62004CC0406_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. V tejto veci položil Tribunal du Travail de Bruxelles Súdnemu dvoru podľa článku 234 ES otázky, ktorými sa v podstate pýta, či povinnosť bydliska obsiahnutá vo vnútroštátnom právnom poriadku, ktorá musí byť splnená na vznik nároku na dávku, je v rozpore s právom občana Európskej únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, zakotveným v článkoch 17 ES a 18 ES, ak je žiadateľom nezamestnaná osoba, od ktorej sa nevyžaduje, aby bola k dispozícii trhu práce.
2. To najskôr nastoľuje otázku, ako by mala byť podľa práva Spoločenstva dávka kvalifikovaná.
3. Po tejto kvalifikácii je hlavnou otázkou, ktorou sa treba zaoberať, možnosť prenosu dávky do zahraničia podľa pravidiel Spoločenstva v oblasti sociálneho zabezpečenia.
II – Príslušná právna úprava Spoločenstva
4. Články 17 ES a 18 ES stanovujú:
„Článok 17
1. Týmto sa ustanovuje občianstvo únie. Občanom únie je každá osoba, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu. ...
2. Občania únie používajú práva poskytované touto zmluvou a vzťahujú sa na nich povinnosti, ktoré im táto zmluva ukladá.
Článok 18
1. Každý občan Únie má právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, rešpektujúc obmedzenia a podmienky stanovené v tejto Zmluve a v predpisoch prijatých na ich vykonanie.
…“
5. Článok 7 nariadenia č. 1612/68(2) stanovuje:
„1. S pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, sa na území iného členského štátu nesmie z dôvodu jeho štátnej príslušnosti zaobchádzať inak ako s vlastnými pracovníkmi, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky, najmä odmeňovanie, prepustenie, a ak by sa stal nezamestnaným, opätovné začlenenie do práce alebo zamestnania.
2. Takýto pracovník požíva rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci.“
6. Nariadenie č. 1408/71 sa týka uplatňovania systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva.(3)
7. Článok 1 písm. a) bod i) definuje zamestnanca ako každú osobu povinne alebo voliteľne nepretržite poistenú pre prípad jednej alebo viacerých udalostí pokrytých časťami systému sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby.
8. V tejto veci má význam článok 1 písm. a) bod o), ktorý definuje, „príslušn[ú] inštitúci[u]“ ako inštitúciu, v ktorej je dotknutá osoba poistená v čase žiadosti o dávku.
9. Členský štát, na ktorého území sa príslušná inštitúcia nachádza, je definovaný ako „príslušný štát“(4) .
10. Článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 stanovuje:
„Pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, peňažné dávky v invalidite, v starobe alebo pozostalostné dávky, dávky v súvislosti s pracovnými úrazmi alebo chorobami z povolania a podpora pri úmrtí, nadobudnuté podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov, nepodliehajú žiadnemu znižovaniu, upravovaniu, pozastaveniu, odňatiu alebo odobratiu z dôvodu, že príjemca má bydlisko na území iného členského štátu ako je štát, kde sa nachádza inštitúcia zodpovedná za vyplácanie.
…“
11. Článok 4 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 stanovuje:
„Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
…
c) dávky v starobe;
…
g) dávky v nezamestnanosti;
…“
12. Hlava III kapitola 6 nariadenia č. 1408/71 obsahuje osobitné ustanovenia týkajúce sa dávok v nezamestnanosti.
13. Kapitola 6 oddiel 2 obsahuje pravidlá vzťahujúce sa na nezamestnané osoby, ktoré odídu do iného členského štátu, ako je príslušný štát. Oddiel 2 článok 69 priznáva nezamestnaným osobám, ktoré odídu do iného členského štátu, aby tam hľadali zamestnanie, obmedzený nárok na dávky v nezamestnanosti.
14. Kapitola 6 oddiel 3 obsahuje pravidlá o nezamestnaných osobách, ktoré mali počas svojho posledného zamestnania bydlisko v inom členskom štáte, ako je príslušný štát. Oddiel 3 článok 71 ods. 1 písm. a) sa týka nároku cezhraničných pracovníkov, ktorí sú čiastočne alebo prechodne nezamestnaní alebo ktorí sú úplne nezamestnaní, na dávky v nezamestnanosti. Oddiel 3 článok 71 ods. 1 písm. b) sa týka nároku na dávky v nezamestnanosti pre iné nezamestnané osoby, ako sú cezhraniční pracovníci, ktoré mali počas svojho posledného zamestnania bydlisko v inom členskom štáte, než je príslušný štát.
III – Príslušné vnútroštátne právo
15. Článok 66 ods. 1 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991(5) o nezamestnanosti uvádza:
„Podmienkou nároku na dávku je, že nezamestnaný má zvyčajné bydlisko v Belgicku; okrem toho musí v Belgicku skutočne bývať.
Minister po vypočutí stanoviska riadiacej komisie určí prípady a okolnosti, za ktorých môžu byť dávky priznané nezamestnanej osobe, ktorá v skutočnosti v Belgicku nebýva.“
16. Výnimky z požiadavky skutočného bydliska, ktoré môže minister udeliť, sú obsiahnuté v článku 39 ministerského nariadenia z 26. novembra 1991 vykonávajúceho právne predpisy týkajúce sa nezamestnanosti, ktoré odkazuje na štyri osobitné situácie, za ktorých dočasný a krátky pobyt, konkrétne nie dlhší ako štyri týždne, nebráni priznaniu dávok.
17. Článok 89 ods. 1 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991, zmeneného a doplneného kráľovským nariadením z 22. novembra 1995(6), uvádza, že úplne nezamestnaná osoba vo veku najmenej 50 rokov môže byť na vlastnú žiadosť oslobodená od určitých požiadaviek stanovených v ostatných ustanoveniach kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991, ak jej bola ako úplne nezamestnanej osobe vyplatená dávka najmenej 312-krát počas posledných dvoch rokov pred podaním žiadosti. Uvedené požiadavky zahŕňajú povinnosť byť k dispozícii trhu práce a prijať akékoľvek vhodné zamestnanie, povinnosť osobne sa hlásiť príslušnému úradu práce alebo zúčastniť sa programu poradenstva a povinnosť zaregistrovať sa ako uchádzač o zamestnanie.
