62003CC0466(01)
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
VERICA TRSTENJAK
prednesené 8. marca 2006 (
1
)
Vec C-466/03
Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft mbH
proti
Spolkovej krajine Bádensko-Württembersko
„Smernica 69/335/EHS — Nepriame dane z tvorby a zvýšenia základného imania — Vnútroštátna právna úprava stanovujúca výber notárskych poplatkov za notárske osvedčenie prevodu obchodných podielov v spoločnosti s ručením obmedzeným — Rozhodnutie o zdanení — Kvalifikácia ako ‚daň podobná dani z vkladu‘ — Predbežné formality — Dane z prevodu a prechodu cenných papierov — Poplatky platené ako úhrada“
Obsah
I — Úvod
II — Právny rámec
A — Právna úprava Spoločenstva
B — Vnútroštátne právo
III — Skutková podstata, konanie vo veci samej a doplnenie prejudiciálnej otázky
A — Skutkový stav
B — Zmeny, ku ktorým došlo v konaní vo veci samej, a doplnenie prejudiciálnej otázky
IV — Rozbor
A — Tvrdenia účastníkov konania
B — Posúdenie doplnenia prejudiciálnej otázky
1. Prípustnosť
2. Hmotnoprávne posúdenie
a) Článok 10 písm. c) smernice 69/335
b) Článok 12 ods. 1 smernice 69/335
i) Článok 12 ods. 1 písm. a) smernice 69/335
ii) Článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 69/335
V — Návrh
I — Úvod
1.
Predmetom prejednávanej veci je súlad poplatkov vyberaných za vyhotovenie notárskej zápisnice o prevode obchodného podielu v spoločnosti s ručením obmedzeným s článkami 10 a 12 smernice Rady 69/335/EHS zo 17. júla 1969 o nepriamych daniach z tvorby a navyšovania základného imania (
2
), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 85/303/EHS z 10. júna 1985 (
3
) (ďalej len „smernica 69/335“). V tejto veci vznikla otázka, do akej miery sa na poplatky vyberané notárom za osvedčenie, vyžadované pokiaľ ide o kapitálové spoločnosti, vzťahuje smernica 69/335 a do akej miery sú s ňou v súlade.
2.
Dňa 16. júna 2005 predložil v tejto veci svoje návrhy generálny advokát Geelhoed.
3.
V dôsledku novelizácie krajinského zákona spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko o poplatkoch za úkony (Landesjustizkostengesetz) s účinnosťou od 28. júla 2005 (ďalej len „krajinský zákon o poplatkoch za úkony“), ktorou došlo k zmene vnútroštátnych právnych predpisov relevantných v prejednávanej veci, z dôvodu svojich pochybností o súlade novelizovaného krajinského zákona o poplatkoch za úkony so smernicou 69/335 doplnil vnútroštátny súd rozhodnutím z 10. októbra 2005, doručeným Súdnemu dvoru 31. októbra 2005, svoj návrh na začatie prejudiciálneho konania o doplňujúcu prejudiciálnu otázku. Vo svojich návrhoch predložených 16. júna 2005 sa generálny advokát Geelhoed zaoberal iba pôvodnou otázkou položenou Súdnemu dvoru 20. októbra 2003. Doplňujúca otázka vnútroštátneho súdu posudzovaná nebola, keďže nasledovala až po týchto návrhoch.
4.
Dňa 6. septembra 2006 rozhodol Súdny dvor v tejto veci o začatí ústnej časti konania.
5.
Vzhľadom na to, že jednotlivé stanoviská k pôvodnej prejudiciálnej otázke z 20. októbra 2003 sú známe a boli predmetom podrobnej analýzy zo strany generálneho advokáta Geelhoeda, venujem sa v týchto návrhoch iba doplňujúcim pripomienkam a tiež tvrdeniam vzneseným na ústnom pojednávaní 9. novembra 2006.
II — Právny rámec
A — Právna úprava Spoločenstva
6.
Účelom smernice 69/335 je podporovať voľný pohyb kapitálu považovaný za jednu zo základných podmienok pre vytvorenie hospodárskej únie, ktorej charakteristiky sú podobné charakteristikám domáceho trhu. (
4
) Naplnenie tohto cieľa predpokladá harmonizáciu nepriamych daní z tvorby kapitálu. (
5
)
7.
Vo svojom poslednom odôvodnení predpokladá smernica zrušenie iných nepriamych daní s rovnakými charakteristikami ako daň z vkladu.
8.
Článok 4 ods. 1 smernice 69/335 stanovuje, že:
„Nasledujúce transakcie budú podliehať kapitálovej dani [dani z vkladu — neoficiálny preklad]:
…
c)
zvýšenie kapitálu kapitálového podniku príspevkom aktív ľubovolného druhu [zvýšenie základného imania kapitálovej spoločnosti prostredníctvom peňažných vkladov alebo iných peniazmi oceniteľných hodnôt akéhokoľvek druhu — neoficiálny preklad];
d)
zvýšenie kapitálu kapitálového podniku príspevkom aktív ľubovolného druhu, nie akcií kapitálu alebo aktív podniku, ale práv toho istého druhu ako majú členovia, ako je právo hlasovania, akcie v ziskoch alebo akcií v nadbytku pri likvidácii [zvýšenie obchodného imania kapitálovej spoločnosti prostredníctvom peňažných vkladov alebo iných peniazmi oceniteľných hodnôt akéhokoľvek druhu za odplatu, ktorou však nie je nadobudnutie pomerných podielov na základnom alebo obchodnom imaní, ale nadobudnutie práv obdobných právam spoločníkov, akými sú hlasovacie práva, podiel na zisku alebo likvidačnom zostatku — neoficiálny preklad];
…“
9.
Článok 10 smernice 69/335 znie takto:
„Okrem kapitálových daní členské štáty nebudú uplatňovať z hľadiska podnikov, firiem, združení alebo právnických osôb pracujúcich pre zisk akékoľvek dane z hľadiska [Členské štáty okrem dane z vkladu neuplatňujú pri obchodných spoločnostiach, združeniach ani právnických osobách založených na účel zisku žiadne iné dane z dôvodu — neoficiálny preklad]:
a)
transakcií vzťahujúcich sa na článok 4 [uvedených v článku 4 — neoficiálny preklad];
b)
príspevkov, úverov alebo ustanovení služieb, vyskytujúcich sa ako časť transakcií vzťahujúcich sa na článok 4 [vkladov, pôžičiek alebo služieb poskytnutých v rámci transakcií uvedených v článku 4 — neoficiálny preklad];
c)
registrácie alebo iných formalít požadovaných pred začatím podnikania, pre ktoré podnik, firma, združenie alebo právnická osoba pracujúca pre zisk [ktorým obchodná spoločnosť, združenie alebo právnická osoba založená na účel — neoficiálny preklad] môže podliehať z dôvodu [svojej — neoficiálny preklad] právnej formy.“
10.
Zo zákazu upraveného v článku 10 povoľuje článok 12 nasledujúce odchýlky:
„1.   Bez zreteľa na články 10 a 11 môžu členské štáty uvaliť:
a)
dane na transfer [z prevodu a prechodu — neoficiálny preklad] cenných papierov, či už je to paušálna sadzba alebo nie;
…
e)
dane platené spôsobom poplatkov alebo príspevkov [poplatky platené ako úhrada — neoficiálny preklad];
…“
B — Vnútroštátne právo
11.
§ 15 ods. 3 zákona o spoločnostiach s ručením obmedzeným (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung) (
6
) v znení naposledy zmenenom zákonom o transparentnosti a publicite (Transparenz- und Publizitätsgesetz) (
7
) stanovuje, že:
„Zmluva, na základe ktorej dochádza k prevodu obchodných podielov spoločníkov, musí byť osvedčená notárom.“
12.
§ 53 zákona o spoločnostiach s ručením obmedzeným stanovuje, že:
„1.   Spoločenskú zmluvu možno meniť len rozhodnutím spoločníkov.
