62002CC0145_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Uznesením z 31. januára 2002 položil Bundesverwaltungsgericht (Nemecko) Súdnemu dvoru tri prejudiciálne otázky, ktorými sa v podstate pýta, či vnútroštátne opatrenie, ktoré zakazuje uvádzanie prídavných krmív, vyrábaných v súlade právnym poriadkom jedného členského štátu, na trh v druhom členskom štáte z dôvodu ich obsahu vitamínu D odporuje článkom 28 ES a 30 ES alebo smernici Rady 70/524/EHS z 23. novembra 1970 o prídavných látkach do krmív, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 84/587/EHS z 29. novembra 1984 (Ú. v. ES L 319, s. 13; Mim. vyd. 03/006, s. 139, ďalej len „smernica“)(2) .
II – Právny rámec
A – Smernica
2. Smernica bola prijatá vzhľadom na skutočnosť, že členské štáty sa vo svojich vnútroštátnych úpravách „týkajúcich sa prídavných látok v krmivách... odlišujú v základných princípoch“ a „z toho vyplýva, že priamo ovplyvňujú vytváranie a funkciu spoločného trhu a mali by sa z tohto dôvodu harmonizovať“ (štvrté odôvodnenie).
3. Vzhľadom na tento cieľ teda smernica stanovuje najmä v článku 2 tieto definície:
„...
d) Kompletné krmivá : zmesi krmív, ktoré na základe svojho zloženia postačujú ako denná kŕmna dávka;
e) Prídavné krmivá: zmesi krmív, ktoré majú vysoký obsah určitých látok a ktoré na základe svojho zloženia postačujú ako denná kŕmna dávka iba v prípade, keď sa používajú v kombinácii s inými krmivami;
…
h)	Zmesi: zmesi prídavných látok alebo zmesi jednej alebo viacerých prídavných látok s látkami používanými ako nosiče, ktoré sú určené na výrobu krmív;
....“
4. Na účely tejto veci kľúčovým ustanovenie smernice stanovené v článku 12, ktorý je rozdelený do troch odsekov. Odsek 1 znie:
„Členské štáty nariadia, aby prídavné krmivá zriedené podľa špecifikácie neobsahovali prídavné látky uvedené v tejto smernici v množstvách, ktoré presahujú hodnoty stanovené pre kompletné krmivá.“
5. Odsek 2 znie:
„Členské štáty môžu nariadiť, aby obsah antibiotík, kokcidiostatík a iných liečivých látok, rastových stimulátorov, vitamínov D a antioxidantov v prídavných krmivách mohol presiahnuť najvyššie hodnoty ustanovené pre kompletné krmivá v prípade:
a) prídavných krmív, ktoré podľa povolenia členského štátu sú dostupné všetkým užívateľom pod podmienkou, že obsah... vitamínov D... v nich nepresiahne päťnásobok najvyššie ustanoveného obsahu;
b) prídavných krmív, ktoré sú určené pre určité druhy zvierat a ktoré podľa povolenia členského štátu sú na jeho území k dispozícii všetkým užívateľom na špeciálny systém kŕmenia pod podmienkou, že ich obsah nepresiahne:
– ...
– ...
– pre vitamíny D 200 000 m. j(3) /kg.
Členské štáty nariadia, aby sa v prípade, keď sa pri výrobe prídavných krmív uplatní možnosť uvedená v bode a) [písmene a) – neoficiálny preklad ], nemohla v rovnakom čase uplatniť možnosť uvedená v bode b) [písmene b) – ne oficiálny preklad ].“
6. Odsek 3 znie:
„Ak sa uplatňuje odsek 2, členský štát nariadi, aby krmivo malo jednu alebo viaceré vlastnosti zloženia (čo sa týka napríklad bielkovín alebo minerálnych látok), ktoré pri užívaní zabezpečia, aby nebol presiahnutý obsah prídavných látok ustanovený pre kompletné krmivá a aby sa krmivo nepoužívalo pre iné druhy zvierat, ako je určené.“
7. Napokon je potrebné uviesť článok 19 smernice, podľa ktorého „členské štáty zabezpečia, aby... krmivá, ktoré sú v súlade s touto smernicou, podliehali iba tým obchodným obmedzeniam, ktoré sú ustanovené v tejto smernici.“
B – Nemecká právna úprava
8. Smernica 70/524 bola prebratá do nemeckého právneho poriadku prostredníctvom Futtermittelgesetz (zákon o krmivách, ďalej len „FMG“) a Futtermittelverordnung (nariadenie o krmivách, ďalej len „FMV“).
