62019TO0526(01)
RETTENS KENDELSE (Ottende Afdeling)
20. maj 2020 (
*1
)
»Annullationssøgsmål – energi – det indre marked for naturgas – direktiv (EU) 2019/692 – anvendelse af direktiv 2009/73/EF på gasledninger til eller fra tredjelande – ikke umiddelbart berørt – afvisning – fremlæggelse af ulovligt fremskaffede dokumenter«
I sag T-526/19,
Nord Stream 2 AG, Zug (Schweiz), ved avocats L. Van den Hende og J. Penz-Evren samt solicitor-advocate M. Schonberg,
sagsøger,
mod
Europa-Parlamentet ved L. Visaggio, J. Etienne og I. McDowell, som befuldmægtigede,
og
Rådet for Den Europæiske Union ved A. Lo Monaco, S. Boelaert og K. Pavlaki, som befuldmægtigede,
sagsøgte,
angående et søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om annullation af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/692 af 17. april 2019 om ændring af direktiv 2009/73/EF om fælles regler for det indre marked for naturgas (EUT 2019, L 117, s. 1),
har
RETTEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, J. Svenningsen (refererende dommer), og dommerne R. Barents og C. Mac Eochaidh,
justitssekretær: E. Coulon,
afsagt følgende
Kendelse
Tvistens baggrund
1
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/55/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 98/30/EF (EUT 2003, L 176, s. 57) er blevet ophævet og erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 (EUT 2009, L 211, s. 94).
2
Direktiv 2009/73 har til formål at indføre fælles regler for transmission, distribution, forsyning og oplagring af naturgas med henblik på at muliggøre adgang til markedet og fremme fair og ikke-diskriminerende konkurrencevilkår. I denne henseende fastsætter dette direktiv bl.a. en forpligtelse til at adskille transmissionssystemer og transmissionssystemoperatører samt indførelse af en ikke-diskriminerende ordning for tredjeparts adgang til transmissions- og distributionssystemerne på grundlag af offentliggjorte tariffer.
3
I henhold til artikel 36 i direktiv 2009/73 kan større nye anlæg i gasinfrastrukturen, dvs. sammenkoblingslinjer, LNG-faciliteter og lagerfaciliteter, på anmodning og på visse betingelser undtages fra visse af de forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv. For at være omfattet af denne undtagelse skal det bl.a. påvises, at investeringen vil øge konkurrencen i gasforsyningen og øge forsyningssikkerheden, og at risikoen i forbindelse med investeringen er så stor, at investeringen ikke ville finde sted, medmindre en undtagelse blev indrømmet.
4
Sagsøgeren, Nord Stream 2 AG, er et schweizisk selskab, hvis eneste aktionær er det offentlige russiske selskab Gazprom. Selskabet står for planlægning, opførelse og drift af gasrørledningen »Nord Stream 2«, hvis finansiering med et beløb på 9,5 mia. EUR for 50% vedkommende stammer fra selskaberne ENGIE SA (Frankrig), OMV AG (Østrig), Royal Dutch Shell plc (Nederlandene og Det Forenede Kongerige), Uniper SE (Tyskland) og Wintershall Dea GmbH (Tyskland). I lighed med »Nord Stream«-gasrørledningen (nu almindeligvis benævnt »Nord Stream 1«), som består af et net af to rørledninger, hvis anlæggelse blev færdiggjort i 2012, og hvis driftsperiode var planlagt til 50 år, sikrer »Nord Stream 2«-gasrørledningen, der ligeledes består af to gasrørledninger, transporten af gas mellem Vyborg (Rusland) og Lubmin (Tyskland), tæt på Greifswald (Tyskland), hvilket bringer den samlede kapacitet af »Nord Stream 1« og »Nord Stream 2« op på 55 mia. kubikmeter om året. Når gassen, der transporteres via »Nord Stream 1«, når tysk område, transporteres den i de jordbaserede gasrørledninger NEL og OPAL, der under den tyske regulerende myndigheds kontrol er underlagt forpligtelserne i direktiv 2009/73, mens gassen, der transporteres via »Nord Stream 2«, transporteres gennem den jordbaserede gasrørledning ENEL og den nyopførte jordbaserede gasrørledning EUGAL, der begge er reguleret i Tyskland i henhold til direktiv 2009/73.
5
I januar 2017 påbegyndtes arbejdet med betonindfatning af rørene til gasrørledningen »Nord Stream 2«, der blev endeligt leveret i september 2018.
6
I henhold til Europa-Kommissionens forslag COM(2017) 660 final af 8. november 2017 (herefter »direktivforslaget«) vedtog Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union den 17. april 2019 direktiv (EU) 2019/692 om ændring af direktiv 2009/73 om fælles regler for det indre marked for naturgas (EUT 2019, L 117, s. 1, herefter »det anfægtede direktiv«), som trådte i kraft på tyvendedagen efter dets offentliggørelse, dvs. den 23. maj 2019. På dette tidspunkt var arbejdet med henblik på betonindfatning af rørene til »Nord Stream 2« ifølge sagsøgerens oplysninger 95% afsluttet, mens henholdsvis 610 km og 432 km af gasrørledningens to rør var blevet placeret på havbunden i søterritoriet og/eller i den eksklusive økonomiske zone tilhørende Tyskland, Finland, Rusland og Sverige. På tidspunktet for anlæggelsen af nærværende søgsmål manglede sagsøgeren dog stadig at indhente tilladelse fra de danske myndigheder vedrørende linjeføringen for de to rørledninger i »Nord Stream 2«. Denne tilladelse blev imidlertid udstedt den 30. oktober 2019.
7
Ifølge tredje betragtning til det anfægtede direktiv tilstræber det at tackle hindringer for fuldførelsen af det indre marked for naturgas, som skyldes ikkeanvendelsen af Unionens markedsregler på gastransmissionslinjer til og fra tredjelande.
8
I denne henseende bestemmer artikel 2, nr. 17), i direktiv 2009/73 som ændret ved det anfægtede direktiv, at begrebet »sammenkoblingslinje« ikke alene omfatter en »[enhver] transmissionslinje, som krydser en grænse mellem medlemsstater med det formål at forbinde disse medlemsstaters nationale transmissionssystem«, men fremover også »en[hver] transmissionslinje mellem en medlemsstat og et tredjeland op til medlemsstaternes område eller den pågældende medlemsstats søterritorium«.
9
Det fremgår imidlertid af artikel 49a, stk. 1, i direktiv 2009/73, som indsat ved det anfægtede direktiv, at »[h]vad angår gastransmissionslinjer mellem en medlemsstat og et tredjeland færdiggjort før den 23. maj 2019, kan [denne] medlemsstat […] beslutte at fravige [visse bestemmelser i direktiv 2009/73] for de dele af en sådan gastransmissionslinje, der er beliggende på dens område og søterritorium, af objektive grunde, såsom at muliggøre genindvinding af den foretagne investering eller af hensyn til forsyningssikkerheden, forudsat at undtagelsen ikke vil være til skade for konkurrencen på det indre marked for naturgas eller for, at dette fungerer effektivt, eller for forsyningssikkerheden i Unionen«. Nævnte artikel 49a, stk. 1, fastsætter endvidere dels, at undtagelser af denne type skal være »tidsbegrænset til op til 20 år på grundlag af en objektiv begrundelse, som kan fornyes, hvis det er berettiget, og kan være underlagt betingelser, som bidrager til at opfylde ovenstående betingelser«, dels, at »[s]ådanne undtagelser finder ikke anvendelse på transmissionslinjer mellem en medlemsstat og et tredjeland, som er forpligtet til at gennemføre [direktiv 2009/73 som ændret] i sin retsorden i henhold til en aftale, der er indgået med Unionen«.
10
Desuden ændrede det anfægtede direktiv artikel 36 i direktiv 2009/73 ved i denne artikels stk. 1, litra e), at bestemme, at den undtagelse, der i henhold til denne bestemmelse indrømmes eksisterende nye infrastrukturer, bl.a. ikke må være til skade for »sikkerheden af naturgasforsyningen i Unionen«.
11
Hvad angår gennemførelsen af de ændringer, der ved det anfægtede direktiv blev foretaget af direktiv 2009/73, bestemmer det anfægtede direktivs artikel 2, at undtagen medlemsstater, som ikke har nogen geografiske grænser med tredjelande og ingen transmissionslinjer med tredjelande, og Cypern og Malta på grund af deres geografiske beliggenhed »sætter [medlemsstaterne] de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 24. februar 2020, uden at dette berører eventuelle undtagelser i henhold til artikel 49a i direktiv 2009/7[3]«.
Retsforhandlinger og parternes påstande
12
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 26. juli 2019 har sagsøgeren anlagt nærværende søgsmål og nedlagt følgende påstande:
–
Det anfægtede direktiv annulleres i sin helhed.
–
Parlamentet og Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
13
Ved særskilt processkrift, der ligeledes blev indleveret til Rettens Justitskontor den 26. juli 2019, har sagsøgeren anmodet om, at sagen behandles forud for andre i henhold til artikel 67, stk. 2, i Rettens procesreglement. Denne anmodning blev foreløbigt afslået ved afgørelse truffet af Retten (Første Afdeling) den 5. august 2019.
14
Ved skrivelse af 4. september 2019 har sagsøgeren i henhold til procesreglementets artikel 66 anmodet Retten om, at visse oplysninger i stævningen anses for fortrolige i forhold til offentligheden.
15
Ved processkrifter indleveret til Rettens Justitskontor af Republikken Polen den 2. oktober 2019, af Kommissionen den 15. oktober 2019, af Republikken Litauen og Republikken Estland den 30. oktober 2019 og af Republikken Letland den 6. november 2019 har disse i henhold til procesreglementets artikel 143 anmodet om tilladelse til intervention til støtte for Parlamentet og Rådet.
16
Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 10. oktober 2019 har Parlamentet i medfør af procesreglementets artikel 130, stk. 1, fremsat en formalitetsindsigelse, hvori det har nedlagt følgende påstande:
–
Principalt:
–
Sagen afvises.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
–
Subsidiært, såfremt Retten måtte forkaste formalitetsindsigelsen eller beslutte at henskyde behandlingen af formalitetsindsigelsen til afgørelse i forbindelse med sagens realitet, fastsættelse af nye frister for Parlamentets og Rådets indgivelse af deres respektive svarskrifter.
17
Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 11. oktober 2019 i henhold til procesreglementets artikel 130, stk. 2, (herefter »den særskilte anmodning«) har Rådet nedlagt følgende påstande:
–
Det bestemmes, at visse dokumenter (herefter »de omtvistede dokumenter«) ikke indgår i sagsakterne, eller for så vidt angår de af sagsøgeren fremlagte dokumenter at de udtages af sagsakterne, i det foreliggende tilfælde [fortroligt] (
1
) (herefter »det første omtvistede dokument«), [fortroligt] (herefter »det andet omtvistede dokument«) og [fortroligt] (herefter »det tredje omtvistede dokument«).
–
Der ses bort fra alle de passager i stævningen og i bilagene hertil, der henviser til de dokumenter, som Rådet har klassificeret som »Restreint UE/EU Restricted«, der beskriver deres indhold eller nævner dem.
18
I forbindelse med den særskilte anmodning har Rådet anført, at det i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT 2001, L 145, s. 43) har modtaget flere begæringer om aktindsigt i dokumenter, som det var i besiddelse af. Disse begæringer drejede sig om dokumenter vedrørende forhandlingerne om en aftale mellem Unionen og et tredjeland, i det foreliggende tilfælde [fortroligt], samt lovgivningsproceduren for vedtagelsen af det anfægtede direktiv. Rådet har i denne forbindelse præciseret, at det på tidspunktet for indgivelsen af den særskilte anmodning ikke havde givet aktindsigt i nogen af de nævnte dokumenter, og at der på tidspunktet for anlæggelsen af nærværende søgsmål ikke var blevet gjort indsigelse mod afslaget på disse begæringer om aktindsigt for Retten i henhold til artikel 263 TEUF. Endvidere har Rådet som bilag til den særskilte anmodning vedlagt de dokumenter, som det havde udarbejdet i forbindelse med de nævnte begæringer den 11. oktober 2019.
