61978C0004
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 16. NOVEMBER 1978 (
1
)
Høje Ret.
1.
De sager, dette forslag til afgørelse vedrører, er anlagt af tre ansøgere, som ikke fik adgang til prøverne i forbindelse med samme udvælgelsesprøve. Der var tale om udvælgelsesprøve KOM/A/154, som blev offentliggjort den 7. september 1977, og som blev afholdt med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af fuldmægtige — i stillingsgruppen A7/A6 — ved Kommissionen (EFT C 213). De opgaver, som skulle udføres, var i meddelelsen præciseret som vedrørende Fællesskabernes virksomhed på bestemte områder (almindelig administration, administration af forskning, forbindelser udadtil, information, finansielle og budgetmæssige spørgsmål, sociale anliggender); ansøgerne skulle på ansøgningsskemaet anføre, hvilket område de valgte. Ifølge de særlige adgangsbetingelser skulle ansøgerne dokumentere at have fuldført en hel og med eksamensbevis afsluttet universitetsuddannelse, der havde berøring med det valgte område, samt at være i besiddelse af mindst et års faglig erfaring efter afsluttet universitetsuddannelse, og denne erfaring skulle ligeledes være i forbindelse med det valgte område. Det påhvilede udvælgelseskomiteen at udarbejde listen over ansøgere, der opfyldte der nævnte betingelser, samt at indkalde dem til de skriftlige prøver.
Blandt deltagerne i udvælgelsesprøven var Enrico Salerno, Xavier Authié og Giuseppe Massangioli; Salerno valgte finansielle og budgetmæssige spørgsmål som område, mens de to sidstnævnte valgte forbindelser udadtil. Salerno havde bestået embedseksamen i økonomi og handel ved Roms universitet; Authié og Massangioli var henholdsvis »licencié« i økonomie, med speciale i økonometri, fra Orléans' universitet og »dottore« i statsvidenskab fra Roms universitet. De tre ansøgeres faglige erfaring efter afsluttet universitetsuddannelse bestod i, at de var i besiddelse af beviser for videregående europæiske studier ved Europakollegiet i Brugge (hvor Salerno og Authié havde specialiseret sig i økonomi og Massangioli i forvaltningsvidenskab). Sidstnævnte ansøger havde ligeledes gennemgået et forberedende kursus med henblik på en karriere inden for diplomatiet.
Udvælgelseskomiteen besluttede hverken at give Salerno og Massangioli eller Authié adgang til prøverne; for de to førstnævntes vedkommende fordi deres erfaring efter universitetsuddannelsen ikke ansås for i tilstrækkelig grad at stå i forbindelse med det valgte område, for den tredjes vedkommende fordi hans kvalifikations- eller eksamensbeviser ikke ansås for at opfylde betingelserne. Hver af disse ansøgere anmodede udvælgelseskomiteen om en fornyet gennemgang af deres sag; men alle modtog svar, som bekræftede den tidligere trufne afgørelse. De indgav derefter administrative klager i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2 og anlagde nogle få dage senere retssager med påstand om annullation af afgørelsen. Salerno og Authié har desuden ved begæring om en foreløbig forholdsregel krævet udvælgelsesproceduren udsat; disse begæringer blev imidlertid afslået ved kendelser afsagt den 13. januar og den 10. marts 1978 af formanden for anden afdeling.
For så vidt angår bevisførelsen fremgår de nødvendige oplysninger af Kommissionens besvarelse af en række spørgsmål, Domstolen har stillet, samt af den forkla ring, der i retsmødet den 12. oktober 1978 blev afgivet af udvælgelseskomiteens formand, Desbois, der var indkaldt som vidne.
2.
Kommissionen har udtrykt tvivl om, hvorvidt sag 28/78, Massangioli, kan antages til realitetsbehandling, idet den blev anlagt knap to dage efter indgivelsen af klagen til ansættelsesmyndigheden i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90; en af betingelserne for, at en klage kan antages til påkendelse ved Domstolen, nemlig at den administrative klage er blevet afvist, jf. tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 2, er således ikke opfyldt. Der bør dog tages i betragtning, at Massangioli i stævningen, der blev indgivet den 3. marts, anførte, at han udelukkende havde fremsat en administrativ klage for det tilfælde, at Domstolen måtte finde, at et søgsmål mod en udvælgelseskomité's afgørelse først kan indgives, efter at der i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2 og artikel 91, stk. 2 er fremsat en administrativ klage.
