62005CC0446
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 22. listopadu 2007 (
1
)
Věc C-446/05
Trestní řízení
proti
Ioannisu Doulamisovi
„Článek 81 ES ve spojení s článkem 10 ES — Vnitrostátní právní předpisy zakazující reklamu v oblasti poskytování péče o zuby“
1.
Předmětem tohoto řízení o předběžné otázce je umožnit předkládajícímu soudu posoudit slučitelnost jeho vnitrostátních právních předpisů, které zakazují poskytovatelům péče o zuby činit reklamu na jimi poskytované služby určenou široké veřejnosti, s právem Společenství.
2.
Jeho základem jsou trestní stíhání zahájená v Belgii proti I. Doulamisovi, který v tomto členském státě provozuje zubní laboratoř a kliniku a kterému je vytýkáno, že do telefonního seznamu Belgacom vložil reklamní inzeráty týkající se této laboratoře a kliniky.
3.
Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgie) (soud prvního stupně v Bruselu) si při rozhodování v trestní věci klade otázku ohledně slučitelnosti právní úpravy, která zakládá tato stíhání s článkem 81 ES ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES a pokládá Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu těchto ustanovení.
4.
V tomto stanovisku uvedu, že dotčené právní předpisy podle mého názoru nespadají do působnosti uvedených ustanovení, takže tato ustanovení musejí být vykládána v tom smyslu, že těmto právním předpisům nebrání.
5.
Rovněž uvedu, že slučitelnost těchto předpisů s právem Společenství musí být přezkoumána z hlediska článků 43 ES a 49 ES týkajících se svobody usazování a volného pohybu služeb.
6.
Uvedu, že zákaz jakékoli reklamy v oblasti péče o zuby určené široké veřejnosti představuje omezení výkonu těchto svobod. Vysvětlím, v čem je podle mne toto omezení odůvodněno ochranou veřejného zdraví, pokud důsledkem dotčených vnitrostátních předpisů není zakázat poskytovateli péče o zuby uvést jednoduchým, nezatraktivňujícím nebo nepodněcujícím způsobem v telefonním seznamu nebo ostatních veřejně přístupných informačních prostředcích údaje, které umožňují dozvědět se o jeho existenci jakožto odborníka.
I – Právní rámec
A – Vnitrostátní právo
7.
Článek 3 zákona ze dne 15. dubna 1958 o reklamě v oblasti zubařské péče (
2
) ukládá sankce za jednání, které porušuje článek 1 tohoto zákona, který zní takto:
„Nikdo nemůže využít, přímo, nebo nepřímo, jakoukoli reklamu za účelem léčení chorob, poruch nebo anomálií ústní dutiny nebo zubů osobou kvalifikovanou nebo nekvalifikovanou, v Belgii nebo v zahraničí, zejména prostřednictvím výloh nebo vývěsních tabulí, nápisů nebo cedulí způsobilých vyvolat omyl ohledně legality inzerované činnosti, prospektů, oběžníků, letáků, brožur, v tisku, ve vysílání, v kině, příslibem poskytnutí výhod jakékoli povahy, jako jsou slevy, převoz pacientů zdarma nebo prostřednictvím akvizitérů nebo podomních prodejců.
Reklamu vymezenou tímto článkem nepředstavuje skutečnost, že kliniky a polikliniky vzájemných pojišťoven oznamují svým členům dny a hodiny, kdy jednotliví lékaři ordinují nebo jejich změny.“
B – Právo Společenství
1. Smlouva o ES
8.
Podle čl. 81 odst. 1 ES jsou se společným trhem neslučitelné, a proto zakázané, veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu.
9.
Článek 10 druhý pododstavec ES ukládá členským státům povinnost zdržet se jakýchkoli opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Smlouvy.
10.
Článek 3 odst. 1 písm. g) ES stanoví, že činnosti Evropských společenství zahrnují za podmínek a v harmonogramu stanoveném Smlouvou systém zajišťující, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž.
11.
Článek 43 ES zakazuje omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho členského státu na území státu druhého. Podle čl. 43 druhého pododstavce svoboda usazování zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků.
12.
Podle čl. 47 odst. 3 ES bude postupné odstraňování omezení svobody usazování, pokud jde o lékařská, ostatní zdravotnická a farmaceutická povolání, záviset na koordinaci podmínek pro jejich výkon v jednotlivých členských státech. Oblast péče o zuby je předmětem směrnic 78/686/EHS (
3
) a 78/687/EHS (
4
).
13.
Článek 49 ES zakazuje omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky členských států, kteří podnikají v jiném státě Společenství, než se nachází příjemce služeb.
14.
Podle článků 46 ES a 55 ES nebrání články 43 ES a 49 ES omezením odůvodněným důvody veřejného zdraví.
2. Sekundární právo v oblasti reklamy
15.
Sekundární právo v oblasti reklamy zahrnuje obecný systém a zvláštní úpravy použitelné jednak na určité výrobky a jednak na specifické nosiče informací.
16.
Obecný systém byl v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení stanoven směrnicí 84/450/EHS (
5
), jejímž cílem bylo harmonizovat vnitrostátní ustanovení na ochranu proti klamavé reklamě. Tento akt byl změněn směrnicí 97/55/ES (
6
), která rozšířila jeho rozsah působnosti na srovnávací reklamu a směrnicí 2005/29/ES (
7
). Směrnice 84/450 byla zrušena a nahrazena směrnicí 2006/114/ES (
8
).
17.
Směrnice 84/450 vymezuje reklamu jako každé předvedení související s obchodem, živností, řemeslem nebo svobodným povoláním, jehož cílem je podpora odbytu zboží nebo poskytnutí služeb, včetně nemovitostí, práv a závazků (
9
).
18.
Podle téže směrnice je jako klamavá reklama kvalifikována každá reklama, která jakýmkoli způsobem, včetně předvedení, klame nebo pravděpodobně může klamat osoby, kterým je určena nebo které zasáhne, a která pro svůj klamavý charakter pravděpodobně ovlivní jejich ekonomické chování, nebo která z těchto důvodů poškodí nebo může poškodit jiného soutěžitele (
10
).
19.
Co se týče srovnávací reklamy, je to reklama, která výslovně nebo nepřímo označuje soutěžitele nebo zboží či služby nabízené soutěžitelem (
11
). Je povolena pouze tehdy, pokud splňuje několik podmínek (
12
).
20.
Členské státy musí přijmout vhodné prostředky k potírání klamavé reklamy a dbát na dodržování podmínek přípustnosti srovnávací reklamy. Dále mohou přijímat širší ochranná opatření, co se týče potírání klamavé reklamy, než opatření stanovená směrnicí 84/450.
21.
Výše uvedené definice a ustanovení jsou převzaty ve směrnici 2006/114.
22.
Zákonodárce Společenství přijal zároveň s tímto obecným systémem ustanovení, která upravují reklamu, která se uplatní na zvláštní výrobky, jako jsou tabák a léčiva (
13
). Pokud jde o léčiva, jsou přijatá opatření založena na ochraně veřejného zdraví. Stanovují bezpodmínečný zákaz reklamy určené široké veřejnosti na určité kategorie léčiv, jako těch prodávaných výhradně na předpis, jakož i podmínky, jež musí splňovat reklama na ostatní kategorie léčiv a reklama zaměřená na příslušníky profesí v oblasti zdravotní péče.
23.
