61972C0011
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 15. MARTS 1973 (
1
)
Hr. Præsident,
mine herrer dommere,
I — De faktiske omstændigheder
Luigi Giordano var i 3 år ansat i Kommissionen for De europæiske Fællesskaber. Efter en prøvetid fra marts til oktober 1964 blev han hjælpeansat i kategori A (gruppe III, klasse 1) for en periode på 1 år, fra den 15. november 1964 at regne og i henhold til en kontrakt, som regelmæssigt blev fornyet for perioder påfra 3 til 6 måneder ad gangen. Han gjorde tjeneste i generaldirektoratet for transport som videnskabelig medarbejder og blev i begyndelsen anerkendt som en god arbejdskraft, men fra oktober 1966 gav såvel hans måde at udføre arbejdet på som selve hans arbejde anledning til visse forbehold, hvorefter begge dele endelig blev bedømt som klart utilstrækkelige af hans overordnede. Administrationen tilsendte ham derpå den 23. marts 1967 en meddelelse om, at hans ansættelse skulle ophøre den 30. juni samme år. Dette skete også.
Da en stilling som italiensk-sproget administrator blev ledig i biblioteks- og dokumentationsafdelingen ved Domstolen 15 måneder senere, i oktober 1968, indsendte Giordano ansøgning herom. Det ser ud til, at han i nogen tid nærede håb om, at dette forehavende skulle krones med held, men dette håb blev hurtigt slukket, thi hans ansøgning gav intet resultat.
Det var omtrent på samme tid, at Giordano kom i konflikt med Kommissionen, som han i første række bebrejdede den måde, hvorpå man havde bragt hans ansættelse til ophør. Da sagsøgeren betragtede sig som offer for en uberettiget afskedigelse, fordrede han den 12. oktober 1968 en godtgørelse baseret på hans tjenesteanciennitet, en godtgørelse for afskedigelse »uden rimelig grund« og erstatning for den tort, han mente at have lidt.
Dette første krav blev afvist af formanden for Kommissionen den 21. januar 1969.
Idet han på ny den 7. oktober 1970 stillede krav om godtgørelsesbeløb, som han mente måtte tilkomme ham på grund af afskedigelsen, påberåbte han sig desuden, at Kommissionen til Domstolen skulle have videregivet så ufordelagtige oplysninger om ham, at det havde fået sidstnævnte til at afslå at ansætte ham. Kommissionen måtte således være ansvarlig for dette afslag.
Også dette nye krav blev afvist af formanden for Kommissionen den 9. marts 1971.
I mellemtiden havde Giordanos advokat den 10. februar 1971 givet Kommissionens generaldirektør for administrative anliggender en fremstilling af sagen, der gik ud på, at hans klient i virkeligheden var blevet offer for en disciplinær afskedigelse, hvis virkelige årsager fremgik af de ufordelagtige oplysninger om hans tjenesteforhold, der var blevet tilstillet Domstolen. Han bad ham derfor om at tage sagen op til fornyet overvejelse.
På denne henvendelse foreligger intet svar.
II — Vedrørende antagelse af sagen til realitetsbehandling
Med det. foreliggende søgsmål fremdrager Giordano spørgsmålet om Kommissionens ansvar. Han anmoder Dem om at dømme den til at betale ham en godtgørelse svarende til den løn, han kunne have oppebåret ved Domstolen fra december 1968 til dagen for dommens afsigelse eller et beløb fastsat efter rettens skøn.
De har følgelig med en erstatningssag at gøre, der er baseret på indholdet af Rom-traktatens artikel 215, stk. 2, og som er et forsøg på at gøre Kommissionen ansvarlig uden for kontraktforhold på grundlag af en tjenestefejl. Dette følger klart af de påstande, der er nedlagt i sagen, og som sigter til opnåelse af erstatning for den skade, Kommissionen skal have påført sagsøgeren ved at hindre hans ansættelse ved Domstolen.