Under disse omstændigheder bør opmærksomheden henledes på, at artikel 91, stk. 2 ifølge Domstolens faste praksis »kun omfatter de retsakter, som ansættelsesmyndigheden eventuelt kan ændre«, dvs. ikke afgørelser truffet af en udvælgelseskomité. Dette princip er for kort tid siden på ny blevet fremhævet i dommen af 16. marts 1978 i sag 7/77, von Wüllerstorff und Urbair (Sml. 1978, s. 769 ff); denne dom ligger i forlængelse af de tidligere domme med et tilsvarende indhold, der blev afsagt i Marcatosagerne 44/71 og 37/72 (hhv. den 14. juni 1972 og den 15. marts 1973, Rec. 1972, s. 433, og Sml. 1973, s. 368) og den frembyder den fordel, at den fjerner den tvivl, der opstod som følge af den nye affattelse af vedtægtens artikel 91 i forbindelse med vedtægtsrevisionen den 1. juli 1972. Det skal tilføjes, at der i de to nævnte Marcato-sager og i den anden Costacurta-sag, 31/75 (som blev afgjort ved dom af 4. december 1975, Sml. 1975, s. 1563 ff) opstod et spørgsmål om, hvilken metode der skulle anvendes ved beregningen af den tremånedersfrist, der gælder for sagsanlæg: at der forinden indgives en administrativ klage medfører naturligvis, at fristen ikke løber fra det tidspunkt, hvor der blev givet meddelelse om udvælgelseskomiteens afgørelse, men fra det senere tidspunkt, hvor ansættelsesmyndigheden afviser klagen (eller fra udløbet af fristen for at give svar). I det foreliggende tilfælde opstår dette spørgsmål imidlertid ikke: de tre ansøgere har alle anlagt sag inden for tremånedersfristen fra meddelelsen af brevet fra Kommissionen (generaldirektoratet for personale og administration), hvorved de blev underrettet om, at de ikke fik adgang til de skriftlige prøver. Det er derfor utvivlsomt, at Massangioli's søgsmål kan antages til realitetsbehandling, og dette gælder også de sager, der er anlagt af Salerno og Authié, som ligeledes indgav administrative klager nogle få dage forinden.
3.
De anbringender, sagsøgerne har fremsat til støtte for deres anfægtelse af afslaget på at give dem adgang til de skriftlige prøver, kan efter min opfattelse sammenfattes således: for det første har de gjort gældende, at udvælgelsesproceduren var behæftet med visse mangler, dels for så' vidt angår det forhold, at der deltog bisiddere i udvælgelseskomiteens arbejde, dels i forbindelse med, at kolle gialprincippet blev overtrådt og endelig med hensyn til den måde, hvorpå en del af de ansøgere, der ikke fik adgang til prøverne, fik deres ansøgninger taget op til fornyet behandling; for det andet har de gjort gældende, at den anfægtede beslutning er behæftet med en formmangel, idet den ikke er tilstrækkelig begrundet; for det tredje har de gjort gældende, at afgørelsen var udtryk for forskelsbehandling i forhold til afgørelsen om at give andre ansøgere, som var i besiddelse af samme eksamensbeviser, adgang til prøverne. I Massangiolisagen nævnes ligeledes, at sagsøgeren tidligere havde fået adgang til en tilsvarende udvælgelsesprøve; men det er ikke godtgjort, på grundlag af hvilke bestemmelser dette skulle udgøre en yderligere mangel ved den anfægtede afgørelse, og under alle omstændigheder har dette punkt mindre betydning, idet det hverken er nævnt eller nærmere omtalt i sagsøgerens senere processkrifter.
Med henblik på vurderingen af søgsmålsgrundene bør der efter min opfattelse ses bort fra den måde, hvorpå hver af disse betegnes af sagsøgerne, som har henvist til talrige kategorier af mangler ved forvaltningsakter (bl.a. magtfordrejning, faktisk og retlig vildfarelse) uden at dette altid objektivt set er berettiget og i nogle tilfælde måske er sket til overflod (»ad abundantiam«). Jeg mener derimod ikke at kunne undlade at tage stilling til det generelle spørgsmål, der rejses i grund 6 i den kendelse, hvorved formanden for denne afdeling afslog Salerno's begæring om en foreløbig forholdsregel, nemlig spørgsmålet, »om den legalitetskontrol, der er tillagt Domstolen, også omfatter en udvælgelseskomites vurdering af hvilken relevans, der med henblik på den i udvælgelsesprøve KOM/A/154 foreskrevne dokumentation for faglig erfaring i forbindelse med de af ansøgerne valgte områder skal tillægges prøver efter afsluttet universitetsuddannelse«. I denne henseende mener jeg at kunne bekræfte, at der uden tvivl er tale om en teknisk vurdering, som er omfattet af udvælgelseskomiteens frie skøn, hvorfor Domstolen ikke kan sætte sit eget skøn i stedet; men det kan derimod, når Domstolen skal afgøre, om den anfægtede retsakt er behæftet med en indholdsmangel (f.eks. overtrædelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling eller magtfordrejning), vise sig påkrævet, at den foretager en bedømmelse af udvælgelseskomiteens tekniske vurdering, naturligvis udelukkende med det formål at kontrollere, om den af sagsøgeren påståede mangel foreligger eller ej. Dette er i øvrigt den indstilling, Domstolen har givet udtryk for i sagen von Wüllerstorff und Urbair, som er nævnt ovenfor.
4.
Klagepunkterne vedrørende det forhold, at der deltog bisiddere i udvælgelseskomiteens arbejde, angår først og fremmest benyttelsen af disse bisiddere under den del af proceduren, hvor det blev afgjort, om ansøgerne kunne få adgang til prøverne; for det andet angår de bisiddernes opgaver, idet udvælgelseskomiteen i det væsentlige skal have overladt dem en egentlig besluttende myndighed.
