62003TO0142_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci T‑142/03,
Fost Plus VZW,
se sídlem v Bruselu (Belgie), zastoupená P. Wytinckem a H. Viaenem, advokáty,
žalobkyně,
proti
Komisi Evropských společenství,
zastoupené M. van Beekem a M. Konstantidinisem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalované,
jejímž předmětem je  zrušení článku 1 rozhodnutí Komise 2003/82/ES ze dne 29. ledna 2003, kterým se potvrzuje opatření oznámené Belgií v souladu s čl. 6 odst. 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES o obalech a obalových odpadech (Úř. věst. L 31, s. 32),
SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),
ve složení, na poradě, J. Azizi, předseda, M. Jaeger a F. Dehousse, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: H. Jung,
vydává toto
Usnesení
Odůvodnění rozsudku
Právní a skutkový rámec sporu
1. Cílem směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES ze dne 20. prosince 1994 o obalech a obalových odpadech (Úř. věst. L 365, s. 10, Zvl. vyd. 13/13, s. 349) je harmonizovat odlišná vnitrostátní opatření týkající se nakládání s obaly a obalovými odpady s cílem jednak zabránit jakýmkoli jejich účinkům na životní prostředí nebo tyto účinky omezit, a tím dosáhnout vysoké úrovně ochrany životního prostředí, a jednak zabezpečit fungování vnitřního trhu a vyloučit překážky, které brání obchodu, a zabránit narušování a omezování hospodářské soutěže v rámci Společenství (článek 1).
2. Za tímto účelem čl. 6 odst. 1 směrnice 94/62 stanoví:
„[…] členské státy přijmou nezbytná opatření, aby na celém svém území dosáhly těchto cílů:
a) nejpozději do pěti let ode dne, kdy musí být tato směrnice zavedena do vnitrostátních právních předpisů, bude využíváno nejméně 50 % a nejvýše 65 % hmotnosti obalových odpadů;
b) v rámci tohoto obecného cíle a ve stejném časovém termínu bude recyklováno nejméně 25 % a nejvýše 45 % hmotnosti veškerých obalových materiálů obsažených v obalových odpadech, přičemž z každého obalového materiálu bude recyklováno nejméně 15 % hmotnosti;
[…]“
3. Tato směrnice však umožňuje členským státům přesáhnout tyto cíle. Článek 6 odst. 6 tak uvádí:
„Členským státům, které již zavedly nebo budou zavádět programy překračující cíle podle odst. 1 písm. a) a b) a které si za tímto účelem zajišťují vhodné kapacity pro recyklaci a využití, se uskutečňování těchto cílů v zájmu vysoké úrovně ochrany životního prostředí povoluje pod podmínkou, že tato opatření nezpůsobí narušení vnitřního trhu a nebudou ostatním členským státům bránit v plnění této směrnice. Členské státy o tom uvědomí Komisi. Komise tato opatření potvrdí, jestliže ve spolupráci s členskými státy ověří, že neodporují výše uvedeným podmínkám a nepředstavují nezákonný prostředek diskriminace nebo skryté omezení obchodu mezi členskými státy.“
4. Konečně čl. 16 odst. 1 a článek 21 směrnice 94/62 upravují povinnost členských států oznámit opatření, která zamýšlejí přijmout pro dosažení souladu s touto směrnicí a zřízení výboru zástupců členských států, kterému předsedá zástupce Komise a který zaujímá stanoviska k návrhům opatření navrhovaných Komisí.
5. V belgickém federálním systému spadá stanovení cílů využití a recyklace obalových materiálů a obalových odpadů upravených v článku 6 směrnice 94/62 do  výlučné působnosti Vlámského regionu, Valonského regionu a regionu Hlavní město Brusel.
6. Dne 30. května 1996 uzavřely tři belgické regiony za účelem zajištění uceleného a jednotného zavedení směrnice 94/62 do vnitrostátních právních předpisů a jejího provedení dohodu o spolupráci týkající se prevence a nakládání s obalovými odpady (dále jen „dohoda o spolupráci“). Tato dohoda byla schválena v každém ze tří regionů příslušným legislativním aktem, tj. vyhláškou Valonského regionu ze dne 16. ledna 1997, vyhláškou Vlámského regionu ze dne 21. ledna 1997 a nařízením regionu Hlavní město Brusel ze dne 24. ledna 1997.
7. Dohoda o spolupráci stanoví povinnost hospodářským subjektům, tj. subjektům odpovědným za balení a uživatelům obalů, včetně dovozců, pokud se balení uskutečňuje mimo Belgii, aby buď samy (článek 6), nebo prostřednictvím třetích osob (čl. 7 odst. 1) zpětně odebrali a recyklovali nebo využili obalové materiály obsažené v odpadech z obalů uvedených na trh. Tato dohoda rovněž upravuje zavedení meziregionální komise pro obaly, která schvaluje útvary zavazující se k plnění povinností dohody o spolupráci  namísto podniků, které uvádějí balené zboží na trh (kapitola V dohody o spolupráci).
8. Článek 3 odst. 2 dohody o spolupráci stanoví minimální cíle v oblasti recyklace a využití obalových odpadů vyjádřené v jejich procentuální hmotnosti. Hospodářské subjekty musejí dosáhnout těchto procentních hodnot v každém ze tří regionů jak pro domovní obalové odpady, tak pro průmyslové obalové odpady. Tyto procentní hodnoty jsou obecně vyšší než procentní hodnoty uvedené ve směrnici 94/62.
9. Článek 30 odst. 2 dohody o spolupráci stanoví, že pokud subjekt odpovědný za balení nebo schválený útvar nedosáhnou stanovených procentních hodnot recyklace a nakládání ve lhůtách, členové sekretariátu meziregionální komise pro obaly mohou uložit správní pokutu 20 000 belgických franků (BEF) (500 eur) za každou tunu nevyužitých obalových odpadů nebo 30 000 BEF (750 eur) za každou tunu nerecyklovaných obalových odpadů.