18. Článok 89 bol nedávno zmenený a doplnený kráľovským nariadením z 27. mája 2002,(7) ktoré nadobudlo účinnosť 1. júla 2002. V súlade s uvedenou zmenou a doplnením sa výnimka z požiadaviek uvedených v kráľovskom nariadení z 25. novembra 1991 pre staršie nezamestnané osoby líši podľa toho, či je nezamestnaná osoba staršia ako 50 rokov, alebo staršia ako 58 rokov. Nezamestnané osoby vo veku medzi 50 a 58 rokov tak môžu byť oslobodené od určitých požiadaviek, ale nie od povinnosti byť k dispozícii trhu práce a prijať akékoľvek vhodné zamestnanie, povinnosti osobne sa hlásiť príslušnému úradu práce alebo zúčastniť sa programu poradenstva a povinnosti zaregistrovať sa ako uchádzač o zamestnanie. Naopak, nezamestnané osoby vo veku nad 58 rokov sú od uvedených troch požiadaviek, rovnako ako aj od iných požiadaviek, oslobodené.
IV – Skutkové okolnosti a konanie pred vnútroštátnym súdom
19. Pán De Cuyper je belgický štátny príslušník narodený v roku 1942. V minulosti bol zamestnaný v Belgicku a v roku 1997 mu bola priznaná dávka v nezamestnanosti.
20. V roku 1998 bol podľa článku 89 ods. 1 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 oslobodený od povinnosti podriadiť sa obecnej kontrole. Uvedená výnimka mala tieto dôsledky:
– v prípade, že vykonával náhodnú činnosť, nemusel preukazovať, že uvedenú činnosť už vykonával v čase, keď vykonával činnosť v pracovnom pomere počas troch mesiacov pred podaním žiadosti o dávku,
– nepodliehal už povinnosti byť k dispozícii trhu práce a prijať akékoľvek vhodné zamestnanie, povinnosti dostaviť sa na úrad práce alebo zúčastniť sa programu poradenstva,
– bol oprávnený vykonávať na svoj vlastný účet a na neziskové účely akúkoľvek činnosť týkajúcu sa jeho vlastného majetku,
– bol oslobodený od požiadavky zaregistrovať sa ako uchádzač o zamestnanie.
21. Vo vyhlásení o osobných a rodinných pomeroch uskutočnenom v decembri 1999 pán De Cuyper potvrdil, že je slobodný a že býva v Bruseli.
22. Po rutinnej kontrole v apríli 2000 s cieľom overiť si správnosť vyhlásení poberateľa pozval Národný úrad práce (ďalej len „ONEM“) pána De Cuyper na pohovor do Bruselu, aby overil jeho rodinné pomery, a pán De Cuyper sa pohovoru riadne zúčastnil. Následne pred ONEM vyhlásil, že od januára 1999 býva na juhu Francúzska. Tam si kúpil loď, ktorú si renovuje na obydlie.
23. Pán De Cuyper priznal, že sa do Belgicka, kde používa zariadenú izbu, vracia približne raz za tri mesiace a že zmenu svojich pomerov neohlásil ONEM.
24. Na základe kontroly dospel ONEM k záveru, že pán De Cuyper má bydlisko vo Francúzsku spolu s priateľkou, ktorá je na dôchodku.
25. Pán De Cuyper sa nedostavil na vypočutie v júli 2000, na ktoré bol pozvaný, aby podal vyhlásenia na svoju obhajobu.
26. V septembri 2000 mu ONEM oznámil svoje rozhodnutie vylúčiť ho z nároku na dávku v nezamestnanosti so spätnou účinnosťou od roku 1999 z dôvodu, že nespĺňa požiadavku skutočného bydliska podľa článku 66 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 (ďalej len „povinnosť bydliska“).
27. Pán De Cuyper sa proti uvedenému rozhodnutiu odvolal na Tribunal du Travail de Bruxelles.
28. Podľa uznesenia vnútroštátneho súdu o návrhu na začatie prejudiciálneho konania z dokumentov predložených uvedenému súdu jasne vyplýva, že pán De Cuyper nemôže žiadať o žiadnu z ministerských výnimiek obsiahnutých v článku 39 ministerského nariadenia z 26. novembra 1991, a preto sa naňho vzťahuje požiadavka bydliska.
29. Za uvedených okolností položil Tribunal du Travail podľa článku 234 ES Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„Nepredstavuje povinnosť mať skutočné bydlisko v Belgicku, ktorou článok 66 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 o nezamestnanosti podmieňuje priznanie dávky v nezamestnanosti a ktorá sa vzťahuje na nezamestnanú osobu staršiu ako 50 rokov, ktorá je na základe článku 89 tohto kráľovského nariadenia oslobodená od povinnosti byť k dispozícii úradu práce, a tým aj od povinnosti byť k dispozícii trhu práce, prekážku slobody pohybu a pobytu, ktorá je priznaná každému občanovi Únie v článkoch 17 a 18 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva?
Spĺňa táto povinnosť mať bydlisko na území členského štátu, ktorý má právomoc priznať dávku v nezamestnanosti – vo vnútroštátnom práve odôvodnená potrebou kontrolovať, či sú splnené zákonné podmienky na vyplácanie dávok nezamestnaným, – požiadavku proporcionality, ktorej musí zodpovedať sledovanie tohto cieľa všeobecného významu, keďže táto povinnosť predstavuje obmedzenie slobody pohybu a pobytu, ktorú každému občanovi Únie priznávajú články 17 a 18 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva?
Nevyvoláva táto povinnosť bydliska diskrimináciu medzi občanmi Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, ktorý má právomoc priznať dávku v nezamestnanosti, tým, že toto právo priznáva osobám, ktoré nevyužívajú svoje právo na voľný pohyb a pobyt, uznané v článkoch 17 a 18 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva, ale upiera ho osobám, ktoré ho majú v úmysle realizovať, a to prostredníctvom odradzujúcich účinkov tohto obmedzenia?“
30. Pán De Cuyper, ONEM, Komisia, Belgicko, Francúzsko a Nemecko predložili písomné pripomienky a boli zastúpení na pojednávaní. Holandsko a Spojené kráľovstvo predložili pripomienky iba na pojednávaní.
V – Prejudiciálne otázky
31. Tribunal du Travail sa v podstate pýta, či požiadavka bydliska uplatňovaná ako podmienka nároku na dávku v nezamestnanosti voči nezamestnaným osobám vo veku nad 50 rokov, ktoré sú okrem iného oslobodené od povinnosti byť k dispozícii tr hu práce, predstavuje v rozpore s článkami 17 ES a 18 ES obmedzenie práva občanov Európskej únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území Spoločenstva.
