null
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
30. dubna 2026(*)
„ Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitelů – Nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům – Směrnice 2005/29/ES – Oblast působnosti – Vztah mezi ustanoveními této směrnice a jinými unijními pravidly, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik – Článek
3 odst. 4 – Nekalé praktiky v oblasti poskytování informací o potravinách – Nařízení (EU) č. 1169/2011 – Existence rozporu – Komplementarita režimů ochrany“
Ve věci C‑301/25,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) ze dne 22. dubna 2025, došlým Soudnímu dvoru dne 24. dubna 2025, v řízení
Lidl Italia Srl,
proti
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM),
za účasti:
Wiise Srl,
Associazione per la Difesa e l’Orientamento dei Consumatori (ADOC Aps),
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: F. Biltgen, předseda senátu, I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni a M. Bošnjak (zpravodaj), soudci,
generální advokát: M. Szpunar,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–        za Lidl Italia Srl: F. Capelli, U. Corea a M. Valcada, avvocati,
–        za italskou vládu: S. Fiorentino, jako zmocněnec, ve spolupráci s: I. Fresu a E. Manzo, avvocati dello Stato,
–        za polskou vládu: B. Majczyna a D. Lutostańska, jako zmocněnci,
–        za Evropskou komisi: P. Kienapfel, D. Recchia a B. Rous Demiri, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu:
–        článku 7 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1169/2011
ze dne 25. října 2011 o poskytování informací o potravinách spotřebitelům, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 a (ES) č. 1925/2006 a o zrušení směrnice Komise 87/250/EHS, směrnice Rady 90/496/EHS, směrnice Komise 1999/10/ES, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES, směrnic Komise 2002/67/ES a 2008/5/ES a nařízení Komise (ES) č. 608/2004 (Úř. věst. 2011, L 304, s. 18; a oprava Úř. věst. 2014, L 331, s. 40), a
–        článku 6 a následujících, jakož i článku 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22).
2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Lidl Italia Srl a Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM) [Úřad pro ochranu hospodářské soutěže a trhu (AGCM), Itálie], který se týká peněžité správní pokuty, kterou tento úřad uložil společnosti Lidl Italia za nekalou obchodní praktiku při uvádění sortimentu těstovin z krupice z tvrdé pšenice na trh.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2005/29
3        Body 7, 8, 11, 13 a 14 odůvodnění směrnice 2005/29 znějí takto:
„(7)      Tato směrnice upravuje obchodní praktiky, které přímo ovlivňují rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci týkající se produktů. [...]
(8)      Tato směrnice přímo chrání ekonomické zájmy spotřebitele před nekalými obchodními praktikami vůči spotřebitelům. Tím také nepřímo chrání oprávněné podniky před soutěžiteli, kteří nedodržují pravidla této směrnice, a zaručuje korektní hospodářskou soutěž v oblastech jí koordinovaných. [...]
[...]
(11)      Vysoká úroveň sjednocení dosažená sbližováním vnitrostátních právních předpisů prostřednictvím této směrnice vytváří vysokou společnou úroveň ochrany spotřebitele. Tato směrnice zavádí jednotný obecný zákaz těch nekalých obchodních praktik, které narušují ekonomické chování spotřebitelů. [...]
[...]
(13)      Pro dosažení cíle Společenství pomocí odstranění překážek vnitřního trhu je nutné nahradit stávající rozdílná obecná ustanovení a právní zásady členských států. Jednotný a společný obecný zákaz stanovený touto směrnicí se proto vztahuje na nekalé obchodní praktiky, které narušují ekonomické chování spotřebitelů. Za účelem podpory důvěry spotřebitele by se obecný zákaz měl vztahovat rovněž na nekalé obchodní praktiky jak mimo smluvní vztah mezi obchodníkem a spotřebitelem, tak i po uzavření smlouvy nebo během jejího plnění. Obecný zákaz je vypracován na základě pravidel pro dva nejběžnější typy obchodních praktik, totiž klamavé obchodní praktiky a agresivní obchodní praktiky.