Ifølge artikel 3, stk. 2 i bilag III til tjenestemandsvedtægten kan »Udvælgelseskomiteen … til bestemte prøver tilkalde en eller flere rådgivende bisiddere«. Sagsøgerne har anført, at udtrykket »til bestemte prøver«(épreuves i den franske version) indebærer, at det er ulovligt at anvende bisiddere i forbindelse med afgørelsen af, om ansøgerne kan få adgang til prøverne. Domstolen har imidlertid i den dom, der for nylig blev afsagt i sagen Agneessens m.fl. mod Kommissionen (sag 122/77, dom af 26. 10. 1978) statueret, at den nævnte bestemmelse ikke kan fortolkes således, at den opstiller begrænsninger med hensyn til de tilfælde, hvor en udvælgelseskomité kan tilkalde bisiddere; Domstolen tilføjede, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at en udvælgelseskomité følger en sådan fremgangsmåde, hvor antallet af ansøgere til en udvælgelsesprøve er så stort, at udvælgelseskomiteen ellers ikke ville kunne afslutte sit arbejde inden for en rimelig frist. Jeg mener, at denne opfattelse bør bestyrkes ved også at blive lagt til grund i denne sag, både fordi der netop er tale om en udvælgelsesprøve, hvor der havde meldt sig talrige ansøgere (iflg. Kommissionens oplysninger i alt 4272), og fordi den væsentligste årsag til, at der benyttedes bisiddere ved afgørelsen af, om adgangsbetingelserne var opfyldt, var sproglige hensyn (ifølge vidneudsagnet fra udvælgelseskomiteens formand, Desbois; det er betydningsfuldt, at man anså det for overflødigt at udnævne en fransktalende bisidder, idet fransk er formandens modersmål). Som følge heraf mener jeg ikke, at den fremgangsmåde, udvælgelseskomiteen fulgte, har været i strid med den nævnte bestemmelse.
Det andet aspekt af dette spørgsmål er mere ømtåleligt. Med hensyn til forholdet mellem udvælgelseskomiteen og bisidderne fremhævedes det i Agneessens-dommen, at det må kræves, at udvælgelseskomiteen »bevarer tilsynet med arbejdets afvikling og forbeholder sig ret til selv at træffe endelig afgørelse«. I Agneessens-sagen havde udvælgelseskomiteen ført tilsyn med fastlæggelsen af de kriterier, i forhold til hvilke de krav, der stilledes i meddelelsen om udvælgelsesprøven, skulle bedømmes, og den havde også fulgt bisiddernes arbejde på samtlige trin og sluttelig selv truffet de endelige afgørelser på grundlag af bisiddernes forslag.
I de foreliggende sager synes situationen at være en anden. Det synes at fremgå af redegørelsen for udvælgelseskomiteens arbejde, der er dateret den 8. januar 1978, at der var overladt for mange beføjelser til bisidderne, idet det i redegørelsen hedder, at »udvælgelseskomiteen … med henblik på udarbejdelsen af listen over de ansøgere, der opfylder adgangsbetingelserne, [har] udpeget de i bilag II anførte bisiddere«; straks efter siges det dog, at »udvœlgelseskomiteen i henhold til vedtægtens bilag III, artikel 5, stk. 1 har udarbejdet listen over de ansøgere, som opfylder adgangsbetingelserne for udvælgelsesprøven, idet disse ansøgeres navne er anført i bilag III«. Desuden har Kommissionen i sin duplik i sag 4/78 fremhævet overskriften til bilag II til den nævnte redegørelse: »Fortegnelse over bisiddere, som er tilkaldt for at bistå udvœgelseskomiteen i arbejdet med hensyn til adgangen til udvælgelsesprøven«.
Desbois' vidneudsagn må tillægges stor betydning i denne forbindelse. Vidnet har indledningsvis anført, at udvælgelseskomiteen ved afslutningen på det første møde foretog »en efterprøvelse, på grundlag af ansøgningerne, af ansøgernes eksamensbeviser i forhold til de krævede kvalifikationer«; Desbois har i øvrigt tilføjet, at udvælgelseskomiteen trådte sammen »nogle dage senere for samlet at foretage en vurdering af ansøgertyperne (sic!) i forhold til de krævede kvalifikationer«; således at den gennemgik »samtlige ansøgninger«; vidnet har endelig anført, at udvælgelseskomiteen »med henblik på forberedelsen af dette arbejde … anmodede en række af Kommissionens tjenestemænd om på forhånd, men uden dermed at trœffe afgørelse i komiteens sted, bl.a. og hovedsagelig at foretage en gennemgang af betingelserne, eksamensbeviserne og den faglige erfaring«. Det fremgår dog af den følgende del af vidneudsagnet og særlig af besvarelsen af den refererende dommers og generaladvokatens spørgsmål: a) at bisidderne fremsatte »forslag« til bedømmelsen af eksamensbeviserne for universitetsuddannelsen og forholdet mellem disse eksamensbeviser og det af ansøgeren valgte område, b) at udvælgelseskomiteen ikke i denne henseende havde opstillet præcise retningslinjer eller detaljerede kriterier (bisidderne havde modtaget visse »henstillinger« og »temmelig vide instruktioner«), c) at ansøgningen blev lagt til side og henvist til udvælgelseskomiteens afgørelse, i de tilfælde hvor bisidderne var i tvivl, således at »enkelte øjeblikke i dagens løb« anvendtes til en gennemgang af de tilfælde, som frembød problemer.