19
Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 14. oktober 2019 i henhold til procesreglementets artikel 130, stk. 1, har Rådet fremsat en formalitetsindsigelse, hvori det har nedlagt følgende påstande:
–
Sagen afvises.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
20
Den 4. november 2019 har sagsøgeren indgivet sine bemærkninger til den særskilte anmodning, hvori selskabet nedlagde påstand om, at Rådets anmodning om udtagelse af dokumenterne af sagsakterne ikke skulle tages til følge, at alle henvisningerne i de dokumenter, som sagsøgeren havde fremlagt for Retten, blev bevaret i sagsakterne, og at et dokument, i det foreliggende tilfælde det første omtvistede dokument, blev anerkendt som en del af sagsakterne.
21
Den 29. november 2019 har sagsøgeren indgivet sine bemærkninger til de af Parlamentet og Rådet fremsatte formalitetsindsigelser, hvori sagsøgeren nærmere bestemt har nedlagt følgende påstande:
–
Principalt:
–
Behandlingen af formalitetsindsigelserne henskydes til afgørelse i forbindelse med sagens realitet.
–
Der fastsættes en ny frist for indlevering af svarskrifter, som er kortere end fristen i procesreglementets artikel 81, for at undgå en yderligere forsinkelse af sagens behandling.
–
Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
–
Subsidiært:
–
Formalitetsindsigelserne forkastes som ugrundede.
–
Parlamentet og Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
22
Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 29. november 2019 har sagsøgeren i medfør af procesreglementets artikel 88 anmodet Retten om at træffe en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse eller bevisoptagelse, der består i at anmode de »sagsøgte« om at fremlægge visse dokumenter, som Rådet er i besiddelse af (herefter »anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse«). I forbindelse med denne anmodning har sagsøgeren afsløret, hvilket Rådet indtil da ikke havde kendskab til, at de anmodninger, der var blevet indgivet til Rådet den 10. og den 13. maj 2019 i henhold til forordning nr. 1049/2001, som Rådet har nævnt i den særskilte anmodning, var indgivet af en af sagsøgerens ansatte, der var unionsborger (herefter »begæringerne fra sagsøgerens ansatte«). Med disse begæringer anmodede denne ansatte om aktindsigt i alle de dokumenter, som Rådet var i besiddelse af, og som indeholdt de bemærkninger, som medlemsstaterne havde fremsat til det forslag fra Kommissionen, der havde ført til vedtagelsen af det anfægtede direktiv, samt i en række andre specifikt nævnte arbejdsdokumenter. I sit oprindelige svar af 5. juni 2019 afslog Rådet at give aktindsigt i disse dokumenter. Efter at denne ansatte hos sagsøgeren den 23. juni 2019 havde indgivet en fornyet begæring, hvori Rådet blev opfordret til at tage sit standpunkt op til fornyet overvejelse, meddelte Rådet ved afgørelse af 8. november 2019 fuld aktindsigt i 23 af de ønskede dokumenter og delvis aktindsigt i 25 andre af de ønskede dokumenter, mens det gav afslag på aktindsigt i to af de ønskede dokumenter.
23
Den 6. december 2019 har sagsøgeren i henhold til procesreglementets artikel 66 anmodet om, at visse oplysninger i Parlamentets og Rådets formalitetsindsigelser anses for fortrolige i forhold til offentligheden.
24
Den 19. december 2019 har sagsøgeren fremsat bemærkninger til sagens forløb efter Rettens forlængelse af den frist, som Parlamentet og Rådet var blevet indrømmet på Rådets anmodning til at fremsætte deres bemærkninger til anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse. Retten har accepteret at tilføje dette dokument, der ikke er foreskrevet i procesreglementet, til sagsakterne.
25
Den 17. januar 2020 har Parlamentet og Rådet indgivet deres bemærkninger til anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse.
26
Den 27. januar 2020 har sagsøgeren fremsat supplerende bemærkninger, som ikke er fastsat i procesreglementet, og som Retten har accepteret at tilføje sagsakterne.
27
Den 5. februar 2020 har Retten som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse anmodet parterne i hovedsagen om at fremsætte deres bemærkninger om, hvilke konsekvenser der for så vidt angår den særskilte anmodning skal drages af dom af 31. januar 2020, Slovenien mod Kroatien (C-457/18, EU:C:2020:65). Parterne i hovedsagen har efterkommet denne anmodning inden for den fastsatte frist.
28
Ved afgørelse af 4. april 2020 har Rettens præsident i henhold til procesreglementets artikel 67, stk. 2, besluttet at pådømme sagen forud for andre, henset til de særlige omstændigheder i den foreliggende sag.
29
Den 6. april 2020 har Rådet fremlagt en ny bevisførelse bestående af Den Europæiske Ombudsmands afgørelse af 27. marts 2020, hvorved Ombudsmanden traf afgørelse om en klage af 27. august 2019 vedrørende Rådets afslag på at give aktindsigt i dokumenter vedrørende »Nord Stream 2«-gasrørledningen og henlagde klagen med den begrundelse, at dette afslag ikke udgjorde et tilfælde af fejl og forsømmelser, eftersom afslaget var begrundet i hensynet til beskyttelsen af offentlighedens interesser med hensyn til Unionens internationale forbindelser som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1049/2001. Sagsøgeren og Parlamentet blev opfordret til at fremsætte deres bemærkninger til denne nye bevisførelse inden for en frist på to uger, hvilket de gjorde, og Retten besluttede på baggrund af disse bemærkninger at acceptere den nye bevisførelse og at lade den indgå i sagsakterne.
Retlige bemærkninger
Det af Rådet rejste processuelle spørgsmål
30
I henhold til procesreglementets artikel 130, stk. 2 og 7, skal Retten, når en part ved særskilt dokument anmoder Retten om at tage stilling til et processuelt spørgsmål, tage stilling til anmodningen hurtigst muligt, i givet fald efter at have indledt den mundtlige forhandling.
31
I den foreliggende sag finder Retten, at sagen er tilstrækkeligt oplyst af sagsakterne, bl.a. de øvrige hovedparters bemærkninger til det processuelle spørgsmål og parternes svar på Rettens spørgsmål af 5. februar 2020, og har derfor besluttet at træffe afgørelse om dette processuelle spørgsmål ved nærværende kendelse, uden at det er nødvendigt at indlede den mundtlige forhandling.
32
I den særskilte anmodning har Rådet, som i det væsentlige støttes af Parlamentet i sit svar på Rettens spørgsmål af 5. februar 2020, gjort gældende, at de omtvistede dokumenter er og forbliver dokumenter, herunder på tidspunktet for denne begæring, som er klassificeret »Restreint UE/EU Restricted« som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra d), i Rådets afgørelse 2013/488/EU af 23. september 2013 om sikkerhedsregler med henblik på beskyttelse af EU’s klassificerede informationer (EUT 2013, L 274, s. 1), dvs. »informationer og materiale, hvis uautoriserede videregivelse kunne have negativ indvirkning på Den Europæiske Unions eller en eller flere af medlemsstaternes interesse«.
33
Hvad navnlig angår det andet og det tredje omtvistede dokument, men ligeledes det første omtvistede dokument, har Rådet i øvrigt gjort gældende, at såfremt sagsøgeren fik tilladelse til at fremlægge disse til støtte for sit søgsmål, ville det være ensbetydende med at omgå de procedurer, der er fastsat i forordning nr. 1049/2001, idet Rådet for så vidt angår disse dokumenter som svar på sagsøgerens ansattes begæringer helt eller delvist afslog at give aktindsigt i disse dokumenter, og idet disse afgørelser ikke senere er blevet anfægtet for Retten i henhold til artikel 263 TEUF. Den omstændighed, at disse dokumenter uden Rådets samtykke var blevet lækket fra et presseorgans websted eller på anden måde, og at visse personer efterfølgende med fuldt kendskab til deres klassifikation som »Restreint UE/EU Restricted« udarbejdede artikler og kommentarer, hvori de afslørede indholdet af de nævnte dokumenter, giver heller ikke sagsøgeren ret til at anvende dem eller at henvise til dem i den foreliggende sag.
34
Rådet har navnlig gjort gældende, at den skade, der er påført EU-institutionerne som følge af den uautoriserede fremlæggelse og anvendelse af de omtvistede dokumenter, langt overstiger den skade, der er forvoldt af de ophavsmænd, der nævner eller anvender disse dokumenter i forskningspublikationer eller artikler i pressen. En sådan anvendelse i den retslige sammenhæng i den foreliggende sag ville nemlig ikke alene medføre, at den beskyttelse, som klassifikationen »Restreint UE/EU Restricted« skal give, bortfalder, men ville desuden kunne tilskynde sagsøgeren til at anvende disse dokumenter i andre retslige procedurer for andre domstole eller instanser, navnlig i forbindelse med den voldgiftsprocedure, som sagsøgeren indledte mod Unionen den 26. september 2019 i overensstemmelse med bestemmelserne i energichartertraktaten, der er omhandlet i Rådets og Kommissionens afgørelse 98/181/EF, EKSF/Euratom af 23. september 1997 om De Europæiske Fællesskabers indgåelse af energichartertraktaten og energicharterprotokollen om energieffektivitet og de hermed forbundne miljøaspekter (EFT 1998, L 69, s. 1).
35
Sagsøgeren har i sine bemærkninger til det processuelle spørgsmål gjort gældende, at Rådets anmodning af 11. oktober 2019 skal forkastes i sin helhed.
36
Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at de omtvistede dokumenter er åbenlyst relevante med henblik på at godtgøre, at sagsøgeren har kompetence til at anlægge søgsmål med påstand om annullation af det anfægtede direktiv, navnlig den omstændighed, at dette direktiv vedrører sagsøgeren »specifikt«, samt til støtte for de anbringender, der er påberåbt vedrørende realiteten, bl.a. tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og retssikkerhedsprincippet samt magtmisbrug fra medlovgiverens side. Hvad i øvrigt angår den omstændighed, at disse dokumenter er klassificeret »Restreint UE/EU Restricted«, er sagsøgeren af den opfattelse, at denne klassifikation er intern i Rådet og ikke pålægger tredjemand, såsom sagsøgeren, nogen forpligtelse, og at denne beskyttelse under alle omstændigheder de facto bortfalder, når – således som det er tilfældet i den foreliggende sag – de dokumenter, der er klassificeret som sådan, er blevet offentliggjort, i det foreliggende tilfælde på internettet, i mangel af foranstaltninger fra Rådets side med henblik på at hindre, at de bliver udbredt, eller for at sikre, at Rådets regler overholdes uden for Rådet, og at dokumenterne er blevet citeret i vidt omfang i flere offentliggjorte artikler.
37
Desuden bør Rådets argument om, at Retten bør nægte en part at fremlægge et dokument, så længe aktindsigten i dette dokument er genstand for en administrativ procedure eller en verserende retssag, forkastes. Forordning nr. 1049/2001 finder nemlig ikke direkte anvendelse på Unionens retsinstanser. På grund af fristerne for opnåelse af en afgørelse fra Rådet i henhold til forordning nr. 1049/2001 og en efterfølgende afgørelse fra Retten i henhold til artikel 263 TEUF om lovligheden af en sådan afgørelse fra Rådet om afslag på aktindsigt i et dokument ville Rådets holdning, såfremt den skulle tiltrædes, desuden i praksis gøre det umuligt for Unionens retsinstanser at fremlægge et dokument, som en EU-institution nægter at udlevere, før den hovedsag, hvori det nævnte dokument er relevant og nyttigt som bevis, er afsluttet. Subsidiært er sagsøgeren af den opfattelse, at de anbringender, som Rådet har anført imod begæringerne fra sagsøgerens ansatte, og som det har til hensigt at gentage i den foreliggende sag, ikke er tilstrækkeligt udførlige, og at de angivelige skadelige virkninger af udbredelsen af indholdet af det første omtvistede dokument under alle omstændigheder allerede er blevet udløst af Kommissionens offentlige erklæringer.
