62012CC0032
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
ze dne 28. února 2013 (
1
)
Věc C‑32/12
Soledad Duarte Hueros
proti
Autociba SAa
Automóviles Citroen España SA
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz, Španělsko)
„Ochrana spotřebitele — Směrnice 1999/44/ES — Článek 3 — Práva spotřebitele při vadách — Nevýznamná vada — Vyloučení odstoupení od smlouvy — Snížení ceny i bez návrhu“
I – Úvod
1.
Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice 1999/44/ES (
2
). Jedná se v podstatě o otázku, zda soud musí snížit i bez návrhu kupní cenu vadné věci (konkrétně kabrioletu s netěsnící střechou vozu), když je odstoupení od smlouvy kvůli malému významu vady vyloučeno, avšak dotčený spotřebitel se u soudu domáhal pouze odstoupení od smlouvy.
2.
Východiskem této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je úprava španělského občanského procesního práva, které podle informací předkládajícího soudu brání v konkrétním případě rozhodnutí o povinnosti zaplatit částku vedoucí ke snížení kupní ceny. Soudní dvůr tedy musí přezkoumat, zda směrnice 1999/44 vyžaduje v takové situaci jednání soudu i bez návrhu.
3.
Směrnice 1999/44 je tedy potřetí předmětem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce (
3
). Na rozdíl od ostatních dvou případů se však v projednávané věci nejedná o rozsah, resp. dosah práv spotřebitelů, nýbrž poprvé o jejich uplatnění u soudu.
II – Právní rámec
A – Unijní právo
4.
Cílem směrnice 1999/44 je podle jejího prvního bodu odůvodnění dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele. Pátý bod odůvodnění v návaznosti na to stanoví, že je třeba vytvořit jednotnou minimální soustavu pravidel spotřebitelského práva. Bod 24 odůvodnění stanoví, že členské státy mohou v oblasti působnosti této směrnice přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení k zajištění ještě vyšší úrovně ochrany spotřebitele.
5.
Článek 3 směrnice upravuje práva spotřebitele a zní následovně:
„1.   Prodávající odpovídá spotřebiteli za každý rozpor se smlouvou existující v okamžiku dodání spotřebního zboží.
2.   V případě rozporu se smlouvou má spotřebitel nárok buď na bezplatné uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím opravy, nebo náhradního dodání zboží podle ustanovení odstavce 3 nebo na přiměřené snížení kupní ceny nebo na odstoupení od smlouvy podle ustanovení odstavců 5 a 6.
[…]
5.   Spotřebitel může požadovat přiměřené snížení kupní ceny nebo může odstoupit od smlouvy:
—
jestliže nemá nárok na opravu ani na náhradní dodání zboží nebo
—
jestliže prodávající nezjednal nápravu v přiměřené lhůtě nebo
—
jestliže prodávající nezjednal nápravu bez značných obtíží pro spotřebitele.
6.   Při nevýznamném rozporu se smlouvou nemá spotřebitel právo odstoupit od smlouvy.“
6.
Článek 8 směrnice má nadpis „Vnitrostátní právo a minimální ochrana“ a v odstavci 2 stanoví:
„Členské státy mohou za účelem zajištění vyšší úrovně ochrany spotřebitele v oblasti působnosti této směrnice přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější předpisy, které jsou v souladu se Smlouvou“.
B – Vnitrostátní právo
7.
Španělsko provedlo směrnici 1999/44 zákonem č. 23/2003 ze dne 10. července 2003 o zárukách spojených s prodejem spotřebního zboží (Ley de Garantías en la Venta de Bienes de Consumo (
4
), dále jen „zákon č. 23/2003“) (
5
).
8.
Tento zákon obsahuje v článcích 4 až 8 ustanovení, která odpovídají článku 3 směrnice 1999/44. Příslušná ustanovení týkající se snížení kupní ceny a odstoupení od smlouvy, která odpovídají čl. 3 odst. 5 a 6, se nacházejí v článku 7 zákona č. 23/2003.
9.
Španělský občanský soudní řád (Ley de Enjuiciamiento Civil, dále jen „LEC“) (
6
) obsahuje mimo jiné ustanovení o dispoziční zásadě (článek 216 LEC), které stanoví, že soudy rozhodují na základě vylíčení skutkového stavu, důkazních prostředků a návrhových žádání účastníků řízení. Článek 218 LEC zakotvuje zásadu shody a stanoví, že rozsudky nemohou jít nad rámec obsahu žaloby a ostatních návrhových žádání uplatněných účastníky řízení v rámci sporu.
10.
Článek 400 LEC stanoví, že pokud může být nárok uplatněný žalobou založen na různých skutkových okolnostech nebo odlišných právních důvodech, je třeba je v žalobě uvést, pokud jsou známy nebo mohou být uvedeny v okamžiku podání žaloby. Není přípustné si vyhradit jejich uplatnění v pozdějším řízení. Kromě toho obsahuje toto ustanovení pravidla týkající se právní moci a stanoví, že skutkové okolnosti a právní důvody uplatněné v pozdějším sporu se považují za shodné se skutkovými okolnostmi a právními důvody uplatněnými v předchozím sporu, pokud v něm mohly být uplatněny.
III – Skutkový stav a předběžná otázka
11.