Zákonodárce Společenství rovněž zkoordinoval vnitrostátní předpisy upravující reklamu vysílanou v televizi (
14
) a elektronickou reklamu (
15
). Směrnice 89/552 stanoví zejména, že televizní reklama a teleshopping nesmějí podporovat chování ohrožující zdraví nebo bezpečnost (
16
). Podle čl. 14 odst. 1 této směrnice je televizní reklama na léčiva a léčebné postupy, které jsou v členských státech, do jejichž pravomoci spadá subjekt televizního vysílání, dostupné pouze na lékařský předpis, zakázána. Podle čl. 14 odst. 2 zmíněné směrnice je teleshopping týkající se léčiv, na něž se vztahuje povolení k uvedení registrovaných léčiv na trh, jakož i teleshopping týkající se léčebných postupů zakázán. Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 89/552 jsou členské státy oprávněny uplatňovat vůči subjektům televizního vysílání, které spadají do jejich pravomoci, v oblastech, na které se vztahuje tato směrnice, přísnější nebo podrobnější přepisy.
II – Skutkové okolnosti sporu v původním řízení
24.
Ioannis Doulamis provozuje laboratoř a kliniku v obci Saint-Gilles v regionu Brusel-hlavní město v Belgii.
25.
V průběhu měsíce listopadu 1996 Belgický svaz zubařů a stomatologů („Union des dentistes et stomatologistes de Belgique“) podal trestní oznámení a současně uplatnil občanskoprávní nároky proti I. Doulamisovi, kterému vytýkal, že neoprávněně vykonává zubařskou profesi a že vložil reklamní inzeráty do telefonního seznamu Belgacom.
26.
V rámci vyšetřování četnictva, které následovalo po tomto trestním oznámení s uplatněním občanskoprávního nároku, I. Doulamis uvedl, že je technikem zubních protéz, že v roce 1981 složil zkoušku jako technik zubních protéz, v roce 1985 obdržel diplom v oboru vedení podniku, a že je držitelem osvědčení obchodní a živnostenské komory provincie Barbant o tom, že splňuje podmínky k výkonu povolání technik zubních protéz.
27.
Zmíněné vyšetřování prokázalo, že I. Doulamis nechal v telefonním seznamu Belgacom zveřejnit tři reklamní inzeráty, jeden na zubní laboratoř a dva další na kliniku. Tyto inzeráty, tak jak jsou uvedeny v předkládacím rozhodnutí vypadají následovně.
28.
Inzerát týkající se zubní laboratoře v rámečku o velikosti zhruba 10 cm krát 7 cm pod titulky „Jean Doulamis“ a „Zubní laboratoř“ napsanými velkým písmem obsahuje vedle znaku zmínku „Okamžitá oprava během hodiny“ vytištěnou na barevném pruhu a dále následující údaje: „Všechny protézy snímatelné a pevné – Keramické – Kostěné – Odstraňování zubního kamene – Obnovování protéz – Kontroly a rady zdarma – Osobní přístup – Převzetí doma“, následuje adresa laboratoře, telefonní číslo a otvírací hodiny.
29.
První inzerát týkající se kliniky v rámečku o velikosti zhruba 4 cm krát 8 cm obsahuje nahoře a dole titulky „Jean Doulamis“ a „Zubní klinika“ a „Porte de Hal“ napsané velkým písmem, dále stejnou značku jako předchozí inzerát, následují informace „Péče o děti a dospělé – Pevné a snímatelné protézy – Estetická ortodoncie – Parodontologie“, pod kterými je uvedena adresa kliniky, dvě telefonní čísla, zmínka „Laboratoř v místě kliniky“, jakož i otvírací hodiny.
30.
Druhý inzerát týkající se kliniky v rámečku o velikosti zhruba 4 cm krát 2 cm obsahuje titulky „Doulamis Jean“ a „Zubní klinika“ napsané velkým písmem, poté zmínky „Péče: Dospělí a Děti – Protézy – Ortodoncie“, následují otvírací hodiny, adresa a telefonní číslo.
31.
Ioannis Doulamis na svou obhajobu tvrdil, že zákon z roku 1958 brání volné hospodářské soutěži, jak na vnitrostátní, tak na mezinárodní úrovni. Odvolával se na článek 81 ES a na rozsudek ze dne 21. září 1988 Van Eycke (
17
), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že článek 81 ES vykládaný ve spojení s článkem 10 ES ukládá členským státům, aby nepřijímaly nebo nezachovávaly v platnosti právní či správní předpisy způsobilé zmařit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže uplatnitelných na podniky (
18
). Rovněž zmínil zprávu o hospodářské soutěži v odvětví svobodných povolání (
19
), vypracovanou Komisí Evropských společenství.
III – Předběžná otázka
32.
Předkládající soud uvádí, že se potýká s následujícími nejasnostmi.
33.
Ze článku 81 ES vykládaného ve spojení se čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES vyplývá, že členský stát nemůže přijmout nebo zachovávat v platnosti opatření způsobilá narušit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže uplatnitelných na podniky.
34.
Ioannis Doulamis, který vykonává svobodné povolání a provozuje zubní kliniku může být považován za podnik.
35.
Nelze vyloučit, že takový předpis, jako zákon z roku 1958 je způsobilý ovlivnit svobodu obchodu mezi členskými státy v rozporu s uskutečňováním jednotného trhu. V tomto ohledu ze stanoviska generálního advokáta Jacobse ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 12. září 2000, Pavlov a další (
20
) vyplývá, že s ohledem na nesourodost svobodných povolání a na charakteristiky vlastní trhům na nichž působí, není možné uplatnit obecně formulovaný přístup (
21
). Zdá se tedy nezbytné posoudit případ od případu, zda omezení svobody jednat vede na dotčeném trhu k omezení hospodářské soutěže ve smyslu článku 81 ES, případně s přihlédnutím k požadavkům ochrany zdraví a spotřebitelů.
36.
S ohledem na tyto úvahy tribunal de première instance de Bruxelles rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 81 ES ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní zákon, v projednávaném případě zákon z roku 1985, zakazoval (každému a) poskytovatelům zubařské péče v rámci svobodného povolání nebo zubařské praxe, aby využili, přímo, nebo nepřímo, jakoukoli reklamu v oblasti zubařské péče?“
IV – Analýza
A – K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
37.
Belgická a italská vláda tvrdí, že předběžná otázka je nepřípustná.
38.
Belgická vláda zakládá tuto nepřípustnost na argumentu, podle kterého se článek 81 ES neuplatní na zákon z roku 1958, protože zákaz reklamy v oblasti péče o zuby má sociální charakter a jeho cílem je ochrana blaha obyvatelstva.
39.
Tato vláda z toho vyvozuje, že otázka položená předkládajícím soudem není relevantní k vyřešení sporu v původním řízení a má čistě hypotetickou povahu.
40.
Italská vláda uvádí, že předběžná otázka je hypotetická, protože jejím předmětem je upřesnit, zda je obecný zákaz veškeré reklamy v oblasti péče o zuby v souladu s článkem 81 ES, zatímco zákon z roku 1958 nezakazuje všechny formy reklamy, ale pouze formy reklamy uvedené v článku 1 tohoto zákona.
41.
Mám za to, že argumenty uvedené těmito vládami neprokazují, že je předběžná otázka nepřípustná.
42.
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury pouze vnitrostátnímu soudci, kterému byl spor předložen, a který musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, přísluší s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudit jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (
22
).
43.
Soudní dvůr sice rovněž rozhodl, že za výjimečných okolností mu přísluší, aby přezkoumal podmínky, za kterých mu byla předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Jak je v rozsudcích v řízeních o předběžných otázkách pravidelně připomínáno, duch spolupráce, jímž má být veden průběh řízení o předběžné otázce, znamená, že vnitrostátní soud bere ohled na funkci svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu spravedlnosti v členských státech, a nikoliv poskytovat poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám (
23
).
44.
