61995CO0137_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-137/95 P,
Vereniging van Samenwerkende Prijsregelende Organisaties in de Bouwnijverheid m.fl. ved advokat L.H. van Lennep, Haag, og advokat E.H. Pijnacker Hordijk, Amsterdam, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat L. Frieden, 6, avenue Guillaume,
appellanter,
angaaende appel af dom afsagt den 21. februar 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans i sag T-29/92, SPO m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 289), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af dommen,
den anden part i appelsagen er:
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved B.J. Drijber, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokat P. Glazener, Amsterdam, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
har
DOMSTOLEN
sammensat af praesidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformaendene C.N. Kakouris, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet og G. Hirsch samt dommerne G.F. Mancini, F.A. Schockweiler, J.C. Moitinho de Almeida, P.J.G. Kapteyn, C. Gulmann, J.L. Murray, P. Jann (refererende dommer), H. Ragnemalm, L. Sevón og M. Wathelet,
generaladvokat: M.B. Elmer
justitssekretaer: R. Grass,
efter at have hoert generaladvokaten,
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 27. april 1995 har Vereniging van Samenwerkende Prijsregelende Organisaties in de Bouwnijverheid ("SPO") og 28 andre appellanter ivaerksat appel af dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 21. februar 1995 i sag T-29/92, SPO m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 289), for saa vidt Retten frifandt Kommissionen for deres paastand om, at det blev fastslaaet, at Kommissionens beslutning 92/204/EOEF af 5. februar 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.572 og IV/32.571 ° Bygge- og anlaegsbranchen i Nederlandene, EFT L 92, s. 1) var en nullitet, subsidiaert, at beslutningen annulleredes.
2 SPO er en samordningsorganisation stiftet i 1963 af forskellige nederlandske entreprenoersammenslutninger, hvis nuvaerende medlemmer er de 28 oevrige appellanter. Siden 1952 har de sidstnaevnte udfaerdiget konkurrenceregulerende reglementer med hensyn til licitationer, der afholdes i visse regioner eller i visse sektorer af bygge- og anlaegsbranchen. Efter at SPO blev oprettet, er disse reglementer efterhaanden blevet harmoniseret under organisationens tilsyn mellem 1973 og 1979 (den appellerede doms praemis 1, 2 og 4).
3 SPO har ifoelge sine vedtaegter til formaal at "arbejde for en velordnet konkurrence, at forhindre og bekaempe utilboerlig adfaerd ved tilbudsgivning og at fremme en sund prisdannelse". Med henblik herpaa har SPO udfaerdiget de saakaldte "institutionaliserede pris- og konkurrenceregulerende reglementer", ligesom SPO har befoejelse til, saafremt virksomheder, der er tilsluttet SPO' s medlemsorganisationer, tilsidesaetter deres forpligtelser i henhold til disse reglementer, at ivaerksaette sanktioner over for dem. Haandhaevelsen af reglementerne varetages af otte kontorer, som staar under tilsyn af SPO. SPO' s medlemsorganisationer omfatter mere end 4 000 bygge- og anlaegsvirksomheder i Nederlandene (dommens praemis 2).
4 Den 3. juni 1980 vedtog SPO' s generalforsamling en raekke etiske regler, som var bindende for alle de virksomheder, der var tilsluttet SPO' s medlemsorganisationer, og som indeholdt en ensartet ordning for paalaeggelse af sanktioner ved tilsidesaettelse af de reglementer, som blev harmoniseret mellem 1973 og 1979, samt en raekke materielle regler, som var noedvendige for anvendelsen af disse reglementer. De etiske regler traadte i kraft den 1. oktober 1980 (dommens praemis 5).
5 Den 16. august 1985 anmodede Kommissionen SPO om en raekke oplysninger for at skaffe information om udenlandske virksomheders deltagelse i SPO (dommens praemis 6).
6 Ved ministeriel bekendtgoerelse af 2. juni 1986 vedtog de nederlandske myndigheder et ensartet reglement om licitationer, som indeholder regler for indgaaelse af offentlige kontrakter (dommens praemis 7).