Paní Soledad Duarte Hueros (dále jen „S. Duarte“) zakoupila v červenci 2004 v podniku Autociba SA (dále jen „Autociba“) auto značky Citroën za cenu 14320 eur. Jednalo se o model „C3 Pluriel 1_4l“, který má pohyblivou střechu a může být tedy přeměněn na kabriolet. Vozidlo bylo S. Duarte předáno a zaregistrováno v srpnu 2004.
12.
Vozidlo muselo následně několikrát do opravny, jelikož při dešti pronikala střechou voda. Vada nemohla být i přes několik pokusů o opravu (
7
) odstraněna. Paní S. Duarte tedy požadovala nejprve dodání nového vozidla. Toto Autociba odmítla. Soledad Duarte nakonec podala v březnu 2011 žalobu proti společnosti Autociba a výrobci vozidla, Automóviles Citroën España (dále jen „Citroën España“), kterou se domáhala odstoupení od kupní smlouvy, jakož i vrácení kupní ceny.
13.
Předkládající soud uvádí, že odstoupení od kupní smlouvy je vzhledem k nevýznamnosti vady podle zákona č. 23/2003 vyloučeno. Paní S. Duarte má pouze nárok na snížení kupní ceny. Částka snížení kupní ceny jí však nemůže být podle španělského procesního práva přiznána, jelikož S. Duarte se domáhala výhradně odstoupení od smlouvy a vrácení celé kupní ceny a nedomáhala se (ani podpůrně) snížení kupní ceny. Paní S. Duarte rovněž nemá možnost uplatnit snížení kupní ceny v pozdějším sporu. Tomu brání podle LEC překážka věci rozsouzené, která zahrnuje rovněž všechny nároky, které mohly být uplatněny v dřívějším řízení, avšak uplatněny nebyly.
14.
Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz tedy přerušil řízení usnesením ze dne 13. ledna 2012, které došlo kanceláři Soudního dvora dne 24. ledna 2012, a předložil Soudnímu dvoru k rozhodnutí následující předběžnou otázku:
„Může soud spotřebiteli i bez návrhu přiznat přiměřené snížení kupní ceny, jestliže se spotřebitel poté, co zboží nebylo uvedeno do souladu se smlouvou, jelikož i přes jeho opakovanou žádost byla oprava neúspěšná, u soudu domáhá výlučně odstoupení od smlouvy a toto právo nelze přiznat, neboť rozpor se smlouvou není významný?“
15.
V řízení před Soudním dvorem předložily Autociba, Komise a španělská vláda písemná a ústní vyjádření. Písemného řízení se kromě toho účastnila S. Duarte, francouzská, maďarská a polská vláda. Německá vláda pouze přednesla své vyjádření.
IV – Právní posouzení
A – K přípustnosti
16.
Ohledně přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je třeba poukázat na to, že Soudní dvůr má podle článku 267 SFEU pravomoc vykládat pouze unijní právo. Předběžná otázka se však podle svého znění netýká výkladu unijního práva, nýbrž vztahuje se spíše abstraktně na to, zda vnitrostátní soud může i bez návrhu přiznat snížení ceny.
17.
S ohledem na další informace v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce však chápu předběžnou otázku stejně jako španělská a polská vláda v tom smyslu, že předkládající soud si přeje zjistit, zda je třeba směrnici 1999/44 vykládat tak, že soud musí i bez návrhu přiznat snížení ceny, pokud se spotřebitel tohoto snížení v řízení nedomáhal, avšak podle směrnice by na něj měl nárok. Předběžná otázka je tedy podle této upravené formulace přípustná.
18.
Podle mého názoru je třeba předběžnou otázku přeformulovat i z jiného hlediska: předkládající soud se táže, zda směrnice umožňuje snížení ceny i bez návrhu, zda tedy soud i bez návrhu může toto snížení přiznat. Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi je však třeba spíše přezkoumat, zda směrnice vyžaduje snížení ceny i bez návrhu, zda tedy vnitrostátní soud i bez návrhu musí přiznat snížení ceny.
19.
Společnosti Autociba, Citroën España a Ministerio Fiscal (
8
) kromě toho zpochybňují přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce s odůvodněním, že španělský zákonodárce provedl směrnici do vnitrostátního práva, takže se projednávaný případ týká pouze otázek vnitrostátního práva. Soudní dvůr tedy nemá pravomoc k výkladu.
20.
To však není pravda, jelikož tato argumentace je v rozporu se zásadou jednotného použití unijního práva. Skutečnost, že směrnice byla provedena do vnitrostátního práva, nemění samozřejmě nic na tom, že dotčené právní předpisy v konečném důsledku vycházejí z ustanovení unijního práva. Za účelem zajištění jednotnosti unijního práva je tedy pro výklad ustanovení dále rozhodující, jak musí být vykládána směrnice, na níž jsou tato ustanovení založena. Pravomoc vykládat směrnici má výlučně Soudní dvůr. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tedy přípustná i z tohoto pohledu.
21.