2.   Na rozhodnutie o tejto zmene sa vyžaduje forma notárskej zápisnice…“
13.
Vnútroštátny právny predpis upravujúci notárske poplatky bol zmenený zákonom, ktorým sa mení krajinský zákon o poplatkoch za úkony a krajinský zákon o súdnej právomoci v nesporových veciach (Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit) (
8
). Táto novela nadobudla účinnosť 1. januára 2006 a obsahuje nasledujúce, pre prejednávanú vec významné ustanovenia.
14.
Nové znenie § 10 krajinského zákona o poplatkoch za úkony, ktorý obsahuje všeobecné ustanovenia, stanovuje, že:
„1.   Poplatky a náklady súvisiace s činnosťou notárov sú vyberané v prospech štátnej pokladnice.
2.   Notári sú priamymi veriteľmi poplatkov a nákladov súvisiacich s ich činnosťou podľa § 3 ods. 1 krajinského zákona o súdnej právomoci v nesporových veciach, ako aj prípadných úrokov podľa § 154a spolkového zákona o poplatkoch za úkony [Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Kostenordnung)]. Poplatky, náklady a úroky uvedené v prvej vete sú vyberané v prospech štátnej pokladnice_…
3.   Poplatky, náklady a úroky uvedené v odseku 2 prvej vete a podiely na poplatkoch uvedené v odseku 2 tretej vete poberajú notári nad rámec stáleho platu, ktorý im prináleží podľa krajinského zákona o odmeňovaní úradníkov [(Landesbesoldungsgesetz)].“
15.
Nové znenie § 11 krajinského zákona o financovaní súdnictva, ktorý upravuje uplatňovanie tohto zákona na úkony v oblasti práva obchodných spoločností, stanovuje, že:
„1.   Príjmom štátnej pokladnice nie je s výhradou podľa druhej vety žiadny podiel z poplatkov za osvedčenie právnych úkonov vyplývajúcich z práva obchodných spoločností, pre ktoré je podľa kogentných ustanovení práva obchodných spoločností nevyhnutné notárske overenie. Ako paušálnu náhradu sú notári povinní 15 % z týchto poplatkov odviesť do štátnej pokladnice.
2.   Odchylne od odseku 1 je na základe § 12 a § 13 [novelizovaného] krajinského zákona o poplatkoch za úkony príjmom štátnej pokladnice podiel na poplatkoch za:
a)
vyhotovenie notárskej zápisnice o prevode alebo založení obchodného podielu v spoločnosti s ručením obmedzeným alebo o zriadení užívacieho práva naň, ako aj za vyhotovenie notárskej zápisnice o dohode zakladajúcej záväzok v tomto smere, s výnimkou toho, ak sa týmto úkonom sleduje zvýšenie základného imania nadobúdajúcej spoločnosti;
b)
vyhotovenie notárskej zápisnice o zmene právnej formy, ktorá nevedie k zvýšeniu základného imania nástupnickej spoločnosti ani spoločnosti, v ktorej došlo k zmene právnej formy.
…“
16.
Novelizovaný § 12 krajinského zákona o poplatkoch určuje za úkony percentuálnu výšku poplatkov a náhrad nákladov vyberaných štátnymi notármi spolkovej krajiny v územnej pôsobnosti Bádenska, ktoré sú určené pre štátnu pokladnicu; jeho odsek 1 znie:
„Notári menovaní v územnej pôsobnosti Bádenska sú časť z poplatkov, ktoré vyberú, povinní odviesť do štátnej pokladnice. Okrem toho sú povinní odviesť do štátnej pokladnice aj všetky vybrané náhrady nákladov.“
17.
Na základe článku 4 ods. 1 zákona, ktorým sa mení krajinský zákon o poplatkoch za úkony a zákon o súdnej právomoci v nesporových veciach, nadobudne novela krajinského zákona o poplatkoch za úkony účinnosť 1. januára 2006, pokiaľ článok 4 ods. 2 nestanovuje inak. Podľa článku 4 ods. 2 platí novelizované znenie § 11 pre všetky poplatky za notárske osvedčenie úkonov vyplývajúcich z práva obchodných spoločností, ktoré vznikli v období od 1. júna 2002 do 31. decembra 2005, do tej miery, ako tento § stanovuje, že notárske poplatky zostanú v celom rozsahu notárom. 15 % z týchto poplatkov sú notári povinní odviesť do štátnej pokladnice ako paušálnu náhradu.
III — Skutková podstata, konanie vo veci samej a doplnenie prejudiciálnej otázky
A — Skutkový stav
18.
V konaní, ktoré v súčasnosti prebieha na Landgericht Baden-Baden, vedú Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft mbH (ďalej len „navrhovateľ vo veci samej“) a spolková krajina Bádensko-Württembersko (ďalej len „spolková krajina“) spor o oprávnenosť výmeru poplatkov vo výške 11424 eur zaslaného navrhovateľovi vo veci samej za vyhotovenie notárskej zápisnice o zvýšení základného imania navrhovateľa nepeňažným vkladom v podobe 100 % obchodného podielu v spoločnosti Arku Maschinenbau GmbH patriaceho Albertovi Reissovi (zmluva o vklade). (
9
)
B — Zmeny, ku ktorým došlo v konaní vo veci samej, a doplnenie prejudiciálnej otázky
19.
V ďalšom texte uvediem len skutkové zmeny, ku ktorým po tom, čo generálny advokát Geelhoed 16. júna 2005 predložil svoje návrhy.
20.
Z dôvodu novelizácie krajinského zákona o poplatkoch za úkony položil Landgericht Baden-Baden pre prípad, že na pôvodnú otázku položenú v návrhu na začatie prejudiciálneho konania z 20. októbra 2003 dá Súdny dvor kladnú odpoveď, nasledujúcu doplňujúcu prejudiciálnu otázku:
Strácajú notárske poplatky charakter dane v zmysle smernice 69/335, pokiaľ štát upustil od vyberania svojej časti poplatku súvisiaceho s právnym úkonom a poplatky ponecháva — po odčítaní paušálnej náhrady nákladov vo výške 15 % — štátnemu notárovi, ale notár i naďalej tvorí súčasť štátnej správy a za výkon verejnej služby je odmeňovaný štátom?
21.
Žalobca vo veci samej, spolková krajina a Komisia Európskych spoločenstiev predložili k doplňujúcej prejudiciálnej otázke písomné pripomienky a svoje stanoviská predniesli na ústnom pojednávaní 9. novembra 2006.
IV — Rozbor
A — Tvrdenia účastníkov konania
22.
Podľa žalobcu vo veci samej sa retroaktívnou novelizáciou krajinského zákona o poplatkoch za úkony nestávajú poplatky za notárske osvedčenie, ktoré treba označiť za daň v zmysle smernice 69/335, dovolenými poplatkami platenými ako úhrada.
23.
V priebehu ústneho pojednávania na Súdnom dvore žalobca vo veci samej uviedol, že novelizovaný krajinský zákon o poplatkoch za úkony na štruktúre notárskeho systému nič nezmenil. Notári v územnej pôsobnosti Bádenska sú naďalej štátnymi zamestnancami spolkovej krajiny. Väčšina príjmov z poplatkov vyberaných notármi pripadá prinajmenšom nepriamo spolkovej krajine a ako daň slúži na financovanie všeobecných verejných výdavkov.
24.
Žalobca vo veci samej usudzuje, že predmetom smernice 69/335 je s cieľom zabezpečiť voľný pohyb kapitálu na európskom vnútornom trhu dbať na to, aby kapitálové spoločnosti neboli daňovo znevýhodňované voči osobným podnikom. Z tohto dôvodu článok 10 písm. c) smernice 69/335 zakazuje zdaňovanie formálnych úkonov, ktorému spoločnosť podlieha z dôvodu svojej právnej formy. Rozhodujúcou je teda otázka, či sa táto formalita vyžaduje len od kapitálových spoločností. V prejednávanej veci bolo vyhotovenie notárskej zápisnice o rozhodnutiach spoločníkov potrebné len preto, že dané rozhodnutie prijala kapitálová spoločnosť, a nie individuálny podnikateľ a že na takéto rozhodnutie sa vyžaduje podľa nemeckého práva overenie. Na poplatky za notárske osvedčenie prevodu obchodného podielu sa teda článok 10 písm. c) smernice 69/335 vzťahuje.