(14)      Je žádoucí, aby klamavé obchodní praktiky zahrnovaly i takové praktiky, včetně klamavé reklamy, jež uvedením spotřebitele v omyl brání tomu, aby uskutečnil informovanou, a tedy účelnou volbu. [...]“
4        Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Účel“, stanoví:
„Účelem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů.“
5        Článek 2 uvedené směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[...]
d)      ‚obchodními praktikami vůči spotřebiteli‘ (dále také jen ‚obchodní praktiky‘) jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli;
[...]“
6        Článek
3 téže směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavcích 1, 3 a 4 stanoví:
„1.      Tato směrnice se vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5, před obchodní transakcí týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní.
[...]
3.      Touto směrnicí nejsou dotčena [unijní] pravidla ani vnitrostátní pravidla týkající se zdravotní nezávadnosti a bezpečnosti produktů.
4.      V případě rozporu mezi ustanoveními této směrnice a jinými [unijními] pravidly [...], která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jsou tato jiná pravidla [...] pro tyto určité aspekty rozhodná a použijí se.“
7        Článek 5 směrnice 2005/29, nadepsaný „Zákaz nekalých obchodních praktik“, stanoví:
„1.      Nekalé obchodní praktiky jsou zakázány.
[...]
4.      Obchodní praktiky jsou nekalé zejména tehdy, jsou-li
a)      klamavé ve smyslu článků 6 a 7
[...]“
8        Článek 6 této směrnice, nadepsaný „Klamavá jednání“, stanoví:
„1.      Obchodní praktika je považována za klamavou, pokud obsahuje nesprávné informace, a je tedy nepravdivá, nebo pokud jakýmkoli způsobem, včetně celkového předvedení, uvádí nebo je schopná uvést průměrného spotřebitele v omyl ve vztahu k jednomu nebo k více z níže uvedených bodů, i když informace jsou věcně správné, což v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil:
[...]
b)      hlavní znaky produktu, jako je jeho [...] složení, [...] zeměpisný nebo obchodní původ [...];
[...]“
9        Článek 13 uvedené směrnice, nadepsaný „Sankce“, stanoví:
„Členské státy stanoví sankce za porušení vnitrostátních předpisů přijatých podle této směrnice a přijmou veškerá opatření nezbytná k zajištění jejich uplatňování. Tyto sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.“
Nařízení č. 1169/2011
10      Body 5 a 20 odůvodnění nařízení č. 1169/2011 znějí následovně:
„(5)      Směrnice [2005/29] se vztahuje na některé aspekty poskytování informací spotřebitelům, konkrétně s cílem předcházet klamavému jednání a klamavému opomenutí informací. Obecné zásady týkající se nekalých obchodních praktik by měly být doplněny zvláštními pravidly pro poskytování informací o potravinách spotřebitelům.
[...]
(20)      Právní předpisy o poskytování informací o potravinách by měly zakázat používání informací, které by uváděly spotřebitele v omyl, zejména pokud jde o charakteristiky potravin, jejich účinky nebo vlastnosti, nebo které potravinám připisují léčebné vlastnosti. Má-li tento zákaz být účinný, měl by se vztahovat také na obchodní úpravu potravin a na související reklamu.“
11      Článek 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Předmět a oblast působnosti“, stanoví:
„1.      Toto nařízení stanoví základ pro zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitelů v souvislosti s informacemi o potravinách s přihlédnutím k rozdílům ve vnímání spotřebitelů a jejich informačních potřebách při současném zajištění plynulého fungování vnitřního trhu.
2.      Toto nařízení stanoví obecné zásady, požadavky a povinnosti v oblasti informací o potravinách, a zejména označování potravin. Stanoví prostředky pro zajištění práva spotřebitelů na informace a postupy pro poskytování informací o potravinách s přihlédnutím k potřebě zajistit dostatečnou pružnost pro reagování na budoucí vývoj a nové požadavky na poskytování informací.
3.      Toto nařízení se vztahuje na provozovatele potravinářských podniků ve všech fázích potravinového řetězce, kde se jejich činnosti týkají poskytování informací o potravinách spotřebitelům. Použije se na všechny potraviny určené pro konečného spotřebitele, včetně potravin dodávaných zařízeními společného stravování a potravin určených k dodání do těchto zařízení.