Soudní dvůr měl tak za to, že nemůže rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem, pokud je zjevné, že výklad nebo posouzení platnosti právního předpisu Společenství, požadované vnitrostátním soudem, nemají žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny.
45.
Totéž platí pokud je problém předložený předkládajícím soudem hypotetický (
24
). Může to také platit například tehdy, jestliže se předběžná otázka předložená tímto soudem týká právní nebo faktické situace, která neodpovídá realitě sporu v původním řízení (
25
).
46.
Může tomu tak být rovněž v případě, jestliže předkládající soud předloží Soudnímu dvoru předběžnou otázku, jejímž cílem je umožnit mu provést posouzení souladu vnitrostátní právní úpravy jiného členského státu s právem Společenství, jestliže tento soud zakládá svou otázku na výkladu této právní úpravy, který spočívá pouze na domněnkách (
26
).
47.
Nedomnívám se, že předběžná otázka položená tribunal de première instance de Bruxelles odpovídá jednomu z těchto případů nepřípustnosti.
48.
Na rozdíl od toho, co tvrdí belgická vláda, tak není tato otázka zjevně irelevantní k vyřešení sporu v původním řízení a není hypotetické povahy. Výklad čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhého pododstavce ES ve spojení s článkem 81 ES v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, jako je zákon z roku 1958, by totiž vedl předkládající soud k nepoužití tohoto zákona a zproštění I. Doulamise obžaloby. Předběžná otázka je tudíž naprosto relevantní k vyřešení sporu v původním řízení.
49.
Dále skutečnost, že by se článek 81 ES vykládaný ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES případně neuplatnil na tento zákon, nezpůsobí, že by projednávaná otázka měla hypotetickou povahu. Předkládající soud uvedl, z jakých důvodů má pochybnosti o uplatnění tohoto článku v projednávané věci, přičemž tyto důvody spočívají na skutkových a právních poznatcích, které jsou v souladu s právním a skutkovým kontextem popsaným zmiňovaným soudem.
50.
Skutečnost, že se článek 81 ES vykládaný ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES případně neuplatní na takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je zákon z roku 1958, je otázkou výkladu těchto ustanovení a nezpochybňuje přípustnost předběžné otázky.
51.
Co se dále týče argumentace italské vlády, podle které je předběžná otázka hypotetická, protože neodpovídá obsahu zákona z roku 1958, je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi soudy stanoveného článkem 234 ES jsou funkce Soudního dvora a předkládajícího soudu jasně odděleny a výklad vnitrostátních právních předpisů náleží výhradně předkládajícímu soudu (
27
).
52.
Úkolem Soudního dvora je tedy zohlednit právní kontext, do něhož spadá předběžná otázka, jak je vymezen předkládacím soudem, a to i když je tento kontext právní úpravy zpochybněn ve vyjádření předloženém Soudnímu dvoru samotným státem tohoto předkládajícího soudu (
28
).
53.
Jelikož tribunal de première instance de Bruxelles ve svém předkládacím rozhodnutí uvedl, že zákon z roku 1958 musí být chápán v tom smyslu, že zakazuje jakoukoli reklamu v oblasti péče o zuby, nenáleží Soudnímu dvoru ani italské vládě tento výklad zpochybňovat.
54.
Z tohoto důvodu jsem toho názoru, že projednávaná předběžná otázka je přípustná a je třeba na ni odpovědět.
B – K předběžné otázce
55.
Podstatou otázky předkládajícího soudu je to, zda je třeba článek 81 ES ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES vykládat tak, že brání vnitrostátnímu zákonu, který zakazuje poskytovatelům péče o zuby v rámci svobodného povolání nebo zubní ordinace uvádět přímo nebo nepřímo jakoukoli reklamu určenou široké veřejnosti na své služby.
56.
Zákonodárce Společenství doposud nepřijal žádný akt upravující nebo harmonizující možnost příslušníků profesí v oblasti zdravotní péče uvádět reklamu, zejména co se týče péče o zuby. Směrnice 78/686, jejímž cílem je usnadnění účinného výkonu práva usazování a volného pohybu služeb zubních lékařů (
29
) neobsahuje k tomuto bodu žádné ustanovení (
30
). Případnou slučitelnost takové vnitrostátní právní úpravy, jako je zákon z roku 1958, s právem Společenství je tedy skutečně třeba posoudit ve světle ustanovení Smlouvy.
57.
V této fázi je jako odpověď na stanovisko zastávané belgickou vládou třeba uvést, že skutečnost, že cílem zákona z roku 1958 je v rozsahu, v němž zakazuje poskytovatelům péče o zuby uvádět jakoukoli reklamu na své činnosti, ochrana veřejného zdraví, neodůvodňuje, aby tento zákon mohl narušovat uskutečňování cílů Smlouvy. Činnosti v oblasti zdraví totiž podle článku 152 ES sice spadají výhradně do pravomoci členských států, když Společenství má v této oblasti pouze pravomoc doplnit jejich činnosti, avšak to nic nemění na skutečnosti, že členské státy musí vykonávat své pravomoci při respektování práva Společenství (
31
).
58.
Lékařský či jiný zdravotnický zákrok, jako stomatologické ošetření, představuje hospodářskou činnost podléhající pravidlům vnitřního trhu. Opatření přijatá v členském státě, která upravují reklamu činěnou poskytovateli péče o zuby, tedy nesmí porušovat pravidla Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže. Nesmí být ani v rozporu se svobodami pohybu (
32
).
59.
Cíl sledovaný zákonem z roku 1958 tedy jako takový nemůže vyloučit tento zákon z působnosti článku 81 ES vykládaného ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES. Posouzení, zda tento zákon spadá, či nespadá do působnosti těchto ustanovení, je tedy třeba provést s ohledem na povahu tohoto zákona a na okolnosti sporu v původním řízení.
60.
Stejně jako Komise jsem toho názoru, že se ustanovení článku 81 ES vykládaná ve spojení s ustanoveními čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhého pododstavce ES neuplatní na takový vnitrostátní právní předpis, jakým je zákon z roku 1958.
61.
Naproti tomu zákaz uvádět reklamu určenou široké veřejnosti na své služby, uložený poskytovatelům péče o zuby, podle mne představuje omezení svobody usazování, jakož i volného pohybu služeb. Nicméně uvedu, že takovýto zákaz může být odůvodněn ochranou veřejného zdraví a v jakém rozsahu je, podle mého názoru, přiměřený uvedenému cíli.
62.
Budu se postupně zabývat každým z těchto bodů.
1. Slučitelnost zákona z roku 1958 s článkem 81 ES vykládaným ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES
63.
Je třeba připomenout, že cílem článku 81 ES je stanovit rámec chování podniků, a nikoli chování členských států. Zakazuje dohody mezi podniky, rozhodnutí o sdružení podniků a jednání těchto hospodářských subjektů ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a které jsou v rozporu s hospodářskou soutěží.
64.
Soudní dvůr sice připustil, že tento článek ve spojení s článkem 10 ES může být uplatněn vůči normativnímu aktu přijatému členským státem. Podle ustálené judikatury se tak sice článek 81 ES sám o sobě týká pouze chování podniků a nevztahuje se na právní či správní předpisy vydané členskými státy, avšak to nic nemění na skutečnosti, že tento článek vykládaný ve spojení s článkem 10 ES ukládá členským státům, aby nepřijímaly nebo nezachovávaly v platnosti opatření, ani povahy právních či správních předpisů, způsobilá zmařit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže uplatnitelných na podniky (
33
).
65.
Cílem tohoto rozšíření působnosti článku 81 ES na akty členského státu nicméně není uplatňovat tento článek na každý státní akt, jehož účinky mohou být v rozporu s hospodářskou soutěží.
66.