10. Článek 25 odst. 1 bod 3 dohody o spolupráci stanoví, že rozhodovací orgán meziregionální komise pro obaly „uděluje, pozastavuje a odvolává schválení útvaru nebo kdykoliv mění, po vyslechnutí zástupců schváleného útvaru z důvodů obecného zájmu podmínky výkonu činosti obsažené ve schválení“.
11. Dohoda o spolupráci oznámená Komisi belgickými orgány dne 13. července 1996 v souladu s čl. 6 odst. 6 směrnice 94/62 byla Komisí potvrzena dne 15. září 1999 (rozhodnutí 1999/652/ES, kterým se potvrzují opatření oznámená Belgií v souladu s čl. 6 odst. 6 směrnice 94/62, Úř. věst. L 257, s. 20).
12. Dne 1. srpna 2001 belgické orgány oznámily Komisi návrh revize dohody o spolupráci (dále jen „revidovaná dohoda o spolupráci“).
13. Cílem tohoto posledního návrhu bylo zvýšit pro období od roku  2000 do roku 2003 procentní hodnoty recyklace a využití stanovené článkem 3 dohody o spolupráci.
14. Se zřetelem k informacím poskytnutým Belgií a výsledkům konzultace ostatních členských států prostřednictvím výboru založeného článkem 21 směrnice 94/62, učinila Komise rozhodnutím 2003/82/ES ze dne 29. ledna 2003, kterým se potvrzuje opatření oznámené Belgií v souladu s čl. 6 odst. 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES o obalech a obalových odpadech (Úř. věst. L 31, s. 32, dále jen „napadené rozhodnutí“) závěr, že oznamované opatření musí být potvrzeno, vzhledem k tomu, že:
– příslušné kapacity pro recyklaci a využití sebraných materiálů v souladu s cíli stanovenými Belgickým královstvím jsou zajištěny;
– opatření nezpůsobuje narušení vnitřního trhu;
– opatření nebrání ostatním členským státům v plnění směrnice;
– opatření nepředstavuje nezákonný prostředek diskriminace;
– opatření nepředstavuje skryté omezení obchodu mezi členskými státy (bod III napadeného rozhodnutí).
15. Komise však uplatnila, že byly zaznamenány znaky nasycení trhu sebraných skleněných střepů. Vyzvala tedy Belgické království k pozornému sledování trhu skla a k zajištění toho, aby úroveň sběru v Belgii nepřekračovala kapacity tohoto trhu.
16. Žalobkyně je podle belgického práva neziskovým sdružením schváleným pro sběr, recyklaci a využití domovních odpadů v souladu s dohodou o spolupráci rozhodnutím meziregionální komise pro obaly S-C‑99/31116 ze dne 23. prosince 1998 o schválení neziskového sdružení FOST Plus jako útvaru pro obalové odpady ( Moniteur belge
ze dne 27. března 1999, s. 10048, dále jen „rozhodnutí o schválení“). Žalobkyně vykonává na účet svých členů povinnost zpětného odběru uloženou subjektům odpovědným za domovní obalové odpady a přijímá za tím účelem veškerá opatření k dosažení procentních hodnot využití uložených dohodou o spolupráci.
Řízení a návrhy účastníků řízení
17. Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 28. dubna 2003 podala žalobkyně tuto žalobu.
18. Samostatným podáním došlým kanceláři Soudu dne 10. července 2003 vznesla žalovaná na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu námitku nepřípustnosti. Dne 6. října 2003 předložila žalobkyně své vyjádření k této námitce nepřípustnosti. Soud vyzval účastníky řízení k předložení určitých dokumentů a zodpovězení otázek ohledně námitky nepřípustnosti vznesené žalovanou. Účastníci řízení předložili tyto dokumenty a odpověděli na tyto otázky ve stanovených lhůtách.
19. Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
– zrušil článek 1 napadeného rozhodnutí;
– uložil žalované náhradu nákladů řízení.
20. Žalovaná navrhuje, aby Soud:
– odmítl žalobu jako nepřípustnou;
– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
21. Požaduje-li to některý účastník řízení, Soud může na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu vydat rozhodnutí o nepřípustnosti bez projednání věci samé. V souladu s odstavcem 3 téhož článku, následuje ústní část řízení, nerozhodne-li Soud jinak. Soud má v projednávaném případě na základě přezkumu písemností obsažených ve spisu a předložených dokumentů, jakož i na základě odpovědí účastníků řízení poskytnutých na otázky jim položené, věc za dostatečně objasněnou k tomu, aby rozhodl o návrhu předloženém žalovanou, aniž by byla zahájena ústní část řízení.
Argumenty účastníků řízení
22. Žalovaná tvrdí, že žaloba je nepřípustná z toho důvodu, že žalobkyně není osobně dotčená napadeným rozhodnutím.
23. Žalobkyně se domnívá, že její žaloba je přípustná, protože jednak má za to, že je bezprostředně a osobně dotčená napadeným rozhodnutím (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 1962, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes a další v. Rada, 16/62 a 17/62, Recueil, s. 901, a rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise, 25/62, Recueil, s. 197), a jednak podpůrně, že nedisponuje jinými účinnými procesními prostředky vůči napadenému rozhodnutí.
24. Pokud jde o otázku, zda je napadeným rozhodnutím bezprostředně dotčena, žalobkyně uplatňuje, že není žádné pochybnosti o tom, že belgické orgány mají záměr provést revidovanou dohodu o spolupráci, která byla potvrzena Komisí. Podle žalobkyně je tento záměr belgických orgánů zřejmý z uskutečnění první dohody o spolupráci potvrzené rozhodnutím 1999/652, přípravných prací na napadeném rozhodnutí a hlavních dohod uzavřených za tímto účelem Valonským a Vlámským regionem.
25. Pokud jde o otázku, zda je napadeným rozhodnutím osobně dotčena, žalobkyně v podstatě uplatňuje pět argumentů, které osvědčují určité vlastnosti, které jsou pro ni zvláštní, a faktickou situaci, která ji vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám.