[...]“
12      Článek 3 uvedeného nařízení, nadepsaný „Obecné cíle“, v odstavci 1 stanoví:
„Poskytování informací o potravinách usiluje o vysokou úroveň ochrany zdraví a zájmů spotřebitelů poskytnutím základu, který konečnému spotřebiteli umožní informovaný výběr potravin a jejich bezpečné použití, se zvláštním ohledem na zdravotní, hospodářská, environmentální, sociální a etická hlediska.“
13      Článek 7 téhož nařízení, nadepsaný „Uvádění nezavádějících informací“, stanoví:
„1.      Informace o potravinách nesmějí být zavádějící, zejména:
a)      pokud jde o charakteristiky potraviny a zvláště o její povahu, totožnost, vlastnosti, složení, množství, trvanlivost, zemi původu nebo místo provenience, způsob výroby nebo získání;
[...]
2.      Informace o potravině musí být přesné, jasné a spotřebitelům snadno srozumitelné.
[...]
4.      Odstavce 1, 2 a 3 se rovněž použijí na:
[...]
b)      obchodní úpravu potravin, jejich tvar, vzhled nebo balení, použité obalové materiály, způsob jejich uspořádání a místo vystavení.“
Italské právo
Spotřebitelský zákoník
14      Decreto legislativo n. 206 – Codice del consumo (legislativní nařízení č. 206 o spotřebitelském zákoníku) ze dne 6. září 2005 (GURI č. 235 ze dne 8. října 2005, běžný doplněk č. 162) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „spotřebitelský zákoník“) provádí mimo jiné směrnici 2005/29 do italského práva.
15      Článek 21 spotřebitelského zákoníku, nadepsaný „Klamavá jednání“, stanoví:
„1.      „Obchodní praktika je považována za klamavou, pokud obsahuje informace, které neodpovídají skutečnosti, nebo pokud jakýmkoli způsobem, včetně celkového předvedení, uvádí nebo je schopná uvést průměrného spotřebitele v omyl ve vztahu k jednomu nebo k více z níže uvedených bodů, i když informace jsou věcně správné, což v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil:
[...]
b)      hlavní znaky produktu, jako je jeho [...] složení, [...] zeměpisný nebo obchodní původ [...];
[...]“
Legislativní nařízení č. 231/2017
16      Článek 1 decreto legislativo n. 231 – Disciplina sanzionatoria per la violazione delle disposizioni del regolamento (UE) č. 1169/2011 [legislativní nařízení č. 231 o sankčním režimu v případě porušení ustanovení nařízení (EU) č. 1169/2011] ze dne 15. prosince 2017 (GURI č. 32 ze dne 8. února 2018) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „legislativní nařízení č. 231/2017“) nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Toto nařízení stanoví sankce za porušení ustanovení nařízení [č. 1169/2011], aniž je dotčen sankční režim stanovený [spotřebitelským zákoníkem].“
17      Článek 3 legislativního nařízení č. 231/2017, nadepsaný „Nedodržení povinnosti uvádět nezavádějící informace podle článku 7 nařízení [č. 1169/2011]“, v odstavci 1 stanoví:
„S výhradou případu, kdy je skutek kvalifikován jako trestný čin, a s výjimkou případů konkrétně sankcionovaných jinými ustanoveními tohoto nařízení, lze za porušení ustanovení článku 7 nařízení [č. 1169/2011] o uvádění nezavádějících informací uložit provozovateli potravinářského podniku peněžitou správní sankci ve výši 3 000 až 24 000 eur.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
18      Rozhodnutím ze dne 20. prosince 2019 uložil AGCM společnosti Lidl Italia peněžitou správní sankci ve výši jednoho milionu eur, jelikož tato společnost uváděla na trh sortiment těstovin vyráběných z krupice z tvrdé pšenice a používala obaly, na nichž byl zdůrazněn italský původ dotčeného výrobku a bylo uvedeno, že zemí, kde byla pšenice semleta, je Itálie, ačkoli pšenice používaná k výrobě této krupice pocházela „z EU a mimo EU“, a dotčené těstoviny tedy byly vyrobeny ze směsí pšenice obsahujících významný procentuální podíl pšenice, která nebyla vypěstována v Itálii.
19      AGCM uvedl, že používání obalů, které jasně upozorňují na italský původ dotčeného výrobku, vyvolává u spotřebitele dojem nebo u něj může vyvolat dojem, že se tento údaj týká rovněž původu surovin použitých k výrobě tohoto výrobku. Pro zajištění náležité informovanosti spotřebitele musí být případné použití surovin pocházejících ze zahraničí zdůrazněno stejně zřetelně pomocí informace umístěné v blízkosti údajů poukazujících na italský původ dotčeného výrobku.