7 Samme aar vedtog SPO to nye reglementer om prisregulering ("UPR"), det ene vedroerende opfordringer til afgivelse af tilbud ved begraenset licitation, det andet vedroerende opfordringer til afgivelse af tilbud ved offentlig licitation. Disse reglementer er atter suppleret med fire reglementer og tre bilag og er traadt i kraft den 1. april 1987 (dommens praemis 8).
8 Det fremgaar bl.a. af praemis 90 og 125, at UPR i det vaesentlige har til formaal at sikre, at det er virksomhederne, og ikke bygherren, der udpeger den "forhandlingsberettigede", som faar eneret til at holde kontakt med bygherren med henblik paa forhandlinger om tilbuddets naermere indhold og prisen samt til at fastsaette pristillaeg, som skal betales af bygherren, og som i det vaesentlige omfatter godtgoerelse for udregningsomkostninger og bidrag til brancheorganisationernes administration, herunder SPO. Det bestemmes i oevrigt i UPR, at disse tillaeg daekker samtlige udregningsomkostninger for samtlige beroerte virksomheder, som deltager i moedet, og laegges til det tilbud, som den forhandlingsberettigede fremsaetter overfor bygherren, dvs., at de ifoelge appellanterne overvaeltes paa det byggeri, med henblik paa hvilket disse udgifter er afholdt. Endelig kan tilbudsgiverne traekke de paagaeldende pristilbud tilbage efter at have sammenlignet dem med de oevrige tilbudsgiveres.
9 Den 15. juni 1987 foretog Kommissionen kontrolundersoegelser hos SPO. Efter disse anmeldte SPO den 13. januar 1988 UPR til Kommissionen, hvilken anmeldelse blev suppleret den 13. juli 1989 efter aendring af UPR. I november 1989 besluttede Kommissionen at indlede en procedure mod SPO, og den 5. december 1989 tilsendte den organisationen en meddelelse af klagepunkter. Efter en hoering, som fandt sted den 12. juni 1990, vedtog Kommissionen den 5. februar 1992 en beslutning om, at der forelaa en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85 (den appellerede doms praemis 10-23).
10 I denne beslutning fastslog Kommissionen, at SPO' s vedtaegter af 10. december 1963 med senere aendringer, de to UPR af 9. oktober 1986 med tilhoerende reglementer og bilag, de tilsvarende gamle UPR, som disse har afloest, samt de etiske regler, bortset fra disses artikel 10, udgjorde en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. Den afslog desuden anmodningen om fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, og paalagde sagsoegerne boeder paa i alt 22 498 000 ECU (dommens praemis 22, 23 og 25).
11 Den 13. april 1992 anlagde SPO og organisationens 28 medlemmer sag ved Retten i Foerste Instans med paastand om, at det blev fastslaaet, at Kommissionens beslutning var en nullitet, subsidiaert at den blev annulleret.
12 Ved dom af 21. februar 1995 frifandt Retten Kommissionen og opretholdt saaledes Kommissionens beslutning.
13 Den 27. april 1995 ivaerksatte SPO og dens 28 medlemmer naervaerende appel af dommen.
Parternes anbringender
14 Til stoette for deres appel, hvorunder der er nedlagt paastand om ophaevelse af dommen af 21. februar 1995, har appellanterne fremfoert to appelgrunde, hvoraf den ene angaar anmodningen om fritagelse i henhold til EF-traktatens artikel 85, stk. 3, og den anden fastsaettelsen af boedernes stoerrelse.
15 Appellanterne har saaledes ikke anfaegtet den del af Rettens dom, som fastslaar, at der foreligger overtraedelser af traktatens artikel 85, stk. 1.
16 Med deres foerste anbringende goer appellanterne gaeldende, at Retten ved sin proevelse af Kommissionens vurdering af deres anmodning om fritagelse har tilsidesat EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, og artikel 190 samt artikel 9, stk. 1, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), eller i hvert fald faellesskabsrettens almindelige principper om begrundelse af beslutninger og retten til kontradiktion.