Indledende betragtninger
38
Det skal indledningsvis for det første fastslås, at det i den foreliggende sag er ubestridt, at sagsøgeren ikke forudgående har anmodet Rådet og/eller Kommissionen om tilladelse til at fremlægge de omtvistede dokumenter, som disse institutioner er ophavsmænd til og/eller adressater for, for Retten. For det andet skal der træffes afgørelse om det processuelle spørgsmål, uanset sagsøgerens anmodning af 29. november 2019 om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, der vil blive behandlet efterfølgende. For det tredje skal det bemærkes, at Retten på tidspunktet for indgivelsen af den særskilte anmodning og på dette tidspunkt af undersøgelsen af det processuelle spørgsmål, der var rejst i denne begæring, ikke havde anordnet fremlæggelse af de omtvistede dokumenter i forbindelse med hovedsagen, og for det fjerde skal det fastslås, at hverken Rådet, Parlamentet eller Kommissionen af egen fri vilje eller som svar på en begæring fra offentligheden om aktindsigt i institutionernes dokumenter i henhold til forordning nr. 1049/2001 havde offentliggjort disse, hverken helt eller delvis.
39
Det skal dernæst fastslås, at selv om bestemmelserne i forordning nr. 1049/2001 ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, har sagsøgeren imidlertid fremlagt de omtvistede dokumenter i den foreliggende sag uden tilladelse fra deres ophavsmænd og/eller adressater. Dermed har disse bestemmelser en vis vejledende værdi med henblik på den interesseafvejning, der er nødvendig for afgørelsen af den særskilte anmodning om udtagelse af disse dokumenter (jf. i denne retning kendelse af 14.5.2019, Ungarn mod Parlamentet, C-650/18, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:438, præmis 9, 12 og 13, og dom af 31.1.2020, Slovenien mod KroatienC-457/18, EU:C:2020:65, præmis 67).
40
I denne henseende bestemmer artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001 indledningsvis, at »[i]nstitutionerne afslår at give aktindsigt i et dokument, hvis udbredelse ville være til skade for beskyttelsen af retslige procedurer og juridisk rådgivning, […] medmindre der er en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen af dokumentet«. Det ville imidlertid være i strid med den offentlige interesse, som skal tages i betragtning i henhold til denne bestemmelse, hvorefter institutionerne kan indhente udtalelser fra deres juridiske tjeneste, der afgives i fuld uafhængighed, at anerkende, at fremlæggelse af interne dokumenter, der har karakter af juridisk rådgivning, kan finde sted inden for rammerne af en sag for Retten, uden at den pågældende institution har givet tilladelse til nævnte fremlæggelse, eller at den er anordnet af denne retsinstans (jf. kendelse af 14.5.2019, Ungarn mod Parlamentet, C-650/18, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:438, præmis 8 og den deri nævnte retspraksis; dom af 31.1.2020, Slovenien mod Kroatien, C-457/18, EU:C:2020:65, præmis 66).
41
Disse betragtninger gælder mutatis mutandis for de interesser, der er beskyttet af artikel 4, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1049/2001. Denne bestemmelse fastsætter meget generelle kriterier, på grundlag af hvilke offentligheden skal gives afslag på aktindsigt, således som det fremgår af denne bestemmelses ordlyd, når udbredelsen af det pågældende dokument ville være til »skade« for beskyttelsen af »offentlighedens interesser« bl.a. med hensyn til den »offentlige sikkerhed« eller de »internationale forbindelser«, og ikke kun, således som det blev foreslået under den lovgivningsprocedure, der førte til vedtagelsen af denne forordning, når det faktisk er konstateret, at der foreligger en »betydelig« skade på denne beskyttelse (dom af 1.2.2007, Sison mod Rådet, C-266/05 P, EU:C:2007:75, præmis 36-38, og af 7.2.2018, Access Info Europe mod Kommissionen, T-851/16, EU:T:2018:69, præmis 39).
42
Det ville således være i strid med offentlighedens interesser i forbindelse med beskyttelsen af »offentlighedens interesser«, bl.a. med hensyn til den »offentlige sikkerhed« eller de »internationale forbindelser«, at anerkende, at fremlæggelse af interne dokumenter, der er omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde, kan finde sted inden for rammerne af en sag for Retten, uden at den pågældende institution har givet tilladelse til nævnte fremlæggelse, eller at den er anordnet af denne retsinstans (jf. i denne retning dom af 31.1.2020, Slovenien mod Kroatien, C-457/18, EU:C:2020:65, præmis 66).
43
I øvrigt er den blotte omstændighed, at sagsøgeren har påberåbt sig visse af de omtvistede dokumenter i en tvist for Retten over for en anden part end den institution, hvorfra disse dokumenter hidrører, i det foreliggende tilfælde den institution, der er adressat for de nævnte dokumenter, uden betydning for beskyttelsen af institutionernes offentlige interesser, således som disse er beskyttet ved artikel 4, stk. 1-3, i forordning nr. 1049/2001, og overflødiggør derfor ikke den interesseafvejning, der er nødvendig med henblik på at træffe afgørelse om begæringen om, at disse dokumenter skal udtages af sagsakterne (jf. dom af 31.1.2020, Slovenien mod Kroatien, C-457/18, EU:C:2020:65, præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).
44
Endelig kan den omstændighed, som sagsøgeren har gjort gældende, at denne har haft adgang til de omtvistede dokumenter gennem et websted, der rummer oplysninger fra en artikel i den juridiske litteratur, eller at sagsøgeren har fået kendskab til deres indhold gennem oplysninger, som forfatterne til den juridiske litteratur har fremlagt, ikke rejse tvivl om ovenstående betragtninger (jf. i denne retning dom af 31.1.2020, Slovenien mod Kroatien, C-457/18, EU:C:2020:65, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis).
45
Det er i lyset af disse betragtninger, at Rådets anmodninger i den særskilte anmodning skal undersøges.
Anmodningen om, at Retten skal udtage de omtvistede dokumenter af sagsakterne
46
Rådets anmodning omhandler tre dokumenter, som skal undersøges successivt under hensyntagen til den omstændighed, som sagsøgeren har bekræftet, at de to første omtvistede dokumenter var omfattet af begæringerne fra sagsøgerens ansatte, som førte til afgørelser om afslag fra Rådet, der ifølge sagsøgeren blev vedtaget i strid med forordning nr. 1049/2001.
–
Det første omtvistede dokument
47
Hvad angår det første omtvistede dokument har Rådet understreget, at den juridiske rådgivning, som det indeholder, ikke er blevet offentliggjort med den begrundelse, at udbredelsen af dokumentet uden tilladelse risikerede at skade institutionens funktion. Selv om denne tekst ikke var vedlagt som bilag til stævningen, citerer og analyserer sagsøgeren indholdet af dette dokument ved at henvise til artikler fra forfattere, som ikke alene beskriver indholdet af denne tekst, men derudover opgiver hyperlinks til webstedet for et presseorgan, der giver adgang til denne udtalelse.
48
Det skal i denne forbindelse fastslås, at sagsøgeren ikke oprindeligt havde vedlagt stævningen det første omtvistede dokument. Selv om Rådet den 11. oktober 2019 havde anmodet om, at det nævnte dokument ikke blev tilført sagsakterne, benyttede sagsøgeren sig alligevel af muligheden for at fremlægge dette dokument som bilag til sine bemærkninger til den særskilte anmodning.
49
Selv om den særskilte anmodning for så vidt angår det første omtvistede dokument ikke oprindeligt kunne vedrøre en udtagelse af dette dokument fra akterne i retssagen, men højst skulle anses for en anmodning til Retten om hverken at anerkende dette dokument eller kræve fremlæggelse heraf, skal det imidlertid fastslås, at eftersom sagsøgeren senere har fremlagt dette dokument, og Rådet har nedlagt påstand om, at dokumentet ikke kan antages til realitetsbehandling, i forbindelse med sine bemærkninger af 17. januar 2020, tilkommer det nu Retten at træffe afgørelse om, hvorvidt det nævnte dokument kan antages til realitetsbehandling.
50
I denne henseende er det første omtvistede dokument, således som dets titel angiver, en udtalelse, der er afgivet af Rådets Juridiske Tjeneste og stilet til Unionens medlemsstaters faste repræsentanter ved denne institution. Det har titlen »[fortroligt]«. Dette dokument indeholder derfor unægtelig juridisk rådgivning som omhandlet i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001.
51
Ved at påberåbe sig og inden for rammerne af nærværende sag at fremlægge denne juridiske udtalelse, der hidrører fra en af de sagsøgtes juridiske tjeneste, og som indeholder en juridisk vurdering af juridiske spørgsmål, der er relevante for genstanden for søgsmålet, har sagsøgeren dernæst til hensigt at konfrontere de sagsøgte med denne udtalelse i den foreliggende sag. At tillade, at denne juridiske udtalelse fortsat skal være en del af sagsakterne, selv om Rådet, som har afslået begæringerne fra sagsøgerens ansatte, ikke har givet tilladelse til udbredelsen heraf, ville imidlertid være ensbetydende med at give sagsøgeren mulighed for at omgå den procedure for begæring om aktindsigt i et sådant dokument, der er indført ved forordning nr. 1049/2001 (jf. i denne retning kendelse af 14.5.2019, Ungarn mod Parlamentet, C-650/18, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:438, præmis 14, og dom af 31.1.2020, Slovenien mod Kroatien, C-457/18, EU:C:2020:65, præmis 68).
52
I det foreliggende tilfælde er der en forudsigelig risiko, der langt fra er hypotetisk, for, at Rådet og i mindre grad Parlamentet som følge af den uautoriserede fremlæggelse af det første omtvistede dokument i den foreliggende sag er tvunget til offentligt at tage stilling til en juridisk udtalelse, der helt åbenbart er beregnet til intern brug i en EU-institution. Et sådant perspektiv vil imidlertid uundgåeligt have en negativ indvirkning for så vidt angår institutionernes og navnlig Rådets interesse i at indhente juridiske udtalelser og i at modtage åbne, objektive og fuldstændige udtalelser (jf. i denne retning dom af 31.1.2020, Slovenien mod Kroatien, C-457/18, EU:C:2020:65, præmis 70, jf. ligeledes analogt dom af 1.7.2008, Sverige og Turco mod Rådet, C-39/05 P og C-52/05 P, EU:C:2008:374, præmis 42, og kendelse af 14.5.2019, Ungarn mod Parlamentet, C-650/18, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:438, præmis 16).
53
Det er således med rette, at Rådet i den særskilte anmodning har påberåbt sig beskyttelsen af juridisk rådgivning i henhold til artikel 4, stk. 2, andet led, i forordning nr. 1049/2001. I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, og henset til bilagenes funktion som bevismateriale og et middel til sagens oplysning (jf. i denne retning kendelse af 8.11.2007, Belgien mod Kommissionen, C-242/07 P, EU:C:2007:672, præmis 41), kunne Rådet underbygge sine anmodninger i den særskilte anmodning ved som bilag til sine bemærkninger til anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse at fremlægge den afgørelse om afslag på aktindsigt i det første omtvistede dokument, som Rådet fremsatte over for en fysisk person, der under sagen viste sig at være den person, der var ansat af sagsøgeren, og som handlede i sidstnævntes interesse.
54
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der består en mere tungtvejende offentlig interesse, som kan begrunde opretholdelsen af det første omtvistede dokument i sagsakterne i nærværende sag, skal det ud over den omstændighed, at i modsætning til sagsøgerens påstande vedrører den i dokumentet indeholdte juridiske udtalelse ikke en lovgivningsmæssig procedure, for hvilken der gælder et krav om større gennemsigtighed (jf. i denne retning dom af 1.7.2008, Sverige og Turco mod Rådet, C-39/05 P og C-52/05 P, EU:C:2008:374, præmis 46, 47, 67 og 68), idet den på dette tidspunkt udelukkende vedrører [fortroligt], bemærkes, at det for sagsøgeren forholder sig således, at interessen i denne opretholdelse består i at være i stand til at påberåbe sig denne juridiske udtalelse til støtte for sit søgsmål og sine bemærkninger til Parlamentets og Rådets formalitetsindsigelser. På denne baggrund synes fremlæggelsen af den nævnte juridiske udtalelse at være styret af sagsøgerens egen interesse i at underbygge sin argumentation om, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, og ikke af nogen bredere almen interesse (jf. i denne retning kendelse af 14.5.2019, Ungarn mod Parlamentet, C-650/18, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:438, præmis 18, og dom af 31.1.2020, Slovenien mod Kroatien, C-457/18, EU:C:2020:65, præmis 71).