25.
Podľa žalobcu vo veci samej sa článok 12 ods. 1 písm. a) smernice 69/335 neuplatní, pretože v prejednávanej veci je dôvodom poplatku notárske osvedčenie, a nie prevod cenných papierov alebo majetkovej účasti v spoločnosti.
26.
Spolková krajina na druhej strane s poukazom na rozsudky Schneider (
10
) a Längst (
11
) považuje doplňujúcu prejudiciálnu otázku za neprípustnú. Táto otázka podľa spolkovej krajiny nijako nesúvisí s predmetom konania vo veci samej, pretože sa nachádza mimo rozsahu pôsobnosti smernice 69/335. Spolková republika subsidiárne uvádza, že § 11 krajinského zákona o poplatkoch za úkony v platnom znení ponecháva notárom aj také poplatky, na ktoré sa nevzťahuje zákaz zdaňovania vyplývajúci z uvedenej smernice, a ide tak ďalej než ustanovenia tejto smernice.
27.
Podmienky uplatnenia článku 10 písm. c) smernice 69/335, podľa ktorého má časť poplatkov vyberaných štátnymi notármi pripadať štátu na financovanie jeho úloh, ostatne nie sú v prejednávanej veci splnené, pretože jednak si z vybraných poplatkov môžu notári ponechať 85 % a jednak sa z poplatkov odvádza štátu len 15 % ako paušálna náhrada za náklady vzniknuté v súvislosti s notárskou činnosťou, napríklad na vybavenie kancelárie.
28.
Náhrada vo výške 15 % stanovená v § 11 ods. 1 druhej vete krajinského zákona o poplatkoch za úkony je podľa spolkovej krajiny vzhľadom na skutočné hodinové náklady na prácu notára v súlade so smernicou.
29.
Na doplňujúcu prejudiciálnu otázku preto spolková krajina navrhuje odpovedať, že pokiaľ poplatky za vyhotovenie notárskej zápisnice o úkone spadajúcom do pôsobnosti smernice 69/355 pripadajú notárovi, a nie štátu, možno ich v systéme, v ktorom sú notári štátnymi zamestnancami, vyberať.
30.
Komisia uvádza, že aj podľa novej právnej úpravy zostávajú notári z Bádenska-Württemberska naďalej úradníkmi začlenenými do organizácie štátu; na základe novelizovaného krajinského zákona o poplatkoch za úkony sú však štátni notári v súvislosti s notárskym osvedčením úkonov spadajúcich do pôsobnosti smernice 69/335 skutočnými veriteľmi vyberaných poplatkov. Musia vymáhať celú úhradu a podľa Komisie v plnej miere znášajú ekonomické riziko straty z neuspokojených pohľadávok, takže v tomto zmysle majú postavenie podnikateľov.
31.
Sporné notárske poplatky preto nemožno považovať za poplatky v zmysle smernice 69/335, pokiaľ paušálna suma vo výške 15 % súhrnom nepresahuje celkové náklady, ktoré vzniknú spolkovej krajine z dôvodu vyhotovovania daných notárskych zápisníc.
32.
Ak by naopak notárske poplatky mali predstavovať poplatky v zmysle smernice 69/335, potom by mohol platiť výhradne zákaz stanovený v článku 10 písm. c) smernice 69/335, pretože notárske osvedčenie, ktoré je predmetom konania vo veci samej, je zjavne späté so zvýšením základného imania v zmysle článku 4 ods. 1 písm. c) tejto smernice. V tomto prípade nie je možné dovolávať sa článku 12 ods. 1 písm. a) smernice 69/335. Notárske poplatky nemožno považovať ani za daň z burzových operácií, ani všeobecne za dane z prevodu cenných papierov.
B — Posúdenie doplnenia prejudiciálnej otázky
1. Prípustnosť
33.
V porovnaní s obvyklým postupom prejudiciálneho konania je v prejednávanej veci to, že vnútroštátny súd svojím návrhom z 10. októbra 2005 doplnil prejudiciálnu otázku, niečím neobvyklým. Proti takémuto postupu však nemožno v súvislosti s článkom 234 ES nič namietať.
34.
V rámci prerozdelenia súdnych funkcií medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, upraveného v článku 234 ES, rozhoduje Súdny dvor o prejudiciálnej otázke bez toho, aby sa musel informovať o okolnostiach, ktoré viedli vnútroštátne súdy k tomu, aby mu položili otázky, a za ktorých mienia uplatniť ustanovenie práva Spoločenstva, ktorého výkladu sa na Súdnom dvore dožadujú. (
12
)
35.
V zásade je výhradne vecou vnútroštátnych súdov, ktoré rozhodujú o spore a ktoré musia niesť zodpovednosť za prijaté súdne rozhodnutie, aby s ohľadom na konkrétne okolnosti veci posúdili tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia pre vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladú Súdnemu dvoru. V dôsledku toho, pokiaľ je predmetom otázok kladených vnútroštátnymi súdmi výklad niektorého ustanovenia práva Spoločenstva, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť. (
13
)
36.
Ako nástroj spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi môže pritom prejudiciálne konanie upravené v článku 234 ES optimálne slúžiť iba vtedy, pokiaľ sa vnútroštátny súd môže v prípadoch, keď po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania nastanú v konaní, ktoré na ňom prebieha, nové skutočnosti dôležité pre výklad práva Spoločenstva, znovu obrátiť na Súdny dvor prostredníctvom doplňujúcej prejudiciálnej otázky. Z toho dôvodu je prejudiciálna otázka ako taká prípustná.
37.
S ohľadom na prípustnosť prejudiciálnej otázky však spolková krajina vo svojich písomných pripomienkach vyjadrila pochybnosti, na ktoré treba upozorniť.
38.
Odmietnutie rozhodovať o položenej prejudiciálnej otázke je možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá nijaký vzťah k realite alebo predmetu sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej povahy, alebo aj vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové alebo právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené. (
14
)
39.
V prejednávanej veci však nejde ani o jeden z týchto prípadov. Doplňujúca prejudiciálna otázka súvisí s predmetom sporu vo veci samej. Judikatúru, na ktorú sa odvoláva spolková krajina, nemožno na prejednávanú vec použiť. Vo veci Längst vyslovil Súdny dvor neprípustnosť prejudiciálnej otázky týkajúcej sa novej úpravy krajinského zákona o poplatkoch za úkony, podľa ktorej sa mala spolková krajina vzdať vyberania svojej časti poplatkov vyberaných notármi za notárske osvedčenie úkonov patriacich do pôsobnosti smernice 69/335, zavádzanej príslušnou novelou zákona, ktorá však ešte nebola prijatá. Súdny dvor konštatoval, že takýto právny rámec je hypotetický, a preto rozhodol o neprípustnosti danej prejudiciálnej otázky. (
15
)
40.
V prejednávanej veci už naopak novela krajinského zákona o poplatkoch za úkony nadobudla účinnosť. V protiklade s tým, čo sa domnieva spolková krajina, nie je zjavné, že by výklad smernice 69/335 nemal žiadny vzťah k realite alebo predmetu sporu vo veci samej. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania z 20. októbra 2005 naopak vyplýva, že v prípade kladnej odpovede na doplňujúcu prejudiciálnu otázku sa novelizované znenie krajinského zákona o poplatkoch za úkony v danom prípade uplatní a že inak to bude, len ak bude konštatované porušenie článku 10 písm. c) smernice 69/335. Spolkovou krajinou podaná námietka neuplatniteľnosti smernice 69/335 na konanie vo veci samej sa netýka prípustnosti prebiehajúceho konania, ale podstaty prejudiciálnej otázky.
41.
Na doplňujúcu prejudiciálnu otázku, ktorú mu predložil Landgericht Baden-Baden, je preto Súdny dvor príslušný odpovedať.