Společnost Autociba se konečně odvolává na to, že nárok na snížení ceny a odstoupení od smlouvy je promlčen, a žádost o rozhodnutí o předběžné otázce tedy není přípustná. K jakému okamžiku jsou nároky ze směrnic promlčeny, stanoví v zásadě vnitrostátní právo, které však musí dodržet minimální promlčecí lhůtu dvou let vyplývající z čl. 5 odst. 1 směrnice. Pouze předkládající soud musí přezkoumat, zda tato lhůta skutečně uplynula či nikoli. Kromě toho v rámci řízení o o předběžné otázce přísluší vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu o sporu, aby posoudil, zda je pro vydání jeho rozsudku rozhodnutí o předběžné otázce nezbytné. Soudní dvůr tedy v zásadě musí rozhodnout o otázkách, které mu byly předloženy, pokud se týkají unijního práva (
9
). K výkladu čl. 5 odst. 1 předkládající soud nepředložil Soudnímu dvoru žádnou otázku, takže případné promlčení nároků S. Duarte není pro tuto žádost o rozhodnutí o předběžné otázce relevantní a není významné pro přípustnost této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
B – K výkladu směrnice 1999/44
22.
Předkládající soud si přeje zjistit, zda směrnice 1999/44 vyžaduje, aby soud snížil kupní cenu vadné věci i bez návrhu, pokud se spotřebitel u soudu domáhal pouze odstoupení od smlouvy, na něž však nemá nárok.
23.
Tato otázka byla položena v kontextu úpravy španělského občanského procesního práva. Paní S. Duarte se ve své žalobě domáhala pouze odstoupení od kupní smlouvy a vrácení celkové kupní ceny, na což v případě nevýznamnosti vady věci nemá nárok, srov. čl. 7 druhou větu zákona č. 23/2003, resp. čl. 3 odst. 6 směrnice. Je nesporné, že má sice nárok na snížení kupní ceny podle čl. 7 první věty zákona č. 23/2003 (který odpovídá čl. 3 odst. 5 směrnice). Toto snížení ceny však ve své žalobě neuplatnila. Předkládající soud uvádí, že podle zásady shody (
10
) platné podle španělského práva tedy není oprávněn přiznat místo odstoupení od smlouvy pouze snížení kupní ceny. Soud je naopak vázán konkrétním návrhovým žádáním spotřebitele (
11
). Změna žaloby rovněž není podle španělského práva možná. A ani nová žaloba na zaplacení snížené kupní ceny není možná z důvodu překážky věci rozsouzené v rámci prvního řízení podle článku 400 LEC. Předkládající soud si tedy klade otázku, zda je tento závěr v souladu se směrnicí 1999/44.
24.
Jak španělská vláda správně uvádí, je třeba rozlišit dvě otázky: zaprvé jaká práva přísluší S. Duarte podle směrnice a zadruhé jak může být existující právo uplatněno z procesního hlediska. Jelikož má S. Duarte podle údajů předkládajícího soudu nesporně nárok na snížení kupní ceny a předkládající soud rovněž konstatoval, že nárok na odstoupení od smlouvy je vyloučen, týká se projednávaný případ pouze druhé otázky, totiž jak může S. Duarte uplatnit u soudu svůj nárok.
25.
Cílem směrnice 1999/44 je podle jejího prvního bodu odůvodnění dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele (
12
). V případě vadného plnění, a tedy plnění v rozporu se smlouvou, obsahuje směrnice v článku 3 tedy četná práva pro spotřebitele. Ohledně uplatnění těchto práv u soudu neobsahuje tato směrnice žádná ustanovení (
13
).
26.
Z ustálené judikatury vyplývá, že při neexistenci unijní právní úpravy v této oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil podrobná procesní pravidla soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají ze směrnice 1999/44 (
14
). Členské státy však v tomto ohledu musí dodržet zásadu rovnocennosti a efektivity (
15
).
27.
Povinnost snížit cenu i bez návrhu přichází v úvahu v projednávaném případě, jak uvádí francouzská vláda, pouze tehdy, pokud možnost takto učinit existuje buď již ve vnitrostátním právu, nebo pokud je nezbytná za účelem zajištění plné účinnosti unijního práva. Jelikož španělské právo, jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, nezakotvuje snížení ceny i bez návrhu, vzniká otázka, zda je toto v souladu se zásadou rovnocennosti a efektivity.
1. Dodržení zásad rovnocennosti a efektivity
28.
Zásada rovnocennosti stanoví, že konkrétní procesní podmínky týkající se nároků vyplývajících z unijního práva nemohou být stanoveny méně příznivě, než jak by tomu bylo v případě příslušných žalob podle vnitrostátního práva (
16
). Porušení zásady rovnocennosti není v projednávaném případě patrné. Naopak dotčená ustanovení španělského procesního práva platí bez ohledu na to, zda se jedná v případě předmětu žaloby o nárok vyplývající z unijního práva nebo o nárok vyplývající z vnitrostátního práva.
29.
Zásada efektivity vyžaduje, aby výkon práv přiznaných unijním právem nebyl ustanovením vnitrostátního práva znemožněn nebo nadměrně ztížen (
17
). V tomto ohledu je třeba zohlednit postavení ustanovení v rámci celého řízení, průběh řízení a zvláštnosti řízení u jednotlivých vnitrostátních orgánů (
18
), stejně tak jako zásady, na nichž je založen vnitrostátní systém právní ochrany, jako je např. ochrana práva na obhajobu, zásada právní jistoty a řádný průběh řízení (
19
).
30.