26. Zaprvé žalobkyně tvrdí, že je jediným útvarem, který byl schválen ke sběru, recyklaci a nakládání s domovními obalovými odpady na účet dalších subjektů odpovědných za obaly. Krom toho pouze jí, a nikoliv jiným možným subjektům odpovědným za obaly ukládá toto schválení jednak různé povinnosti, mezi nimiž se vyskytují povinnosti zúčtování nákladů, sběru, uplatnění postupu nabídkového řízení, a jednak podmínky přístupu členů, povinného pojištění a zřízení záruk. Žalobkyně se tedy domnívá, že toto schválení a konkrétní povinnosti z něj vyplývající osvědčují  vlastnost pro ni zvláštní vzhledem k ostatním možným subjektům odpovědným za obaly.
27. Žalobkyně v tomto ohledu připomíná, že i za předpokladu, že by napadené rozhodnutí mělo obecnou povahu a vztahovalo by se na další možné subjekty odpovědné za obaly, tato skutečnost nevylučuje, že by mohlo mít, co se jí týče, jinou působnost (viz rozsudek Soudu ze dne 11. září 2002, Pfizer Animal Health v. Rada, T‑13/99, Recueil, s. II‑3305, bod 84 a uvedená judikatura).
28. Zadruhé žalobkyně tvrdí, že je ve skutečnosti jediným podnikem, který bude muset platit pokuty v případě nedodržování nových norem zavedených Belgickým královstvím po přijetí napadeného rozhodnutí.
29. Žalobkyně v tomto ohledu připomíná, že na základě čl. 30 odst. 2 dohody o spolupráci jí může být uložena správní pokuta ve výši 20 000 BEF (500 eur) nebo 30 000 BEF (750 eur) za každou tunu nevyužitých nebo nerecyklovaných obalových odpadů ve lhůtách stanovených dohodou o spolupráci.
30. Jelikož podle žalobkyně kapacity využití, jež jsou k dispozici v Belgii, neumožňují dosáhnout nových procentních hodnot uložených zákonodárcem a její část trhu dosahuje 93 % pro domovní odpady, domnívá se, že pro příslušné orgány je mnohem jednodušší vymáhat na ní podstatnou část z celkové pokuty, kterou by mohly uložit, než vyšetřovat podniky, které se snaží splnit povinnosti využití a recyklace ze své vlastní iniciativy. Žalobkyně se tedy domnívá, že je jediným podnikem, kterému bude skutečně uložena pokuta, což jí samo o sobě dostatečně individualizuje.
31. Žalobkyně navíc tvrdí, že, na rozdíl od možných podniků, které na sebe samy berou odpovědnost za nakládání s obalovými odpady a pro které je tato činnost doplňková, využití obalových odpadů představuje její hlavní činnost. V důsledku toho žalobkyně zastává názor, že hospodářský a finanční dopad, který bude muset nést z důvodu napadeného rozhodnutí pro ni bude větší než pro jakýkoliv jiný subjekt odpovědný za domovní obaly. Tato zvláštní hospodářská a finanční situace ji rovněž odlišuje od dalších možných subjektů odpovědných za domovní obalové odpady a představuje skutečnost zohledňovanou judikaturou, zejména v rozsudku Soudního dvora ze dne 23. dubna 1986, Les Verts v. Parlament (294/83, Recueil, s. 1339) a rozsudku Soudního dvora ze dne 18. května 1994, Codorniu v. Rada (C‑309/89, Recueil, s. I‑1853).
32. Zatřetí se žalobkyně domnívá, že při přijetí napadeného rozhodnutí byly zohledněnny její povinnosti a údaje, které se jí týkají, což ji zvláštním způsobem individualizuje.
33. Žalobkyně v tomto ohledu zdůrazňuje, že jedním ze základních a určujících důvodů vedoucích k napadenému rozhodnutí je organizování veřejných nabídkových řízení na recyklaci skla [kapitola II písm. b) napadeného rozhodnutí]. Tato veřejná nabídková řízení přitom jsou a musejí být uskutečňována pouze žalobkyní, jak to vyplývá z odpovědi belgických orgánů na otázky Komise v rámci postupu přijímání napadeného rozhodnutí. Navíc se žalobkyně domnívá, že i kdyby již existovaly další subjekty odpovědné za obaly pro domovní obalové odpady, jednalo by se o jednotlivce nebo o podniky, které, jelikož nespadají pod definici „zadavatel“ ve smyslu evropských směrnic ohledně zadávání veřejných zakázek, nemusí organizovat takové nabídkové řízení, ledaže by k tomu byly jinak povinny, jako je tomu v případě žalobkyně na základě schválení.
34. Žalobkyně se rovněž domnívá, že při přijímání napadeného rozhodnutí byla zvláště dotčena. Uplatňuje v tomto ohledu několik výňatků z dokumentů, ze kterých je zřejmé, že jednotliví belgičtí zákonodárci zohlednili pouze ji, co se týče domovních obalových odpadů. Krom toho z  analýzy všech dokumentů spisu Komise, ke kterým měla žalobkyně přístup, zřejmě vyplývá, že Komise shromáždila údaje, které se týkají pouze žalobkyně.
35. Začtvrté se žalobkyně domnívá, že jelikož Komise znala její zvláštní postavení, musela ji spojovat s postupem přijímání napadeného rozhodnutí. Pokud podle žalobkyně Komise jedná na základě čl. 6 odst. 6 směrnice 94/62, Komise se nemůže spoléhat výlučně na skutečnosti sdělované členskými státy. Komise má povinnost v rámci obecné zásady řádné správy – i když tato povinnost není výslovně směrnicí 94/62 upravena – požadovat za určitých okolností přinejmenším stanovisko hlavních podniků pro účely určení, zda informace, o kterou se opírá, je věrohodná. V projednávaném případě žalobkyně uvádí, že tomu tak nebylo, přestože informace shromážděné Komisí pocházely výlučně od ní, což podle ní prokazuje, že bezpochyby pro Komisi představuje zvláštní podnik a že je postupem osobně dotčena.
36. Krom toho z  první strany a především z první poznámky pod čarou odpovědi Belgického království na dopis Komise ze dne 15. května 2002 vyplývá, že určité údaje týkající se domovních obalových odpadů poskytnuté Belgickým královstvím na podporu oznámení návrhu revidované dohody pocházejí od žalobkyně.