32. Na účely určenia právnej úpravy Spoločenstva uplatniteľnej za týchto okolností je nevyhnutné posúdiť, ako by mala byť kvalifikovaná dávka platená nezamestnaným osobám vo veku nad 50 rokov, ktoré sú podľa vnútroštátnych predpisov o nárokoch na dávky v nezamestnanosti oslobodené okrem iného od povinnosti byť k dispozícii trhu práce (ďalej len „dávka“ alebo „predmetná dávka“).
Kvalifikácia dávky
33. Pán De Cuyper, ONEM, Belgicko, Francúzsko a Nemecko vychádzajú z toho, že predmetná dávka je dávkou v nezamestnanosti v zmysle nariadenia č. 1408/71. Komisia zastáva opačný názor.
34. Zdá sa byť jasné, že na rozdiel od tvrdení Komisie sa článok 7 nariadenia č. 1612/68 na túto vec nevzťahuje.
35. Ako tvrdilo na pojednávaní Spojené kráľovstvo, uvedené ustanovenie priznáva pracovníkovi, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, právo požívať na území iného členského štátu rovnaké sociálne a daňové výhody ako pracovníci, ktorí sú štátnymi príslušníkmi uvedeného druhého členského štátu.
36. Pán De Cuyper sa naopak dožaduje rovnakého zaobchádzania, aké požívajú štátni príslušníci členského štátu, ktorého je tiež štátnym príslušníkom, ktorí majú naďalej bydlisko v uvedenom štáte.
37. Predmetnú dávku preto nemožno kvalifikovať ako sociálnu výhodu v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68.
38. Komisia ďalej uvádza, že právo na dávku v nezamestnanosti predpokladá, že nezamestnaná osoba je k dispozícii na umiestnenie na trh práce zo strany úradu práce, na ktorom je registrovaná. V tejto veci bol pán De Cuyper oslobodený od požiadavky byť k dispozícii trhu práce podľa článku 89 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991.
39. Vo svojich písomných pripomienkach Komisia argumentovala, že dávka, ktorú si nárokoval pán De Cuyper, by mohla byť považovaná za dávku „pri predčasnom odchode do dôchodku“. Na pojednávaní však navrhla, že dávka by nemusela byť nevyhnutne považovaná za dávku pri predčasnom odchode do dôchodku, ale skôr za dávku sui generis . V každom prípade podľa Komisie dávka nepatrí do pôsobnosti nariadenia č. 1408/71.
40. Na podporu uvedeného argumentu cituje vec Otte,(8) v ktorej Súdny dvor odlíšil dávku v nezamestnanosti podľa nariadenia č. 1408/71 od adaptačných dávok poskytovaných v podobe nepovinných dotácií starším baníkom – ktorí sa stali nezamestnanými v dôsledku reštrukturalizácie nemeckého priemyslu ťažby uhlia(9) – od okamihu prepustenia až do dosiahnutia dôchodkového veku. Komisia upriamuje pozornosť na skutočnosť, že od príjemcov adaptačných dávok sa nevyžadovalo, aby sa zaregistrovali ako uchádzači o zamestnanie alebo aby boli naďalej k dispozícii trhu práce – čo sú dve požiadavky, od ktorých je oslobodený aj pán De Cuyper podľa kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991. Poznamenáva, že vo veci Otte Súdny dvor uviedol, že podmienky na priznanie adaptačnej dávky, ktoré sa odvodzujú od jej cieľa vzťahujúceho sa k politike zamestnanosti, najmä cieľa vyňať prepustených pracovníkov z pôsobnosti poistenia v nezamestnanosti, sa jasne odlišujú od podmienok, ktoré charakterizujú dávku v nezamestnanosti v zmysle článku 4 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 1408/71.(10)
41. Je pravda, že dávka vo veci Otte je podobná dávke vyplácanej pánovi De Cuyper v tom, že žiadateľ o dávku je oslobodený od požiadaviek zaregistrovať sa ako uchádzač o zamestnanie a byť k dispozícii trhu práce.
42. Adaptačnú dávku vo veci Otte však treba vnímať v jej vlastnom kontexte ako dávku vyplácanú starším baníkom, ktorí sa stali nezamestnanými v dôsledku reštrukturalizácie nemeckého priemyslu ťažby uhlia. Súdny dvor totiž uviedol, že prvoradým účelom adaptačnej dávky je zabezpečiť, aby pracovníci, ktorí boli prepustení v nadväznosti na racionalizačné opatrenie, mali nejaký príjem a aby „tým boli vyňatí z pôsobnosti poistenia v nezamestnanosti“(11) .
43. Uvedený kontext je jasne odlišný od kontextu, v ktorom pán De Cuyper žiadal o dávku.
44. Adaptačnú dávku od tejto veci odlišujú tiež ďalšie charakteristiky. Bola priznaná nezamestnanej osobe, ktorá mala blízko k splneniu podmienok na vznik nároku na starobný dôchodok.(12) Od poberateľa adaptačnej dávky sa nevyžadovalo, aby sa zdržal vykonávania činnosti ako zamestnanec alebo ako samostatne zárobkovo činná osoba, z ktorej príjem prevyšuje určenú hornú hranicu, zatiaľ čo v tejto veci môže podľa článku 25 ods. 3 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 nezamestnaná osoba vykonávať iba akúkoľvek činnosť týkajúcu sa jej vlastného majetku, a to na vlastný účet a neziskové účely.
45. Okrem toho skutočnosť, že predmetná dávka má málo spoločného s dávkou v starobe, podporuje názor, že by nemala byť považovaná za dávku pri predčasnom odchode do dôchodku.
46. Ako dávky v starobe boli kvalifikované dávky s týmito charakteristikami: dávky sú priznávané starším štátnym príslušníkom na zabezpečenie životného minima(13) a osobám závislým od existencie práva na dôchodok; vypláca ich inštitúcia dôchodkového zabezpečenia; výpočet výšky dávky sa robí odkazom na kritériá vzťahujúce sa na dôchodok; dávka je určená ako doplnok k starobnému dôchodku.(14)
47. Žiadna z uvedených charakteristík nepripomína podmienky na udelenie dávky, o ktorú ide v tejto veci. Okrem skutočnosti, že je vyplácaná osobám vo veku nad 50 rokov, ktoré nemusia byť k dispozícii trhu práce, sa dávka ničím iným na dávku v starobe nepodobá.