V této souvislosti je nejprve třeba vzít v potaz, že S. Duarte mohla v zásadě uplatnit snížení kupní ceny prostřednictvím žaloby (
20
). Návrh na snížení by byl možný i podpůrně vedle návrhu na odstoupení od kupní smlouvy. V odpovědi na otázku španělská vláda uvedla, že s podpůrným návrhem by nebyly spojeny žádné nevýhody pro žalobkyni, jako např. vyšší náklady řízení. Španělské procesní právo tedy v zásadě nevylučuje uplatnění jejích práv vyplývajících ze směrnice u soudu. Naopak každý spotřebitel je oprávněn uplatnit všechny své nároky soudní cestou, takže výkon práv vyplývajících ze směrnice je možný.
31.
Úprava španělského procesního práva však podle mého názoru vede k nadměrnému ztížení výkonu tohoto práva.
32.
V zásadě nelze nic namítat proti skutečnosti, že soud je vázán konkrétním návrhovým žádáním žalobce. To předpokládá, že žalobce předloží správné návrhové žádání, chce-li mít v řízení úspěch. Toto pravidlo je vyjádřeno jak ve španělském procesním právu, tak i v dispoziční zásadě platné v procesních řádech mnoha dalších členských států, podle níž jsou účastníci řízení pány sporu a přísluší jim iniciativa v řízení. Cílem této zásady je ochrana práva na obhajobu a zajištění řádného průběhu řízení, a to zejména tím, že jej chrání před průtahy, které jsou spojeny s přezkumem nového tvrzení (
21
). Soudní dvůr již několikrát potvrdil, že dispoziční zásada jako taková je v souladu se zásadou efektivity (
22
). V zásadě tedy lze od spotřebitele očekávat, že uplatní své nároky u soudu a v tomto ohledu předloží správné návrhové žádání, a pokud je to nutné, i podpůrně. Toto platí tím spíše, pokud se, stejně tak jako v projednávaném případě, jedná o řízení za přítomnosti právních zástupců.
33.
Španělské procesní právo je však upraveno tak, že jediné procesní pochybení, totiž předložení nesprávného resp. nepředložení podpůrného návrhového žádání vede k tomu, že uplatnění nároku, který vyplývá ve skutečnosti ze směrnice, je navždy vyloučeno. Tento výsledek se jeví, zejména s ohledem na to, že záměrem směrnice je přispět k vytvoření vysoké úrovně ochrany spotřebitele, jako velmi rezolutní a přísný a zdá se mi, rovněž s ohledem na cíl sledovaný příslušnými ustanoveními, že je nepřiměřený.
34.
Španělské právo totiž, jak uvádí předkládající soud, vychází v případě otázky vázanosti návrhovým žádáním z velmi úzkého chápání, v němž hraje rozhodující roli pouze konkrétně předložené návrhové žádání. Ohledně překážky věci rozsouzené však naopak převládá široké chápání, podle něhož se tato překážka vztahuje rovněž na všechny nároky – jejichž uplatnění novou žalobou je pak vyloučeno ‑ které spotřebitel mohl uplatnit. To však vede k nadměrnému zatížení spotřebitele.
35.
Kromě toho tato ustanovení překračují meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. Cílem vázanosti konkrétním návrhovým žádáním je ochrana práva žalovaného na obhajobu a podpora vyřešení sporu. Zatímco ochrana práva žalovaného na obhajobu by však byla možná rovněž ještě v pozdějším stupni řízení, např. tím, že žalovanému je umožněno vyjádřit se k pozměněnému návrhovému žádání, možnost právní ochrany žalobce na základě překážky věci rozsouzené v pozdějším stadiu nepřichází v úvahu. Ustanovení LEC bezpochyby podporují vyřešení sporu. Významné průtahy v řízení však nejsou v projednávaném případě zjevné. Otázka snížení se spíše týká téhož skutkového stavu a týchž účastníků řízení jako odstoupení od smlouvy, takže by se mohlo vycházet z dosavadních výsledků řízení. Drastické opatření, které spočívá v úplném vyloučení možností právní ochrany spotřebitele, je nepřiměřené ve vztahu k nevýznamnému nebezpečí průtahů v řízení.
36.
Navíc právě s ohledem na otázky týkající se skutkového stavu, jako je např. malý význam vady, závisí úspěch návrhového žádání často na provádění dokazování v řízení a není před podáním žaloby předvídatelný. Projednávaný příklad to ukazuje jasně: Soledad Duarte uplatnila odstoupení od smlouvy, jelikož posudek znalce vadu kvalifikoval jako významnou. Provádění dokazování příslušného soudce však dospělo k jinému výsledku. Aby splnil požadavky španělského procesního práva, musel by tedy spotřebitel, tak jak je uvedeno v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, vždy alespoň podpůrně uplatnit všechny možné nároky, které přicházejí v úvahu. Pouze takto by mohlo být s ohledem na případný vývoj v průběhu řízení zajištěno, že může uplatnit práva, která pro něj vyplývají ze směrnice, s ohledem na konkrétní skutkový stav. Toto představuje s ohledem na hrozící následky v případě, kdy není podáno podpůrné návrhové žádání, nadměrné zatížení při výkonu práv, a odporuje tedy zásadě efektivity.
2. Důsledky porušení zásady efektivity
37.
