Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 12 март 2026 година(1)
Дело C‑559/23 P
International Management Group (IMG)
срещу
Европейска комисия
„ Жалба — Възражение за недопустимост на жалбата поради погасителната давност във връзка с правото на иск за извъндоговорна отговорност — Липса на произнасяне от страна на Общия съд по възражението за недопустимост, преди да отхвърли иска като неоснователен — Външно разследване на Европейската служба за борба с измамите (OLAF) — Съобщаване на доклада на OLAF на националните съдебни органи — Неразрешено разкриване на доклада от разследването на пресата — Имуществени и неимуществени вреди, които жалбоподателят твърди, че е претърпял — Причинно-следствена връзка — Правопораждащ факт на
вреда, за която може да отговарят Европейският съюз или съответните национални органи — Несигурност — Доказателствена тежест “
I.      Въведение
1.        Настоящият иск е предявен срещу решение на Общия съд на Европейския съюз от 28 юни 2023 г., IMG/Комисия(2), с което последният отхвърля като неоснователен иска за извъндоговорна отговорност на Съюза, предявен от International Management Group (IMG) поради неразрешено разкриване в пресата на доклад от разследване, който го засяга, изготвен от Европейската служба за борба с измамите (OLAF).
2.        При разглеждането на тази жалба по-специално Съдът следва да потвърди или да цензурира становището на Общия съд, който в обжалваното съдебно решение е приел, че следва да се изключи извъндоговорната отговорност на Съюза поради несигурност относно извършителя на правопораждащия факт на вредата, тъй като „при липсата на индиции в този смисъл“(3) вредата е могла бъде причинена както от вътрешен за Съюза източник, а именно от OLAF или от Европейската комисия, така и от външен за него източник, а именно съответните национални съдебни органи.
3.        В настоящото заключение ще предложа на Съда да отмени обжалваното съдебно решение с мотива, че Общият съд е нарушил правилата, свързани с доказателствената тежест и събиране на доказателства в рамките на преценката си относно твърдяно нарушение от страна на Комисията и на OLAF на задължението им за поверителност. Ще изложа съображенията, поради които такава грешка при прилагане на правото опорочава и извода му за твърдяно нарушение от тяхна страна на задължението за полагане на дължимата грижа.
II.    Обстоятелствата по спора
4.        Обстоятелствата, предхождащи спора, са изложени накратко в точки 2—12 от обжалваното съдебно решение.
5.        Съгласно устава му IMG е учредено като международна организация. В рамките на своята дейност то сключва с Комисията няколко договора в приложение по-конкретно на начина на изпълнение на бюджета на Съюза, известен като „при непряко или съвместно управление“, предвиден от финансовите правила на Съюза.
6.        Генералният директор на OLAF започва външно разследване на правния статут на ищеца(4). След приключване на разследването, в окончателния си доклад от разследването (наричан по-нататък „докладът на OLAF“), изготвен на 9 декември 2014 г., службата приема по същество, че IMG не е „международна организация“ по смисъла на финансовите правила на Съюза, и препоръчва на Комисията да му наложи административни и финансови санкции, както и да пристъпи към възстановяване на сумите, които са му били изплатени в това качество.
7.        Докладът на OLAF е официално предаден на 12 декември 2014 г. на Комисията и на френските и белгийските съдебни органи. На 13 февруари 2015 г. информацията за съдържанието на този доклад е публикувана в списание „Der Spiegel“. На 18 февруари 2015 г. жалбоподателят изпраща на OLAF писмо, в което посочва възможно изтичане на информация в пресата относно съдържанието на посочения доклад.
8.        На 13 март 2015 г. генералният директор на OLAF изпраща писмо на председателя на Европейския парламент, като посочва, че е бил уведомен за факта, че докладът на OLAF бил оповестен в комисията по бюджетен контрол на Парламента. В това писмо генералният директор на OLAF припомня, че докладът не е официално оповестен на Парламента, и моли председателя на тази институция да предприеме необходимите мерки, за да сложи край на разпространението на документа.
9.        С писмо от 20 март 2015 г. OLAF отговаря на жалбоподателя, че докладът ѝ е изпратен само на компетентните национални органи и на генералния секретариат на Комисията.
10.      На 11 декември 2015 г. докладът на OLAF е публикуван, без приложенията към него, на уебсайта на вестник „New Europe“. Жалбоподателят е уведомен, че към този момент генералният секретар на Комисията и OLAF започват две разследвания, за да установят източника на това изтичане на информация.
11.      На 30 януари 2017 г. генералният секретар на Комисията изпраща на жалбоподателя писмо, с което го уведомява, че разследванията са приключили и че те не са позволили да се установи източникът на изтичането на информация.
12.      На 5 юни 2018 г. на жалбоподателя е предоставен докладът на OLAF заедно с приложенията към него.
III. Производството пред съдилищата на Съюза
А.      Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
13.      С искова молба, подадена в секретариата на Общия съд на 21 декември 2020 г., ищецът предявява иск на основание член 268 ДФЕС за обезщетение за имуществените и неимуществените вреди, които твърди, че е претърпял поради неправомерността на действията на Комисията и на OLAF вследствие на доклада на последната. С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля иска в неговата цялост.
Б.      Производството пред Съда и исканията на страните
14.      На 7 септември 2023 г. жалбоподателят подава жалба срещу обжалваното съдебно решение. В исканията си той иска от Съда да отмени това съдебно решение, да уважи исканията му пред Общия съд, да постанови, че Комисията носи извъндоговорна отговорност, да осъди Комисията да заплати обезщетение за претърпените от него вреди, оценени на 10 000 евро месечно за период от средата на декември 2015 г. до обявяването на решението, което предстои да бъде постановено за неимуществените вреди, и на 2,1 милиона евро за имуществените вреди, заедно с лихвите за забава, както и да осъди Комисията да заплати всички съдебни разноски за производствата пред двете инстанции.
15.      Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата като недопустима или, при условията на евентуалност, като неоснователна и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
IV.    Анализ
16.      В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква пет основания, изведени, първо, от неправилна преценка на причинно-следствената връзка, от която зависи ангажирането на извъндоговорната отговорност на Съюза, второ, от неправилна преценка на условието OLAF или Комисията да носи отговорност за вредоносното събитие, трето, от неправилна преценка относно наличието на незаконосъобразност, основана на нарушение на задължението за оказване на съдействие, четвърто, от неправилна преценка относно наличието на незаконосъобразност, основана на нарушение на задължението за полагане на дължимата грижа, и накрая, пето, от грешки при прилагане на правото, засягащи преценката на Общия съд относно изключването от материалите по делото на становището на правната служба.
17.      От своя страна Комисията изтъква главно, че искът за обезщетение на жалбоподателя вече е бил погасен по давност към момента на подаването му, поради което жалбата е недопустима. При условията на евентуалност, Комисията счита, че жалбата трябва да се отхвърли като неоснователна.
А.      По допустимостта на жалбата
18.      Настоящата жалба поражда две трудности по отношение на допустимостта си.
1.      По процесуалната легитимация на IMG по иска за реализиране на извъндоговорната отговорност на Съюза
19.      По дело IMG/Комисия (C‑790/24 P), по което също представям заключение днес, Съдът трябва да се произнесе по жалбата срещу решение от 4 септември 2024 г., IMG/Комисия(5), с което Общият съд потвърждава законосъобразността на решението на Комисията от 8 юни 2021 г., с което тя отказва да признае на жалбоподателя качеството на международна организация с обратно действие, считано от 16 декември 2014 г.
20.      В случай че след тази проверка съдът на Съюза трябва да потвърди законосъобразността на това решение, считам, че това обстоятелство не може да се отрази на допустимостта на настоящия иск за обезщетение, предявен на 21 декември 2020 г., тъй като IMG е загубило процесуалната си правоспособност към датата, на която съдът на Съюза трябва да се произнесе.
21.      Всъщност от практиката на Съда следва, че понятието „юридическо лице“ по принцип предполага наличие на правосубектност, придобита по силата на правото на държава членка или трета страна, и на призната от това право процесуална правоспособност(6).
22.      Макар IMG да не е било създадено като международна организация или е загубило това качество, фактът, че то не е или вече не е субект на международното право, не го лишава от качеството му на юридическо лице в правния ред на една или повече държави и от процесуалната му правоспособност. Впрочем Комисията не оспорва тази правоспособност вследствие на въпрос, отправен от Съда в съдебното заседание. IMG разполага с вътрешна структура (бюджет, персонал, инфраструктура), която му осигурява необходимата самостоятелност, за да действа като субект, отговорен за правоотношенията, а разпоредбите на устава му, както и разпоредбите на споразуменията за седалище, които е сключило с няколко държави, му признават процесуална правоспособност в националния правопорядък.
23.      В случая положението на жалбоподателя е близко до това по делото, по което е постановено решение от 28 октомври 1982 г., Groupement des Agences de voyages/Комисия(7), тъй като Комисията е възлагала на жалбоподателя задачи по изпълнението на бюджета по метода на непряко управление с „международна организация“ в продължение на няколко години, така че през този период той е бил считан за притежаващ това качество. Ще добавя, че пред юрисдикциите на Съюза Комисията е третирала IMG като юридическо лице с процесуална правоспособност, тъй като не е повдигнала никакво възражение за недопустимост в това отношение, докато пред съда на Съюза са образувани тринадесет производства. Последният не е установил и липсата на процесуална легитимация на жалбоподателя, въпреки че става дума за абсолютно основание за отмяна.
24.      Добавям, че в точка 112 от решение от 18 януари 2007 г., PKK и KNK/Съвет(8), което се отнася по-специално до Kurdistan Workers’
Party (PKK), Съдът е приел, че при положение че законодателят на Съюза счита, че организация, чието съществуване е поставено под съмнение, продължава да има достатъчно съществуване, за да бъде предмет на ограничителни мерки, последователността и справедливостта налагат да се признае, че това образувание се ползва от достатъчно съществуване, за да оспори тази мярка. Всъщност всяко друго заключение би довело до положение, при което дадена организация може да бъде включена в спорния списък, без да може да обжалва това.
25.      По същия начин, ако се приеме, че OLAF и Комисията са били длъжни да гарантират поверителността на заключенията в доклада на OLAF, изискванията, свързани с последователността и справедливостта, налагат на ищеца да се признае, че той продължава да съществува в степен, която му позволява да иска обезщетение за вредите, които счита, че е претърпял поради неразрешеното разкриване в пресата на тези заключения(9).