17 Artikel 85, stk. 3, er affattet saaledes:
"Bestemmelserne i stk. 1 kan dog erklaeres uanvendelige paa:
° enhver aftale eller kategori af aftaler mellem virksomheder
° enhver vedtagelse eller kategori af vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder, og
° enhver samordnet praksis eller kategori deraf,
som bidrager til at forbedre produktionen eller fordelingen af varerne eller til at fremme den tekniske eller oekonomiske udvikling" (foerste betingelse), "samtidig med at de sikrer forbrugerne en rimelig del af fordelen herved" (anden betingelse),
"og uden at der:
a) paalaegges de paagaeldende virksomheder begraensninger, som ikke er noedvendige for at naa disse maal" (tredje betingelse),
"b) gives disse virksomheder mulighed for at udelukke konkurrencen for en vaesentlig del af de paagaeldende varer" (fjerde betingelse).
18 Med det foerste anbringendes foerste led goer appellanterne gaeldende, at Retten ved proevelsen af Kommissionens vurdering af den anden og den tredje betingelse for fritagelse samt dens begrundelse skulle have fastslaaet den paagaeldende "fordel" ved foerst at undersoege den foerste betingelse for fritagelse, som dette begreb henviser til, foer den undersoegte de oevrige betingelser.
19 Med det foerste anbringendes andet led goer appellanterne gaeldende, at Retten har anvendt en raekke ikke fyldestgoerende retlige kriterier ved sin proevelse af Kommissionens vurdering af den anden betingelse for fritagelse.
20 For det foerste har den foretaget denne proevelse ved at henvise til begrebet konkurrence og ikke til begrebet fordel, som defineret i den foerste betingelse for fritagelse i artikel 85, stk. 3, dels ved at fastslaa, at de reglementer, som har til formaal at bekaempe, hvad sagsoegerne betegner som ruinerende konkurrence, "i princippet" ikke kunne fritages, fordi de noedvendigvis foerer til en begraensning af konkurrencen, dels ved ° bl.a. i den appellerede doms praemis 294 ° at udtale, at appellanternes adfaerd "uvaegerligt [foerer] til en konkurrencebegraensning og til, at forbrugerne beroeves de paagaeldende fordele".
21 For det andet har den i praemis 292 i forbindelse med undersoegelsen af den anden betingelse for fritagelse antaget, at en makrooekonomisk analyse ikke var noedvendig. Den har desuden undladt at tage hensyn til de nederlandske myndigheders stilling og rolle i reglementernes gyldighedsperiode.
22 For det tredje har den i praemis 295 dels udtalt, at fordelen skulle komme alle forbrugere til gode uden forskel, dels undladt at tage den omstaendighed i betragtning, at det fulgte af dens egne konstateringer i slutningen af praemis 296, at andre bygherrer end dem, hvis situation den har taget i betragtning, fik en fordel af anvendelsen af reglementerne.
23 Med det foerste anbringendes tredje led, som vedroerer den tredje betingelse for fritagelse, goer appellanterne gaeldende, at Retten ved at laegge til grund, at processen for udpegning af den forhandlingsberettigede var af ensidig karakter, har sat sin egen vurdering af de paagaeldende reglementer i stedet for Kommissionens, hvilket er i strid med den enekompetence, som sidstnaevnte har i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 17. De har ligeledes gjort gaeldende, at Retten har set bort fra forskellige argumenter, som de paaberaabte sig.
24 Appellanterne goer med deres andet anbringende ° stadig uden at uddybe deres kritik ° gaeldende, at Retten har tilsidesat EF-traktatens artikel 85 og 190, samt artikel 4, stk. 2, og artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 eller faellesskabsrettens almindelige principper vedroerende begrundelse af beslutninger, retssikkerhed, retsbeskyttelse og proportionalitet ved sin proevelse af Kommissionens vurdering af grovheden af de overtraedelser, som den havde konstateret. Hele anbringendet vedroerer den forpligtelse, som Kommission og Retten ifoelge appellanterne har til at tage overtraedelsens mere eller mindre tilsigtede karakter i betragtning ("forsaetligt eller uagtsomt") ved vurderingen af dennes grovhed, som er et af de to kriterier for fastsaettelsen af boedens stoerrelse i henhold til artikel 15, stk. 2, andet afsnit, i forordning 17.
