce (MOP) a nadobudol platnosť 19. februára 1961,] alebo [s dohovorom (č. 185) o dokladoch totožnosti námorníkov (revidovanom), ktorý bol prijatý 19. júna 2003 na 91. zasadnutí Generálnej konferencie MOP a nadobudol platnosť 9. februára 2005,] alebo s [dohovorom o uľahčení medzinárodnej námornej dopravy, ktorý bol podpísaný v Londýne 9. apríla 1965 a nadobudol platnosť 5. marca 1967 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zväzok 591, č. 265)];
d)
posádku a členov núdzových alebo záchranných misií v prípade katastrofy alebo nehody;
e)
civilnú posádku lodí plaviacich sa v medzinárodných vnútrozemských vodách;
f)
držiteľov cestovných dokladov vydaných medzivládnymi medzinárodnými organizáciami, ktorých členom je aspoň jeden členský štát, alebo inými subjektmi, ktoré dotknutý členský štát uznáva ako subjekty medzinárodného práva, úradníkov uvedených organizácií alebo subjektov.
…
3.   Členský štát môže stanoviť výnimky z vízovej povinnosti stanovenej v článku 4, pokiaľ ide o osoby vykonávajúce platenú činnosť počas svojho pobytu.“
21
Príloha I k tomu istému nariadeniu obsahuje zoznam tretích krajín, ktorých štátni príslušníci musia mať víza pri prekračovaní vonkajších hraníc členských štátov. Medzi tieto tretie krajiny patrí Ruská federácia.
22
Príloha II k nariadeniu 2018/1806 obsahuje zoznam tretích krajín, ktorých štátni príslušníci sú oslobodení od povinnosti mať víza pri prekračovaní vonkajších hraníc členských štátov, ak pôjde o pobyty nepresahujúce spolu 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia. Medzi tieto tretie krajiny patrí Kanada a Izraelský štát.
Litovské právo
Zákon o cudzincoch
23
Článok 40 ods. 1 bod 16 Lietuvos Respublikos įstatymas dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX‑2206 (zákon Litovskej republiky č. IX‑2206 o právnom postavení cudzincov) z 29. apríla 2004 (Žin., 2004, č. 73-2539) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „zákon o cudzincoch“) stanovuje, že povolenie na prechodný pobyt možno vydať alebo predĺžiť, ak dotknutá osoba je štátnym príslušníkom Austrálie, Japonska, Spojeného kráľovstva, Spojených štátov, Kanady, Nového Zélandu alebo Južnej Kórey a má v úmysle zamestnať sa alebo vykonávať inú legálnu činnosť v Litve.
Zákon o reštriktívnych opatreniach
24
Podľa článku 1 Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymas Nr. XIV‑1888 (zákon Litovskej republiky č. XIV‑1888 o zavedení reštriktívnych opatrení z dôvodu vojenskej agresie proti Ukrajine) z 20. apríla 2023 (TAR, 2023, č. 2023‑7804, ďalej len „zákon o reštriktívnych opatreniach“) účelom tohto zákona je zabezpečenie záujmov národnej bezpečnosti a zahraničnej politiky Litovskej republiky a dosiahnutie cieľov uvedených v článku 1 ods. 1 Lietuvos Respublikos tarptautinių sankcijų įstatymas Nr. IX‑2160 (zákon Litovskej republiky č. IX‑2160 o medzinárodných sankciách) z 22. apríla 2004 (Žin., 2004, č. 68‑2369) zavedením reštriktívnych opatrení uplatňovaných v Litve z dôvodu vojenskej agresie cudzích štátov proti Ukrajine.
25
Podľa článku 3 ods. 1 a 2 zákona o reštriktívnych opatreniach sa na jednej strane pozastavuje prijímanie žiadostí o vízum od štátnych príslušníkov Ruskej federácie a Bieloruskej republiky vízovými úradmi Litovskej republiky v zahraničí s výnimkou prípadov, keď podanie predmetnej žiadosti sprostredkuje Ministerstvo zahraničných vecí Litovskej republiky, a na druhej strane sa pozastavuje prijímanie žiadostí o národné vízum od štátnych príslušníkov Ruskej federácie a Bieloruskej republiky prostredníctvom externého poskytovateľa služieb v zahraničí.
