ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
4 септември 2025 година(*)
„ Преюдициално запитване — Член 53, параграф 2 и член 94, буква в) от Процедурния правилник на Съда — Изискване за посочване на причините, поради които е необходим отговор на Съда — Липса на достатъчно точни сведения — Явна недопустимост “
По дело C‑625/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Софийски районен съд (България) с акт от 24 септември 2024 г., постъпил в Съда на 25 септември 2024 г., в рамките на производство по дело
„Клеймкомпас“ ЕООД,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: A. Kumin, председател на състава, F. Biltgen (докладчик), председател на първи състав, и I. Ziemele, съдия,
генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 5, 7 и 28 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1).
2        Запитването е отправено в рамките на производство, образувано по искане на „Клеймкомпас“ ЕООД, дружество, учредено съгласно българското право, за издаване на заповед за изпълнение срещу Wizz Air Hungary Zrt, дружество, учредено съгласно унгарското право, за сума, съответстваща на обезщетението, дължимо на пътник за претърпените вреди вследствие на закъснението на полет.
Правна уредба
Правото на Съюза
Процедурен правилник на Съда
3        Член 94 от Процедурния правилник на Съда гласи:
„Освен отправените до Съда преюдициални въпроси преюдициалното запитване:
a)      съдържа кратко изложение на предмета на спора и на релевантните факти, така както са установени от запитващата юрисдикция, или поне изложение на фактите, на които се основават въпросите;
б)      възпроизвежда съдържанието на приложимите в случая национални разпоредби и ако е необходимо — релевантната национална съдебна практика;
в)      излага причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването или валидността на някои разпоредби на правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо в главното производство“.
Регламент № 1215/2012
4        Член 5, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 има следния текст:
„Срещу лица, които имат местоживеене в държава членка, могат да бъдат предявявани искове в съдилищата на друга държава членка само при съблюдаване на правилата, установени в раздели 2—7 от настоящата глава“.
5        Член 7 от този регламент гласи:
„Срещу лице, които има местоживеене в държава членка, могат да бъдат предявявани искове в друга държава членка:
1)      a)      по дела, свързани с договор — в съдилищата по мястото на изпълнение на въпросното задължение;
[…]
[…]
5)      по отношение на спорове, произтичащи от дейността на клон, агенция или друг вид представителство — в съдилищата на мястото, където се намира клонът, агенцията или представителството;
[…]“.
6        Съгласно член 28, параграфи 1 и 2 от посочения регламент:
„1.      Когато срещу ответник с местоживеене в държава членка е предявен иск в съд на друга държава членка и той не се яви, съдът служебно прогласява, че не е компетентен, освен в случаите, когато компетентността му произтича от разпоредбите на настоящия регламент.
2.      Съдът спира разглеждането на делото дотогава, докато не бъде доказано, че ответникът е могъл да получи документа за образуване на производството или равностоен документ в достатъчен срок, който да му позволи да организира защитата си, или че са били предприети всички необходими стъпки за тази цел“.
Българското право
7        Гражданският процесуален кодекс (ДВ, бр. 59 от 20 юли 2007 г.), в редакцията си, приложима към спора в главното производство, предвижда в член 3, озаглавен „Добросъвестност“:
„Участващите в съдебните производства лица и техните представители под страх от отговорност за вреди са длъжни да упражняват предоставените им процесуални права добросъвестно и съобразно добрите нрави. Те са длъжни да изнасят пред съда само истината“.
8        Член 232 („Оттегляне на иска“) от Гражданския процесуален кодекс в редакцията му, приложима към спора в главното производство, предвижда:
„Ищецът може да оттегли исковата си молба без съгласието на ответника до приключване на първото заседание по делото. Ако ищецът предяви отново същия иск, той може да използва събраните доказателства в новото дело само ако за тяхното повторно събиране има трудно преодолима пречка“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
9        От акта за преюдициално запитване е видно, че Клеймкомпас е подало в Софийски районен съд (България), който е запитващата юрисдикция, заявление за издаване на заповед за изпълнение срещу Wizz Air Hungary, дружество със седалище в Унгария, което има клон в София (България). Това заявление се отнася до сума, съответстваща на обезщетението, дължимо на пътник на полет с голямо закъснение, който е прехвърлил вземането си на Клеймкомпас.
10      Запитващата юрисдикция уточнява, че заповедното производство е едностранно до издаването на заповедта.
11      Тази юрисдикция си задава въпроси относно възможността държавите членки да налагат ограничения на предвидената в член 7 от Регламент № 1215/2012 международна компетентност, относно прилагането на правилата на международната компетентност към производството за издаване на заповед за изпълнение и относно тълкуването на понятието „клон, агенция или друг вид представителство“, посочено в член 7, точка 5 от Регламент № 1215/2012.
12      При тези обстоятелства Софийски районен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Следва ли чл. 7, т. 1, б. „а“ и т. 5 във връзка с чл. 5, пар. 1 от [Регламент № 1215/2012] да се тълкува в смисъл, че предвижда императивни правила относно компетентността на съдилищата на държавите [членки] в рамките на [Европейския съюз], които не могат да бъдат изключени [с] национални законодателни разпоредби за специфични видове облекчени производства, за които се предвиждат и специални предпоставки за компетентността на националните съдилища?