Taková informace musí být podle AGCM uvedena přinejmenším na stejné straně obalu jako tyto údaje.
20      AGCM měl za to, že neúplnost informací poskytnutých společností Lidl Italia představuje nekalou obchodní praktiku ve smyslu spotřebitelského zákoníku, jelikož tato praktika může uvést spotřebitele v omyl ohledně základního znaku dotčeného výrobku, zejména pokud jde o původ použité tvrdé pšenice. Pro účely stanovení výše sankce podle spotřebitelského zákoníku zohlednil AGCM velký počet dotčených spotřebitelů, skutečnost, že společnost Lidl Italia prodala jenom v roce 2018 desítky milionů balení těstovin, jakož i dobu trvání dotčené praktiky, která byla zavedena přinejmenším od ledna 2017.
21      Vzhledem k tomu, že žaloba společnosti Lidl Italia proti rozhodnutí AGCM ze dne 20. prosince 2019 byla v prvním stupni zamítnuta, podala tato společnost opravný prostředek ke Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie), která je předkládajícím soudem. Společnost Lidl Italia před tímto soudem zejména tvrdí, že na praktiky spadající do působnosti tohoto nařízení se použije pouze nařízení č. 1169/2011, přičemž sankce za takové praktiky podle směrnice 2005/29 a spotřebitelského zákoníku nejsou přípustné.
22      V tomto ohledu předkládající soud poznamenává, že jednání společnosti Lidl Italia spočívající v uvedení informací, které sice nejsou nesprávné ani nepravdivé, avšak mohou uvést spotřebitele dotčeného výrobku v omyl, pokud jde o původ pšenice použité jako surovina k jeho výrobě, může spadat jak do nekalých obchodních praktik sankcionovaných podle článku 6 směrnice 2005/29 a článku 21 spotřebitelského zákoníku, tak do jednání zakázaného v článku 7 nařízení č. 1169/2011 a sankcionovaného v souladu s legislativním nařízením č. 231/2017.
23      Předkládající soud má za to, že obě tyto právní úpravy lze považovat za komplementární, avšak vyvolávají problém souběhu pravidel. V tomto ohledu se nepoužije kolizní norma stanovená v čl. 3 odst. 4 směrnice 2005/29 ve prospěch jiných unijních pravidel, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jelikož obě právní úpravy sledují ochranu spotřebitelů před praktikami, které je mohou uvést v omyl v oblasti potravin. V této souvislosti předkládající soud uvádí, že sankce stanovená legislativním nařízením č. 231/2017 v případě porušení článku 7 nařízení č. 1169/2011 je mnohem mírnější než sankce stanovená ve spotřebitelském zákoníku, kterým se provádí směrnice 2005/29.
24      Za těchto okolností se Consiglio di Stato (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      [P]ředstavují jednání uvedená v článku 7 nařízení č. [1169/2011] zvláštní případy nekalých obchodních praktik, které spadají v každém případě do
článku 6 a následujících směrnice [2005/29], a jako takové podléhají rovněž článku 11 a následujícím této směrnice a prováděcím právním předpisům, nebo představují autonomní režim, jehož uplatnění, tj. provedení (‚enforcement‘), nemůže být založeno na uvedené směrnici, ale řídí se v případě Itálie pouze [legislativním nařízením č. 231/2017]?
2)      [P]oskytují ustanovení týkající se jednání uvedených v článku 7 nařízení č. 1169/2011 jedinou formu ochrany spotřebitele při nákupu potravin, takže nelze použít obecnou ochranu vyplývající ze směrnice 2005/29, anebo naopak přispívají k ochraně spotřebitele společně s ustanoveními směrnice 2005/29 a vnitrostátními předpisy, které ji provádějí?