48. Preto by malo byť zamietnuté tvrdenie Komisie, že dávka, ktorú si nárokoval pán De Cuyper, je dávkou pri predčasnom odchode do dôchodku.
49. Okrem požiadavky bydliska je na udelenie dávky podľa článku 89 ods. 1 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 potrebné spĺňať podmienky, že daná osoba je nezamestnaná, má viac ako 50 rokov a bola jej ako nezamestnanej osobe vyplatená dávka najmenej 312-krát počas posledných dvoch rokov pred podaním žiadosti.
50. Uvedené podmienky sa jasne vzťahujú na riziko nezamestnanosti. To, že naznačujú, že dávka je dávkou v nezamestnanosti, nie je podľa môjho názoru, prevážené výnimkou z povinnosti zaregistrovať sa ako uchádzač o zamestnanie a byť k dispozícii trhu práce – čo sú podmienky, ktoré sa zvyčajne spájajú s nárokom na dávku v nezamestnanosti.
51. Uvedená výnimka podľa môjho názoru ani nemení postavenie pána De Cuyper ako nezamestnanej osoby. Ako uviedol na pojednávaní ONEM, belgická právna úprava stavia staršie nezamestnané osoby na roveň mladších nezamestnaných osôb. Staršie nezamestnané osoby na rozdiel od osôb, ktoré odišli predčasne do dôchodku, nemajú byť považované za osoby, ktoré definitívne opustili trh práce, napriek akejkoľvek výnimke z požiadavky registrovať sa ako uchádzač o zamestnanie a z požiadavky byť k dispozícii trhu práce; staršie nezamestnané osoby sa môžu následne vrátiť do zamestnania.
52. Možno tiež poznamenať, že v súlade s kráľovským nariadením z 27. mája 2002 od júla 2002 už nemôžu staršie nezamestnané osoby vo veku do 58 rokov žiadať o výnimku z požiadavky registrovať sa ako uchádzač o zamestnanie a byť k dispozícii trhu práce.
53. V uznesení vnútroštátneho súdu o návrhu na začatie prejudiciálneho konania nenachádzam nič, čo by naznačovalo, že dávka, ktorú si pán De Cuyper nárokuje, sa nejakým spôsobom líši od dávok vyplácaných po nedobrovoľnej nezamestnanosti, a som preto názoru, že ju možno kvalifikovať ako dávku v nezamestnanosti podľa článku 4 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 1408/71.
Kontext dávky v nezamestnanosti
54. Právna úprava dávok týkajúcich sa nedobrovoľnej nezamestnanosti zaujíma osobitné miesto v rámci systémov sociálneho zabezpečenia.
55. Cieľom týchto dávok je ponúknuť záruku podpory pre zamestnancov a členov ich rodín v prípade dočasnej a nedobrovoľnej nezamestnanosti.
56. Osobami oprávnenými na také dávky sú teda ľudia tvoriaci súčasť aktívneho pracujúceho obyvateľstva na riadnom trhu práce. Obvykle majú dávky charakter platby, ktorá má – až do určitej maximálnej výšky – súvis s výškou poslednej mzdy.
57. Dávky sú financované buď všeobecnými daňami, alebo špecifickejšími kolektívnymi odvodmi, ktoré sa viažu na hlavný príjem z pracovnej činnosti.
58. Z týchto charakteristík vyplýva, že osoby poberajúce dávku v nezamestnanosti musia zostať k dispozícii trhu práce; musia byť teda zaregistrovaní na orgáne, ktorý im pomáha nájsť nové pracovné miesto. Osoby oprávnené na dávky musia navyše prijať akúkoľvek ponuku vhodného zamestnania a nesmú vykonávať žiadne činnosti, z ktorých by získavali príjem nad rámec svojej dávky v nezamestnanosti.
59. Cieľom týchto požiadaviek – ktoré musia byť v zásade prísne uplatňované – je zabrániť neoprávnenému používaniu alebo zneužívaniu dávok v nezamestnanosti a zabrániť nekalej súťaži na trhu práce zo strany osôb poberajúcich dávky v nezamestnanosti.
60. Dávky v nezamestnanosti, ako odvetvie sociálneho zabezpečenia osobitne určené pre pracujúce obyvateľstvo, sa od 80. rokov 20. storočia stále vo väčšej miere používajú ako nástroj trhu práce a politiky zamestnanosti.
61. V mnohých (najmä kontinentálnych) štátoch bola taká právna úprava sociálneho zabezpečenia používaná na podporu politiky, pri ktorej starší účastníci trhu práce uvoľňujú miesto mladším uchádzačom o zamestnanie. V kontexte takejto politiky boli takíto starší zamestnanci, ktorí sa stali nezamestnanými, úplne alebo sčasti oslobodení od požiadavky byť k dispozícii trhu práce. Zdá sa, že toto je motivácia belgickej právnej úpravy z roku 1991 uplatňovanej v tejto veci.
62. V iných, najmä škandinávskych štátoch je právna úprava sociálneho zabezpečenia nezamestnaných používaná ako prostriedok na uplatňovanie „aktívnej“ politiky trhu práce tak, že právo na dávku a jej výška závisia aj od aktívnej účasti na rekvalifikačných programoch zameraných na udržanie alebo zvýšenie zárobkovej schopnosti dotknutých uchádzačov o zamestnanie na trhu práce.
63. V poslednej dobe sa politika trhu práce vo väčšine štátov EÚ zameriava na čo najväčšiu možnú účasť starších zamestnancov na trhu práce. Táto skutočnosť zjavne súvisí s problémami týkajúcimi sa starnutia európskeho obyvateľstva. Taká politika viedla k oveľa prísnejšiemu uplatňovaniu kritéria disponibility na trhu práce na staršie nezamestnané osoby, než aké bolo donedávna obvyklé. Táto zmena je tiež zrejmá z kráľovského nariadenia z 27. mája 2002.(15)
64. Okrem klasických argumentov proti prenosu dávky v nezamestnanosti do zahraničia, ako sú prevencia zneužívania a nekalej súťaže na trhu práce – je teda tiež relevantný argument, že štáty musia byť schopné používať takú dávku ako nástroj trhu práce a politiky zamestnanosti.
65. Použitie kritéria disponibility na trhu práce členskými štátmi ako nástroja „aktívnej“ politiky trhu práce je zjavne v súlade s vymedzením právomocí podľa ustanovení Zmluvy týkajúcich sa zamestnanosti a sociálnych vecí.