Vyvstává tedy otázka, jak lze k zásadě efektivity přihlédnout v projednávaném případě. Soudní dvůr již rozhodl, že v případě porušení zásady efektivity musí předkládající soud provést co možná nejširší výklad vnitrostátních právních předpisů, aby přispěly k dosažení cíle zajistit jednotlivci účinnou ochranu jeho práv vyplývajících z unijního práva (
23
). Pokud toto není možné, musí v rámci vlastní rozhodovací pravomoci ponechat nepoužité vnitrostátní ustanovení, které je s ním v rozporu, tj. v projednávaném případě vnitrostátní procesní ustanovení dotčená v původním řízení, která stanoví striktní vázanost návrhovým žádáním (
24
).
38.
Předkládající soud tedy musí přezkoumat, zda na základě výkladu vnitrostátního procesního práva mohou být nalezena opatření, která umožní zajistit účinnou právní ochranu spotřebitele a prosadit jeho nárok vyplývající ze směrnice i přes chybějící návrhové žádání.
39.
V tomto ohledu je však třeba vzít v potaz procesní autonomii členských států. Při výkladu vnitrostátního práva je třeba zohlednit hodnotové úvahy, na nichž je založena příslušná právní úprava členského státu. Cílem ustanovení ve španělském procením právu je mimo jiné ochrana práva na obhajobu druhé procesní strany, jakož i podpora konečného vyřešení sporu. Není tedy nezbytné, aby spotřebitel měl neomezené možnosti měnit libovolně své návrhové žádání nebo opětovně podat žalobu. Toto by nebylo v souladu s právem druhého účastníka řízení na obhajobu. Spíše postačuje, pokud je mu dána možnost reagovat alespoň jednou na případný vývoj v řízení, jako je např. výsledek dokazování. Takto není ohroženo ani konečné vyřešení sporu.
40.
Předkládající soud zvažuje možnost snížení kupní ceny i bez návrhu. V tomto ohledu se jedná bezpochyby o možnost zajistit spotřebiteli ochranu jeho práv. Toto by však vedlo i k tomu, že by byla značně omezena dispoziční zásada a tím byla ohrožena jedna z hlavních zásad řízení členských států. Pokud není zohledněn požadavek konkrétního návrhového žádání, mohl by spotřebitel jednat v řízení pasivně a čekat, že soud mu přizná to, na co má z hmotněprávního hlediska nárok. To překračuje rámec toho, co je nezbytné k ochraně spotřebitele.
41.
Směrnice totiž nevyžaduje, aby mu nároky, které náleží spotřebiteli podle článku 3, byly přiznány bez jeho přispění. Pokud by toto bylo cílem směrnice, byla by přijata příslušná ustanovení ve směrnici. Směrnice naopak stanoví, jak správně uvádí polská vláda, že spotřebitel má možnost se rozhodnout, která práva vyplývající ze směrnice si přeje uplatnit (srov. čl. 3 odst. 2 a článek 5 směrnice). Kromě toho vychází ze skutečnosti, že spotřebitel musí mít možnost pro uplatnění svých práv zvolit obvyklou právní cestu (to však musí rovněž učinit, pokud se chce domoci svých práv), případně dokonce za podmínky, že spotřebitel dodrží určité lhůty pro oznámení (
25
). Více nevyžaduje ani zásada účinné soudní ochrany (
26
). Je pouze nezbytné, aby spotřebitel mohl uplatnit svá práva. To však již implikuje, že tak musí učinit. Obecnou povinnost snížit cenu i bez návrhu tedy směrnice neobsahuje.
42.
Povinnost snížit cenu nevyplývá ani z judikatury Soudního dvora týkající se směrnice 1993/13 (
27
), jak navrhuje Komise. Na rozdíl od Komise nemám totiž za to, že lze tuto judikaturu použít.
43.
Obě směrnice si jsou sice podobné potud, že se obě týkají ochrany spotřebitele v rámci právních úkonů a přejí si dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele. Vzhledem ke svým rozdílným cílům však nejsou srovnatelné tak, aby mohla být použita i judikatura Soudního dvora týkající se směrnice o klauzulích.
44.
Zatímco cílem směrnice 1993/13 je vyrovnat nevýhodnější postavení, v němž se nachází spotřebitel při uzavření smlouvy s podnikem, směrnice 1999/44 se vztahuje na realizaci již uzavřené smlouvy. V tomto ohledu se jedná o dvě rozdílné situace.
45.
Odstranění nerovnováhy v okamžiku uzavření smlouvy totiž může být dosaženo pouze na základě zásahu třetí osoby (
28
). Spotřebitel nemůže zpravidla posoudit, zda je klauzule zneužívající či nikoli. Pokud by byla tato znalost od něj vyžadována a byla mu uložena povinnost odvolat se na neplatnost klauzule, bylo by ohroženo provedení směrnice (
29
).
46.
Navíc mají být podniky odrazeny od používání zneužívajících klauzulí. Tuto odrazující funkci může směrnice 1993/13 splnit pouze, pokud se podniku „nevyplatí“ pokus používat zneužívající klauzule. Toto může být opět zajištěno pouze zásahem třetí osoby. V opačném případě by bylo pro podnik výhodnější používat zneužívající klauzule a doufat, že spotřebitel si není vědom svých práv vyplývajících ze směrnice o klauzulích a v řízení je neuplatní, takže by zneužívající klauzule v konečném důsledku přece jenom byla použitelná. Bez zásahu třetí osoby by tedy byl ohrožen užitečný účinek směrnice 1993/13.