26
Článok 3 ods. 3 tohto zákona stanovuje, že sa pozastavuje prijímanie žiadostí o povolenia na prechodný pobyt v Litve od štátnych príslušníkov Ruskej federácie prostredníctvom externého poskytovateľa služieb v zahraničí, s výnimkou štátnych príslušníkov Ruskej federácie, pre ktorých v prípadoch určených litovskou vládou koná ako sprostredkovateľ orgán poverený litovskou vládou. Taktiež sa pozastavuje prijímanie týchto žiadostí v Litve s výnimkou žiadostí od štátnych príslušníkov Ruskej federácie, ktorí sú držiteľmi platného schengenského víza alebo národného víza vydaného v zahraničí alebo v Litve vízovým úradom Litovskej republiky, alebo platného povolenia na pobyt vydaného Litovskou republikou alebo iným členským štátom Únie.
27
Článok 4 ods. 1 uvedeného zákona spresňuje, že reštriktívne opatrenia uvedené v článku 3 toho istého zákona, s výnimkou reštriktívneho opatrenia uvedeného v jeho článku 3 ods. 2, sa uplatňujú počas obdobia jedného roka odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto zákona.
28
Podľa článku 5 zákona o reštriktívnych opatreniach, tento zákon nadobudol účinnosť 3. mája 2023 a zostal v platnosti do 2. mája 2024.
Zákon z 25. apríla 2024
29
Článok 2 Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV‑1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XIV‑2581 (zákon č. XIV‑2581, ktorým sa menia články 3, 4 a 5 zákona Litovskej republiky č. XIV‑1888 o zavedení reštriktívnych opatrení z dôvodu vojenskej agresie proti Ukrajine) z 25. apríla 2024 (TAR, 2024, č. 2024‑8222k, ďalej len „zákon z 25. apríla 2024“) zmenil najmä článok 4 ods. 1 zákona o reštriktívnych opatreniach tak, že reštriktívne opatrenia stanovené v tomto článku 3, s výnimkou opatrenia uvedeného v jeho odseku 8, sa uplatňovali od 3. mája 2024 do 2. mája 2025.
30
Článok 3 zákona z 25. apríla 2024 zmenil článok 5 zákona o reštriktívnych opatreniach tak, že stanovil, že zákon o reštriktívnych opatreniach zostáva v platnosti do 2. mája 2025.
31
Článok 4 ods. 1 zákona z 25. apríla 2024 spresňuje, že tento zákon nadobúda účinnosť 3. mája 2024 s výnimkou jeho článku 1 ods. 5 a článku 4 ods. 3.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
32
M.P., ktorý je kanadským, ruským a izraelským štátnym príslušníkom, vstúpil do Litvy s kanadským pasom. Príslušné litovské orgány preto nevyžadovali, aby mal na vstup na územie tohto členského štátu vízum.
33
M.P. podal 13. októbra 2023 žiadosť o naliehavé udelenie povolenia na prechodný pobyt v Litve, pričom sa odvolával na článok 40 ods. 1 bod 16 zákona o cudzincoch. Tvrdil, že je kanadským štátnym príslušníkom, že má obchodný podiel v spoločnosti, ktorá vykonáva svoju činnosť v Litve, a že do Litvy prišiel s cieľom pracovať v tejto spoločnosti. Okrem iných dokumentov doložil žalobca vo veci samej kópie svojho kanadského, ruského a izraelského pasu.
34
Divízia migračného oddelenia v Klaipėde (Litva) prijala 19. októbra 2023 jeho žiadosť na posúdenie.
