Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 12. marts 2026 (1)
Sag C-660/24
Europa-Kommissionen
mod
Ungarn
» Traktatbrud – artikel 258 TEUF – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – direktiv 2013/48/EU – ret til adgang til advokatbistand i straffesager – artikel 3, stk. 3, litra b) – ret til at have en advokat til stede under afhøringen – artikel 3, stk. 6, litra b) – midlertidig fravigelse for at forhindre væsentlig skade for en straffesag – artikel 9 – afkald på rettigheder – national lovgivning, hvorefter mistænkte eller tiltalte kan afhøres uden en advokat, såfremt advokaten ikke giver møde inden for en fastsat frist – ukorrekt gennemførelse «
I.      Indledning
1.        I den foreliggende sag har Europa-Kommissionen indledt en traktatbrudsprocedure mod Ungarn i henhold til artikel
258 TEUF for at have tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EU-retten til korrekt gennemførelse af visse bestemmelser i direktiv 2013/48/EU (2), som vedrører retten til adgang til advokatbistand i straffesager.
2.        Den foreliggende sag udspringer i det væsentlige af en grundlæggende uenighed mellem Kommissionen og Ungarn samt Den Tjekkiske Republik, der har interveneret i den foreliggende sag, om, hvordan retten til adgang til advokatbistand og fravigelserne fra denne ret skal forstås, således som de følger af bestemmelserne i artikel
3, stk. 3 og 6, i direktiv 2013/48.
3.        Et lignende spørgsmål er forelagt Domstolen i sag C-681/24, Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik, hvori mit forslag til afgørelse fremsættes samme dag.
4.        Et yderligere klagepunkt i den foreliggende sag vedrører den ukorrekte gennemførelse af bestemmelserne i artikel
9 i direktiv 2013/48 om afkald på retten til adgang til advokatbistand.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
5.        Artikel 3 i direktiv 2013/48 med overskriften »Retten til adgang til advokatbistand under straffesager« fastsætter:
»1.      Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte og tiltalte har ret til adgang til advokatbistand på et sådant tidspunkt og på en sådan måde, at de pågældende sættes i stand til i praksis og effektivt at udøve deres ret til et forsvar.
[...]
3.      Retten til adgang til advokatbistand indebærer følgende:
a)      Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har ret til at mødes i enrum og kommunikere med den advokat, der repræsenterer dem, herunder forud for afhøringer med politiet eller med en anden retshåndhævende eller retslig myndighed.
b)      Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har ret til deres advokats tilstedeværelse og effektive deltagelse under en afhøring. En sådan deltagelse sker i overensstemmelse med procedurerne i national ret, forudsat at disse procedurer ikke er til skade for den effektive udøvelse og det væsentlige indhold af den pågældende rettighed. Deltager en advokat i en afhøring, føres det forhold, at en sådan deltagelse har fundet sted, til protokol ved anvendelse af proceduren for protokolførelse i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats lovgivning.
[...]
6.      Under ekstraordinære omstændigheder og udelukkende i perioden forud for retssagen kan medlemsstaterne midlertidigt fravige anvendelsen af de rettigheder, der er fastsat i stk. 3, i det omfang det i lyset af sagens særlige omstændigheder er begrundet i et af følgende tvingende hensyn:
a)      der er et hastende behov for at afværge alvorlige negative konsekvenser for en persons liv, frihed eller fysiske integritet
b)       en øjeblikkelig indsats fra efterforskningsmyndighederne er bydende nødvendig for at forhindre væsentlig skade for en straffesag.«
6.        Artikel 9 i direktiv 2013/48 med overskriften »Afkald på rettigheder« har følgende ordlyd:
»1.      Uden at det berører national lovgivning, der kræver, at en advokat skal være til stede eller yde bistand, sikrer medlemsstaterne i forbindelse med afkald på en ret som omhandlet i artikel
3 og 10:
a)      at den mistænkte eller tiltalte mundtligt eller skriftligt har fået klare og tilstrækkelige oplysninger i et enkelt og letforståeligt sprog om indholdet af den pågældende rettighed og de mulige konsekvenser ved at give afkald på den, og
b)      at afkaldet gives frivilligt og utvetydigt.
2.            Afkaldet, som kan gives skriftligt eller mundtligt, skal ligesom omstændighederne, hvorunder det er givet, føres til protokol ved anvendelse af proceduren for protokolførelse i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats lovgivning.
3.
Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte på et hvilket som helst tidspunkt under straffesagen kan tilbagekalde et afkald, og at de underrettes om denne mulighed. En sådan tilbagekaldelse har virkning fra det tidspunkt, hvor den foretages.«
B.      Ungarsk ret
7.        § 387, stk. 3, i büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (lov XC af 2017 om indførelse af strafferetsplejeloven, herefter »strafferetsplejeloven«) bestemmer:
»Hvis den mistænkte eller den person, der med rimelighed er mistænkt for at have begået en strafbar handling, ønsker at benytte en advokat, eller hvis efterforskningsmyndigheden eller anklagemyndigheden udpeger en advokat, underretter efterforskningsmyndigheden eller anklagemyndigheden straks advokaten herom og udsætter afhøringen af den mistænkte indtil advokatens ankomst eller mindst to timer. Hvis der i denne periode
a)      ikke møder en advokat frem, eller
b)      den mistænkte eller den person, der med rimelighed mistænkes for at have begået en strafbar handling, efter at have rådført sig med sin advokat giver sit samtykke til at indlede afhøringen
kan efterforskningsmyndigheden eller anklagemyndigheden påbegynde afhøringen af den mistænkte.«
III. Den administrative procedure og sagen for Domstolen
8.        Den 12. november 2021 tilstillede Kommissionen Ungarn en åbningsskrivelse i henhold til artikel
258 TEUF, idet den fandt, at visse bestemmelser, herunder artikel
3, stk. 6, litra
b), og artikel
9 i direktiv 2013/48 ikke var blevet gennemført korrekt, og opfordrede denne medlemsstat til at fremsætte sine bemærkninger inden for en frist på to måneder.
9.        Den 12. januar 2022 besvarede Ungarn denne skrivelse og bestred Kommissionens argumenter.
10.      Den 14. juli 2023 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse til Ungarn, idet den gjorde gældende, at artikel 3, stk. 6, litra b), og artikel 9 i direktiv 2013/48 fortsat ikke var korrekt gennemført, og opfordrede Ungarn til at efterkomme den begrundede udtalelse inden for to måneder efter modtagelsen
heraf.
11.      Den 13. september 2023 besvarede Ungarn den begrundede udtalelse, idet det fastholdt, at det havde gennemført artikel
3, stk. 6, litra
b), og artikel
9 i direktiv 2013/48 korrekt.
12.      Følgelig har Kommissionen ved stævning indgivet den 10. oktober 2024 anlagt denne sag i henhold til artikel 258 TEUF.
Den har nedlagt følgende påstande:
1)      Det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel
3, stk. 6, litra
b), i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel
3, stk. 3, heri, samt i henhold til artikel
9 i dette direktiv, idet denne medlemsstat ikke har gennemført disse bestemmelser korrekt.
2)       Ungarn tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
13.      I svarskriftet indleveret den 23. december 2024 har Ungarn nedlagt følgende påstande:
1)      Frifindelse.
2)       Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
14.      Kommissionen og Ungarn har tillige indgivet en replik og en duplik henholdsvis den 17. februar 2025 og den 28. marts 2025.
15.      Ved Domstolens præsidents afgørelse af 7. februar 2025 fik Den Tjekkiske Republik tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for Ungarns påstande.
16.      På grund af lighederne mellem den foreliggende sag og sag C-681/24, Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik, har Domstolen i henhold til procesreglementets artikel
77 afholdt et fælles retsmøde i disse to sager. Dette retsmøde blev afholdt den 10. december 2025, hvori Kommissionen, Ungarn og Den Tjekkiske Republik har afgivet mundtlige indlæg.
IV.    Bedømmelse
17.      Min bedømmelse består af tre dele. Indledningsvis finder jeg det hensigtsmæssigt at fremsætte nogle indledende betragtninger vedrørende direktiv 2013/48 og dets placering i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (herefter »området med frihed, sikkerhed og retfærdighed«) (under A). Dernæst vil jeg undersøge, om der er grundlag for det første klagepunkt om tilsidesættelse af artikel
3, stk. 6, litra
b), i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel
3, stk. 3, heri (under B). Endelig vil jeg undersøge, om der er grundlag for det andet klagepunkt om tilsidesættelse af artikel
9 i direktiv 2013/48 (under C).
18.      På grundlag af denne bedømmelse er jeg nået frem til den konklusion, at begge disse klagepunkter er begrundede.
A.      Foreløbige betragtninger om direktiv 2013/48 og området med frihed, sikkerhed og retfærdighed
19.      Som jeg har anført i mine tidligere forslag til afgørelse (3), har Den Europæiske Union vedtaget en række direktiver baseret på dens kompetence i henhold til artikel
82, stk. 2, litra
b), TEUF med henblik på at fastsætte minimumsregler for enkeltpersoners rettigheder i straffesager. Disse seks direktiver omfatter også direktiv 2013/48 (4).