Denne betragtning er afgørende for, om sagen kan antages til realitetsbehandling, hvilket formelt bestrides af sagsøgte, der i første række gør gældende, at sagsøgeren i virkeligheden bruger dette søgsmål som en omvej til at rejse tvivl om lovligheden af den afgørelse af 23. marts 1967, som ophævede hans kontrakt som hjælpeansat, og som nu er blevet endelig og således ikke længere kan anfægtes ved klage.
På dette første punkt forekommer Kommissionens standpunkt os antageligt. Sagsøgeren har to gange, den 12. oktober 1968 og den 7. oktober 1970, henvendt sig til formanden for denne institution med nogle krav og påberåbt sig, at opsigelsen af hans ansættelseskontrakt ved nærmere eftersyn måtte karakteriseres om en ulovlig og uberettiget afskedigelse, og alene på dette grundlag har han krævet erstatning. Han har imidlertid ikke rettidigt anfægtet lovligheden af denne afgørelse.
I den udstrækning, hvori hans søgsmål sigter mod dækning af en skade forårsaget af en ulovlig beslutning om afskedigelse, er Kommissionen af den opfattelse, at det i virkeligheden drejer sig om at slette de juridiske konsekvenser af ophævelsen af ansættelseskontrakten, en ophævelse, som sagsøgeren havde undladt at søge omstødt i rette tid. På dette område, hvor sagen drejer sig om et pengebeløb hidrørende fra et offentligt ansættelsesforhold, har De udtalt (se dom af 15. december 1966, sag nr.
59/65 — Schreckenberg — første afdeling, Rec. 1966, s. 786 ff; dom af 12. december 1967, sag nr. 4/67 — Collignon — første afdeling, Rec. 1967, s. 470), at tjenestemænd og andre ansatte i Fællesskaberne ikke er søgsmålskompetente for så vidt angår erstatningssager om dækning af tab hidrørende fra individuelle beslutninger, som de ikke har anfægtet inden for de frister, der er nævnt i tjenestemandsvedtægtens afsnit VII, og som ved analogi er udstrakt til også at gælde for hjælpeansatte, jf. artikel 73 i de for dem gældende ansættelsesvilkår.
I henhold til disse præjudikater burde altså Giordanos søgsmål afvises for så vidt angår de erstatningspådragende konsekvenser af afskedigelsen.
Men, mine herrer, vi har konstateret, at påstandene i sagen på ingen måde går ud på dækning af tab forvoldt ved afskedigelsen. Sagsøgeren indskrænker sig til at anmode Dem om godtgørelse alene for den skade, der stammer fra den fejl, som Kommissionen skal have begået ved at have videregivet ugunstige oplysninger om ham til Domstolen.
Skønt hans argumentation er tvetydig i den forstand, at det, som efter hans mening aktualiserede ansvaret, »udgjorde et sammensat hele bestående af dels en ulovlig afskedigelse, dels en senere retsstridig handlemåde i form af videregivelse af negative oplysninger på uretmæssig måde«, forekommer det os ubestrideligt, at erstatningssagen på det andet punkt bør antages til realitetsbehandling, idet det dog må indrømmes, at enhver anfægtelse af afskedigelsens lovlighed bør holdes uden for drøftelserne.
Det, som bebrejdes Kommissionen, dvs. videregivelsen af oplysninger til Domstolen, skal have fundet sted i tidsrummet mellem slutningen af november og begyndelsen af december 1968. I henhold til artikel 43 (1. pkt.) i protokollen vedrørende statutten for Domstolen forældes krav mod Fællesskabet, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, fem år efter at den omstændighed, der ligger til grund for kravet, er indtrådt. Denne forældelse var altså ikke indtrådt ved sagens anlæg den 22. marts 1972.
Kommissionen påberåber sig ganske vist indholdet af 2. og 3. pkt. i nævnte artikel 43, hvorefter sag skal anlægges inden den frist af to måneder, der omhandles i Traktatens artikel 173, når forældelsen er blevet afbrudt ved, at skadelidte forud gør sit krav gældende over for vedkommende institution.