37. Podle žalobkyně tak Komise věděla, že žalobkyně je „klíčovou postavou“, co se týče poskytnutí jí základních informací, ale Komise ji přesto nekonzultovala. V důsledku toho se žalobkyně domnívá, že je třeba jí přiznat možnost podat žalobu.
38. Konečně zapáté žalobkyně má rovněž za to, že je osobně dotčena napadeným rozhodnutím z důvodu její stížnosti u Komise ze dne 10. června 2003 proti tomuto rozhodnutí. Žalobkyně v této stížnosti uplatňuje, že se členské státy a Komise dopustily četných pochybení tím, že toto rozhodnutí vydaly zejména v rozporu se směrnicí 94/62.
39. Pokud jde o nedostatek účinného procesního prostředku, žalobkyně se domnívá, že existence účinného procesního prostředku musí představovat hodnotící kritérium pro uplatnění čl. 230 čtvrtého pododstavce ES a že v projednávané věci takovým účinným procesním prostředkem nedisponuje.
40. Na podporu nutnosti zohlednit existenci účinného procesního prostředku se žalobkyně dovolává rozsudku Soudu ze dne 3. května 2002, Jégo-Quéré v. Komise (T‑177/01, Recueil, s. II‑2365) a vyjadřuje podivení nad důvodem zamítnutí vysloveným Soudním dvorem v jeho rozsudku ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677) vzhledem k radikálním obratům v judikatuře Soudního dvora, ke kterým došlo v minulosti (rozsudek Soudního dvora ze dne 17. října 1990, HAG GF, C‑10/89, Recueil, s. I‑3711, a rozsudek Soudního dvora ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard, C‑267/91 a C‑268/91, Recueil, s. I‑6097). Dovolává se rovněž návrhu Smlouvy o Ústavě pro Evropu, která podle ní potvrzuje vůli vedoucích evropských politiků rozšířit rozsah použití čl. 230 čtvrtého pododstavce ES a představuje základní směry pro Soud při výkladu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
41. Nedostatek účinného procesního prostředku v projednávané věci vychází podle žalobkyně ze skutečnosti, že na základě belgického právního systému legislativní akty regionů schvalující dohodu o spolupráci mohou být pouze předmětem žaloby u belgického rozhodčího soudu (Cour d’arbitrage), a tedy pouze na základě porušení zásady rovnosti, pravidel týkajících se rozdělení pravomocí a ustanovení hlavy II belgické ústavy.
42. V důsledku toho se žalobkyně domnívá, že v belgickém právním řádu nemá k dispozici účinný procesní prostředek umožňující jí dosáhnout zrušení možného porušení evropského práva legislativními akty regionů, které provádějí dohodu o spolupráci, nebo napadeným rozhodnutím. Platnost napadeného rozhodnutí může být tedy napadena pouze v případě, kdy je žalobkyně povolána před soud poté, co napadla pokutu sankcionující porušení regionálních legislativních ustanovení, která ukládají nové sazby využití obalových odpadů. Navíc pouze belgický kasační soud (Cour de cassation), nejvyšší soudní orgán v projednávané věci, by byl povinen položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku. To by však znamenalo přinejmenším uplynutí lhůty pěti let, během kterých by žalobkyně čelila této pokutě a právní nejistotě ohledně platnosti sazby využití.  Žalobkyně tedy pokládá tuto situaci za neslučitelnou s požadavkem účinné soudní ochrany.
Závěry Soudu
43. Na základě čl. 230 čtvrtého pododstavce ES „každá fyzická nebo právnická osoba může podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou jí určena, jakož i proti rozhodnutím, která, byť byla vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného jiné osobě, se jí bezprostředně a osobně dotýkají“.
44. Žalobkyně se snaží dosáhnout zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí potvrzujícího opatření oznámené Belgickým královstvím, které směřuje k uložení norem pro recyklaci a využití obalových odpadů překračujících cíle uvedené v čl. 6 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 94/62.
45. Směrnice 94/62, jejímž cílem je harmonizovat vnitrostátní opatření týkající se nakládání s obaly a obalovými odpady, je určena velké většině členských států za účelem přijetí jejich příslušnými orgány aktů s obecnou působností pro soubor dotyčných hospodářských subjektů. Směrnice ukládá v čl. 6 odst. 1 písm. a) a b) členským státům, aby nejméně 50 % a nejvýše 65 % hmotnosti obalových odpadů bylo využíváno před 30. červnem 2001, a aby v rámci tohoto obecného cíle a ve stejném časovém termínu bylo recyklováno nejméně 25 % a nejvýše 45 % hmotnosti veškerých obalových materiálů obsažených v obalových odpadech, přičemž z každého obalového materiálu bude recyklováno nejméně 15 % hmotnosti. Tato směrnice tedy stanoví abstraktně a objektivně obecný režim v oblasti využití obalů a obalových odpadů.
46. Podle čl. 6 odst. 6 této směrnice Komise může potvrdit sledování vyšší úrovně ochrany životního prostředí členským státem, jestliže opatření členským státem za tím účelem přijímaná nezpůsobí narušení vnitřního trhu, nebudou ostatním členským státům bránit v plnění této směrnice, nebudou představovat nezákonný prostředek diskriminace a nebudou skrytým omezením obchodu mezi členskými státy.
47. Tyto výjimky z obecného režimu, které představují potvrzující rozhodnutí přijatá Komisí na základě čl. 6 odst. 6 směrnice 94/62, se podílejí na obecné povaze směrnice, jelikož jsou abstraktně určeny neurčitým kategoriím osob a uplatňují se na objektivně vymezené situace (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 15. června 1993, Abertal a další v. Komise, C‑213/91, Recueil, s. I‑3177, bod 19; usnesení Soudu ze dne 11. července 2000, Fédération nationale d’agriculture biologique des régions de France a další v. Rada, T‑268/99, Recueil, s. II‑2893, body 37 a 38, potvrzené usnesením Soudního dvora ze dne 10. května 2001, Fédération nationale d’agriculture biologique des régions de France a další v. Rada, C‑345/00 P, Recueil, s. I‑3811; usnesení předsedy Soudu ze dne 28. listopadu 2003, Schmoldt a další v. Komise, T‑264/03 R, Recueil, s. II‑5089, bod 64). Napadené rozhodnutí musí být tedy považováno za akt s obecnou působností.