Denne fremgangsmåde rejser en række spørgsmål. Det synes at være klart, at udvælgelseskomiteen i de fleste tilfælde en bloc og uden efterprøvelse accepterede bisiddernes »forslag«, som ikke blev fremsat på grundlag af generelle tekniske kriterier, idet udvælgelseskomiteen ikke havde fundet sådanne nødvendige. Desbois har rejst tvivl om, hvorvidt udvælgelseskomiteen ifølge tjenestemandsvedtægten har haft kompetence til at opstille detaljerede kriterier, og han har her henvist til »sund fornuft«. Kommissionen har i sin besvarelse af det første af Domstolens spørgsmål anført, at ingen vedtægtsbestemmelse kræver, at udvælgelseskomiteen opstiller generelle kriterier for bedømmelsen af overensstemmelsen mellem på den ene side eksamensbeviset for universitetsuddannelsen eller den faglige erfaring efter afsluttet universitetsuddannelse og på den anden side det af ansøgeren trufne valg. Domstolen har imidlertid udtalt sig i en helt anden retning allerede for nogle år siden, nemlig i dommen af 14. december 1965 i sag 21/65, Morina mod Europa-Parlamentet (Sml. 1965-1968, s. 159; org.ref. Rec. 1965, s. 1279 ff), hvor den bl.a. fastslog følgende: »det forhold, at der på forhånd opstilles kriterier for vurderingen, medvirker til at sikre, at bedømmelsen af eksamensbeviserne foretages på objektiv måde og uden vilkårlighed«.
Under alle omstændigheder opstår spørgsmålet om nødvendigheden af at opstille generelle kriterier her med henblik på en situation, hvor der skulle drages omsorg for, at den vurdering af eksamensbeviserne, som var overladt til en række bisiddere, som arbejdede hver for sig, blev foretaget på samstemmende og harmonisk måde. I øvrigt gav de to betingelser, hhv. eksamensbevis fra et universitet og mindst ét års faglig erfaring efter afsluttet universitetsuddannelse i forbindelse med det af ansøgeren valgte område i det foreliggende tilfælde anledning til talrige og ømtålelige generelle problemer: hvilke universitetseksaminer f.eks. havde uden tvivl »berøring« med hvert arbejdsområde; hvilken betydning havde udtrykket »faglig erfaring«; kunne det ene år, der mindst krævedes, bestå af et akademisk år på et universitet, hvor der var gennemgået en videreuddannelse; var en generel faglig erfaring vedrørende visse aspekter af det valgte område tilstrækkelig, eller måtte der kræves en speciel erfaring; og hvilken faglig erfaring var mest udpræget i overensstemmelse med de områder, der var anført i meddelelsen om udvælgelsesprøven (man kunne i det mindste have udarbejdet en vejledende liste, som uden at være udtømmende kunne betragtes som udgangspunkt)? Udvælgelseskomiteen gav altså ingen vejledning til bisidderne om nogen af disse generelle problemer. Hvad dernæst angår den efterfølgende kontrol bestyrker den omstændighed, at kontrollen var begrænset til kontroversielle tilfælde — og, jeg fremhæver, netop til de tilfælde hver enkelt bisidder anså for tvivlsomme — indtrykket af, at bisidderne faktisk selvstændigt traf beslutningerne. Sammenfattende mener jeg altså, at forholdet mellem udvælgelseskomiteen og bisidderne i det foreliggende tilfælde var reguleret på en måde, som ikke er i overensstemmelse med de principper, der fremgår af Agneessensdommen, principper, som det er så meget desto mere nødvendigt at respektere, som der er en tendens til i højere grad og oftere at tilkalde bisiddere.
5.
Authié og Salerno har flere gange i deres indlæg under sagen gjort en anden mangel ved udvælgelsesproceduren gældende, nemlig at afgørelserne ikke blev truffet af udvælgelseskomiteen som kollegium. De har særlig anført, at udvælgelseskomiteens formand har truffet talrige afgørelser alene, både under den første fase, hvor der blev foretaget en vurdering af eksamensbeviserne, og i forbindelse med den fornyede gennemgang af visse ansøgninger, i de tilfælde hvor ansøgerne havde reageret på meddelelsen om, at de ikke fik adgang til prøverne.
