62014CJ0104
DOMSTOLENS DOM (Ottende Afdeling)
26. februar 2015 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse — artikel 288, stk. 3, TEUF — bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner — direktiv 2000/35/EF — artikel 2, 3 og 6 — direktiv 2011/7/EU — artikel 2, 7 og 12 — en medlemsstats lovgivning, som til skade for statens kreditorer kan ændre renterne af en fordring, som ligger forud for disse direktiver«
I sag C-104/14,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) ved afgørelse af 28. november 2013, indgået til Domstolen den 5. marts 2014, i sagen:
Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali
mod
Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi, under tvangsakkord,
Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi,
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, A. Ó Caoimh, og dommerne E. Jarašiūnas (refererende dommer) og C.G. Fernlund,
generaladvokat: N. Wahl
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
—
Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi ved avvocati D. Santosuosso og G. Niccolini
—
den italienske regering ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato S. Fiorentino
—
Europa-Kommissionen ved G. Zavvos, som befuldmægtiget, bistået af avvocatessa A. Franchi,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, 3 og 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF af 29. juni 2000 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (EFT L 200, s. 35) samt af artikel 2, 7 og 12 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (EUT L 48, s. 1, og berigtigelse i EUT 2012 L 233, s. 3).
2
Anmodningen er blevet indgivet under en sag mellem på den ene side Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (landbrugs- fødevare- og skovbrugsministeren, herefter »Ministero«) og på den anden side Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl (foreningen af italienske landbrugsandelsforeninger), under tvangsakkord (herefter »Federconsorzi«), og Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi (retslig likvidation af aktiver overdraget til Federconsorzis kreditorer) vedrørende renterne på en fordring, som Federconsorzi har mod Ministero.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Direktiv 2000/35, der med virkning fra den 16. marts 2013 blev ophævet ved direktiv 2011/7, bestemte i artikel 1, at direktivet fandt anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner. Ifølge dets artikel 2 udgør »handelstransaktioner«»forretningsmæssige transaktioner mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder, som indebærer levering af varer eller tjenester mod vederlag«.
4
Artikel 3 i direktiv 2000/35 pålagde medlemsstaterne at sikre, at kreditor er berettiget til morarenter ved forsinket betaling, forudsat at han har opfyldt sine aftalemæssige og lovbestemte forpligtelser, og at han ikke har modtaget det skyldige beløb rettidigt, medmindre skyldneren ikke er ansvarlig for forsinkelsen. Denne artikel 3, stk. 3, havde følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne træffer bestemmelse om, at aftalen vedrørende betalingsdagen eller følgerne af forsinket betaling, der ikke er i overensstemmelse med stk. 1, litra b)-d), og stk. 2, enten ikke er bindende eller giver grundlag for krav om skadeserstatning, hvis aftalen, når alle sagens omstændigheder, herunder god handelspraksis og produktets art, tages i betragtning, er klart urimelig over for kreditor. Ved afgørelsen af, om en aftale er klart urimelig over for kreditor, tages der bl.a. hensyn til, om skyldneren har en objektiv grund til at fravige bestemmelserne i stk. 1, litra b)-d), og stk. 2. Hvis en sådan aftale fastslås at være klart urimelig, finder de lovbestemte vilkår anvendelse, medmindre de nationale domstole fastsætter andre og rimelige betingelser.«
5
Direktivets artikel 6 fastsatte:
»1.   Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv inden den 8. august 2002 […]
[...]
2.   Medlemsstaterne kan opretholde eller vedtage love og bestemmelser, der er gunstigere for kreditor end de love og bestemmelser, der er påkrævede for at efterkomme dette direktiv.
3.   Ved gennemførelsen af dette direktiv kan medlemsstaterne udelukke:
[...]
b)
aftaler, der er indgået inden den 8. august 2002 […]
[...]«
6
Hvad angår direktiv 2011/7 bestemmes følgende i dets artikel 1:
»1.   Formålet med dette direktiv er at bekæmpe forsinket betaling i handelstransaktioner med henblik på at sikre et velfungerende indre marked og derved fremme virksomhedernes, herunder navnlig de små og mellemstore virksomheders, konkurrenceevne.