Soudní dvůr totiž rozhodl, že články 10 ES a 81 ES jsou porušeny ve dvou případech: jednak jestliže členský stát nařídí nebo podpoří uzavírání kartelových dohod, které jsou v rozporu s článkem 81 ES nebo posílí účinky takových dohod, a jednak jestliže zbaví svou vlastní právní úpravu jejího státního charakteru tím, že přenese odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí hospodářského významu na soukromé hospodářské subjekty (
34
).
67.
V obou těchto případech se má za to, že je státní akt v rozporu s ustanoveními článku 81 ES prostřednictvím článku 10 ES, jelikož upravuje nebo legalizuje kartelovou dohodu nebo rozhodnutí podniků, které jsou v rozporu s ustanoveními článku 81 ES. Uplatnění článku 81 ES ve spojení s článkem 10 ES na státní akty, které odpovídá jednomu nebo druhému z těchto případů, má tak za cíl zabránit tomu, aby státní opatření zmařilo nebo oslabovalo dosah zákazů stanovených článkem 81 ES vůči podnikům. Rovněž má za cíl zabránění tomu, aby kartelové dohody nebo rozhodnutí podniků, jež mají účinky, které jsou v rozporu s hospodářskou soutěží, unikly sankcím vyplývajícím z tohoto článku pouze z důvodu své právní formy (
35
).
68.
To nic nemění na tom, že článek 81 ES ve spojení s článkem 10 ES se může uplatnit na právní nebo správní opatření členského státu pouze tehdy, pokud toto opatření podporuje, posiluje nebo kodifikuje akt přičitatelný podnikům.
69.
Nezdá se mi, že by tuto analýzu zpochybňovala skutečnost, že oba výše uvedené případy nejsou vyčerpávající, protože jim v několika rozhodnutích Soudního dvora (
36
) předchází příslovce „zejména“. Abychom se o tom přesvědčili, stačí se zabývat výkladem těchto dvou případů podaným Soudním dvorem, na jehož základě lze dospět k závěru, že naopak zamýšlel omezit rozsah působnosti článku 81 ES ve spojení s článkem 10 ES do úzkých mezí, které jsem popsal.
70.
V rozsudku ze dne 19. února 2002 Arduino (
37
) tak musel Soudní dvůr řešit akt členského státu, který na základě návrhu vypracovaného advokátní komorou schvaloval tarif, který stanoví minimální a maximální odměny pro členy profesní komory. Poté, co konstatoval, že toto vnitrostátní opatření může ovlivnit obchod mezi členskými státy ve smyslu článku 81 ES (
38
), rozhodl, že uvedené opatření nespadá do působnosti tohoto ustanovení ve spojení se článkem 10 ES. Soudní dvůr měl za to, že se jednak nejevilo, že by dotčený členský stát přenesl odpovědnost za přijetí rozhodnutí zasahujících do oblasti hospodářství na soukromé hospodářské subjekty, což by zbavilo dotčené vnitrostátní opatření jeho státního charakteru, a jednak se ani nezdálo, že by nařídil nebo podpořil uzavření kartelových dohod v rozporu s článkem 81 ES nebo že by posílil účinky takových dohod (
39
).
71.
Je nutno konstatovat, že v projednávané věci neexistuje žádná skutečnost, která by mohla prokázat, že zákon z roku 1958 podporuje, posiluje nebo schvaluje kartelovou dohodu nebo rozhodnutí podniků.
72.
Jak uvádí Komise, tento zákon tím, že zakazuje veškerou reklamu v oblasti péče o zuby, nenařizuje ani nepodporuje uzavírání kartelových dohod v rozporu s článkem 81 ES.
73.
Stejně tak ve spisu neexistuje nic, co by naznačovalo, že tento zákon posiluje předchozí kartelovou dohodu. Konečně, předkládající soud nepředložil žádné poznatky ohledně okolností, za nichž byl zákon z roku 1958 přijat, které by vedly k domněnce, že Belgické království přeneslo odpovědnost za přijetí rozhodnutí, co se týče reklamy v oblasti péče o zuby na hospodářské subjekty, přičemž zákon z roku 1958 by takové rozhodnutí pouze kodifikoval.
74.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že důvody, z nichž předkládající soud položil Soudnímu dvoru projednávanou předběžnou otázku se v žádném případě netýkají některého judikaturou stanoveného případu uplatnění článku 10 ES ve spojení s článkem 81 ES. Připomínám, že předkládající soud se ve sporu v původním řízení zabýval uplatněním těchto článků z důvodu možných účinků zákona z roku 1958 na hospodářskou soutěž mezi členskými státy a skutečnosti, že I. Doulamis může být považován za podnik podle definice pojmu „podnik“, kterou podává judikatura.
75.
Proto jsem toho názoru, že zákon z roku 1958 nespadá do působnosti článku 81 ES vykládaného ve spojení s článkem 10 ES. Navrhnu tudíž Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu odpověděl, že článek 81 ES ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu zákonu, který zakazuje poskytovatelům péče o zuby v rámci svobodného povolání nebo zubní ordinace uvádět přímo nebo nepřímo jakoukoli reklamu na své služby určenou široké veřejnosti.
2. Ke slučitelnosti zákona z roku 1958 se svobodou usazování a s volným pohybem služeb
76.
Lékařské a ostatní zdravotnické činnosti, zejména ty, které se týkají péče o zuby, tedy spadají do působnosti ustanovení Smlouvy zaručujících volný pohyb. Pokud jde o svobodu usazování, je tato analýza podepřena čl. 47 odst. 3 ES. Je rovněž v souladu s ustálenou judikaturou ohledně této základní svobody (
40
), jakož i volného poskytování služeb (
41
).
77.
Uplatnění ustanovení Smlouvy ohledně těchto svobod pohybu je zajisté podmíněno existencí mezinárodního prvku. Podle ustálené judikatury se tato ustanovení neuplatní na situaci, která je ve všech ohledech omezená na jediný členský stát (
42
). Státní příslušník členského státu se tak nemůže dovolávat práva Společenství, pokud nevykonával své povolání nebo nezískal vzdělání v jiném státě Evropské unie (
43
).
78.
S ohledem na informace poskytnuté předkládajícím soudem se nezdá, že by spor v původním řízení vykazoval vztah k právu Společenství. Ioannis Doulamis totiž podle těchto informací vykonává své činnosti v Belgii, kde je usazen a je v tomto členském státu stíhán za to, že zveřejnil reklamní inzeráty ve vnitrostátním telefonním seznamu. Dále z písemností ve spisu vyplývá, že své diplomy protetického technika a vedoucího podniku získal v Belgii. Předkládající soud konečně neuvádí, zda se I. Doulamis za účelem výkonu svého povolání přemisťoval uvnitř Společenství.
79.
Jediná skutková okolnost, která podle údajů poskytnutých Soudnímu dvoru nastala mimo Belgii, je místo narození I. Doulamise, nacházející se v Řecku. Nicméně pouhé místo narození bez uvedení státní příslušnosti dotyčného nestačí k tomu, aby bylo prokázáno, že se nachází v situaci státního příslušníka Společenství, jenž chce vykonávat nezávislou činnost v jiném členském státě než ve svém státě původu. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit tento bod a posoudit, zda je I. Doulamis státním příslušníkem jiného státu než Belgického království.
80.
Pokud tomu tak není, skutečnost, že spor v původním řízení případně postrádá mezinárodní prvek, by přesto neměla Soudní dvůr zprostit toho, aby předkládajícímu soudu poskytl poznatky nezbytné k posouzení slučitelnosti zákona z roku 1958 s články 43 ES a 49 ES.
81.
Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že Soudní dvůr souhlasí s tím, že vyloží rozsah volného pohybu zaručeného Smlouvou, přestože spor v původním řízení neobsahuje mezinárodní prvek, jelikož tento výklad může být pro předkládající soud užitečný pro vyřešení sporu, který byl tomuto soudu předložen v původním řízení, v případě, že tento soud je podle svého vnitrostátního práva povinen poskytnout vlastnímu státnímu příslušníkovi stejná práva jako práva, která v téže situaci vyplývají z práva Společenství pro státního příslušníka jiného členského státu. Tato judikatura, zakotvená v rámci volného pohybu zboží v rozsudku ze dne 5. prosince 2000, Guimont (
44
), byla uplatněna i v rámci ostatních svobod pohybu (
45
).
82.
Z důvodů předkládacího rozhodnutí lze dále dovodit, že tribunal de première instance de Bruxelles chce posoudit soulad svých vnitrostátních předpisů nejen z pohledu článku 81 ES vykládaného ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES, ale také s pravidly společného trhu, jejichž cílem je zavedení jednotného trhu, která nutně zahrnují pravidla týkající se volného pohybu.
83.
Konečně je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce stanoveného článkem 234 ES má Soudní dvůr za úkol poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen (
46
), a že v souladu s ustálenou judikaturou Soudnímu dvoru přísluší vyložit všechna ustanovení práva Společenství, která za tímto účelem předkládající soud potřebuje, i pokud nejsou tato ustanovení zmíněna v předběžných otázkách položených předkládajícím soudem, jestliže mu předkládající soud poskytl skutkové a právní poznatky, které umožní tento výklad (
47
).
84.
Jsem tedy toho názoru, že k vyřešení sporu v původním řízení je třeba předkládajícímu soudu poskytnout užitečné skutečnosti, co se týče dosahu článků 43 ES a 49 ES. Postupně tak uvedu, v čem zákon z roku 1958 tím, že zakazuje poskytovatelům péče o zuby uvádět jakoukoli reklamu určenou široké veřejnosti na své činnosti, představuje omezení ve smyslu těchto článků. Poté uvedu, do jaké míry může být takové omezení odůvodněno.
a) Existence omezení ve smyslu článků 43 ES a 49 ES
85.
Svoboda usazování zakotvená v článku 43 ES zahrnuje právo zahájit samostatnou výdělečnou činnost v jiném členském státě a tuto činnost tam trvale vykonávat. Podle judikatury Soudního dvora nepředepisuje tento článek pouze odstranění veškeré diskriminace; podle široce pojatého výrazu často reprodukovaného Soudním dvorem se použije na „všechna opatření, která výkon této svobody zakazují, tvoří překážku pro tento výkon nebo jej činí méně atraktivním“ (
48
).
86.
K omezením podle článku 43 ES tak patří opatření ovlivňující podmínky výkonu dotyčné činnosti, která ačkoli se použijí bez rozdílu, ve svém důsledku zbavují hospodářské subjekty účinného soutěžního prostředku k proniknutí na trh (
49
).
87.
Zdá se mi, že tak je tomu i v případě právní úpravy členského státu zakazující veškerou reklamu v oblasti péče o zuby.
88.
Soudní dvůr již v oblasti volného pohybu zboží opakovaně zdůraznil důležitost reklamy pro přístup na trh.
89.
V rozsudku ze dne 9. července 1997, De Agostini a TV-Shop (
50
) Soudní dvůr rozhodl, že nelze vyloučit, že úplný zákaz určité formy propagace výrobku legálně uváděného na trh v jednom členském státě bude mít větší dopad na výrobky pocházející z jiných členských států.
90.
V rozsudku ze dne 8. března 2001, Gourmet International Products (
51
) se Soudní dvůr vyjádřil k předpisům, které zakazovaly, až na několik zanedbatelných výjimek, šíření jakékoli reklamy na alkoholické výrobky mezi spotřebiteli. Soudní dvůr dospěl k názoru, že takový zákaz reklamy je třeba považovat za zákaz postihující závažněji obchodování s výrobky pocházejícími z jiných členských států než obchodování s tuzemskými výrobky, a že z toho důvodu představuje překážku obchodu mezi členskými státy, na niž se vztahuje článek 28 ES (
52
).
91.
Soudní dvůr při těchto úvahách vycházel z předpokladu, že pokud jde o výrobky jako alkoholické nápoje, jejichž spotřeba se váže na tradice určité společnosti a na místní obyčeje a zvyklosti, může zákaz veškeré reklamy zaměřené na spotřebitele, ať formou inzerce v tisku, v rozhlase či v televizi, rozesíláním nevyžádaných zásilek nebo vyvěšováním plakátů na veřejném prostranství, více omezovat v přístupu na trh výrobky pocházející z jiných členských států než výrobky tuzemské, s nimiž je spotřebitel sám od sebe lépe seznámen (
53
).
92.
V rozsudku ze dne 15. července 2004, Douwe Egberts (
54
), Soudní dvůr dospěl k témuž závěru jako v rozsudku Gourmet International Products ohledně zákona zakazujícího používat v reklamě na potraviny odkazy na hubnutí, na lékařská doporučení, osvědčení, prohlášení či posudky nebo na prohlášení o schválení.
93.
Důvody, na jejichž základě Soudní dvůr dospěl v rámci výkladu článku 28 ES k takovému závěru ohledně zákazu uvádět reklamu na zboží, se mi zdají být použitelné při výkladu článku 43 ES ohledně zákona členského státu zakazujícího poskytovatelům péče o zuby uvádět jakoukoli reklamu na své činnosti.
94.
Vztah, který spojuje pacienta a poskytovatele péče totiž co do intenzity podle mého názoru převažuje nad vazbou na výrobek, která vyplývá pouze ze spotřebních zvyků. Tento vztah v oblasti péče je založen na důvěře pacienta v osobu nebo podnik poskytující péči a týká se činností, u nichž jsou samozřejmě nejvyšší požadavky na kvalitu. Tato důvěra v počátku spočívá na pověsti specialisty nebo podniku poskytujícího péči a obecně sílí spolu s tím, jak jsou pacientovi postupně poskytovány příslušné výkony.
95.
Tato úroveň náročnosti v oblasti lékařské péče se projevuje zejména skutečností, že zdravotnická povolání v jednotlivých členských státech tradičně podléhala značně rozsáhlé právní úpravě. Tato hojnost právní úpravy ostatně vedla zákonodárce Společenství k přijetí prvních odvětvových směrnic v oblasti této činnosti, co se týče uznávání diplomů nezbytných k výkonu těchto povolání a harmonizace vzdělání nezbytného ke získání těchto diplomů (
55
).
96.
Zdraví tudíž představuje oblast, v níž se volný pohyb pracovníků střetával se značnými překážkami, a kde vzájemné uznávání vyžadovalo širokou harmonizaci ze strany zákonodárce Společenství.
97.
Proto jsem toho názoru, že přístup odborníka, fyzické nebo právnické osoby z jednoho členského státu na trh lékařské péče v jiném členském státě je zajisté daleko složitější než přístup k jiným činnostem, jako je bankovnictví nebo pojišťovnictví, v nichž jde přece jen o méně a kde nemá takový význam vztah důvěry mezi poskytovatelem a příjemcem.
98.
Z tohoto důvodu se mi zdá být zákaz jakékoli reklamy umožňující podpořit poskytování služeb lékařské péče více omezující pro odborníky původem z jiných členských států než pro odborníky v hostitelském členském státě. Takový zákon členského státu, jako je zákon z roku 1958 tudíž podle mého názoru představuje omezení ve smyslu článku 43 ES.
99.
Takovéto opatření může být rovněž považováno za omezení volného pohybu přeshraničních služeb.