20.      Disse direktiver kaldes på engelsk undertiden »the Roadmap Directives« (herefter »de her omhandlede direktiver«), da det var Rådets resolution fra 2009 om en køreplan med henblik på at styrke mistænktes eller tiltaltes proceduremæssige rettigheder i straffesager (5), der igangsatte dem. Sidstnævnte blev godkendt ved Det Europæiske Råds Stockholmprogram vedrørende området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (6), som bekræftede, at »[b]eskyttelsen af mistænktes og tiltaltes rettigheder i straffesager er en grundlæggende værdi i Unionen, der er væsentlig for opretholdelsen af den gensidige tillid mellem medlemsstaterne og offentlighedens tillid til Unionen« (7).
21.      Som det fremgår af betragtningerne til direktiv 2013/48 (8), er begrundelsen for fastsættelsen i disse direktiver af fælles minimumsregler om personers proceduremæssige rettigheder i straffesager nemlig at styrke den gensidige tillid til de nationale strafferetlige systemer som »grundlaget for den gensidige anerkendelse, der selv er en hovedhjørnesten i opbygningen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed« (9). Sådanne regler har ligeledes til formål at fjerne hindringer for borgernes frie bevægelighed inden for Den Europæiske Union og at bygge videre på de standarder vedrørende retten til en retfærdig rettergang og retten til forsvar, der navnlig er sikret ved artikel
47 og artikel 48, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og ved de tilsvarende bestemmelser i den europæiske menneskerettighedskonvention (EMRK) (10).
22.      Direktiv 2013/48 fastsætter fælles minimumsregler om mistænktes og tiltaltes ret til adgang til advokatbistand i alle faser af straffesagen (11). Denne ret er grundlæggende for en retfærdig rettergang (12) og bidrager til at sikre overholdelsen af andre rettigheder inden for strafferetsplejen (13).
23.      Retten til adgang til advokatbistand i straffesager kommer til udtryk i artikel
3 i direktiv 2013/48.
24.      Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2013/48 opstiller »det grundlæggende princip«, hvorefter mistænkte og tiltalte har ret til adgang til advokatbistand på et sådant tidspunkt og på en sådan måde, at de sættes i stand til i praksis og effektivt at udøve deres ret til forsvar (14).
25.      Dette princip uddybes i artikel
3, stk. 2, i direktiv 2013/48 hvad angår det tidspunkt, hvorfra denne ret skal gives, hvilket omfatter myndighedernes afhøring af dem (15).
26.      Dette princip præciseres yderligere i artikel
3, stk. 3, i direktiv 2013/48, som afgrænser indholdet af retten til adgang til advokatbistand. I henhold til artikel
3, stk. 3, litra
a), skal medlemsstaterne navnlig sikre, at mistænkte og tiltalte har ret til at mødes i enrum og kommunikere med deres advokat, herunder forud for afhøringer (16), mens artikel
3, stk. 3, litra
b), kræver, at medlemsstaterne sikrer, at sådanne personer har ret til deres advokats tilstedeværelse og effektive deltagelse under en afhøring (17).
27.      I henhold til artikel 3, stk. 6, i direktiv 2013/48 kan medlemsstaterne midlertidigt fravige rettighederne i artikel 3, stk. 3, »under ekstraordinære omstændigheder og udelukkende i perioden forud for retssagen«, hvis det er begrundet i lyset af »sagens særlige omstændigheder« og begrundet i »tvingende hensyn«, såfremt a) »der er et hastende behov for at afværge alvorlige negative konsekvenser for en persons liv, frihed eller fysiske integritet«, eller b) »en øjeblikkelig indsats fra efterforskningsmyndighederne er bydende nødvendig for at forhindre væsentlig skade for en straffesag«. Enhver midlertidig fravigelse i henhold til artikel
3, stk. 6, i direktiv 2013/48 skal ligeledes overholde de generelle betingelser, der er fastsat i dette direktivs artikel
8 (18).
28.      Artikel
9 i direktiv 2013/48, som også er genstand for denne sag, foreskriver specifikke krav, der skal være opfyldt, for at mistænkte og tiltalte kan give afkald på deres ret til adgang til advokatbistand (19). Dette direktivs artikel
9, stk. 1, opstiller grundlæggende to betingelser (20), nemlig for det første, at disse personer har fået klare og tilstrækkelige oplysninger om indholdet af retten til adgang til advokatbistand og de mulige konsekvenser ved at give afkald på den, og for det andet, at afkaldet gives frivilligt og utvetydigt. Artikel
9, stk. 2, i direktiv 2013/48 fastslår endvidere, at afkaldet skal føres til protokol, mens direktivets artikel
9, stk. 3, bestemmer, at disse personer på et hvilket som helst tidspunkt under straffesagen kan tilbagekalde et afkald, og at de skal underrettes om denne mulighed.
29.      Kernen i den foreliggende sag er, at Kommissionen på den ene side og Ungarn og Den Tjekkiske Republik på den anden side fortolker indholdet af retten til adgang til advokatbistand og eventuelle fravigelser fra denne ret forskelligt.
30.      I det væsentlige, og inden jeg redegør nærmere for parternes holdninger, fortolker Kommissionen indholdet af retten til adgang til advokatbistand som fastsat i direktiv 2013/48 således, at den som hovedregel kræver tilstedeværelse af en advokat under afhøring, og at de eneste undtagelser fra denne regel (dvs. når mistænkte eller tiltalte kan afhøres uden tilstedeværelse af en advokat) er de situationer, der er beskrevet i dette direktivs artikel 3, stk. 6. Endvidere kan disse personer give afkald på tilstedeværelsen af en advokat på de betingelser, der er fastsat i direktivets artikel
9. Ungarn og Den Tjekkiske Republik har derimod gjort gældende, at retten til adgang til advokatbistand er opfyldt, når disse personer får mulighed for at have en advokat til stede. Af denne grund er muligheden for at gennemføre en afhøring, hvis advokaten ikke møder frem inden for en bestemt frist, ikke en fravigelse af retten til adgang til advokatbistand. Som jeg vil forklare i forbindelse med det andet klagepunkt, er Ungarn desuden af den opfattelse, at retten til adgang til advokatbistand, således som Ungarn forstår denne, ikke er en ret, der kan gives afkald på i henhold til ungarsk ret, hvilket er årsagen til, at Ungarn er af den opfattelse, at det ikke var nødvendigt at gennemføre artikel
9 i direktiv 2013/48 i national ret.
B.      Det første klagepunkt om tilsidesættelse af artikel 3, stk. 6, litra b), i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel 3, stk. 3, heri
1.      Sammenfatning af parternes argumenter
31.      Med det første klagepunkt har Kommissionen gjort gældende, at Ungarn ikke har foretaget en korrekt gennemførelse af artikel
3, stk. 6, litra
b), i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel
3, stk. 3, heri, idet § 387, stk. 3, i strafferetsplejeloven (herefter »den omtvistede ungarske lovgivning«) generelt tillader, at mistænkte eller tiltalte personer afhøres af myndighederne, uden en advokats tilstedeværelse, hvis advokaten ikke giver møde inden for den fastsatte frist. Denne lovgivning er i strid med dette direktivs artikel
3, stk. 3, hvorefter sådanne personer skal have ret til adgang til advokatbistand, samtidig med at den ikke opfylder betingelserne for fravigelse af denne ret med henvisning til at forhindre væsentlig skade for en straffesag i henhold til nævnte direktivs artikel
3, stk. 6, litra
b) (21).
32.      Kommissionen er anført, at mistænktes og tiltaltes ret til at kommunikere med en advokat forud for en afhøring og til at blive afhørt under tilstedeværelse af deres advokat, som fastsat i artikel
3, stk. 3, litra
a) og b), i direktiv 2013/48, er ubetinget, og at direktivets artikel
3, stk. 6, tillader midlertidige fravigelser af denne ret, som er begrænset til ekstraordinære omstændigheder i den konkrete sag. Muligheden for at foretage afhøring uden tilstedeværelsen af en advokat efter den frist, der er fastsat i den omtvistede ungarske lovgivning, fraviger således retten til adgang til advokatbistand og opfylder ikke nogen af de betingelser, der er fastsat i direktivets artikel
3, stk. 6, litra
b), der af EU-lovgiver er tænkt som en snæver undtagelse til det almindelige princip om, at mistænkte og tiltalte har ret til adgang til advokatbistand før og under afhøringen. Som Kommissionen har fremhævet i retsmødet, er direktiv 2013/48 blevet tilsidesat, uanset om den omtvistede ungarske lovgivning måtte anses for at være i overensstemmelse med praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (Menneskerettighedsdomstolen).
33.      Kommissionen har bl.a. fremhævet, at medlemsstaterne i henhold til artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48 er forpligtet til at sikre, at en advokat er til stede under afhøring, medmindre betingelserne i dette direktivs artikel
3, stk. 6, er opfyldt, eller personen giver afkald på retten til adgang til advokatbistand i henhold til direktivets artikel
9. Artikel
3, stk. 3, litra
b), skal forstås som advokatens fysiske tilstedeværelse, og den omtvistede ungarske lovgivning udgør klart en undtagelse fra retten til adgang til advokatbistand, som finder generel anvendelse på alle situationer, hvor advokaten ikke giver møde inden for den fastsatte frist, og som i alvorlig grad skader den praktiske og effektive udøvelse af denne ret. Henvisningen til national ret i artikel
3, stk. 3, litra
b), vedrører ikke advokatens tilstedeværelse, men kun den måde, hvorpå advokaten deltager, og nationale myndigheder har andre midler til at undgå forsinkelser og potentielt misbrug, såsom udpegelse af en advokat for personen, hvis de finder det vigtigt at foretage afhøring.
