62024CJ0129_RES
Sag C-129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
mod
Commissioner for Environmental Information
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (Irland))
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 15. januar 2026
»Præjudiciel forelæggelse – miljø – Århuskonventionen – direktiv 2003/4/EF – offentlig adgang til miljøoplysninger – begreberne »den informationssøgende« og »anmodning« – informationssøgende, der er anonyme eller bruger pseudonymer – ret til adgang til miljøoplysninger – konkrete ordninger – pligt for de informationssøgende til at oplyse deres faktiske navn og en aktuel fysisk adresse – anmodningens ugyldighed«
Miljø – ret til adgang til oplysninger – direktiv 2003/4 – informationssøgende, der ønsker adgang til miljøoplysninger – pligt for den informationssøgende til at identificere sig ved sit faktiske navn og/eller sin aktuelle fysiske adresse – foreligger ikke – national lovgivning, der kræver en sådan identifikation af den informationssøgende – lovlighed – betingelser – overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet
[Århuskonventionen, art. 2, nr. 4), og art. 4; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4, art. 2, nr. 5)]
(jf. præmis 27-44 og domskonkl.)
Resumé
Efter at være blevet forelagt en anmodning om præjudiciel afgørelse klarlagde Domstolen begrebet anmodning om adgang til miljøoplysninger som omhandlet i direktiv 2003/4 (
1
), sammenholdt med Århuskonventionen (
2
), og tog stilling til spørgsmålet om, hvorvidt en offentlig myndighed kan anse en sådan anmodning for ugyldig med den begrundelse, at den informationssøgende ikke har overholdt en national lovgivning, der pålægger vedkommende at angive sit faktiske navn og/eller sin aktuelle fysiske adresse.
Mellem marts og juni 2022 modtog Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe (herefter »Coillte«), som er en kommerciel skovbrugsvirksomhed, der er delvist ejet af den irske stat, 97 anmodninger om adgang til miljøoplysninger fra informationssøgende, der var anonyme eller brugte pseudonymer, uden at der var angivet nogen fysisk adresse.
Den nationale lovgivning til gennemførelse af direktiv 2003/4 bestemmer, at enhver, der indgiver en anmodning om adgang til miljøoplysninger, skal angive sit faktiske navn og/eller sin adresse. Da Coillte var af den opfattelse, at de ovennævnte anmodninger ikke reelt havde til formål at indhente miljøoplysninger, men var et led i en organiseret kampagne, der blev gennemført af tvivlsomme grunde, såsom at forstyrre denne skovbrugsvirksomheds drift, anmodede Coillte de pågældende informationssøgende om at oplyse deres aktuelle adresser og bekræfte, at de i disse anmodninger havde anvendt deres virkelige juridiske navne. Da Coillte ikke modtog noget svar, afslog virksomheden i det væsentlige disse anmodninger som ugyldige.
De pågældende informationssøgende anmodede herefter Coillte om at foretage en intern prøvelse af disse afgørelser om afslag. Coillte anmodede på ny disse informationssøgende om at bekræfte eller angive deres juridiske navne og om at oplyse Coillte om deres aktuelle adresser. Da disse oplysninger ikke blev fremsendt, blev anmodningerne om intern prøvelse afvist på grund af ugyldighed.
81 af disse afgørelser om afslag blev påklaget administrativt til Commissioner for Environmental Information (kommissæren for miljøoplysninger, Irland). Denne kommissær traf afgørelse om de første 58 tilfælde af afslag og konkluderede heri, at Coillte ikke var berettiget til at anse de pågældende anmodninger om miljøoplysninger for ugyldige.
Coillte iværksatte appel til prøvelse af denne afgørelse ved High Court (ret i første instans, Irland), som var den forelæggende ret. Denne ret forelagde Domstolen en række præjudicielle spørgsmål, hvorved den nærmere bestemt ønskede oplyst, om begrebet den informationssøgende som omhandlet i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2003/4, sammenholdt med Århuskonventionen, skal fortolkes således, at det kræver, at en fysisk eller juridisk person identificeres ved sit faktiske navn og/eller en aktuel fysisk adresse, og om begrebet i benægtende fald er til hinder for en national lovgivning, der kræver en sådan identifikation af den informationssøgende.
Domstolens bemærkninger
Domstolen fastslog indledningsvis, at direktiv 2003/4 ikke gør egenskaben af »informationssøgende« betinget af, at den fysiske eller juridiske person, der anmoder om miljøoplysninger, identificeres ved angivelse af dennes faktiske navn og/eller aktuelle fysiske adresse, således at medlemsstaterne ikke er forpligtet til at kræve en sådan identifikation.
Denne manglende forpligtelse afkræftes ikke af de med direktiv 2003/4 forfulgte formål, nemlig dels at sikre retten til adgang til miljøoplysninger, som er i de offentlige myndigheders besiddelse, eller som opbevares for dem, samt opstille de grundlæggende vilkår og betingelser samt konkrete ordninger for udøvelsen af denne ret, dels at sikre, at miljøoplysninger som en selvfølge gradvis stilles til rådighed for og formidles til offentligheden.
Domstolen påpegede dog, at, direktiv 2003/4 ikke pålægger offentlige myndigheder at stille miljøoplysninger, som de er i besiddelse af, eller som opbevares for dem, til rådighed for en anden enhed end en fysisk eller juridisk person. Dette direktiv opstiller heller ikke noget krav om, at disse myndigheder efter at have givet en fysisk eller juridisk person adgang til disse oplysninger inden for et meget kort tidsrum igen skal give adgang til disse oplysninger efter at have modtaget et stort antal identiske anmodninger fra den samme fysiske eller juridiske person. Sådanne anmodninger vil nemlig kunne påvirke effektiviteten af andre fysiske eller juridiske personers adgang til miljøoplysninger, i betragtning af at de offentlige myndigheder ikke har ubegrænsede ressourcer.
Da der ikke findes nogen EU-retlig bestemmelse, der mere præcist opstiller konkrete ordninger for adgang til miljøoplysninger, tilkommer det følgelig medlemsstaterne i deres respektive retsordener at fastsætte de nærmere regler, der gør det muligt at sikre, at anmodninger om adgang til disse oplysninger rent faktisk indgives af fysiske og juridiske personer og ikke udgør anmodninger som de ovennævnte.
Domstolen præciserede dog, at disse regler ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de heller ikke i praksis må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet). I det foreliggende tilfælde nærede Domstolen ingen tvivl om, at den omhandlede nationale lovgivning var forenelig med ækvivalensprincippet. Desuden kunne meddelelsen af disse oplysninger ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve den ret til adgang til miljøoplysninger, der tillægges i henhold til Unionens retsorden.
Under disse omstændigheder konkluderede Domstolen, at det i en national lovgivning kan kræves, at enhver person, der indgiver en anmodning om adgang til miljøoplysninger som omhandlet i direktiv 2003/4, kan identificeres af den offentlige myndighed, hvortil en sådan anmodning rettes, ved sit navn, sin adresse og enhver anden relevant kontaktoplysning under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28.1.2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af Rådets direktiv 90/313/EØF (EUT 2003, L 41, s. 26).
(
2
) – Konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, der blev undertegnet i Århus den 25.6.1998 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17.2.2005 (EUT 2005, L 124, s. 1, herefter »Århuskonventionen«).