9. Paragraf 14 FMG v znení zverejnenom 25. augusta 2000 zakazuje dovoz krmív, ktoré nie sú v súlade s ustanoveniami o krmivách platnými na nemeckom území.
10. V tejto súvislosti nadobúda osobitný význam § 17a FMV v znení zverejnenom 23. novembra 2000. Prvý odsek tohto paragrafu stanovuje, že obsah prídavných látok v prídavných krmivách nesmie prekročiť najvyšší obsah uvedený v príslušnom nariadení Spoločenstva o povoľovaní. Takýmto najvyšším obsahom je pre vitamín D 2 000 „m. j./kg“).
11. Odsek 2 tohto § okrem iného stanovuje, že s výnimkou uvedenou v ods. 3 v prídavných krmivách môžu byť prekročené najvyššie obsahy prídavných látok, ak sa pri zmiešaní prídavného krmiva v súlade s jeho určením spolu s inými krmivami dodržia najvyššie obsahy prídavných látok. Účelom tohto ustanovenia je prevziať článok 12 ods. 1 smernice.
12. Odsek 3 upravuje päť výnimiek z odseku 2. Na účely tejto veci je zaujímavá prvá a piata výnimka.
13. Podľa prvej výnimky uvedenej v bode 1 môže obsah vitamínu D v prídavných krmivách na účel predchádzania tiflohepatitídy alebo kokcidiózy dosahovať až päťnásobok stanoveného najvyššieho obsahu. Toto ustanovenie preberá písmeno a) článku 12 ods. 2 prvého pododseku smernice.
14. Podľa piatej výnimky, uvedenej v bode 2 písm. d), môže vitamín D dosiahnuť až 200 000 m. j./kg v prídavných krmivách pre všetky druhy zvierat alebo všetky kategórie zvierat určených na krátkodobé dodatočné zásobovanie vitamínmi. Toto ustanovenie preberá písmeno b) článku 12 ods. 2 prvého pododseku smernice.
III – Skutkový stav
15. Nemecká spoločnosť Denkavit Futtermittel GmbH (ďalej len „Denkavit“) vyrába prostredníctvom spoločnosti, s ktorou je prepojená, v Holandsku krmivo „Denkavit Kern Ferkel 125“ (ďalej len „sporné krmivo“), ktoré sama Denkavit následne dováža do Nemecka. Ide o prídavné krmivo určené pre ošípané, ktoré obsahuje 16 000 m. j./kg vitamínu D a ktoré sa má podávať len po zmiešaní s jednozložkovými krmivami v pomere 1:7.
16. Z uznesenia vnútroštátneho súdu vyplýva, že toto krmivo je v súlade s príslušnými holandskými právnymi predpismi. Ako osobitne potvrdila holandská vláda v odpovedi na osobitnú otázku Súdneho dvora, sporné krmivo je povolené na základe holandského ustanovenia, ktoré preberá článok 12 ods. 1 smernice.
17. Podľa uznesenia vnútroštátneho súdu však nie je v súlade s nemeckou právnou úpravou, presnejšie s § 17a ods. 3 bodom 1 FMV. Z tohto ustanovenia totiž podľa výkladu nemeckých sudcov vyplýva, že obsah vitamínu D nemôže prekročiť päťnásobok najvyššej hodnoty, ktorou je 2 000 m. j./kg a teda 10 000 m. j./kg.
18. Na základe tejto právnej úpravy namietali príslušné nemecké orgány [regionálny úrad výživy a poľovníctva spolkovej krajiny Severné Porýnie‑ Vestfálsko)] roku 1991, že Denkavit nemohla sporné krmivo dovážať do Nemecka práve z dôvodu jeho nadmerného obsahu vitamínu D. Domnievali sa, že podľa § 17a ods. 3 bodu 1 FMV môžu prídavné krmivá pre ošípané obsahovať najviac 10 000 m. j./kg vitamínu D. Sporné krmivo ho obsahuje 16 000, a teda o 6 000 viac, a preto by malo byť v zmysle FMG zakázaný.
19. Následne roku 1993 Denkavit podala na príslušný správny súd (Verwaltungsgericht) žalobu o určenie. Osobitne sa žalobkyňa domáhala určenia, že je podľa článkov 28 ES a 30 ES oprávnená dovážať do Nemecka a uvádzať tam na trh sporné krmivo, obsahujúce 16 000 m. j./kg vitamínu D a určené na použitie zmiešané s inými krmivami v pomere 1:7.