Jeg skal for det første bemærke, at den omstændighed, at størstedelen af afgørelserne vedrørende ansøgernes adgang til prøverne blev truffet individuelt af bisidderne eller (for de fransktalende ansøgeres vedkommende) af udvælgelseskomiteens formand, under en materiel synsvinkel er en alvorlig overtrædelse af kollegialprincippet; men under en formel synsvinkel er det — ifølge redegørelsen for udvælgelseskomiteens arbejde — udvælgelseskomiteen som har udarbejdet listen over ansøgerne, idet den i sidste instans har godkendt den bedømmelse, komiteens medlemmer eller bisidderne har foretaget. Desuden er det nu umuligt at afgøre, for hvilke ansøgeres vedkommende bedømmelsen med hensyn til adgangen til prøverne blev foretaget efter »forslag« fra en bisidder eller et medlem af udvælgelseskomiteen og derefter godkendt en bloc af de øvrige medlemmer, og for hvilke ansøgeres vedkommende der derimod har fundet drøftelser sted i udvælgelseskomiteen, efterfulgt af en specifik afgørelse.
Med hensyn til Desbois' rolle omfatter den nævnte formulering i redegørelsen for komiteens arbejde ligeledes enhver afgørelse, han måtte have truffet individuelt under den fase, hvor eksamensbeviserne blev bedømt. Ganske vist blev de »kort«, der indeholdt en angivelse af, om hver enkelt kandidat opfyldte de i meddelelsen om udvælgelsesprøven anførte betingelser, kun underskrevet af udvælgelseskomiteens formand, men der var her tale om en intern og foreløbig attestation. Desbois udtalte under vidneafhøringen, at de pågældende »kort« i visse tilfælde »blev udarbejdet af bisidderne og af udvælgelseskomiteen, dels af den samlede komité, dels, efter anmodning fra bisidderne, bl.a. af mig i min egenskab af komiteens formand«. Dette synes imidlertid kun at bekræfte, at udvælgelseskomiteen for de fransktalende ansøgeres vedkommende henholdt sig til Desbois, medens den for de øvrige ansøgeres vedkommende pålagde bisidderne at tage stilling til, om de kunne få adgang til prøverne. Herefter står tilbage at tage stilling til, om de afgørelser, som blev truffet efter uformelle klager til udvælgelseskomiteen fra ansøgere, der ikke havde fået adgang til prøverne, blev truffet individuelt eller af udvælgelseskomiteen som kollegium; dette spørgsmål bør imidlertid besvares i forbindelse med den særegne fornyede gennemgang af ansøgningerne, som sagsøgerne har anfægtet under mere end ét aspekt.
6.
Lad os herefter se på de omstændigheder, der foreligger oplyst om denne fase af udvælgelseskomiteens arbejde. I redegørelsen af 8. januar 1978 siges det kun: »fem ansøgere har fået adgang til prøverne efter en fornyet gennemgang af deres ansøgninger (med angivelse af navnene). Udvælgelseskomiteen har derimod fastholdt sin oprindelige beslutning om ikke at give adgang til prøverne, særlig (»notamment«) for Jean Maas' og Martine Snappe's vedkommende«. I sin besvarelse af Domstolens spørgsmål har Kommissionen (i besvarelsens punkt 5) anført følgende: »Udvælgelseskomiteen for udvælgelsesprøve KOM/A/154 gennemgik på mødet den 8. januar 1978, samtlige ansøgninger, som, uanset på hvilken måde, fra de afviste ansøgeres eller fra andre personers side på deres vegne har givet anledning til protester. Udvælgelseskomiteen imødekom fem af disse »klager«, og disse tilfælde er udtrykkelig nævnt i udvælgelseskomiteens redegørelse, for så vidt der var tale om afgørelser om at optage ansøgerne på listen over ansøgere, som fik adgang til prøverne, og dermed om ændringer af tidligere afslag. De to tilfælde af afslag på »klager«, der er nævnt i redegørelsen af 8. januar 1978 for udvælgelseskomiteens arbejde, er nævnt som eksempler«.
Omstændighederne illustreres ligeledes summarisk af Kommissionens duplik i sag 28/78: det hedder heri bl.a., at udvælgelseskomiteen »på foranledning af breve, telefonopringninger og andre henvendelser foretog en fornyet gennemgang af en række ansøgninger og derefter gav yderligere fem ansøgere adgang til prøverne, således at alle øvrige tidligere trufne afslag blev fastholdt. Der kan ikke udledes en forskelsbehandling af, at ansøgerne Maas og Snappe nævnes, så meget desto mere som disse tilfælde kun anførtes som eksempler, jf. i denne retning ordet »notamment««.
Vi kommer herefter til Desbois' vidneudsagn. Han har anført, at udvælgelseskomiteen mødtes den 8. januar for at gennemgå de tilfælde, hvor ansøgerne»formelt (sic!) havde bestridt udvælgelseskomiteens afgørelse«; herefter »blev den tidligere afgørelse annulleret i positiv retning«, og fem ansøgere fik adgang til prøverne »med den begrundelse eller som følge af, at visse dokumenter ikke var indsendt inden for den fastsatte frist«, mens det ikke var muligt at imødekomme alle anmodningerne om en fornyet gennemgang af ansøgningerne.