2.   Dette direktiv finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner.
[...]«
7
Definitionen af »handelstransaktioner« i artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/7 er identisk med den, der tidligere blev anvendt i direktiv 2000/35.
8
Artikel 7 i direktiv 2011/7 fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne træffer bestemmelse om, at et kontraktvilkår eller en handelspraksis vedrørende betalingsdagen eller betalingsfristen, morarentesatsen eller kompensation for inddrivelsesomkostningerne enten ikke er bindende eller giver grundlag for krav om skadeserstatning, hvis vilkåret er klart urimeligt over for kreditor.
Ved afgørelsen af, om et kontraktvilkår eller en handelspraksis er klart urimelig(t) over for kreditor i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i første afsnit, tages der hensyn til alle sagens omstændigheder, herunder:
a)
enhver klar afvigelse fra god handelspraksis i strid med god tro og redelig handlemåde
b)
produktets eller tjenesteydelsens art samt
c)
om skyldneren har en objektiv grund til at fravige den lovbestemte rente for forsinket betaling, betalingsfristen i artikel 3, stk. 5, artikel 4, stk. 3, litra a), artikel 4, stk. 4, og artikel 4, stk. 6, eller det faste beløb i artikel 6, stk. 1.
2.   For så vidt angår stk. 1 anses et kontraktvilkår eller en handelspraksis, som udelukker morarenter ved forsinket betaling, for at være klart urimelig(t).
3.   For så vidt angår stk. 1 formodes et kontraktvilkår eller en handelspraksis, som udelukker kompensation for inddrivelsesomkostninger, jf. artikel 6, at være klart urimelig(t).
[...]«
9
Direktivets artikel 12 bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme artikel 1-8 og 10 senest den 16. marts 2013 [...]
[...]
3.   Medlemsstaterne kan opretholde eller vedtage love og bestemmelser, der er gunstigere for kreditor end de love og bestemmelser, der er påkrævet for at efterkomme dette direktiv.
4.   Ved gennemførelsen af dette direktiv afgør medlemsstaterne, om de vil udelukke aftaler, der er indgået inden den 16. marts 2013.«
Italiensk ret
10
I kølvandet på Anden Verdenskrig indførte de italienske myndigheder en central forvaltning af forsyning af korn og andre landbrugsfødevarer, reguleret ved decreto legislativo n. 169 – Assunzione a carico dello Stato dell’onere risultante dalle importazioni di cereali derivati e prodotti comunque destinati alla pani-pastificazione a decorrere dalla campagna cerealicola 1946-47 (lovdekret nr. 169 om statens overtagelse af forpligtelserne, der følger af import af korn, derivater og andre produkter bestemt til brødfremstilling og fremstilling af pastaprodukter fra og med kornproduktionsåret 1946-47) af 23. januar 1948 og efterfølgende ved legge n. 1294 – Acquisti dall’estero per conto dello Stato di materie prime, prodotti alimentari ed altri prodotti essenziali (lov nr. 1294 om køb i udlandet på statens vegne af råvarer, fødevarer og andre væsentlige produkter) af 22. december 1957 (GURI nr. 9 af 13.1.1958).
11
Inden for denne lovgivningsmæssige ramme blev forvaltningen af den obligatoriske oplagring af disse fødevarer overdraget til de bestående landbrugsorganisationer, der var oprettet som andelsselskaber i hver enkelt provins. Federconsorzi var den på nationalt niveau oprettede organisation, der skulle samle samtlige de andelsforeninger, der af staten var blevet pålagt at sikre forsyningen af fødevarer, og var forpligtet til årligt at aflægge rapport om forvaltningen heraf til staten, som herefter godtgjorde deres udgifter.