26.      Поради всички тези съображения считам, че IMG е процесуално легитимирано да предяви иск за извъндоговорна отговорност на Съюза, и то независимо от изводите, които съдът на Съюза ще трябва да направи относно статута му на международна организация.
2.      По решението на Общия съд да се произнесе по съществото на иска, без да се произнася по погасяването по давност на иска за обезщетение
27.      В писмения си отговор Комисията повдига възражение за недопустимост на жалбата, тъй като предявеният от IMG иск за обезщетение е погасен по давност поради причините, които е изложила във възражението за недопустимост, повдигнато от нея пред Общия съд.
28.      На първо място, Комисията поддържа, че давностният срок е изтекъл на 11 декември 2020 г., тоест пет години след публикуването на доклада на OLAF на уебсайта на вестник „New Europe“, докато искът на ищеца е предявен на 21 декември 2020 г., тоест десет дни по-късно. В това отношение Комисията припомня, че съгласно съдебната практика срокът поради отдалеченост не бил приложим към давностния срок, който бил материалноправен.
29.      На второ място, Комисията поддържа, че началният момент на давностния срок предхожда публикуването. Всъщност твърдяната от ищеца вреда се конкретизирала най-късно при изтичането на доклада на OLAF. Посочените от IMG незаконосъобразности обаче се отнасяли до въпроса за правния му статут и то било уведомено много преди 11 декември 2015 г. за съмненията, изразени в това отношение от OLAF и от Комисията.
30.      Жалбоподателят оспорва тази преценка. Първо, той подчертава, че Комисията нито е подала насрещна жалба, нито е повдигнала възражение за недопустимост. Второ, поддържа, че вредата, чието обезщетяване иска, е продължаваща вреда, настъпила най-рано при неразрешеното разпространение на доклада на OLAF. В това отношение посочва, че не е имало възможност да се запознае с този доклад преди оповестяването му, тъй като този доклад му е бил предоставен през юни 2018 г., преди съдебното заседание, проведено на 27 септември 2018 г., по съединените дела, по които е постановено решение от 31 януари 2019 г., International Management Group/Комисия(10).
31.      От практиката на Съда следва, че погасителната давност представлява процесуална предпоставка, която за разлика от процесуалните срокове не е абсолютна, а погасява правото на иск за отговорност единствено по искане на ответника, като спазването на давностен срок не може да бъде разглеждано служебно от съда на Съюза, а трябва да бъде повдигнато от съответната страна(11).
32.      В случая от точка 22 от обжалваното съдебно решение е видно, че Комисията е поискала от Общия съд да отхвърли жалбата на жалбоподателя като недопустима, тъй като е погасена по давност. Въпреки това, след като в точка 23 от това решение припомня съдебната практика, съгласно която съдът на Съюза има право да преценява според обстоятелствата във всеки конкретен случай дали доброто правораздаване оправдава отхвърлянето по същество на дадена жалба без предварително произнасяне по допустимостта ѝ, в точка 24 от посоченото решение Общият съд решава да разгледа основателността на искането за обезщетение на ищеца, без предварително да се произнася по възражението за недопустимост, изведено от погасяването по давност на иска му(12). Поради това Комисията приканва Съда да провери дали искът за обезщетение на ищеца е погасен по давност.
33.      Подобно на разрешението, възприето в сходна конфигурация в решения от 25 март 2010 г., Sviluppo Italia Basilicata/Комисия(13), и от 24 март 2022 г., GVN/Комисия(14), тези доводи на Комисията не целят да поставят под въпрос допустимостта на настоящата жалба. Впрочем подобно разрешение не би било възможно, тъй като Общият съд е отхвърлил жалбата като неоснователна, а жалбоподателят, който е загубил делото, е подал жалба срещу обжалваното съдебно решение, както е имал право да го направи по силата на член 56, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз.
34.      Трябва да се приеме, че с посочените доводи Комисията оспорва виждането на Общия съд да отхвърли иска по същество, без да се произнася по изтъкнатото от нея основание за недопустимост.
35.      Съдът обаче постановява, че Общият съд следва да прецени дали доброто правораздаване оправдава отхвърлянето по същество на иск без произнасяне по основанията за недопустимост, повдигнати в случая от Комисията, и освен това счита, че подобна преценка не може да се разглежда като увреждаща последната. При това положение, противно на поддържаното от жалбоподателя, той не е можел да подаде насрещна жалба(15).
36.      Така в точка 24 от обжалваното съдебно решение по съображения за процесуална икономия Общият съд приема, че не следва да се произнася предварително по възражението за недопустимост, изведено от погасяването по давност на иска, преди да разгледа основателността на искането за обезщетение на жалбоподателя.
37.      Доколкото доводите на Комисията относно погасяването по давност на искането за обезщетение на жалбоподателя нямат за цел да поставят под въпрос диспозитива на обжалваното съдебно решение, те трябва да се считат в настоящия си вид за неотносими и следователно могат да бъдат отхвърлени като такива(16).
Б.      По същество
38.      От постоянната практика на Съда следва, че ангажирането на извъндоговорната отговорност на Съюза по смисъла на член 340, втора алинея ДФЕС изисква да се установи следното:
–        наличие на остатъчно съществено нарушение на правна норма, която има за предмет предоставяне на права на частноправните субекти,
–        наличие на вреди и
–        съществуване на пряка причинно-следствена връзка между нарушението на задължението на държавата и вредата, претърпяна от увреденото лице(17).
39.      От тази съдебна практика следва също, че когато едно от условията не е изпълнено, искът трябва да се отхвърли изцяло, без да е нужно да се разглеждат другите условия за извъндоговорната отговорност на Съюза. Съгласно тази съдебна практика съдът на Съюза не е задължен да разгледа посочените условия в определен ред(18).
40.      В обжалваното съдебно решение Общият съд приема, първо, че може да съществува причинно-следствена връзка между, от една страна, нарушението на задълженията за полагане на дължимата грижа и за оказване на съдействие и от друга страна, вредата, която ищецът твърди, че е претърпял, като изключва възможността да съществува такава връзка с твърдените нередности, засягащи започването, провеждането и изводите от разследването, на които ищецът също се позовава (т. 42 от обжалваното съдебно решение).
41.      Второ, Общият съд приема, че отговорността на Съюза не може да бъде ангажирана нито поради твърдяното нарушение на задължението за поверителност, тъй като съществува несигурност относно причината за изтичането на информация (т. 67 от обжалваното съдебно решение), нито поради нарушение на задължението за оказване на съдействие, тъй като то не е приложимо в случая (т. 73 от това решение), нито поради задължението за полагане на дължимата грижа, тъй като не задължава Комисията да осъди изтичането в пресата на информация, свързана с разследването на OLAF, и да се дистанцира от публикуваната информация, тъй като не може да ѝ бъде вменена отговорност за изтичането на информация (т. 92 от посоченото решение).
42.      Поради това Общият съд отхвърля исковата молба на ищеца.
1.      По първото основание: погрешна оценка на причинно-следствената връзка, от която зависи ангажирането на извъндоговорната отговорност на Съюза
43.      С първото си основание жалбоподателят оспорва точки 37—42 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд е проверил наличието на достатъчно пряка причинно-следствена връзка между твърдяното от ищеца незаконосъобразно поведение на OLAF и вредите, които той твърди, че е претърпял.
а)      Обжалваното решение
44.      По съображенията, изложени в точки 37—39 от обжалваното съдебно решение, Общият съд отбелязва, че първите три твърдени от ищеца незаконосъобразности, свързани с компетентността на OLAF, както и със съдържанието на нейния доклад и с редовността на разследването ѝ, нямат достатъчно пряка връзка с вредите, които ищецът твърди, че е претърпял.
45.      За сметка на това, що се отнася до четвъртата незаконосъобразност, в точка 40 от това решение Общият съд отбелязва, че тя се отнася до нарушението от страна на OLAF и Комисията на задължението им за поверителност, както и до неизпълнението от страна на Комисията на задължението ѝ за полагане на дължимата грижа и за оказване на съдействие, вследствие на изтичането на доклада на OLAF в пресата. В точка 41 от посоченото съдебно решение Общият съд приема, че фактът, че поради това изтичане партньорите и обичайните дарители на ищеца са се запознали с поверителната информация, съдържаща се в този доклад, е могъл да породи у тях съмнения относно честността, както и относно правоспособността и юридическата правосубектност на ищеца, и следователно да му причини вредите, чието обезщетение иска.
46.      Поради това Общият съд приема за установено наличието на достатъчно пряка причинно-следствена връзка между твърдяната от ищеца четвърта незаконосъобразност и тези вреди. При това положение, както следва от точка 42 от обжалваното съдебно решение, Общият съд е решил да разгледа законосъобразността на поведението, в което са упрекнати Комисията и OLAF, само що се отнася до задълженията за поверителност, за полагане на дължимата грижа и за оказване на съдействие.
б)      Доводи на страните
47.      Първото основание се състои от две части.
48.      С първата част от първото основание жалбоподателят поддържа, че като е отхвърлил наличието на пряка причинно-следствена връзка между, от една страна, първите три нередности, опорочаващи съдържанието на доклада на OLAF, на който той се позовава, а именно незаконосъобразностите, опорочаващи започването на разследването, провеждането му и съставянето на този доклад, и от друга страна, вредата, на която той счита, че е жертва, Общият съд се е произнесъл infra petita.
49.      С втората част от това основание жалбоподателят оспорва преценката на Общия съд в точка 42 от обжалваното съдебно решение, че условието относно причинно-следствената връзка, от която зависи ангажирането на отговорността на Съюза, е изпълнено единствено с оглед на предполагаемото нарушение на задължението за поверителност, както и на задълженията за полагане на дължимата грижа и за оказване на съдействие вследствие на изтичането на доклада на OLAF в пресата. Всъщност жалбоподателят поддържа, че претърпяната от него вреда произтича не само от оповестяването на този доклад в пресата, но и от редица неотделими обстоятелства, опорочили започването на разследването, провеждането му и изготвянето на свързаните с него заключения, без които твърдяната вреда не би настъпила.
50.      Комисията счита, че първото основание трябва да се отхвърли по същество. По-специално, тя поддържа, че критиките на жалбоподателя относно отчитането на първите три незаконосъобразности, които опорочават доклада на OLAF, спадат към предмета на жалба за отмяна, за която се прилагат собствените ѝ давностни срокове.
в)      Анализ
1)      По първата част от първото основание, изведена от факта, че Общият съд се е произнесъл infra petita
51.      В самото начало предлагам на Съда да отхвърли тази част като неоснователна.