48. Je však důležité přezkoumat, zda i přes obecnou působnost napadeného rozhodnutí může být žalobkyně přesto považována za bezprostředně a osobně dotčenou napadeným ustanovením. Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že obecná působnost určitého ustanovení nevylučuje, že se může bezprostředně a osobně dotýkat některých zúčastněných hospodářských subjektů (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 16. května 1991, Extramet Industrie v. Rada, C‑358/89, Recueil, s. I‑2501, body 13 a 14; rozsudek Soudního dvora, Codorniu v. Rada, bod 31 výše, bod 19; rozsudek Soudního dvora ze dne 22. listopadu 2001, Antillean Rice Mills v. Rada, C‑451/98, Recueil, s. I‑8949, bod 46; rozsudek Soudu ze dne 6. prosince 2001, Emesa Sugar v. Rada, T‑43/98, Recueil, s. II‑3519, bod 47).
49. Pokud jde o otázku, zda je žalobkyně osobně dotčena ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, je namístě připomenout, že podle judikatury opětovně uváděné od rozsudku Plaumann v. Komise, bod 23 výše, fyzická nebo právnická osoba mohou tvrdit, že jsou osobně dotčeny aktem, který jim není určen, pouze pokud
se jich dotčený akt dotýká z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu (rozsudek Soudního dvora ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Jégo-Quéré, C‑263/02 P, Recueil, s. I‑3425, bod 45).
50. Žalobkyně v tomto ohledu zaprvé tvrdí, že je jediným schváleným útvarem pro využití domovních obalových odpadů a že na základě tohoto schválení musí jako jediná plnit různé povinnosti.
51. Tato okolnost přesto není takové povahy, aby žalobkyni individualizovala ve smyslu judikatury uvedené v bodě 49 výše. Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí totiž potvrzuje překročení ze strany Belgického království cílů využití a recyklace uvedených v čl. 6 odst. 1  písm. a) a b) směrnice 94/62, které jsou ukládány pro všechny obalové materiály a obalové odpady, toto rozhodnutí neovlivní nijak zvláště podniky nakládající s domovními obalovými odpady, které obdržely předchozí schválení od belgických orgánů.
52. Napadené rozhodnutí se dotýká žalobkyně pouze z důvodu její objektivní vlastnosti hospodářského subjektu působícího v odvětví obalů, stejně jako každého jiného hospodářského subjektu, který se skutečně nebo potenciálně nachází ve stejné situaci (viz v tomto smyslu rozsudek Abertal a další v. Komise, bod 47 výše, bod 20, a usnesení Soudu ze dne 6. května 2003, DOW AgroSciences v. Parlament a Rada, T‑45/02, Recueil, s. II‑1973, bod 43).
53. Zadruhé žalobkyně se v podstatě domnívá, že je jediným podnikem, který bude skutečně muset v důsledku napadeného rozhodnutí zaplatit značnou pokutu.
54. V tomto ohledu je třeba nejdříve uvést, že čl. 30 odst. 2 dohody o spolupráci upravuje pouze možnost uložit správní pokutu a že se uplatní na všechny subjekty odpovědné za obaly nebo schválené útvary, které nedosáhnou ve stanovených lhůtách uložené procentní hodnoty. Pokuta upravená v čl. 30 odst. 2 dohody o spolupráci se tedy neuplatní pouze na žalobkyni, což žalobkyně ostatně nepřímo uznala, jelikož se domnívá, že „dopad pokuty je pro [ni] zcela odlišný od dopadu, který by utrpěl jiný možný subjekt odpovědný za obalové odpady“.
55. Dále to, že žalobkyně ovládá významnou část trhu domovních obalových odpadů, skutečnost, že její hlavní činností je sběr a využití obalových odpadů, a okolnost, že tedy částka a pravděpodobnost možné pokuty je vyšší než u ostatních subjektů, neznamená, že je osobně dotčena napadeným rozhodnutím. Na základě judikatury totiž hospodářské důsledky, které žalobce údajně nese z důvodu sporného ustanovení, i kdyby byly známy autorovi aktu, samy o sobě nepostačují k tomu, aby jej individualizovaly vzhledem k normě obecné povahy [viz v tomto smyslu usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 12. října 2000, Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa a další v. Rada, C‑300/00 P (R), Recueil, s. I‑8797, body 39 a 41]. Krom toho judikatura uznává, že skutečnost, že akt s obecnou působností může mít konkrétní odlišné účinky na různé právní subjekty, kterým je určen, je nemůže vymezovat vzhledem ke všem ostatním dotčeným subjektům, pokud použití tohoto aktu se uskutečňuje na základě objektivně určené situace (v tomto smyslu viz usnesení Soudního dvora ze dne 18. prosince 1997, Sveriges Betodlares a Henrikson v. Komise, C‑409/96 P, Recueil, s. I‑7531, bod 37, a usnesení Soudu ze dne 8. prosince 1998, Sadam Zuccherifici a další v. Rada, T‑39/98, Recueil, s. II‑4207, bod 22, potvrzené rozsudkem Soudního dvora ze dne 31. května 2001, Sadam Zuccherifici a další v. Rada, C‑41/99 P, Receuil, s. I‑4239). Jak bylo zdůrazněno v bodě 47 výše, napadené rozhodnutí je aktem s obecnou působností tím, že je abstraktně určeno neurčitým kategoriím osob a použije se v objektivně vymezených situacích.
56. Konečně pokud jde o dovolávané rozsudky Les Verts v. Parlament, bod 31 výše, a Codorniu v. Rada, bod 31 výše, osvědčující, že Soudní dvůr použil hospodářské a finanční kritérium pro posouzení, zda byli žalobci osobně dotčeni, je třeba zdůraznit odlišný kontext projednávané věci vzhledem k věcem, které vedly k vydání těchto rozsudků.