20. Potom, ako správny súd žalobu zamietol, podala Denkavit odvolanie na Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen, ktorý odvolaniu vyhovel. Preto podala spolková krajina Severné Porýnie-Vestfálsko dovolanie na najvyšší nemecký správny súd, Bundesverwaltungsgericht.
21. Tento súd sa domnieva, že predmetná otázka sa dotýka práva Spoločenstva, prerušil preto konanie a položil Súdnemu dvoru v zmysle článku 234 ES tieto prejudiciálne otázky:
„1. Majú sa vnútroštátne ustanovenia práva o krmivách, ktoré zakazujú dovoz krmív riadne vyrobených v inom členskom štáte kvôli obsahu vitamínu D 3
nezodpovedajúcemu právu dovážajúceho štátu, posudzovať bezprostredne podľa článkov 28 a 30 ES?
2. Má sa článok 19 smernice Rady 70/524/EHS z 23. novembra 1970 o prídavných látkach do krmív vykladať tak, že tento oprávňuje členský štát zakázať dovoz prídavného krmiva riadne vyrábaného v inom členskom štáte kvôli prekročeniu obsahu vitamínu D 3
povoleného v dovážajúcom členskom štáte?
3. Závisí odpoveď na druhú otázku od toho, či rozdiely medzi platnými právnymi úpravami v členských štátoch výroby a dovozu spočívajú v rozdielnom použití možnosti vykonať právnu úpravu podľa článku 12 ods. 2 prvého pododseku písm. b) smernice 70/524?“
IV – Posúdenie
A – Úvodné pripomienky
22. Týmito otázkami sa v podstate vnútroštátny súd pýta, či opatrenie, ktorým členský štát zakazuje uvádzanie na trh takých prídavných krmív, ktoré boli uvedené na trh v zmysle článku 12 ods. 1 smernice v inom členskom štáte, pretože majú väčší obsah vitamínu D, ako je uvedené v článku 12 ods. 2 prvom pododseku písm. a) smernice odporuje smernici (druhá a tretia otázka) alebo článkom 28 ES a 30 ES (prvá otázka).
23. V skutočnosti je však, ako ešte bude vidieť, odpoveď na prvú otázku potrebná iba vtedy, ak sa vylúči, že nemecké opatrenie, ktorá je predmetom sporu, je na základe smernice zakázané. V tejto súvislosti je potrebný výklad článku 12 smernice, ktorý je priamo alebo nepriamo predmetom ostatných dvoch otázok. Preto je lepšie vymeniť poradie otázok, pričom treba predovšetkým preskúmať tieto otázky a len potom, ak to bude potrebné, prvú otázku.
B – O druhej otázke
24. Touto otázkou o zákonnosti nemeckej právnej úpravy sa odkazuje najmä na článok 19 smernice.
25. Ako bolo vidieť, tento článok stanovuje, aby „krmivá, ktoré sú v súlade s touto smernicou, podliehali iba tým obchodným obmedzeniam, ktoré sú ustanovené v tejto smernici“. V tomto prípade sú podstatné obmedzenia uvedené v článku 12 smernice. Je teda potrebné vyložiť pôsobnosť tohto ustanovenia.
26. To však nie je ľahká úloha, keďže znenie článku 12 nie je osobitne šťastné, výsledkom čoho je, že ustanovenie sa musí chápať komplexne, a to nielen pokiaľ ide o jeho jednotlivé odseky, ale najmä pokiaľ ide o vzťah medzi nimi. Práve na tieto aspekty sa sústredili rozdiely medzi účastníkmi konania, ktorí navrhli opačný výklad.
27. Predtým, ako zaujmem vo veci stanovisko, musím dôkladnejšie preskúmať pôsobnosť a obsah článku 12, ako aj vzťahy medzi jeho jednotlivými odsekmi.
28. Začnem od odseku 1, najskôr uvádzam, že na rozdiel od nasledujúceho odseku sa tento odsek zdá byť dostatočne jasný a účastníci konania sa v názore na jeho význam zhodujú. Ustanovenie v podstate stanovuje obmedzenia obsahu dovolených prídavných látok v prídavných krmivách, pričom určuje, že „prídavné krmivá zriedené podľa špecifikácie neobsahovali prídavné látky... v množstvách, ktoré presahujú hodnoty ustanovené pre kompletné krmivá.“ Ako bolo vidieť, pre vitamín D je táto hodnota 2 000 m. j./kg.
29. Účastníci konania sa tiež zhodujú v tom, že hodnota určená v odseku, ktorý je predmetom preskúmania, odkazuje na prídavné krmivo v rozriedenej forme. Toto upresnenie vyplýva jasne z vloženého slova „zriedené“.