52.      Всъщност в точки 37—39 от обжалваното съдебно решение Общият съд е изложил мотивирано съображенията, поради които не може да се установи достатъчно пряка причинно-следствена връзка между, от една страна, поведението, в което е упреквана OLAF, що се отнася до условията за започване на разследването ѝ, провеждането му и изготвянето на доклада, и от друга страна, твърдените от IMG вреди.
53.      Първо, що се отнася до липсата на компетентност на OLAF да започне разследването си (първа незаконосъобразност), в точка 37 от това съдебно решение Общият съд отбелязва, че решението за започване на разследване не е публично, и приема, че тази липса няма достатъчно пряка връзка с твърдените от ищеца вреди.
54.      Второ, що се отнася до неправилното тълкуване на понятието „международна организация“ (втора незаконосъобразност) и до нарушението от OLAF на правилата и принципите, уреждащи провеждането на разследването ѝ (трета незаконосъобразност), в точка 39 от посоченото решение Общият съд приема, че тези незаконосъобразности са свързани с провеждането на разследването и изготвянето на доклада. Той отбелязва, че тъй като докладите на OLAF по принцип са поверителни, те могат да причинят вреда само непряко след приемането на решение от Комисията или от национален орган след изпращането му, което се основавало на съдържанието му, и приема, че посочените незаконосъобразности нямат връзка с изтичането на доклада на OLAF в пресата.
55.      Следователно, като приема, че първите три незаконосъобразности, изтъкнати от IMG, нямат достатъчно пряка връзка с вредите, които ищецът твърди, че е претърпял, според мен Общият съд не е допуснал нередността, изтъкната в подкрепа на първата част от първото основание.
2)      По втората част от първото основание, изведена от погрешна оценка на наличието на причинно-следствена връзка
56.      Според мен Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е стигнал до извода в точка 42 от обжалваното съдебно решение, че твърдяната вреда е причинена само от оповестяването на доклада на OLAF в пресата, с изключение на нередностите, които са засегнали съдържанието му.
57.      Правната причинно-следствена връзка обозначава в тесен смисъл отношение между два факта, каквито са събитието, довело до причиняването на вредата, и вредата(19). Както е отбелязано в доктрината, множество факти и събития обичайно предхождат настъпването на вреди. В този случай съдът на Съюза следва да определи тези от фактите или събитията, които трябва да се приемат като правна причина за вредата(20). За целта са налице две теории, а именно теорията за „адекватна каузалност“ и теорията за „еквивалентност на условията“.
58.      Съгласно теорията за еквивалентност на условията всяко събитие, което е било абсолютно необходимо за настъпването на вредата, трябва да се счита за правна причина. От друга страна, съгласно теорията за адекватна каузалност не всички събития, които са допринесли за настъпването на вредата, са непременно правна причина за това. За причини могат да се приемат само събития, които по принцип би трябвало да доведат до вредоносния резултат в обичайния ход на нещата и в зависимост от израза на живота(21).
59.      Съгласно постоянната съдебна практика относно причинно-следствената връзка, установена в член 340, втора алинея ДФЕС, която Съдът е припомнил в точки 148—152 от решение от 18 декември 2025 г., WS и др./Frontex (Съвместна операция по връщане)(22), Съдът не може да бъде задължен да поправя всяка, макар и далечна, вредоносна последица от противоправното действие(23). Така Съдът изисква да се установи наличието на достатъчно пряка причинно-следствена връзка между поведението на институциите на Съюза и вредата, което Общият съд правилно е припомнил в точка 33 от обжалваното съдебно решение(24). Освен това не е достатъчно укоримото поведение да е една от причините за твърдяната вреда или да е било необходимо условие за настъпването на тази вреда. Необходимо е все пак да се докаже, че укоримото поведение е основната причина за настъпването на твърдяната вреда(25). Според доктрината вредата трябва да е в „непосредствена и предвидима“ причинно-следствена връзка със спорното поведение(26). Следователно практиката на Съда, изглежда, се основава по-скоро на теорията за адекватна каузалност.
60.      В случая е безспорно, че вредата, която IMG твърди, че е претърпяло, е причинена от няколко причини, свързани с информацията, изводите и препоръките, направени в доклада на OLAF, и с неразрешеното му разкриване в пресата. Не всички обаче са допринесли достатъчно пряко за настъпването на тази вреда. Така, макар грешките, за които се твърди, че са допуснати от OLAF в хода на разследването, да са допринесли за настъпването на твърдяната от IMG вреда, те все пак не представляват „основната причина“ за това. В зависимост от нормалното и предвидимо развитие на нещата единствено оповестяването на този доклад в пресата е могло по възможно най-сигурен начин да доведе до настъпването на вредата, която IMG твърди, че е претърпяло(27), и именно в този смисъл Общият съд се е произнесъл в решение от 12 септември 2007 г., Nikolaou/Комисия(28). Тъй като съдържанието на доклада на OLAF не било оповестено в пресата, твърдяната от ищеца вреда не била настъпила. Всъщност в съответствие с предпоставката, на която се основава анализът на Общия съд, изготвените от OLAF доклади са поверителни. Ето защо споделям съображението, изложено от Общия съд в точка 38 от обжалваното съдебно решение, че ако втората и третата незаконосъобразност, на които се позовава жалбоподателят, свързани с неправилно тълкуване на понятието „международна организация“ и с нарушение на няколко процесуални правила, биха засегнали съответно съдържанието на доклада на OLAF и редовността на воденото от него разследване, тези незаконосъобразности не биха имали връзка с изтичането в пресата на доклада на OLAF.
61.      С оглед на всички тези обстоятелства предлагам на Съда да отхвърли първото основание като необосновано.
В.      По второто основание, изведено от неправилна преценка на условието за носене на отговорност за вредоносното събитие на OLAF или на Комисията
62.      С второто си основание жалбоподателят оспорва съображенията, изложени в точки 47—69 от обжалваното съдебно решение, въз основа на които Общият съд стига до извода, че първото условие за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Съюза не е изпълнено, тъй като последният не може да носи отговорност за незаконосъобразността на поведението си, изразяваща се в нарушение на задължението му за поверителност, поради несигурността относно причината за изтичането на информация.
а)      Обжалваното съдебно решение
63.      След като в точка 48 от обжалваното съдебно решение отбелязва принципа, че ищецът трябва да докаже наличието на условията за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Съюза, в точка 49 от това решение Общият съд все пак подчертава, че съществува смекчаване на този принцип. Като се позовава на решения от 8 юли 2008 г., Franchet и Byk/Комисия(29), и от 11 юли 2019 г., BP/FRA(30), той припомня в този смисъл, че когато вредоносно събитие е можело да бъде предизвикано от множество различни причини и когато институцията на Съюза, макар да е била в най-подходяща позиция да събере доказателства в това отношение, не е привела никакво доказателство, което да установи коя от тези причини е довела до това деяние, неяснотата, която остава, трябва да бъде в нейна тежест.
64.      Именно с оглед на тези съображения в точки 50—68 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда степента, в която отговорността за нарушението на задължението за поверителност, произтичащо от изтичането на доклада на OLAF на 13 февруари 2015 г. в списание „Der Spiegel“, а след това на 11 декември 2015 г. на уебсайта на вестник „New Europe“, може да бъде носена от Комисията или от OLAF.
65.      В точка 62 от това решение Общият съд постановява, че подобно смекчаване на правилото за доказателствената тежест е неприложимо в случая, тъй като към датата на първото изтичане на информация в пресата, а именно към 13 февруари 2015 г., Комисията и OLAF вече не са единствените институции, разполагащи с доклада на OLAF, тъй като той е законно изпратен на 12 декември 2014 г. на основание член 11, параграф 3 от Регламент (ЕС, Евратом) № 883/2013(31) на белгийските и френските съдебни органи. Въз основа на това Общият съд стига до извода, че не може да се счита, че Комисията е в най-подходяща позиция да представи доказателства, позволяващи да се установи причината за изтичането на информация и за причинената от него вреда.
66.      В точки 64 и 65 от посоченото решение Общият съд е разграничил и конкретната фактическа обстановка по делото от фактическата обстановка по делото, по което е постановено решение от 8 юли 2008 г., Franchet и Byk/Комисия(32). Всъщност Общият съд подчертава, че макар в последното дело да е възможно няколко причини да са в основата на инкриминираното изтичане на информация (тъй като както Комисията, така и френските съдебни органи са разполагали с разглежданата поверителна информация), следва да се припомни, че Комисията не се е позовала пред Общия съд на възможността този източник да е бил външен за институциите на Съюза. В точки 56 и 65 от обжалваното съдебно решение обаче Общият съд отбелязва, че в случая Комисията се позовава на такава възможност.
67.      В точка 66 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва също, че нито заключенията на Европейския омбудсман, направени в Решение 220/2015/ANA от 14 декември 2017 г., нито проведеното от Комисията вътрешно разследване са позволили да се установи произходът на изтичането на информация.
68.      Именно в резултат от тези обстоятелства в точка 67 от това решение Общият съд прави извода, че „несигурността относно източника на изтичането на информация не може да доведе, при липса на индиции в този смисъл, до носене на отговорност за това от Комисията и от OLAF“(33). Ето защо в точка 68 от посоченото съдебно решение Общият съд приема, че отговорността за твърдяното нарушение на задължението за поверителност не може да бъде вменена в тежест на Съюза и че не следва да се проверява дали това представлява достатъчно съществено нарушение на правна норма, която има за цел да се предоставят права на частноправните субекти.
б)      Доводи на страните
69.      Второто основание се състои от три части.
70.      На първо място, жалбоподателят твърди, че смекчаването на правилото за доказателствената тежест, на което се позовава Общият съд в точка 49 от обжалваното съдебно решение, изисква от институцията ответник да даде достоверно обяснение или предположение за обстоятелствата, при които е могло да се стигне до изтичане на информация. Простото споменаване от тази институция на възможността незаконосъобразността, която е в основата на изтичането на информация, да е причинена от лице извън Съюза, не било достатъчно. При това положение Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото и не се съобразил с изводите от решение от 8 октомври 1986 г., Leussink/Комисия(34), като приел единствено въз основа на това позоваване от Комисията, че тя не е в най-подходяща позиция да докаже изтичането на информация, и че следователно делото, с което е сезиран, се различава от делото, по което е постановено решение от 8 юли 2008 г., Franchet и Byk/Комисия(35).