2. Hmotnoprávne posúdenie
a) Článok 10 písm. c) smernice 69/335
42.
Podľa článku 10 písm. c) smernice členské štáty okrem dane z vkladu neuplatňujú pri obchodných spoločnostiach, združeniach ani právnických osobách založených na účel zisku žiadne dane z dôvodu registrácie alebo iných formalít požadovaných pred začatím podnikania, ktorým obchodná spoločnosť môže podliehať z dôvodu svojej právnej formy. Tento zákaz je odôvodnený tým, že ak aj predmetom uvedených daní nie sú kapitálové vklady ako také, sú uvedené dane vyberané z dôvodu formalít súvisiacich s právnou formou spoločnosti, teda vzhľadom na nástroj použitý na zhromažďovanie kapitálu tak, že ich zachovanie by mohlo ohroziť ciele sledované smernicou. (
16
)
43.
Predmetom tohto zákazu nie sú len poplatky odvádzané pri registrácii nových spoločností, ale aj poplatky za zápis zvýšenia základného imania v týchto spoločnostiach, pretože sa tiež vyberajú z dôvodu nevyhnutnej formality spojenej s právnou formou daných spoločností. Aj keď zápis zvýšenia základného imania formálne nepredstavuje konanie predchádzajúce začatiu podnikania kapitálových spoločností, nie je o nič menším predpokladom pre výkon a pokračovanie v tomto podnikaní. (
17
)
44.
Keďže sa na prevod obchodného podielu spoločníkmi s.r.o., ktorý slúži na zvýšenie základného imania inej s.r.o. v podobe nepeňažného vkladu na základe zmluvy o vklade, vyžaduje v zmysle § 15 ods. 3 zákona o spoločnostiach s ručením obmedzeným vyhotovenie notárskej zápisnice, je notárske osvedčenie nevyhnutnou formalitou spojenou s právnou formou spoločnosti. V prejednávanom prípade existuje medzi v zmluve o vklade dohodnutým prevodom obchodného podielu A. Reissa v spoločnosti Arku Maschinenbau GmbH na žalobcu a príslušným zvýšením základného imania priamy právny a ekonomický vzťah. Notárska zápisnica o prevode obchodného podielu bola prílohou listín týkajúcich sa zvýšenia základného imania, a preto musí byť prevod obchodného podielu považovaný za neoddeliteľnú súčasť transakcie spočívajúcej vo zvýšení základného imania. Za takýchto okolností sú všetky poplatky ukladané za formality, s ktorými vnútroštátne právo spája uskutočnenie jednotlivých častí transakcie spočívajúcej vo zvýšení základného imania, späté s právnou formou dotknutej spoločnosti a musia byť považované za poplatky zakázané článkom 10 písm. c) smernice 69/335. (
18
)
45.
Judikatúru o otázke, či notárske poplatky patria do kategórie „žiadne iné dane a poplatky“ v zmysle článku 10 písm. c) smernice 69/335, zhrnul generálny advokát Geelhoed v bode 17 svojich návrhov v prejednávanej veci nasledujúcim spôsobom: notárske poplatky napĺňajú pojem poplatkov zakázaných v zmysle smernice 69/335:
—
pokiaľ sú vyberané za vyhotovenie notárskej zápisnice osvedčujúcej transakciu, na ktorú sa vzťahuje smernica 69/335,
—
v systéme, v ktorom sú notári štátnymi zamestnancami,
—
a časť z daných poplatkov sa odvádza štátu na financovanie jeho úloh. (
19
)
46.
Pokiaľ ide o odvádzanie časti z poplatkov štátu notárom, Súdny dvor rozhodol, že pre kvalifikáciu poplatkov ako dane v zmysle smernice 69/335 nie je ani tak určujúca totožnosť ich vyberateľa či primárneho veriteľa, ako totožnosť ich konečného príjemcu. (
20
) Vo veciach Modelo I (
21
), Modelo II (
22
) a Gründerzentrum (
23
) tak boli tieto poplatky najprv vybrané štátnymi notármi, aby boli následne odvedené orgánu verejnej moci, ktorý uvedených notárov zamestnáva. Tento odvod štátu a použitie uvedených poplatkov alebo ich časti boli určujúce pri kvalifikácii týchto poplatkov ako zakázaných z hľadiska smernice 69/335.
47.
Po nadobudnutí účinnosti novely krajinského zákona o poplatkoch za úkony sa postavenie štátnych notárov v územnej pôsobnosti Bádenska z hľadiska smernice 69/335 zmenilo, pokiaľ ide o úkony vyplývajúce z práva obchodných spoločností, pre ktoré je podľa kogentných ustanovení práva obchodných spoločností nevyhnutné notárske overenie.
48.
Na základe § 11 ods. 1 novelizovaného krajinského zákona o poplatkoch za úkony nie je v územnej pôsobnosti Bádenska príjmom štátnej pokladnice žiadny podiel na poplatkoch za notárske osvedčenie úkonov na základe práva obchodných spoločností, pre ktoré je podľa kogentných ustanovení práva obchodných spoločností nevyhnutné notárske overenie. 15 % z týchto poplatkov sú však notári povinní odviesť do štátnej pokladnice ako paušálnu náhradu. Toto ustanovenie má spätnú účinnosť, takže sa uplatní aj na skutkový základ vo veci samej.
49.
Podľa tohto ustanovenia sa tak 85 % z vybraných poplatkov neodvedie do štátnej pokladnice, ale zostane notárovi. Pre 85 % z poplatkov teda nie je splnená podmienka, že časť poplatkov vybraných notárom pripadne štátu na financovanie jeho úloh. Z tohto dôvodu 85 %-ná časť z poplatkov, ktorá na základe § 11 novelizovaného zákona o poplatkoch za úkony zostane notárovi, pojem zakázaných poplatkov v zmysle článku 10 písm. c) smernice 69/335 nenapĺňa.
50.
Právna veda navyše upozorňuje na skutočnosť, že notári vykonávajúci v Nemecku slobodné povolanie žiadnu časť z poplatkov štátu na financovanie jeho všeobecných verejných úloh neodvádzajú. Sú priamymi veriteľmi poplatkov za notárske osvedčenie a v plnej miere znášajú ekonomické riziko spojené s ich činnosťou. (
24
) Obdobným spôsobom musia štátni notári na základe novelizovaného krajinského zákona o poplatkoch za úkony v plnom rozsahu vymáhať úhradu poplatkov vyberaných za úkony vyplývajúce z práva obchodných spoločností, pre ktoré je podľa kogentných ustanovení práva obchodných spoločností nevyhnutné notárske overenie; znášajú riziko straty z neuspokojených pohľadávok a štátna pokladnica ich neoslobodzuje od žalôb o zaplatenie úrokov a o náhradu škody. V tomto bode je postavenie štátnych notárov v územnej pôsobnosti Bádenska porovnateľné s postavením notárov vykonávajúcich slobodné povolanie. Aj z tohto dôvodu nie je vyberanie notárskych poplatkov v rozpore so smernicou 69/335, pokiaľ tieto poplatky skutočne zostávajú notárom.
51.
Zvyšných 15 % z poplatkov, pomenovaných v novelizovanom znení § 11 ods. 1 tohto zákona ako paušálna náhrada, pripadá po reforme krajinského zákona o poplatkoch za úkony štátu. Uvedené tri predpoklady nato, aby šlo o zakázaný poplatok, resp. daň, ktoré vo svojich návrhoch predložených v prejednávanej veci 16. júna 2005 uviedol generálny advokát Geelhoed, týchto 15 % z poplatkov spĺňa. Ide o notárske osvedčenie transakcie, na ktorú sa vzťahuje pôsobnosť smernice, poplatky sú vyberané v právnom systéme, v ktorom sú notári štátnymi zamestnancami, a časť z predmetných poplatkov je odvádzaná štátu na financovanie jeho úloh. V tomto bode sa pripájam k názoru, ktorý zastáva generálny advokát Geelhoed.