30. Z toho vyplýva, že prídavné krmivo musí obsahovať také množstvo vitamínu D, ktoré po rozriedení s iným krmivom podľa predpísaného pomeru nepresiahne 2 000 m. j./kg v kompletnom krmive.
31. Na účely odseku 1 sa pre tento odsek stáva rozhodujúcim – a onedlho bude zrejmá dôležitosť tohto rozlíšenia – nie prídavná látka ako taká, ale pomer rozriedenia. Napríklad krmivo, akým je krmivo, ktoré je predmetom konania, ktoré má v čistej forme (a teda nerozriedené) 16 000 m. j./kg a musí sa potom riediť v pomere 1:7, rozriedený má obsah vitamínu 2 000 m. j./kg(4), a bude teda v súlade s článkom 12 ods. 1.
32. Po tomto teraz prichádzam k odseku 2 článku 12, o výklade ktorého však účastníci konania vyjadrili nezmieriteľné postoje.
33. Pripomínam predovšetkým, že toto ustanovenie umožňuje členským štátom „nariadiť, aby obsah... vitamínov D... v prídavných krmivách mohol presiahnuť najvyššie hodnoty ustanovené pre kompletné krmivá…“.
34. Na tento účel umožňuje prvý pododsek odseku 2 písm. a) a b) členským štátom dve možnosti. V prvom rade [písm. a)] môžu nariadiť, aby obsah vitamínu D v prídavných krmivách, ktoré sú dostupné všetkým užívateľom, mohol prekročiť obmedzenia, ustanovené pre kompletné krmivá (a teda 2 000 m. j./kg), pod podmienkou, že nepresiahne päťnásobok najvyššie ustanoveného obsahu (a teda 2 000 x 5 = 10 000 m. j./kg).
35. V druhom rade [písm. b)] môžu členské štáty nariadiť, aby v prídavných krmivách, ktoré sú určené pre určité druhy zvierat a ktoré podľa povolenia členského štátu sú na jeho území k dispozícii všetkým užívateľom na špeciálny systém kŕmenia, mohol obsah vitamínov D presiahnuť obmedzenie, pod podmienkou, že ich obsah nepresiahne 200 000 m. j./kg(5) .
36. Pokiaľ ide o toto ustanovenie, zhodujú sa účastníci konania iba na skutočnosti, že odsek 2, na rozdiel od odseku 1, odkazuje na prídavné krmivo v čistej forme (a teda nezriedené). To sa mi zdá správne. Okrem toho, že v odseku 2 nie je uvedené vložené slovo „zriedené“, ktoré obsahuje odsek 1, je totiž zjavné, že hodnoty uvedené v odseku 2 (napr. 200 000 m. j./kg) môžu mať zmysel len vtedy, ak odkazujú na prídavné krmivo v čistej forme.
37. Pokiaľ ide o ostatné, opakujem, že účastníci konania sa vôbec nezhodujú, a to najmä pokiaľ ide o vzťah medzi odsekom 1 a odsekom 2 tohto ustanovenia.
38. Denkavit a Komisia tvrdia, že krmivo, povolené jedným členským štátom v zmysle odseku 1, nemôže byť zakázané iným členským štátom na základe vlastnej právnej úpravy vydanej v zmysle odseku 2, pretože účelom tohto odseku nie je obmedzovať, ale rozšíriť okruh prídavných krmív, ktoré sa uvádzajú na trh. Preto krmivo, povolené v jednom členskom štáte v zmysle odseku 1, sa môže voľne pohybovať na celom spoločnom trhu bez toho, aby iný členský štát mohol s odkazom na právny predpis, prijatý v zmysle odseku 2, zakázať jeho uvádzanie na trh na vlastnom území.
39. Nemecká vláda naopak tvrdí, že odsek 2 dáva každému členskému štátu možnosť nariadiť odchylne od odseku 1 prísnejšie podmienky pre uvádzanie krmív, obsahujúcich určité prídavné látky, na trh. Podľa jej názoru je totiž odsek 2 voči odseku 1 „špeciálnou“ právnou úpravou a ako takou ho teda zrušuje na základe zásady „ lex specialis derogat generali “. Z tohto predpokladu by vyplývalo, že hodnoty uvedené v odseku 2 by mohli platiť ako ďalšie obmedzenia uvádzania dotknutých krmív na trh, popri tých, ktoré sú uvedené v odseku 1.
40. Podľa môjho názoru je tvrdenie nemeckej vlády menej presvedčivé ako tvrdenie, ktoré uviedli Komisia a Denkavit, a to z mnohých dôvodov, ktoré sa pokúsim objasniť.