3)      [V] případě, že je jednání uvedená v článku 7 nařízení č. 1169/2011 třeba kvalifikovat jako nekalé obchodní praktiky a spadají do působnosti směrnice 2005/29, může sankční režim stanovený v článku 3 [legislativního nařízení č. 231/2017] zajistit účinek odrazující od protiprávního jednání a zaručit tak ochranu spotřebitelů podle článku 169
SFEU, a je každopádně v souladu s článkem 13 směrnice 2005/29?“
K předběžným otázkám
K první a druhé otázce
25      Úvodem je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU Soudnímu dvoru přísluší poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny, a v případě potřeby zohlednit i normy unijního práva, na které vnitrostátní soud ve své otázce neodkázal (rozsudek ze dne 30. ledna 2025, Caronte & Tourist, C‑511/23, EU:C:2025:42, bod 35 a citovaná judikatura).
26      V projednávané věci jsou otázky předkládajícího soudu týkající se vzájemného vztahu režimů ochrany zakotvených ve směrnici 2005/29 a v nařízení č. 1169/2011 založeny na předpokladu, že jednání vytýkané společnosti Lidl Italia v oblasti uvádění informací týkajících se některých charakteristik výrobků na obalech těstovin spadá jak do zákazu klamavých obchodních praktik podle čl. 6 odst. 1 této směrnice, tak do zákazu nekalých praktik v oblasti uvádění informací o potravinách podle čl. 7 odst. 1 uvedeného nařízení. Článek 3 odst. 4 směrnice 2005/29 přitom výslovně stanoví pravidlo pro vymezení působnosti této směrnice, které umožňuje určit případy, kdy jsou pravidla stanovená touto směrnicí nahrazena jinými unijními pravidly, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik.
27      Za těchto podmínek je třeba první a druhou otázku, které je třeba zkoumat společně, chápat tak, že jejich podstatou je určení, zda čl. 3 odst. 4 směrnice 2005/29 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby jednání obchodníka, které představuje klamavou obchodní praktiku ve smyslu čl. 6 odst. 1 této směrnice, mohlo být sankcionováno na základě vnitrostátní právní úpravy, která provádí uvedenou směrnici, v případě, kdy toto jednání spadá rovněž pod zákaz nekalých praktik v oblasti uvádění informací o potravinách stanovený v článku 7 nařízení č. 1169/2011 a pod vnitrostátní právní úpravu, která provádí toto nařízení.
28      Článek 3 odst. 4 směrnice 2005/29 stanoví, že v případě rozporu mezi ustanoveními této směrnice a jinými unijními pravidly, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jsou tato jiná pravidla pro tyto určité aspekty rozhodná a použijí se. S ohledem na znění tohoto ustanovení by tyto určité aspekty spadaly výlučně do působnosti nařízení č. 1169/2011 pouze v případě splnění dvou podmínek, a sice že v kontextu uvádění informací o potravinách upravuje čl. 7 odst. 1 nařízení č. 1169/2011 určité aspekty nekalých obchodních praktik a dále že existuje rozpor mezi tímto ustanovením a ustanoveními směrnice 2005/29.
29      V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2005/29 stanoví, že se tato směrnice vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5 této směrnice, před obchodní transakcí týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní. Článek 2 písm. d) této směrnice definuje pojem „obchodní praktika“ za použití obzvláště široké formulace, přičemž jediné kritérium stanovené v tomto ustanovení vychází z toho, že praktika obchodníka musí přímo souviset s propagací, prodejem nebo dodáním zboží či poskytnutím služby spotřebiteli
(v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. prosince 2024, Guldbrev, C‑379/23, EU:C:2024:1002, bod 31 a citovaná judikatura).
30      Podle čl. 6 odst. 1 písm. b) směrnice 2005/29 je obchodní praktika považována za klamavou, pokud jakýmkoli způsobem, včetně celkového předvedení, uvádí nebo může uvést průměrného spotřebitele v omyl, mimo jiné pokud jde o hlavní znaky produktu, jako je jeho složení a zeměpisný nebo obchodní původ, a pokud vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil.
Takové praktiky spadají do zvláštní kategorie nekalých obchodních praktik zakázaných na základě čl. 5 odst. 1 a 4 písm. a) této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Trento Sviluppo a Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, bod 27, jakož i citovaná judikatura).
31      Článek 1 odst. 2 nařízení č. 1169/2011 uvádí, že toto nařízení stanoví obecné zásady, požadavky a povinnosti v oblasti informací o potravinách, a zejména jejich označování. Článek 7 odst. 1 písm. a) a odst. 2 tohoto nařízení stanoví, že informace o potravinách musí být poskytovány přesně, jasně a spotřebitelům snadno srozumitelně tak, aby nebyli uvedeni v omyl, pokud jde o charakteristiky dotyčné potraviny, zvláště o její složení, zemi původu nebo místo provenience, způsob výroby nebo získání. Podle čl. 7 odst. 4 uvedeného nařízení se výše uvedené požadavky použijí na obchodní úpravu potravin, a zejména na jejich balení.