35
Migračné oddelenie požiadalo 20. októbra 2023 M.P., aby upresnil, na základe ktorej štátnej príslušnosti žiada o povolenie na prechodný pobyt v Litve. M.P. opäť uviedol, že žiada o toto povolenie ako kanadský štátny príslušník.
36
Rozhodnutím, o ktoré ide vo veci samej, ktoré bolo M.P. doručené 30. novembra 2023, migračné oddelenie zrušilo rozhodnutie divízie v Klaipėde, ktorým prijala na posúdenie žiadosť M.P. o povolenie na pobyt z dôvodu, že M.P. nie je len kanadským štátnym príslušníkom, ale tiež ruským štátnym príslušníkom a že k svojej žiadosti nepriložil žiadny z dokumentov uvedených v článku 3 ods. 3 zákona o reštriktívnych opatreniach, a to platné schengenské alebo národné vízum vydané vízovým úradom Litovskej republiky alebo platné povolenie na pobyt na území členského štátu.
37
M.P. podal na Regionų administracinio teismo Vilniaus rūmai (Krajský správny súd, obvod Vilnius, Litva) žalobu, ktorou sa domáhal najmä zrušenia rozhodnutia, o ktoré ide vo veci samej. Po zamietnutí jeho žaloby rozsudkom z 2. apríla 2024 podal M.P. proti tomuto rozsudku odvolanie na Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
38
M.P. tvrdí, že hoci mu litovské orgány priznali postavenie kanadského štátneho príslušníka, uplatňovali na neho bezvízový režim pri jeho vstupe na litovské územie a prijali na posúdenie jeho žiadosť o povolenie na prechodný pobyt v Litve v tomto postavení, následne sa rozhodli zohľadniť jeho ruskú štátnu príslušnosť a uplatniť na neho ustanovenia zákona o reštriktívnych opatreniach. Žiadny právny predpis pritom nezakazuje osobe, ktorá je štátnym príslušníkom viacerých tretích krajín, vybrať si spomedzi svojich štátnych príslušností tú, ktorú chce využiť na podanie žiadosti o povolenie na pobyt litovským orgánom.
39
Podľa M.P. sa tak neberie do úvahy jeho kanadská štátna príslušnosť, zatiaľ čo podľa článkov 10.1 a 10.6 až 10.9 CETA musia zmluvné strany tejto dohody umožniť niektorým štátnym príslušníkom týchto zmluvných strán, ako sú podnikatelia, investori, vedúci pracovníci spoločností alebo odborníci, vstup a pobyt v dotknutej krajine bez dodatočného povolenia, ako aj pracovať v spoločnostiach so sídlom v tejto krajine, alebo v nej vykonávať ekonomickú činnosť. M.P. zastáva názor, že CETA priznáva takýmto kanadským štátnym príslušníkom právo získať povolenie na prechodný pobyt v Litve, pričom toto pravidlo je na vnútroštátnej úrovni vykonané článkom 40 ods. 1 bodom 16 zákona o cudzincoch. V prípade rozporu medzi CETA a článkom 3 ods. 3 zákona o reštriktívnych opatreniach by táto dohoda mala mať prednosť.
40
Migračné oddelenie tvrdí, že zákon o reštriktívnych opatreniach nevylučuje zo svojej pôsobnosti ruských štátnych príslušníkov, ktorí majú zároveň štátnu príslušnosť inej krajiny. Tomuto oddeleniu neprináleží rozhodovať o štátnej príslušnosti osoby, ktorá podala žiadosť o povolenie na prechodný pobyt v Litve, ale uvedené oddelenie by sa malo obmedziť na posúdenie dokumentov priložených k tejto žiadosti.
41
Vnútroštátny súd v prvom rade uvádza, že článok 30.6 CETA stanovuje, že žiadne ustanovenie tejto dohody nemožno vykladať tak, že osobám udeľuje iné práva alebo ukladá iné povinnosti, než sú práva a povinnosti vytvorené medzi zmluvnými stranami podľa medzinárodného práva verejného, ani tak, že umožňuje priamo sa dovolávať uvedenej dohody v rámci vnútroštátnych právnych systémov zmluvných strán, čo Súdny dvor potvrdil v stanovisku 1/17 (Dohoda CETA EÚ‑Kanada) z 30. apríla 2019 (EU:C:2019:341).