34.      Ungarn har gjort gældende, at den omtvistede ungarske lovgivning er i overensstemmelse med artikel
3, stk. 3, i direktiv 2013/48 og ikke udgør en fravigelse som omhandlet i dette direktivs artikel
3, stk. 6. Dette direktivs artikel
3, stk. 3, litra
b), kræver ikke, at en advokat altid skal være fysisk til stede under afhøringen, men kun at mistænkte eller tiltalte kan få adgang til advokatbistand, hvis de ønsker det. Det følger af bestemmelserne i direktiv 2013/48, at de skal have mulighed for at få en advokat, men det følger ikke heraf, at afhøringen ikke kan finde sted i advokatens fravær, hvis ikke de ønsker at benytte sig af denne mulighed.
35.      Ungarn er af den opfattelse, at der foreligger en fravigelse fra den ret, der er fastsat i artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48, hvis en person ikke kan vælge en advokat eller udøve retten til adgang til advokatbistand, men når først vedkommende har haft mulighed for at få en advokat, og mulighed for at advokaten kan være til stede, udgør advokatens fravær under afhøringen, uanset årsagen hertil, ikke en fravigelse i henhold til dette direktivs artikel
3, stk. 6. Artikel
3, stk. 6, omfatter snarere situationer, hvor myndighederne er forpligtet til at begynde afhøring af personen, selv om advokaten slet ikke er blevet underrettet. Den omtvistede ungarske lovgivning udgør således ikke en fravigelse i henhold til artikel
3, stk. 6, eftersom den ikke fritager myndighederne fra forpligtelsen til at underrette advokaten og ikke begrænser personers mulighed for at bemyndige en advokat efter eget valg eller anmode om udpegelse af en advokat på et hvilket som helst tidspunkt under sagen. Som Ungarn har fremhævet i retsmødet, tillader denne lovgivning undtagelsesvis afhøring af mistænkte uden en advokats tilstedeværelse efter en frist på mindst to timer, og udløbet af denne frist indebærer ikke, at afhøringen indledes, idet personen kan nægte at afgive forklaring efter at være blevet underrettet om sine rettigheder.
36.      Ungarn har bl.a. fremhævet, at det af ordlyden af artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48 (»Deltager en advokat i en afhøring«) klart fremgår, at en advokat ikke altid deltager i en afhøring, og at henvisningen til national ret i denne bestemmelse vedrører advokatens tilstedeværelse og deltagelse. Kommissionens fortolkning vil i praksis føre til, at advokatens tilstedeværelse er obligatorisk, når personer afhøres, medmindre personen giver afkald herpå. Dette ville have negative konsekvenser for straffesager, da advokaten kunne modarbejde sådanne sager ved at udeblive, og mistænkte ville blive stillet ringere i mange tilfælde. Som Ungarn har anført i retsmødet, skal underretningen om mistanker og afhøringen af mistænkte finde sted inden for 24 timer fra påbegyndelsen af tilbageholdelsen, og hvis advokatens fravær i sig selv kunne forhindre dette, ville det føre til manglende overholdelse af frister, udsættelse af sager og løsladelse af kriminelle, og Menneskerettighedsdomstolens praksis pålægger ikke et absolut krav om tilstedeværelse.
37.      Den Tjekkiske Republik har tilføjet, at den omstændighed, at en advokat ikke altid behøver at være til stede under en afhøring, er i overensstemmelse med Menneskerettighedsdomstolens praksis (22), hvorefter det ikke er advokatens tilstedeværelse under afhøringen, der er afgørende, men spørgsmålet om, hvorvidt den mistænkte eller tiltalte faktisk har kunnet udøve retten til adgang til advokatbistand effektivt. Som Den Tjekkiske Republik har fremhævet i retsmødet, pålægger direktiv 2013/48 alene medlemsstaterne at sikre en tilstrækkelig mulighed for at have en advokat, og baseret på dets ordlyd, tilblivelseshistorien og sammenligningen med direktiv 2016/800 om børn udelukker det ikke, at afhøring af mistænkte eller tiltalte finder sted uden advokatens tilstedeværelse, ligesom direktiv 2013/48 ikke går videre end Menneskerettighedsdomstolens praksis, eftersom dets bestemmelser svarer til denne retspraksis, og der ikke fremgår noget af forarbejderne, der peger i en anden retning.
2.      Bedømmelse
38.      Parternes argumenter viser, som jeg kort har redegjort for ovenfor (jf. punkt 29 og 30 i dette forslag til afgørelse), at denne klage er opstået på baggrund af forskellige forståelser af bestemmelserne i direktiv 2013/48.
Uenigheden drejer sig således om fortolkningen af bestemmelserne i artikel 3, stk. 3 og 6, i direktiv 2013/48 og om, hvordan retten til adgang til advokatbistand under afhøring i direktivets artikel 3, stk. 3, litra b), skal forstås. Domstolen har endnu ikke direkte taget stilling til disse spørgsmål.
39.      På grundlag af ordlyden af, tilblivelseshistorien for, den sammenhæng, hvori direktivet indgår, og formålene med direktiv 2013/48 samt Menneskerettighedsdomstolens praksis er det min opfattelse, at Kommissionens fortolkning af betydningen af og forholdet mellem artikel
3, stk. 3 og 6, i direktiv 2013/48 skal bekræftes.
a)      Ordlyden af direktivet
40.      Som en del af retten til adgang til advokatbistand i henhold til artikel
3, stk. 3, kræver artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48 udtrykkeligt, at medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har »ret til deres advokats tilstedeværelse og effektive deltagelse under en afhøring« (23).
41.      Følgende fremgår desuden af 25. betragtning til direktiv 2013/48: »Medlemsstaterne bør sikre, at mistænkte eller tiltalte har ret til deres advokats tilstedeværelse og effektive deltagelse, når de afhøres af politiet eller en anden retshåndhævende eller retslig myndighed, bl.a. under retsmøder« (24).
42.      Efter min opfattelse, og som Kommissionen har anført, indebærer tilstedeværelsen en fysisk tilstedeværelse, dvs. at mistænkte eller tiltalte har ret til, at deres advokat er personligt til stede, når de afhøres af myndighederne (25).
43.      Det følger heraf, at artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48 fastsætter en generel ret for mistænkte eller tiltalte til at have deres advokat til stede under myndighedernes afhøring. Denne ret er imidlertid ikke absolut og kan derfor, således som det er fastsat i dette direktiv, være genstand for midlertidige fravigelser i henhold til nævnte direktivs artikel
3, stk. 6, eller et afkald på denne ret i henhold til artikel
9.
44.      Som Domstolen har fastslået, er de midlertidige fravigelser, der er fastsat i direktiv 2013/48, udtømmende (26).
45.      Det er mellem parterne i den foreliggende sag ubestridt, at den omtvistede ungarske lovgivning ikke opfylder alle de betingelser for en eventuel midlertidig fravigelse, der er fastsat i artikel
3, stk. 6, litra
b), og artikel
8 i direktiv 2013/48, der, som Kommissionen har forklaret, er den midlertidige fravigelse i dette direktiv, som kunne tænkes at finde anvendelse. Som Kommissionen har påvist, er det nemlig indlysende, at denne lovgivning fastsætter en regel, der finder generel anvendelse i situationer, hvor advokaten ikke giver møde inden for den fastsatte frist på (mindst) to timer og derfor ikke er begrænset til konkrete sager (»i det omfang det i lyset af sagens særlige omstændigheder«) som krævet i artikel
3, stk. 6, litra
b), ligesom det heller ikke i denne forbindelse er nødvendigt at påvise, at »tvingende hensyn [gør] en øjeblikkelig indsats fra efterforskningsmyndighederne [...] bydende nødvendig for at forhindre væsentlig skade for en straffesag«.
46.      Som følge heraf er den omtvistede ungarske lovgivning, som generelt gør det muligt at afhøre mistænkte eller tiltalte uden deres advokats tilstedeværelse, blot fordi advokaten ikke har været i stand til at give møde inden for en frist på mindst to timer, derfor i strid med artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel
3, stk. 6, litra
b), heri (27).
47.      Som Kommissionen har anført, og i modsætning til de argumenter, som Ungarn har fremført, skal det desuden påpeges, at henvisningen til national ret i artikel 3, stk. 3, litra b), i direktiv 2013/48 vedrører advokatens effektive deltagelse og ikke advokatens tilstedeværelse i sig selv. Det fremgår af ordlyden af denne bestemmelse (»En sådan deltagelse sker i overensstemmelse med procedurerne i national ret«) og 25. betragtning dertil (»En sådan deltagelse bør være i overensstemmelse med procedurer i henhold til national ret, som regulerer en advokats deltagelse under [...] afhøring«).