25 Med det andet anbringendes foerste led goer appellanterne gaeldende, at Retten ikke ved denne vurdering i hvert enkelt tilfaelde har undersoegt, om overtraedelsen var blevet begaaet "forsaetligt eller uagtsomt", hvilken betingelse er indeholdt i artikel 15, stk. 2, foerste afsnit.
26 Med anbringendets andet led goer de gaeldende, at Retten ikke har annulleret Kommissionens beslutning, som gjorde det umuligt for den at foretage en proevelse af anvendelsen af de omtvistede kriterier, fordi den i praemis 140 "undlod at tage stilling til, om der havde foreligget forsaet eller fejl" med hensyn til de overtraedelser, som mindst gik tilbage til 1. oktober 1980, mens den havde gjort det for de oevrige overtraedelsers vedkommende.
27 Med anbringendets tredje led goer appellanterne i det vaesentlige gaeldende, at en eventuel anvendelse af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17, som fritager visse aftaler fra forpligtelsen til anmeldelse, er en omstaendighed, som Retten obligatorisk skulle tage i betragtning ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse. Ifoelge appellanterne indebaerer denne omstaendighed i princippet, at overtraedelserne kun har kunnet begaas uagtsomt og ikke forsaetligt, som Retten har lagt til grund.
28 I svarskriftet har Kommissionen nedlagt paastand om, at appellen forkastes.
29 Vedroerende det foerste anbringendes foerste led har den gjort gaeldende, at det i betragtning af, at betingelserne for fritagelse er kumulative, ikke kan bebrejdes Retten, at den ikke har undersoegt den foerste betingelse for fritagelse. Det kan heller ikke bebrejdes den, at den med hensyn til den anden og den tredje betingelse for fritagelse ved sin proevelse har lagt den definition af "fordel" til grund, som appellanterne selv har paaberaabt sig.
30 Med hensyn til det foerste anbringendes andet led har Kommissionen gjort gaeldende, at de forskellige anbringender, som appellanterne har paaberaabt sig, hviler paa en fejlagtig fortolkning af Rettens dom eller vedroerer vurderinger af faktiske omstaendigheder, som ikke er omfattet af Domstolens proevelse i en appelsag.
31 Med hensyn til det foerste anbringendes tredje led har den gjort gaeldende, at det paagaeldende led i vurderingen, nemlig ensidigheden i processen for udpegelse af den forhandlingsberettigede, indgik i droeftelserne, fordi det figurerer forskellige steder i Kommissionens beslutning, og at der nu ikke er nogen regel, der er til hinder for, at Faellesskabets retsinstanser ved deres proevelse af lovligheden af institutionernes retsakter inddrager argumenter, der ikke som saadanne er indeholdt i den paagaeldende retsakt, men som bekraefter dens rigtighed. Den har nedlagt paastand om, at en raekke andre argumenter, der paaberaabes som led i dette anbringende, forkastes.
32 Med hensyn til det andet anbringende har Kommissionen for det foerste gjort gaeldende, at Retten har fuld proevelsesret med hensyn til beslutninger, hvorved der paalaegges boeder. Dernaest har den vedroerende anbringendets forskellige led anfoert, at appellanterne for det foerste har fejlfortolket artikel 15, stk. 2, foerste og andet afsnit, i forordning nr. 17, som maa skelnes fra hinanden, og for det andet har anlagt en fejlagtig opfattelse af punkt 140 i Kommissionens beslutning, hvor det omtvistede udtryk findes, nemlig "forsaetligt eller i det mindste uagtsomt", hvilket udtryk angaar spoergsmaalet, om betingelsen for at paalaegge boeder i artikel 15, stk. 2, foerste afsnit, som ikke sondrer mellem de to tilfaelde, er opfyldt. Den har endelig gjort gaeldende, at det er med urette at appellanterne haevder, at deres reglementer var omfattet af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17, hvilken opfattelse i oevrigt er blevet forkastet ved Kommissionens beslutning og af Retten, idet denne artikel i oevrigt ikke spiller nogen obligatorisk rolle ved fastlaeggelsen af boeden eller ved bestemmelsen af dens stoerrelse.