42
Vzhľadom na to, že vec, v ktorej bolo vydané toto stanovisko, sa odlišuje od veci samej, treba určiť, či sa má článok 30.6 CETA vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa M.P. odvolával na ustanovenia tejto dohody pred vnútroštátnym súdom.
43
V druhom rade tento súd uvádza, že podľa článku 3 ods. 1 a prílohy I k nariadeniu 2018/1806 ruskí štátni príslušníci, ktorí chcú vstúpiť na litovské územie, musia mať vízum, zatiaľ čo podľa článku 4 ods. 1 a prílohy II k tomuto nariadeniu sú kanadskí štátni príslušníci oslobodení od takejto povinnosti, pokiaľ ide o pobyty nepresahujúce spolu 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia.
44
Hoci v prejednávanej veci litovské orgány uplatňovali pri vstupe M.P. na ich územie ako kanadského štátneho príslušníka bezvízový režim, následne mu pri podaní žiadosti o povolenie na prechodný pobyt v Litve uložili povinnosti predložiť buď schengenské alebo národné vízum, alebo platné povolenie na pobyt vydané Litovskou republikou alebo iným členským štátom. Okrem toho v súlade s článkom 3 ods. 1 a 2 zákona o reštriktívnych opatreniach nemôže M.P. získať národné vízum ako ruský štátny príslušník.
45
Navyše podľa vnútroštátneho súdu sa na M.P. nevzťahuje žiadna zo situácií, ktoré môžu byť predmetom výnimiek z vízovej povinnosti uvedených v článku 6 ods. 1 písm. a) až f) nariadenia 2018/1806. Okrem toho, hoci článok 6 ods. 3 uvedeného nariadenia tiež umožňuje členským štátom stanoviť takéto výnimky, pokiaľ ide o osoby vykonávajúce platenú činnosť počas svojho pobytu, účel, na ktorý M.P. vstúpil na litovské územie, však nie je relevantný na účely uplatňovania zákona o reštriktívnych opatreniach. Vnútroštátny súd preto zastáva názor, že ani tento článok 6 ods. 3 nie je v prejednávanej veci uplatniteľný.
46
Za týchto podmienok Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 30 ods. 6 [CETA] vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa osoba, ktorá má kanadské, izraelské a ruské štátne občianstvo, odvolávala na ustanovenia tejto dohody v rámci odvolania na vnútroštátny súd týkajúceho sa povolenia na prechodný pobyt v Litve za okolností, o aké ide vo veci samej?
2.
Má sa článok 4 ods. 1 nariadenia [2018/1806] v spojení s prílohou II k tomuto nariadeniu vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave platnej na obmedzené obdobie, podľa ktorej sa na ruského štátneho príslušníka, ktorý chce požiadať o povolenie na prechodný pobyt v Litve, vzťahuje povinnosť predložiť platné vízum alebo povolenie na pobyt bez ohľadu na skutočnosť, že takáto osoba vstúpila na litovské územie v rámci bezvízového režimu ako štátny príslušník [krajiny] uvedenej v prílohe II [k uvedenému nariadeniu], a zároveň nastoľuje otázku zlučiteľnosti týchto ustanovení [toho istého nariadenia] s dohodou CETA za okolností, o aké ide vo veci samej?“
47
Listom z 8. júla 2025 kancelária Súdneho dvora zaslala vnútroštátnemu súdu žiadosť o vysvetlenie. V odpovedi na túto žiadosť vnútroštátny súd po prvé uviedol, že podľa jeho názoru možno M.P. považovať za „investora“ v zmysle článku 10.1 CETA, po druhé, že článok 3 ods. 3 zákona o reštriktívnych opatreniach nemá za následok pozastavenie prijímania žiadostí ruských štátnych príslušníkov o povolenie na prechodný pobyt, ak majú povolenie na pobyt na litovskom území alebo na území iného členského štátu, a po tretie, že podľa Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XV-170 (zákon č. XV‑170, ktorým sa menia články 3, 4 a 5 zákona Litovskej republiky č. XIV‑1888 o zavedení reštriktívnych opatrení z dôvodu vojenskej agresie proti Ukrajine) zo 17. apríla 2025 (TAR, 2025, č. 2025‑7432) sú opatrenia stanovené v tomto článku 3 ods. 3 uplatniteľné do 2. mája 2026.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
48
Z úvah, ktoré vnútroštátny súd venoval svojej prvej otázke v návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z jeho odpovede na žiadosť o vysvetlenie, ktorú mu zaslal Súdny dvor, vyplýva, že tento súd sa pýta, či sa pred ním môže dovolávať ustanovení desiatej kapitoly CETA jednotlivec, ktorý je kanadským investorom v zmysle článku 10.1 tejto dohody.