52.
Táto časť poplatkov by mohla byť vyňatá zo zákazu podľa článku 10 písm. c) smernice 69/335 len na základe článku 12 smernice. Vo veci Badischer Winzerkeller (
25
) Súdny dvor rozhodol, že článok 12 ods. 1 smernice 69/335 stanovuje taxatívny zoznam iných daní a poplatkov ako je daň z vkladu, ktorých daňovníkmi, resp. poplatníkmi, odchylne od článkov 10 a 11 tejto smernice, môžu byť kapitálové spoločnosti v súvislosti s postupmi uvedenými v posledných uvedených ustanoveniach. Z rozsudku Ponente Carni a Cispadana Costruzioni (
26
) možno vyvodiť, že na poplatok za zápis kapitálovej spoločnosti platí zákaz zakotvený v článku 10 smernice 69/335 a je oprávnený, len pokiaľ je prípustný podľa článku 12. (
27
)
53.
To isté musí platiť aj o poplatkoch vyberaných za nevyhnutnú formalitu spojenú so zvýšením základného imania obchodnej spoločnosti. Poplatky vyberané za notárske osvedčenie ako formalitu pri zvyšovaní základného imania, ktoré sú takto spojené s právnou formou spoločnosti a z tohto dôvodu spadajú pod zákaz stanovený v článku 10 písm. c) smernice 69/335, sú tiež oprávnené, len pokiaľ sú prípustné podľa článku 12 tejto smernice.
54.
Tým vzniká otázka vzťahu medzi článkami 10 a 12 smernice 69/335.
55.
Pokiaľ by sa článok 12 smernice 69/335 mal považovať len za odchýlku od článkov 10 a 11 uvedenej smernice, znamenalo by to, že by sa poplatky vymenované v článku 12 ako lex specialis, pritom ale zakázané na základe článkov 10 a 11, mohli aj tak vyberať. Takýto výklad by sa však priečil zmyslu a účelu smernice.
56.
Účel smernice 69/335 bol Súdnym dvorom vysvetlený takto: „Ako vyplýva z jej úvodných ustanovení, smernica 69/335 sleduje podporu voľného pohybu kapitálu považovaného za zásadný pre vytvorenie hospodárskej únie, ktorej charakteristiky sú podobné charakteristikám domáceho trhu. Napĺňanie tohto cieľa predpokladá v otázke zdaňovania tvorby základného imania zrušenie nepriamych daní, ktoré sú teraz v účinnosti v členských štátoch, a namiesto nich uplatňovanie jednej dane, ktorá sa na spoločnom trhu vyberie len raz a v rovnakej výške vo všetkých členských štátoch“. (
28
)
57.
Z posledného odôvodnenia smernice 69/335 možno vyvodiť, že zachovanie ďalších nepriamych daní s rovnakými charakteristikami ako kapitálové dane alebo dane vyberané kolkom pri cenných papieroch môže mariť účel opatrení prijatých v tejto smernici.
58.
Z teleologického výkladu smernice 69/335 podľa môjho názoru vyplýva, že článok 10 by bol zbavený účinku, pokiaľ by bol na základe článku 12 prípustný výber poplatku, ktorý napĺňa pojem inej dane alebo poplatku v zmysle článku 10. Medzi článkami 10 a 12 smernice 69/335 je preto nevyhnutné uznať existenciu vzťahu výlučnosti s tým dôsledkom, že na poplatky sa vzťahuje buď článok 10, alebo článok 12. (
29
)
b) Článok 12 ods. 1 smernice 69/335
59.
Článok 12 ods. 1 smernice 69/335 vylučuje zo zákazu podľa článku 10 smernice niektoré dane a iné poplatky.
i) Článok 12 ods. 1 písm. a) smernice 69/335
60.
Na základe článku 12 ods. 1 písm. a) smernice môže členské štáty vyberať „dane z prevodu a prechodu [neoficiálny preklad] cenných papierov“, či už je to paušálna sadzba alebo nie.
61.
Pri bližšom skúmaní si však možno všimnúť, že predpoklad formulovaný v nemeckej verzii smernice ako „Börsenumsatzsteuer“ znie v porovnaní s inými jazykovými verziami odlišne.
62.
Anglické znenie používa pojem „duties on the transfer of securities“, francúzske „taxes sur la transmission des valeurs mobilières“, talianske „imposte sui trasferimenti di valori mobiliari“ a slovinské „dajatve na prenos vrednostnih papirjev“. V súčasnej judikatúre sa niekedy v nemeckých zneniach rozsudkov vydaných v rámci článku 12 ods. 1 písm. a) smernice 69/335 uvádza aj výraz „Steuern auf die Übertragung von Wertpapieren“. (
30
) Je preto otázne, ako tento pojem vykladať. Súdny dvor vo veci Cilfit a i. (
31
) rozhodol, že do úvahy treba vziať okolnosť, „že predpisy práva Spoločenstva sú vyhotovené vo viacerých jazykoch a že jednotlivé jazykové verzie sú rovnako záväzné. Výklad právneho predpisu Spoločenstva si tak vyžaduje porovnanie jeho jazykových verzií“. (
32
) V prípade rozporu medzi jednotlivými jazykovými verziami právneho predpisu Spoločenstva sa musí predmetné ustanovenie vykladať vo vzťahu k celkovej systematike a účelu právnej úpravy, ktorej je súčasťou. (
33
)
63.
Je pravda ustálené, že prevod obchodného podielu napĺňa pojem prevodu cenných papierov, (
34
) domnievam sa však, že podľa teleologického výkladu môže článok 12 ods. 1 písm. a) smernice 69/335 pripúšťať dane alebo poplatky, len pokiaľ nejde o zvyšovanie základného imania kapitálovej spoločnosti.
64.
Popri teleologickom výklade, ktorý neumožňuje uplatnenie článku 12 ods. 1 písm. a) smernice 69/335 v prípade prevodu obchodného podielu priamo spojeného so zvyšovaním základného imania, možno spomenúť aj ďalší dôvod, ktorý bráni uplatneniu článku 12 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice vo veci samej.
65.
Z hľadiska teórie práva je daň peňažným plnením, ktoré nepredstavuje protihodnotu za konkrétne plnenie, ale ktoré je na účel získania príjmov ukladané štátom, resp. niektorým z jeho verejnoprávnych orgánov rovnakou mierou každému, kto splní predpoklady spojené s povinnosťou poskytnúť plnenie. (
35
)
66.
Dôvodom vzniku povinnosti poskytnúť plnenie je v článku 12 ods. 1 písm. a) smernice 69/335 prevod cenných papierov. Na prevod obchodného podielu sa podľa nemeckého práva vyžaduje notárska zápisnica, ktorá však nie je nevyhnutná pri prevode akcií, či už k nemu dôjde na burze alebo priamo medzi prevodcom a nadobúdateľom, takže z neho žiadne notárske poplatky neplynú.
67.
Označením za „daň z prevodu a prechodu [neoficiálny preklad] cenných papierov“ v prípade poplatkov za notárske osvedčenie úkonov vyplývajúcich z práva obchodných spoločností, pre ktoré je podľa kogentných ustanovení práva obchodných spoločností nevyhnutné notárske overenie, by teda rovnako došlo k porušeniu všeobecnej právnej zásady ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus.
68.
Z týchto dôvodov nemožno poplatky za notárske osvedčenie vyberané pri prevode obchodného podielu v rámci zvyšovania základného imania považovať za „dane z prevodu a prechodu [neoficiálny preklad] cenných papierov“ v zmysle článku 12 ods.1 písm. a) smernice 69/335.
ii) Článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 69/335
69.
Výnimkou zo zákazu „nepriamych daní vyznačujúcich sa rovnakými vlastnosťami ako daň z vkladu“ (
36
) stanoveného v článku 10 smernice 69/335 umožňuje článok 12 ods. 1 písm. e) tejto smernice členským štátom vyberať „poplatky platené ako úhrada“. Treba predovšetkým zdôrazniť, že podľa judikatúry pojem „poplatky platené ako úhrada“ neodkazuje na účel vymedzenia svojho obsahu a pôsobnosti na právo členských štátov. (
37
)
70.