På denne baggrund må det således konstateres, at udvælgelseskomiteen efter at have besluttet, at et stort antal ansøgere ikke kunne få adgang til prøverne — vi må her huske, at brevene til sagsøgerne om, at de ikke kunne deltage i prøverne, var dateret den 5. december — modtog mere eller mindre autoriserede protester og klager; på mødet den 8. januar besluttede den derpå at foretage en fornyet gennemgang af de tilfælde, hvor ansøgerne havde protesteret mod dens afgørelse, den omgjorde fem af disse afslag og undlod at anføre, hvor mange »klager« der ikke blev imødekommet, idet den i den nævnte redegørelse omtalte to ulykkelige tilfælde som eksempler.
Alt i alt giver dette anledning til de mest alvorlige forbehold. Det er indlysende, at de protester, Kommissionen modtog, ikke kunne sidestilles med formelle klager; men netop af denne grund kan vi rejse spørgsmålet, om en fornyet gennemgang alene af de tilfælde, hvor ansøgerne havde protesteret, var berettiget. Efter min opfattelse havde lighedsprincippet måttet føre udvælgelseskomiteen til, når den kom i tvivl om, hvorvidt dens bedømmelse var korrekt, at gennemgå alle de tilfælde, hvor ansøgerne ikke havde fået adgang til prøverne. Sagsøgerne — eller i det mindste Salerno og Authié — er under alle omstændigheder i den situation, at de har protesteret, men at udvælgelseskomiteen sandsynligvis ikke engang har gennemgået deres ansøgninger på ny! De tre sagsøgere havde (ved breve af 19. 12. for Salerno's og Authié's vedkommende og ved brev af 20. 12. for Massangioli's vedkommende) anmodet om en sådan fornyet gennemgang, men Desbois sendte allerede den 21. december et benægtende svar til Salerno og Authié, hvorved han fastholdt det tidligere meddelte afslag (der blev ikke afholdt møder i udvælgelseskomiteen mellem den 15. 12. og den 8. 1.). Som følge heraf er kollegialprincippet i hvert fald overtrådt i denne henseende. Endelig indeholder redegørelsen for mødet den 8. januar ingen begrundelse for, at de fem ansøgere »alligevel« fik adgang til prøverne; Desbois' vidneudsagn er på dette punkt i det mindste holdt i »vage« vendinger. Det vil sige, at et så betydningsfuldt skridt — praktisk taget en supplerende bedømmelse — blev vedtaget uden begrundelse, og at fem ansøgere fik en uforklarlig fordel: efter min opfattelse er en sådan fordel, idet den — så vidt det kan fastslås — mangler objektivt grundlag, udtryk for et tilfælde af magtfordrejning. Udvælgelsesproceduren er derfor — i den sidste fase, der førte til den endelige afgørelse om alligevel at give fem ansøgere, som tidligere havde fået afslag, adgang til prøverne — behæftet med talrige alvorlige uregelmæssigheder. Herimod mener jeg ikke, det kan anføres, at sagsøgerne ikke har ret til at gøre disse uregelmæssigheder gældende, fordi de kun har anfægtet de afslag, som vedrørte dem selv, og som lå forud for den nævnte afsluttende fase. I virkeligheden er der nær forbindelse mellem manglerne ved de pågældende afslag og manglerne ved hele fremgangsmåden med hensyn til undersøgelsen af, om adgangsbetingelserne var opfyldt, og søgsmålene må derfor anses for at omfatte alle aspekter af den nævnte procedure, som er omhandlet i redegørelsen af 8. januar.
7.
Som anført i indledningen, påberåber sagsøgerne sig en yderligere søgsmålsgrund, nemlig manglende begrundelse af de anfægtede afgørelser. I denne henseende har sagsøgerne påberåbt sig såvel tjenestemandsvedtægtens artikel 25, stk. 2 (hvorefter enhver afgørelse, som træffes om en bestemt tjenestemand, skal begrundes) som Domstolens retspraksis. Jeg mener ikke, at artikel 25 finder anvendelse på den situation, at en ansøger ikke har fået adgang til en udvælgelsesprøve; det står derimod fast, at der kan udledes relevante retningslinjer for det spørgsmål, der skal løses, af de tre ovenfor nævnte domme, nemlig dommene af 14. juni 1972 og 15. marts 1973 i de to Marcato-sager og dommen af 4. december 1975 i den anden Costacurta-sag.
Der tages i disse domme på en meget interessant måde stilling til de formkrav, som bør overholdes under den gennemgang af ansøgningerne, som udvælgelseskomiteen foretager for at afgøre, hvilke ansøgere der kan få adgang til en udvælgelsesprøve. Domstolen sondrer mellem denne indledende fase i enhver udvælgelsesprøve og den følgende fase, hvor der foretages en undersøgelse af ansøgernes egnethed til den stilling, som skal besættes; Domstolen fastslog, at medens det andet stadium »først og fremmest [er] af sammenlignende karakter og … af denne grund [er] omgærdet med den fortrolighed, der er forbundet med en udvælgelseskomités arbejde«, består det første stadium i en sammenholdelse, på grundlag af objektive kriterier, som er kendt af enhver af ansøgerne, for så vidt de angår ham, af de af ansøgerne fremlagte kvalifikationsbeviser med de i meddelelsen om udvælgelsesprøven fordrede kvalifikationer. I alle de nævnte domme nåede Domstolen derfor frem til, at resultaterne af denne sammenholdelse »skal … begrundes på fyldestgørende måde«. I de to Marcato-domme fandt Domstolen ikke, at begrundelsen var fyldestgørende, idet udvælgelseskomiteens rapport begrænsede sig til at angive, hvilke kvalifikationer sagsøgeren var anset for ikke at besidde.