66. Článok 125 ES uvádza, že členské štáty a Spoločenstvo pracujú na rozvoji koordinovanej stratégie zamestnanosti a najmä na podpore kvalifikovanej, vyškolenej a pružnej pracovnej sily a trhov práce reagujúcich na hospodárske zmeny so zreteľom na dosiahnutie cieľov vymedzených v článku 2 EÚ a v článku 2 ES. Uvedené ciele zahŕňajú podporu vysokej úrovne zamestnanosti a sociálnej ochrany v rámci Spoločenstva.
67. Podľa článku 126 ods. 1 ES členské štáty prispievajú k dosiahnutiu týchto cieľov prostredníctvom svojej politiky zamestnanosti.
68. Článok 125, článok 127 ods. 1 a článok 129 ES poukazujú na koordinujúcu a doplňujúcu úlohu, ktorú má zaujímať Spoločenstvo vo vzťahu k politike zamestnanosti členských štátov a podpore vysokej úrovne zamestnanosti. Právomoc členských štátov v tejto oblasti však musí byť podľa článku 127 ods. 1 ES rešpektovaná. Podporné opatrenia prijaté Spoločenstvom nesmú podľa článku 129 druhého odseku ES zahŕňať zosúlaďovanie zákonov a iných právnych predpisov členských štátov.
69. Z hľadiska toho, čo je relevantné v tejto veci, článok 136 ES, ktorý sa týka sociálnych ustanovení, uvádza, že Spoločenstvo a členské štáty budú mať za svoj cieľ podporu zamestnanosti, zlepšené životné a pracovné podmienky a primeranú sociálnu ochranu so zreteľom na permanentne vysokú zamestnanosť a boj proti vylučovaniu z trhu práce a s týmto cieľom Spoločenstvo a členské štáty uskutočňujú opatrenia, ktoré zohľadňujú rozmanité formy vnútroštátnych praktík.
70. Článok 137 ods. 1 ES okrem iného uvádza, že Spoločenstvo podporuje a dopĺňa činnosti členských štátov v oblasti sociálneho zabezpečenia a sociálnej ochrany pracovníkov a ochrany pracovníkov pri skončení pracovnej zmluvy.
71. Ustanovenia prijaté podľa článku 137 ES nesmú podľa článku 137 ods. 4 prvej zarážky ES ovplyvniť právo členských štátov definovať základné zásady svojich systémov sociálneho zabezpečenia a nesmú významnou mierou ovplyvňovať ich finančnú rovnováhu.
72. Skrátka je jasné, že právomoc určovať politiku zamestnanosti a sociálneho zabezpečenia majú predovšetkým členské štáty, zatiaľ čo Spoločenstvo zaujíma koordinačnú a doplňujúcu úlohu.
73. Zdá sa, že zákonodarca Spoločenstva umožnil členským štátom používať dávku v nezamestnanosti ako nástroj trhu práce a politiky zamestnanosti pri revízii nariadenia č. 1408/71, ktorého nové znenie (nariadenie č. 883/2004)(16) naďalej výslovne vylučuje prenos dávky v nezamestnanosti do zahraničia.
Možnosť prenosu dávky v nezamestnanosti do zahraničia podľa nariadenia č. 1408/71
74. Vo svetle uvedeného kontextu, ktorý vysvetľuje motiváciu obmedzenia prenosu dávky v nezamestnanosti do zahraničia, treba následne preskúmať, ako sa uvedená zásada odráža v ustanoveniach nariadenia č. 1408/71 a ako sa uvedené ustanovenia uplatnia za okolností tejto veci.
75. Článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 sa týka upustenia od podmienok bydliska obsiahnutých vo vnútroštátnej právnej úprave systémov sociálneho zabezpečenia. Obsahuje zákaz znižovania, upravovania, pozastavenia, odňatia alebo odobratia určitých dávok sociálneho zabezpečenia z dôvodu, že príjemca má bydlisko na území iného členského štátu, ako je štát, kde sa nachádza inštitúcia zodpovedná za vyplácanie. Dávky sociálneho zabezpečenia uvedené v článku 10 ods. 1, na ktoré sa uvedený zákaz vzťahuje, nezahŕňajú dávku v nezamestnanosti.
76. Preto ako poznamenáva ONEM, nariadenie č. 1408/71 vo všeobecnosti nezakazuje ani požiadavku bydliska, ani pozastavenie vyplácania dávky z dôvodu, že poberateľ má bydlisko v inom členskom štáte, pokiaľ ide o vnútroštátne predpisy upravujúce dávku v nezamestnanosti.
77. Vo vzťahu k všeobecnému tvrdeniu, že obmedzenia prenosu nároku na dávky v nezamestnanosti do zahraničia nie sú zakázané, pozná nariadenie č. 1408/71 dve výnimky.
78. Článok 69 upravuje nárok na dávku v nezamestnanosti vtedy, keď nezamestnaná osoba odíde do iného členského štátu na obdobie nepresahujúce tri mesiace ako registrovaný uchádzač o zamestnanie, aby tam hľadala prácu. Článok 71 ods. 1 upravuje nárok na dávku v nezamestnanosti pre nezamestnané osoby, ktoré počas svojho posledného zamestnania mali bydlisko na území iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sú poistené na účely sociálneho zabezpečenia.
79. Situácia pána De Cuyper nesúvisí s okolnosťami upravenými v článkoch 69 a 71. Platí preto všeobecné tvrdenie, že neexistuje žiaden zákaz ukladania požiadavky bydliska v súvislosti s nárokom na dávku v nezamestnanosti.
80. Komisia tvrdí, že byť k dispozícii trhu práce a uchádzať sa o zamestnanie sú požiadavky, ktoré nemožno oddeliť od postavenia nezamestnanej osoby, a že odôvodňujú obmedzenie možnosti preniesť nárok na dávku v nezamestnanosti do zahraničia. Argumentuje, že keďže belgické zákonodarstvo zrušilo uve dené požiadavky pre nezamestnané osoby vo veku nad 50 rokov, obmedzenie prenosu nároku na dávky v nezamestnanosti do zahraničia sa už viac nezdá byť opodstatnené.
81. Uvedený argument by mohol byť silný, ak by boli členské štáty nariadením č. 1408/71 zaviazané neobmedzovať taký nárok z dôvodov vzťahujúcich sa na opätovné zamestnávanie.