49
Z toho vyplýva, že svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 30.6 CETA vykladať v tom zmysle, že ustanovenia tejto desiatej kapitoly majú priamy účinok.
50
V prvom rade treba zdôrazniť, že ako uviedla Európska komisia, uvedená desiata kapitola patrí do právomoci Únie a predbežne sa vykonáva od 21. septembra 2017 v súlade s článkom 1 rozhodnutia 2017/38. Preto o otázke, či ustanovenia nachádzajúce sa v tej istej desiatej kapitole majú priamy účinok, nemôžu rozhodnúť výlučne vnútroštátne súdy na základe ich vnútroštátneho práva (rozsudky zo 14. decembra 2000, Dior a i., C‑300/98 a C‑392/98, EU:C:2000:688, bod 48; z 11. septembra 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, EU:C:2007:496, body 34 a 47, ako aj z 8. marca 2011, Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, body 32 a 33).
51
V druhom rade z ustálenej judikatúry vyplýva, že len v prípade, že predmetná medzinárodná dohoda neupravuje otázku jej priameho účinku, prináleží Súdnemu dvoru rozhodnúť o tejto otázke, pričom musí prihliadnuť najmä na účel, štruktúru alebo znenie tejto dohody (rozsudok z 13. januára 2015, Rada a i./Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P až C‑403/12 P, EU:C:2015:4, bod 53, ako aj citovaná judikatúra).
52
Ako pritom uvádzajú litovská vláda a Komisia, článok 30.6 CETA jednoznačne vylučuje, aby sa jednotlivec mohol priamo odvolávať na ustanovenia tejto dohody pred vnútroštátnym súdom. Z toho vyplýva, že ustanovenia desiatej kapitoly uvedenej dohody treba považovať za ustanovenia, ktoré nemajú priamy účinok [pozri v tomto zmysle stanovisko 1/17 (Dohoda CETA EÚ‑Kanada) z 30. apríla 2019, EU:C:2019:341, body 181 a 198].
53
V treťom rade však treba na účely poskytnutia užitočnej odpovede vnútroštátnemu súdu dodať, že ak spor vo veci samej patrí do pôsobnosti práva Únie, uplatniteľné vnútroštátne právo sa má vykladať v čo najväčšej možnej miere v súlade s medzinárodnou dohodou, ktorá je súčasťou práva Únie, aj keď táto dohoda nemá priamy účinok [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C‑212/04, EU:C:2006:443, bod 113; z 8. novembra 2022, Deutsche Umwelthilfe (Typové schválenie motorových vozidiel), C‑873/19, EU:C:2022:857, bod 66, a z 11. januára 2024, Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD, C‑252/22, EU:C:2024:13, body 76 a 82, ako aj citovanú judikatúru].