57. Na rozdíl tedy od rozsudku Codorniu v. Rada, bod 31 výše, kde ustanovení s obecnou působností bránilo žalující společnosti používat její zapsanou a dlouhodobě užívanou ochrannou známku, v projednávané věci schválení žalobkyně jí pouze uděluje povolení umožňující splnit pro subjekty odpovědné za domovní obalové odpady jejich povinnosti využití obalových odpadů uložené legislativními akty regionů (článek 1 bod 22 dohody o spolupráci). Krom toho toto povolení, které bylo omezeno pouze na období pěti let počínaje 1. lednem 1999 (článek 10 odst. 4 dohody o spolupráci a článek 24 rozhodnutí o schválení) a které spadá do rámce povinností uložených jak žalobkyni, tak ostatním subjektům odpovědným za obaly, neuděluje právo na uplatnění zvláštní sazby využití. Článek 25 odst. 1 bod 3 dohody o spolupráci totiž upřesňuje, že rozhodovací orgán meziregionální komise pro obaly může kdykoliv změnit podmínky výkonu činnosti obsažené ve schválení z důvodů obecného zájmu. Situace žalobkyně se tedy liší od situace žalobce ve věci, v níž byl vydán rozsudek Codorniu v. Rada, bod 31 výše, a žalobkyně se nemůže opírat o tuto judikaturu.
58. Skutkový stav projednávaného případu se rovněž odlišuje od skutkového základu rozsudku Les Verts v. Parlament, bod 31 výše. Kromě zásadního rozdílu v kontextu spjatého s dotčenými účastníky řízení a orgány, Soud konstatuje nedostatek rozdílnosti mezi situací žalobkyně a situací dalších subjektů odpovědných za obaly s ohledem na napadené rozhodnutí. Ve věci Les Verts se totiž určitá politická seskupení účastnila přijetí rozhodnutí Evropského parlamentu, které se týkalo zároveň zacházení, které jim bylo vyhrazeno, a zacházení, které bylo přiznáno soupeřícím seskupením, která nebyla zastoupena v Parlamentu. Tato prvně uvedená politická seskupení byla hypoteticky identifikovatelná a tedy osobně dotčená a požívala větší soudní ochrany vzhledem k nezastoupeným soupeřícím politickým seskupením (rozsudek Les Verts v. Parlament, bod 31 výše, bod 36). Oproti tomu se v projednávané věci ostatní subjekty odpovědné za obaly, stejně jako žalobkyně (viz body 63 a dále následující), neúčastnily přijetí rozhodnutí týkajícího se jak zacházení, které jim bylo vyhrazeno, tak zacházení s žalobkyní. V důsledku toho nepožívají v tomto případě ostatní subjekty odpovědné za obaly v tomto ohledu větší právní ochrany než žalobkyně. Tento rozsudek nemůže sloužit žalobkyni na podporu prokázání, že je osobně dotčena napadeným rozhodnutím.
59. Zatřetí žalobkyně se dovolává na podporu své osobní dotčenosti skutečnosti, že Komise založila napadené rozhodnutí na existenci veřejných nabídkových řízení, která uskutečňuje pouze žalobkyně, a údajů týkajících se domovních odpadů, které pocházejí od žalobkyně a týkají se pouze jí.
60. Soud v tomto ohledu nejprve uvádí, že Komise v napadeném rozhodnutí skutečně zohlednila pro určení příslušné povahy oznamovaných opatření existenci veřejných nabídkových řízení [kapitola II písm. a) a b) napadeného rozhodnutí] a že na základě rozhodnutí o schválení musí žalobkyně přidělovat zakázky pro recyklaci prostřednictvím postupu nabídkového řízení (články 8 až 11 rozhodnutí o schválení). Navíc je zřejmé, že údaje žalobkyně byly Komisí zohledněny pro přijetí napadeného rozhodnutí.
61. Na základě judikatury však skutečnost, že Komise založila své rozhodnutí na existenci povinností vlastních žalobkyni a na údajích týkajících se jí, by stačila k tomu, aby ji individualizovala, pouze za podmínky, že zohlednění její situace vyplývá z příslušné právní úpravy. Tak by tomu bylo jednak v případě, pokud by Komise měla povinnost na základě zvláštních ustanovení zohlednit následky aktu, jenž zamýšlí přijmout, na situaci některých jednotlivců tak, že by je tato okolnost mohla individualizovat (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 17. ledna 1985, Piraiki-Patraiki a další v. Komise, 11/82, Recueil, s. 207, body 21 a 28 až 31; ze dne 26. června 1990, Sofrimport v. Komise, C‑152/88, Recueil, s. I‑2477, bod 11; ze dne 11. února 1999, Antillean Rice Mills a další v. Komise, C‑390/95 P, Recueil, s. I‑769, body 25 až 28; rozsudky Soudu ze dne 14. září 1995, Antillean Rice Mills a další v. Komise, T‑480/93 a T‑483/93, Recueil, s. II‑2305, bod 67, a ze dne 17. ledna 2002, Rica Foods v. Komise, T‑47/00, Recueil, s. II‑113, bod 41). Tak by tomu bylo rovněž v případě, pokud by relevantní ustanovení stanovila právo dotyčného účastnit se postupu před zahájením soudního řízení (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 26. září 2000, Büchel v. Rada a Komise, T‑74/97 a T‑75/97, Recueil, s. II‑3067, bod 58).
62. Pokud jde o existenci zvláštní situace, která má být zohledněna při přijetí napadeného rozhodnutí, Soud uvádí, že čl. 6 odst. 6 směrnice 94/62 jednak ukládá členským státům, které si přejí dosáhnout vyšší úrovně ochrany životního prostředí, než je ta upravená v odst. 1 písm. a) a b) této směrnice, informovat Komisi a jednak ukládá Komisi potvrdit tato opatření poté, co ověřila ve spolupráci s členskými státy, že žádající členské státy mají za tímto účelem příslušnou kapacitu pro recyklaci a využití a že tato opatření nezpůsobí narušení vnitřního trhu, nebudou bránit ostatním členským státům v plnění této směrnice a nepředstavují nezákonný prostředek diskriminace nebo skryté omezení obchodu mezi členskými státy.
