62021CC0822
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 7. septembra 2023 (
1
)
Vec C‑822/21
Lotyšská republika
proti
Švédskemu kráľovstvu
„Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2014/49/EÚ – Systémy ochrany vkladov – Neprevedenie príspevkov do fondu ochrany vkladov – Potrebný účinok – Lojálna spolupráca medzi členskými štátmi Európskej únie“
I. Úvod
1.
Touto žalobou o nesplnenie povinnosti Lotyšská republika vytýka Švédskemu kráľovstvu, že porušilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 14 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/49/EÚ zo 16. apríla 2014 o systémoch ochrany vkladov (
2
). Presnejšie, predmetom tejto žaloby sú podmienky výberu ročného príspevku, ktorý majú určité banky platiť do systému ochrany vkladov (ďalej len „SOV“) zriadeného na území členského štátu v súvislosti s prevodmi pobočiek bánk nachádzajúcich sa v iných členských štátoch, čo podľa tohto článku 14 ods. 3 vedie k prevodu príspevkov, zaplatených za tieto pobočky v priebehu dvanástich mesiacov predchádzajúcich prevodu, zo SOV sídla banky na príslušné vnútroštátne SOV v nadväznosti na tieto prevody. Lotyšská republika tiež vytýka Švédskemu kráľovstvu, že tým, že odmietlo previesť príspevky, si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 4 ods. 3 ZEÚ, pretože negatívne ovplyvnilo integráciu jednotného trhu, a tým narušilo zásadu vzájomnej dôvery (
3
) medzi členskými štátmi.
2.
Estónska republika, Litovská republika a Európska komisia vstúpili do konania na podporu Lotyšskej republiky. Ústredie banky sa totiž nachádzalo vo Švédsku a prevádzané pobočky sa nachádzali v Estónsku, Lotyšsku a Litve.
3.
Vzhľadom na malý počet žalôb o nesplnenie povinnosti medzi členskými štátmi (
4
) bude mať Súdny dvor v tejto veci možnosť spresniť podmienky prípustnosti žaloby o nesplnenie povinnosti založenej na článku 259 ZFEÚ.
4.
V závere svojho odôvodnenia navrhujem, aby Súdny dvor vyhlásil žalobu za prípustnú, ale aby ju zamietol vo veci samej, berúc do úvahy skutočnosť, že čisto teleologický výklad smernice nemôže byť dôvodom na podanie žaloby pre nesplnenie povinnosti, ak boli jasné ustanovenia tejto smernice doslovne transponované a neexistuje dôkaz o opačnej, všeobecnej a ustálenej praxi.
II. Právny rámec
A.
Smernica 2014/49
5.
Na prejednávanú vec sa vzťahujú odôvodnenia 3 a 37, ako aj článok 6 ods. 1, článok 7 ods. 1, článok 10 ods. 1, 2, 6 a 8, článok 13 ods. 1, ako aj článok 14 ods. 1 až 4 smernice 2014/49.
B.
Švédske právo
6.
Článok 13 lag om insättningsgaranti (zákon o ochrane vkladov) (
5
) z 20. decembra 1995 stanovuje, že orgán ochrany vkladov každoročne rozhoduje o výške splatných príspevkov a že tieto príspevky majú byť zaplatené do jedného mesiaca odo dňa tohto rozhodnutia.
7.
Podľa článku 14 tohto zákona, ak je úverová inštitúcia úplne alebo čiastočne prevedená a bude tak začlenená do iného SOV, príspevky, ktoré zaplatila počas dvanástich mesiacov pred prevodom, sa prevedú na tento iný SOV.
III. Okolnosti predchádzajúce sporu a konanie pred podaním žaloby
8.
Európska skupina poskytujúca finančné služby so sídlom vo Švédsku (Nordea Bank AB), ktorá platila príspevky na ochranu vkladov do švédskeho SOV, a to aj za svoje pobočky nachádzajúce sa v iných členských štátoch, prešla v rokoch 2017 a 2018 reštrukturalizáciou.