Hoci pri uplatňovaní článku 12 smernice 69/335 uhradzovací charakter poplatku vyžaduje, aby bol tento na rozdiel od všeobecných poplatkov protihodnotou za konkrétnu službu, nijaké ustanovenie článku 12, pokiaľ niet v tomto zmysle výslovných ustanovení, nemožno vykladať tak, že z pojmu poplatok platený ako úhrada vylučuje poplatok, ktorý je protihodnotou za úkon uložený zákonom vo všeobecnom záujme. (
38
)
71.
Podľa ustálenej judikatúry „rozdiel medzi poplatkami zakázanými článkom 10 smernice 69/335 a poplatkami platenými ako úhrada, ktorých výber je povolený, sa prejavuje v tom, že tieto poplatky zahŕňajú len tie, ktorých výška je stanovená na základe ceny poskytnutej služby. Poplatok, ktorého výška je stanovená bez akejkoľvek väzby na cenu poskytnutej služby alebo ktorého výška je stanovená nie s ohľadom na cenu úkonu, za ktorý prináleží, ale s ohľadom na celkové prevádzkové a investičné náklady orgánu príslušného na daný úkon, musí byť považovaný za daň, na ktorú sa vzťahuje výlučne zákaz zavedený článkom 10 smernice 69/335“. (
39
)
72.
V rozsudku Fantask a i. (
40
) Súdny dvor rozhodol, že „poplatok, ktorý rastie priamo a bez obmedzenia v závislosti od hodnoty upísaného základného imania, nemôže z povahy veci predstavovať poplatok platený ako úhrada v zmysle smernice. Aj keď totiž v niektorých prípadoch môže existovať väzba medzi zložitosťou procesu zápisu a výškou upísaného základného imania, výška dane sa vo všeobecnosti nebude odvíjať od nákladov skutočne vynaložených štátnou správou na formality spojené s registráciou“.
73.
S ohľadom na poplatky platené ako úhrada zaviedol generálny advokát Jacobs vo veci Fantask a i. nasledujúce zásady:
—
Členský štát môže vyberať poplatky za niektoré konkrétne služby, ktoré poskytne spoločnostiam.
—
Výška poplatkov platených ako úhrada musí byť vyúčtovaná na základe skutočných nákladov na predmetné konkrétne služby. Nesmie byť stanovená na úrovni, ktorou majú byť kryté „celkové prevádzkové a investičné náklady orgánu zodpovedného za daný úkon“.
—
Pokiaľ je náklady na niektoré úkony ťažké určiť, možno tieto náklady vymerať paušálne. Takéto vymeranie musí byť primerané s prihliadnutím na počet a odbornú kvalifikáciu úradníkov, čas strávený týmito úradníkmi a nevyhnutné vecné náklady.
—
Pre akciové spoločnosti a spoločnosti s ručením obmedzeným môžu byť stanovené rôzne poplatky za podmienky, že „žiadna zo súm vyrubených tej či onej spoločnosti nepresiahne náklady“ na službu. (
41
)
74.
Tieto kritériá navrhujem použiť aj v prejednávanej veci.
75.
Z týchto kritérií je zrejmé, že poplatky platené ako úhrada v zmysle článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 69/335 „musia odrážať náklady na konkrétne úkony a nesmú slúžiť na financovanie všeobecných administratívnych nákladov na danú službu“. (
42
) Vo svojich návrhoch predložených vo veci Fantask a i. generálny advokát usúdil, že za základ výpočtu treba vziať nevyhnutné náklady určené podľa všeobecne prijímaných zásad v oblasti analytického účtovníctva, a v tomto smere uviedol, že „inými slovami, poplatky môžu byť vyjadrením priamych a režijných nákladov, ktoré možno spájať s daným úkonom. V týchto nákladoch tak môže byť popri priamych vecných nákladoch a nákladoch na mzdy a sociálne zabezpečenie zamestnancov zodpovedných za uskutočnenie týchto úkonov obsiahnutá aj časť režijných nákladov ako napr. náklady na osvetlenie a kúrenie, náklady na personálny manažment, prevádzku, vývoj softvéru, nájomné za priestory a jeho odpisy, odpisy ďalšieho hmotného investičného majetku ako technického vybavenia a zariadení, atď. Pomerná časť týchto nákladov, ktorú možno spájať s úkonom spočívajúcim v prepisovaní údajov do obchodného registra, by mala byť, pokiaľ je to možné, stanovená priamym vyčlenením, napr. identifikáciou nájomného za priestory vyčlenené osobitne pre poskytovanie daných služieb“. (
43
)
76.
Poplatok vyberaný ako protihodnota za úkon, akým je notárske osvedčenie prevodu obchodného podielu a s ním bezprostredne spojené zvýšenie základného imania, by v zásade mohol byť považovaný za poplatok platený ako úhrada, ako taký oprávnený na základe článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 69/335. Zostáva však ešte vyjasniť, či odvedenie paušálnej odmeny vo výške 15 % z poplatkov za notárske osvedčenie úkonov vyplývajúcich z práva obchodných spoločností stanovenej krajinským zákonom o poplatkoch za úkony (pričom samotné tieto poplatky sa vypočítajú podľa sadzby stanovenej nemeckými právnymi predpismi) do štátnej pokladnice, spĺňa konkrétne kritériá stanovené vyššie spomínanou judikatúrou, a to treba preskúmať.
77.
Podľa ustálenej judikatúry Súdny dvor iba stanovuje kritériá, ktoré ozrejmujú, akým spôsobom sa zistí, či sú poplatky sporné vo veci samej poplatkami platenými ako úhrada v zmysle článku 12 smernice 69/335 alebo nie, a necháva na vnútroštátnom súde, aby v konkrétnom prípade prikročil k definitívnemu preskúmaniu súladu vnútroštátneho poplatku s článkom 12 ods. 1 písm. e) uvedenej smernice, keďže „na základe predchádzajúcich úvah je vecou vnútroštátneho súdu, aby preskúmal, do akej miery sú sporné poplatky poplatkami platenými ako úhrada, a aby na tomto základe prípadne nariadil ich vrátenie“. (
44
) Vnútroštátny súd teda musí zistiť, či 15 % z poplatkov za notárske osvedčenie vyberaných štátnymi notármi a odvádzaných štátu skutočne zodpovedá nákladom, ktoré vznikli štátu v súvislosti s úkonom spočívajúcim v notárskom osvedčení.
78.
Len pri splnení kritérií stanovených v bodoch 71 až 75 je teda možné hovoriť o poplatku, ktorý je platený ako úhrada v zmysle článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 69/335. V opačnom prípade napĺňa 15 % z poplatkov za notárske osvedčenie, ktoré sa musia odviesť štátu, pojem poplatkov zakázaných v zmysle článku 10 písm. c) tejto smernice.
79.
Na záver treba ešte uviesť, že v zmysle ustálenej judikatúry „v prípadoch, keď sa ustanovenia smernice javia z hľadiska svojho obsahu ako nepodmienečné a dostatočne určité, sú jednotlivci oprávnení dovolávať sa ich na vnútroštátnom súde voči štátu, pokiaľ tento štát nepreviedol smernicu do vnútroštátneho právneho poriadku v stanovenej lehote alebo pokiaľ ju previedol nesprávne… zákaz uložený článkom 10 smernice [69/335] rovnako ako výnimka z tohto zákazu nachádzajúca sa v článku 12 ods. 1 písm. e) [uvedenej smernice] sú formulované dostatočne určito a nepodmienečne nato, aby sa ich oprávnené osoby mohli dovolávať na vnútroštátnom súde proti ustanoveniu vnútroštátneho práva, ktoré je v rozpore s touto smernicou“. (
45
)
V — Návrh
80.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy, ako aj na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Geelhoed 16. júna 2005 navrhujem, aby na prejudiciálnu otázku odpovedal Súdny dvor takto:
Časť z notárskych poplatkov vyberaných za notárske osvedčenie právneho úkonu spadajúceho do pôsobnosti smernice Rady 69/335, ponechaná osobne štátnemu notárovi, stráca povahu dane v zmysle uvedenej smernice. Paušálna náhrada vyberaná z týchto poplatkov, ktorú je štátny notár povinný odviesť štátu, daňou nie je a má charakter úhrady v zmysle článku 12 písm. e) smernice 69/335, pokiaľ odráža náklady na úkony spojené s osvedčením a neslúži na financovanie všeobecných režijných nákladov daného štátneho notára.