54
Takáto povinnosť konformného výkladu však má určité obmedzenia. Povinnosť vnútroštátneho súdu odvolávať sa na obsah medzinárodnej dohody pri výklade a uplatňovaní relevantných ustanovení vnútroštátneho práva je tak obmedzená všeobecnými zásadami práva a nemôže slúžiť ako základ pre výklad vnútroštátneho práva contra legem [pozri analogicky rozsudky z 20. februára 2024, X (Neuvedenie dôvodov ukončenia pracovného pomeru), C‑715/20, EU:C:2024:139, bod 70, a z 27. februára 2024, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, bod 74].
55
Z toho vyplýva, že bez ohľadu na neexistenciu priameho účinku ustanovení uvedených v desiatej kapitole CETA, ak sa ukáže, že ustanovenie litovského práva, ktoré je relevantné pre výsledok sporu vo veci samej, je nezlučiteľné s týmito ustanoveniami, prináleží vnútroštátnemu súdu, aby preskúmal, či je možné pri dodržaní obmedzení pripomenutých v predchádzajúcom bode tohto rozsudku vykladať svoje vnútroštátne právo v súlade s uvedenými ustanoveniami, pričom zohľadní celé toto vnútroštátne právo a uplatní výkladové metódy, ktoré toto právo uznáva (rozsudok z 15. októbra 2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, bod 51).
56
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať tak, že článok 30.6 CETA sa má vykladať v tom zmysle, že ustanovenia desiatej kapitoly tejto dohody nemajú priamy účinok, čo však nevylučuje, že môžu slúžiť ako základ pre konformný výklad dotknutej vnútroštátnej právnej úpravy.
O druhej otázke
57
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 1 nariadenia 2018/1806 v spojení s prílohou II k tomuto nariadeniu vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, podľa ktorej je získanie povolenia na prechodný pobyt na jeho území ruským štátnym príslušníkom podmienené tým, že tento štátny príslušník predloží vízum vydané orgánmi tohto členského štátu alebo povolenie na pobyt vydané ktorýmkoľvek z členských štátov, ak uvedený štátny príslušník vstúpil na územie prvého z týchto členských štátov bez toho, aby musel predložiť vízum z dôvodu, že je tiež štátnym príslušníkom jednej z krajín uvedených v prílohe II k uvedenému nariadeniu. Vnútroštátny súd sa tiež zamýšľa nad zlučiteľnosťou týchto ustanovení nariadenia 2018/1806 s CETA.
58
V prvom rade z článku 6 ods. 1 Kódexu schengenských hraníc po prvé vyplýva, že povolenie na pobyt, ktoré tento kódex priznáva štátnym príslušníkom tretích krajín, im umožňuje zdržiavať sa na území schengenského priestoru na obdobie najviac 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia [rozsudok z 5. februára 2020, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nástup námorníkov do služby v prístave Rotterdam), C‑341/18, EU:C:2020:76, bod 58].
59
Po druhé tento článok 6 okrem iného stanovuje pre niektorých z týchto štátnych príslušníkov tretích krajín povinnosť mať platné vízum, aby mohli využiť takéto právo na krátkodobý pobyt.
60
Ako vyplýva z článku 1 vízového kódexu, cieľom tohto kódexu je stanoviť postupy a podmienky udeľovania víz na tranzit cez územie členských štátov alebo plánované pobyty na ich území, ktorých dĺžka nepresahuje 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia. Článok 2 bod 2 písm. a) a b) uvedeného kódexu vymedzuje pojem „vízum“ na účely toho istého kódexu ako „povolenie udelené členským štátom“ na „plánovaný pobyt na území členských štátov, ktorého dĺžka nepresahuje 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia“ a na „tranzit cez medzinárodné tranzitné priestory letísk členských štátov“ (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. marca 2017, X a X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, bod 41).
61
Z rovnakého hľadiska nariadenie 2018/1806 stanovuje zoznam tretích krajín, ktorých štátni príslušníci podliehajú takejto vízovej povinnosti alebo sú od nej oslobodení.