55
I øvrigt kan den omstændighed, som sagsøgeren har påberåbt sig, hvorefter denne har haft adgang til de omtvistede dokumenter gennem et websted, der er omtalt i en artikel i den juridiske litteratur, eller at sagsøgeren har fået kendskab til deres indhold gennem de oplysninger, som forfatterne til artiklen i den juridiske litteratur har fremlagt, eller at andre institutioner, såsom Parlamentet eller Kommissionen, i erklæringer eller i dokumenter, der er lagt online på deres websteder, har henvist til det første omtvistede dokument, eventuelt ved delvist at afsløre de konklusioner i den juridiske udtalelse, som det indeholdt, ikke anfægte ovenstående betragtninger vedrørende Rådets, og ikke de øvrige institutioners, interesse i at bevare sin beføjelse til at anmode sin juridiske tjeneste om juridiske udtalelser og til at modtage ærlige, objektive og fuldstændige udtalelser (jf. i denne retning dom af 31.1.2020, Slovenien mod Kroatien, C-457/18, EU:C:2020:65, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis).
56
Hvad angår sagsøgerens kritik af Rådets manglende evne til at kontrollere, at det første omtvistede dokument blev lækket uden for Rådet, og dets passivitet med hensyn til at sikre overholdelsen af den fortrolige karakter, som det havde til hensigt at give dette dokument med sin klassifikation »Restreint UE/EU Restricted«, finder Retten, at selv om Rådet rent faktisk havde mulighed for at træffe foranstaltninger med henblik på bl.a. at få fjernet dette dokument fra internettet, ligger det ikke desto mindre fast, at Rådets mangel på initiativ eller manglende succes i denne forbindelse ikke kan lægges til grund for den antagelse, at det implicit har givet tilladelse til udbredelse af dette dokument i henhold til forordning nr. 1049/2001.
–
Det andet omtvistede dokument
57
Hvad angår det andet omtvistede dokument er der, således som dets titel angiver, tale om henstillinger, som Kommissionen har rettet til Rådet med henblik på vedtagelse af en afgørelse vedrørende internationale forhandlinger med et tredjeland, der specifikt vedrører [fortroligt].
58
Rådet har i denne forbindelse i den særskilte anmodning gjort gældende, at det andet omtvistede dokument stadig var under behandling i denne institution. Dette dokument er ikke blevet udbredt til offentligheden, herunder efter begæringer om aktindsigt i dokumenter indgivet i henhold til forordning nr. 1049/2001, eftersom en sådan udbredelse ville være til skade for beskyttelsen af offentlighedens interesser for så vidt angår internationale forbindelser og skade Rådets beslutningsproces, navnlig ved at bringe Rådets og Unionens stilling i retslige procedurer, herunder ved voldgiftsinstanser som omhandlet i denne forordnings artikel 4, stk. 1 og 2, i fare.
59
Hvad angår det andet omtvistede dokument er sagsøgeren også her af den opfattelse, at Retten skal henholde sig til de oplysninger, som Rådet har anført i den særskilte anmodning, uden at kunne støtte sig på de begrundelser for afslaget på aktindsigt i dette dokument som angivet i Rådets afgørelse, som det har vedlagt sine bemærkninger, og hvorved det nægtede en fysisk person aktindsigt. Hvad subsidiært angår Rådets angivelse i denne afgørelse om afslag på aktindsigt, hvorefter udbredelsen af det andet omtvistede dokument ville være til skade for Unionens internationale forbindelser ved at afsløre [fortroligt], er sagsøgeren af den opfattelse – samtidig med, at selskabet har anført, at det er første gang, at et dokument af denne art ikke bliver udbredt til offentligheden – at Rådet fra det tidspunkt, hvor det lod dokumentet eller oplysningerne lække, hverken kan påberåbe sig sådanne anbringender eller hævde, at udbredelsen af dette dokument ville påvirke drøftelserne om denne sag og [fortroligt] negativt. Under alle omstændigheder er henvisningen til en angivelig svækkelse af Unionens stilling i den voldgiftssag, som sagsøgeren har anlagt mod Unionen, heller ikke tilstrækkelig til at begrunde, at det andet omtvistede dokument skal udtages af sagsakterne. Denne procedure er nemlig adskilt fra den foreliggende retssag. Ifølge sagsøgeren finder hverken forordning nr. 1049/2001 eller Rettens processuelle regler anvendelse i den nævnte voldgiftssag, ligesom Rettens afgørelse om det processuelle spørgsmål i den foreliggende sag ikke kan gøres gældende under den nævnte voldgiftsprocedure.
60
I denne henseende bemærkes, at princippet om en streng fortolkning af undtagelserne i artikel 4 i forordning nr. 1049/2001, således som det er anerkendt i retspraksis (dom af 1.2.2007, Sison mod Rådet, C-266/05 P, EU:C:2007:75, præmis 63, af 1.7.2008, Sverige og Turco mod Rådet, C-39/05 P og C-52/05 P, EU:C:2008:374, præmis 36, og af 17.10.2013, Rådet mod Access Info Europe, C-280/11 P, EU:C:2013:671, præmis 30), ikke er til hinder for, at den berørte institution for så vidt angår de undtagelser vedrørende offentlighedens interesser, der er omhandlet i denne artikels stk. 1, litra a), har en vid skønsmargen med henblik på at afgøre, om udbredelsen til offentligheden af et dokument vil være til skade for de interesser, der er beskyttet ved denne bestemmelse (dom af 1.2.2007, Sison mod Rådet, C-266/05 P, EU:C:2007:75, præmis 64, og af 7.2.2018, Access Info Europe mod Kommissionen, T-851/16, EU:T:2018:69 præmis 40).
61
Domstolen har således fastslået, at det må medgives, at den særligt følsomme og væsentlige karakter af disse interesser, sammenholdt med den obligatoriske karakter af afslaget på aktindsigt, som i henhold til den nævnte bestemmelse skal gøres gældende af institutionen, når udbredelsen til offentligheden af et dokument vil skade de nævnte interesser, tillægger den afgørelse, der således skal træffes af institutionen, en kompleks og særlig karakter, der kræver en helt særlig grad af forsigtighed, og at en sådan afgørelse derfor i det foreliggende tilfælde kræver en skønsmargen (dom af 1.2.2007, Sison mod Rådet, C-266/05 P, EU:C:2007:75, præmis 35). Dette støttes af den omstændighed, at undtagelserne i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1049/2001 er udformet i bindende vendinger, idet institutionerne er forpligtet til at give afslag på aktindsigt i dokumenter, der henhører under disse bindende undtagelser, såfremt der fremlægges bevis for de omstændigheder, der er omfattet af disse undtagelser, uden at det er nødvendigt at afveje beskyttelsen af offentlighedens interesser med en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen, som ville kræve deres udbredelse (jf. i denne retning dom af 7.2.2018, Access Info Europe mod Kommissionen, T-851/16, EU:T:2018:69, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis, og af 7.2.2018, Access Info Europe mod Kommissionen, T-852/16, EU:T:2018:71, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
62
I denne henseende er det i det væsentlige allerede blevet fastslået, at udbredelsen af oplysninger, der har en forbindelse til de mål, som Unionen og dens medlemsstater forfølger i afgørelser, navnlig når de behandler det specifikke indhold af en planlagt international aftale eller Unionens forhandlingsstrategi, vil skade tillidsforholdet i forhandlingerne på tidspunktet for afgørelsen om afslag på aktindsigt i de dokumenter, der indeholder disse oplysninger (dom af 7.2.2018, Access Info Europe mod Kommissionen, T-852/16, EU:T:2018:71, præmis 44), jf. ligeledes i denne retning dom af 4.5.2012, In’t Veld mod Rådet, T-529/09, EU:T:2012:215, præmis 35, 36 og 39).
63
Henset til ovenstående betragtninger og indholdet af det andet omtvistede dokument skal det fastslås, at Rådet med rette er af den opfattelse, at udbredelsen af dette dokument konkret og faktisk ville være til skade for beskyttelsen af offentlighedens interesser med hensyn til internationale forbindelser som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1049/2001, dvs. i det foreliggende tilfælde i forholdet mellem Unionen og [fortroligt], hvilket i sig selv begrunder, at det nævnte dokument udtages af sagsakterne, uden at det er nødvendigt at foretage en afvejning af beskyttelsen af denne offentlige interesse med en mere tungtvejende offentlig interesse, eller at det er nødvendigt at tage stilling til de to øvrige anbringender, som Rådet påberåber sig som værende i strid med sagsøgerens mulighed for at fremlægge det andet omtvistede dokument, dvs. anbringendet om beskyttelse af retslige procedurer og den interne beslutningsproces i Rådet som omhandlet i henholdsvis artikel 4, stk. 2, andet led, og artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 1049/2001.
64
Det skal i øvrigt gentages, at de argumenter, der allerede er anført og forkastet i præmis 55 og 56 i nærværende kendelse, ikke kan rejse tvivl om denne konklusion.
–
Det tredje omtvistede dokument
65
Hvad angår det tredje omtvistede dokument har sagsøgeren gjort gældende, at selskabet ikke har henvist hertil i stævningen, og at Rådets klagepunkt i virkeligheden skal forstås således, at det vedrører en artikel i den juridiske litteratur, der er fremlagt som bilag A. 19. For så vidt som sagsøgerens argumentation imidlertid kun fremgår af det, der er anført i stævningen, og ikke af det, der er vedlagt som bilag, og hvortil der ikke henvises i den nævnte stævning, er Rådets anmodning vedrørende det tredje omtvistede dokument uden genstand.
66
Det skal i denne henseende fastslås, at selv om det andet og det tredje omtvistede dokument, således som de er nævnt af Rådet i den særskilte anmodning, begge er dateret den 12. juni 2017, og selv om det tredje er et bilag til det andet, fremgår det imidlertid, at sagsøgeren ikke som sådan har fremlagt det tredje omtvistede dokument. Det er derfor ufornødent at tage stilling til den principale anmodning om, at det nævnte dokument skal udtages af sagsakterne.
67
Hvad angår Rådets tilsyneladende subsidiære anmodning, hvorefter Retten skal fastslå, at det tredje omtvistede dokument »ikke udgør en del af« sagsakterne, fremgår det, at formålet hermed er at udtrykke denne institutions holdning på forhånd i tilfælde af, at Retten påtænker at vedtage en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, hvorved det anmodes om at fremlægge det nævnte dokument. En sådan anmodning er imidlertid ikke udtryk for, at der foreligger et processuelt spørgsmål, hvorfor det heller ikke er fornødent at træffe afgørelse herom.
68
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at for så vidt som de er blevet fremlagt uden tilladelse fra den pågældende institution som ophavsmand eller adressat, og uden at Retten på dette tidspunkt har bestemt, at de skal fremlægges, skal det første omtvistede dokument, der er fremlagt som bilag O. 20 til sagsøgerens bemærkninger til den særskilte anmodning, samt det andet omtvistede dokument, der er fremlagt som bilag A. 14 til stævningen, udtages af sagsakterne.