47.
V rámci směrnice 1999/44 je tomu však jinak. Odrazující funkce, kterou sleduje jednání i bez návrhu při realizaci smlouvy, není účinná. Ve většině případů totiž vadné plnění ve smlouvě nezávisí na vůli smluvních stran, zejména pokud smluvní strana není výrobcem věci, jež je předmětem smlouvy, který na její kvalitu nemá vliv resp. si zpravidla není vědom jejích nikoli zjevných vad.
48.
Kromě toho se spotřebitel nenachází při realizaci smlouvy ve srovnatelně slabším postavení. Skutečnost, zda věc, která je předmětem kupní smlouvy, má dohodnutou kvalitu, je totiž pro spotřebitele na rozdíl od zneužitelnosti klauzule lehce rozpoznatelná. Toto ukazuje i projednávaný případ, v němž právě spotřebitelka uplatnila své nároky soudní cestou. V rozsudcích, které byly vydány ohledně směrnice o klauzulích, se naproti tomu jednalo zpravidla o podniky, které se dovolávaly svého nároku vyplývajícího ze zneužívající klauzule. Jednání i bez návrhu by tedy neposílilo ochranu spotřebitele, nýbrž by mu poskytlo další prostředek k prosazení svých nároků. Judikatura týkající se směrnice 1993/13 tedy rovněž nevede ke vzniku povinnosti snížit cenu i bez návrhu v rámci směrnice 1999/44.
49.
Podle mého názoru je tedy pro zajištění zásady efektivity dostačující, že vnitrostátní procesní právo může být vykládáno a použito tak, že spotřebiteli poskytuje nástroj, který mu umožní, aby sám uplatnil svá práva. V úvahu přichází v tomto případě např. možnost změny žaloby, příp. po upozornění příslušného soudu, pokud toto vnitrostátní právo stanoví.
50.
V úvahu rovněž přichází výklad návrhového žádání v tom smyslu, že procesní návrh na snížení byl obsažen v návrhu na odstoupení od smlouvy. V tomto ohledu se však nejedná o otázku, zda je v nároku na odstoupení od smlouvy podle čl. 3 odst. 5 druhého pododstavce směrnice obsažen hmotněprávní nárok na snížení ceny podle čl. 3 odst. 5 prvního pododstavce směrnice. Toto by byla otázka výkladu unijního práva, kterou předkládající soud nepoložil. Jedná se spíše o to, zda návrh snížení je z procesněprávního hlediska zahrnut v návrhu na odstoupení od smlouvy„jako minus“. Vnitrostátní soud, jenž je jediný příslušný k výkladu vnitrostátního práva, musí posoudit, zda může být návrh z procesněprávního hlediska ve světle směrnice takto vykládán. Podle tvrzení španělské vlády však nic nenaznačuje, že španělské procesní právo takovému výkladu brání (
30
). Španělská vláda naopak uvedla, že příslušná ustanovení LEC je třeba chápat v tom smyslu, že návrh na odstoupení od smlouvy zahrnuje rovněž snížení ceny.
51.
Další možností by byl výklad vnitrostátního právního předpisu, který upravuje překážku věci rozsouzené, v tom smyslu, že tuto zásadu je třeba chápat srovnatelně úzce nebo široce, jako je tomu v případě vázanosti konkrétním návrhovým žádáním a zásady shody.
52.
Pokud však žádné z těchto opatření nepřichází v úvahu, bylo by možné jako o posledním prostředku uvažovat o snížení ceny i bez návrhu. Směrnice totiž takovému postupu v každém případě nebrání. Z jejího prvního a pátého bodu odůvodnění naopak vyplývá, že vysoká úroveň ochrany spotřebitele, která je jejím cílem, může vytvořit pouze minimální úroveň práv spotřebitele. Článek 8 odst. 2 směrnice tedy členským státům umožňuje, aby přijaly či ponechaly v platnosti přísnější ustanovení za účelem zajištění ještě vyšší úrovně ochrany spotřebitele (
31
). Pokud tedy vnitrostátní procesní řád stanoví snížení ceny i bez návrhu, resp. vnitrostátní soud použije vnitrostátní právo tímto způsobem, bylo by to v souladu se směrnicí.
53.
Bez ohledu na to, která opatření zvolí vnitrostátní soud, musí být zohledněny dvě skutečnosti: zaprvé opatření nemůže být přijato proti vůli žalobce. Právo na účinnou soudní ochranu obsahuje i oprávnění neuplatnit svá práva. Musí být tedy přezkoumána konkrétní vůle spotřebitele. V projednávaném případě se toto jeví bezproblémové, jelikož S. Duarte si přeje dosáhnout snížení kupní ceny. Zadruhé nesmí být opominuto právo druhého účastníka řízení na obhajobu. Tomuto účastníkovi řízení musí být v každém případě dána alespoň možnost se ještě jednou vyjádřit k příslušné otázce, resp. možnost, aby případně sám podal nový návrh.
Dílčí závěr
54.