(
1
)	Jazyk prednesu: nemčina.
(
2
)	Ú. v. ES L 249, s. 25; Mim. vyd. 09/001, s. 11.
(
3
)	Ú. v. ES L 156, s. 23; Mim. vyd. 09/001, s. 122.
(
4
)	Prvé odôvodnenie smernice 69/335.
(
5
)	Druhé odôvodnenie smernice 69/335.
(
6
)	RGBl. 1892, s. 477.
(
7
)	RGBl. 2002 I, s. 2681.
(
8
)	GBl. č. 12 z 5. augusta 2005, s. 580 a nasl.
(
9
)	Bližšie pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Geelhoed 16. júna 2005 vo veci Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft (C-466/03, vec v konaní pred Súdnym dvorom), body 5 až 11.
(
10
)	Rozsudok z 5. februára 2004, C-380/01, Zb. s. I-1389, bod 22.
(
11
)	Rozsudok z 30. júna 2005, C-165/03, Zb. s. I-5637, bod 32. Predmetom tejto veci, v ktorej už bola otázka súladu novelizovaného krajinského zákona o súdnych poplatkoch s právom Spoločenstva položená, bolo postavenie štátnych notárov vo württemberskej časti spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko.
(
12
)	Rozsudok z 8. novembra 1990, Gmurzynska-Bscher, C-231/89, Zb. s. I-4003, bod 22. V tejto veci Súdny dvor rozhodol o svojej príslušnosti na podanie výkladu práva Spoločenstva v prípade, keď sa v dôsledku odkazu vnútroštátneho práva na právo Spoločenstva uplatňovalo právo Spoločenstva mimo ním samotným stanovený rozsah pôsobnosti.
(
13
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Alber 10. decembra 2002 vo veci Schneider, už citovanej v poznámke pod čiarou 31, bod 31. Generálny advokát vyvodil tento záver z judikatúry Súdneho dvora. Ako príklad spomenul rozsudky z 18. júna 1991, Piageme a i., C-369/89, Zb. s. I-2971; z 3. marca 1994, Eurico Italia a i., C-332/92, C-333/92 a C-335/92, Zb. s. I-711; z 26. októbra 1995, Furlanis, C-143/94, Zb. s. I-3633, a zo 16. júla 1998, ICI, C-264/96, Zb. s. I-4695.
(
14
)	Rozsudok zo 16. júna 1981, Salonia, 126/80, Zb. s. 1563, bod 6, a uznesenie z 26. januára 1990, Falciola, C-286/88, Zb. s. I-191, bod 8; pozri tiež rozsudok Längst (už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 32), v ktorom Súdny dvor rozhodol o neprípustnosti prejudiciálnej otázky o súlade krajinského zákona o súdnych poplatkoch so smernicou 69/335. Pokiaľ ide o skúmanie prípustnosti návrhov na začatie prejudiciálneho konania, chcela by som poukázať na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Lenz 20. septembra 1995 vo veci Bosman (rozsudok z 15. decembra 1995, C-415/93, Zb. s. I-4921), body 68 až 85, v ktorých je judikatúra Súdneho dvora podrobne skúmaná a posudzovaná.
(
15
)	Rozsudok Längst, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 34.
(
16
)	Rozsudok z 26. septembra 2000, IGI, C-134/99, Zb. s. I-7717, bod 22. Predmetom tejto veci bol spor medzi právnickou osobou podľa portugalského práva (IGI) a portugalským daňovým orgánom (Fazenda Pública) o oprávnenosť poplatkov vyberaných za zápis zvýšenia základného imania spoločnosti IGI v portugalskom obchodnom registri.
(
17
)	Rozsudok IGI, už citovaný v poznámke pod čiarou 16, bod 23; KLINKE, U.: Europäisches Unternehmensrecht und EuGH, Die Rechtsprechung in den Jahren 1998 bis 2000. In: ZGR, 2002, s. 163 a nasl., 201, ktorý uvádza vec IGI ako klasický prípad poplatku za zápis zvýšenia základného imania.
(
18
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Geelhoed vo veci Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, už citované v poznámke pod čiarou 9, bod 20.
(
19
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Geelhoed vo veci Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, už citované v poznámke pod čiarou 9, bod 17, s odkazom na rozsudok z 29. septembra 1999, Modelo, nazývaný „Modelo I“, C-56/98, Zb. s. I-6427, bod 23, a na uznesenie z 21. marca 2002, Gründerzentrum, C-264/00, Zb. s. I-3333, bod 27.
(
20
)	Rozsudok Längst, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 42.
(
21
)	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 19, bod 23.
(
22
)	Rozsudok z 21. septembra 2000, Modelo, nazývaný „Modelo II“, C-19/99, Zb. s. I-7213, bod 23.
(
23
)	Uznesenie už citované v poznámke pod čiarou 19, bod 27.
(
24
)	GÖRK, S.: Die Auswirkungen der Gesellschaftsteuerrichtlinie 69/335/EWG auf die Notargebühren in Deutschland. In: Deutsche Notar-Zeitschrift, 1999, s. 851 a nasl. (857), s poukazom na to, že notári vykonávajúci v Nemecku slobodné povolanie síce zastupujú verejnú funkciu, no nie sú štátnymi zamestnancami.
(
25
)	Rozsudok z 15. júna 2006, C-264/04, Zb. s. I-5275, bod 31. V tejto veci mal Súdny dvor podať výklad smernice 69/335 v súvislosti so sporom v súvislosti s katastrom nehnuteľností. Dôvodom sporu vo veci samej medzi družstvom Badischer Winzerkeller a spolkovou krajinou bol poplatok vyrubený za opravu zápisu v katastri nehnuteľností. Súdny dvor v tejto veci rozhodol, že poplatok vyrubený za opravu zápisu v katastri nehnuteľností v podstate patrí do vecnej pôsobnosti zákazu stanoveného v článku 10 písm. c) smernice 69/335, ale môže byť odchylne od článku 10 písm. c) smernice 69/335 považovaný za daň z prevodu a prechodu povolenú článkom 12 ods. 1 písm. b) uvedenej smernice pod podmienkou, že nie je vyšší ako poplatky, resp. dane, ktoré sú uplatniteľné na podobné postupy v členskom štáte, v ktorom sa vyberajú.
(
26
)	Rozsudok z 20. apríla 1993, C-71/91 a C-178/91, Zb. s. I-1915. Predmetom tejto veci bol súlad koncesného poplatku vyrubovaného za zápisy v talianskom obchodnom registri. Tento poplatok bol vyrubovaný nielen pri zápise založenia spoločnosti do registra, ale aj každoročne k 30. júnu po tomto zápise. Súdny dvor v tejto veci rozhodol, že článok 10 smernice 69/335 sa má vykladať tak, že s výhradou odchylných ustanovení článku 12 zakazuje každoročné poplatky z dôvodu registrácie kapitálových spoločností, a to aj keď výnos z týchto poplatkov slúži na financovanie úradu zodpovedného za vedenie registra, v ktorom sú tieto spoločnosti registrované.
(
27
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs 26. júna 1997 vo veci Fantask a i. (rozsudok z 2. decembra 1997, C-188/95, Zb. s. I-6783, bod 27).