71.      На второ място, жалбоподателят поддържа по същество, че Общият съд не е взел предвид някои улики, с които се цели да се докаже, че изтичането на информация е вътрешно за институциите на Съюза.
72.      На трето място, жалбоподателят твърди, че именно вследствие на изопачаване на писмото на Комисията от 30 януари 2017 г., както и на Решение 220/2015/ANA на Европейския омбудсман от 14 декември 2017 г., посочени в точка 66 от обжалваното съдебно решение, Общият съд е приел, че няма никакво доказателство, че OLAF е в основата на изтичането на информация. В това отношение жалбоподателят добавя, че нищо в преписката не сочи, че националните органи, на които е бил изпратен докладът на OLAF, са били запитани относно причината за изтичането на информацията в рамките на разследванията на OLAF и на Комисията. Освен това Общият съд пропуснал да провери дали тези разследвания са проведени надлежно, и не отговорил на довод на ищеца, че случаят не е такъв.
73.      Комисията оспорва тези доводи и счита, че това основание трябва да се отхвърли по същество.
в)      Анализ
74.      Ще разгледам заедно трите части на второто основание, доколкото с тях се цели да се постави под въпрос начинът, по който Общият съд е приложил правилата относно доказателствената тежест и събирането на доказателства в рамките на иск за обезщетение, за да изключи отговорността на OLAF и на Комисията поради твърдяното нарушение на задължението за поверителност.
75.      Припомням, както е направил Общият съд в точка 48 от обжалваното съдебно решение, че съгласно практиката на Съда, която се отнася до правилата относно доказателствената тежест и събирането на доказателства, свързани с ангажирането на извъндоговорната отговорност на Съюза на основание член 340, втора алинея ДФЕС, страната, която търси защита по реда за реализиране на извъндоговорната отговорност на Съюза, носи тежестта да представи убедителни доказателства, че условията за ангажиране на тази отговорност са изпълнени(36).
76.      Съдът на Съюза обаче смекчава тези правила, като възлага на извършителя на правопораждащия факт на вредата последиците от несигурността относно точните причини за вредата, и то в интерес на обезщетяването на пострадалото лице и на справедливостта(37).
77.      Това правило е изведено от Съда в решение от 8 октомври 1986 г., Leussink/Комисия(38), в особения контекст на настъпването на пътнотранспортно произшествие, в което длъжностно лице на Комисията е пострадало, докато е било в командировка в превозно средство на Комисията, управлявано от шофьор на Комисията. Доколкото беше установено, че това произшествие може да е било причинено или от липса на поддръжка или проверка на превозното средство, или от небрежност при неговото използване(39) и че Комисията не е представила никакви доказателства, които да позволят да се установи коя от тези причини е довела до произшествието, и то, макар тя да е в най-подходяща позиция да представи доказателства в това отношение, Съдът приема, че такава несигурност следва да бъде приписана на Комисията, и прави извода, че произшествието се дължи на небрежност, която ангажира нейната отговорност(40). Както посочва генерален адвокат Slynn в заключението, представено по делото, по което е постановено решението, Комисията не е представила никакви доказателства, които да покажат, че изцяло е изпълнила задълженията си, като например доказателство за технически преглед на превозното средство в автосервиз или резултати от техническия преглед на превозното средство, и не е успяла да опровергае презумпцията за неизпълнение на задължението си за полагане на дължимата грижа.
78.      Съдът на Съюза прибягва до този механизъм за носене на отговорност в рамките на исковете за обезщетение, предявени поради разкриването на поверителна информация, с която разполага OLAF. В решение от 12 септември 2007 г., Nikolaou/Комисия(41), Общият съд всъщност признава, че за жертвите на недобросъвестно оповестяване на информация може да бъде трудно, дори невъзможно да идентифицират отговорното лице и източника на оповестяването и по този начин да докажат наличието на условията, чието спазване се изисква, за да може да се ангажира отговорността на Комисията(42). По делото, по което е постановено решението, е установено, че информацията, обект на изтичане, произтича от източник в рамките на OLAF. При това положение изглежда, че този орган е в най-добра позиция да представи доказателства за точните причини на изтичането на информация. Като констатира, че Комисията само е изключила отговорността на OLAF, че не е изтъкнала конкретни доводи или доказателства, за да се установи наличието в рамките на OLAF на система за контрол, която може да предотврати изтичането на информация, или за да докаже, че свързаната с разглежданото разследване информация е била третирана така, че да се гарантира поверителността ѝ, и че не е предоставила никакво обяснение, нито дори някаква правдоподобна хипотеза относно обстоятелствата, при които може да се стигне до изтичане на информация(43), Общият съд приема, че Комисията трябва да носи отговорност за евентуална несигурност относно обстоятелствата, при които е извършено нарушението на правилата за поверителност(44).
79.      По същия начин в решение от 8 юли 2008 г., Franchet и Byk/Комисия(45), Общият съд е презумирал, че отговорността за източника на изтичането на поверителна информация трябва да се носи от OLAF, докато както тази служба, така и френските органи разполагали с незаконно оповестената информация. На първо място, Общият съд извършва обстоен анализ на различните видове фактически улики, съдържащи се в преписката, и на контекста, в който се вписва вредата, а след това взема предвид факта, че Комисията не се позовава на отговорността на външни органи на Съюза, а именно на отговорността на френските органи(46).
80.      Съдът на публичната служба се произнася в същия смисъл в решение от 11 май 2010 г., Nanopoulos/Комисия(47).
81.      С оглед на тази съдебна практика презумпцията, че са нарушени някои правила, сред които задължението за поверителност и свързаното с него разпределение на доказателствената тежест, предполага да са изпълнени две условия. Първо, чрез съвкупност от улики ищецът трябва да докаже вероятността вредоносното събитие да може да бъде приписано на идентифициран извършител. Второ, когато се установи известна вероятност, институцията ответник трябва да докаже с конкретни доводи или доказателства, както и с достоверни обяснения или хипотези, че не носи отговорност за вредата. Така в положение, при което представените от ищеца улики позволяват на съда на Съюза да направи извод за наличието на вероятна или правдоподобна причинно-следствена връзка, това правило позволява да се облекчи доказателствената тежест, възложена на ищеца, и да се изиска от институцията ответник, която с оглед на естеството на вредата, изглежда, е в най-подходяща позиция да представи доказателства, да докаже, че не е нарушила задълженията си.
82.      Това обаче предполага също Общият съд да упражнява в пълна степен признатите му правомощия. Всъщност крайната цел на иска за извъндоговорна отговорност е свързана със защитата на правата на физически лица(48). Когато физическо лице не може да иска отмяна на акт или поведение, които са причина за вредата, посредством някой от правните пътища за контрол на законността, то трябва винаги да може да иска поправяне на вреда, когато правата му са били нарушени(49). Съгласуването на правните средства за защита има за цел именно да се избегне недостатъчното или неправомерно обезщетяване на това лице(50). В решение Hamoudi/Frontex(51) Съдът ясно припомня изискванията на Общия съд в рамките на исковете за извъндоговорна отговорност, за да гарантира необходимата ефективна съдебна защита на физическите лица. Така Общият съд трябва:
–        да вземе предвид особените обстоятелства по делото, с което е сезиран, за да определи дали правилата относно доказателствената тежест и събирането на доказателства налагат на жалбоподателя прекомерна и дори невъзможна за изпълнение тежест на доказване, в който случай тези правила трябва да бъдат изменени,
–        да разгледа в дълбочина фактите и
–        да предприеме необходимите действия по събиране на доказателства.
83.      Както отбелязва Съдът в точка 81 от това решение, „Общият съд не може просто да отхвърли исканията на ищците поради липса на достатъчно доказателства, тъй като от него зависи […] да отстрани несигурността, която може да съществува по отношение на точността на тези твърдения, или да обясни причините, поради които такъв документ във всички случаи и независимо от неговото съдържание не може да бъде релевантен за решаването на спора“(52).
84.      В случая считам, че Общият съд не се е съобразил с правилата, изведени от съдебната практика относно доказателствената тежест.
85.      На първо място, според мен Общият съд неправилно е приел в точка 62 от обжалваното съдебно решение, че Комисията не е в най-подходящо положение по смисъла на съдебната практика относно смекчаване на доказателствената тежест да представи доказателства, установяващи причината за изтичането на срока.
86.      Най-напред, Общият съд не е взел предвид особения контекст, в който се вписва този иск, при положение че съдът на Съюза по-рано е постановил по сходни дела, че за пострадалите от неправомерно разкриване на информация може да е трудно и дори невъзможно да установят както лицето, което носи отговорност, така и произхода на това разкриване и следователно да представят доказателства за условията, които се изискват за ангажиране на тази отговорност. Както посочва Европейският съд по правата на човека, „разпределението на доказателствената тежест и степента на убеденост, необходима за достигане до определено заключение, са неразривно свързани с конкретиката на фактите, естеството на направеното твърдение и засегнатото право“(53).
87.      По-нататък, противно на поддържаното от Общия съд в точка 62 от обжалваното съдебно решение, струва ми се неоспоримо, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство OLAF и/или Комисията са били в най-подходяща позиция по отношение на ищеца да определят дали вредата, за която се твърди, че е претърпяна, е последица от собственото им действие или бездействие, или по-скоро от това на френските и белгийските съдебни органи, на които докладът на OLAF е бил правомерно предоставен. В това отношение провеждането на двете вътрешни разследвания от OLAF и от Комисията, на които Общият съд се позовава накратко в точка 66 от обжалваното съдебно решение, доказва, че последните a priori са разполагали със средства, с които жалбоподателят не е разполагал предвид предмета и естеството на вредоносното събитие.
88.      Накрая, струва ми се, че мотивите на Общия съд са противоречиви. Всъщност, макар в точка 62 от обжалваното съдебно решение да посочва, че Комисията не е в най-подходяща позиция да представи доказателства, позволяващи да се установи причината за изтичането на информация, в точка 65 от това решение той все пак придава по-голяма тежест на твърдението на Комисията, че източникът на изтичането на информация може да е външен за институциите на Съюза.