100.
Článek 49 ES, stejně jako článek 43 ES, totiž vyžaduje odstranění jakéhokoli omezení volného poskytování služeb, i když se toto omezení vztahuje bez rozlišení na tuzemské poskytovatele a na poskytovatele z jiných členských států, jestliže je způsobilé zakázat nebo jinak narušit činnost poskytovatelů usazených v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytují podobné služby. Krom toho svobody poskytování služeb požívají jak poskytovatelé, tak příjemci služeb (
56
).
101.
Zákaz veškeré reklamy v oblasti péče o zuby, jak je stanoven zákonem z roku 1958, zabraňuje poskytovatelům reklamy usazeným v jiných členských státech než v Belgii nabízet své služby podnikatelům usazeným v tomto členském státě. Rovněž brání podnikatelům, jako například I. Doulamisovi, využít služeb těchto poskytovatelů.
102.
Nyní je třeba posoudit, zda toto omezení může být odůvodněné.
b) Odůvodněnost omezení
103.
Belgická vláda předložila důvody, které vedly k přijetí zákazu veškeré reklamy ze strany poskytovatelů v oblasti péče o zuby. Podle této vlády reklamní praktiky, jejichž cílem je prostřednictvím propagace získat pacienty odporují požadavkům ochrany veřejného zdraví a důstojnosti povolání. Takovéto praktiky totiž mohou narušit důvěru, která má panovat mezi poskytovatelem péče o zuby a jeho pacientem, jakož i kvalitu a integritu odborníků.
104.
Italská vláda odkázala v témže smyslu na ustanovení směrnice 2001/83, která zakazují uvádět reklamu určenou široké veřejnosti na léčiva prodávaná výhradně na lékařský předpis, a která povolují členským státům zakázat reklamu na léčivé přípravky, které mohou být hrazeny v rámci pojištění. Z toho vyvozuje, že členské státy mohou zakázat veškerou reklamu v oblastech zdraví, v nichž tato otázka nebyla předmětem harmonizačního opatření.
105.
Podle této vlády musí být informování veřejnosti v oblasti zdraví provedeno na základě objektivních zdrojů a reklama uváděná samotnými poskytovateli tuto podmínku objektivity nesplňuje.
106.
Stejně jako belgická a italská vláda jsem toho názoru, že členské státy mohou zakázat poskytovatelům péče o zuby uvádět na své činnosti reklamu určenou široké veřejnosti, pokud se tento zákaz vztahuje skutečně pouze na propagaci těchto činností. Tuto analýzu opírám o následující úvahy.
107.
Podle ustálené judikatury může být omezení výkonu svobody pohybu vyplývající z vnitrostátního opatření, které se použije bez rozdílu, odůvodněno, pokud odpovídá naléhavým požadavkům obecného zájmu, pokud je způsobilé k dosažení cíle, který sleduje, a pokud nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k jeho dosažení (
57
).
108.
První z těchto podmínek je zjevně splněna. Ochrana veřejného zdraví je totiž uvedena mezi důvody, které mohou odůvodnit diskriminační opatření ve vztahu ke státním příslušníkům jiných členských států. Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že zdraví a život lidí zaujímají první místo mezi zájmy chráněnými ustanoveními smlouvy, která stanovují možné výjimky ze zákazu omezení svobody pohybu (
58
). Ochrana veřejného zdraví patří rovněž mezi naléhavé důvody obecného zájmu, které mohou odůvodnit omezení výkonu svobody pohybu zaručené Smlouvou (
59
).
109.
Stejně tak je nezpochybnitelné, že i druhá podmínka vyžadovaná judikaturou je splněna. Zákaz uložený poskytovatelům uvádět jakoukoli reklamu na své činnosti určenou široké veřejnosti je skutečně způsobilý zabránit jim provádět propagaci, která by mohla narušit důvěru, kterou v ně mají jejich pacienti a ovlivnit důstojnost jejich povolání, a ohrozit tak kvalitu péče.
110.
Otázka, která je v projednávaném řízení ústřední, se tedy ve skutečnosti týká toho, zda takový zákaz není nepřiměřený s ohledem na tyto cíle nebo, jinými slovy, zda těchto cílů může být dosaženo stejně účinným způsobem prostřednictvím méně omezujících opatření.
111.
Tato otázka vyvstává tím spíše, že v době rozhodné z hlediska vytýkaných skutečností ve sporu v původním řízení již existovaly akty Společenství, jejichž cílem bylo chránit spotřebitele před excesy reklamy, zejména před klamavou reklamou a televizní reklamou, která může podporovat chování ohrožující zdraví.
112.
Existence této úpravy mě tedy vede k přezkoumání, zda ochrana veřejného zdraví a ochrana důstojnosti povolání může odůvodnit zakázat poskytovatelům péče o zuby uvádět reklamu za stejných podmínek jako jakýkoli jiný poskytovatel služeb, tedy podporovat poskytování svých služeb jakoukoli formou sdělení s cílem přimět spotřebitele k jejich koupi. Jedná se rovněž o to, zda tyto důvody mohou odůvodnit zákaz jakékoli formy reklamy určené široké veřejnosti.
113.
Domnívám se, že ochrana veřejného zdraví může odůvodnit jakoukoli formu přitažlivého nebo podněcujícího sdělení určeného široké veřejnosti, a to z následujících důvodů.
114.
Zaprvé není poskytování zdravotní péče stejné jako poskytování kterékoli jiné služby. Zasahuje se jí do tělesné integrity příjemce a má vliv na jeho psychickou rovnováhu. Dále je žádost pacienta o tuto péči motivována opravdovou potřebou, která se týká jeho uzdravení a popřípadě ochrany jeho života. Vzhledem k důležitosti zájmu, který je ve hře, nedisponuje pacient při rozhodování o tom, zda žádat či nežádat poskytnutí péče, touž svobodnou vůlí, kterou má ohledně jiných služeb. Žádá-li poskytnutí péče, neuspokojuje pacient své přání, ale reaguje na nutnost.
115.
Zadruhé oblast péče o zuby, stejně jako všechny činnosti v oblasti zdraví, představuje jednu z těch oblastí, v nichž je podle mého názoru nejvyšší úroveň „asymetrie informací“ mezi poskytovatelem a příjemcem výkonu, řečeno slovy Komise v její výše zmíněné zprávě o hospodářské soutěži v odvětví svobodných povolání (
60
). To znamená, že poskytovatel ve svém oboru disponuje daleko vyšší kvalifikací než příjemce, takže tento příjemce není schopen reálně posoudit kvalitu služby, kterou kupuje.
116.
Vzhledem k této asymetrii úrovně kvalifikace a významu, který má pro pacienta rozhodnutí, zda požádat či nepožádat o poskytnutí péče, se domnívám, že zásadní je vztah důvěry mezi pacientem a členem lékařské profese. Jinými slovy, pacient musí být přesvědčen, že pokud mu lékař radí nebo doporučuje, aby využil zdravotní péče, je tato rada nebo toto doporučení odůvodněno výhradně ochranou jeho zdraví.
117.
Proto sdílím názor belgické a italské vlády, které uvádí, že vztah důvěry bude nutně ohrožen, pokud bude poskytovatelům péče o zuby povoleno uvádět reklamu určenou široké veřejnosti, jejímž cílem bude propagace jejich služeb. V takovém případě by se pacient mohl oprávněně obávat, že pokud mu lékař radí nebo doporučuje, aby využil péče, tato rada nebo toto doporučení je alespoň zčásti odůvodněno hospodářským zájmem tohoto lékaře. Pacient by tak mohl relativizovat hodnotu této rady nebo tohoto doporučení a odmítnutím nebo odložením navrhovaného výkonu tak ohrozit svůj zdravotní stav.