(
28
)	Rozsudky z 11. júna 1996, Denkavit Internationaal a i., C-2/94, Zb. s. I-2827, bod 16, a Ponente Carni a Cispadana Costruzioni, už citovaný v poznámke pod čiarou 26, bod 19; pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Alber 17. septembra 1998 vo veci Codan (rozsudok zo 17. decembra 1998, C-236/97, Zb. s. I-8679), bod 36, ktorý s ohľadom na zmysel a účel smernice 69/335 odkazuje vo veci týkajúcej sa súladu dánskeho príspevku z prevodu akcií kótovaných na burze s touto smernicou na vyššie spomínané rozsudky.
(
29
)	Obdobný názor zastáva vo svojich návrhoch vo veci Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft (už citovaných v poznámke pod čiarou 9, bod 30) aj generálny advokát Geelhoed. Podľa neho, ak by sa s odvolaním na článok 12 smernice 69/335 umožnilo vyrubenie poplatku, o ktorom bolo konštatované, že predstavuje nepriamu daň z tvorby základného imania v zmysle článku 10 smernice, zbavilo by to tento článok účinku. Aj generálny advokát Jacobs v bode 27 svojich návrhov vo veci Fantask a i. (už citovanej v poznámke pod čiarou 27, bod 27) uvádza, že z rozsudku Ponente Carni a Cispadana Costruzioni tiež vyplýva, že smernica 69/335 kladie medze „tomu, čo môže členský štát oprávnene vyberať z titulu poplatkov platených ako úhrada“ podľa článku 12 ods. 1 písm. e). Dôvod je zrejmý. Ak by uvedená smernica takéto medze nekládla, prišla by o svoju účinnosť, keďže členské štáty by mali priestor obchádzať jej ustanovenia tým, že by zavádzali iné poplatky, než je daň z vkladu pod zámienkou poplatkov platených ako úhrada, ako protihodnoty za údajné služby.
(
30
)	Rozsudok zo 7. septembra 2006, Organon Portuguesa, C-193/04, Zb. s. I-7271, bod 20. V tejto veci bolo rozhodnuté bez predkladania návrhov.
(
31
)	Rozsudok zo 6. októbra 1982, 283/81, Zb. s. 3415, bod 18; pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Alber vo veci Codan, už citovanej v poznámke pod čiarou 28, bod 35.
(
32
)	Na tomto mieste by som chcela poukázať aj na rozsudok z 2. apríla 1998, EMU Tabac a i., C-296/95, Zb. s. I-1605, bod 36. V tejto veci Súdny dvor v súvislosti s rozdielom medzi dánskym a gréckym znením a ostatných jazykových verzií smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 92/108/EHS zo 14. decembra 1992 (Ú. v. ES L 390, s. 124; Mim. vyd. 09/001, s. 235), rozhodol, že „pozerať s dešpektom na dve z jazykových verzií, tak ako to navrhujú žalobcovia vo veci samej, by bolo v rozpore s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej nevyhnutnosť jednotného výkladu nariadení Spoločenstva vylučuje, aby sa v prípade pochybností posudzovalo ustanovenie izolovane, ale naopak vyžaduje, aby sa vykladalo a uplatňovalo s prihliadnutím na jeho znenia v ostatných úradných jazykoch (pozri najmä rozsudok z 12. júla 1979, Koschniske, 9/79, Zb. s. 2717, bod 6). Napokon, všetkým jazykovým verziám musí byť zo zásady priznaný rovnaký význam, a tento nemôže kolísať v závislosti od počtu obyvateľov toho ktorého členského štátu, ktorí daný jazyk používajú“.
(
33
)	Rozsudky z 27. októbra 1977, Bouchereau, 30/77, Zb. s. 1999, bod 14, a zo 7. decembra 1995, Rockfon, C-449/93, Zb. s. I-4291, bod 28. Vec Rockfon sa týkala výkladu článku 1 smernice Rady 75/129/EHS zo 17. februára 1975 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 48, s. 29). Mal byť podaný výklad pojmu zariadenie nachádzajúceho sa v tomto článku, v anglickom znení vyjadrený ako „establishment“, vo francúzskom ako „l’établissement“ a v talianskom znení ako „lo stabilimento“. Po preskúmaní jednotlivých jazykových verzií Súdny dvor rozhodol, že „z porovnania použitých pojmov vyplýva, že majú rozdielny obsah: t. j. podľa konkrétneho prípadu ide o zariadenie, podnik, pobočku, prevádzku alebo pracovisko“. V právnej vede (COLNERIC, N.: Auslegung des Gemeinschaftsrechts und gemeinschaftsrechtskonforme Auslegung. In: ZEuP, 2005, s. 225, 227) to bolo komentované tak, že vzhľadom na nepresnosti vnášané viacjazyčnosťou je výpovedná hodnota pojmov v práve Spoločenstva menšia než v jednojazyčnom prostredí.
(
34
)	Rozsudok Organon Portuguesa, už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 20.
(
35
)	TIPKE, K., LANG, A. (Hrsg.): Steuerrecht 17. vydanie, Köln, 2002, s. 45 a 46; STEICHEN, A.: Mémento de droit fiscal, Les Cours du Centre Universitaire de Luxembourg. 3. vydanie, Luxembourg, 2003, s. 196; GROSCLAUDE, J., MARCHESSON, P.: Droit fiscal général, 5. vydanie, Paris, 2005, s. 2 a 3; pozri tiež CREIFELDS, C. (Hrsg.): Rechtswörterbuch, 17. vydanie, München, 2002, pod pojmom „Steuer“.
(
36
)	Ide o štandardný výraz používaný Súdnym dvorom v rozsudkoch Ponente Carni a Cispadana Costruzioni (už citovanom v poznámke pod čiarou 26, bod 29); Fantask a i. (už citovanom v poznámke pod čiarou 27, bod 21), a z 11. decembra 1997, Immobiliare SIF (C-42/96, Zb. s. I-7089 bod 31).
(
37
)	Rozsudok Fantask a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 27, bod 26. Predmetom tejto veci bol súlad dánskych poplatkov za zápis obchodných spoločností so smernicou 69/335. Vo svojom rozsudku Súdny dvor poukázal aj na skutočnosť, že by bolo ohrozením cieľov smernice 69/335, pokiaľ by členské štáty mali možnosť zachovať v platnosti poplatky, ktoré majú rovnaké charakteristiky ako daň z vkladu, tým, že by ich označili za poplatky platené ako úhrada.
(
38
)	Rozsudok Ponente Carni a Cispadana Costruzioni, už citovaný v poznámke pod čiarou 26, bod 37; návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Fantask a i., už citované v poznámke pod čiarou 27, bod 8.
(
39
)	Uznesenie Gründerzentrum, už citované v poznámke pod čiarou 19, bod 31; pozri tiež rozsudok z 21. júna 2001, SONAE, C-206/99, Zb. s. I-4679, bod 32. Časť právnej vedy už rozlišovaniu medzi daňami a poplatkami neprikladá žiadny praktický význam. Podľa J. Grosclauda a P. Marchessona, v citovanom diele „l’impôt… sera souvent distingué de la taxe qui s’analyse comme un prélèvement tout aussi obligatoire mais perçu à l’occasion de la prestation d’un service par la collectivité publique. Cette distinction est aujourd’hui dépourvue de portée pratique“.
(
40
)	Už citovaný v poznámke pod čiarou 27, bod 31; obdobne aj rozsudok IGI, už citovaný v poznámke pod čiarou 16, bod 35.
(
41
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Fantask a i., už citované v poznámke pod čiarou 27, bod 29. Generálny advokát tieto zásady prevzal z rozsudku Ponente Carni a Cispadana Costruzioni, už citovaného v poznámke pod čiarou 26, body 37, 38, a 41 až 43.
(
42
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Fantask a i., už citované v poznámke pod čiarou 27, bod 41.
(
43
)	Tamže, bod 43.
(
44
)	Rozsudok Fantask a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 27, bod 33.
(
45
)	Rozsudok Fantask a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 27, body 54 a 55; pozri tiež rozsudky Modelo I, už citovaný v poznámke pod čiarou 19, bod 34, a z 5. marca 1998, Solred, C-347/96, Zb. s. I-937, body 28 a 29.