Da i det foreliggende tilfælde et sådant krav er blevet fremsat af sagsøgerens advokat den 10. februar 1971, er søgsmålet efter sagsøgtes opfattelse anlagt for sent og kan derfor ikke antages til realitetsbehandling, idet det ikke er anlagt inden fristens udløb.
Denne afvisningsgrund kan ikke tiltrædes; som De nemlig har udtalt i dommen af 14. juli 1967 (sagen Kampffmeyer, Rec. 1967, s. 337), sigter disse bestemmelser ikke mod at afkorte den femårige forældelse, men tilstræber tvært imod at give personer, der forud har fremsat et krav, som kan afbryde forældelsen, en yderligere frist til at anlægge deres erstatningssag.
III — Diskussion af realiteten
Vi kan nu gå over til at behandle søgsmålets realitet.
Under hensyn til hvad vi netop har anført, er det rimeligt at se bort fra den i 1967 foretagne ophævelse af kontrakten som hjælpeansat og indskrænke vor undersøgelse til den ene handling, der tilregnes Kommissionen, nemlig at have videregivet ugunstige oplysninger om Giordano til Domstolen og dermed have forhindret hans ansættelse ved denne institution.
For at gøre Kommissionen ansvarlig efter artikel 215, stk. 2, må følgende betingelser være opfyldt:
—
der må foreligge bevis for den omstændighed, som udløste skaden;
—
denne omstændighed må være retsstridig eller have karakter af en fejl;
—
der må være årsagsforbindelse mellem den omstændighed, som udløste skaden, og det påståede tab;
—
endelig må der foreligge en skade, der kan erstattes.
1. Den omstændighed, som udløste tabet, og årsagsforbindelsen
Hvad ligger der for det første i det faktum, som sagsøgeren mener at kunne støtte Kommissionens ansvar på?
Til støtte for sine argumenter har sagsøgeren fremlagt to dokumenter:
—
Det første er en ikke-underskrevet kopi af et notat (eller et udkast til et notat) udfærdiget den 29. november 1968 af Domstolens justitssekretær og bestemt til forelæggelse for dens præsident og øvrige medlemmer. Dette notat henviser til, at der den 2. oktober samme år var blevet opslået en stilling som italiensksproget administrator i biblioteks- og dokumentationsafdelingen ledig; det omtaler det ønske, som blev udtalt af Domstolen på dens administrative møde den 13. november, og hvorefter der skulle antages en midlertidigt ansat til at bestride denne stilling; det går ud på at informere Domstolen om Giordanos kandidatur og beskriver, for det tilfælde at denne kandidatur skulle blive taget til følge, de betingelser, hvorunder den pågældende ville kunne ansættes ved kontrakt som midlertidigt ansat for en periode af 6 måneder, der ville kunne betragtes som en prøvetid.
—
Det andet er kopien af et telegram af 6. december 1968 til sagsøgeren fra Domstolens administrationschef. Denne meddelelse omhandler de vanskeligheder, som ansættelsen af Giordano ville medføre som følge af »oplysninger indhentet i Bruxelles«.
Hvad kan man udlede af disse to dokumenter?
Notatet fra justitskontoret er et dokument af helt intern karakter, hvis eneste formål er at forelægge sagsøgerens kandidatur for Domstolen, som er en myndighed, der har beføjelse til at ansætte sit personale; det indeholdt helt klart ingen forpligtelse til at udnævne ham til den ledige stilling; en sådan forpligtelse ville i øvrigt savne enhver retsvirkning, eftersom kompetencen til at træffe beslutninger tilkommer præsidenten for Domstolen og dennes øvrige medlemmer og udøves i et administrativt møde.
Desuden indeholder referaterne af møder af denne art efter den 29. november 1968 ingen bemærkninger om dette notat, som synes at være forblevet i skitseform. Sagsøgeren har derfor absolut intet holdepunkt for at hævde, at han stod »lige for at blive ansat af Domstolen«. Hans ansøgning var blevet registreret af personaleafdelingen, men undersøgelsen af den var aldrig kommet ud over det forberedende stadium med indledende kontakter.