Souhrnně lze říci, že směrnice neobsahuje povinnost snížit cenu i bez návrhu. Vnitrostátní soud však musí přijmout vhodná opatření, která umožní spotřebiteli opravit nesprávné návrhové žádání, pokud již jinak nemůže uplatnit svá práva vyplývající ze směrnice. V případě všech opatření, která je třeba přijmout, musí být zajištěno právo druhého účastníka řízení na obhajobu.
C – K nevýznamnosti vady
55.
Předkládající soud konstatoval, že odstoupení od smlouvy je vyloučeno z toho důvodu, že se jedná pouze o nevýznamnou vadu na vozidle. Tento závěr byl některými účastníky řízení zpochybněn.
56.
Předkládající soud však nevznesl otázku týkající se výkladu čl. 3 odst. 6 směrnice, který obsahuje pojem „nevýznamný rozpor“. Zjištění skutkového stavu a rozhodnutí, které otázky budou Soudnímu dvoru předloženy, přísluší pouze předkládajícímu soudu.
57.
Jelikož je však otázka nevýznamnosti vady otázkou výkladu unijního práva, dovoluji si přesto následující poznámku: Soudní dvůr o výkladu pojmu „nevýznamný“ uvedeného v čl. 3 odst. 6 směrnice doposud nerozhodl. Jiné evropské soudy, zejména nejvyšší soudy (
32
) rozhodly v případech, které se jeví podobné, že pronikání vody nemá být považováno za nevýznamnou vadu (
33
). Skutečnost, že vozidlo je i přes pronikání vody nadále použitelné jako přepravní prostředek, což předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvádí jako odůvodnění pro svůj závěr, nebyla v těchto rozhodnutích relevantní. Pro jednotnost unijního práva by tedy bylo smysluplné a pro vyřešení sporu, který mu byl předložen, by jistě bylo i užitečné, kdyby Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz Soudnímu dvoru předložil k rozhodnutí i otázku týkající se nevýznamnosti vady a tím otázku týkající se výkladu čl. 3 odst. 6
V – Závěry
58.
Ve světle všech výše uvedených úvah navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl na položenou otázku následovně:
Směrnice 1999/44 musí být vykládána v tom smyslu, že vyžaduje, aby vnitrostátní soud, pokud se spotřebitel u soudu domáhá pouze odstoupení od smlouvy, které je však vyloučeno, jelikož rozpor se smlouvou je nevýznamný, musel přijmout vhodné opatření, aby spotřebiteli umožnil uplatnění jeho nároků vyplývajících ze směrnice. Je věcí vnitrostátního práva stanovit, kterým procesním opatřením může být dosaženo. V této souvislosti však musí být zohledněno právo druhého účastníka řízení na obhajobu.
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží, Úř. věst. L 171, s. 12, dále jen „směrnice 1999/44“ nebo „směrnice“.
(
3
) – Ohledně ostatních dvou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se směrnice 1999/44 srov. rozsudky ze dne 16. června 2011, Weber a Putz (C-65/09 a C-87/09, Sb. rozh. s. I-5257) a ze dne 17. dubna 2008, Quelle (C-404/06, Sb. rozh. s. I-2685).
(
4
) – BOE (Boletín Oficial del Estado) č. 165 ze dne 11. července 2003, s. 27160.
(
5
) – Tento právní předpis byl sice zrušen na základě Real Decreto Legislativo 1/2007 ze dne 16. listopadu 2007 o přijetí nového znění obecného zákona o ochraně spotřebitele a dalších doplňujících zákonů (BOE č. 287 ze dne 30. listopadu 2007, s. 49181), na projednávaný případ se však ještě použije, jelikož nové znění vstoupilo v platnost teprve dne 1. prosince 2007, a tedy po uskutečnění koupě vozidla.
(
6
) – Zákon č. 1/2000 ze dne 7. ledna 2000 o občanském soudním řízení, BOE č. 7 ze dne 8. ledna 2000, s. 575.
(
7
) – Automobil byl podle údajů v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce od listopadu 2005 do července 2008 alespoň pětkrát v autoopravně.
(
8
) – Státní zastupitelství.
(
9
) – Rozsudek ze dne 8. září 2010, Winner Wettern (C-409/06, Sb. rozh. s. I-8015, bod 36) a ze dne 27. října 2009, ČEZ (C-115/08, Sb. rozh. s. I-10265, bod 57), jakož i zde uvedená judikatura.
(
10
) – Srov. článek 218 LEC.
(
11
) – Srov. článek 216 LEC.
(
12
) – Srov. k tomu rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 17. dubna 2008, Quelle (citovaný v poznámce pod čarou č. 3, bod 36).
(
13
) – Jinak je tomu, jak uvádí správně maďarská vláda, např. v případě směrnice Rady 1993/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách, Úř. věst. L 95, s. 29, která v čl. 7 odst. 1 výslovně stanoví, že členské státy musí zajistit, aby existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí] ve smlouvách.
(
14
) – Srov. rozsudky ze dne 18. března 2010, Alassini (C-317/08 až C-320/08, Sb. rozh. s. I-2213, bod 47), ze dne 15. dubna 2008, Impact (C-268/06, Sb. rozh. s. I-2483, bod 44, jakož i zde uvedená judikatura), ze dne 13. března 2007, Unibet (C-432/05, Sb. rozh. s. I-2271, bod 39), ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro (C-168/05, Sb. rozh. s. I-10421, bod 24), jakož i ze dne 16. prosince 1976, Rewe (33/76, Recueil, s. 1989, bod 5) a Comet (45/76, Recueil, s. I-2043, bod 13).