32      Z bodů 5 a 20 odůvodnění nařízení č. 1169/2011 vyplývá, že toto nařízení doplňuje obecné zásady týkající se nekalých obchodních praktik podle směrnice 2005/29 zvláštními pravidly pro poskytování informací o potravinách spotřebitelům mimo jiné zákazem používání informací, které by uváděly spotřebitele v omyl, zejména pokud jde o charakteristiky potravin. Právě z tohoto hlediska zvláštní požadavky na uvádění informací o potravinách týkajících se jejich hlavních znaků, které vyplývají z čl. 7 odst. 1 písm. a) a odst. 2 a 4 nařízení č. 1169/2011, umožňují, jak naznačuje samotný název tohoto článku, určit, zda se jedná případně o nekalou, a tedy zakázanou praktiku v oblasti uvádění informací o takových potravinách. Z toho vyplývá, že tato ustanovení nařízení č. 1169/2011 upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 2005/29.
33      Zadruhé výraz „rozpor“ ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 2005/29 označuje v případě ustanovení, kterých se týká, vztah jdoucí nad rámec pouhé nestejnosti či rozdílnosti, což znamená, že jde o neshodu, kterou nelze překonat prostřednictvím kombinovaného řešení umožňujícího koexistenci obou situací, aniž je nutné je překrucovat. Takový rozpor
nastane pouze v případě, kdy ustanovení jiná než ustanovení směrnice 2005/29, upravující určité aspekty nekalých obchodních praktik, ukládají bez jakéhokoli manévrovacího prostoru obchodníkům povinnosti neslučitelné s povinnostmi stanovenými touto směrnicí
(v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2018, Wind Tre a Vodafone Italia, C‑54/17 a C‑55/17, EU:C:2018:710, body 60 a 61, jakož i usnesení ze dne 14. května 2019, Acea Energia a další, C‑406/17 až C‑408/17 a C‑417/17, EU:C:2019:404, bod 49).
34      V tomto ohledu je cílem směrnice 2005/29 zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů a za tímto účelem zajistit, aby byly v zájmu spotřebitelů účinně potírány nekalé obchodní praktiky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. ledna 2025, Trenitalia, C‑510/23, EU:C:2025:41, bod 33 a citovaná judikatura). Článek
6 odst. 1 této směrnice má právě zajistit přiměřenou ochranu spotřebitelů, pokud jde o způsob uvádění informací poskytovaných v rámci obchodní praktiky.
35      Stejně tak z čl. 1 odst. 1 ve spojení s čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1169/2011 vyplývá, že cílem tohoto nařízení je zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů v souvislosti s informacemi o potravinách s přihlédnutím k rozdílům ve vnímání spotřebitelů tím, že se jim poskytne základ, který jim umožní provést informovaný výběr potravin. Za tímto účelem má uvedené nařízení zabránit tomu, aby byli tito spotřebitelé uvedeni v omyl informacemi o potravinách, které jsou jim poskytovány (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. října 2020, Groupe Lactalis, C‑485/18, EU:C:2020:763, bod 43 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 1. prosince 2022, LSI–Germany, C‑595/21, EU:C:2022:949, body 29 a 30).
36      Režimy ochrany zavedené v čl. 6 odst. 1 směrnice 2005/29 a v článku 7 nařízení č. 1169/2011 tedy sledují společný cíl, kterým je zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů před klamavými informacemi a zabránit tomu, aby byli tito spotřebitelé uvedeni v omyl, zejména pokud jde o některé charakteristiky produktu nebo konkrétně potraviny.
I když se základní znaky praktik zakázaných těmito ustanoveními plně neshodují, tato ustanovení ukládají povinnosti v oblasti poskytování informací spotřebitelů, které jsou do značné míry podobné, jak vyplývá z bodů 29 až 31 tohoto rozsudku.