82. Článok 10 ods. 1 spoločne s pravidlami  týkajúcimi sa nároku na dávku v nezamestnanosti zjavne naznačujú opak: členským štátom sa nezakazuje obmedzovanie prenosu nároku do zahraničia. Bolo by zvláštne, ak by sa uvedené ustanovenia vykladali v tom zmysle, že členské štáty musia odôvodniť také pravidlo, ako je to, o ktoré ide v tejto veci, ktoré ukladá obmedzenia pre prenos nároku do zahraničia.
83. Z vyššie uvedených dôvodov ustanovenia nariadenia č. 1408/71 neoprávňujú nezamestnanú osobu, od ktorej sa nevyžaduje, aby bola k dispozícii trhu práce, na dávku v nezamestnanosti, ak má bydlisko v inom členskom štáte, ako je príslušný štát.
84. Okrem toho existujú dôležité praktické dôvody na neumožnenie prenosu dávky v nezamestnanosti do zahraničia, o ktorých som sa už zmienil(17) a na ktoré poukázalo viacero účastníkov konania vo svojich vyhláseniach.
85. Po prvé, členské štáty musia byť schopné použiť dávky v nezamestnanosti ako nástroj svojej politiky trhu práce a zamestnanosti, a to platí osobitne vzhľadom na prísnejšie uplatňovanie kritéria disponibility na trhu práce voči starším nezamestnaným osobám v posledných rokoch. Požiadavka bydliska je zjavne nevyhnutná na zabezpečenie uspokojivého uplatňovania takej politiky.
86. Po druhé, ako uvádza Francúzsko, nezamestnaná osoba má najväčšiu príležitosť nájsť prácu v štáte posledného zamestnania. Je preto v záujme politiky zamestnanosti, aby bol nárok na dávku v nezamestnanosti podmieňovaný bydliskom v uvedenom štáte.
87. Po tretie, ako tvrdia ONEM, Francúzsko a Nemecko, povinnosť bydliska je nevyhnutná na to, aby bolo možné vykonávať kontroly rodinných pomerov a akejkoľvek zárobkovej činnosti žiadateľa, ktoré by mohli ovplyvniť nárok na dávku v nezamestnanosti. Také kontroly sú nevyhnutné na zamedzenie zneužívania dávky. Okrem výnimočných situácií uvedených v článkoch 69 a 71 nariadenia č. 1408/71, ktoré sa na tento prípade nevzťahujú, neexistuje žiadna organizovaná spolupráca medzi orgánmi členských štátov na monitorovanie pomerov osoby poberajúcej dávku v nezamestnanosti, ktorá odíde z príslušného členského štátu do iného členského štátu.
88. V tomto prípade teda neexistuje žiaden systém monitorovania na vykonávanie kontrol rodinných pomerov pána De Cuyper a akejkoľvek zárobkovej činnosti, ktorú by mohol vykonávať počas pobytu vo Francúzsku. Pri neexistencii žiadneho systému spolupráce medzi belgickými a francúzskymi orgánmi na monitorovanie spĺňania podmienok nároku na dávku v nezamestnanosti by na kontrolu uvedených záležitostí nemali právomoc orgány ani jedného z týchto štátov.
89. Z toho vyplýva, že požiadavka bydliska je vhodná na zabezpečenie účinných kontrol rodinných pomerov a akejkoľvek zárobkovej činnosti nezamestnanej osoby.
90. Po štvrté, umožniť prenos dávok v nezamestnanosti do zahraničia by znamenalo dovoliť nekalú súťaž na trhu práce členského štátu, do ktorého nezamestnaná osoba odchádza. Uvedený výsledok by jasne nastal, ak by mohli štátni príslušníci jedného členského štátu s takým nárokom vstúpiť na trh práce druhého členského štátu: mali by nespravodlivú finančnú výhodu oproti štátnym príslušníkom druhého členského štátu, ktorí sa usilovali vstúpiť na trh práce, ale ktorých príjem samozrejme vo všeobecnosti nie je dotovaný.
91. Po piate, ako uviedlo Holandsko na pojednávaní, musí byť zachovaná spojitosť medzi financovaním dávok a ich vyplácaním. Vyplácanie dávok z rozpočtu členského štátu je vyjadrením solidarity medzi jeho obyvateľmi. Je prostriedkom podpory sociálnej súdržnosti a zamedzuje sociálnemu vylúčeniu a problémom, ktoré spôsobuje. Prenos dávok do zahraničia by mohol podkopať sociálnu súdržnosť a viesť k tomu, že obyvatelia jedného členského štátu by niesli neprimerané finančné bremeno.
Uplatnenie článku 17 ES a článku 18 ES v prípade, že sa na vec vzťahuje nariadenie č. 1408/71
92. V prípade, že sa zistí, že nariadenie č. 1408/71 sa vzťahuje na túto vec, problémom zostáva, ako sa prejudiciálne otázky majú posúdiť vo svetle článkov 17 ES a 18 ES.
Tvrdenia účastníkov konania
93. Pán De Cuyper tvrdí, že požiadavka bydliska obsiahnutá v článku 66 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 porušuje právo občanov Únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území Spoločenstva. Komisia má podobný názor bez ohľadu na to, či sa predmetná dávka považuje za sociálnu výhodu v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68 alebo za dávku v nezamestnanosti podľa nariadenia č. 1408/71.
94. Pán De Cuyper tvrdí, že požiadavka bydliska odrádza občana Únie od výkonu práva slobodne sa pohybovať tým, že odníma nárok na dávku v nezamestnanosti pri odchode do iného členského štátu. Argumentuje, že v jeho prípade sa mu v skutočnosti bráni vo výkone uvedeného práva, keďže bez uvedeného nároku už nemá dostatok prostriedkov, aby sa nestal finančným bremenom pre členský štát, do ktorého odchádza, a stráca tak právo zdržiavať sa vo Francúzsku podľa smernice 90/364(18) . Tvrdí, že požiadavka bydliska je neprimeraná cieľu kontrolovať dodržiavanie podmienok na nárok na predmetnú dávku najmä vtedy, keď bola udelená výnimka z povinnosti hlásiť sa úradu práce a byť k dispozícii trhu práce. Navyše tvrdí, že pri porovnaní osôb s nárokom na dávku požiadavka bydliska tiež diskriminuje poberateľov, ktorí vykonajú svoje právo občana Únie odísť do iného členského štátu, vo vzťahu k osobám, ktoré zostávajú v Belgicku.