Domstolens bemaerkninger
33 Det bestemmes i procesreglementets artikel 119, at naar det er aabenbart, at appellen helt eller delvist skal afvises eller forkastes, kan Domstolen naar som helst ved begrundet kendelse afvise eller forkaste appellen.
Foerste anbringende
Foerste led
34 Med hensyn til anbringendet om, at Retten ikke har undersoegt den foerste betingelse for fritagelse i forbindelse med proevelsen af Kommissionens vurdering af den anden og den tredje betingelse for fritagelse, bemaerkes for det foerste, at Retten i praemis 267 og 286 har henvist til, at de fire betingelser for fritagelse er kumulative, og har udtalt, at "beslutningen om at afslaa sagsoegernes ansoegning om fritagelse maa stadfaestes, blot en af disse betingelser ikke er opfyldt".
35 For det andet maa det fastslaas, at Retten ° som i den appellerede doms praemis 288 har henvist til, at dens efterproevelse af Kommissionens vurderinger med hensyn til, om der skal meddeles fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3, er begraenset ° for det foerste med hensyn til parternes argumenter har redegjort for den fordel, som appellanterne antog, at reglementerne ville foere til (praemis 268-271 med hensyn til den anden betingelse og praemis 301 med hensyn til den tredje), inden den gennemgik disse argumenter et for et, bl.a. i praemis 293, 295, 296 og 298 samt i praemis 310 ff.
36 Eftersom den anden betingelse for fritagelse vedroerer fordelens fordeling og ikke dens eksistens, kunne Retten, saaledes som den har gjort, laegge den definition af den fordel til grund, som sagsoegerne har paaberaabt sig, da en saadan holdning paa ingen maade var til skade for dem.
37 Heraf foelger, at foerste led i det foerste anbringende aabenbart maa forkastes.
Andet led
38 Paastanden om, at Retten har anvendt en raekke ikke fyldestgoerende retlige kriterier ved sin proevelse af Kommissionens vurdering af den anden betingelse for fritagelse vedroerende fordelingen af fordelen, er aabenbart grundloes.
39 Hele det foerste argument hviler paa en aabenbart fejlagtig opfattelse af dommen. Det er tilstraekkeligt at laese den omtvistede passus (slutningen af praemis 294) i sin sammenhaeng for at fastslaa dette. I denne del af dommen begraenser Retten sig nemlig, hvilket er med rette, naar det drejer sig om meddelelse af en fritagelse, til blot at efterproeve, om Kommissionen har begaaet et aabenbart fejlskoen (praemis 288). Med sin afgoerelse i forbindelse med undersoegelsen af den anden betingelse for fritagelse (rimelig fordeling af den fordel, som de omtvistede reglementer anses for at give), fastslaar Retten blot, at den fordel, som antages at foelge af bekaempelsen af det, som appellanterne betegner som en ruinerende konkurrence (begyndelsen af den omtvistede passus), ikke kommer forbrugerne til gode. Ved at traeffe en saadan afgoerelse har Retten ikke gjort sig skyldig i nogen sammenblanding af artikel 85, stk. 1 (eksistensen af konkurrencebegraensninger), og dens stk. 3 (betingelser for fritagelse).
40 Appellanternes andet argument vedroerer praemis 292 og er ligeledes baseret paa en fejlagtig opfattelse af dommen. Det fremgaar nemlig af en simpel gennemlaesning af denne, at Retten ikke, som appellanterne lader forstaa, har indtaget en principiel holdning, som udelukker makrooekonomiske analyser fra vurderingen af aftaler med henblik paa den anden betingelse for fritagelse i artikel 85, stk. 3.