63. Tato ověřovací povinnost Komise zahrnuje výlučně zohlednění souboru údajů týkajících se recyklace a využití obalových odpadů na státní a mezistátní úrovni, a nikoli zohlednění zvláštní situace určitého podniku zasahujícího v oblasti recyklace a využití domovních obalových odpadů. Článek 6 odst. 6 směrnice 94/62 ostatně výslovně upravuje, že toto ověření se uskutečňuje ve spolupráci s členskými státy. Z toho vyplývá, že Komisi nepřísluší konzultovat přímo hospodářské subjekty, ba dokonce zvláště určité hospodářské subjekty.
64. Je třeba konstatovat, že čl. 6 odst. 6 směrnice 94/62 neukládá Komisi povinnost zohlednit zvláštní situaci jednotlivých podniků, jako je žalobkyně, když potvrzuje opatření odchylující se od cílů upravených v čl. 6 odst. 1 písm. a) a b) t éto směrnice.
65. Krom toho ani články 16 a 21 směrnice 94/62 upravující postup oznámení a zásah výboru, prostřednictvím kterých se uskutečňuje spolupráce mezi Komisí a členskými státy, ani další ustanovení směrnice 94/62 neukládají Komisi takovou povinnost. V důsledku toho žalobkyně nemůže důvodně tvrdit, že její zvláštní situace měla být Komisí zohledněna při přijímání napadeného rozhodnutí.
66. Pokud jde o existenci práva účastnit se postupu přijímání rozhodnutí, z výše uvedeného vyplývá, že žádné procesní pravidlo týkající se účasti zúčastěných podniků na správním řízení není stanoveno. Žalobkyně to ostatně mimochodem uznává, když se domnívá, že přestože směrnice výslovně neupravuje povinnost konzultace, taková povinnost musí existovat na základě povinnosti řádné správy.
67. Navíc každopádně žalobkyně neprokazuje, že se skutečně přímo účastnila postupu u Komise. Z toho vyplývá, že i kdyby takové právo existovalo, případně založené na povinnosti řádné správy nebo na zvláštním ustanovení, jako v oblasti antidumpingu, žalobkyně se nemůže tohoto práva dovolávat, pokud ho nevykonala (rozsudek Soudního dvora ze dne 20. března 1985, Timex v. Rada a Komise, 264/82, Recueil, s. 849, bod 13 až 16, a rozsudek Soudu ze dne 11. července 1996, Sinochem Heilongjiang v. Rada, T‑161/94, Recueil, s. II‑695, bod 47).
68. To, že Komise zohlednila údaje a povinnosti týkající se žalobkyně v rámci přijetí napadeného rozhodnutí, tedy nemůže žalobkyni individualizovat.
69. Začtvrté žalobkyně se domnívá, že, jelikož byla jedním ze zdrojů informací daných k dispozici Komisi a že Komise má povinnost na základě zásady řádné správy ověřit informaci poskytnutou členskými státy v rámci postupu upraveného v čl. 6 odst. 6 směrnice 94/62, Komise jí měla požádat o její stanovisko za účelem určení hodnověrnosti informací poskytnutých členskými státy. V důsledku toho se žalobkyně rovněž považuje na tomto základě za osobně dotčenou napadeným rozhodnutím.
70. V tomto ohledu je třeba připomenout, kromě nedostatku práva žalobkyně účastnit se na postupu v projednávané věci (viz bod 66 výše), že na základě judikatury, kromě výslovného ustanovení v oblasti ani proces vypracování aktů s obecnou působností, ani samotné akty s obecnou působností, jako opatření s obecnou působností, nevyžadují na základě obecných zásad práva Společenství účast dotčených osob, jelikož jejich zájmy jsou pokládány za zastoupené politickými instancemi povolanými k přijetí těchto aktů [v tomto smyslu viz usnesení Soudu ze dne 30. září 1997, Federolio v. Komise, T‑122/96, Recueil, s. II‑1559, bod 75, usnesení Soudu ze dne 15. září 1998, Molkerei Großbraunshain a Bene Nahrungsmittel v. Komise, T‑109/97, Recueil, s. II‑3533, bod 60, potvrzené usnesením Soudního dvora ze dne 26. října 2000, Molkerei Großbraunshain a Bene Nahrungsmittel v. Komise, C‑447/98 P, Recueil, s. I‑9097, a ze dne 9. listopadu 1999, CSR Pampryl v. Komise, T‑114/99, Recueil, s. II‑3331, bod 50].
71. V projednávané věci je napadený akt aktem s obecnou působností (viz bod 47 výše) a dovolávaná povinnost řádné správy představuje obecnou právní zásadu. Avšak na základě výše uvedené judikatury tato zásada nevyžaduje účast osob dotčených během vypracování takového aktu.  Při neexistenci výslovného ustanovení zákonodárce žalobkyně tedy nemůže vyvodit ze zásady řádné správy procesní právo, které může vést k právu na podání žaloby na neplatnost.
72. Konečně zapáté žalobkyně uplatňuje, že podání stížnosti představuje skutečnost osvědčující její osobní dotčenost. Soud v tomto ohledu konstatuje, že tato stížnost byla podána dne 10. června 2003, tedy více než čtyři měsíce po přijetí napadeného rozhodnutí a mimo případnou lhůtu k podání žaloby na základě čl. 230 čtvrtého pododstavce ES. Navíc podle logiky takové argumentace musí být taková stížnost posuzována samostatně, jelikož není nijak propojena s tímto soudním řízením. Kromě skutečnosti, že tato stížnost nemohla zasahovat do přijetí napadeného rozhodnutí, podání stížnosti ke Komisi po přijetí rozhodnutí totiž nijak nepředjímá postavení stěžovatele vzhledem k čl. 230 čtvrtému pododstavci ES v rámci žaloby na neplatnost tohoto rozhodnutí. Při neexistenci jakéhokoliv ustanovení upravujícího takovou stížnost v rámci postupu před zahájením soudního řízení, podmínky přípustnosti čl. 230 čtvrtého pododstavce ES se posuzují nezávisle na všech stížnostech podaných žalobkyní ke Komisi po přijetí napadeného aktu. Tento argument tedy postrádá veškerou relevanci.