89.      На второ място, в положение като разглежданото, в което има няколко потенциални извършителя, Общият съд не е изискал от Комисията да уточни с конкретни доказателства мерките, предприети за гарантиране на поверителността на информацията, съдържаща се в доклада на OLAF, и на информацията, предадена на съответните национални органи. Тези мерки обаче са от съществено значение в много отношения. Най-напред, те се отнасят до информация за деяния, които могат да доведат до наказателно преследване, тъй като OLAF действа не като „лице, сигнализиращо за нередности“, а като служба с правомощия за разследване, както подчертава Съдът в решение от 11 януари 2024 г., Planistat Europe и Charlot/Комисия(54). Освен това оповестяването на тази информация в пресата само по себе си може да доведе до определени материални и морални вреди за засегнатите лица. Накрая, последните не са адресати на доклада от разследването, чийто обект са, и съгласно постоянната съдебна практика не могат да подадат жалба за отмяна на този доклад, доколкото той не поражда задължителни правни последици(55).
90.      На трето място, Общият съд не е разгледал представените му както от IMG, така и от Комисията доказателства. Всъщност той не е преценил нито релевантността и доказателствената сила на доказателствата, на които ищецът основава отговорността на OLAF и на Комисията, нито твърденията на последната, за да обори тази презумпция за отговорност.
91.      В качеството си обаче на първоинстанционен съд той е бил длъжен да установи или да определи възможно най-справедливо и точно дали събитието, довелo до вредата, може да бъде приписанo на субект от Съюза, а именно на OLAF или на Комисията, в който случай компетентен е съдът на Съюза, или на субект извън Съюза, а именно френските или белгийските съдебни органи, в който случай компетентен е единствено националният съд(56). За тази цел той е трябвало да определи дали различните фактически данни, които жалбоподателят е изтъкнал, за да докаже, че изтичането на информация се дължи на OLAF или на Комисията, и контекстът, в който е станало оповестяването на тази информация в пресата, позволяват да се достигне достатъчна степен на правдоподобност или сигурност, за да се предположи отговорността на последните. Налага се обаче изводът, че в точка 54 от обжалваното съдебно решение Общият съд само посочва писмото, изпратено до председателя на Европейския парламент, в което генералният директор на OLAF моли последния да вземе необходимите мерки, за да сложи край на разпространението на доклада на OLAF. Макар обаче това обстоятелство да може да доведе до предположение за наличие на изтичане на информация в рамките на институцията, Общият съд не е преценил нито неговата релевантност, нито доказателствената му сила и не е извел никакви последици от това.
92.      От това следва, че мотивите на Общия съд не позволяват да се установят причините, поради които не може да се упреква Комисията, че е източникът на изтичането на информация, и следователно да се изключи отговорността на Съюза, а не да се ангажира отговорността му.
93.      Следва да се добави, че несигурността в правото на извъндоговорна отговорност трябва да бъде доказана, освен ако не представлява отказ от правосъдие, противоречащ на членове
41 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз(57). Като цяло считам, че тъй като Комисията носи отговорност за поверителността на докладите на OLAF, тя не може да се задоволи, в случай на изтичане на поверителна информация, което е причинило вреда, да твърди, че тъй като извършителят на изтичането на информация не е бил идентифициран, неговата отговорност не може да бъде потърсена. Напротив, считам, че като длъжник по задължението за поверителност тя следва да носи отговорност за нарушението на това задължение, освен ако не докаже противното. Струва ми се, че в тази материя Съдът би трябвало да отиде по-далеч от смекчаване на доказателствената тежест, до обръщане на доказателствената тежест, що се отнася до отговорността за нарушението.
94.      Също така съм съгласен, че Съюзът не може да бъде задължен да заплати обезщетение за вреди, които не е причинил. Разходите за обезщетение трябва да се поемат от органа, който е разкрил или е допуснал разкриването на въпросната поверителна информация(58). Да се търси отговорност от Комисията и от OLAF за вреди, които те може би не са причинили, е разрешение, което е несправедливо. Ако се изключи обаче на хипотетична основа отговорността на OLAF и на Комисията, когато субектът, който е в основата на това разкриване, не е установен, ми се струва също толкова несправедливо, доколкото такова разрешение рискува да доведе до бездействие в ефективната съдебна защита на ищеца, тъй като има опасност той да не бъде обезщетен или да бъде обезщетен в недостатъчна степен, при положение че вредата му изглежда действителна и сигурна.
95.      С оглед на всички тези съображения считам, че в точка 67 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е направил извод, че е налице несигурност относно произхода на изтичането на информация
„поради липса на доказателства по този въпрос“, и е направил извод, че не е възможно Комисията и OLAF да носят отговорност, въпреки че не е проверил в достатъчна степен доказателствата, които са били представени както от ищеца, така и от Комисията, за да се установи извършителят на вредоносното събитие.
96.      Тази грешка при прилагане на правото неизбежно е опорочила преценката на Общия съд в точка 92 от обжалваното съдебно решение относно евентуалното задължение на Комисията да предприеме действия, на която жалбоподателят се позовава в настоящия случай в подкрепа на четвъртото си основание.
97.      Ето защо предлагам на Съда да приеме второто основание по същество.
Г.      По третото основание: неправилна преценка за наличието на незаконосъобразност, основана на нарушение на задължението за оказване на съдействие
98.      С третото си основание жалбоподателят оспорва изложените в точки 71—74 от обжалваното съдебно решение съображения, въз основа на които Общият съд е отхвърлил наличието на незаконосъобразност, тъй като се основавала на нарушение на задължението за оказване на съдействие.
а)      Обжалваното съдебно решение
99.      В точка 71 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня обхвата на задължението за оказване на съдействие, изведен от Съда в решение от 12 ноември 2020 г., Fleig/ЕСВД(59). В точка 72 от обжалваното съдебно решение той подчертава, че това задължение се отнася конкретно до задълженията на институциите на Съюза по отношение на техните длъжностни лица и служители, и поради това в точка 73 от това решение стига до извода, че това задължение не е приложимо в случая.
б)      Доводи на страните
100. Жалбоподателят поддържа по същество, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е ограничил обхвата на задължението за оказване на съдействие до задълженията на институциите на Съюза по отношение на техните длъжностни лица и служители. За тази цел жалбоподателят се позовава на няколко решения, в които Съдът потвърдил съществуването на това задължение в други области на правото на Съюза, в които институциите на Съюза разполагат с административни и управленски правомощия, като управлението на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА), системата на лицензиите за износ, общата търговска политика и защитата срещу дъмпинг.
101. Комисията смята, че това основание е безпредметно.
в)      Анализ
102. Според мен това основание трябва да се приеме за недопустимо.
103. От член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и член 168, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник следва, че жалбата трябва да посочва точно пороците на съдебното решение или определение, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя такова искане, тъй като в противен случай жалбата или съответното основание ще бъдат недопустими. Съгласно постоянната съдебна практика трябва да се обяви за недопустима жалба, чиито доводи не са достатъчно ясни и точни, за да позволят на Съда да упражни контрола си за законосъобразност, по-специално защото съществените обстоятелства, на които почиват доводите, не следват достатъчно последователно и разбираемо от текста на тази жалба, формулиран неясно и двусмислено в това отношение(60).
104. В случая, макар жалбоподателят да посочва пороците на обжалваното съдебно решение, налага се изводът, че доводите му не са точни, последователни и ясни. Всъщност в точка 55 от жалбата си той само копира бележка под линия 42 от заключението на генерален адвокат Van Gerven по дело Nölle(61) и възпроизвежда цитираната от него съдебна практика, докато тези позовавания на съдебната практика се отнасят не до задължението за оказване на съдействие, а до принципа на добра администрация, както правилно отбелязва Комисията. Освен това, макар в подкрепа на третото си основание жалбоподателят да цитира точка 28 от това заключение, в която генерален адвокат Van Gerven действително споменава „принципа за оказване на съдействие“, налага се изводът, че в решение от 22 октомври 1991 г., Nölle(62), Съдът е предпочел да се позове на задължението за полагане на дължимата грижа.
105. Доколкото жалбоподателят не излага причините, поради които подобни позовавания са релевантни в контекста на неговото положение, предлагам на Съда да отхвърли третото основание като недопустимо.
Д.      По четвъртото основание: неправилна преценка за наличието на незаконосъобразност, основана на нарушение на задължението за полагане на дължимата грижа
106. С четвъртото си основание, насочено срещу точки 78—101 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел по същество, че Комисията не е била длъжна да осъди публично изтичането на доклада на OLAF в пресата и да прекрати разпространението на произтичаща от това невярна информация посредством публикуването на прессъобщение, при това по силата на задължението си за полагане на дължимата грижа.
а)      Обжалваното съдебно решение
107. В точка 80 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че за да се определи дали Комисията е допуснала чрез бездействие достатъчно съществено нарушение на правна норма, която има за цел да се предоставят права на частноправни субекти, трябва да се установят с оглед на съдебната практика, припомнена в точки 76—79 от това решение, първо, наличието на законово задължение за действие, второ, наличието на право на преценка за съответната институция и трето, явното и съществено нарушение на наложените предели на това право.
108. След като припомня обхвата на задължението за полагане на дължимата грижа в точки 82—84 от обжалваното съдебно решение, в точки 86—93 от това решение Общият съд разглежда дали това задължение предполага законово задължение за действие като това, на което се позовава жалбоподателят. След като в точки 87—90 от посоченото решение припомня релевантните разпоредби на Регламент № 883/2013, Общият съд постановява, че въпреки произтичащото от тях задължение на Комисията за поверителност на разследванията на OLAF задължението за полагане на дължимата грижа не може да ѝ наложи такова задължение за предприемане на действия, тъй като не е нарушила това задължение за поверителност и тъй като не може да носи отговорност за изтичането на доклада на OLAF.
109. Поради това в точка 94 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че жалбоподателят не е доказал, че в случая Комисията е имала задължение да предприеме действия, като по този начин в точка 95 от решението прави извод, че твърденият пропуск не може да ангажира отговорността на Съюза.
110. В точки 96—101 от обжалваното съдебно решение Общият съд „[п]ри всички положения“, дори да се предположи, че съществува такова законово задължение за предприемане на действия, проверява дали Комисията е допуснала явно и тежко нарушение на пределите, които в този случай биха били наложени на правото ѝ на преценка. Като приема, че случаят не е такъв, в точки 102 и 103 от това решение той приема, че четвъртата незаконосъобразност не е съществена и следователно първото условие за ангажиране на отговорността на Съюза не е налице.
б)      Доводи на страните
111. Четвъртото основание се подразделя на четири части.
112. С първата част от това основание жалбоподателят поддържа, че преценките на Общия съд в точки 93 и 94 от обжалваното съдебно решение са неправилни, тъй като, противно на предпоставката, на която той се основава, Комисията била отговорна за разкриването на доклада на OLAF.