41. V prvom rade musím uviesť, že nič v odseku 2 nenavádza k tomu, že by mal v úmysle ustanoviť odchýlku od všeobecnej právnej úpravy, uvedenej v odseku 1. Naopak, mohol by som uviesť, že toto ustanovenie neobsahuje, ako je to bežné v takých prípadoch, slová „odchylne od odseku 1“, zatiaľ čo nemecký zákonodarca považoval za potrebné vložiť do právnej úpravy pri prevzatí odseku 2 na objasnenie dve vsuvky, že toto je odchýlna úprava voči právnej úprave, ktorou bol prevzatý odsek 1, a to v obmedzujúcom zmysle.(6)
42. Odhliadnuc od toho sa mi však zdá rozhodujúce, že pri pozornom čítaní článku 12 z neho vyplýva, že rozsah pôsobnosti prvých dvoch odsekov je rozdielny, pretože iba odsek 1 sa vzťahuje na prídavné krmivá „ zriedené podľa špecifikácie “ (7), zatiaľ čo takýto odkaz v odseku 2 úplne chýba.
43. Inými slovami, zatiaľ čo sa odsek 1 vzťahuje na prídavné krmivá, obsahujúce akékoľvek prídavné látky, ktoré majú pravidlo na zriedenie, odsek 2 sa vzťahuje na prídavné krmivá, ktoré obsahujú určité prídavné látky, pre ktoré také pravidlo neexistuje .
44. To napokon potvrdzuje aj odsek 3 článku 12. V zmysle tohto ustanovenia totiž „ak sa uplatňuje odsek 2“, musia vlastnosti krmiva a jeho zloženie zabezpečiť, aby nebol v žiadnom prípade presiahnutý najvyšší prípustný obsah stanovený pre kompletné krmivá. Je jasné, že takáto opatrnosť nie je potrebná alebo je prinajmenšom prebytočná pre prídavné krmivá, pri ktorých je predpísané zriedenie, lebo toto pravidlo samo osebe zaručuje, že sa dosiahne vhodná koncentrácia a že je naopak potrebné vtedy, keď takéto zriedenie predpísané nie je .
45. Ale ak to je tak, vyplýva z toho, že medzi odsekmi 1 a 2 článku 12 nie je žiadny vzťah špeciálnosti alebo odchýlnej úpravy jedného voči druhému, a to z jednoduchého dôvodu, že prípady, ktoré spadajú do rozsahu pôsobnosti jedného sú odlišné od tých, ktoré sa berú do úvahy pri druhom.
46. Musím pripomenúť, že takýto záver sa mi zdá byť tiež viac v súlade s liberalizačnými a harmonizačnými cieľmi sledovanými smernicou, ktoré sú vyjadrené v jej štvrtom odôvodnení. Keby som sa totiž priklonil k odpovedi, ktorú navrhla nemecká vláda, a teda, keby som pripustil, že vnútroštátne právne predpisy, prijaté na základe článku 12 ods. 2 môžu ukladať aj na krmivá, pre ktoré nie je ustanovený pomer zriedenia, vyššie požiadavky oproti tým, ktoré sú uvedené v odseku 1, tieto ciele by boli vážne ohrozené. Musel by som totiž pripustiť, že vďaka širokej právomoci voľnej úvahy, ktorú ponúka odsek 2, každý vnútroštátny zákonodarca by mohol pridať ďalšie samostatné obmedzenia popri tých, ktoré sú ustanovené v odseku 1, odlišné od tých, ktoré by ustanovili iné členské štáty. To by sa naopak rovnalo zmareniu harmonizačných cieľov, ktoré smernica v tomto bode sleduje.
47. Proti tomuto tvrdeniu však nemecká vláda podáva námietku logicko-systematického charakteru. Podľa jej názoru, keby odsek 2 umožňoval členským štátom, aby neobmedzovali, ale naopak, aby rozširovali okruh krmív, ktoré sa môžu uvádzať na trh v zmysle odseku 1, a keby sa mohli uplatňovať odseky 1 a 2 súčasne, nebol by odsek 2 zmysluplný, keďže všetky krmivá, ktoré by bolo možné povoliť podľa odseku 2 by už boli povolené podľa odseku 1.