48.      Dette er efter min opfattelse ikke i strid med den omstændighed, at artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48 skal fortolkes således, at bestemmelsen kræver både tilstedeværelse og effektiv deltagelse. Det indebærer snarere, at medlemsstaterne, selv om de indrømmes et vist råderum i henhold til direktiv 2013/48 for så vidt angår de nationale regler, der regulerer visse former for en advokats effektive deltagelse (forudsat at disse regler ikke er »til skade for den effektive udøvelse og det væsentligste indhold« af denne ret), intet råderum har med hensyn til tilstedeværelse, eftersom mistænkte eller tiltalte som en generel regel har ret til adgang til advokatbistand under en afhøring i henhold til dette direktivs artikel
3, stk. 3, litra
b). Tilstedeværelse betyder tilstedeværelse, og enten er advokaten der, eller også er han ikke.
49.      Den omstændighed, at artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48 henviser til »deres advokat«, bør ikke forstås således, at der altid henvises til en advokat, som den mistænkte eller tiltalte har valgt. Som Kommissionen har påpeget, er denne formulering ikke til hinder for, at medlemsstaternes myndigheder kan håndtere eventuel misbrug af retten til adgang til advokatbistand, som kan skabe hindringer for gennemførelsen af straffesager, ved at sikre, at disse personer får udpeget en advokat, der kan bistå dem under afhøringen i stedet for den valgte advokat, som ikke kunne være til stede. Den udpegede advokat er herefter »deres advokat«.
b)      Direktivets tilblivelseshistorie
50.      Den Tjekkiske Republik har i retsmødet gjort gældende, at direktiv 2013/48 regulerer retten til adgang til advokatbistand, men ikke advokatens obligatoriske tilstedeværelse, og at direktivets tilblivelseshistorie viser, at bestemmelser om advokatens obligatoriske tilstedeværelse blev rejst som et alternativ, men i sidste ende ikke valgt. Forkastelsen af bestemmelser om en advokats obligatoriske tilstedeværelse betyder efter dens opfattelse, at direktiv 2013/48 ikke kræver, at en advokat altid skal være til stede under en afhøring.
51.      Efter min opfattelse hviler denne argumentation fra Den Tjekkiske Republik på en fejlagtig forståelse af kravet om en advokats obligatoriske tilstedeværelse.
52.      Det er korrekt, at der som led i tilblivelseshistorien for direktiv 2013/48 (28) blev fremlagt en politisk model i Kommissionens konsekvensanalyse, som navnlig omfattede bestemmelser om obligatorisk forsvarerbeskikkelse i alle tilfælde. Dette betød, at mistænkte eller tiltalte altid skulle bistås af en advokat i den forstand, at et afkald på denne ret ikke ville være tilladt. Med andre ord betyder den obligatoriske karakter, at det ikke er muligt at give afkald på en ret. Den politiske løsning, der blev valgt, var imidlertid at tillade afkald på retten til adgang til advokatbistand underlagt fælles minimumsregler.
53.      I modsætning til hvad Den Tjekkiske Republik har gjort gældende, skal der derfor sondres mellem det forhold, at en advokat skal være til stede, og den generelle ret til adgang til advokatbistand.
54.      Det fremgår af bestemmelserne i direktiv 2013/48 (29), at den obligatoriske tilstedeværelse af en advokat betyder, at den mistænkte eller tiltalte ikke kan give afkald på retten til adgang til advokatbistand og altid skal have en advokat, mens retten til adgang til advokatbistand i henhold til dette direktivs artikel
3, stk. 3, betyder, at en mistænkt eller tiltalt har en generel ret til at have en advokat, og navnlig til at have vedkommende til stede under en afhøring i henhold til artikel
3, stk. 3, litra
b), men at den pågældende kan give afkald på denne ret, forudsat at betingelserne i artikel
9 er opfyldt (eller der er tale om en midlertidig fravigelse i henhold til artikel
3, stk. 6). Med andre ord påvirker det forhold, at en advokats tilstedeværelse ikke er obligatorisk i henhold til artikel
3, stk. 3, litra
b), på ingen måde mistænktes eller tiltaltes generelle ret til at have en advokat til stede under afhøringen, medmindre de har givet afkald på denne ret i overensstemmelse med artikel
9.
55.      Det kan tilføjes, at spørgsmålet om at vente med afhøringen indtil advokatens ankomst faktisk blev rejst i Rådet, idet der blev fremsat forslag om at adressere dette i direktivets tekst, som ville henvise til medlemsstaternes retssystemer (30). Disse foreslåede bestemmelser blev imidlertid fjernet under afslutningen af forhandlingerne med Europa-Parlamentet (31).
56.      Selv om tilblivelseshistorien ikke er afgørende, er den ikke til hinder for en fortolkning, hvorefter lovgivers hensigt har været at sikre, at mistænkte og tiltalte i princippet skal have ret til deres advokats tilstedeværelse under en afhøring.
c)      Den sammenhæng, hvori direktivet indgår
57.      Andre bestemmelser i direktiv 2013/48 og i andre af de her omhandlede direktiver synes at støtte den fortolkning af direktivets artikel
3, stk. 3, litra
b), sammenholdt med artikel
3, stk. 6, litra
b), heri, som Kommissionen har fremført.
58.      Som det fremgår af punkt 24 i dette forslag til afgørelse, gør artikel 3, stk. 1, i direktiv 2013/48 det navnlig klart som et generelt princip, at medlemsstaterne skal sikre, at mistænkte og tiltalte har ret til adgang til advokatbistand »på et sådant tidspunkt og på en sådan måde, at de pågældende sættes i stand til i praksis og effektivt at udøve deres ret til et forsvar«. Sammenholdt med dette direktivs artikel
2, stk. 1, betyder dette, at medlemsstaterne er forpligtet til uden undtagelse at sikre, at denne ret kan udøves »i praksis og effektivt« på alle stadier af straffesagen. Som Kommissionen har anført, hvilket jeg kan tilslutte mig, kan det, når en mistænkt eller tiltalt kan afhøres af myndighederne uden advokatens tilstedeværelse, alene fordi advokaten ikke giver møde inden for den fastsatte frist, udgøre et alvorligt indgreb i den praktiske og effektive udøvelse af denne persons ret til forsvar.
59.      Den Tjekkiske Republik har i retsmødet argumenteret for, at en sammenligning med direktiv 2016/800 om børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, gør det muligt yderligere at underbygge det synspunkt, at direktiv 2013/48 ikke kræver, at en advokat altid skal være til stede under en afhøring (jf. punkt 19 i dette forslag til afgørelse). Den Tjekkiske Republik har påpeget, at medlemsstaterne i henhold til artikel 6, stk. 2, i direktiv 2016/800 skal sikre, at børn bistås af en advokat, og at medlemsstaterne i henhold til dette direktivs artikel 6, stk. 4, litra b), skal sikre, at børn bistås af en advokat under afhøring.
Ifølge Den Tjekkiske Republik viser den omstændighed, at det klart fremgår af disse bestemmelser, at en advokat skal være til stede under afhøringen, og at bestemmelserne er medtaget i direktiv 2016/800 på baggrund af børns sårbarhed, at der er tale om en fravigelse fra den generelle ordning, der er indført ved direktiv 2013/48; hvis den obligatoriske tilstedeværelse af en advokat var fastsat i direktiv 2013/48, ville det logisk set ikke være nødvendigt at fastsætte denne forpligtelse i direktiv 2016/800 alene for visse mistænkte eller tiltalte.
60.      Igen hviler denne argumentation efter min opfattelse på en fejlagtig forståelse af kravet om, at en advokat skal være til stede.
61.      Det er korrekt, at direktiv 2016/800 til forskel fra direktiv 2013/48 foreskriver, at en advokat skal være til stede under afhøringen på grund af børns særlige situation som sårbare og ikke altid i stand til fuldt ud at forstå og følge en straffesag (32). Som anført ovenfor betyder kravet om, at en advokat skal være til stede under afhøringen, at det ikke er muligt at give afkald på denne ret, hvilket ikke er det samme som en advokats generelle ret til at være til stede under afhøringen, hvor det er tilladt at give afkald.
d)      Formålene med direktivet
62.      Som anført ovenfor i afsnit IV.A i dette forslag til afgørelse bidrager direktiv 2013/48 til gennemførelsen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed ved at fastsætte et sæt fælles minimumsregler for retten til adgang til advokatbistand i straffesager med henblik på at styrke medlemsstaternes gensidige tillid til deres strafferetlige systemer og EU-borgernes tillid, når de flytter inden for Unionen. For at vende tilbage til Stockholmprogrammet har dette direktiv ikke kun til formål at kodificere, men også at styrke retten til adgang til advokatbistand i straffesager i alle medlemsstater.