113. С втората част от посоченото основание IMG поддържа, че Общият съд не е отговорил на оплакването му, че от момента, в който този доклад е бил оповестен публично, Комисията е нарушила задължението си за поверителност по член 10, параграф 3 от Регламент № 883/2013, независимо дали носи отговорност за това оповестяване. Жалбоподателят упреква Общия съд, че е разгледал степента, в която Комисията е била длъжна да предприеме действия с оглед на отговорността си за причиняването на вредоносното събитие. Според него обаче поверителността на тази информация трябвало да се гарантира с още по-голяма сила, тъй като ставало въпрос за временни заключения, направени в резултат на производство, което не било напълно състезателно и чието публикуване можело да причини вреда на засегнатите лица.
114. С третата част от същото основание жалбоподателят оспорва мотивите на обжалваното съдебно решение, изложени в точки 98—100 от него, които са накарали Общия съд да направи извод в точка 101 от решението, че „дори да се предположи, че в случая в тежест на Комисията е съществувало законово задължение за действие, не може да се приеме, че твърдяното от ищеца нарушение на задължението за полагане на дължимата грижа представлява достатъчно съществено нарушение на правна норма, предназначена да предостави права на частноправните субекти“.
115. Според жалбоподателя, противно на приетото от Общия съд в точка 98 от обжалваното съдебно решение, обхватът на задължението на Комисията да гарантира поверителността на доклада на OLAF, не се нуждае от уточняване в разпоредба, за да може да се стигне до явно и тежко нарушение на пределите на правото на преценка на тази институция. Жалбоподателят счита, че ако това е така, в действителност не би имало никаква възможност за позоваване на такова нарушение и за ангажиране на отговорността на Съюза, тъй като разпоредбите на правото на Съюза не определят непременно техния обхват, а съдът на Съюза следва да го определи.
116. Освен това Общият съд не се съобразил със съдебната практика, установена с решения от 15 март 1995 г., Cobrecaf и др./Комисия(63), и от 9 юли 1999 г., New Europe Consulting и Brown/Комисия(64), от които следвало, че Комисията е длъжна да положи дължимата грижа, макар да не носи отговорност за изтичане на поверителен документ. Всъщност в тези решения съдът на Съюза е проверил дали Комисията е действала с дължимата грижа, за да поправи допусната от нея грешка, като в противен случай би ангажирала отговорността си. Жалбоподателят признава, че в настоящия случай, доколкото поверителността на доклада на OLAF е била нарушена, задължението да се осигури спазването ѝ, е станало безпредметно, както отбелязва Общият съд в точка 100 от обжалваното съдебно решение. В такъв случай обаче би било необходимо да не се утежнява вредата, която може да произтече от нарушение на поверителността на доклада на OLAF, като публично се осъди изтичането му и се даде информация за предприетите действия.
117. С четвъртата част от четвъртото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че не се е произнесъл по отговорността, при необходимост in solidum, на Комисията и на OLAF, тъй като те не са взели предпазните мерки, необходими за осигуряване на поверителността на доклада на OLAF, нито коригиращите мерки по отношение на пресата и общественото мнение, а следователно и по отношение на партньорите и лицата, които предоставят капитала на жалбоподателя.
118. Комисията оспорва тези доводи и счита, че четвъртото основание трябва да се отхвърли по същество.
119. Според нея четвъртото основание било неясно и неточно. Първата част от това основание била изведена от нарушение на задължението за мотивиране, въпреки че тя не е посочена в заглавието на посоченото основание, а третата част от същото основание била насочена срещу мотиви, изложени за изчерпателност. Тя подчертава, че макар Комисията и OLAF да не са възприели очакваното от ищеца поведение, те все пак са реагирали след изтичането на доклада на OLAF, като са провели вътрешни разследвания, а OLAF е изпратила писмо до председателя на Европейския парламент, за да предприеме мерки. Освен това Комисията припомня, че не е предприела последващи действия във връзка с препоръките, отправени от OLAF в този доклад.
в)      Анализ
120. Считам, че не следва да се разглежда първата част от четвъртото основание, с която IMG оспорва основателността на преценките на Общия съд в точки 93 и 94 от обжалваното съдебно решение, нито четвъртата част от това основание, с която тя упреква последния, че не се е произнесъл по отговорността на Комисията и на OLAF, при необходимост in solidum, доколкото те са тясно свързани с второто основание, което предлагам на Съда да уважи.
121. Всъщност анализът, направен от Общия съд в точки 92—94 от обжалваното съдебно решение, почива на предпоставка — липса на възможност вредоносното събитие да бъде вменено в отговорност на OLAF и на Комисията — която ми се струва погрешна поради съображенията, изложени при разглеждането на второто основание в точки 74—97 от настоящото заключение.
122. Що се отнася до втората част от четвъртото основание, считам, че тя трябва да се отхвърли по същество.
123. Всъщност, противно на поддържаното от жалбоподателя и за което свидетелства първото изречение от точка 93 от обжалваното съдебно решение, Общият съд се е произнесъл по довода му относно обхвата на задължението за поверителност и обхвата на задължението за полагане на дължимата грижа. Според жалбоподателя предвиденото в член 10, параграф 3 от Регламент № 883/2013 задължение за поверителност на разследванията на OLAF представлявало задължение за резултат, изискващо от Комисията да предприеме действие с дължимата грижа, като публично осъди неразрешените оповестявания и прекрати разпространението на невярна информация, при това независимо дали Комисията е причинила това вредоносно събитие. В точка 92 от това решение обаче Общият съд приема, че задължението на Комисията за полагане на дължимата грижа не може да ѝ наложи задължение за действие като това, на което се позовава ищецът, ако не е нарушила задължението за поверителност и доколкото не може да ѝ бъде вменена отговорност за изтичането на доклада на OLAF в пресата. По-нататък, в точка 93 от посоченото решение Общият съд уточнява, че „задължението за полагане на дължимата грижа няма обхвата, който му придава ищецът“, като добавя, че именно изтичането на доклада на OLAF в пресата представлява нарушение на задължението за поверителност, а не бездействието, в което ищецът упреква Комисията. Следователно Общият съд е отговорил мотивирано на довода, изтъкнат от жалбоподателя в първоинстанционното производство.
124. Що се отнася до третата част от четвъртото основание, според мен тя е неотносима.
125. Всъщност тя е насочена срещу преценката на Общия съд, съдържаща се в точки 96—101 от обжалваното съдебно решение. Отбелязвам, че Общият съд използва израза „при всички положения“ в началото на точка 96 от това решение, което показва, че тези мотиви са изложени за изчерпателност в обжалваното съдебно решение. Съгласно постоянната съдебна практика доводите срещу мотиви, изложени по съображения за изчерпателност в решение на Общия съд, не могат да доведат до отмяната на това решение и следователно са неотносими(65).
126. Следователно считам, че четвъртото основание трябва да бъде отхвърлено като отчасти неотносимо и отчасти необосновано.
Е.      По петото основание: грешки при прилагане на правото, засягащи преценката на Общия съд относно изключването от материалите по делото на становището на правната служба на Комисията
127. Жалбоподателят оспорва мотивите, изложени в точки 116—123 от обжалваното съдебно решение, които са накарали Общия съд да уважи искането на Комисията за изключване от материалите по делото на становището на правната ѝ служба.
а)      Обжалваното съдебно решение
128. В точки 116—121 от обжалваното съдебно решение Общият съд излага всички принципи, които следва да се претеглят в контекста на представянето пред съда на Съюза на правно становище на институция, чието оповестяване не е разрешено от нея, като се позовава на съображенията, изведени от Съда в точки 53—56 от решение от 16 февруари 2022 г., Унгария/Парламент и Съвет(66), в точка 131 от решение от 28 юни 2012 г., Комисия/Éditions Odile Jacob(67), и в точка 70 от решение от 31 януари 2020 г., Словения/Хърватия(68).
129. Именно с оглед на тези принципи в точка 122 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда контекста, в който е издадено становището на правната служба на Комисията, както и степента, в която представянето му пред съда на Съюза е обосновано от по-висш обществен интерес, преди в точка 123 от това решение да уважи направеното от Комисията искане за изваждане на това становище от материалите по делото.
б)      Доводи на страните
130. Четвъртото основание на жалбата се състои от четири части.
131. С първата част от това основание жалбоподателят оспорва релевантността на решенията от 16 февруари 2022 г., Унгария/Парламент и Съвет(69), и от 28 юни 2012 г., Комисия/Éditions Odile Jacob(70), на които се позовава Общият съд съответно в точки 116, 117 и 118 от обжалваното съдебно решение. Първото решение се отнасяло до становище от съвсем друго естество, тъй като становището на правната служба на Съвета било издадено в рамките на законодателна процедура, отнасяща се до политически чувствителна тема по дело от изключителна важност. В случая становището на правната служба било определящ документ, отнасящ се изключително до разглеждания случай. Този документ вече бил станал обществено достояние поради изтичането на информация в пресата, така че жалбоподателят не можел да бъде упрекнат, че е заобиколил правната уредба относно достъпа до документи. Според него поради естеството си и условията за оповестяването му това становище не засягало нито поверителността, нито по-висш обществен интерес и оповестяването му не можело да засегне свободата на мнение на правната служба и нейната възможност да защитава ефикасно пред съда на Съюза окончателната позиция на Комисията.
132. Що се отнася до решение от 28 юни 2012 г., Комисия/Éditions Odile Jacob(71), становището на правната служба на Комисията се отнасяло до процеса на вземане на решения относно производството за контрол върху концентрации и свързаната с това правна уредба на Съюза.
133. С втората част от петото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че в точка 119 от обжалваното съдебно решение се е основал на ирелевантна съдебна практика и е пренебрегнал правото си да обсъжда документ, който самият жалбоподател не е оповестил.
134. С третата част от това основание жалбоподателят счита, че Общият съд няма основание да поддържа, че в рамките на съдебно производство само по изключение принципът на прозрачност може да обоснове разкриване на документ на институция, до който не е предоставен публичен достъп и който съдържа правно становище, тъй като в точки 120 и 121 от обжалваното съдебно решение той пренебрегва контекста на делото, на което се позовава, и цитира неправилно и непълно съдебната практика.