118.
V důsledku toho jsem toho názoru, že ochrana veřejného zdraví může platně odůvodnit zákaz uložený poskytovatelům péče o zuby uvádět na podporu svých činností jakoukoli formu reklamy určenou široké veřejnosti. Vzhledem k tomu, že při chybějících společných či harmonizovaných pravidlech týkajících se reklamy v oblasti péče o zuby přísluší každému členskému státu, aby rozhodl o úrovni, v jaké chce zajistit ochranu veřejného zdraví, a o způsobu, jakým má být této úrovně dosaženo, samozřejmě v souladu se zásadou proporcionality (
61
), jsem toho názoru, že takovýto zákaz není v rozporu s články 43 ES a 49 ES.
119.
Tento zákaz nesmí být nicméně neomezený. Výkon činnosti poskytovatelů péče o zuby, stejně jako jiných členů lékařských profesí přirozeně vyžaduje, aby veřejnost mohla být seznámena s tím, že existují. To znamená, že veřejnost může znát totožnost poskytovatele, fyzické nebo právnické osoby, výkony, které je oprávněn provádět, místo, kde působí, ordinační hodiny, jakož i prostředky, jak jej kontaktovat, jako například telefonní nebo faxové číslo nebo internetovou adresu.
120.
Přístup veřejnosti k těmto objektivním informacím je tudíž nezbytný k uskutečňování volného pohybu členů zdravotnických povolání. Rovněž přispívá k lepší ochraně veřejného zdraví tím, že napomáhá pohybu pacientů uvnitř Unie. Vývoj judikatury Soudního dvora od rozsudku Decker (
62
) a výše uvedeného rozsudku Kohll ukazuje, že pacienti stále častěji vyhledávají zdravotní péči v jiných členských státech. Tato tendence vychází z rozličných důvodů. Pacienti tak mohou využívat péče za nižší cenu nebo výkonů, které ve státě jejich bydliště neexistují, nebo mohou být ošetřeni rychleji než ve státě svého pobytu. Tato mobilita pacientů přispívá rovněž k ochraně veřejného zdraví tím, že jim umožní přístup k širší péči než v jejich členském státě.
121.
Vnitrostátní zákon, který zakazuje poskytovatelům péče o zuby v rámci svobodného povolání nebo zubní ordinace uvádět přímo nebo nepřímo jakoukoli reklamu určenou široké veřejnosti na své činnosti, by neměl zacházet až tak daleko, že by takovým poskytovatelům péče zakazoval pouhé uvedení, bez přitažlivé a podněcující povahy, v telefonním seznamu nebo jiných informačních prostředcích přístupných veřejnosti, takových údajů umožňujících dozvědět se o jejich existenci jakožto odborníků, jako jsou jejich totožnost, činnosti, které jsou oprávněni vykonávat a místo jejich výkonu, jejich pracovní doba a způsob, jak je kontaktovat.
122.
Přísluší vnitrostátnímu soudci, aby posoudil, zda v projednávané věci inzeráty, které I. Doulamis vložil do telefonního seznamu Belgacom překračují rámec tohoto omezení, zejména s ohledem na jejich úpravu a údaje v nich obsažené, jako například „Okamžitá oprava během hodiny“, „Kontroly a rady zdarma“, „Osobní přístup“ a „Převzetí doma“.
123.
S ohledem na tyto úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl předkládajícímu soudu, že vnitrostátní zákon, který zakazuje poskytovatelům péče o zuby v rámci svobodného povolání nebo zubní ordinace uvádět přímo nebo nepřímo jakoukoli reklamu na své služby určenou široké veřejnosti, představuje omezení svobody usazování a volného pohybu služeb ve smyslu článků 43 ES a 49 ES. Toto omezení je nicméně odůvodněno ochranou veřejného zdraví, pokud důsledkem dotčených vnitrostátních právních předpisů není zakázat poskytovatelům péče o zuby uvést jednoduchým, nezatraktivňujícím nebo nepodněcujícím způsobem v telefonním seznamu nebo jiných informačních prostředcích přístupných veřejnosti takové údaje, které umožňují dozvědět se o jejich existenci jakožto odborníků, jako jsou jejich totožnost, činnosti, které jsou oprávněni vykonávat a místo jejich výkonu, jejich pracovní doba a způsob, jak je kontaktovat.
V – Závěry
124.
Vzhledem k předcházejícím úvahám navrhuji odpovědět na předběžnou otázku tribunal de première instance de Bruxelles následovně:
„Článek 81 ES ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 10 druhým pododstavcem ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu zákonu, který zakazuje poskytovatelům péče o zuby v rámci svobodného povolání nebo zubní ordinace uvádět přímo nebo nepřímo jakoukoli reklamu na své služby určenou široké veřejnosti.
Takový právní předpis nicméně představuje omezení svobody usazování a volného pohybu služeb ve smyslu článků 43 ES a 49 ES.
Toto omezení je odůvodněno ochranou veřejného zdraví, pokud důsledkem dotčených vnitrostátních právních předpisů není zakázat poskytovatelům péče o zuby uvést jednoduchým, nezatraktivňujícím nebo nepodněcujícím způsobem v telefonním seznamu nebo jiných informačních prostředcích přístupných veřejnosti takové údaje, které umožňují dozvědět se o jejich existenci jakožto odborníků, jako jsou jejich totožnost, činnosti, které jsou oprávněni vykonávat a místo jejich výkonu, jejich pracovní doba a způsob, jak je kontaktovat.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Dále jen „zákon z roku 1958“.
(
3
) – Směrnice Rady ze dne 25. července 1978 o vzájemném uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci zubních lékařů obsahující opatření k usnadnění účinného výkonu práva usazování a volného pohybu služeb (Úř. věst. L 233, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 67).
(
4
) – Směrnice Rady ze dne 25. července 1978 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se činností zubních lékařů (Úř. věst. L 233, s. 10; Zvl. vyd. 06/01, s. 76). Tato směrnice, jakož i směrnice 76/686 byla zrušena a nahrazena Směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES ze dne 6. července 2005 o uznávání odborných kvalifikací (Úř. věst. L 255, s. 22).
(
5
) – Směrnice Rady ze dne 10. září 1984 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se klamavé reklamy (Úř. věst. L 250, s. 17; Zvl. vyd. 15/01, s. 227).
(
6
) – Směrnice Evropského Parlamentu a Rady 97/55/ES ze dne 6. října 1997, kterou se mění směrnice 84/450 (Úř. věst. L 290, s. 18; Zvl. vyd. 15/03, s. 365).
(
7
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice 84/450 a směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice o nekalých obchodních praktikách“) (Úř. věst. L 149, s. 22, dále jen „směrnice 84/450“).
(
8
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2006 o klamavé a srovnávací reklamě (Úř. věst. L 376, s. 21).
(
9
) – Článek 2 bod 1.
(
10
) – Článek 2 bod 2.
(
11
) – Článek 2 bod 2a směrnice 84/450.
(
12
) – Srovnávací reklama je dovolena zejména pokud není klamavá, pokud srovnává zboží nebo služby, jež slouží stejným potřebám nebo jsou zamýšleny pro stejný účel, pokud objektivně srovnává jeden nebo více základních, důležitých, ověřitelných a charakteristických rysů tohoto zboží nebo těchto služeb, mezi nimiž může být i cena, pokud nemá za následek oslabení důvěry nebo hanobení soutěžitele a nevyvolává s ním nejasnosti a ani protiprávně netěží z dobré pověsti ochranné známky nebo obchodní firmy soutěžitele.