12
Landbrugsandelsforeningerne blev omdannet ved legge n. 410 – Nuovo ordinamento dei consorzi agrari (lov nr. 410 om nye regler for landbrugsandelsforeninger) af 28. oktober 1999 (GURI nr. 265 af 11.11.1999), hvorved Federconsorzi blev opløst og taget under tvangsakkordbehandling. De udestående fordringer er genstand for denne lovs artikel 8, stk. 1, hvoraf følgende fremgår:
»Fordringer, der hidrører fra forvaltningen af den obligatoriske oplagring af nationale landbrugsprodukter, forestået af landbrugsandelsforeningerne for statens regning og i dens interesse, og som disse landbrugsandelsforeninger er indehavere af på tidspunktet for denne lovs ikrafttræden, således som de fremgår af de indberetninger, der er godkendt ved land- og skovbrugsministerens endelige og eksigible dekreter og registreret ved Corte dei conti [(revisionsretten)], samt udgifter og forfaldne renter, beregnet fra tidspunktet for det respektive regnskabs afslutning, som er fastsat i samme dekreter, indtil den 31. december 1997, anses for indfriet ved tildelingen af statsobligationer til andelsforeningerne af ministeren for statens finanser, budget og økonomisk planlægning.«
13
Denne artikel blev ændret ved legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001) (lov nr. 388 om bestemmelser vedrørende det årlige og flerårlige statslige budget (finansloven af 2001) af 23. december 2000 (det almindelige tillæg til GURI nr. 302 af 29.12.2000), hvis artikel 130 bestemmer følgende:
»[...]
b)
til artikel 8, første afsnit, in fine, indsættes det følgende afsnit: »De i første afsnit omhandlede renter beregnes: indtil den 31. december 1995 på grundlag af diskontoen med tillæg af 4,4 procentpoint, og med årlig rentetilskrivning for årene 1996 og 1997 alene på grundlag af de lovbestemte rentesatser.«
[...]«
14
Vedtaget efter at hovedsagen blev anlagt ved Corte suprema di cassazione (kassationsretten) fastsætter artikel 12 i decreto-legge n. 16 – Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento (lovdekret nr. 16 om hastebestemmelser vedrørende skattemæssig forenkling, effektivitet og skærpelse af overvågningsprocedurerne) af 2. marts 2012 (GURI nr. 52 af 2.3.2012, herefter »lovdekret nr. 16/2012«), med ændringer ophøjet til lov ved lov nr. 44 af 26. april 2012 (det almindelige tillæg til GURI nr. 99 af 28.4.2012), følgende:
»Andre fordringer, der hidrører fra forvaltningen af den obligatoriske oplagring af nationale landbrugsprodukter, forestået af landbrugsandelsforeningerne for statens regning og i dens interesse, og som disse landbrugsandelsforeninger er indehavere af, end dem, der er indfriet i overensstemmelse med artikel 8, stk. 1, i lov nr. 410 af 28. oktober 1999, som ændret ved artikel 130 i lov nr. 388 af 23. december 2000, således som de fremgår af de indberetninger, der er godkendt ved land- og skovbrugsministerens endelige og eksigible dekreter og registreret ved Corte dei conti, og som vil blive indfriet over for de personer, der afleder deres ret herfra, samt udgifter og forfaldne renter, beregnet fra tidspunktet for det respektive regnskabs afslutning, som er fastsat i samme dekreter, pålægges renter indtil den 31. december 1995 på grundlag af diskontoen med tillæg af 4,4 procentpoint, med årlig rentetilskrivning, og for den efterfølgende periode alene på grundlag af de lovbestemte rentesatser.«
15
Direktiv 2000/35 blev i øvrigt gennemført i italiensk ret ved decreto legislativo n. 231 – Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali (lovdekret nr. 231 om gennemførelse af direktiv 2000/35/EF om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner) af 9. oktober 2002 (GURI nr. 249 af 23.10.2002), som i artikel 11 bestemmer, at dets bestemmelser ikke finder anvendelse på aftaler, der er indgået inden den 8. august 2002.