48. Námietka sa mi však nezdá rozhodujúca. Ako som už uviedol vyššie (pozri bod 41 a nasl.), tieto dve ustanovenia majú rozdielny predmet a účel. Je totiž možné predstaviť si také krmivá, ktoré môžu byť povolené na základe odseku 2, ale ktoré sú zakázané v zmysle odseku 1. Myslí sa tým napríklad krmivo, ktoré má 9 000 m. j./kg a pre ktoré nie je upravené žiadne pravidlo na rozriedenie. Keby bolo takéto krmivo v súlade s odsekom 3, bolo by v súlade s odsekom 2 prvým pododsekom písm. a), avšak nespadalo by do rozsahu pôsobnosti odseku 1. To preukazuje, že odsek 2 si zachováva samostatný právny význam, a to aj keby sa prijal výklad, ktorý navrhli Komisia a Denkavit.
49. Nemecká vláda napokon uvádza, že jej vlastný výklad článku 12 ods. 2 je jediný vhodný na to, aby zabezpečil požiadavky ochrany verejného zdravia, a to by bolo odôvodnením prípadných obmedzení liberalizačných účinkov, ktoré sleduje Zmluva a smernica. Táto vláda uvádza, že keby sa prijal výklad, ktorý navrhla Komisia a Denkavit, dali by sa vnútroštátne právne predpisy, prijaté na základe odseku 2 ľahko obísť prostredníctvom krmív, ktoré by mali hodnoty prídavných látok veľmi vysoké, ale boli by napriek tomu v súlade s právnou úpravou odseku 1, keby sa pre ne predpisovalo riedenie vo veľmi vysokých pomeroch.
50. V tejto súvislosti nemecká vláda uvádza ako príklad hypotetické krmivo, ktoré má 1 000 000 m. j./kg vitamínu D, ktoré sa má použiť rozriedené v pomere 1: 499. Domnieva sa, že by také krmivo, hoci je v súlade s právnou úpravou odseku 1, nemohlo byť zlučiteľné s požiadavkami ochrany verejného zdravia, keďže niektoré prídavné látky sú osobitne chúlostivé a nebezpečné. Nemecká vláda uvádza, že čím je koncentrácia vyššia, tým menej je možné predvídať dôsledky chybného dávkovania.
51. Námietka sa mi však nezdá úplne presvedčivá. Predovšetkým vo všeobecnosti je možné uviesť, že z požiadaviek na ochranu verejného zdravia by v takom prípade vyplývali obmedzenia voľného obehu tovaru, a teda, z dôvodu známych výkladových kritérií, ktoré v tejto súvislosti potvrdila ustálená judikatúra, by sa na ne ako na výnimku zo základnej zásady spoločného trhu malo odvolávať veľmi opatrne. To sa v tomto prípade nestalo, ak okrem iného uvážime, že obavy nemeckej vlády sa zdajú byť veľmi všeobecné, pokiaľ ide o uvedenie hroziacich rizík.
52. Odhliadnuc od toho musím uviesť, že keby bola pravda, že účelom odseku 2 je vyhnúť sa riziku, na ktoré poukazuje táto vláda, nebolo by jasné, prečo toto ustanovenie vyjadruje tento účel len vo vzťahu k antibiotikám, vitamínu D a voči rastovým stimulátorom [pozri článok 12 ods. 2 prvý pododsek písm. a) smernice]. Nemecká vláda ani v súvislosti s týmto obmedzením neposkytuje žiadne vysvetlenie. Aj keby som sa chcel prikloniť k tvrdeniu nemeckej vlády, bolo by ťažké pochopiť, ako to správne podčiarkuje vnútroštátny súd, prečo by bolo nebezpečnejšie pripustiť uvádzanie krmiva, obsahujúceho 16 000 m. j./kg vitamínov na trh, keď nemecké právne predpisy povoľujú krmivá, ktoré obsahujú aj 200 000 m. j./kg [pozri § 17a ods. 3 bod 2 písm. d) FMV, ktorým sa preberá článok 12 ods. 2 prvý pododsek písm. b) smernice].
53. Napokon, zdá sa mi, že z hľadiska úrovne ochrany verejného zdravia existuje v podstate súlad medzi právnou úpravou odseku 1 a právnou úpravou odseku 2 článku 12. Odsek 3 tohto ustanovenia totiž predpisuje, že ak sa uplatňuje odsek 2, krmivo musí obsahovať jednu alebo viaceré vlastnosti zloženia, ktoré zabezpečia, aby bolo prakticky vylúčené presiahnutie obsahu prídavných látok ustanovený pre kompletné krmivá alebo určenie krmiva pre iné druhy zvierat. Z toho je možné vyvodiť, že krmivá povolené na základe odseku 2 musia byť takej povahy, že k zriedeniu v podstate dôjde prirodzene.(8)
54. To napokon, ako zdôrazňuje Komisia, znamená, že obsah vitamínu D v kompletnom krmive, stanovený na základe odseku 2 v spojení s odsekom 3 článku 12 nie je odlišný od obsahu ustanoveného v odseku 1. Ide len o dva rôzne spôsoby (jeden sa vzťahuje ku krmivu v rozriedenej forme, druhý sa vzťahuje ku krmivu v čistej forme), akými sa dosiahne rovnaký výsledok.