37      Kromě toho je třeba uvést, že s ohledem na body 7, 11, 13 a 14 odůvodnění směrnice 2005/29 a vzhledem k tomu, že ochrana přiznaná čl. 6 odst. 1 této směrnice vyžaduje, aby obchodní praktika vedla nebo mohla vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil, stanoví toto ustanovení obecný zákaz nekalých obchodních praktik, které narušují ekonomické chování spotřebitelů (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. prosince 2013, Trento Sviluppo a Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, body 31 a 32, jakož i ze dne 19. září 2018, Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, bod 30).
38      Jak vyplývá z článku 1 směrnice 2005/29, ochrana, kterou tato směrnice přiznává spotřebitelům, se vztahuje na jejich ekonomické zájmy. Ustanovení této směrnice jsou tedy koncipována především s ohledem na ochranu spotřebitele jakožto adresáta a potenciální oběti nekalých obchodních praktik a cíl sledovaný touto směrnicí, připomenutý v bodě 34 tohoto rozsudku, spočívající v plné ochraně spotřebitelů před nekalými obchodními praktikami, vychází z okolnosti, že se spotřebitelé vůči obchodníkovi nacházejí ve slabším postavení, zejména pokud jde o úroveň informovanosti, jelikož musí být považováni za ekonomicky slabší a právně méně zkušené než jejich smluvní partneři (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. dubna 2015, UPC Magyarország, C‑388/13, EU:C:2015:225, body 52 a 53, jakož i citovaná judikatura). Bod 8 odůvodnění uvedené směrnice uvádí, že tento cíl je součástí širšího úsilí o zajištění korektní hospodářské soutěže v situacích spadajících do její působnosti.
39      Pokud jde o nařízení č. 1169/2011, čl. 3 odst. 1 stanoví, že poskytování informací o potravinách má zajistit vysokou úroveň ochrany zdraví a zájmů spotřebitelů poskytnutím základu, který konečnému spotřebiteli umožní informovaný výběr potravin a jejich bezpečné použití, se zvláštním ohledem na zdravotní, hospodářská, environmentální, sociální a etická hlediska. Podle čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce se toto nařízení vztahuje na provozovatele potravinářských podniků ve všech fázích potravinového řetězce, kde se jejich činnosti týkají poskytování informací o potravinách spotřebitelům.
40      Zákaz nekalých praktik v oblasti uvádění informací o potravinách stanovený v článku 7 nařízení č. 1169/2011 tedy v zásadě není založen na logice korektní hospodářské soutěže, ale má na základě hledisek zdraví a bezpečnosti potravin zabránit poškození ekonomických či neekonomických zájmů spotřebitelů, které by mohlo vyplynout z uvádění konkrétního produktu na vnitřní trh.
41      Z toho vyplývá, že režimy ochrany spotřebitelů zavedené v čl. 6 odst. 1 směrnice 2005/29 a v článku 7 nařízení č. 1169/2011 jsou komplementární, jelikož mají za cíl sankcionovat různé aspekty téhož jednání, které je v rozporu s unijním právem. Tento závěr je ostatně potvrzen obecným pravidlem uvedeným v čl. 3 odst. 3 směrnice 2005/29, podle něhož touto směrnicí nejsou dotčena unijní pravidla ani vnitrostátní pravidla týkající se zdravotní nezávadnosti a bezpečnosti produktů.
42      Za těchto podmínek nemůže souběžné uplatnění povinností vyplývajících z těchto dvou režimů ochrany vést k situaci nepřekonatelného nesouladu, a tedy rozporu ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 2005/29.
43      Je však třeba upřesnit, že za účelem zajištění užitečného účinku článku 7 nařízení č. 1169/2011 ve vztahu k pravidlům stanoveným směrnicí 2005/29, jakož i zajištění soudržného uplatňování těchto dvou právních aktů, nemůže být praktika v oblasti uvádění informací o potravinách, která je v souladu se všemi požadavky vyplývajícími z tohoto článku 7, v zásadě zakázána směrnicí 2005/29.
44      S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 4 směrnice 2005/29 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v oblasti potravin mohlo být jednání obchodníka, které představuje klamavou obchodní praktiku ve smyslu čl. 6 odst. 1 této směrnice, sankcionováno na základě vnitrostátní právní úpravy, která provádí uvedenou směrnici, v případě, kdy toto jednání spadá rovněž pod zákaz stanovený v článku 7 nařízení č. 1169/2011 a pod vnitrostátní právní úpravu, která provádí toto nařízení.