16
Decreto legislativo n. 192 – Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11 novembre 2011, n. 180 (lovdekret nr. 192 om ændring af lovdekret nr. 231 af 9.10.2002, for fuldstændig gennemførelse af direktiv 2011/7/EU om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner, i medfør af artikel 10, stk. 1, i lov nr. 180 af 11.11.2011) af 9. november 2012 (GURI nr. 267 af 15.11.2012) gennemførte direktiv 2011/7. Det bestemmes i artikel 3 heri, at dets bestemmelser finder anvendelse på transaktioner, der er indgået fra og med den 1. januar 2013.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
17
Ved dom af 22. november 2004 fastsatte Corte d’appello di Roma (appelretten i Rom) beløbet til 511878997,39 EUR for fordringen, der indehaves af Federconsorzi, som erhverver af fordringerne tilhørende de 58 regionale landbrugsandelsforeninger, mod Ministero for de af disse afholdte udgifter indtil 1967 i forbindelse med forvaltningen af den obligatoriske oplagring. I beregningen af dette beløb afviste retten anvendelsen af artikel 8, stk. 1, i lov nr. 410 af 28. oktober 1999 ved at fastslå, at denne bestemmelse alene tilsigtede at afslutte de verserende retssager med landbrugsandelsforeningerne, og ikke fandt anvendelse på andre personer, som erhververe af de af disse andelsforeninger tilhørende fordringer. Retten pålagde renter fra den 31. januar 1982, datoen for nævnte fordrings fastlæggelse, foretog modregning i de to parters gensidige fordringer fra den 4. juli 1991 og beregnede de påløbne renter af restbeløbet med halvårlig rentetilskrivning for perioden fra den 5. juli 1991 til 30. juni 2004, hvilket samlet skulle tillægges renter indtil effektiv betaling.
18
Denne dom blev ophævet ved dom afsagt af Corte suprema di cassazione den 13. december 2007, der hjemviste sagen til Corte d’appello di Roma, som ved dom af 14. oktober 2011 på ny fastslog, at Ministeros gæld pr. den 30. juni 2004 beløb sig til 551878997,39 EUR med tillæg af yderligere renter svarende til diskontoen tillagt 4,4 procentpoint med halvårlig rentetilskrivning fra den 1. juli 2004 og indtil effektiv betaling. Retten bemærkede bl.a., at der mellem staten og Federconsorzi forelå en lovbestemt bemyndigelse, der havde til formål at uddelegere kompetencen til at sikre forsyningen af landbrugsfødevarer, som blev udøvet med fuld forvaltningsmæssig og økonomisk uafhængighed, samt en forpligtelse til årligt at aflægge regnskab og ret til godtgørelse af udgifter.
19
Ministero iværksatte kassationsanke til prøvelse af sidstnævnte dom med anbringende om bl.a. tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, i lov nr. 410 af 28. oktober 1999.
20
Under retssagen har kurator i Federconsorzi bl.a. gjort gældende, at artikel 12, stk. 6, i lovdekret nr. 16/2012, der er vedtaget efter anlæggelsen af sagen, og som Ministero har krævet anvendelsen af, var uforenelig med direktiv 2000/35 og 2011/7. Kurator har i denne henseende fremhævet, at den italienske stat ved denne retsakt, der er vedtaget efter disse direktiver, ikke alene har pålagt sin kreditor en nedsættelse af de skyldte morarenter for forsinket betaling indtil 1995 ved at foretage en årlig tilskrivning af nævnte renter i stedet for en halvårlig tilskrivning af disse, men også ved anvendelse af alene den lovbestemte rente fra 1995, skønt nævnte direktiver ifølge kurator er til hinder for, at den nationale lovgiver intervenerer for at udelukke en af statens kreditorers ret til morarenter for forsinket betaling for allerede eksisterende fordringer, herunder fordringer hidrørende fra forhold, der er opstået før den 8. august 2002 eller den 16. marts 2013.