55. Zdá sa mi teda, že tvrdenia nemeckej vlády nedokážu vyvrátiť tvrdenie, ktoré predniesli Denkavit a Komisia.
56. Preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na druhú otázku tak, že článok 12 v spojení s článkom 19 smernice 70/524/EHS zmenenej a doplnenej smernicou Rady 84/587/EHS z 29. novembra 1984 treba vykladať tak, že im odporuje opatrenie, ktorým členský štát zakazuje na svojom území uvádzať na trh prídavné krmivo riadne vyrábané v inom členskom štáte v zmysle článku 12 ods. 1 uvedenej smernice z dôvodu jeho obsahu vitamínu D.
C – O tretej otázke
57. Touto otázkou sa Bundesverwaltungsgericht pýta, či posúdenie zákonnosti zákazu uvádzania sporného krmiva na trh môže závisieť od odlišného použitia oprávnenia vydávať predpisy, ktoré ponúka článok 12 ods. 2 prvý pododsek písm. b) smernice zo strany dotknutých členských štátov (a teda Nemecka a Holandska). Inými slovami, pýta sa, či krmivo, ktoré je uvedené na trh v jednom členskom štáte na základe opatrenia, ktorým sa preberá uvedené ustanovenie smernice, môže byť zakázané v inom členskom štáte, ktorý nevyužil oprávnenie, ktoré táto smernica ponúka, alebo ho využil iným spôsobom, a tak sa rozhodol nepovoliť dotknuté krmivo.
58. Otázka sa mi však zdá byť čisto hypotetická, pretože sa zakladá na predpoklade, že sporné krmivo bolo uvedené na trh v Holandsku v zmysle holandského právneho predpisu, ktorý bol prijatý na základe článku 12 ods. 2 prvého pododseku písm. b). Sama holandská vláda však v odpovedi na osobitnú otázku Súdneho dvora vyhlásila, že sporné krmivo bolo uvedené na trh v Holandsku pri vykonaní odseku 1 článku 12 a toto tvrdenie žiadny z účastníkov konania nenamietal.
59. Za týchto podmienok sa mi zdá, že táto otázka je, ako som už uviedol, hypotetická a na účely vyriešenia tohto sporu nepodstatná, takže sa domnievam, že Súdny dvor na ňu nemusí odpovedať.(9)
D – O prvej otázke
60. Keď napokon pristúpime k prvej prejudiciálnej otázke, pripomínam, že sa ňou vnútroštátny súd pýta, či sa musia príslušné ustanovenia FMV (a najmä § 17a ods. 3 bod 1), ktoré zakazujú sporné krmivo z dôvodu jeho obsahu vitamínu D, posúdiť z hľadiska článkov 28 ES a 30 ES.
61. V tejto súvislosti musím predovšetkým zdôrazniť, že podľa ustálenej judikatúry, pokiaľ smernica ustanovuje čiastočnú harmonizáciu, musia sa právne predpisy členského štátu, ktoré obmedzujú dovoz tovarov do iných členských štátov, posúdiť aj z hľadiska článkov 28 ES a 30 ES.(10)
62. Pri podrobnom pohľade má teda táto otázka význam len vtedy, ak sa možno domnievať, že článok 12 ods. 2 smernice sa má vykladať tak, ako to navrhla nemecká vláda, a teda tak, že toto ustanovenie ponecháva každému členskému štátu možnosť odchýlne od odseku 1 stanoviť obmedzujúcejšie podmienky pre uvádzanie krmív obsahujúcich určité prídavné látky na trh.
63. V takom prípade by bolo totiž možné sa domnievať, že harmonizácia sledovaná smernicou nie je úplná a ponecháva členským štátom širšiu právomoc voľnej úvahy. Potom by vznikol problém posúdenia, či sú obmedzujúcejšie podmienky, ktoré prípadne stanoví vnútroštátny zákonodarca, zlučiteľné s článkami 28 ES a 30 ES.
64. Mnou navrhnutý výklad článku 12 smernice však, ako bolo vidieť, vedie k opačnému záveru, a teda, že obmedzujúcejšie ustanovenia toho druhu, akým je ustanovenie, ktoré je predmetom sporu, sú v rozpore so smernicou. Je teda zbytočné zisťovať, či je táto právna úprava v rozpore aj s článkami 28 ES a 30 ES a v dôsledku toho na túto otázku nie je potrebné odpovedať.