41 Efter i dommens praemis 288 og 289 at have henvist til, at dens proevelsesret med hensyn til fritagelse af aftaler er begraenset, da artikel 9 i forordning nr. 17 har givet Kommissionen enekompetence, har Retten i praemis 290 og 291 undersoegt, om det er med rette, at Kommissionen ikke har lagt den fordel, som appellanterne havde paaberaabt sig paa makrooekonomisk plan, til grund, foer den i praemis 292 konkluderede, at Kommissionen ved at sammenstille appellanternes makrooekonomiske analyse og sin egen mikrooekonomiske analyse ikke har begaaet et aabenbart fejlskoen.
42 Desuden er de nationale myndigheders holdning i reglementernes gyldighedsperiode en faktisk omstaendighed, som Retten, da den traf afgoerelse med hensyn til faellesskabsretten, paa ingen maade var forpligtet til at tage i betragtning ved sin vurdering med hensyn til den anden betingelse for fritagelse.
43 Med hensyn til det tredje argument er dets foerste del ligeledes baseret paa en aabenbart fejlagtig forstaaelse af den appellerede doms praemis 295. Retten har nemlig aldrig, som appellanterne haevder, anerkendt, at de paaviste fordele skulle komme alle forbrugere til gode uden forskel, men den har kun, paa grundlag af faktiske konstateringer, der i oevrigt ligger udenfor Domstolens proevelse under en appelsag, henvist til, at de af appellanterne paaberaabte fordele er begraensede.
44 Med dette arguments andet led har appellanterne gjort gaeldende, at Retten har undladt at tage i betragtning, at udregningsomkostningerne for de bygherrer, som henvender sig til et stort antal virksomheder, i mangel af reglementerne ville blive indregnet af disse i deres generalomkostninger og saaledes overvaeltet paa andre bygherrer, og at reglementerne ved at forhindre dette kommer andre bygherrer til gode end dem, som Retten sigter til.
45 Det fremgaar imidlertid klart af begyndelsen af praemis 296, at Retten udtrykkelig har undersoegt spoergsmaalet om, hvem der noejagtig blev begunstiget af den fordel, som de oevrige bygherrer antages at faa, for at afveje den med dens karakteristiske ulemper og med graenserne for dens fordeling.
46 Foelgelig maa det foerste anbringendes andet led aabenbart forkastes i det hele.
Tredje led
47 Uden at gaa ind paa appellanternes argumenter i detaljer bemaerkes, at Domstolen ifoelge fast praksis uden videre forkaster klagepunkter rettet mod praemisser, der til overflod er anfoert i en dom afsagt af Retten, fordi disse ikke kan foere til dens ophaevelse (jf. bl.a. dom af 22.12.1993, sag C-244/91 P, Pincherle mod Kommissionen, Sml. I, s. 6965, praemis 25, og af 18.3.1993, sag C-35/92 P, Parlamentet mod Frederiksen, Sml. I, s. 991).
48 I denne sag bemaerkes, at Retten ved undersoegelsen af betingelserne for at meddele fritagelse i dommens praemis 267 med rette "indledningsvis" bemaerker, "at de fire betingelser for at indroemme fritagelse efter traktatens art. 85, stk. 3, er kumulative ... hvorfor beslutningen om at afslaa sagsoegernes ansoegning om fritagelse maa stadfaestes, blot en af disse betingelser ikke er opfyldt" (jf. ogsaa praemis 286), og at den, efter i praemis 300 at vaere naaet til det resultat, at den anden betingelse for fritagelse ikke var opfyldt, i den appellerede doms praemis 310 har udtalt, at det var "overfloedigt", at den konstaterede, at den tredje betingelse for fritagelse heller ikke var opfyldt.
49 Da det foelger af praemis 35 og 44 i naervaerende kendelse, at Retten ikke har tilsidesat faellesskabsretten ved at fastslaa, at den anden betingelse for fritagelse ikke var opfyldt, er det foerste anbringendes tredje led uvirksomt og kan derfor aabenbart ikke begrunde, at der gives appellanterne medhold.
Andet anbringende
De to foerste led
50 Dette anbringende vedroerer fastsaettelsen af boedens stoerrelse som omhandlet i artikel 15, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 17.