Hvad er nu situationen i det foreliggende tilfælde? De anfægtede afgørelser blev bragt til ansøgernes kundskab ved standardbreve, som først og fremmest indeholder en meddelelse om, at ansøgeren ikke har fået adgang til prøverne, og derefter en opregning af fire forskellige typer af begrundelser, således at der ud for hver enkelt begrundelse findes en lille firkant, som kan udfyldes med et kryds for over for brevets adressat at angive, hvilken begrundelse der vedrører ham. I brevet til Authié var der sat kryds ud for begrundelse nr. 2 (»Deres kvalifikations- eller eksamensbeviser er ikke blevet anset for at være i overensstemmelse med de fordrede kvalifikationer«); i brevene til Salerno og Massangioli var der sat kryds ud for begrundelse nr. 3 (»Deres erfaring er ikke blevet anset for i tilstrækkelig grad at stå i forbindelse med de opgaver, som skal udføres«).
I redegørelsen af 8. januar udtales det, at de ansøgere, som ikke opfylder adgangsbetingelserne, er anført i tre bilag, som hver vedrører de tilfælde, hvor en bestemt betingelse ikke er opfyldt. Som overskrift til bilag IV anførtes netop: »Overskridelse af aldersgrænsen«, til bilag V: »Ingen hel og med eksamensbevis afsluttet universitetsuddannelse, der har berøring med det område, der er valgt til udvælgelsesprøven« og til bilag VI: »Tilfælde, hvor kravet om mindst et års faglig erfaring efter afsluttet universitetsuddannelse i forbindelse med det valgte område, ikke er opfyldt«. Ordlyden af disse inddelinger svarer til formuleringen i de interne dokumenter om hver ansøger, nemlig de dokumenter, der blev anvendt som arbejdsredskab under udvælgelsen (dvs. de allerede nævnte kartotekskort for hver enkelt ansøger). Hvert kort indeholdt en rubrik med betegnelsen »aldersgrænse«, »krævede kvalifikations- eller eksamensbeviser« og »faglig erfaring«, og ud for hver af disse rubrikker kunne den eller de, der foretog udvælgelsen, anføre JA eller NEJ. I sin besvarelse af et af Domstolens spørgsmål henviste Kommissionen til disse »individuelle kort«, som blev indsat i hver ansøgning, og på hvilke man nederst anførte den trufne afgørelse med hensyn til optagelsen på listen over de ansøgere, som fik adgang til prøverne; Kommissionen har tilføjet, at der »så vidt vides ikke findes andre skriftlige notater, som i hvert enkelt tilfælde indeholder en begrundelse for, at 2755 ansøgere ud af i alt 4272 ikke fik adgang til prøverne«.
Efter min opfattelse må det erkendes, at de anfægtede beslutninger ikke er begrundet på fyldestgørende måde. Hermed være ikke sagt, at man for hver enkelt ansøger kan kræve en detaljeret gennemgang af kvalifikationerne eller en lang redegørelse for grundene til, at kvalifikationerne ikke er blevet anset for at være i overensstemmelse med de opstillede krav. Kommissionen har under disse sager fremhævet vanskelighederne i forbindelse med det store antal ansøgere, og jeg mener, at det til en vis grad er berettiget at tage hensyn hertil; men det må være tilladt at sige, at de uheldige konsekvenser ikke bør bæres af ansøgerne, og at en myndighed, som afholder en udvælgelsesprøve, har pligt til at træffe de fornødne forberedelser, således at den kan udføre sin opgave på en måde, der fuldt ud er i overensstemmelse med de forskrifter, den skal overholde, selv hvis der er tusindvis af ansøgere.
I det foreliggende tilfælde var det uomgængeligt, at de begrundelser, der blev givet til ansøgerne, i det mindste var klart affattede, både for præcist at give dem forståelsen af grundene til, at de var blevet udelukket, og for at lette legalitetskontrollen. Vendingen »Deres kvalifikations- eller eksamensbeviser er ikke blevet anset for at være i overensstemmelse med de fordrede kvalifikationer« er i det mindste tvetydig. Den kan betyde, at universitetsuddannelsen ikke er blevet anset for at være »hel«, eller at den pågældende universitetseksamen ikke i tilstrækkelig grad er blevet anset for at have berøring med det valgte område, eller endog at det samme er blevet anset for at gælde med hensyn til et eksamensbevis, som er opnået efter afsluttet universitetsuddannelse. Det samme gælder udtrykket »kravet om mindst ét års faglig erfaring efter afsluttet universitetsuddannelse i forbindelse med det valgte område, er ikke opfyldt«; at betingelsen ikke er opfyldt kan skyldes, at udvælgelseskomiteen har anlagt en snæver fortolkning af udtrykket »faglig erfaring«, det kan skyldes denne erfarings varighed eller forbindelsen med det valgte område. Dvs. at det hverken af redegørelsen eller af meddelelserne til ansøgerne fremgår, hvad der var den specielle grund til, at ansøgeren ikke fik adgang til prøverne; og selv inden for udvælgelseskomiteen var det — i betragtning af kortet for hver ansøger — nødvendigt at anvende supplerende forklaringer for at få opklaret den præcise begrundelse for afslaget.