63.      På denne baggrund forekommer det mig, at en fortolkning af direktiv 2013/48, der gør det muligt for en medlemsstat at tillade afhøring af mistænkte eller tiltalte uden at give dem ret til deres advokats tilstedeværelse alene af den grund, at advokaten ikke har givet møde inden for en kort frist på to timer, vil være i strid med formålene med direktiv 2013/48, som består i at sikre et fælles niveau af mistænktes eller tiltaltes ret til en retfærdig rettergang i hele Unionen.
e)      Menneskerettighedsdomstolens praksis
64.      Ungarn og Den Tjekkiske Republik har til støtte for deres standpunkt påberåbt sig Menneskerettighedsdomstolens praksis, og navnlig har Den Tjekkiske Republik i retsmødet gjort gældende, at direktiv 2013/48 svarer til, hvad der kræves i henhold til Menneskerettighedsdomstolens praksis.
65.      Det skal fremhæves, at denne klage er baseret på den angivelige tilsidesættelse af bestemmelserne i artikel 3, stk. 3, og artikel 3,
stk. 6, litra b), i direktiv 2013/48.
Spørgsmålet om, hvorvidt den omtvistede ungarske lovgivning kunne anses for at være i overensstemmelse med EMRK’s artikel 6 som fortolket i Menneskerettighedsdomstolens praksis, er således ikke afgørende.
66.      Som jeg har forklaret i tidligere forslag til afgørelse (33), indebærer forpligtelsen til at fortolke de her omhandlede direktiver på en måde, der er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, at de rettigheder, der er indeholdt i det pågældende direktiv, ikke kan yde en ringere beskyttelse end den, der er sikret ved chartret og EMRK, men det betyder ikke, at EU-lovgiver ikke kan tildele mere omfattende rettigheder. Da EMRK med andre ord udgør det minimale beskyttelsesniveau i henhold til chartrets artikel 52, stk. 3 (34), skal enhver fortolkning af det pågældende direktiv sikre en beskyttelse, der mindst svarer til denne konvention, mens den beskyttelse, som Unionen sikrer, kan være højere.
67.      Uanset hvordan Menneskerettighedsdomstolens praksis fortolkes, betyder dette i den foreliggende sag således ikke nødvendigvis, at bestemmelserne i direktiv 2013/48 ikke kan fortolkes således, at de kræver et endnu højere beskyttelsesniveau.
68.      Når dette er sagt, synes Menneskerettighedsdomstolens praksis, i modsætning til hvad Ungarn og Den Tjekkiske Republik har gjort gældende, at tale for, at EMRK også kræver en advokats fysiske tilstedeværelse.
69.      Menneskerettighedsdomstolen har udtalt, at enhver tiltalts ret til effektivt at blive forsvaret af en advokat som sikret ved EMRK’s artikel
6, stk. 3, litra
c), er et af de grundlæggende kendetegn ved en retfærdig rettergang i straffesager (35).
70.      I sagen Beuze mod Belgien (36) fremhævede Menneskerettighedsdomstolen for så vidt angår formålene med denne ret navnlig, at adgangen til advokatbistand i perioden forud for straffesagen bidrager til at forebygge justitsmord og frem for alt til opfyldelsen af formålene med EMRK’s artikel
6, herunder især processuel ligestilling mellem myndighederne og den tiltalte; hurtig adgang til advokatbistand udgør en vigtig modvægt til de mistænktes sårbarhed i politiets varetægt og er også forebyggende, da den giver en grundlæggende garanti mod tvang og utilbørlig behandling af mistænkte fra politiets side. Desuden består en af advokatens vigtigste opgaver i forbindelse med tilbageholdelsen og efterforskningen i at sikre overholdelsen af den tiltaltes ret til ikke at inkriminere sig selv og retten til ikke at udtale sig, hvilke rettigheder således supplerer retten til juridisk bistand (37).
71.      For så vidt angår indholdet af retten til adgang til advokatbistand har Menneskerettighedsdomstolen endvidere fastslået, at EMRK’s artikel
6, stk. 3, litra
c), ikke præciserer de nærmere bestemmelser for udøvelsen af retten til adgang til advokatbistand eller dens indhold. Selv om det overlades til staterne at vælge midlerne til at sikre denne ret i deres retssystemer, bør omfanget og indholdet af retten fastlægges i overensstemmelse med EMRK’s formål, nemlig at sikre praktiske og effektive rettigheder (38).
72.      For at retten til en retfærdig rettergang kan forblive tilstrækkelig praktisk og effektiv, kræver EMRK’s artikel
6, stk. 1, at der som hovedregel gives adgang til advokatbistand fra den første afhøring af en mistænkt hos politiet (39).
73.      Beskikkelsen af en advokat sikrer ikke i sig selv effektiviteten af den bistand, som den pågældende kan yde en tiltalt, og med henblik herpå skal visse minimumskrav være opfyldt (40). For det første skal mistænkte kunne komme i kontakt med en advokat fra det tidspunkt, hvor de anholdes; de skal derfor have mulighed for at rådføre sig med deres advokat forud for en afhøring (41). For det andet har Menneskerettighedsdomstolen i en række sager fastslået, at »mistænkte har ret til deres advokats fysiske tilstedeværelse under deres første afhøring af politiet, og når de efterfølgende afhøres i perioden forud for straffesagen. En sådan fysisk tilstedeværelse skal gøre det muligt for advokaten at yde en effektiv og praktisk bistand frem for en mere abstrakt bistand og navnlig sikre, at den afhørte mistænktes ret til et forsvar ikke krænkes« (42).
74.      Disse konstateringer i dommen i sagen Beuze mod Belgien er blevet bekræftet i senere retspraksis (43).
75.      Desuden fremhævede Menneskerettighedsdomstolen i sagen Soytemiz mod Tyrkiet (44), at tilstedeværelsen af en advokat under efterforskningsforanstaltningerne, herunder politiafhøringer, er et iboende aspekt af den garanti, der er fastsat i EMRK’s artikel
6, stk. 3, litra
c), da det er vanskeligt at se, hvordan de specifikke ydelser, der er forbundet med »juridisk bistand«, som EMRK’s artikel
6, stk. 3, litra
c), omtaler, kan udøves uden en advokats tilstedeværelse. Retten til at blive bistået af en advokat kræver derfor ikke kun, at advokaten får mulighed for at være til stede, men også, at vedkommende får mulighed for aktivt at bistå den mistænkte under bl.a. politiafhøringen og til at gribe ind for at sikre overholdelsen af den mistænktes rettigheder, eftersom en person, der er anklaget for en strafbar handling bør kunne nyde godt af alle de ydelser, der specifikt er forbundet med juridisk bistand, ikke alene under retssagen, men også i sagens efterforskningsfase, i betragtning af dennes særlige betydning for forberedelsen af straffesagen. Desuden gælder retten til at blive bistået af en advokat under og indtil afslutningen af politiets afhøring: »Advokatens tilstedeværelse og aktive bistand under politiets afhøring udgør en vigtig processuel garanti, der bl.a. har til formål at forhindre, at bevismateriale indsamles ved hjælp af tvang eller utilbørligt pres imod den mistænktes vilje, og at beskytte den mistænktes frihed til at vælge at tale eller ikke at udtale sig under politiets afhøring« (45).
76.      Menneskerettighedsdomstolen påpegede også, at politiet i princippet er forpligtet til at afstå fra eller udsætte afhøringen, hvis en mistænkt har påberåbt sig retten til at blive bistået af en advokat under afhøringen, indtil en advokat er til stede og kan bistå den mistænkte. De samme betragtninger gør sig ligeledes gældende i tilfælde, hvor advokaten er nødt til – eller anmodes om – at gå inden afslutningen af politiets afhøring og inden gennemlæsning og underskrivelse af den optagne forklaring (46).
77.      Som det fremgår af Menneskerettighedsdomstolens praksis ovenfor, lægges der derfor vægt på den omstændighed, at mistænkte og tiltalte skal have ret til en advokats reelle fysiske tilstedeværelse under afhøringen som sikret ved retten til adgang til advokatbistand i henhold til EMRK’s artikel
6, stk. 1, og artikel 6,
stk. 3, litra c) (47). I modsætning til hvad Ungarn og Den Tjekkiske Republik har gjort gældende, tyder denne retspraksis således på, at der principielt foreligger et behov for advokatens fysiske tilstedeværelse, medmindre en begrænsning af denne ret kan begrundes behørigt.
78.      Det kan tilføjes, at en del af den praksis fra Menneskerettighedsdomstolen, som Ungarn og Den Tjekkiske Republik har påberåbt sig, ikke synes at være relevant. I dommen i sagen Yoldas mod Tyrkiet (48) fandt Menneskerettighedsdomstolen, at der ikke var tale om en krænkelse af EMRK’s artikel 6, stk. 1, og artikel 6,
stk. 3, litra c), i en situation, hvor sagsøgeren havde givet afkald på retten til at blive bistået af en advokat, hvilket blev anset for at være i overensstemmelse med de nødvendige standarder.
I dommen i sagen Hovanesian mod Bulgarien (49) fandt Menneskerettighedsdomstolen, at der ikke forelå en krænkelse af EMRK’s artikel 6, stk. 1, og artikel 6,
stk. 3, litra c), i en situation, hvor sagsøgerens ret til advokatbistand var blevet begrænset i de første 24 timer af hans varetægtsfængsling, hvilket under de særlige omstændigheder i sagen blev fundet berettiget i lyset af en retfærdig behandling af sagen som helhed.