Anmodningen om, at Retten ser bort fra visse passager i stævningen og bilagene
69
Hvad angår Rådets hertil knyttede anmodning om, at Retten ser bort fra de passager i stævningen, der henviser til de omtvistede dokumenter, navnlig punkt 50-53, punkt 112, litra a), nr. iii), punkt 139 og punkt 158, litra d), er sagsøgeren af den opfattelse, at den ikke bør tages til følge. Sagsøgeren har nemlig anført, at den i disse punkter og med undtagelse af det sidste, hvori der ikke er nogen udtrykkelig henvisning til det første omtvistede dokument, nøjedes med at forklare, at det anfægtede direktiv udsprang af den juridiske analyse, der fremgår af det første omtvistede dokument. Denne oprindelse er imidlertid forklaret i punkt 2 i forslaget til direktiv, som udgør et offentligt dokument. Desuden synes Rådets anbringende at vedrøre sagsøgerens angivelige mulighed for at støtte sig på et dokument, der er offentliggjort af Parlamentet, med titlen »Common Rules for Gas pipelines entering the EU Internal Market« (fælles regler for gasrørledninger, der føres ind på Unionens indre marked), til trods for, at sagsøgeren på grund af dette dokuments offentlige karakter kan henvise til dokumentet og til de oplysninger, som det indeholder. I øvrigt kan Retten ikke fratage sagsøgeren muligheden for at henvise til universitetsdokumenter, selv om disse selv helt eller delvist skulle henvise til fortrolige dokumenter eller direkte eller indirekte afsløre deres indhold.
70
I denne henseende skal det, efter at det første og det andet omtvistede dokument er blevet udtaget af sagsakterne, følgelig fastslås, at sagsøgerens anbringender, således som de fremgår af stævningen, og som henviser til de nævnte dokumenter, ikke længere understøttes af beviser, der underbygger deres indhold og rigtighed. Hvad angår de artikler i den juridiske litteratur, som sagsøgeren har fremlagt, og som henviser til de to første omtvistede dokumenter eller indeholder uddrag heraf, er disse publikationer ikke i sig selv blevet erklæret ulovlige af en administrativ eller retslig myndighed, og eftersom beviskraften af publikationer og andre kommentarer, der er fremsat i litteraturen, generelt er begrænset, må det så meget desto mere antages, at de fremlagte dokumenter i den foreliggende sag, selv om de ikke skal udtages af sagsakterne, har så meget desto mindre beviskraft, idet sagsøgeren ikke på lovlig vis har fremlagt de kildedokumenter, hvis indhold de angiveligt afslører.
71
Under disse omstændigheder skal der gives medhold i den særskilte anmodning om, at Retten kun ser bort fra de passager i stævningen og i bilagene, hvori uddragene fra det første og det andet omtvistede dokument er gengivet (jf. i denne retning kendelse af 30.4.2010, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, T-18/10 R, ikke trykt i Sml., EU:T:2010:172, præmis 23, og af 21.2.2013, Besselink mod Rådet, T-331/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:91, præmis 16). I øvrigt kan denne anmodning ikke tages til følge.
72
Henset til samtlige ovenstående betragtninger træffes følgende afgørelse vedrørende den særskilte anmodning:
–
De dokumenter, som sagsøgeren har fremlagt som bilag A. 14 og O. 20, udtages af sagsakterne, og der skal ikke længere tages hensyn til de passager i stævningen og i bilagene, hvori uddrag af disse dokumenter er gengivet.
–
Det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende det tredje omtvistede dokument.
–
Den særskilte anmodning tages i øvrigt ikke til følge.
Parlamentets og Rådets formalitetsindsigelse
73
Til støtte for deres formalitetsindsigelse har Parlamentet og Rådet gjort gældende, at sagsøgeren ikke har søgsmålskompetence til at nedlægge påstand om annullation af det anfægtede direktiv, idet sagsøgeren hverken er umiddelbart eller individuelt berørt af direktivet. Det foreliggende søgsmål kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.
74
Sagsøgeren har gjort gældende, at selskabet har søgsmålskompetence til at anlægge sag med påstand om annullation af det anfægtede direktiv.
75
Når den eller de sagsøgte i et særskilt processkrift anmoder Retten om at tage stilling til, om sagen bør afvises eller om manglende kompetence, skal Retten, uden at indlede behandlingen af sagens realitet, i medfør af procesreglementets artikel 130 tage stilling til anmodningen så hurtigt som muligt, i givet fald efter at have indledt den mundtlige forhandling.
76
I den foreliggende sag finder Retten, at sagen er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne, og den har besluttet ved nærværende kendelse at træffe afgørelse om den af Parlamentet og Rådet fremsatte formalitetsindsigelse, uden at det er nødvendigt at indlede den mundtlige forhandling.
Indledende betragtninger
77
Det fremgår af artikel 263, stk. 4, TEUF, at »[e]nhver fysisk eller juridisk person kan på det grundlag, der er omhandlet i stk. 1 og 2, indbringe klage med henblik på prøvelse af retsakter, der er rettet til vedkommende [(den første hypotese)], eller som berører denne umiddelbart og individuelt [(den anden hypotese)], samt af regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger [(den tredje hypotese)]«.
78
Selv om artikel 263, stk. 4, TEUF ikke udtrykkeligt omhandler spørgsmålet om, hvorvidt annullationssøgsmål, der er anlagt af fysiske eller juridiske personer til prøvelse af et direktiv, kan antages til realitetsbehandling, fremgår det ikke desto mindre af retspraksis, at denne omstændighed ikke i sig selv er tilstrækkelig til at afvise sådanne søgsmål. EU’s institutioner kan faktisk ikke udelukke den retsbeskyttelse, som denne bestemmelse i traktaten giver fysiske eller juridiske personer, alene ved valg af formen for den omhandlede retsakt (jf. analogt kendelse af 10.9.2002, Japan Tobacco og JT International mod Parlamentet og Rådet, T-223/01, EU:T:2002:205, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
79
Når dette er sagt, er et direktiv i henhold til artikel 288, stk. 3, TEUF rettet til medlemsstaterne. I henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF kan fysiske eller juridiske personer såsom sagsøgeren således kun anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af et direktiv som det anfægtede, hvis det som omhandlet i den anden hypotese enten berører dem umiddelbart og individuelt, eller som omhandlet i den tredje hypotese udgør en regelfastsættende retsakt, som berører dem umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger (jf. i denne retning dom af 25.10.2010, Microban International og Microban (Europe) mod Kommissionen, T-262/10, EU:T:2011:623, præmis 19, af 6.9.2013, Sepro Europe mod Kommissionen, T-483/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:407, præmis 29, og kendelse af 7.7.2014, Wepa Lille mod Kommissionen, T-231/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:640, præmis 20).
80
Hvad angår begrebet »regelfastsættende retsakt« som omhandlet i den tredje hypotese i artikel 263, stk. 4, TEUF skal dette forstås således, at det omfatter enhver almengyldig retsakt med undtagelse af lovgivningsmæssige retsakter. I forhold til disse sidstnævnte retsakter har Lissabontraktatens ophavsmænd således haft til hensigt at opretholde en restriktiv tilgang for så vidt angår borgernes mulighed for at anlægge sag med påstand om annullation, idet de godtgør, at de er »umiddelbart og individuelt berørt« af de nævnte lovgivningsmæssige retsakter (jf. i denne retning dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 59 og 60, samt Det Europæiske Konvents sekretariat, endelig rapport fra diskussionskredsen vedrørende Domstolens funktionsmåde af 25.3.2003, CONV 636/03, punkt 22, og følgeskrivelse fra præsidiet til konventet af 12.5.2003, CONV 734/03, s. 20).
81
I denne henseende hviler sondringen mellem en lovgivningsmæssig retsakt og en regelfastsættende retsakt i henhold til EUF-traktaten på kriteriet om den lovgivningsprocedure, der førte til dens vedtagelse (jf. kendelse af 7.1.2015, Freitas mod Parlamentet og Rådet, T-185/14, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:14, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis). I henhold til artikel 289 TEUF er retsakter vedtaget ved en lovgivningsprocedure lovgivningsmæssige retsakter, på samme måde som visse retsakter, der er vedtaget på initiativ af en gruppe af medlemsstater eller af Parlamentet efter henstilling fra Den Europæiske Centralbank (ECB) eller efter anmodning fra Den Europæiske Unions Domstol eller Den Europæiske Investeringsbank (EIB), i de særlige tilfælde, der er fastsat i traktaterne.
82
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at det anfægtede direktiv blev vedtaget i henhold til artikel 194, stk. 2, TEUF og efter den almindelige lovgivningsprocedure som beskrevet i artikel 294 TEUF. Følgelig udgør det nævnte direktiv en lovgivningsmæssig retsakt som omhandlet i EUF-traktaten.
83
Under disse omstændigheder og uafhængigt af den omstændighed, at det anfægtede direktiv som direktiv fastsætter, at visse medlemsstater, som er adressater for direktivet, skal vedtage gennemførelsesforanstaltninger, hvilket allerede i sig selv udelukker, at det i princippet kan anses for en retsakt, der ikke omfatter »gennemførelsesforanstaltninger«, kan betingelsen om sagsøgerens ret til at anlægge sag til prøvelse af det nævnte direktiv ikke baseres på den tredje hypotese i artikel 263, stk. 4, TEUF, eftersom den anfægtede retsakt, dvs. det anfægtede direktiv, ikke udgør en »regelfastsættende retsakt« som omhandlet i denne bestemmelse.
84
Hvad angår den anden hypotese i artikel 263, stk. 4, TEUF bemærkes, at selv en lovgivningsmæssig retsakt, som finder anvendelse på de pågældende erhvervsdrivende i almindelighed, under visse omstændigheder kan berøre visse af dem umiddelbart og individuelt som omhandlet i denne bestemmelse (jf. i denne retning dom af 17.1.1985, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, 11/82, EU:C:1985:18, præmis 11-32, og af 27.6.2000, Salamander m.fl. mod Parlamentet og Rådet, T-172/98 og T-175/98 – T-177/98, EU:T:2000:168, præmis 30).
85
I det foreliggende tilfælde skal det således undersøges, om sagsøgeren, henset til de betingelser, der for så vidt angår det »andet tilfælde« er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, har godtgjort, at selskabet var umiddelbart og individuelt berørt af det anfægtede direktiv, idet det bemærkes, at begrebet umiddelbart og individuelt berørt i denne bestemmelse svarer til begrebet i artikel 230, stk. 4, EF, et begreb, som Lissabontraktatens ophavsmænd ikke har haft til hensigt at ændre (jf. i denne retning dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 70 og 71).
Spørgsmålet, om sagsøgeren er umiddelbart berørt
86
Parlamentet er af den opfattelse, at sagsøgeren ikke er umiddelbart berørt af det anfægtede direktiv, fordi dette er en almengyldig retsakt, der finder anvendelse abstrakt på objektivt fastlagte situationer. Desuden påvirker direktivet ikke sagsøgerens retsstilling, før medlemsstaterne, som det anfægtede direktiv er rettet til, gennemfører de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller i givet fald inden gennemførelsesfristens udløb.
87
Parlamentet er nærmere bestemt af den opfattelse, at det – henset til medlemsstaternes mulighed for at fravige forpligtelserne i direktiv 2009/73 som ændret ved det anfægtede direktiv og de nationale regulerende myndigheders mulighed for at anse sådanne undtagelser for begrundede og for at definere de forpligtelser, som disse undtagelser skulle være underlagt, i lighed med, hvad Retten fastslog i dom af 27. juni 2000, Salamander m.fl. mod Parlamentet og Rådet, T-172/98 og T-175/98 – T-177/98, EU:T:2000:168, præmis 67-70) – skal lægges til grund, at det anfægtede direktiv giver medlemsstaterne en skønsbeføjelse af en sådan art, at den udelukker, at sagsøgeren er umiddelbart berørt af det nævnte direktiv.
88
Parlamentet har endvidere anført, at der under alle omstændigheder på tidspunktet for anlæggelsen af nærværende søgsmål endnu ikke var truffet afgørelse om linjeføringen for den dobbelte gastransmissionsledning »Nord Stream 2« i Danmarks eksklusive økonomiske zone ud for Bornholm. Dette bekræfter ifølge Parlamentet, at sagsøgeren for at godtgøre, at selskabet er umiddelbart berørt, støtter sig på det anfægtede direktivs potentielle og fremtidige indvirkning på sagsøgerens egen fremtidige stilling. En umiddelbar berøring skal imidlertid foreligge på tidspunktet for anlæggelsen af søgsmålet, hvilket nødvendigvis ikke kan være tilfældet i den foreliggende sag.