51 Med anbringendets foerste led gaar appellanterne ud fra den fejlagtige antagelse, at grovheden af de begaaede overtraedelser, det ene af de to fastsatte kriterier, obligatorisk skulle have vaeret vurderet afhaengigt af betingelsen i denne bestemmelses foerste afsnit, som foreskriver, at overtraedelserne skal vaere begaaet forsaetligt eller uagtsomt.
52 Med anbringendets andet led haevder appellanterne ydermere og fejlagtigt, at Retten skulle have annulleret Kommissionens beslutning, da Kommissionen, ved ikke at sondre i beslutningens punkt 140 mellem forsaetligt begaaede overtraedelser og uagtsomme overtraedelser, gjorde det umuligt for den at udoeve sin kontrol.
53 Det bemaerkes for det foerste, at det fremgaar af den klare og praecise ordlyd af artikel 15, stk. 2, at denne omhandler to saerskilte spoergsmaal. Dels fastsaetter den de betingelser, som skal vaere opfyldt, for at Kommissionen kan paalaegge boeder (begyndelsesbetingelser); blandt disse betingelser er betingelsen om, at overtraedelsen skal vaere forsaetlig eller uagtsom (foerste afsnit). Dels indeholder den bestemmelser om fastsaettelse af boedens stoerrelse, som afhaenger af overtraedelsens grovhed og varighed (andet afsnit). Denne klare sondring ligger til grund for hele Domstolens praksis vedroerende denne bestemmelse.
54 Det bemaerkes dernaest vedroerende foerste led, at artikel 15, stk. 2, andet afsnit, ikke foreskriver nogen obligatorisk (og i oevrigt heller ikke nogen fakultativ) henvisning til begyndelsesbetingelserne i foerste afsnit, hvilket Domstolens praksis vedroerende fastsaettelsen af boedernes stoerrelse i oevrigt heller ikke goer. Det fremgaar nemlig af denne, at overtraedelsernes grovhed skal fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning.
55 Det bemaerkes endvidere, at uagtsomme overtraedelser, som Kommissionen har fremhaevet, ikke ud fra et konkurrenceretligt synspunkt er mindre grove end forsaetlige overtraedelser.
56 Med hensyn til det andet led er det tilstraekkeligt at henvise til, at punkt 140 i Kommissionens beslutning faktisk vedroerer betingelserne for at paalaegge boeder, og at artikel 15, stk. 2, ligesom Domstolens praksis, ikke sondrer mellem de to tilfaelde, hvor en boedesag kan indledes, idet disse naevnes som alternativer.
57 Under disse omstaendigheder var Retten ikke forpligtet til, for at fastslaa overtraedelsens grovhed, at undersoege, om denne var begaaet forsaetligt eller uagtsomt, og end mindre til at sondre mellem de to tilfaelde. Det er derfor aabenbart, at de to foerste led i det andet anbringende skal forkastes.
Tredje led
58 Appellanterne har anfoert, at det ved vurderingen af overtraedelsens grovhed skal tages i betragtning, om artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17 eventuelt skal anvendes; det er i denne forbindelse tilstraekkeligt at fastslaa, at ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse er der intet i ordlyden af artikel 15, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 17 eller i ordlyden af samme forordnings artikel 4, stk. 2, eller i Domstolens praksis, der forpligter Kommissionen eller Retten til at tage hensyn hertil. Det bemaerkes desuden, som Retten med rette har paapeget, at parterne altid i et saadant tilfaelde har mulighed for at anmelde deres aftaler til Kommissionen for at vaere sikret boedeimmunitet.
59 Det andet anbringendes tredje led maa derfor ligeledes forkastes.
60 Det er derfor aabenbart, at appellen boer forkastes, jf. procesreglementets artikel 119.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
61 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da appellanterne har tabt sagen, paalaegges det dem at betale sagens omkostninger in solidum.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN
1) Appellen forkastes.
2) Appellanterne betaler sagens omkostninger in solidum.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 25. marts 1996.