135. С четвъртата част от посоченото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че е нарушил принципа на равни процесуални възможности в справедлив процес, чийто обхват припомня, като Общият съд му забранил да се позовава на официален документ, който бил от решаващо значение, докато всички други страни били запознати с неговото съдържание(72). Освен това Общият съд нарушил принципа на състезателност, чието значение(73)той също припомня, като не му позволил да обсъди известните на всички доказателства под претекст, че оповестяването на това становище е убягнало от вниманието на Комисията. Жалбоподателят припомня, че е налице нарушение на справедливия процес, гарантиран с член 6, параграф 1 от Европейската конвенция за правата на човека и основните свободи(74), когато държава или административен орган, в случая — Комисията, са възпрепятствали без основателна причина жалбоподателя да използва документи, с които разполага и които са му помогнали да защити позицията си(75).
136. Комисията поддържа, че петото основание трябва да се отхвърли по същество, доколкото мотивите, изложени в точки 122 и 123 от обжалваното съдебно решение, не са опорочени от никаква грешка при прилагане на правото.
137. Тя отговаря, на първо място, че от определение от 14 май 2019 г., Унгария/Парламент(76), е видно, че докато съответната институция не разреши достъп до становище на правната си служба, изтичането на информация, при което това становище е станало обществено достояние, е без значение за въпроса дали такова становище може да се съдържа в преписката по дело пред съда на Съюза. Освен това Комисията припомня, че Общият съд е отхвърлил първите три незаконосъобразности, изтъкнати от жалбоподателя в подкрепа на иска му, така че според Комисията правното становище не може да се квалифицира като „определящо“.
138. Според Комисията жалбоподателят, изглежда, счита, че от решение от 3 юни 2021 г., Унгария/Парламент(77), следва, че прозрачността на правните становища на институциите на Съюза е правилото, докато точно обратното следвало по-специално от точка 56 от това решение.
в)      Анализ
139. Считам, че анализът, въз основа на който Общият съд е уважил искането на Комисията да се изключи от преписката по делото становището на правната ѝ служба, не е опорочен от грешка при прилагане на правото.
140. Първо, нито един от изтъкнатите от жалбоподателя доводи не позволява да се постави под въпрос релевантността на общите принципи, изведени от Съда в решения от 28 юни 2012 г., Комисия/Éditions Odile Jacob(78), от 31 януари 2020 г., Словения/Хърватия(79), и от 16 февруари 2022 г., Унгария/Парламент и Съвет(80), които Общият съд възпроизвежда точно в точки 116—121 от обжалваното съдебно решение. Фактът, че становището на правната служба на Комисията е било оповестено и е станало обществено достояние, очевидно не е релевантен елемент за преценката на степента, в която то може да бъде включено в преписката по дело пред съда на Съюза. От значение е единствено дали оповестяването на този документ е било разрешено от тази институция.
141. Второ, доводите на жалбоподателя относно прилагането на принципите на състезателност и на равни процесуални възможности също не могат да бъдат уважени.
142. Припомням, че съгласно постоянната съдебна практика принципите на състезателност и на равни процесуални възможности, доколкото са следствие от понятието „справедлив съдебен процес“, са неразделна част от принципа на ефективна съдебна защита на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, закрепен в член 47 от Хартата на основните права(81).
143. Принципът на състезателност предоставя право на всяка от страните в процеса да се запознае с доказателствата и със становищата, представени на съда от нейния противник, и да ги обсъди, и не допуска съдът на Съюза да основе решението си на факти и документи, с които страните или само една от тях не са се запознали и по които следователно не са били в състояние да вземат отношение(82).
144. Що се отнася до принципа на равни процесуални възможности, този принцип предполага задължение за осигуряване на разумна възможност за всяка от страните да представи своята позиция, включително да посочи доказателствата си, при условия, които не я поставят в явно неблагоприятно положение спрямо противната страна(83).
145. Този принцип има за цел да осигури процесуалното равновесие между страните в съдебното производство, като гарантира равни права и задължения на тези страни, що се отнася по-специално до правилата относно събирането на доказателства и условията на състезателност пред съда, както и до правото на ефективни правни средства за защита на тези страни. За да бъдат спазени свързаните с правото на справедлив процес изисквания, е важно страните да познават и да могат да разискват при условията на състезателност както фактическите, така и правните обстоятелства, които са от решаващо значение за изхода на производството(84).
146. Жалбоподателят обаче може да се позове на тези принципи само доколкото доказателствата, представени пред съда на Съюза, са редовно събрани(85). Всъщност Съдът е приел в решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет(86), посочено от Общия съд в точка 117 от обжалваното съдебно решение, че при наличието на доказателства, представени неправомерно от някоя от страните, каквито са посочените в Регламент (ЕО) № 1049/2001(87) вътрешни документи, чието представяне не е било нито разрешено от съответната институция, нито разпоредено от съдилищата на Съюза, трябва да се претеглят интересите на съответните страни в производството, свързани с правото им на справедлив съдебен процес, като се вземат предвид интересите, защитени от нарушените или заобиколени правила при придобиването на такива доказателства(88). Освен това Съдът е приел, че съдът на Съюза, сезиран с искане за изваждане на съответните доказателства от преписката, трябва да претегли, от една страна, интересите на представилия доказателствата жалбоподател, като се вземе по-специално предвид ползата от тях за разглеждането на подадената пред него жалба по същество, а от друга страна, интересите на насрещната страна, които биха били конкретно и действително засегнати от запазването на посочените доказателства в преписката(89).
147. Констатирам обаче, че в точки 116—122 от обжалваното съдебно решение Общият съд претегля наличните интереси, за да се произнесе по искането на Комисията, като отбелязва по-специално, че представянето на това правно становище, изглежда, се ръководи от собствените интереси на жалбоподателя да подкрепи доводите си, като освен това той не се позовава на по-висш обществен интерес, който би могъл да обоснове различен извод.
148. Накрая, практиката на Европейския съд по правата на човека, на която се позовава жалбоподателят, също не може да обоснове различен извод, тъй като се отнася до правото на страните по спора да се запознаят и коментират доказателства и обстоятелства, взети предвид от съда, а не до въпроса дали и евентуално при какви условия страна по спора може да представи пред съда правно становище, чието оповестяване не е било разрешено от неговия автор или от неговия адресат.
149. Поради това предлагам на Съда да отхвърли по същество петото основание за обжалване.
150. С оглед на всички тези съображения и с оглед на основателността на второто основание, изведено от неправилна преценка на условието за носене на отговорност за вредоносното събитие от OLAF или от Комисията, предлагам на Съда да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която Общият съд е нарушил правилата относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата, като не е взел предвид необходимостта от промяна на доказателствената тежест с оглед на обстоятелствата по делото и като не е преценил релевантността и доказателствената сила на доказателствата, представени както от жалбоподателя, така и от Комисията.
151. Тъй като Общият съд не е разгледал надлежно спора, за да установи дали са изпълнени условията за извъндоговорна отговорност на OLAF и на Комисията, струва ми се, че фазата на производството не позволява да се постанови окончателно решение по делото. Ето защо предлагам на Съда да върне делото на Общия съд, който да се произнесе по жалбата на жалбоподателя, и да не се произнася по съдебните разноски.
V.      Заключение
152. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам Съдът да постанови следното:
1)      Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 28 юни 2023 г., IMG/Комисия (T‑752/20, EU:T:2023:366).
2)      Връща делото на Общия съд на Европейския съюз за ново разглеждане.
3)      Не се произнася по съдебните разноски.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      T‑752/20, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2023:366.
3      Вж. точка 67 от обжалваното съдебно решение.
4      Външните разследвания са преки разследвания по отношение на трети страни, чиято дейност е свързана с операции от бюджета на Съюза (вж. специален доклад № 1/2005 относно управлението на Европейската служба за борба с измамите (OLAF), заедно с отговорите на Комисията (ОВ C 202, 2005 г., стр. 1), точка 12).
5      T‑509/21, EU:T:2024:590.
6      Вж. решения от 28 октомври 1982 г., Groupement des Agences de voyages/Комисия (135/81, EU:C:1982:371, т. 10), и от 18 януари 2007 г., PKK и KNK/Съвет (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, т. 114), както и определение от 24 ноември 2009 г., Landtag Schleswig-Holstein/Комисия (C‑281/08 P, EU:C:2009:728, т. 22).
7      135/81, EU:C:1982:371. Това дело се отнася до люксембургско дружество с ограничена отговорност в процес на учредяване, чиято процесуална правоспособност е оспорена от Комисията. В точка 9 от решението си Съдът приема, че „[Комисията] не [е можела] да оспорва процесуалната правоспособност на образувание, което е допуснала да участва в процедура за възлагане на обществена поръчка и спрямо което е приела отрицателно решение, след като е съпоставила всички оференти“.
8      C‑229/05 P, EU:C:2007:32.
9      В това отношение вж. решение на ЕСПЧ от 19 ноември 2020 г., Efstratiou и др. с/у Гърция (CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, § 43 и цитираната съдебна практика).
10      C‑183/17 P и C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
11      Вж. решение от 5 септември 2019 г., Европейски съюз/Guardian Europe и Guardian Europe/Европейски съюз (C‑447/17 P и C‑479/17 P, EU:C:2019:672, т. 99 и цитираната съдебна практика).
12      Вж. също определение за разглеждане на възражението за недопустимост едновременно с делото по същество на Общия съд от 2 юли 2021 г.
13      C‑414/08 P, EU:C:2010:165, точка 52.
14      C‑666/20 P, EU:C:2022:225, точка 26.
15      Вж. решение от 24 март 2022 г., GVN/Комисия (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, т. 24 и цитираната съдебна практика).
16      Вж. решение от 24 март 2022 г., GVN/Комисия (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, т. 26 и цитираната съдебна практика).
17      Вж. решение от 18 декември 2025 г., Hamoudi/Frontex (C‑136/24 P, наричано по-нататък „решение Hamoudi/Frontex“, EU:C:2025:977, т. 68 и цитираната съдебна практика).
18      Вж. решение Hamoudi/Frontex (т. 69 и цитираната съдебна практика).
Вж. също определение с днешна дата, CW/Евроюст и Европол (C‑565/25 P, т. 28 и цитираната съдебна практика)
19      Forster, N. La responsabilité sans faute de l’Union européenne.
Bruxelles: Bruylant, 2021. Докторска дисертация, защитена на 8 ноември 2019 г., точки 218 (стр. 297) и 219 (стр. 299).
20      Forster, N.,
цит. съч., точка 219 (стр. 299).
21      Forster, N.,
цит. съч., точка 219 (стр. 299).
22      C‑679/23 P, EU:C:2025:976.
23      Вж. решение от 18 декември 2025 г., WS и др./Frontex (Съвместна операция по връщане) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, т. 149 и цитираната съдебна практика).