(
15
) – Srov. rozsudky ze dne 8. září 2011, Rosado Santana (C-177/10, Sb. rozh. s. I-7907, bod 89), ze dne 6. října 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, Sb. rozh. s. I-9579, bod 38), ze dne 7. června 2007, van der Weerd a další (C-222/05 až C-225/05, Sb. rozh. s. I-4233, bod 28), Mostaza Claro (citovaný v poznámce pod čarou č. 14, bod 24), ze dne 16. května 2000, Preston a další (C-78/98, Recueil, s. I-3201, bod 31), a ze dne 14. prosince 1995, van Schijndel a van Veen (C-430/93 a C-431/93, Recueil, s. I-4705, bod 17).
(
16
) – Srov. mimo jiné rozsudky Impact (citovaný v poznámce pod čarou č. 14, bod 44), van der Weerd a další (citovaný v poznámce pod čarou č. 15, bod 28), ze dne 14. prosince 1995, Peterbroeck (C-312/93, Recueil, s. I-4599, bod 12), a Rewe (citovaný v poznámce pod čarou č. 14, bod 5).
(
17
) – Rozsudek van Schijndel a van Veen (citovaný v poznámce pod čarou č. 15, bod 19).
(
18
) – Rozsudek van Schijndel a van Veen (citovaný v poznámce pod čarou č. 15, bod 19).
(
19
) – Srov. rozsudky Asturcom Telecomunicaciones (citovaný v poznámce pod čarou č. 15, bod 39), ze dne 3. září 2009, Fallimento Olimpiclub (C-2/08, Sb. rozh. s. I-7501, bod 27), jakož i Peterbroeck (citovaný v poznámce pod čarou č. 16, bod 14).
(
20
) – Srov. v tomto ohledu opět článek 216 LEC, který stanoví, že soudy rozhodují na základě vylíčení skutkového stavu, důkazů a návrhových žádání účastníků řízení.
(
21
) – Srov. rozsudek ze dne 17. prosince 2009, Martín Martín (C-227/08, Sb. rozh. s. I-11939, bod 20), van der Weerd (citovaný v poznámce pod čarou č. 15, bod 35) a van Schijndel a van Veen (citovaný v poznámce pod čarou č. 15, bod 21).
(
22
) – Srov. rozsudky van der Weerd (citovaný v poznámce pod čarou č. 15, body 36 a 41) a van Schijndel a van Veen (citovaný v poznámce pod čarou č. 15, bod 22).
(
23
) – Srov. rozsudky Impact (citovaný v poznámce pod čarou č. 14, bod 54) a Unibet (citovaný v poznámce pod čarou č. 14, bod 44).
(
24
) – Rozsudek ze dne 20. října 2011, Interedil (C-396/09, Sb. rozh. s. I-9915, bod 38), a ze dne 5. října 2010, Elchinov (C-173/09, Sb. rozh. s. I-8889, bod 31).
(
25
) – Srov. čl. 5 odst. 2 směrnice, který umožňuje členským státům, aby stanovily, že spotřebitel je povinen oznámit prodávajícímu uplatnění svých práv na zjednání nápravy při rozporu se smlouvou do dvou měsíců po zjištění tohoto rozporu.
(
26
) – Srov. v tomto ohledu rozsudky ze dne 15. dubna 2010, Fritz (C-215/08, Sb. rozh. s. I-2497, bod 44), a ze dne 3. září 2009, Messner (C-489/07, Sb. rozh. s. I-7315, bod 25), v nichž Soudní dvůr rozhodl, že ani ochrana spotřebitele není absolutní zásadou a cílem příslušné směrnice není přiznat spotřebiteli práva, která přesahují rámec toho, co je k dosažení sledovaného cíle nezbytné.
(
27
) – Citovaná v poznámce pod čarou č. 13.
(
28
) – Srov. rozsudek ze dne 27. června 2000, Océano Grupo Editorial (C-240/98 až C-244/98, Recueil, s. I-4941, body 27 a 29).
(
29
) – Srov. rozsudek Océano Grupo Editorial (citovaný v poznámce pod čarou č. 28, bod 26).
(
30
) – Rovněž Komise zastává ve svém vyjádření tento názor. V tomto ohledu odkazuje na rozsudek španělského Tribunal Supremo ze dne 27. září 2011, STS 7744/2011, s. 14 a 15, v němž tento soud relativizoval zásadu shody uvedenou v článku 218 LEC s ohledem na zásadu iura novit curia
(
31
) – Srov. v tomto smyslu rovněž bod 24 odůvodnění směrnice.
(
32
) – Srov. např. rozsudek německého Bundesgerichtshof ze dne 5. listopadu 2008, VIII ZR 166/07.
(
33
) – O přesném rozsahu vady na vozidle S. Duarte nejsou k dispozici dostatečné informace, takže není možné posoudit skutečnou srovnatelnost situací v těchto různých věcech. To však neplatí pro právní argumentaci ohledně posouzení vady.