Hverken spørgsmålet om afkald på rettigheder eller anvendelsen af undtagelser fra den generelle ret til adgang til advokatbistand er blevet rejst under det første klagepunkt i denne sag.
Om noget fremhæver disse to sager henholdsvis betydningen af at have opstillet tilstrækkelige betingelser for at give afkald på retten til adgang til advokatbistand, hvilket er genstanden for det andet klagepunkt i den foreliggende sag, og den strenge ordning for midlertidige fravigelser, der er fastsat i direktiv 2013/48.
79.      Det første klagepunkt, der er fremført af Kommissionen, er i lyset af de ovennævnte grunde begrundet.
C.      Det andet klagepunkt om tilsidesættelse af artikel 9 i direktiv 2013/48
1.      Sammenfatning af parternes argumenter
80.      Med det andet klagepunkt har Kommissionen gjort gældende, at Ungarn ikke har gennemført artikel
9 i direktiv 2013/48 korrekt, idet ingen bestemmelse i ungarsk ret gennemfører de specifikke krav i denne bestemmelse. Eftersom ungarsk ret giver mistænkte eller tiltalte mulighed for at afstå fra at gøre brug af retten til adgang til advokatbistand, har dette valg de samme konsekvenser som det formelle afkald, og kravene i artikel
9 i direktiv 2013/48 finder anvendelse. Udtrykket »afkald« i denne bestemmelse omfatter formelle og uformelle afkald og dermed situationen i det ungarske system, der henviser til en umistelig ret, som en mistænkt eller tiltalt frit kan udøve eller undlade at udøve. De rettigheder, som direktiv 2013/48 giver, skal sikres konkret og effektivt, hvilket er grunden til, at mistænkte eller tiltalte skal være i stand til at træffe en informeret beslutning. Medlemsstaterne skal sikre dette ved at fastsætte tilstrækkelige garantier i tilfælde af en beslutning om ikke at udøve en umistelig ret, når den manglende udøvelse af denne ret bevirker, at personen efterlades uden effektiv beskyttelse fra en advokat.
81.      Kommissionen har tilføjet, at den nye § 387/A i strafferetsplejeloven ikke fastsætter klare og tilstrækkelige oplysninger som omhandlet i artikel
9 i direktiv 2013/48 om indholdet af retten til at give afkald eller om konsekvenserne heraf. Ved at oplyse mistænkte eller tiltalte om, at afhøringen kan indledes uden en advokats tilstedeværelse, bibringes disse personer derimod det vildledende indtryk, at de ikke har ret til en advokats tilstedeværelse og ved fraværet af en advokat kun har ret til ikke at udtale sig. Under alle omstændigheder trådte denne lovgivning i kraft den 4. december 2024 efter udløbet af den frist, der var fastsat i Kommissionens begrundede udtalelse, og kan derfor ifølge fast retspraksis ikke tages i betragtning af Domstolen.
82.      Ungarn har forklaret, at retten til adgang til advokatbistand er en umistelig ret i henhold til ungarsk ret, som der ikke kan gives afkald på. Hvor juridisk repræsentation er obligatorisk, udpeger myndighederne en advokat for mistænkte eller tiltalte, og hvor juridisk repræsentation ikke er obligatorisk, kan disse personer frit beslutte, om de ønsker at benytte en advokat eller anmode om udpegelse af en advokat; denne beslutning udgør ikke et afkald på retten til adgang til advokatbistand, eftersom den alene er et udtryk for, at personen ikke ønsker at udøve denne ret, og ikke at vedkommende giver afkald på denne ret. Som følge heraf er det ikke nødvendigt at gennemføre artikel
9 i direktiv 2013/48 i ungarsk ret, eftersom der ikke er nogen situation, hvor mistænkte eller tiltalte gyldigt kan give afkald på retten til adgang til advokatbistand og derfor heller ikke kan underrettes om denne mulighed.
83.      Ungarn har gjort gældende, at bestemmelserne i strafferetsplejeloven allerede gør det muligt for mistænkte eller tiltalte at blive fuldt informeret om deres ret til forsvar, men at omfanget af den information, som de får, er blevet præciseret i denne lovs nye § 387/A. Som Ungarn har anført i retsmødet, underrettes disse personer om, at de kan nægte at afgive forklaringer, og at de til enhver tid kan anmode om at få en advokat til stede, og denne § 387/A tilføjer, at disse personer skal underrettes om, at de, selv om deres advokat ikke er til stede, ikke er forpligtet til at afgive en forklaring. Hvis personen tilkendegiver, at vedkommende ikke ønsker at afgive forklaring, indstilles afhøringen; hvis personen uden tilstedeværelsen af en advokat afgiver forklaringer efter at være blevet underrettet og beslutter at besvare spørgsmålene, anses vedkommende for at have gjort dette med fuldt kendskab til de faktiske forhold, og at vedkommende giver afkald på tilstedeværelsen af en advokat og dermed retten til kun at besvare spørgsmål under tilstedeværelse af en advokat.
2.      Bedømmelse
84.      Det bør erindres, at det følger af fast retspraksis, at direktivbestemmelser skal gennemføres ved bestemmelser, hvis bindende virkning er uomtvistelig, og som er tilstrækkeligt specifikke, bestemte og klare til, at de er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet, som indebærer, at de af direktivet
omfattede personer i det omfang, det ved det pågældende direktiv tilsigtes at skabe rettigheder for den enkelte, sættes i stand til at få fuldt kendskab til deres rettigheder (50).
85.      I denne henseende har Domstolen fastslået, at det forhold, at der en given medlemsstat ikke findes en bestemt aktivitet, der er omfattet af et direktiv, eller at der i denne stat ikke findes et bestemt begreb, ikke kan fritage vedkommende medlemsstat for dens forpligtelse til at ved lov og eller administrativt
træffe foranstaltninger til sikring af, at dette direktivs bestemmelser gennemføres korrekt. Både retssikkerhedsprincippet og nødvendigheden af at sikre, at direktiverne retligt og ikke blot faktisk anvendes fuldt ud, kræver nemlig, at medlemsstaterne optager direktivets forskrifter i klar, præcis og gennemskuelig lovgivning, der indeholder bindende bestemmelser på det af direktivet berørte område. Denne forpligtelse påhviler medlemsstaterne med henblik på at forebygge enhver ændring af den på et givent tidspunkt eksisterende situation og med henblik på at sikre, at samtlige retssubjekter i Fællesskabet – heriblandt de retssubjekter i andre medlemsstater, hvor en aktivitet, der er omfattet af direktivet, ikke findes – under alle omstændigheder klart og præcist kender deres rettigheder og forpligtelser (51).
86.      Det fremgår ligeledes af fast retspraksis, at i et søgsmål i henhold til artikel 258 TEUF afgøres spørgsmålet, om en medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser, under henvisning til den aktuelle situation i medlemsstaten ved udgangen af den periode, der er fastsat i den begrundede udtalelse, og Domstolen kan ikke tage efterfølgende ændringer i betragtning (52).
87.      I den foreliggende sag har Kommissionen i tilstrækkeligt omfang påvist, at Ungarn ikke har opfyldt sine forpligtelser til at gennemføre artikel
9 i direktiv 2013/48 korrekt.
88.      Som det fremgår af punkt 28 i dette forslag til afgørelse, fastsætter bestemmelserne i artikel
9 i direktiv 2013/48 en række krav, der har til formål at sikre, at mistænkte eller tiltalte i tilstrækkelig grad forstår, hvad der forstås ved et afkald på retten til adgang til advokatbistand og konsekvenserne heraf, samt muligheden for når som helst at tilbagekalde dette afkald. Overholdelsen af disse krav er af største betydning for beskyttelsen af deres rettigheder (53).
89.      Som Kommissionen har anført, og som Ungarn endvidere ikke har bestridt, har denne medlemsstat ikke gennemført disse specifikke krav i artikel
9 i direktiv 2013/48 i national ret.
90.      Som yderligere anført af Kommissionen, hvilket Ungarn ikke har bestridt, tillader ungarsk ret, selv om retten til adgang til advokatbistand skal anses for en umistelig rettighed, at mistænkte eller tiltalte kan vælge ikke at udøve denne ret.
91.      Under disse omstændigheder er jeg enig med Kommissionen i, at dette i det væsentlige har samme praktiske resultat som en fravigelse som omhandlet i artikel
9 i direktiv 2013/48.
92.      I lyset af den retspraksis, der er anført i punkt 85 i dette forslag til afgørelse, fritager den omstændighed, at et retligt begreb, in casu afkald på retten til adgang til advokatbistand i straffesager, ikke formelt anerkendes i Ungarn, ikke denne medlemsstat for at opfylde sine forpligtelser i henhold til EU-retten til at gennemføre bestemmelserne i artikel
9 i direktiv 2013/48 tilstrækkeligt og fuldstændigt.