(
13
) – Viz směrnice Rady 92/28/EHS ze dne 31. března 1992 o reklamě na humánní léčivé přípravky (Úř. věst. L 113, s. 13), zrušená a nahrazená směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků (Úř. věst. 311, s. 67; Zvl. vyd. 13/27, s. 69).
(
14
) – Směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst. L 298, s. 23; Zvl. vyd. 06/01, s. 224), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/36/ES ze dne 30. června 1997 (Úř. věst. L 202, s. 60; Zvl. vyd. 06/02, s. 321, dále jen „směrnice 89/552“).
(
15
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (Úř. věst. L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399).
(
16
) – Článek 12 písm. d).
(
17
) – 267/86, Recueil, s. 4769.
(
18
) – Bod 16.
(
19
) – KOM(2004) 83 konečné/2.
(
20
) – C-180/98 až C-184/98, Recueil, s. I-6451.
(
21
) – Bod 89.
(
22
) – Viz zejména rozsudek ze dne 21. ledna 2003, Bacardi-Martini a Cellier des Dauphins (C-318/00, Recueil, s. I-905, bod 41 a citovaná judikatura).
(
23
) – Tamtéž (bod 42 a citovaná judikatura).
(
24
) – Tamtéž (bod 43 a citovaná judikatura).
(
25
) – Viz zejména rozsudky ze dne 11. září 2003, Safalero (C-13/01, Recueil, s. I-8679, body 38 až 40) a ze dne 30. června 2005, Längst (C-165/03, Sb. rozh. s. I-5637, bod 34).
(
26
) – Rozsudek ze dne 10. prosince 2002, Der Weduwe (C-153/00, Recueil, s. I-11319, body 33 až 39).
(
27
) – Viz zejména rozsudek ze dne 17. června 1999, Piaggio (C-295/97, Recueil, s. I-3735, bod 29 a citovaná judikatura).
(
28
) – Rozsudek ze dne 13. listopadu 2003, Neri (C-153/02, Recueil, s. I-13555, bod 35).
(
29
) – Druhý bod odůvodnění.
(
30
) – Směrnice 2005/36, která zrušila a nahradila směrnici 78/686 ve svém šestém bodě odůvodnění uvádí, že „podpora poskytování služeb musí být zajištěna v souvislosti s přísným dodržováním požadavků na ochranu veřejného zdraví a bezpečnosti a ochrany spotřebitelů. Proto by se mělo počítat se zvláštními ustanoveními pro regulovaná povolání, která mají důsledky pro veřejné zdraví nebo bezpečnost a jejichž příslušníci dočasně nebo příležitostně poskytují přeshraniční služby.“
(
31
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. října 2003, Inizan (C-56/01, Recueil, s. I-12403, body 16 a 17).
(
32
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. června 1991, ERT (C-260/89, Recueil, s. I-2925, bod 12).
(
33
) – Rozsudek ze dne 9. září 2003, CIF (C-198/01, Recueil, s. I-8055, bod 45 a citovaná judikatura).
(
34
) – Tamtéž (bod 46).
(
35
) – Viz stanovisko generálního advokáta Poiarese Madura ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další (C-94/04 a C-202/04, Sb. rozh. s. I-11421, bod 32).
(
36
) – Viz zejména usnesení ze dne 17. února 2005, Mauri (C-250/03, Sb. rozh. s. I-1267, bod 30) a rozsudek Cipolla a další uvedený výše (bod 47).
(
37
) – C-35/99, Recueil, s. I-1529.
(
38
) – Bod 33.
(
39
) – Bod 43.
(
40
) – Viz zejména rozsudek ze dne 1. února 2001, Mac Quen a další (C-108/96, Recueil, s. I-837, bod 24).
(
41
) – Co se týče lékařských činností viz zejména rozsudek ze dne 31. ledna 1984, Luisi a Carbone (286/82 a 26/83, Recueil, s. 377), jakož i, co se týče zubní péče, a zvláště ortodontické péče, rozsudek ze dne 28. dubna 1998, Kohll (C-158/96, Recueil, s. I-1931).
(
42
) – Viz zejména rozsudky ze dne 16. února 1995, Aubertin a další (C-29/94 až C-35/94, Recueil, s. I-301, bod 9), ze dne 21. října 1999, Jägerskiöld (C-97/98, Recueil, s.  I-7319, bod 42 a citovaná judikatura) a ze dne 11. července 2002, Carpenter (C-60/00, Recueil, s. I-6279, bod 28).
(
43
) – Viz zejména, co se týče terapeuta, rozsudek ze dne 3. října 1990, Nino a další (C-54/88, C-91/89, Recueil, s. I-3537, bod 11).
(
44
) – C-448/98, Recueil, s. I-10663, bod 23.
(
45
) – Viz, co se týče volného pohybu kapitálu rozsudky ze dne 5. března 2002, Reisch a další (C-515/99, C-519/99 až C-524/99 a C-526/99 až C-540/99, Recueil, s. I-2157, bod 26) a ze dne 15. května 2003, Salzmann (C-300/01, Recueil, s. I-4899, bod 33). Viz, co se týče svobody usazování a volného pohybu služeb rozsudky ze dne 30. března 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (C-451/03, Sb. rozh. s. I-2941, bod 29) a Cipolla a další, uvedený výše (bod 30).
(
46
) – Viz zejména rozsudek ze dne 8. března 2007, Campina (C-45/06, Sb. rozh. s. I-2089, bod 30 a citovaná judikatura).
(
47
) – Viz zejména rozsudek ze dne 21. února 2006, Ritter-Coulais (C-152/03, Sb. rozh. s. I-1711, bod 29 a citovaná judikatura).
(
48
) – Viz zejména rozsudek ze dne 5. října 2004, CaixaBank France (C-442/02, Sb. rozh. s. I-8961, bod 11 a citovaná judikatura).
(
49
) – Viz, v souvislosti s francouzskou právní úpravou zakazující úročení vkladových účtů splatných na viděnou, rozsudek CaixaBank France uvedený výše (bod 12).
(
50
) – C-34/95 až C-36/95, Recueil, s. I-3843, point 42.
(
51
) – C-405/98, Recueil, s. I-1795.
(
52
) – Bod 25.
(
53
) – Bod 21.
(
54
) – C-239/02, Sb. rozh. s. I-7007, bod 53.
(
55
) – První odvětvový režim uznávání diplomů byl přijat v roce 1975 pro lékaře. Následovalo pět dalších odvětvových režimů přijatých mezi roky 1977 a 1985 týkajících se zdravotních sester, zubních lékařů směrnicemi 78/686 a 78/687, a veterinářů, porodních asistentek a lékárníků. Tyto směrnice byly zrušeny a nahrazeny směrnicí 2005/36.
(
56
) – Rozsudek ze dne 13. července 2004, Komise v. Francie, (C-262/02, Sb. rozh. s. I-6569, bod 22 a citovaná judikatura).
(
57
) – Rozsudek CaixaBank France uvedený výše (bod 17 a citovaná judikatura).
(
58
) – Rozsudek ze dne 10. listopadu 1994, Ortscheit (C-320/93, Recueil, s. I-5243, bod 16).
(
59
) – Tamtéž.
(
60
) – Bod 25.
(
61
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. července 1991, Aragonesa de Publicidad Exterior a Publivía (C-1/90 a C-176/90, Recueil, s. I-4151, bod 16).
(
62
) – Rozsudek ze dne 28. dubna 1998 (C-120/95, Recueil, s. I-1831). Připomínám, že skutkovým rámcem výše uvedeného rozsudku Kohll było zamítnutí žádosti lucemburského státního příslušníka o povolení, aby jeho nezletilá dcera mohla postoupit zákrok vykonaný ortodontistou usazeným v Trevíru (Německo).