24      Вж. решение от 18 декември 2025 г., WS и др./Frontex (Съвместна операция по връщане) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, т. 150 и цитираната съдебна практика).
25      Вж. решение от 18 декември 2025 г., WS и др./Frontex (Съвместна операция по връщане) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, т. 150 и цитираната съдебна практика). Вж. също заключението на генерален адвокат Wahl по дело Европейски съюз/Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:612, т. 50), и в доктрината Wildermeersch, J. Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne: le mythe du droit à un recours effectif.
Bruxelles: Bruylant, 2019, по-специално точка 625 (стр. 484).
26      Wildermeersch, J., цит. съч., точка 625 (стр. 484), и Forster, N., цит. съч., точка 228 (стр. 306 и 307).
27      Вж. Forster, N., цит. съч., точка 223 (стр. 301 и 302).
28      T‑259/03, EU:T:2007:254. В това решение Общият съд приема, че „[п]ри обстоятелства, при които [информация относно препоръка на OLAF относно започване на производство срещу ищеца] е била пряко или непряко съобщена на журналист, е прието, че това изтичане трябва да се счита не само за причина sine qua non за вредата, която произтича от публикуването на тази информация, но и за достатъчно пряка причина за тази вреда“ (т. 320).
29      T‑48/05, EU:T:2008:257, точка 183.
30      T‑838/16, EU:T:2019:494, точка 321.
31      Регламент (ЕС, Евратом) № 883/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 11 септември 2013 година относно разследванията, провеждани от Европейската служба за борба с измамите (OLAF), и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1073/1999 на Европейския парламент и на Съвета и Регламент (Евратом) № 1074/1999 на Съвета (ОВ L 248, 2013 г., стр. 1).
32      T‑48/05, EU:T:2008:257.
33      Подчертавам, че изводът на Общия съд не е изолиран в съдебната практика, тъй като пленумът на Съда на публичната служба е направил идентичен извод по дело, което е изключително близко до въпросното дело и по което е постановено решение от 13 януари 2010 г., A и G/Комисия (F‑124/05 и F‑96/06, EU:F:2010:2). По това дело „[Комисията] и OLAF не са били единствените органи, разполагащи с протокола от изслушването на жалбоподателя, тъй като този протокол е бил предаден на белгийските национални органи с оглед на евентуалното започване на съдебно преследване“ (т. 215). Като счита, че не може да се приеме, че „Комисията е в най-подходяща позиция да представи доказателства, с които да се установи причината за изтичането на информация“, съдът на Съюза стига до същия извод като изведения в обжалваното съдебно решение, а именно че „несигурността относно източника на изтичането на информация не може да бъде приписана [на Комисията]“ (т. 214).
34      169/83 и 136/84, EU:C:1986:371.
35      T‑48/05, EU:T:2008:257.
36      Вж. решение Hamoudi/Frontex (т. 71).
37      Quézel-Ambrunaz, C. Essai sur la causalité en droit de la responsabilité civile.
Paris: Dalloz, 2010, по-специално стр. 255.
38      169/83 и 136/84, EU:C:1986:371.
39      Вж. решение от 8 октомври 1986 г., Leussink/Комисия (169/83 и 136/84, EU:C:1986:371, т. 15 и 16). Вж. също заключението на генерален адвокат Slynn по съединени дела Leussink/Комисия (169/83 и 136/84, EU:C:1986:265).
40      Вж. решение от 8 октомври 1986 г., Leussink/Комисия (169/83 и 136/84, EU:C:1986:371, т. 17).
41      T‑259/03, EU:T:2007:254.
42      Вж. решение от 12 септември 2007 г., Nikolaou/Комисия (T‑259/03, EU:T:2007:254, т. 196).
43      Вж. решение от 12 септември 2007 г., Nikolaou/Комисия (T‑259/03, EU:T:2007:254, т. 196 и 198). В това решение Общият съд приема, че „Комисията трябва да обясни от името на [OLAF] по какъв начин е могло да се случи това изтичане на информация, за да докаже, ако е необходимо, че горепосоченото задължение на директора на OLAF не е било нарушено. Ако Комисията не предостави тези обяснения, трябва да се направи презумпция, че изтичането на информация е резултат от нарушение на член 8, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 1073/1999 [на Европейския парламент и на Съвета от 25 май 1999 година относно разследванията, провеждани от Европейската служба за борба с измамите (OLAF) (ОВ L 136, 1999 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 2, стр. 129),] извършено от директора на OLAF при изпълнение на неговите функции по смисъла на член 288 ЕО [(понастоящем член 340 ДФЕС)]“ (т. 197).
44      Вж. решение от 12 септември 2007 г., Nikolaou/Комисия (T‑259/03, EU:T:2007:254, т. 196).
45      T‑48/05, EU:T:2008:257. По делото, по което е постановено това решение, вредата произтича от оповестяване в пресата на поверителна информация, притежавана от OLAF, Комисията и френските съдебни органи.
46      Вж. решение от 8 юли 2008 г., Franchet и Byk/Комисия (T‑48/05, EU:T:2008:257, т. 203).
47      F‑30/08, EU:F:2010:43, точка 169.
48      Вж. това отношение точка 103 от решение Hamoudi/Frontex, в което Съдът приема, че искът за извъндоговорна отговорност по член 268 ДФЕС може да представлява единствената правна защита, която гарантира в достатъчна степен съдебна защита пред съда на Съюза срещу агенция или институция на Съюза.
49      Вж. Forster, N., цит. съч., точка 290 (стр. 386).
50      Вж. решение от 18 септември 2014 г., Holcim (Romania)/Комисия (T‑317/12, EU:T:2014:782, т. 79 и цитираната съдебна практика).
51      Вж. решение Hamoudi/Frontex (т. 72—80).
52      Вж. решение Hamoudi/Frontex (т. 81 и цитираната съдебна практика).
53      Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Norkus по дело Hamoudi/Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:257, т. 18) и практиката на Европейския съд по правата на човека, цитирана в бележка под линия 30 от заключението: решения на ЕСПЧ от 13 февруари 2020 г., N.D. и N.T. с/у Испания (CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, § 85), и от 18 ноември 2021 г., M.H. и др. с/у Хърватия (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, § 268).
54      C‑363/22 P, EU:C:2024:20, точка 75.
55      Вж. решение от 30 ноември 2023 г., Sistem ecologica/Комисия (C‑787/22 P, EU:C:2023:940, т. 66 и 154).
56      Макар чрез обмена на информация OLAF и съответните национални органи да допринасят за постигането на една и съща цел, а именно борбата с измамите и накърняването на финансовите интереси на Съюза, в рамките на съществуващото засилено административно сътрудничество между тези субекти не съществуват общи или специални разпоредби, уреждащи условията, при които може да се ангажира извъндоговорната отговорност на OLAF или на съответните национални органи поради неизпълнение на задължението за поверителност на изготвените от OLAF доклади от разследванията, така че в областта на отговорността тези условия спадат към две различни правни системи. При липса на механизъм за солидарна отговорност (Европол), съвместна отговорност (Frontex) и липса на солидарна отговорност OLAF носи отговорност за всички вреди, причинени на дадено лице от неразрешено разкриване на нейния доклад от разследването, и всяка държава членка носи отговорност, в съответствие с националното си право, за всяка вреда, причинена на дадено лице в резултат на обработването, включително неразрешеното разкриване на доклада от разследването, получен от OLAF.
57      Forster, N. подчертава, че несигурността се вписва в мъртва точка, която вреди на съдебната защита на частноправните субекти (цит. съч., т. 256 (стр. 338). В предговора към книгата на Joisten, C. L’incertitude causale en droit de la responsabilité civile.
Bruxelles: Larcier, 2024, професор Bernard Dubuisson поставя въпрос, който ми се струва особено релевантен: „Как и защо от правна гледна точка може да се направи сигурно нещо, което не е непременно сигурно от фактическа гледна точка[?]“ (стр. 9).
58      Forster, N., цит. съч., точка 323.
59      C‑446/19 P, EU:C:2020:918.
60      Вж. решение от 11 декември 2025 г., ABLV Bank/ЕСП (C‑602/22 P, EU:C:2025:953, т. 45 и 46 и цитираната съдебна практика).
61      C‑16/90, EU:C:1991:233.
62      C‑16/90, EU:C:1991:402.
63      T‑514/93, EU:T:1995:49.
64      T‑231/97, EU:T:1999:146.
65      Вж. решение от 26 септември 2024 г., WEPA Hygieneprodukte и др./Комисия (C‑795/21 P и C‑796/21 P, EU:C:2024:807, т. 82 и цитираната съдебна практика).
66      C‑156/21, EU:C:2022:97.
67      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
68      C‑457/18, EU:C:2020:65.
69      C‑156/21, EU:C:2022:97.
70      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
71      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
72      В този контекст жалбоподателят се позовава на решения на ЕСПЧ от 27 октомври 1993 г., Dombo Beheer B.V. с/у Нидерландия (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, § 33), от 7 юни 2001 г., Kress с/у Франция (CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, § 72), и от 19 септември 2017 г., Regner с/у Чешката република (CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, § 146).
73      В този контекст жалбоподателят се позовава на решение на ЕСПЧ от 28 август 1991 г., Brandstetter с/у Австрия (CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, § 67).
74      Подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.
75      В това отношение жалбоподателят се позовава на решение на ЕСПЧ от 9 юни 1998 г., McGinley и Egan с/у Обединеното кралство (CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, § 86 и 90).
76      C‑650/18, EU:C:2021:426, точка 17.
77      C‑650/18, EU:C:2021:426.
78      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
79      C‑457/18, EU:C:2020:65.
80      C‑156/21, EU:C:2022:97.
81      Вж. определение от 12 ноември 2025 г., Fashion TV RO и Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, т. 45 и цитираната съдебна практика).
82      Вж. решение от 4 декември 2019 г., H/Съвет (C‑413/18 P, EU:C:2019:1044, т. 103 и цитираната съдебна практика).
83      Вж. решение Hamoudi/Frontex (т. 77 и цитираната съдебна практика).
84      Вж. определение от 12 ноември 2025 г., Fashion TV RO и Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, т. 46 и цитираната съдебна практика).
85      Вж. решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, т. 129 и цитираната съдебна практика).
86      C‑348/20 P, EU:C:2022:548.
87      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (ОВ L 145, 2001 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76).
88      Вж. решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, т. 130).
89      Вж. решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, т. 131).