95. Komisia tvrdí, že ak je dávka kvalifikovaná ako sociálna výhoda podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68, odmietnutie priznať ju v prípade, ak poberateľ odchádza do iného členského štátu, porušuje právo občana Únie na rovnaké zaobchádzanie so štátnymi príslušníkmi členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom a ktorí zostávajú v uvedenom štáte. Podľa jej názoru vo veci Pusa(19) Súdny dvor uplatnil takúto argumentáciu na situáciu fínskeho štátneho príslušníka s bydliskom v Španielsku, ktorý požadoval rovnaké zaobchádzanie ako s fínskymi štátnymi príslušníkmi s bydliskom vo Fínsku.
96. Komisia uvádza, že objektívne dôvody súvisiace s potrebou zabezpečiť, aby mal poberateľ spojitosť s príslušným trhom práce, sú bezvýznamné vzhľadom na výnimku z povinnosti byť k dispozícii trhu práce. Ďalej dôvody súvisiace s administratívnymi ťažkosťami pri kontrole dodržiavania podmienok na udelenie dávky nemôžu odôvodniť odchýlku od pravidiel práva Spoločenstva, pričom uvedená zásada sa uplatňuje najmä vtedy, keď sa tvrdí, že je obmedzovaný výkonu jednej zo základných slobôd.(20)
97. Ak sa dávka kvalifikuje ako dávka v nezamestnanosti podľa nariadenia č. 1408/71, Komisia tvrdí, že podmienky vzťahujúce sa na nárok môžu byť odôvodnené tým, že súvisia s podporovaním uchádzania sa o zamestnanie. Keďže bola udelená výnimka z povinnosti uchádzať sa o zamestnanie, obmedzenie prenosu nároku na dávky v nezamestnanosti do zahraničia už nie je odôvodnené.
98. ONEM, Belgicko, Francúzsko a Nemecko tvrdia, že odôvodnené môže byť akékoľvek obmedzenie práva občanov Únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov.
99. ONEM tvrdí, že obmedzenie práva slobodne sa pohybovať vyplývajúce z požiadavky bydliska je odôvodnené zásadou obsiahnutou v nariadení č. 1408/71, že nárok na dávky v nezamestnanosti nemožno preniesť do zahraničia, a skutočnosťou, že nemôže vykonávať kontroly nevyhnutné na zabezpečenie dodržiavania podmienok na nárok na dávku v nezamestnanosti. Keďže bydlisko v Belgicku sa vyžaduje na to, aby ONEM zabezpečil, že dávky nie sú vyplácané neoprávnene, povinnosť bydliska je primeraná. Uvedená požiadavka sa uplatňuje bez ohľadu na štátnu príslušnosť a nevyplýva z nej preto nerovnaké zaobchádzanie.
100. Francúzsko tvrdí, že požiadavka bydliska môže byť odôvodnená troma dôvodmi. Po prvé, vo veci Müller‑Fauré(21) Súdny dvor vyslovil, že pri neexistencii harmonizácie je úlohou členských štátov určiť podmienky, za ktorých sa priznávajú dávky sociálneho zabezpečenia. Preto sa vo všeobecnosti môžu členské štáty rozhodnúť, aké podmienky stanovia na udelenie dávok v nezamestnanosti. Po druhé, požiadavka bydliska je odôvodnená, pretože nezamestnaná osoba má najväčšiu príležitosť nájsť si prácu v štáte posledného zamestnania. Po tretie, je tiež odôvodnená potrebou vykonávať kontroly akejkoľvek zárobkovej činnosti vykonávanej príjemcom a jeho rodinných pomerov.
101. Nemecko tvrdí, že povinnosť bydliska sleduje legitímny cieľ zaručiť kontrolu požiadaviek oprávňujúcich príjemcu na dávku v nezamestnanosti a zabrániť akémukoľvek zneužívaniu priznávania takých dávok. Keďže neexistujú žiadne iné prostriedky na zabezpečenie dosiahnutia uvedeného cieľa než kontroly na mieste, požiadavka bydliska je vhodná a podľa Nemecka aj proporcionálna. Z článkov 12 ES a 18 ES môže vyplynúť zákaz diskriminácie iba pre právnu úpravu priamo sa vzťahujúcu na slobodu pohybu a slobodu pobytu v inom členskom štáte.
Posúdenie
102. Pán De Cuyper je belgický štátny príslušník s bydliskom vo Francúzsku. Je občanom Únie, ktorý vykonal právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov. Jeho žaloba podaná na vnútroštátny súd je dôsledkom skutočnosti, že nárok na dávku, ktorú dostával v čase, keď mal bydlisko v Belgicku, stratil odchodom do Francúzska.
103. Uvedené okolnosti patria do pôsobnosti práva Spoločenstva, a pán De Cuyper sa preto môže oprieť o práva, ktoré mu právo Spoločenstva priznáva, najmä právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov.(22)
104. Na to, aby sa uplatnil článok 18 ES, netreba preukázať diskrimináciu.
105. Uvedené ustanovenie priznáva občanovi Únie právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, rešpektujúc obmedzenia a podmienky stanovené v Zmluve a v predpisoch prijatých na jej vykonanie. Zo znenia uvedeného ustanovenia nevyplýva, že sa uplatňuje iba vtedy, keď je zistená existencia diskriminácie.
106. Okrem toho dokonca aj vtedy, keď je sloboda pohybu v iných ohľadoch výslovne zaručená v Zmluve zákazom diskriminácie, Súdny dvor vykladal uvedené právo tak, že vylučuje aj nediskriminačné opatrenia.(23) Judikatúra k článku 39 ES ilustruje, že napríklad sloboda pohybu pracovníkov môže vylučovať nediskriminačné opatrenia.(24)
107. Nezdá sa preto nevyhnutné vykladať článok 18 ES, ktorý upravuje právo slobody pohybu a pobytu bez odkazu na zákaz diskriminácie, tak, že sa môže uplatniť iba vtedy, keď je opatrenie diskriminačné.
108. Otázkou je skôr to, či konkrétne opatrenie ukladá akékoľvek obmedzenie výkonu práva občana Únie na slobodný pohyb a pobyt, a ak áno, či možno také obmedzenie odôvodniť.
109. V tejto veci sa treba pýtať, či je požiadavka bydliska neodôvodneným obmedzením pre osoby, ktoré toto právo vykonajú.
110. Účinkom požiadavky bydliska je zjavne obmedzenie práva občana Únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území Spoločenstva.