21
Ministero har nedlagt påstand om, at direktiv 2000/35 og lovdekret nr. 231 af 9. oktober 2002 ikke finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, dels fordi der mellem parterne ikke foreligger en handelstransaktion, men et offentligretligt forhold, dels fordi dette direktiv og dette lovdekret ikke finder anvendelse på aftaler, der er indgået inden den 8. august 2002.
22
Corte suprema di cassazione har indledningsvis anført, at artikel 12, stk. 6, i lovdekret nr. 16/2012 finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, eftersom den anvendelige rentesats og renters rente, på tidspunktet for dette lovdekrets ikrafttræden, ikke var genstand for en retskraftig afgørelse.
23
Den forelæggende ret har for det første bemærket, at det ikke kan udelukkes, at den lovbestemte bemyndigelse, der forelå mellem landsbrugsandelsforeningerne og staten, til forvaltning af den obligatoriske oplagring, udgør en handelstransaktion som omhandlet i direktiv 2000/35 og 2011/7.
24
Den har for det andet anført, at Federconsorzis kurators påstand, ifølge hvilken disse direktiver ikke tillader vedtagelse af bestemmelser, der finder anvendelse på forhold, der er opstået før den 8. august 2002 eller den 16. marts 2013, og som udelukker morarenter ved forsinket betaling, ikke er åbenbart ubegrundet. Retten er derfor af den opfattelse, at det er nødvendigt at vurdere, om artikel 12, stk. 6, i lovdekret nr. 16/2012 er forenelig med EU-rettens bestemmelser.
25
Under disse omstændigheder har Corte suprema di cassazione besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er det lovbestemte bemyndigelsesforhold mellem staten og landbrugskonsortierne (der lå til grund for det tilgodehavende, som efterfølgende blev overdraget fra konsortierne til Federconsorzi og endelig til sidstnævntes kreditorer inden for rammerne af en konkursbehandling) vedrørende forsyning og distribution af landbrugsfødevarer i medfør af lovdekret nr. [169 af 23. januar 1948] og lov nr. [1294 af 22. december 1957] omfattet af begrebet »handelstransaktion« som defineret i artikel 2 i direktiv 2000/35[…] og artikel 2 i direktiv 2011/7[…]?
2)
Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, indebærer pligten til at gennemføre direktiv 2000/35[…] (artikel 6, stk. 2) og 2011/7[…] (artikel 12, stk. 3), med mulighed for fortsat at lade gunstigere bestemmelser være i kraft, da en forpligtelse til ikke at forringe eller ligefrem udelukke den morarentesats, der finder anvendelse på forhold, som allerede var i kraft på tidspunktet for direktivernes ikrafttræden?
3)
Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, skal forpligtelsen til ikke at forringe den morarentesats, der finder anvendelse på forhold, som allerede var i kraft, da antages at være gældende med hensyn til en ensartet regulering af renter, som indtil et bestemt tidspunkt (i den foreliggende sag fra den 31.1.1982 til den 31.12.1995) anerkender en beregning på grundlag af en anden rentesats end den lovbestemte og en rentetilskrivning, om end årlig og ikke halvårlig som krævet af kreditoren, og der efter dette tidspunkt kun tillades betaling af renter efter den lovbestemte rentesats i kraft af bestemmelser, som henset til omstændighederne i den verserende tvist […] ikke nødvendigvis er ugunstige for kreditoren?
4)
Indebærer pligten til at gennemføre direktiv 2000/35[…] (artikel 6) og 2011/7[…] (artikel 12) – for så vidt angår den del, hvor direktiverne med hensyn til forbuddet mod misbrug af aftalefriheden til skade for kreditoren i henholdsvis artikel 3, stk. 3, og artikel 7 fastlægger, at urimelige kontraktvilkår eller handelspraksisser er uden virkning – et forbud for staten mod at gribe ind ved at vedtage bestemmelser, som med henvisning til forhold, som staten har indgået, og som var i kraft på tidspunktet for direktivernes ikrafttræden, udelukker en tilskrivning af morarenter?