73. Z výše uvedeného vyplývá, že žalobkyně nemůže být považována za osobně dotčenou ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
74. Je však ještě třeba přezkoumat, zda, jak to tvrdí žalobkyně, není nutno tento závěr zpochybnit požadavkem účinné soudní ochrany.
75. Soud v tomto ohledu konstatuje, že jak to Soudní dvůr uvedl v rozsudcích Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 40 výše (bod 40), a Komise v. Jégo-Quéré, bod 49 výše (bod 30), Smlouva o ES jednak ve svých článcích 230 a 241, a jednak v článku 234 stanovila ucelený systém procesních prostředků a řízení určených k zajištění kontroly legality aktů orgánů, tím že ji svěřil soudci Společenství (viz v tomto smyslu rovněž rozsudek Les Verts v. Parlament, bod 31 výše, bod 23). Jelikož fyzické a právnické osoby nemohou v tomto systému z důvodu podmínek přípustnosti uvedených v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES přímo napadnout akty Společenství s obecnou působností, mají možnost podle případu uplatnit incidenčně neplatnost takových aktů na základě článku 241 ES buď u soudce Společenství, nebo u vnitrostátních soudů a přimět ty, kdo nejsou sami příslušní ke konstatování neplatnosti uvedených aktů (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. října 1987, Foto-Frost, 314/85, Recueil, s. 4199, bod 20), položit v tomto ohledu Soudnímu dvoru předběžnou otázku.
76. Kromě toho, že podle Soudního dvora přísluší členským státům stanovit ucelený systém procesních prostředků a řízení, které umožní zajistit dodržování práva na účinnou soudní ochranu (rozsudky Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 40 výše, bod 41, a Komise v. Jégo-Quéré, bod 49 výše, bod 31), Soudní dvůr rovněž rozhodl, že není přípustný výklad pravidel o přípustnosti uvedených v článku 230 ES, podle kterého musí být žaloba na neplatnost prohlášena za přípustnou, pokud je prokázáno po konkrétním přezkumu vnitrostátních procesních pravidel soudcem Společenství, že tato pravidla neumožňují jednotlivci podat žalobu, která by mu umožnila zpochybnit platnost napadeného aktu Společenství. Přímou žalobu k soudu Společenství nelze podat, i když lze po konkrétním přezkumu vnitrostátních procesních pravidel soudem Společenství prokázát, že tato pravidla neumožňují jednotlivci podat žalobu, kterou by mohl zpochybnit platnost napadeného aktu Společenství (usnesení Soudního dvora ze dne 12. prosince 2003, Bactria v. Komise, C‑258/02 P, Recueil, s. I‑15105, bod 58). Taková právní úprava by v každém jednotlivém případě vyžadovala, aby soude Společenství přezkoumával a vykládal vnitrostátní procesní právo, což by překročilo jeho pravomoc v rámci kontroly legality aktů Společenství (rozsudky Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 40 výše, bod 43 a Komise v. Jégo-Quéré, bod 49 výše, body 33 a 34).
77. Konečně v každém případě Soudní dvůr jasně stanovil (rozsudky Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 40 výše, bod 44, a Komise v. Jégo-Quéré, bod 49 výše, bod 36), pokud jde o podmínku osobního zájmu vyžadovanou čl. 230 čtvrtým pododstavcem ES, že ačkoliv je pravda, že podmínka osobní dotčenosti musí být vykládána ve světle zásady účinné soudní ochrany (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651, bod 18) tak, že jsou zohledňovány různé okolnosti, které mohou individualizovat žalobce, nemůže takový výklad vést k vyloučení dotčené podmínky, která je výslovně stanovena Smlouvou, aniž by byly překročeny pravomoci soudů Společenství, které jim Smlouva přiznává.
78. I když je mimoto zajisté možné představit si jiný systém kontroly legality aktů Společenství s obecnou působností, než je systém zavedený původní Smlouvou a jehož zásady nebyly nikdy pozměněny, podle Soudního dvora přísluší členským státům v souladu s článkem 48 Smlouvy o EU případně změnit v současnosti platný systém (rozsudek Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 40 výše, bod 45).
79. Žalobkyně vyjadřuje podivení nad zamítnutím Soudního dvora na základě takového důvodu vzhledem k takovému radikálnímu obratu v judikatuře Soudního dvora, ke kterému došlo v minulosti. Mimoto se domnívá, že návrh Smlouvy o Ústavě pro Evropu představuje základní směry pro výklad čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
80. Pokud jde o radikální obrat v judikatuře Soudního dvora v minulosti v určitých oblastech, postačuje konstatovat, že v projednávané věci k takovému obratu nedošlo a že na základě článku 225 ES a statutu Soudního dvora nepřísluší Soudu rozhodovat o opodstatněnosti rozhodnutí Soudního dvora.
81. Pokud jde o návrh Smlouvy o Ústavě pro Evropu, je třeba konstatovat, že tato smlouva ještě nevstoupila v platnost. Soud nemůže být tedy vázán touto smlouvou nebo vůlí evropských politických vůdců, která byla na pozadí této smlouvy.
82. Žalobkyně se tedy nemůže s ohledem na judikaturu Soudního dvora platně odvolávat na to, že by byla zbavena procesního prostředku, pokud by žaloba na neplatnost musela být prohlášena za nepřípustnou.
83. Požadavek účinné soudní ochrany  nemůže tedy s přihlédnutím k této judikatuře Soudního dvora zpochybnit závěr, podle kterého žalobkyně není osobně dotčená ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES. Jelikož žalobkyně nesplňuje jednu z podmínek přípustnosti čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, tato žaloba musí být odmítnuta jako nepřípustná.
K nákladům řízení
84. Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník řízení, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy Komise.
Výrok
Z těchto důvodů
SOUD (třetí senát)
rozhodl takto:
1) Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2) Žalobkyně ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení žalované.
Vyhotoveno v Lucemburku dne 16. února 2005.