For så vidt angår telegrammet, som har karakter af en personlig meddelelse og ikke af et officielt aktstykke, kan man heraf kun udlede, at visse kontorer ved Domstolen på dette trin af undersøgelsen af hans kandidatur havde taget initiativet til at indhente oplysninger »i Bruxelles« — lad os herved forstå Kommissionen — om Giordano. Meddelelsens tekst præciserer imidlertid hverken oplysningernes art eller hos hvilken tjenestemand i Kommissionen, de blev indhentet.
Sagsøgte bekræfter for sin del, at Kommissionen ikke har været forelagt nogen anmodning om oplysninger og bestrider formelt at have stillet nogen som helst oplysning til rådighed. Ikke desto mindre er det muligt at opstille den hypotese, at en sådan anmodning kan være fremsat, utvivlsomt ad halvofficiel vej, og at de opnåede oplysninger har angået sagsøgerens arbejdsmåde og opførsel i tjenesten på den tid, da han var ansat i generaldirektoratet for transport; endelig at disse oplysninger ikke har været i hans favør.
Sagsøgerens påstande hviler altså på et usikkert grundlag, som efter vor opfattelse er klart utilstrækkeligt til at gøre Kommissionen ansvarlig. Selvom De skulle anse det for godtgjort, at ugunstige oplysninger er blevet videregivet til Domstolen, er eksistensen af en årsagssammenhæng mellem disse oplysninger og den kendsgerning, at sagsøgeren ikke er blevet ansat ved Domstolen, overhovedet ikke blevet bevist. Domstolen var på ingen måde bundet af sagsøgerens ansøgning; dens fulde valgfrihed bestod fortsat, og Giordano havde således intet krav på at besætte den ledige stilling.
2. Kommissionens ansvar
Allerede af disse grunde er vi tilbøjelige til at foreslå Dem at forkaste klagen, og det er derfor udelukkende på subsidiært plan, at vi vil undersøge det spørgsmål, om Kommissionens handlemåde skulle have været af en sådan karakter, at den ifalder ansvar på grundlag af Traktatens artikel 215, stk. 2, idet de af sagsøgeren anførte omstændigheder forudsættes bevist.
Giordano hævder, pa baggrund af italiensk ret, at Kommissionen ved til en eventuel arbejdsgiver — i det foreliggende tilfælde Domstolen — at have videregivet ugunstige oplysninger vedrørende kendsgerninger, som ikke kunne anses for uomtvistelige, har begået en krænkelse af den forpligtelse til korrekthed, som bør være fremherskende i arbejdsforhold.
Er denne regel, som angår det privatretlige forhold mellem en arbejdsgiver og en arbejdstager, at finde blandt de fælles retsprincipper i medlemsstaterne med hensyn til det offentliges ansvar uden for kontraktforhold?
Er den uanvendelig på en institution i De europæiske Fællesskaber i tilfælde af, at en af dens ansatte — eller tidligere ansatte — indgiver ansøgning om en ledig stilling i en anden institution?
En sammenlignende undersøgelse af tysk og fransk forvaltningsret tillader at svare benægtende på det første spørgsmål.
Ifølge Plow-Wiedows kommentar til tjenestemandsvedtægten i Forbundsrepublikken er alle forbundsstatens og delstaternes myndigheder omfattet af en forpligtelse til at være hinanden behjælpelige. De skal indbyrdes udveksle alle oplysninger på betingelse af, at den myndighed, som anmoder om disse, er kompetent i den sag, hvori de omtalte oplysninger er nødvendige for den.
Kun særlige lovbestemmelser, der påbyder hemmeligholdelse — f.eks. med hensyn til post- og skattevæsen — kan ophæve denne forpligtelse, som også gælder for meddelelse af oplysninger om tjenestemænds aktsamling. Den fortrolige karakter af denne aktsamling har kun til følge, at det kontor, som har den i sin besiddelse, skal undersøge, om kendskabet til de deri indeholdte aktstykker er nødvendig for den myndighed, som anmoder om at få oplysninger herom.