5)
Hvis det fjerde spørgsmål besvares bekræftende, er forpligtelsen til ikke at gribe ind i forhold, som var i kraft, og som staten har indgået, ved at vedtage en bestemmelse om udelukkelse af morarenter da gældende med hensyn til en ensartet regulering af renter, som indtil et bestemt tidspunkt (i den foreliggende sag fra den 31.1.1982 til den 31.12.1995) anerkender en beregning på grundlag af en anden rentesats end den lovbestemte og en rentetilskrivning, om end årlig og ikke halvårlig som krævet af kreditoren, og der efter dette tidspunkt kun tillades betaling af renter efter den lovbestemte rentesats i kraft af bestemmelser, som henset til omstændighederne i den verserende tvist […] ikke nødvendigvis er ugunstige for kreditoren?«
Om de præjudicielle spørgsmål
26
Det skal indledningsvis bemærkes, at lovdekret nr. 16/2012 blev vedtaget, mens direktiv 2000/35 stadig var i kraft, efter vedtagelsen og ikrafttrædelsen af direktiv 2011/7, men før udløbet af fristen for gennemførelse af sidstnævnte.
27
Som det i øvrigt fremgår af denne doms præmis 15 og 16, har Den Italienske Republik gjort brug af den mulighed, som er tillagt medlemsstaterne i artikel 6, stk. 3, litra b), i direktiv 2000/35, for ved gennemførelsen af direktivet i national ret at udelukke aftaler indgået inden den 8. august 2002, og efter vedtagelsen af lovdekret nr. 16/2012 har denne ligeledes udnyttet den mulighed, der er fastsat i artikel 12, stk. 4, i direktiv 2011/7, til at udelukke aftaler indgået inden den 16. marts 2013.
28
Det fremgår imidlertid af forelæggelsesafgørelsen, at den i hovedsagen omhandlede fordring er opstået i forbindelse med, hvad den forelæggende ret har kvalificeret som en lovbestemt bemyndigelse, der indtil 1967 forelå mellem den italienske stat og landbrugsandelsforeningerne, idet denne fordring er et resultat af overdragelsen af fordringer hidrørende fra de af disse andelsforeninger afholdte udgifter før denne dato for statens regning og i dens interesse i forbindelse med nævnte bemyndigelse.
29
Den forelæggende ret ønsker ikke desto mindre oplyst, om det følger af forpligtelsen til at gennemføre direktiverne 2000/35 og 2011/7, og af artikel 3, stk. 3, og artikel 6 i det første af disse direktiver, samt af artikel 7 og 12 i det andet, at Den Italienske Republik ikke gyldigt kunne vedtage bestemmelserne i lovdekret nr. 16/2012, ophøjet til lov, som kan ændre renterne på fordringen tilhørende Federconsorzi til skade for sidstnævnte.
30
På denne baggrund må det fastslås, at den forelæggende ret med det andet til femte spørgsmål, der behandles samlet og først, ønsker oplyst, om artikel 288, stk. 3, TEUF og artikel 3, stk. 3, og artikel 6 i direktiv 2000/35 samt artikel 7 og 12 i direktiv 2011/7 skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat, som har gjort brug af den mulighed, der er fastsat i artikel 6, stk. 3, litra b), i det første af disse direktiver, i den periode, der er fastsat for gennemførelse af det andet af direktiverne, vedtager lovbestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, som til skade for en af statens kreditorer kan ændre renterne af en fordring, der følger af opfyldelsen af en aftale, der er indgået inden den 8. august 2002.