8.
Det står herefter tilbage at afgøre, om der har foreligget forskelsbehandling. Alle sagsøgerne har anført denne søgsmålsgrund til støtte for annullation, idet de har hævdet, at andre ansøgere, som ligeledes var i besiddelse af et eksamensbevis fra Europakollegiet fik adgang til udvælgelsesprøven. I virkeligheden kan dette anbringende ikke påberåbes for Authié's vedkommende, idet han blev udelukket fra udvælgelsesprøven, fordi hans eksamensbevis ikke blev anset for at have berøring med det valgte område. Bortset herfra har Kommissionen anført, at det var nødvendigt at sammenholde det af ansøgeren valgte område med den specialisering, der er angivet i eksamensbeviset fra Brugge; Salerno havde i Brugge gennemført studier »med hovedvægten på økonomi« og han havde derefter til prøven valgt området finansielle og budgetmæssige spørgsmål; Massangioli havde ved Europakollegiet studeret forvaltningsvidenskab, og havde med henblik på udvælgelsesprøven valgt forbindelser udadtil som område. Salerno har imidlertid nævnt navne på andre indehavere af eksamensbeviset fra Brugge, som specielt havde studeret økonomiske spørgsmål, og som fik adgang til prøverne, men Kommissionen har herimod anført, at de pågældende havde valgt forbindelser udadtil som område. Der er derfor ingen forhold, som kan bevise den påståede forskelsbehandling, selv om det forekommer temmelig overraskende, at man har givet ansøgere med en vis specialisering i økonomi, der havde valgt forbindelser udadtil som område, adgang til prøverne, mens man derimod har udelukket Massangioli, som. havde valgt det samme område, og som havde specialiseret sig i forvaltningsvidenskab og desuden fulgt et forberedende kursus med henblik på en karriere inden for diplomatiet.
9.
Sammenfattende må jeg på grundlag af disse betragtninger fastslå, at der bør gives sagsøgerne medhold: udvælgelsesproceduren er behæftet med alvorlige uregelmæssigheder set under hver af de tre synsvinkler (manglende koordination af bisiddernes arbejde, overtrædelse af kollegialprincippet, vilkårlig fornyet behandling af visse ansøgninger), og desuden er de anfægtede afgørelser efter min opfattelse ikke fyldestgørende begrundet. Det bør under disse omstændigheder afgøres, om udvælgelsesprøven som helhed bør annulleres, eller om annullationen bør begrænses til afgørelserne om at udelukke sagsøgerne fra prøverne. Dette alternativ forelå allerede i den nævnte Costacurta-sag, hvor Domstolen fastslog, at da der var tale om en udvælgelsesprøve med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af fuldmægtige, havde udelukkelsen af sagsøgeren ikke haft indvirkning på, hvilke personer udvælgelseskomiteen optog på denne liste, fordi de opfyldte de stillede betingelser. Domstolen tilføjede derfor, at »Sagsøgerens rettigheder vil være tilstrækkeligt beskyttet, hvis udvælgelseskomiteen på ny overvejer spørgsmålet, om sagsøgeren er egnet til at blive optaget på listen over ansøgere, og, hvis dette er tilfældet, giver ham adgang til udvælgelsesprøven, uden at den af udvælgelseskomiteen allerede foretagne udvælgelse påvirkes heraf« (det bør bemærkes, at forholdet i Costacurta-sagen var det, at selve prøverne allerede havde fundet sted for lang tid siden; Domstolens afgørelse indebar derfor, at der måtte afholdes nye prøver ad hoc). Domstolens afgørelse i Costacurta-sagen gik således ud på, at kun den afgørelse, hvorved sagsøgeren havde fået afslag på at deltage i prøverne, blev annulleret. Samme fremgangsmåde kan følges i det foreliggende tilfælde, hvor den anfægtede udvælgelsesprøve også har karakter af en prøve, som skal føre til oprettelse af en ansættelsesreserve af fuldmægtige.
10.
Sammenfattende foreslår jeg, at Domstolen giver Salerno, Authié og Massangioli medhold i de af dem anlagte sager og følgelig annullerer de afgørelser, hvorved de blev nægtet adgang til at deltage i udvælgelsesprøve KOM/A/154; Kommissionen bør dømmes til at afholde sagsomkostningerne.
(
1
) – Oversat fra italiensk.