2)      Независимо от отговора на първия въпрос, следва ли чл. 7, т. 5 от [Регламент № 1215/2012], тълкуван съобразно решение от 11 април 2019 г. по дело C‑464/18, Ryanair DAC, да се тълкува в смисъл, че понятието „клон, агенция или друг вид представителство“ е автономно понятие на правото на Съюза, и ако е така — какъв е неговият смисъл по отношение на изискването за сключване на договор в рамките на дейност на представителството?
3)      Ако отговорът на първия въпрос е отрицателен — че посочените правила не са императивни, а на първата част от втория въпрос — положителен, следва ли чл. 7, т. 5 от [Регламент № 1215/2012], тълкуван съобразно решение от 13 ноември 1990 г. по дело C‑106/89, Marleasing, да се тълкува в смисъл, че национални правни разпоредби, които предвиждат компетентност, основана на наличие на „място на (стопанска) дейност“ в определена държава, следва да се тълкуват по отношение на този термин в съответствие с тълкуването на понятието „клон, агенция или представителство“, дадено от Съда на Европейския съюз?
4)      Следва ли чл. 7, т. 5 от [Регламент № 1215/2012] да се тълкува в смисъл, че за целите на определяне на компетентност по искове, предявени срещу клон, агенция или представителство, урежда не само разпределението на съдебната компетентност между държавите в Европейския съюз, но и разпределението на местната компетентност между съдилищата на всяка отделна държава?
5)      Следва ли чл. 28, пар. 1 от [Регламент № 1215/2012], тълкуван съобразно указанията, дадени в решение от 9 септември 2021 г. по съединени дела C-208/20 и C‑256/20, Топлофикация София, да се тълкува в смисъл, че не допуска в едностранни национални производства като тези за издаване на заповед за изпълнение, в които ответната страна се конституира след издаване на правораздавателния акт на съда, съдът да определя компетентността си едва след опит за връчване на съдебен акт на ответника?“.
Събития, настъпили след отправяне на преюдициалното запитване
13      Тъй като въпросите, поставени от запитващата юрисдикция по настоящото дело, са идентични с поставените от същата юрисдикция по дело C‑430/24, с решение от 22 октомври 2024 г. председателят на Съда спира настоящото производство до постановяване на съдебния акт, с който се слага край на производството по дело C‑430/24.
14      С определение от 5 ноември 2024 г. запитващата юрисдикция уведомява Съда, че оттегля преюдициалното си запитване по дело C‑430/24. С определение на председателя на Съда от 7 януари 2025 г., Баджанова (C‑430/24, непубликувано, EU:C:2025:25), това дело е заличено от регистъра на Съда.
15      С акт от 19 декември 2024 г. Клеймкомпас иска от запитващата юрисдикция да прекрати главното производство, тъй като оттегля искането си.
16      На отправеното му от запитващата юрисдикция искане относно мотивите за оттеглянето заявителят в главното производство отговаря, че съгласно приложимото национално процесуално право изявлението за оттегляне не се нуждае от никакви мотиви.
17      Тъй като счита, че поведението на заявителя в главното производство може да се квалифицира като злоупотреба с право, с акт от 15 януари 2025 г. запитващата юрисдикция поставя на Съда два допълнителни преюдициални въпроса, като това преюдициално запитване е заведено в секретариата на Съда под номер C‑19/25. В рамките на това запитване запитващата юрисдикция уточнява, че отговорът на Съда е релевантен не само за настоящото дело, но и за множество други подобни дела, с които тя редовно е сезирана.
18      В отговор на искане за разяснения, отправено от председателя на Съда на 7 февруари 2025 г., с определение от 11 февруари 2025 г. запитващата юрисдикция потвърждава оттеглянето на заявлението на Клеймкомпас и уточнява, че все още не е прекратила делото по главното производство поради поставените по дело C‑19/25 преюдициални въпроси.
По допустимостта на преюдициалното запитване
19      Съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник, когато преюдициално запитване е явно недопустимо, Съдът може във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат и без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение.
20      Тази разпоредба следва да се приложи по настоящото дело.
21      Съгласно постоянната съдебна практика въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, които са им необходими за решаването на висящия пред тях спор (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 44 и цитираната съдебна практика).
22      Видно от самия текст на член 267 ДФЕС, отправеното преюдициално запитване трябва да е „необходимо“, за да може запитващата юрисдикция да постанови „нейното решение“ по образуваното пред нея дело (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 45 и цитираната съдебна практика).
23      Действително съгласно постоянната съдебна практика Съдът трябва да може в най-голяма степен да разчита на преценката на националния съд по отношение на това доколко отправените до него въпроси са необходими. При все това Съдът трябва да има възможност да прави всяка присъща на изпълнението на собствените му функции преценка, по-специално за да провери допустимостта на отправеното до него преюдициално запитване, като при използването на възможностите, предоставени от член 267 ДФЕС, националният съд трябва да отчита ролята на Съда в тази област (решение от 22 юни 2023 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за връщане), C‑711/21 и C‑712/21, EU:C:2023:503, т. 31).