62
Článok 4 ods. 1 tohto nariadenia tak stanovuje, že štátni príslušníci tretích krajín, ktorí sú uvedení v zozname v prílohe II k uvedenému nariadeniu, nemusia mať víza pri prekračovaní vonkajších hraníc Únie na účely pobytu nepresahujúceho 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia.
63
Z toho vyplýva, že toto ustanovenie oslobodzuje štátnych príslušníkov niektorých tretích krajín vrátane Kanady, ale nie Ruskej federácie, od povinnosti získať vízum na krátkodobý pobyt na území schengenského priestoru.
64
Vzhľadom na skutočnosti predložené vnútroštátnym súdom však vo veci samej nejde o takýto krátkodobý pobyt. Na jednej strane totiž z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že M.P. žiada o právo na prechodný pobyt, aby mohol pracovať v Litve na zjavne dlhší čas, než je obdobie pobytu priznaného na základe Kódexu schengenských hraníc. Na druhej strane z tohto návrhu vôbec nevyplýva, že spor vo veci samej sa týka legálnosti vstupu M.P. na litovské územie alebo rozhodnutia litovských orgánov, ktorým bolo predčasne ukončené právo M.P. na krátkodobý pobyt na tomto území, ako je zaručené Kódexom schengenských hraníc.
65
Keďže nariadenie 2018/1806 sa netýka priznania takého práva na prechodný pobyt, ako je právo o aké ide vo veci samej (pozri analogicky rozsudok zo 16. januára 2018, E, C‑240/17, EU:C:2018:8, bod 41), toto nariadenie nemôže brániť takej právnej úprave, aká je opísaná v druhej prejudiciálnej otázke.
66
V druhom rade z toho vyplýva, že v zostávajúcej časti nie je potrebné preskúmať súlad článku 4 ods. 1 nariadenia 2018/1806 a jeho prílohy II s CETA.
67
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že na druhú otázku treba odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 nariadenia 2018/1806 v spojení s prílohou II k tomuto nariadeniu sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, podľa ktorej je získanie povolenia na prechodný pobyt na jeho území ruským štátnym príslušníkom podmienené tým, že tento štátny príslušník predloží vízum vydané orgánmi tohto členského štátu alebo povolenie na pobyt vydané ktorýmkoľvek z členských štátov, ak uvedený štátny príslušník vstúpil na územie prvého z týchto členských štátov bez toho, aby musel predložiť vízum z dôvodu, že je tiež štátnym príslušníkom jednej z krajín uvedených v prílohe II k uvedenému nariadeniu.
O trovách
68
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
1.
Článok 30.6 Komplexnej hospodárskej a obchodnej dohody medzi Kanadou na jednej strane a Európskou úniou a jej členskými štátmi na strane druhej, podpísanej v Bruseli 30. októbra 2016,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
ustanovenia desiatej kapitoly tejto dohody nemajú priamy účinok, čo však nevylučuje, že môžu slúžiť ako základ pre konformný výklad dotknutej vnútroštátnej právnej úpravy.
2.
Článok 4 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1806 zo 14. novembra 2018 uvádzajúceho zoznam tretích krajín, ktorých štátni príslušníci musia mať víza pri prekračovaní vonkajších hraníc členských štátov a krajín, ktorých štátni príslušníci sú oslobodení od tejto povinnosti, v spojení s prílohou II k tomuto nariadeniu,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni právnej úprave členského štátu, podľa ktorej je získanie povolenia na prechodný pobyt na jeho území ruským štátnym príslušníkom podmienené tým, že tento štátny príslušník predloží vízum vydané orgánmi tohto členského štátu alebo povolenie na pobyt vydané ktorýmkoľvek z členských štátov, ak uvedený štátny príslušník vstúpil na územie prvého z týchto členských štátov bez toho, aby musel predložiť vízum z dôvodu, že je tiež štátnym príslušníkom jednej z krajín uvedených v prílohe II k uvedenému nariadeniu.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: litovčina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.