89
Rådet har gjort gældende, at sagsøgeren ikke er umiddelbart berørt af det anfægtede direktiv som omhandlet i den anden hypotese, der er nævnt i artikel 263, stk. 4, TEUF, som skal fortolkes strengt, således som Domstolen understregede i dom af 3. oktober 2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 59.
90
Rådet er i denne henseende af den opfattelse, at det anfægtede direktiv ikke i sig selv forud for og uafhængigt af vedtagelsen af nationale foranstaltninger til gennemførelse af direktivet kan påvirke sagsøgerens retsstilling. Navnlig er der, henset til det anfægtede direktivs ordlyd og indhold, ikke direkte pålagt sagsøgeren nogen forpligtelse, idet enhver forpligtelse med hensyn til adskillelse, tredjepartsadgang eller tarifregulering kun kan følge af nationale foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv. Sagsøgeren har i øvrigt anerkendt dette forhold i en brevveksling, der gik forud for dennes indledning af en voldgiftsprocedure mod Unionen i henhold til energichartret, idet sagsøgeren anførte, at »[s]åfremt [det anfægtede direktiv] træder i kraft og gennemføres i tysk ret, vil den del af Nord Stream 2, der er omfattet af direktivets geografiske anvendelsesområde (dvs. strækningen på tysk område og i tysk søterritorium), i princippet være omfattet af bestemmelserne vedrørende bl.a. adskillelse, tredjepartsadgang og tarifregulering i direktivet [2009/73 som ændret ved det anfægtede direktiv]«.
91
Hvad angår foranstaltningerne til gennemførelse af det anfægtede direktiv råder medlemsstaterne over vide skønsbeføjelser for så vidt angår den måde, hvorpå de ønsker at gennemføre dette direktiv, bl.a. med hensyn til for det første valget mellem tre adskillelsesmodeller (model med fuldstændig adskillelse af ejerskabsstrukturer, model med en uafhængig systemoperatør og model med en uafhængig transmissionssystemoperatør), for det andet muligheden for at indrømme fravigelser og undtagelser fra de forpligtelser, der er fastsat i direktiv 2009/73 som ændret ved det anfægtede direktiv, og for det tredje muligheden for at anvende bemyndigelsesproceduren til at indgå eller ændre aftaler med tredjelande for at sikre, at de pågældende internationale aftaler overholder EU-retten. Hvad særligt angår de undtagelser, der kan indrømmes, har de nationale regulerende myndigheder en skønsbeføjelse ved vedtagelsen af disse afgørelser, men også ved fastsættelsen af betingelser, der fremmer konkurrencen, det indre markeds effektive funktion eller forsyningssikkerheden, som de kan undergive sådanne undtagelser.
92
Desuden kræver det anfægtede direktiv, at de nationale regulerende myndigheder vedtager yderligere gennemførelsesforanstaltninger, f.eks. for så vidt angår fastsættelse af beregningsmetoder for og godkendelse af tarifferne, hvor de har en skønsmargen.
93
Rådet har under alle omstændigheder gjort gældende, at selv hvis det med henblik på den retlige påvisning antages, at medlemsstaterne ikke har nogen skønsmargen ved vedtagelsen af de nationale foranstaltninger til gennemførelse af det anfægtede direktiv, er sagsøgerens retsstilling under alle omstændigheder ikke umiddelbart berørt, eftersom det anfægtede direktiv kun har retsvirkninger i forhold til en operatør, såsom sagsøgeren, gennem retsakter vedtaget af de nationale myndigheder.
94
Rådet er endvidere af den opfattelse, at sagsøgerens påvisning af, at selskabet er umiddelbart berørt af det anfægtede direktiv, bygger på den fejlagtige antagelse, at sagsøgeren ikke har nogen mulighed for at opnå en undtagelse i henhold til artikel 49a, som ved det anfægtede direktiv er blevet indført i direktiv 2009/73, eller endog i henhold til sidstnævnte direktivs artikel 36. I modsætning til, hvad sagsøgeren har anført, pålægger det anfægtede direktiv imidlertid for det første ikke de nationale regulerende myndigheder at kræve, at der indgives dispensationsansøgninger, inden der træffes en investeringsbeslutning, eller inden opførelsen af den pågældende gasinfrastruktur indledes. For det andet tilkommer beslutningen om at indrømme en sådan undtagelse de nationale regulerende myndigheder, som handler på grundlag af lovgivningen til gennemførelse af det anfægtede direktiv. I denne henseende har de nævnte myndigheder desuden mulighed for at knytte særlige betingelser til sådanne undtagelser, som det tilkommer dem at fastsætte.
95
Endelig har Rådet mindet om, at de eventuelle virkninger af det anfægtede direktiv på sagsøgerens økonomiske situation under alle omstændigheder ikke kan anses for at godtgøre, at selskabet er umiddelbart berørt af direktivet.
96
Sagsøgeren har i stævningen og i sine bemærkninger til Parlamentets og Rådets formalitetsindsigelser gjort gældende, at selskabet er umiddelbart berørt af det anfægtede direktiv. Uanset den angivelige mulighed for at opnå en undtagelse fra den tyske regulerende myndighed i henhold til artikel 49a, som ved det anfægtede direktiv blev tilføjet direktiv 2009/73, eller i henhold til sidstnævnte direktivs artikel 36, som under alle omstændigheder kun kan finde anvendelse på »nye infrastrukturer«, hvilket ikke er tilfældet for »Nord Stream 2«, finder kravene i sidstnævnte direktiv på nuværende tidspunkt anvendelse på selskabet. Dette gælder forpligtelserne vedrørende adskillelse af transmissionssystemer og transmissionssystemoperatører som fastsat i artikel 9 i direktiv 2009/73, forpligtelsen til at give tredjemand adgang til deres gasrørledning som fastsat i dette direktivs artikel 32 og forpligtelser vedrørende tariffer som fastsat i nævnte direktivs artikel 41, stk. 1 og 6, samt i de tilsvarende tyske gennemførelsesbestemmelser.
97
Disse nye forpligtelser ville medføre betydelige ændringer i sagsøgerens tilfælde, eftersom selskabet for at efterkomme dem ville skulle sælge hele »Nord Stream 2«-gasrørledningen til tredjemand eller ændre sin organisations- og virksomhedsstruktur fuldstændig, hvilket grundlæggende ville underminere grundlaget for finansieringen af denne infrastruktur, som europæiske virksomheder desuden har været tilknyttet.
98
Ifølge sagsøgeren giver det anfægtede direktiv ikke Forbundsrepublikken Tyskland, der er den medlemsstat, på hvis område den pågældende strækning af Nord Stream 2-gasrørledningen er beliggende, nogen reel skønsmargen ved gennemførelsen af dette direktiv, eftersom reglerne om adskillelse, tredjepartsadgang og tarifregulering finder anvendelse på sagsøgeren uden mulighed for at opnå en undtagelse fra de tilsvarende bestemmelser i direktiv 2009/73 i henhold til artikel 49a, som for nylig blev indført i dette direktiv ved det anfægtede direktiv.
99
Hver af disse muligheder med hensyn til adskillelse, således som de er fastsat i det anfægtede direktiv, har imidlertid betydelige konsekvenser for sagsøgerens situation, idet de grundlæggende påvirker sagsøgerens ejendoms- og virksomhedsstruktur. Det gælder således, at »[s]åfremt Tyskland er forpligtet til at anmode sagsøgeren om at efterkomme mindst en af disse tre muligheder, har denne medlemsstat ikke mulighed for at handle eller undlade at handle« ifølge den formulering, som Retten anvendte i præmis 53 i kendelse af 22. juni 2006, Sahlstedt m.fl. mod Kommissionen (T-150/05, EU:T:2006:172), og dermed skyldes »[d]en skade, der er tilføjet […] [sagsøgerens] retsstilling, […] kravet om at nå dette resultat« i henhold til den formulering, som Domstolen anvendte i præmis 63 i dom af 13. marts 2008, Kommissionen mod Infront WM (C-125/06 P, EU:C:2008:159).
100
Under alle omstændigheder kan det ikke bestrides, at et selskab i en situation som sagsøgerens, der ønsker at opfylde kravene i det anfægtede direktiv med henblik på at være klar til at udnytte en rørledning som »Nord Stream 2« på datoen for udløbet af den frist, der var pålagt medlemsstaterne til at gennemføre det nævnte direktiv, dvs. den 24. februar 2020, straks skulle begynde at foretage de nødvendige ændringer, hvilket viser, at dette direktiv har retsvirkninger for sagsøgerens situation.
101
Hvad endvidere angår sagsøgerens mulighed for at opnå en undtagelse fra den regulerende myndighed i Tyskland i henhold til den nye artikel 49a i direktiv 2009/73, som blev tilføjet sidstnævnte ved det anfægtede direktiv, og som ifølge Parlamentet og Rådet i praksis kan ophæve alle retsvirkninger af det anfægtede direktiv på sagsøgerens situation, er det sagsøgerens opfattelse, at en anmodning fra selskabet om at opnå en sådan undtagelse ville være dømt til at mislykkes. En sådan undtagelse kunne nemlig kun indrømmes, hvis den pågældende gasinfrastruktur var »færdiggjort før den 23. maj 2019«, hvilket ikke var tilfældet for »Nord Stream 2«. Det egentlige materielle spørgsmål er reelt spørgsmålet om rækkevidden af denne betingelse, der begrænser det materielle anvendelsesområde for nævnte artikel 49a, hvilket begrunder, at Retten beslutter at henskyde behandlingen af formalitetsindsigelserne til afgørelse i forbindelse med sagens realitet og fastsætter en frist for Parlamentets og Rådets indgivelse af deres svarskrifter.
102
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af den EU-retsakt, der er genstand for søgsmålet, således som fastsat i den anden hypotese i artikel 263, stk. 4, TEUF, kræver, at to kumulative kriterier er opfyldt, nemlig dels, at denne retsakt skal have direkte virkning på sagsøgerens retsstilling, dels, at den ikke overlader nogen skønsbeføjelser til adressaterne for denne, som har ansvaret for gennemførelsen, idet dette vil gælde helt automatisk alene som følge af EU-forordningen uden anvendelse af andre mellemliggende bestemmelser (kendelse af 19.6.2008, US Steel Košice mod Kommissionen, C-6/08 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2008:356, præmis 60, og dom af 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og Kommissionen mod Ferracci, C-622/16 P – C-624/16 P, EU:C:2018:873, præmis 42).
103
Det samme gælder, når adressaterne kun har en rent teoretisk mulighed for at undlade at efterkomme en EU-retsakt, og der ikke er nogen tvivl om, at de vil give retsakten virkninger efter dens indhold (jf. kendelse af 19.6.2008, US Steel Košice mod Kommissionen, C-6/08 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2008:356, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis, og dom af 4.12.2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo mod Kommissionen, C-342/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:1043, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
104
I det foreliggende tilfælde skal det generelt fastslås, at fra det anfægtede direktivs ikrafttræden kan operatørerne af gasrørledningen, såsom sagsøgeren, nu potentielt konstatere, at en del af deres gastransmissionsledninger, i den foreliggende sag den del, der er beliggende mellem en medlemsstat og et tredjeland frem til medlemsstaternes område, eller den del, der befinder sig i medlemsstatens søterritorium, er underlagt de forpligtelser, der er fastsat i direktiv 2009/73 og de nationale bestemmelser til gennemførelse af sidstnævnte direktiv som ændret ved det anfægtede direktiv.
105
Hvad angår de konkrete forpligtelser, som visse operatører, såsom sagsøgeren, nu er underlagt i henhold til bestemmelserne i direktiv 2009/73 som ændret, og måden, hvorpå disse forpligtelser præcist er defineret, afhænger disse imidlertid af de nationale gennemførelsesforanstaltninger, som den medlemsstat, i hvis søterritorium denne del af ledningen er beliggende, vedtager eller har vedtaget i henhold til det anfægtede direktivs artikel 2, sammenholdt med artikel 288, stk. 3, TEUF, og dette senest den 24. februar 2020.