K třetí otázce
45      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda je sankční režim stanovený v článku 3 legislativního nařízení č. 231/2017 v souladu s článkem 13 směrnice 2005/29, podle něhož členské státy musí stanovit účinné, přiměřené a odrazující sankce za porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě této směrnice.
46      Italská vláda a Evropská komise vyjadřují pochybnosti o přípustnosti třetí otázky a poukazují na to, že sankce uložená společnosti Lidl Italia byla přijata pouze na základě spotřebitelského zákoníku, který provádí směrnici 2005/29 do italského práva, a nikoli na základě legislativního nařízení č. 231/2017, takže toto nařízení není pro řešení sporu v původním řízení relevantní.
47      V tomto ohledu je třeba připomenout, že potřeba dospět k výkladu unijního práva, který bude vnitrostátnímu soudu užitečný, vyžaduje, aby tento soud důsledně dodržoval požadavky kladené na obsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, které jsou výslovně uvedeny v článku 94 jednacího řádu Soudního dvora, který má předkládající soud v rámci spolupráce zavedené článkem 267 SFEU znát. Tyto požadavky jsou  kromě toho připomenuty v bodech 13, 15 a 16 Doporučení Soudního dvora Evropské unie pro vnitrostátní soudy o zahájení řízení o předběžné otázce (Úř.
věst.
C, C/2024/6008) (rozsudky ze dne 6. října 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, bod 68 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 11. září 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, bod 82).
48      Je proto nezbytné, jak uvádí čl. 94 písm. c) jednacího řádu, aby samo předkládací rozhodnutí obsahovalo uvedení důvodů, na základě kterých má předkládající soud pochybnosti o výkladu nebo platnosti určitých ustanovení unijního práva, jakož i vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení (rozsudky ze dne 6. října 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, bod 69 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 11. září 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, bod 83).
49      V projednávané věci žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nesplňuje, pokud jde o třetí otázku, požadavky připomenuté v předchozím bodě tohoto rozsudku.
50      Z této žádosti totiž jasně vyplývá, že společnosti Lidl Italia byla uložena pouze sankce podle spotřebitelského zákoníku, který provádí směrnici 2005/29 do italského práva. Předkládající soud neuvádí žádné informace, které by naznačovaly, že by za účelem vyřešení sporu v původním řízení mohl být nucen rozhodnout o sankčním režimu stanoveném v článku 3 legislativního nařízení č. 231/2017, který se použije pouze na porušení ustanovení článku 7 nařízení č. 1169/2011, jak jednoznačně vyplývá ze znění tohoto ustanovení. Tento soud dále nijak nevysvětluje, z jakých důvodů má za to, že by měl být posouzen soulad článku 3 legislativního nařízení č. 231/2017 s článkem 13 směrnice 2005/29, ačkoli posledně uvedené ustanovení upravuje pouze sankce za porušení vnitrostátních ustanovení přijatých na základě této směrnice.
51      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že předkládající soud dostatečně neuvedl důvody, na základě kterých má pochybnosti o výkladu článku 13 směrnice 2005/29, ani vztah, který spatřuje mezi tímto ustanovením a legislativním nařízením č. 231/2017.
52      Z toho vyplývá, že třetí otázka je nepřípustná.
K nákladům řízení
53      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Článek 3 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách)
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání tomu, aby v oblasti potravin mohlo být jednání obchodníka, které představuje klamavou obchodní praktiku ve smyslu čl. 6 odst. 1 směrnice 2005/29, sankcionováno na základě vnitrostátní právní úpravy, která provádí tuto směrnici, v případě, kdy toto jednání spadá rovněž pod zákaz stanovený v článku 7 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1169/2011 ze dne 25. října 2011 o poskytování informací o potravinách spotřebitelům, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 a (ES) č. 1925/2006 a o zrušení směrnice Komise 87/250/EHS, směrnice Rady 90/496/EHS, směrnice Komise 1999/10/ES, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES, směrnic Komise 2002/67/ES a 2008/5/ES a nařízení Komise (ES) č. 608/2004 a pod vnitrostátní právní úpravu, která provádí nařízení č. 1169/2011.
Podpisy
*      Jednací jazyk: italština.