I tilfælde, hvor en tjenestemand skal forflyttes eller knyttes til en anden myndighed, skal hans aktsamling oversendes i sin helhed.
Den samme løsning burde efter vor opfattelse vælges, hvor en offentlig myndighed undersøger en ansøgning indsendt af en person, som tidligere har gjort tjeneste hos en anden myndighed.
I fransk forvaltningsret er en forvaltningsmyndigheds meddelelse af nøjagtige oplysninger i princippet ikke retstridige, medmindre det drejer sig om kendsgerninger, som er fortrolige, eller som ved lov er forbundet med tavshedspligt. Endvidere angår præjudikaterne udbredelse af oplysninger ikke til en anden myndighed, men til offentligheden eller til uvedkommende tredjemænd: således begår udenrigsministeren retsbrud, når han i en pressemeddelelse omtaler visse forhold i en tidligere diplomats aktsamling, og navnlig en straf, for hvilken der er givet amnesti (Conseil d'État, 28. november 1962, Udenrigsministeriet mod Roger Peyrefitte, Rec. 1962, s. 635).
For så vidt angår engelsk ret bestemmer denne, at en person under visse omstændigheder ansvarsfrit af hensyn til den offentlige interesse kan videregive oplysninger, endda af en sådan karakter, at de kan berøre en anden persons omdømme, medmindre det bevises, at videregivelsen skyldtes chikane. Således er meddelelser, som gives med henblik på at varetage en legitim interesse, beskyttet af begrebet »qualified privilege«. Dette er f.eks. tilfældet med svar på henvendelser om oplysninger angående eventuelle ansattes kvalifikationer (Principles of Scottish Private Law David Walker — bind II, Obligationsretten).
På samme måde mener vi ikke, at den kendsgerning, at en EF-institution videregiver oplysninger til en anden institution vedrørende en af dens tidligere ansattes tjenesteforhold, er utilstedeligt og kan medføre ansvar, når på den ene side disse oplysninger modsvarer en legitim interesse hos den spørgende institution i at indsamle alle nyttige udtalelser om en ansøger til en stilling inden for dens tjenesteområde, og når på den anden side de givne oplysninger ikke udspringer af chikane eller skadehensigt.
Den fortrolige karakter, som tillægges en tjenestemands aktsamling, modsvarer et ønske om beskyttelse mod indiskretioner i forhold til tredjemand; den vil ikke kunne påberåbes i forholdet mellem institutioner, når oplysninger om aktsamlingen eller enkelte dele heraf er motiveret med varetagelsen af en god ledelses interesser.
Juridisk set vil sagsøgerens argumentation derfor ikke kunne accepteres, når han ikke engang har forsøgt at bevise, at de givne oplysninger ikke vedrørte hans faglige kvalifikationer.
Der skulle endelig kun være tilbage at sige, at den skade, som sagsøgeren beklager sig over, ikke er bedre bevist end den kendsgerning, som skulle være årsagen hertil.
For Giordano skulle denne skade bestå i, at han ulovligt er blevet berøvet den løn, som han siden december 1968 ville have oppebåret hos Domstolen, dersom han var blevet ansat dér på dette tidspunkt.
Helt bortset fra, at retten til løn er knyttet til begrebet »udført arbejde«, hvilken betingelse ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde, er sagsøgeren ikke fremkommet med den mindste antydning af bevis for, at det, at han ikke blev ansat, skulle have forhindret ham i at udøve en eller anden lønnet beskæftigelse gennem mere end 4 år.
Hvad enten det derfor drejer sig om den skadevoldende kendsgerning, om spørgsmålet om Fællesskabets ansvar eller om, hvorvidt der foreligger et tab, som kan erstattes, kan vi kun foreslå,
—
at sagsøgte frifindes,
—
at hver part bærer sine omkostninger i henhold til artikel 70 i procesreglementet.
(
1
) – Oversat fra fransk.