24      След като актът за преюдициално запитване е основание за това производство, в самия акт националната юрисдикция трябва ясно да посочи фактическата обстановка и правната уредба в основата на спора в главното производство и да даде необходимите обяснения за причините да избере разпоредбите от правото на Съюза, които иска да бъдат тълкувани, както и за връзката, която прави между тези разпоредби и приложимото към спора, с който е сезирана, национално законодателство (вж. в този смисъл по-специално решение от 4 юни 2020 г., C. F. (Данъчна ревизия), C‑430/19, EU:C:2020:429, т. 23 и цитираната съдебна практика).
25      В това отношение е важно да се подчертае също, че съдържащата се в актовете за преюдициално запитване информация трябва да позволи, от една страна, на Съда да даде полезен отговор на поставените от националната юрисдикция въпроси, а от друга, на правителствата на държавите членки и на другите заинтересовани субекти да упражнят правото си по член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз да представят становища. Съдът трябва да следи това право да се зачита, предвид факта че съгласно тази разпоредба на заинтересованите субекти се съобщават само актовете за преюдициално запитване (вж. в този смисъл решение от 2 септември 2021 г., Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, т. 134 и цитираната съдебна практика).
26      Тези кумулативни изисквания към съдържанието на преюдициалното запитване са посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник, с който запитващата юрисдикция би следвало да е запозната в рамките на въведеното от член 267 ДФЕС сътрудничество и с който тя следва неотклонно да се съобразява (определение от 3 юли 2014 г., Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, т. 21, и решение от 9 септември 2021 г., Топлофикация София и др., C‑208/20 и C‑256/20, EU:C:2021:719, т. 20 и цитираната съдебна практика). Освен това те са припомнени в точки 13, 15 и 16 от Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (OВ C 380, 2019 г., стр. 1), като понастоящем се съдържат в точки 13, 15 и 16 от Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (ОВ C, C/2024/6008).
27      В случая актът за преюдициално запитване очевидно не отговаря на изискванията на член 94, буква в) от Процедурния правилник, тъй като не позволява на Съда да прецени доколко отговорът на поставените въпроси е необходим, за да може запитващата юрисдикция да постанови решението си.
28      Запитващата юрисдикция счита, че спорът в главното производство все още е висящ, тъй като е решила да спре производството до постановяването на решение на Съда по дело C‑19/25, което по същество се отнася до тълкуването на член 267 ДФЕС и на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с хипотезата на оттегляне на искането за образуване на производство след отправяне на преюдициално запитване, както и до условията за претегляне на интересите, които следва да намерят приложение в такъв случай, с оглед на забраната за злоупотреба с право, предвидена в националното право.
29      От една страна, с определение от същата дата обаче Съдът обявява преюдициалното запитване по дело C‑19/25 за явно недопустимо.
30      От друга страна, запитващата юрисдикция не е предоставила на Съда необходимите данни, които дават възможност да се прецени дали производството по издаване на заповед за изпълнение, което представлява главното производство, продължава да съществува, ако тази юрисдикция квалифицира оттеглянето на искането на заявителя в главното производство като злоупотреба с право.
31      Както следва от цитираната от запитващата юрисдикция национална правна уредба, ако се приеме, че страна в производството в частност е упражнила недобросъвестно процесуалните си права, което поведение представлява злоупотреба с право, би била ангажирана гражданската ѝ отговорност.
32      Така се оказва, че дори националната юрисдикция да остане формално сезирана със спор, този спор би се отнасял до евентуалното ангажиране на гражданската отговорност на заявителя в главното производство вследствие на оттегляне на искането, извършено при условия на злоупотреба, и следователно вече не би съответствал на предмета на главното производство, а именно издаването на заповед за изпълнение по отношение на сума, съответстваща на обезщетението, дължимо на пътник, който е претърпял вреди вследствие на голямо закъснение на полет.
33      От това следва, че отговорът на Съда на въпросите, поставени от запитващата юрисдикция по настоящото дело, няма да ѝ бъде полезен за решаването на този спор.
34      С оглед на гореизложеното настоящото преюдициално запитване трябва да се обяви за явно недопустимо.
35      Следва обаче да се припомни, че запитващата юрисдикция си запазва възможността да отправи ново преюдициално запитване, като предостави на Съда всички данни, които му позволяват да се произнесе (вж. в този смисъл решение от 11 септември 2019 г., Călin, C‑676/17, EU:C:2019:700, т. 41 и цитираната съдебна практика).
По съдебните разноски
36      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (шести състав) определи:
Преюдициалното запитване, отправено от Софийски районен съд (България) с акт от 24 септември 2024 г., е явно недопустимо.
Съставено в Люксембург на 4 септември 2025 година.
Секретар
Председател на състава
A. Calot Escobar
A. Kumin
*      Език на производството: български.