93.      Endvidere skal strafferetsplejelovens § 387/A (54), som Kommissionen har anført, anses for at være utilstrækkelig og irrelevant. Dels er det åbenbart, at denne lovgivning ikke i tilstrækkelig grad gennemfører de krav, der er fastsat i artikel
9 i direktiv 2013/48, idet den ikke indeholder bestemmelser, der sikrer, at personer enten mundtligt eller skriftligt har modtaget klare og tilstrækkelige oplysninger om indholdet af den pågældende rettighed og de mulige konsekvenser ved at give afkald på den, at afkaldet gives frivilligt og utvetydigt, at afkaldet føres til protokol ved proceduren for protokolførelse efter den registreringsprocedure, der er fastsat i national ret, at de berørte personer underrettes om muligheden for, at de på et hvilket som helst tidspunkt under straffesagen kan tilbagekalde afkaldet, og at en sådan tilbagekaldelse får virkning fra det tidspunkt, hvor den foretages.
Dels trådte denne lovgivning i kraft i 2024 efter udløbet af den frist, der var fastsat i den begrundede udtalelse (jf. punkt 10 i dette forslag til afgørelse), og kan derfor ikke tages i betragtning af Domstolen.
94.      Det andet klagepunkt, der er fremført af Kommissionen, er i lyset af de ovennævnte grunde begrundet.
V.      Sagsomkostninger
95.      I henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til procesreglementets artikel 140, stk. 1, bærer medlemsstater, der er interveneret i sagen, deres egne omkostninger.
Eftersom Kommissionen har nedlagt påstand om, at Ungarn tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og Ungarn ikke har fået medhold, skal Ungarn følgelig bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger. Den Tjekkiske Republik bærer sine egne omkostninger.
VI.    Forslag til afgørelse
96.      Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at det fastslås, at:
»1)      Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel
3, stk. 6, litra
b), sammenholdt med artikel 3, stk. 3, og artikel 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/48/EU af 22. oktober 2013 om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og i sager angående europæiske arrestordrer og om ret til at få en tredjemand underrettet ved frihedsberøvelse og til at kommunikere med tredjemand og med konsulære myndigheder under frihedsberøvelsen
ved ikke at have gennemført disse bestemmelser korrekt.
2)      Ungarn bærer sine egne sagsomkostninger og betaler Europa-Kommissionens sagsomkostninger.
3)      Den Tjekkiske Republik bærer sine egne sagsomkostninger.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 22.10.2013 om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og i sager angående europæiske arrestordrer og om ret til at få en tredjemand underrettet ved frihedsberøvelse og til at kommunikere med tredjemand og med konsulære myndigheder under frihedsberøvelsen (EUT 2013, L 294, s. 1).
3 –      Jf. i denne forbindelse mit forslag til afgørelse BK (Omkvalificering af den strafbare handling) (C-175/22, EU:C:2023:436, navnlig punkt 22 og 23) og mit forslag til afgørelse M.S. m.fl. (Mindreåriges processuelle rettigheder) (C-603/22, EU:C:2024:157, navnlig punkt 26-31).
4 –      Ud over direktiv 2013/48 drejer det sig om følgende direktiver: Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/64/EU af 20.10.2010 om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager (EUT 2010, L 280, s. 1), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22.5.2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/1919 af 26.10.2016 om retshjælp til mistænkte og tiltalte i straffesager og til eftersøgte i sager angående europæiske arrestordrer (EUT 2016, L 297, s. 1) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/800 af 11.5.2016 om retssikkerhedsgarantier for børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager (EUT 2016, L 132, s. 1).
5 –      Rådets resolution af 30.11.2009
(EUT 2009, C 295, s. 1).
6 –      Jf. i denne forbindelse niende og tiende betragtning til direktiv 2013/48.
7 –      Det Europæiske Råd – Stockholmprogrammet – Et åbent og sikkert Europa i borgernes tjeneste og til deres beskyttelse (EUT 2010, C 115, s. 1), punkt 2.4.
8 –      Jf. navnlig 1.-8. og 12. betragtning til direktiv 2013/48.
9 –      Generaladvokat Bots forslag til afgørelse Covaci (C-216/14, EU:C:2015:305, punkt 30). Jf. også f.eks. Rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet om gennemførelsen af [direktiv 2013/48] (COM(2019) 560 final), 26.9.2019, punkt 1.1.
10 –      Som Domstolen har anerkendt, består det grundlæggende princip om effektiv domstolsbeskyttelse af rettigheder, der bekræftes i chartrets artikel 47, og begrebet »retfærdig rettergang« i EMRK’s artikel 6, af flere elementer, herunder navnlig overholdelsen af retten til forsvar og retten til at blive rådgivet, forsvaret og repræsenteret. På samme måde er overholdelsen af retten til forsvar i alle sager, hvor der kan idømmes sanktioner, et grundlæggende princip i EU-retten, som er nedfældet i chartrets artikel 48, stk. 2. Jf. i denne retning dom af 15.7.2021, Kommissionen mod Polen (Disciplinærordning for dommere), C-791/19, EU:C:2021:596, præmis 203 og 204.
11 –      Jf. navnlig artikel 1 og 2 i samt 8., 12. og 57. betragtning til direktiv 2013/48.
12 –      Jf. i denne forbindelse generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse VW (Ret til adgang til advokatbistand, såfremt en mistænkt udebliver ved indkaldelse) (C-659/18, EU:C:2019:940, punkt 2) og mit forslag til afgørelse M.S. m.fl. (Mindreåriges processuelle rettigheder) (C-603/22, EU:C:2024:157, punkt 63).
13 –      I denne henseende er retten til adgang til advokatbistand f.eks. blevet betragtet som »portalen« til (jf. D. Sayers, »Article 48 (Criminal Law)«, i S. Peers, T. Hervey, J. Kenner og A. Ward (red.), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 1413, navnlig s. 1450), eller »hjørnestenen« i (jf. V. Mitsilegas, EU Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2022, s. 265) rettigheder inden for strafferetsplejen, da den gør det muligt at udøve andre rettigheder og bidrager til at gøre dem reelle og effektive.
14 –      Jf. f.eks. dom af 12.3.2020, VW (Retten til adgang til advokatbistand i tilfælde af udeblivelse) (C-659/18, EU:C:2020:201, præmis 31), og af 8.5.2025, Barało (C-530/23, EU:C:2025:322, præmis 59).
15 –      Jf. f.eks. dom af 12.3.2020, VW (Retten til adgang til advokatbistand i tilfælde af udeblivelse) (C-659/18, EU:C:2020:201, præmis 31), og af 14.5.2024, Stachev (C-15/24 PPU, EU:C:2024:399, præmis 48).
16 –      Jf. også 23. betragtning til direktiv 2013/48.
17 –      Jf. også 25. betragtning til direktiv 2013/48.
18 –      Jf. også 38. betragtning til direktiv 2013/48.
19 –      Jf. også 39.-41. betragtning til direktiv 2013/48.
20 –      Jf. dom af 14.5.2024, Stachev (C-15/24 PPU, EU:C:2024:399, præmis 55).
21 –      Kommissionen har i retsmødet anført, at dette klagepunkt er baseret på en påstået tilsidesættelse af artikel 3, stk. 3, i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel 3, stk. 6, heri, og mens den omtvistede ungarske lovgivning eventuelt kan undersøges i lyset af fravigelsen i artikel 3, stk. 6, litra b), kan den tjekkiske lovgivning, som er genstand for sag C-681/24, eventuelt undersøges i lyset af fravigelsen i artikel 3, stk. 6, litra a) eller b); dette forklarer, hvorfor Kommissionen har formuleret klagepunkterne forskelligt i de to sager, men det afgørende er, at de to omhandlede nationale lovgivninger går langt ud over de mulige fravigelser, der er fastsat i dette direktiv.
22 –      Den Tjekkiske Republik har navnlig henvist til Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2008, Salduz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102), af 23.2.2010, Yoldas mod Tyrkiet (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304), af 21.12.2010, Hovanesian mod Bulgarien (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403), og af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
.
23 –      Min fremhævelse.
24 –      Min fremhævelse.
25 –      Som det blev drøftet i retsmødet, men som ikke er direkte relevant for den foreliggende sag, kan den teknologiske udvikling gøre det muligt at anse tilstedeværelsen af en advokat i »digital form« som fysisk tilstedeværelse, forudsat at denne tilstedeværelse kan sammenlignes med tilstedeværelsen af en advokat i »kød og blod«. I denne forbindelse har Kommissionen i retsmødet anført, at en advokats tilstedeværelse via videokonference i visse situationer kan være forenelig med artikel 3, stk. 3, litra b), men bør betragtes som en undtagelse og ikke som et alternativ til advokatens fysiske tilstedeværelse, forudsat at de betingelser, der er fastsat i direktiv 2013/48, er opfyldt. Kommissionen har navnlig peget på, at advokatens tilstedeværelse og deltagelse via videokonference kun bør være mulig, hvis personen er i stand til at udøve sin ret til forsvar på en praktisk og effektiv måde i henhold til artikel 3, stk. 1, i dette direktiv, det bør være afhængig af personens informerede samtykke, og der skal tages hensyn til sårbare personers behov og praktiske aspekter. Ungarn har også givet udtryk for, at en sådan tilstedeværelse af en advokat er mulig, eftersom anvendelse af afhøringer på afstand har været et redskab, der i vid udstrækning har været anvendt i straffesager siden covid-19-pandemien og ikke i sig selv er uforenelig med retten til en retfærdig rettergang. Den Tjekkiske Republik har imidlertid indtaget den holdning, at dette spørgsmål er de lege ferenda, og at anvendelsen af videokonference, hvis det måtte blive anset for nødvendigt for at styrke retten til en retfærdig rettergang, ville skulle behandles i Unionens lovgivningsproces.