31
I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at muligheden for en medlemsstat for ved gennemførelsen af direktiv 2000/35 at udelukke de aftaler, der er indgået inden den 8. august 2002, således som Den Italienske Republik med vedtagelsen af artikel 11 i lovdekret nr. 231 af 9. oktober 2002 har gjort, udtrykkeligt er fastsat i dette direktivs artikel 6, stk. 3, litra b), og som konsekvens, når den tages i brug, har, at samtlige direktivets bestemmelser gøres uanvendelige ratione temporis på disse aftaler.
32
I øvrigt kan ændringen til skade for en af statens kreditorer ved en retsakt, som vedtages i den periode, der er fastsat for gennemførelse af direktiv 2011/7, af renterne af en fordring, der følger af opfyldelsen af en aftale, der er indgået inden den 16. marts 2013, under ingen omstændigheder anses for at kunne bringe virkeliggørelsen af det ved direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare (jf. dom Inter-Environnement Wallonie, C-129/96, EU:C:1997:628, præmis 45), eftersom direktivets artikel 12, stk. 4, giver medlemsstaterne mulighed for at udelukke aftaler, der er indgået inden denne dato, og at den pågældende medlemsstat derfor kunne have overvejet at gøre brug af denne mulighed.
33
Det kan således hverken følge af forpligtelsen til at gennemføre direktiv 2011/7 eller udledes af nævnte direktivs artikel 12, stk. 3, der gør det muligt for medlemsstaterne at opretholde eller vedtage love og bestemmelser, der er gunstigere for kreditor end de love og bestemmelser, der er påkrævet for at efterkomme direktivet, eller af samme direktivs artikel 7 vedrørende urimelige aftaler, vilkår og handelspraksisser, at en medlemsstat, som har gjort brug af den mulighed, der er beskrevet i artikel 6, stk. 3, litra b), i direktiv 2000/35, ikke til skade for en af statens kreditorer, i den periode, der er fastsat for gennemførelse af direktiv 2011/7, kan ændre renterne af en fordring, der følger af opfyldelsen af en aftale, der er indgået inden den 8. august 2002, dog med forbehold af de retsmidler, der eventuelt måtte findes i national ret imod en sådan ændring.
34
Forudsat at det forhold, der i hovedsagen bestod mellem den italienske stat og landbrugsandelsforeningerne, således kan kvalificeres som en »handelstransaktion« som omhandlet i artikel 2 i direktiv 2011/7 og følgelig kan falde ind under dette direktivs materielle anvendelsesområde, var dette sidstnævnte under ingen omstændigheder til hinder for vedtagelsen af bestemmelserne i lovdekret nr. 16/2012.
35
Henset til disse betragtninger skal det andet til femte spørgsmål besvares med, at artikel 288, stk. 3, TEUF og artikel 3, stk. 3, og artikel 6 i direktiv 2000/35 samt artikel 7 og 12 i direktiv 2011/7 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat, som har gjort brug af den mulighed, der er fastsat i artikel 6, stk. 3, litra b), i det første af disse direktiver, i den periode, der er fastsat for gennemførelse af det andet af direktiverne, vedtager lovbestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, som til skade for en af statens kreditorer kan ændre renterne af en fordring, der følger af opfyldelsen af en aftale, der er indgået inden den 8. august 2002.
36
Henset til besvarelsen af det andet til femte spørgsmål er det ufornødent at besvare det første spørgsmål.
Sagens omkostninger
37
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:
Artikel 288, stk. 3, TEUF og artikel 3, stk. 3, og artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF af 29. juni 2000 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner samt artikel 7 og 12 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat, som har gjort brug af den mulighed, der er fastsat i artikel 6, stk. 3, litra b), i det første af disse direktiver, i den periode, der er fastsat for gennemførelse af det andet af direktiverne, vedtager lovbestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, som til skade for en af statens kreditorer kan ændre renterne af en fordring, der følger af opfyldelsen af en aftale, der er indgået inden den 8. august 2002.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.