111. Treba preto posúdiť, či také obmedzenie možno odôvodniť podľa článkov 17 ES a 18 ES.
112. Ako tvrdia ONEM a Belgicko, v článku 18 ods. 1 ES sa uvádza, že podlieha obmedzeniam a podmienkam stanoveným v Zmluve a v predpisoch prijatých na jej vykonanie; článok 42 ES zakotvuje prijatie takých opatrení v oblasti sociálneho zabezpečenia, ktoré sú nevyhnutné na zabezpečenie voľného pohybu pracovníkov; keďže nariadenie č. 1408/71 bolo prijaté na základe článku 42 ES, kvalifikuje sa ako opatrenie prijaté na vykonanie Zmluvy podľa článku 18 ods. 1 ES.
113. Podľa môjho názoru preto niet pochýb o tom, že právo na voľný pohyb podľa článku 18 ES je obmedzené všeobecnou zásadou vyplývajúcou z nariadenia č. 1408/71, že dávku v nezamestnanosti nemožno preniesť do zahraničia.
114. Uvedený názor je podporený judikatúrou, ktorú cituje Francúzsko a podľa ktorej právo Spoločenstva nezasahuje do právomocí členských štátov organizovať svoje systémy sociálneho zabezpečenia. Nariadenie č. 1408/71 navzájom prepája, a nie harmonizuje systémy sociálneho zabezpečenia členských štátov tak, aby vnútroštátna právomoc zostala zachovaná. Ako už Súdny dvor konštatoval, pri neexistencii harmonizácie je úlohou členských štátov určiť podmienky, za akých sa priznávajú dávky sociálneho zabezpečenia.(25)
115. Vo všeobecnosti potom nie je úlohou Spoločenstva zasahovať do stanovovania takých podmienok, ako to vyplýva aj z článku 137 ES.(26)
116. Okrem toho konštatovanie, že požiadavka bydliska je neodôvodneným obmedzením voľného pohybu občana Únie, by úplne oslabilo účel pravidiel o dávke v nezamestnanosti obsiahnutých v nariadení č. 1408/71 a bolo by v rozpore s článkom 10 ods. 1 uvedeného nariadenia.
117. Niet dôvodu domnievať sa, že účelom zavedenia článkov Zmluvy o občianstve bolo, aby mali uvedený účinok.
118. Z toho vyplýva, že z hľadiska práva Spoločenstva podmienka uložená členským štátom, aby mal poberateľ dávky v nezamestnanosti bydlisko v uvedenom štáte, nie je v rozpore s článkami 17 ES a 18 ES.
119. Požiadavka bydliska uložená článkom 66 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 preto neporušuje články 17 ES a 18 ES: také obmedzenie práva občana Únie na slobodný pohyb a pobyt je odôvodnené tým, že podľa ustanovení nariadenia č. 1408/71 nie je možné preniesť nárok na dávky v nezamestnanosti do iného členského štátu.
VI – Návrh
120. Vzhľadom na uvedené dôvody zastávam názor, že Súdny dvor by mal na prejudiciálne otázky položené Tribunal du Travail odpovedať takto:
Požadovať ako podmienku na priznanie dávky v nezamestnanosti podľa článku 66 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 od nezamestnanej osoby vo veku nad 50 rokov, ktorá požíva oslobodenie podľa článku 89 uvedeného nariadenia, aby mala bydlisko v Belgicku, nie je v rozpore s článkami 17 ES a 18 ES.
(1) .
(2)
–	Nariadenie Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, 1968, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15), zmenené a doplnené nariadením Rady (EHS) č. 2434/92 z 27. júla 1992 (Ú. v. ES L 245, 1992, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 69).
(3)
–	Nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení prijatom nariadením Rady (EHS) č. 2001/83 (Ú. v. ES L 230, 1983, s. 6, príloha I). Text nariadenia v znení zmien a doplnení možno nájsť v prvej časti prílohy A nariadenia Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3).
(4)
–	Článok 1 písm. q).
(5)
–	Moniteur belge
z 31. decembra 1991.
(6)
–	Moniteur Belge
z 8. decembra 1995.
(7)
–	Moniteur Belge
z 11. júna 2002.
(8)
–	Rozsudok z 11. júla 1996, C‑25/95, Zb. s. I‑3745.
(9)
–	Pozri body 5 a 6 rozsudku.
(10)
–	Bod 37.
(11)
–	Bod 27.
(12)
–	Vo veci Otte by bola adaptačná dávka vyplatená iba vtedy, ak by žiadateľ splnil podmienky na nárok na starobný dôchodok do piatich rokov, keby si bol udržal svoje pracovné miesto (pozri bod 6 rozsudku).
(13)
–	Rozsudok z 5. mája 1983, Piscitello, 139/82, Zb. s. 1427, body 11 a 16.
(14)
–	Rozsudok zo 6. júla 2000, Movrin, C‑73/99, Zb. s. I‑5625, body 39 a 40.
(15)
–	Pozri bod 18 vyššie.
(16)
–	Nariadenie (ES) Európskeho parlamentu a Rady 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72). Pozri najmä články 64 a 65.
(17)
–	Pozri bod 64.
(18)
–	Smernica Rady 90/364/EHS z 28. júna 1990 o práve pobytu (Ú. v. ES L 180, 1990, s. 26; Mim. vyd. 20/001, s. 3).
(19)
–	Rozsudok z 29. apríla 2004, C‑224/02, Zb. s. I‑5763, body 18 až 32.
(20)
–	V tejto súvislosti sa Komisia opiera o rozsudok z 26. januára 1999, Terhoeve (C‑18/95, Zb. s. I‑345).
(21)
–	Rozsudok z 13. mája 2003, C‑385/99, Zb. s. I‑4509.
(22)
–	Rozsudok z 11. júla 2002, D'Hoop, C‑224/98, Zb. s. I‑6191, body 27 až 29.
(23)
–	Vo vzťahu k voľnému pohybu služieb pozri rozsudok z 25. júla 1991, Säger, C‑76/90, Zb. s. I‑4221, bod 12. V kontexte voľného pohybu kapitálu pozri rozsudky zo 16. mája 2002, Francúzsko/Komisia, C‑482/99, Zb. s. I‑4397, bod 41, a zo 4. júna 2002, Komisia/Portugalsko, C‑367/98, Zb. s. I‑4731, bod 45.
(24)
–	Rozsudky z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 103, a z 27. januára 2000, Graf, C‑190/98, Zb. s. I‑493, bod 18.
(25)
–	Rozsudok Müller-Fauré a Van Riet, už citovaný v poznámke pod čiarou 21, bod 100.
(26)
–	Pozri body 69 a 70 vyššie.