65. Len pre úplnosť aspoň pripomínam, že článok 28 ES zakazuje množstevné obmedzenia dovozu medzi členskými štátmi, ako aj všetky opatrenia s rovnocenným účinkom, a teda akékoľvek opatrenie, ktoré by mohlo priamo alebo nepriamo skutočne alebo potenciálne zabrániť obchodu v rámci Spoločenstva.(11) Teraz sa zdá, že § 17a ods. 3 bod 1 FMV spadá práve do zákazu článku 28 ES, pretože stanovuje podmienky pre tovary, vyrobené a uvedené na trh v súlade so zákonom v inom členskom štáte, čím obmedzuje ich voľný pohyb.(12)
66. Je pravda, že článok 30 ES nevylučuje obmedzenia dovozu a opatrenia s rovnocenným účinkom odôvodnené medzi iným ochranou zdravia a života ľudí a zvierat, pokiaľ nie sú prostriedkami svojvoľnej diskriminácie alebo skrytého obmedzovania obchodu medzi členskými štátmi. Ako však bolo vidieť, nemecká vláda neposkytla žiadne presvedčivé dôkazy, že účelom § 17a ods. 3 bod 1 FMV je ochrana požiadavky verejného zdravia (pozri bod 51 a nasl. vyššie).
67. Vo veci, ktorá je predmetom týchto úvah, by teda prípadne patrilo do právomoci vnútroštátneho súdu, aby na základe okolností a svojich vedomostí posúdil, či toto ustanovenie môže byť iným spôsobom odôvodnené týmito (alebo inými) požiadavkami a či v takom prípade, v súlade so známou ustálenou judikatúrou Súdneho dvora, nie je neprimerané alebo diskriminujúce.
68. Ako som už ale uviedol, nedomnievam sa, že v tomto prípade je toto overenie potrebné, keďže otázka je už podľa môjho názoru zodpovedaná na základe smernice.
V – Návrh
69. Preto navrhujem Súdnemu dvoru odpovedať Bundesverwaltungsgericht, že článok 12 v spojení s článkom 19 smernice Rady 70/524/EHS z 23. novembra 1970 o prídavných látkach do krmív, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 84/587/EHS z 29. novembra 1984 treba vykladať tak, že im odporuje opatrenie, ktorým členský štát zakazuje na svojom území uvádzať na trh prídavné krmivo riadne vyrábané v inom členskom štáte v zmysle článku 12 ods. 1 uvedenej smernice z dôvodu jeho obsahu vitamínu D.
(1) .
(2)
–	Ú. v. ES L 270, s. 1; Mim. vyd. 03/001, s. 190.
(3)
–	Medzinárodných jednotiek.
(4)  –	De facto, 16 000 : (1+7) = 2 000
(5)
–	Treba tiež pripomenúť, že talianske znenie uvádza: „a condizione che la percentuale
non superi“ (pod podmienkou, že percentuálna sadzba
nepresiahne), zatiaľ čo v ostatných jazykoch sa hovorí o obsahu: napríklad francúzske znenie uvádza „à condition que leur teneur
ne dépasse pas“ a nemecke znenie je „wenn ... der Gehalt
folgende Werte nicht übersteigt“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(6)
–	Pozri druhý a tretí odsek § 17a FMV, kde je uvedené: „s výnimkou uvedenou v odseku 3“ a „odchylne od odseku 2“ v uvedenom poradí.
(7)
–	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(8)
–	Mohlo by ísť napríklad o krmivo, ktoré zvieratá jedia iba po zriedení, alebo krmiva, ktoré ak sa zje v čistej forme, spôsobuje zvieratám smäd.
(9)
–	Pre podobný prípad pozri napríklad uznesenie z 23. marca 1995, Saddik, C‑458/93, Zb. s I‑511, body 17 a 18.
(10)
–	Pozri rozsudky z 3. októbra 1985, Komisia/Nemecko, 28/84, Zb. s. 3097, bod 25; zo 14. júna 1988, Dansk Denkavit, 29/87, Zb. s. 2965, bod 19, a z 12. októbra 2000, Ruwet, C‑3/99, Zb. s. I‑8749, bod 42.
(11)
–	Rozsudok z 11. júla 1974, Dassonville, 8/74, Zb. s. 837, bod 5.
(12)
–	Rozsudok z 20. februára 1979, Rewe-Zentral („Cassis de Dijon“), 120/78, Zb. s. 649.