106
Et direktiv kan nemlig ikke i sig selv skabe forpligtelser for private og kan derfor ikke som sådan påberåbes af de nationale myndigheder over for erhvervsdrivende, når disse myndigheder ikke forinden har truffet foranstaltninger til gennemførelse af direktivet (dom af 26.2.1986, Marshall, 152/84, EU:C:1986:84, præmis 48, og kendelse af 7.7.2014, Group’Hygiène mod Kommissionen, T-202/13, EU:T:2014:664, præmis 33. Jf. ligeledes i denne retning dom af 14.7.1994, Faccini Dori, C-91/92, EU:C:1994:292, præmis 20 og 25).
107
Uanset om disse bestemmelser er klare og tilstrækkeligt præcise, kan bestemmelserne i det anfægtede direktiv således ikke forud for og uafhængigt af vedtagelsen af statslige gennemførelsesforanstaltninger være en direkte eller umiddelbar kilde til forpligtelser, der påhviler sagsøgeren, og som derfor umiddelbart kan påvirke dennes retsstilling som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF (jf. i denne retning dom af 27.6.2000, Salamander m.fl. mod Parlamentet og Rådet, T-172/98 og T-175/98 – T-177/98, EU:T:2000:168, præmis 54, og kendelse af 7.7.2014, Group’Hygiène mod Kommissionen, T-202/13, EU:T:2014:664, præmis 33). Navnlig kan den tyske regulerende myndighed ikke, når Forbundsrepublikken Tyskland ikke har vedtaget foranstaltninger til gennemførelse af det anfægtede direktiv, kræve, at sagsøgeren overholder de nyligt indførte forpligtelser i sagsøgerens tilfælde, således som dette er fastsat i direktivet.
108
I denne henseende er den omstændighed, at sagsøgerens aktiviteter nu delvist er reguleret af EU-retten, i det foreliggende tilfælde ved direktiv 2009/73 som ændret, under alle omstændigheder kun en konsekvens af sagsøgerens valg om at udvikle og opretholde sin aktivitet på Unionens område, i det foreliggende tilfælde i en af Unionens medlemsstaters søterritorium (jf. i denne retning dom af 21.12.2011, Air Transport Association of America m.fl., C-366/10, EU:C:2011:864, præmis 127 og 128). Det anfægtede direktiv har imidlertid ikke som sådan og siden dets ikrafttræden haft umiddelbare og konkrete virkninger på retsstillingen for operatører som sagsøgeren og får det under alle omstændigheder ikke før udløbet af den gennemførelsesfrist, der er fastsat i direktivets artikel 2, stk. 1.
109
Hvis sagsøgerens synspunkt om, at selskabets retsstilling er blevet direkte berørt af ikrafttrædelsen af det anfægtede direktiv med den begrundelse, at driften af sagsøgerens net af dobbelte gasrørledninger »Nord Stream 2« ellers ville falde uden for det materielle anvendelsesområde for direktiv 2009/73, antages, ville det svare til at antage, at hver gang Unionen vedtager ny lovgivning på et område ved at pålægge erhvervsdrivende forpligtelser, som de ikke tidligere har været underlagt, ville denne lovgivning, selv om den blev vedtaget i form af et direktiv i henhold til den almindelige lovgivningsprocedure, nødvendigvis påvirke de erhvervsdrivende umiddelbart i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF. En sådan tilgang ville imidlertid være i strid med selve ordlyden af artikel 288, stk. 3, TEUF, hvorefter »[direktiver] er med hensyn til det tilsigtede mål bindende for enhver medlemsstat, som [de] rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen«, og følgelig med den omstændighed, at de erhvervsdrivende i princippet berøres i deres retsstilling af de nationale foranstaltninger til gennemførelse af ethvert direktiv.
110
I den foreliggende sag er det således kun gennem de nationale foranstaltninger til gennemførelse af det anfægtede direktiv, som medlemsstaterne, i det foreliggende tilfælde Forbundsrepublikken Tyskland for så vidt angår sagsøgeren, vil vedtage eller har vedtaget, at de erhvervsdrivende, såsom sagsøgeren, på de betingelser, som disse medlemsstater har fastsat, bliver eller er underlagt forpligtelserne i direktiv 2009/73 som ændret ved det anfægtede direktiv (jf. i denne retning kendelse af 10.9.2002, Japan Tobacco og JT International mod Parlamentet og Rådet, T-223/01, EU:T:2002:205, præmis 47, og af 7.7.2014, Group’Hygiène mod Kommissionen, T-202/13, EU:T:2014:664, præmis 33 og 36).
111
På dette punkt forelå der for det første på tidspunktet for anlæggelsen af nærværende søgsmål ikke sådanne gennemførelsesforanstaltninger for så vidt angår Forbundsrepublikken Tyskland. For det andet og under alle omstændigheder må det i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, konstateres, at for så vidt angår de nationale gennemførelsesforanstaltninger, som senest den 24. februar 2020 skulle vedtages af medlemsstaterne og gøre forpligtelserne i direktiv 2009/73 som ændret ved det anfægtede direktiv bindende for operatørerne, rådede de nævnte medlemsstater over en skønsbeføjelse ved gennemførelsen af dette direktivs bestemmelser.
112
Hvad for det første angår de forpligtelser, der er fastsat i artikel 9 i direktiv 2009/73 som ændret, har medlemsstaterne nemlig mulighed for i medfør af det nye første afsnit i stk. 8 og stk. 9 i artikel 9, som tilføjet ved det anfægtede direktiv, at beslutte ikke at anvende forpligtelsen til at adskille transmissionssystemer og transmissionssystemoperatører som fastsat i nævnte artikel 9, stk. 1. Nærmere bestemt »kan« medlemsstaterne for så vidt angår den del af gastransmissionsnettet, der forbinder en medlemsstat med et tredjeland mellem grænsen til den nævnte medlemsstat og det første sammenkoblingspunkt med denne medlemsstats net, træffe beslutning herom, dels når transmissionssystemet den 23. maj 2019 tilhørte en vertikalt integreret virksomhed, dels når transmissionssystemet den 23. maj 2019 tilhørte en vertikalt integreret virksomhed, og der findes bestemmelser, som sikrer en mere effektiv uafhængighed af transmissionssystemoperatøren end bestemmelserne i kapitel IV i direktiv 2009/73.
113
Sagsøgeren har i øvrigt anerkendt denne mulighed ved at fremhæve, at »[d]et er ligeledes korrekt, at direktivet [2009/73 som ændret ved det anfægtede direktiv], for så vidt angår ejerskabsmæssig adskillelse, gør det muligt for medlemsstaterne at indføre alternativer til fuldstændig adskillelse, nemlig modellen med en uafhængig systemoperatør […] og modellen med en uafhængig transmissionssystemoperatør«. Det skal ligeledes fastslås, at medlemsstaterne i henhold til artikel 14, stk. 1, i direktiv 2009/73 som indsat ved det anfægtede direktiv kan beslutte ikke at anvende artikel 9, stk. 1, og efter forslag fra ejeren af det pågældende transmissionssystem og med Kommissionens godkendelse udpege en uafhængig systemoperatør.
114
For det andet kan de nationale myndigheder som følge af de ændringer, der er foretaget af direktiv 2009/73 ved det anfægtede direktiv, navnlig dem, der vedrører artikel 36 og tilføjelsen af artikel 49a, beslutte at indrømme undtagelser fra visse af artiklerne i direktiv 2009/73 som ændret for »større nye anlæg i gasinfrastrukturen« og »gastransmissionslinjer mellem [medlemsstater] og [tredjelande] færdiggjort før den 23. maj 2019«, i det foreliggende tilfælde for så vidt angår artikel 36 undtagelser fra artikel 9, 32, 33, 34 og artikel 41, stk. 6, 8 og 10, og for så vidt angår artikel 49a undtagelser fra artikel 9, 10, 11, 32 og artikel 41, stk. 6, 8 og 10.
115
I denne henseende tilkommer det medlemsstaterne at vedtage nationale foranstaltninger, der gør det muligt for de berørte operatører at ansøge om at blive omfattet af disse undtagelser, som præcist fastsætter betingelserne for at opnå disse undtagelser, henset til de generelle kriterier, der er fastsat i artikel 49a i direktiv 2009/73 som ændret, og som fastsætter den procedure, der gør det muligt for deres nationale regulerende myndigheder at træffe afgørelse om sådanne ansøgninger inden for de frister, der er fastsat i det anfægtede direktiv. Med henblik på gennemførelsen af disse bestemmelser har de nationale regulerende myndigheder desuden vide skønsbeføjelser med hensyn til indrømmelse af sådanne undtagelser og de eventuelle særlige betingelser, som disse undtagelser kan underlægges (jf. analogt dom af 4.12.2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo mod Kommissionen, C-342/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:1043, præmis 48-53).
116
Det følger af det ovenstående, at sagsøgeren ikke er umiddelbart berørt af det anfægtede direktivs bestemmelser.
117
Endelig kan sagsøgeren ikke påberåbe sig den løsning, som Domstolen valgte i dom af 13. marts 2008, Kommissionen mod Infront WM (C-125/06 P, EU:C:2008:159). Denne sag vedrørte nemlig en beslutning fra Kommissionen rettet til andre medlemsstater end Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, hvorved Kommissionen havde godkendt de foranstaltninger, som denne stat, der på daværende tidspunkt var medlem af Unionen, havde truffet, hvilket havde medført, at de nationale TV-spredningsforetagender blev pålagt en række begrænsninger, når de påtænkte at transmittere bestemte begivenheder, som sagsøgeren i første instans havde erhvervet enerettigheder til. Den retlige og faktiske situation i den nævnte sag er således på ingen måde sammenlignelig med situationen i den foreliggende sag, der udelukkende vedrører et direktiv, og som desuden ikke er atypisk.
118
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at sagsøgeren ikke er umiddelbart berørt af det anfægtede direktiv. Eftersom de betingelser, der er fastsat med hensyn til den anden hypotese i artikel 263, stk. 4, TEUF, er kumulative, har denne konstatering imidlertid til følge, at sagsøgeren ikke kan have kompetence til at anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af det anfægtede direktiv i henhold til dette andet tilfælde (jf. i denne retning dom af 4.12.2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo mod Kommissionen, C-342/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:1043, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
119
Det skal tilføjes, at i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, kan den omstændighed, at Parlamentet og Rådet har vedtaget den anfægtede retsakt i form af et direktiv, eller at de har besluttet kun at lade gasrørledninger, der er »færdiggjort før den 23. maj 2019«, være omfattet af en undtagelse i henhold til den nye artikel 49a i direktiv 2009/73 som ændret, ikke begrænse sagsøgerens ret til en effektiv domstolsprøvelse i henhold til artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
120
Med henblik herpå er der dels ved EUF-traktatens artikel 263 og 277, dels ved samme traktats artikel 267 oprettet et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, som har til formål at sikre kontrollen med lovligheden af Unionens retsakter, idet kompetencen til at udøve denne kontrol er tillagt Unionens retsinstanser (dom af 23.4.1986, Les Verts mod Parlamentet, 294/83, EU:C:1986:166, præmis 23, af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, C-50/00 P, EU:C:2002:462, præmis 40, og af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 92).
121
Fysiske eller juridiske personer såsom sagsøgeren, der på grund af de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser for antagelse af en sag til realitetsbehandling ikke kan anfægte almengyldige EU-retsakter direkte, er således beskyttet mod, at sådanne retsakter finder anvendelse på dem (dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 93).
122
Det står nemlig sagsøgeren frit for i sit tilfælde at anmode den tyske regulerende myndighed om en undtagelse i henhold til artikel 49a eller i henhold til artikel 36 i direktiv 2009/73 som ændret og i givet fald anfægte denne myndigheds afgørelse for en tysk domstol under påberåbelse af det anfægtede direktivs ugyldighed og ved at foranledige denne til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål om det anfægtede direktivs gyldighed på grundlag af artikel 267 TEUF (jf. i denne retning dom af 16.5.2019, Pebagua mod Kommissionen, C-204/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:425, præmis 67 og 68, og af 4.12.2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo mod Kommissionen, C-342/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:1043, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
123
I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, vil der ikke være nogen grund til, at en sådan præjudiciel forelæggelse afvises med den begrundelse, at sagsøgeren »uden nogen tvivl har søgsmålskompetence« til at anlægge et annullationssøgsmål vedrørende det anfægtede direktiv i henhold til artikel 263 TEUF som omhandlet i den retspraksis, der følger af dom af 9. marts 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C-188/92, EU:C:1994:90), og som blev præciseret for nylig i dom af25. juli 2018, Georgsmarienhütte m.fl. (C-135/16, EU:C:2018:582, præmis 43). Afvisningen af det foreliggende søgsmål bekræfter derimod, at sagsøgeren ikke har søgsmålskompetence i henhold til artikel 263 TEUF.