26 –      Jf. dom af 12.3.2020, VW (Retten til adgang til advokatbistand i tilfælde af udeblivelse) (C-659/18, EU:C:2020:201, præmis 42-45), hvori Domstolen fastslog, at de midlertidige fravigelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i retten til adgang til advokatbistand, er udtømmende opregnet i artikel 3, stk. 5 og 6 i direktiv 2013/48. Domstolen fandt, at det ville være i strid med ordlyden og med dette direktivs formål og opbygning at fortolke artikel 3 i direktiv 2013/48 således, at medlemsstaterne kunne fastsætte andre fravigelser end dem, der udtømmende opregnes i denne artikel, ligesom det ville fratage denne ret sin effektive virkning.
27 –      En sådan opfattelse bekræftes ligeledes af akademikere og ekspertrapporter. Jf. i denne retning A. Ogorodova og T. Spronken, »Legal Advice in Police Custody: From Europe to a Local Police Station«, Erasmus Law Review, bind 7, 2014, s. 191, navnlig s. 199, J. Hodgson, »Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect«, i V. Mitsilegas, M. Bergström og T. Quintel (red.), Research Handbook on EU Criminal Law, anden udgave, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2024, s. 135, navnlig s. 155,
og European Union Agency for Fundamental Rights, Rights in practice: access to a lawyer and procedural rights in criminal and European arrest warrant proceedings, Den Europæiske Unions Publikationskontor, Luxembourg, 2019, FRA’s forslag til udtalelse 3 og punkt 3.3.4.
28 –      Jf. arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene, konsekvensanalyse, ledsagedokument til forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og ret til kommunikation ved anholdelse, SEK(2011) 686 endelig, af 8.6.2011, navnlig punkt 5.3 og punkt 6.
29 –      Jf. i denne forbindelse artikel 3, stk. 4, andet afsnit, og artikel 9 i samt 19., 28. og 39.-41. betragtning til direktiv 2013/48.
30 –      Jf. f.eks. Rådets dokument 7337/12 af 9.3.2012, punkt 7 og forslag til betragtning
19a, samt Rådets dokument 10064/12 af 16.5.2012, forslag til 20. betragtning.
31 –      Jf. f.eks. Rådets dokument 10190/13 af 31.5.2013.
32 –      Jf. artikel 6, stk. 4, litra b), i og 25. og 27. betragtning til direktiv 2016/800. Jf. også dom af 5.9.2024, M.S. m.fl. (Mindreåriges processuelle rettigheder) (C-603/22, EU:C:2024:685, præmis 106), og mit forslag til afgørelse i samme sag (C-603/22, EU:C:2024:157, punkt 67-71).
33 –      Jf. mit forslag til afgørelse BK (Omkvalificering af den strafbare handling) (C-175/22, EU:C:2023:436, punkt 53-76) og mit forslag til afgørelse M.S. m.fl. (Mindreåriges processuelle rettigheder) (C-603/22, EU:C:2024:157, punkt 62).
34 –      I henhold til fast retspraksis har rettighederne i chartret i henhold til chartrets artikel 52, stk. 3, samme betydning og omfang som de tilsvarende rettigheder, der er sikret ved EMRK, hvilket ikke er til hinder for, at EU-retten kan yde en mere omfattende beskyttelse. I den fortolkning, som Domstolen foretager af de rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 47, andet afsnit, og artikel 48, stk. 2, skal den derfor tage hensyn til de tilsvarende rettigheder, der er sikret ved EMRK’s artikel 6, således som fortolket af Menneskerettighedsdomstolen, som tærskel for minimumsbeskyttelse. Jf. f.eks. dom af 22.6.2023, K.B. og F.S.  (Prøvelse ex officio på det strafferetlige område) (C-660/21, EU:C:2023:498, præmis 41).
35 –      Jf. f.eks. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2008, Salduz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, §§ 50 og 51), og af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, §§ 121-123).
36 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 9.11.2018 (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, §§ 125-127).
37 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, §§ 128 og 129).
38 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2008, Salduz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, § 51), og af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 131).
39 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2008, Salduz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, § 55), og af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 137).
40 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, §§ 131 og 132).
41 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 133).
42 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 134) (min fremhævelse).
43 –      Jf. f.eks. Menneskerettighedsdomstolens dom af 23.5.2019, Doyle mod Irland (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, § 74), hvori Menneskerettighedsdomstolen endda henviste til bestemmelserne i artikel 3, stk. 1-3, i direktiv 2013/48 som en del af de relevante elementer; jf. også Menneskerettighedsdomstolens dom af 4.6.2019, Farrugia mod Malta (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, § 97), og af 18.1.2022, Atristain Gorosabel mod Spanien (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, § 49).
44 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2018 (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, §§ 43 og 44).
45 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2018, Soytemiz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, § 45).
46 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2018, Soytemiz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, § 46).
47 –      Jf. i denne forbindelse D. Giannoulopoulos, »Strasbourg jurisprudence, law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries«, Human Rights Law Review, bind 16, 2016, s. 103.
48 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 23.2.2010 (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, §§ 51-55).
49 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.12.2010 (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, §§ 32-44).
50 –      Jf. f.eks. dom af 17.12.2020, Kommissionen mod Ungarn (Modtagelse af ansøgere om international beskyttelse) (C-808/18, EU:C:2020:1029, præmis 288), og af 6.3.2025, Kommissionen mod Ungarn (Whistleblowerdirektivet) (C-155/23, EU:C:2025:151, præmis 42).
51 –      Jf. i denne forbindelse dom af 14.1.2010, Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik (C-343/08, EU:C:2010:14, præmis 39-41), og af 1.8.2025, Kommissionen mod Spanien (Direktivet om balance mellem arbejdsliv og privatliv) (C-70/24, EU:C:2025:615, præmis 64).
52 –      Jf. f.eks. dom af 5.6.2023, Kommissionen mod Polen (Dommeres uafhængighed og privatliv) (C-204/21, EU:C:2023:442, præmis 82), og af 6.3.2025, Kommissionen mod Ungarn (Whistleblowerdirektivet) (C-155/23, EU:C:2025:151, præmis 35).
53 –      I denne henseende fremgår det af Menneskerettighedsdomstolens faste praksis, at »hverken ordlyden af eller ånden i konventionens artikel 6 er til hinder for, at en person frivilligt, udtrykkeligt eller stiltiende giver afkald på de garantier, som følger af retten til en retfærdig rettergang. Dette gælder også for retten til juridisk bistand. Hvis det skal være effektivt i konventionens forstand, skal et sådant afkald imidlertid etableres på en utvetydig måde og være ledsaget af minimumsgarantier, der står i forhold til dets betydning«. Jf. f.eks. Menneskerettighedsdomstolens dom af 12.5.2017, Simeonovi mod Bulgarien (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, § 115), og af 12.6.2025, Krpelik mod Den Tjekkiske Republik (CE:ECHR:2025:0612JUD002396321, § 76). Jf. endvidere Menneskerettighedsdomstolens dom af 24.9.2009, Pishchalnikov mod Rusland (CE:ECHR:2009:0924JUD000702504, § 78), hvori Menneskerettighedsdomstolen fremhævede følgende: »Retten til advokatbistand, som er en grundlæggende rettighed blandt dem, der udgør begrebet retfærdig rettergang, og som sikrer effektiviteten af de øvrige garantier, der er fastsat i konventionens artikel 6, er et godt eksempel på de rettigheder, der kræver en særlig beskyttelse af standarden for et velinformeret og intelligent afkald. Det kan ikke udelukkes, at en tiltalt, efter indledningsvis at være blevet underrettet om sine rettigheder, selv giver gyldigt afkald på sine rettigheder og deltager i en afhøring. Domstolen [Menneskerettighedsdomstolen] understreger imidlertid, at der er behov for yderligere garantier, når den anklagede anmoder om en advokat, idet der, hvis den anklagede ikke har nogen advokat, er ringere sandsynlighed for, at vedkommende bliver informeret om sine rettigheder, og som en konsekvens heraf er der ringere sandsynlighed for, at de vil blive respekteret.«
54 –      Strafferetsplejelovens § 387/A foreskriver: »Hvis advokaten ikke er til stede under retssagen, selv om vedkommende er blevet underrettet, eller der er truffet en foranstaltning i henhold til § 387, underrettes den mistænkte eller den person, der med rimelighed mistænkes for at have begået en strafbar handling, om, at advokatens fravær ikke er til hinder for retssagens gennemførelse, men at vedkommende kan afstå fra at afgive en forklaring i henhold til artikel 185, stk. 1, litra a), herunder på grund af advokatens fravær. Hvis den mistænkte eller tiltalte beslutter, at vedkommende i lyset af advokatens fravær ikke ønsker at afgive forklaring, underrettes vedkommende om, at denne til enhver tid senere kan beslutte at afgive en forklaring med eller uden en advokats tilstedeværelse.«