124
Søgsmålet skal derfor afvises, for så vidt som sagsøgeren ikke kan støtte sin kompetence til at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af det anfægtede direktiv på nogen af de hypoteser, der er omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF.
Anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse
125
Sagsøgeren har i sin anmodning om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse anført, at adskillige passager er blevet udeladt i de 25 dokumenter, som Rådet har givet delvis aktindsigt i som svar på sagsøgerens ansattes begæringer. Sagsøgeren har således grund til at tro, at de nævnte slørede passager var meget relevante for udfaldet af det foreliggende søgsmål, eftersom de sandsynligvis indeholdt oplysninger, der godtgjorde, at det anfægtede direktiv, der er vedtaget af EU-lovgiver, specifikt vedrørte sagsøgeren. Sagsøgeren har som bevis herfor henvist til den omstændighed, at selskabet, åbenbart fra en anden kilde, modtog de uredigerede udgaver af to af de 25 dokumenter, som der var blevet givet afslag på fuld aktindsigt i. Disse to dokumenter, der indeholder Forbundsrepublikken Tysklands bemærkninger til direktivforslaget, viser imidlertid ifølge sagsøgeren, at det anfægtede direktiv specifikt havde sagsøgeren for øje.
126
Sagsøgeren har således anmodet Retten om at pålægge Rådet at fremlægge uredigerede udgaver af de 25 dokumenter, hvori sagsøgerens ansatte kun har fået delvis aktindsigt, samt de to dokumenter, som Rådet har afslået at udlevere til sagsøgeren, idet det præciseres, at eventuelle passager vedrørende en udtalelse afgivet af Rådets Juridiske Tjeneste eller vedrørende personoplysninger kan sløres.
127
I sine bemærkninger til anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse har Rådet, i det væsentlige støttet af Parlamentet, principalt nedlagt påstand om, at Retten afviser denne anmodning, idet de ønskede dokumenter er åbenbart irrelevante for så vidt angår sagsøgerens søgsmålskompetence. Rådet har i øvrigt fremhævet, at Retten inden for rammerne af den foreliggende sag end ikke indirekte kan kontrollere lovligheden af de afgørelser, som det har truffet som svar på begæringer fra en ansat hos sagsøgeren i henhold til forordning nr. 1049/2001, og at den tværtimod bør forkaste sagsøgerens forsøg på at indlede en vildledende procedure med begæring om aktindsigt i dokumenter (document discovery) og på at omgå den endelige karakter af de afgørelser om afslag på aktindsigt, der er blevet truffet over for sagsøgerens ansatte, idet der ikke er mulighed for at anlægge søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF. Rådet har ligeledes nedlagt påstand om, at Retten under alle omstændigheder træffer beslutning om, at de dokumenter, der er fremlagt som bilag M. 26 og M. 30 til anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, skal udtages af sagsakterne med den begrundelse, at sagsøgeren ulovligt har erhvervet dokumenterne og følgelig ulovligt har fremlagt dem og vedlagt dem sin begæring.
128
Samtidig med, at Rådet har fremhævet, at Domstolen har fået forelagt en tilsvarende problemstilling i forbindelse med den sag, der gav anledning til dom af 28. marts 2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236), hvori sagsøgeren søgte at anvende den procedure, der er fastsat i forordning nr. 1049/2001, med henblik på at få udleveret dokumenter fra en institution til støtte for sine påstande som privat part i en tvist mod Unionen, har det angivet, at det i det væsentlige frygter, at sagsøgeren i det foreliggende tilfælde har søgt at opnå, at Retten legitimerer, at sagsøgeren er i besiddelse af dokumenter vedrørende interne diskussioner og medlemsstaternes foreløbige holdninger til det anfægtede direktiv, som sagsøgeren påtænker at anvende i den voldgiftsprocedure, som selskabet har indledt mod Unionen, selv om Rådet har nægtet sagsøgeren adgang til de uredigerede udgaver af disse dokumenter i henhold til forordning nr. 1049/2001.
129
Det skal i denne henseende fastslås, at de dokumenter, der er omfattet af anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, set fra sagsøgerens synspunkt kan godtgøre, at sagsøgeren er individuelt berørt af det anfægtede direktiv. For så vidt som den omstændighed, at sagsøgerens retsstilling ikke er umiddelbart berørt, som fastslået ovenfor, er tilstrækkeligt til at fastslå, at sagsøgeren ikke har kompetence til at anlægge søgsmål med påstand om annullation af det anfægtede direktiv, kan nærværende søgsmål afvises, uden at det er nødvendigt at tage stilling til anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse.
130
Hvad angår Rådets anmodning om, at de to dokumenter, som sagsøgeren har fremlagt som bilag M. 26 og M. 30, udtages af sagsakterne, skal det fremhæves, at i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende i sin skrivelse af 27. januar 2020, hvori sagsøgeren spontant har taget stilling til denne supplerende anmodning fra Rådet, skal et sådant processuelt spørgsmål ikke nødvendigvis fremsættes ved særskilt processkrift i henhold til procesreglementets artikel 130, stk. 2, og kan desuden fremsættes på et hvilket som helst stadium af sagen. Rådets anmodning, således som den er formuleret i dets bemærkninger til anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, kan derfor antages til realitetsbehandling.
131
Det skal i denne forbindelse fremhæves, at de to omtvistede dokumenter indeholder standpunkter fra Forbundsrepublikken Tyskland i forbindelse med den lovgivningsprocedure, der førte til vedtagelsen af det anfægtede direktiv.
132
I sin skrivelse af 27. januar 2020 bestred sagsøgeren, at selskabet ulovligt var kommet i besiddelse af de nævnte dokumenter. Sagsøgeren har for det første fremhævet, at disse ikke var stemplet »Restreint UE/EU Restricted«, men kun med en angivelse af, at de skulle anvendes inden for en gruppe af adressater, og at behandlingen og den efterfølgende udbredelse af de nævnte dokumenter alene henhørte under medlemmerne af den nævnte gruppes ansvar. For det andet anførte sagsøgeren, at »[h]vis et medlem af en sådan gruppe delte et dokument med [sagsøgeren], [ville] det være meget vanskeligt at se, hvordan dette kunne føre til en ulovlighed begået af [sagsøgeren]«.
133
Det skal i denne forbindelse fastslås, at sagsøgeren i sin skrivelse af 27. januar 2020 ikke oplyste, hvilken af de faste repræsentanter for EU-medlemsstaterne, der tilhørte den gruppe, som var adressat for de to omhandlede dokumenter, der gav sagsøgeren tilladelse til at råde over de nævnte dokumenter. Sagsøgeren har heller ikke påberåbt sig samtykke fra den faste repræsentant for Forbundsrepublikken Tyskland i dennes egenskab af ophavsmand til de nævnte dokumenter. Det fremgår heller ikke, at den pågældende medlemsstat i henhold til artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 1049/2001 (jf. vedrørende denne mulighed dom af 18.12.2007, Sverige mod Kommissionen, C-64/05 P, EU:C:2007:802, præmis 85-89) stiltiende eller udtrykkeligt har givet sit samtykke til, at disse bemærkninger blev fremsendt til sagsøgeren, hverken før eller efter Rådets delvise afvisning af begæringerne fra sagsøgerens ansatte.
134
Under disse omstændigheder må det fastslås, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at de uredigerede udgaver af Forbundsrepublikken Tysklands bemærkninger, der blev fremsat i forbindelse med proceduren for vedtagelse af det anfægtede direktiv, var lovligt erhvervet.
135
Dermed skal Rådets anmodning om, at de dokumenter, som sagsøgeren har fremlagt som bilag M. 26 og M. 30, udtages af sagsakterne, tages til følge, idet det under alle omstændigheder fremhæves, at disse dokumenter for det første ikke er af en sådan art, at de kan godtgøre, at sagsøgeren er umiddelbart berørt som omhandlet i den anden hypotese i artikel 263, stk. 4, TEUF, således at det ikke var nødvendigt for Retten at kræve, at Rådet fremlagde dem med henblik på at træffe afgørelse om formalitetsindsigelsen, og for det andet, at udbredelsen af indholdet af disse dokumenter, herunder i forbindelse med den foreliggende sag, konkret og faktisk ville være til skade for beskyttelsen af offentlighedens interesser med hensyn til internationale forbindelser som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1049/2001, idet det navnlig ville svække Unionens stilling i forbindelse med den voldsgiftsprocedure, som sagsøgeren har anlagt over for Unionen, herunder fordi Rettens indførelse af foranstaltningen med henblik på sagens tilrettelæggelse, som sagsøgeren har foreslået, ville legitimere, at sagsøgeren var i besiddelse af uredigerede udgaver af disse dokumenter.
Anmodningerne om intervention
136
I henhold til procesreglementets artikel 144, stk. 3, kan der, når sagsøgte fremsætter en formalitetsindsigelse eller en påstand om manglende kompetence som omhandlet i artikel 130, stk. 1, først tages stilling til anmodningen om intervention, når formalitetsindsigelsen er blevet forkastet eller henskudt til afgørelse i forbindelse med sagens realitet. I henhold til procesreglementets artikel 142, stk. 2, mister interventionen desuden sin genstand, bl.a. såfremt sagen afvises.
137
Da formalitetsindsigelsen er blevet taget til følge i den foreliggende sag, og da nærværende kendelse følgelig afslutter sagens behandling, er det ufornødent at træffe afgørelse om de anmodninger om intervention, der er fremsat af Republikken Estland, Republikken Letland, Republikken Litauen, Republikken Polen og Kommissionen.
Sagsomkostninger
138
I henhold til procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Parlamentet og Rådet har nedlagt påstand herom, pålægges det sagsøgeren at betale sagsomkostningerne.
139
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, bærer medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 144, stk. 10, bærer den, der anmoder om intervention, og hovedparterne, når hovedsagen afsluttes, inden der er truffet afgørelse om en anmodning, hver især de omkostninger, som de har haft i forbindelse med anmodningen om intervention. Følgelig bærer sagsøgeren, Parlamentet og Rådet samt Republikken Estland, Republikken Letland, Republikken Litauen, Republikken Polen og Kommissionen hver deres egne omkostninger i forbindelse med interventionsanmodningerne.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Ottende Afdeling):
1)
De dokumenter, som Nord Stream 2 AG har fremlagt som bilag A. 14 og O. 20, udtages af sagsakterne, og der skal ikke tages hensyn til de passager i stævningen og i bilagene, hvori der er gengivet uddrag af disse dokumenter.
2)
Den særskilte anmodning fra Rådet for Den Europæiske Union tages ikke til følge.
3)
Dokumenterne, som Nord Stream 2 har fremlagt som bilag M. 26 og M. 30, udtages af sagsakterne.
4)
Søgsmålet afvises.
5)
Det er ufornødent at træffe afgørelse om anmodningerne om intervention fra Republikken Estland, Republikken Letland, Republikken Litauen, Republikken Polen og Europa-Kommissionen.
6)
Nord Stream 2 betaler Europa-Parlamentets og Rådets omkostninger med undtagelse af omkostningerne vedrørende anmodningerne om intervention.
7)
Nord Stream 2, Parlamentet og Rådet samt Republikken Estland, Republikken Letland, Republikken Litauen, Republikken Polen og Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger i forbindelse med anmodningerne om intervention.
Således bestemt i Luxembourg den 20. maj 2020.
E. Coulon
Justitssekretær
J. Svenningsen
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
1
) – Fortrolige oplysninger udeladt.