9.
Dňa 1. októbra 2017 boli tri pobočky (
6
) tejto skupiny v Estónsku, Lotyšsku a Litve predané inej banke. Orgány ochrany vkladov týchto členských štátov požiadali švédsky orgán ochrany vkladov o prevod príspevkov zaplatených za každú prevedenú pobočku. Uvedený orgán rozhodnutím z 3. októbra 2017 namietal proti týmto požiadavkám z dôvodu, že v období dvanástich mesiacov pred 1. októbrom 2017 neboli zaplatené žiadne príspevky.
10.
Dňa 1. októbra 2018 Nordea Bank, prevodca uvedených pobočiek, premiestnila svoje sídlo zo Švédska do Fínska. Na žiadosť fínskeho orgánu ochrany vkladov švédsky orgán ochrany vkladov 4. októbra 2018 a 13. novembra 2018 previedol príspevky, ktoré táto skupina poskytujúca finančné služby zaplatila počas dvanástich mesiacov pred 1. októbrom 2018.
11.
Vo Švédsku sú príspevky do SOV splatné, za obdobie od januára do decembra, v lehote jedného mesiaca od rozhodnutia orgánu ochrany vkladov, ktoré stanovuje ich výšku. (
7
) Takto bolo každoročné rozhodnutie uvedeného orgánu za rok 2016 vydané 2. septembra 2016 a Nordea Bank príspevok zaplatila 30. septembra 2016. (
8
) Na rok 2017 vydal uvedený orgán rozhodnutie 14. septembra 2017 a príspevky boli zaplatené 13. októbra 2017. (
9
) Na rok 2018 bolo každoročné rozhodnutie uvedeného orgánu vydané 27. septembra 2018 a Nordea Bank svoje príspevky zaplatila 28. septembra 2018. (
10
)
12.
Lotyšská republika a Litovská republika nenapadli rozhodnutie o zamietnutí prevodu príspevkov na švédsky SOV na švédskych súdoch.
13.
Naopak, námietku Estónskej republiky proti rozhodnutiu o zamietnutí prevodu príspevkov zamietol potvrdzujúcim rozsudkom z 15. mája 2018 Kammarrätten i Stockholm (Odvolací správny súd Štokholm, Švédsko) z dôvodu, že švédske právo správne prebralo právo Únie. Högsta förvaltningsdomstolen (Najvyšší správny súd, Švédsko) rozsudkom zo 7. novembra 2018 neumožnil Estónskej republike podať proti tomuto potvrdzujúcemu rozsudku odvolanie a zamietol jej návrh na začatie prejudiciálneho konania s tým, že spor sa netýka výkladu práva Únie, ktorý by si vyžadoval prejudiciálne konanie Súdneho dvora.
14.
V odpovedi na list, ktorý jej 27. marca 2019 zaslal lotyšský orgán ochrany vkladov, Komisia v liste z 9. októbra 2020 uznala, že neúplné znenie článku 14 ods. 3 smernice 2014/49 v podstate nestanovuje osobitné scenáre postupu v prípadoch, keď vnútroštátny orgán ochrany vkladov prijal také rozhodnutia, ako je napríklad predĺženie lehoty na zaplatenie príspevkov, čím sa ponechávajú otvorené dvere rôznym výkladom.
15.
Estónsky, lotyšský a litovský orgán ochrany vkladov iniciovali mediačné konanie so švédskym orgánom pre ochranu vkladov pod záštitou Európskeho orgánu pre bankovníctvo (EBA), ktorý prípad uzavrel bez dosiahnutia dohody v priebehu roka 2019.
16.
V súlade s článkom 259 druhým a tretím odsekom ZFEÚ Lotyšská republika 10. mája 2021 predložila Komisii žiadosť o odôvodnené stanovisko (ďalej len „pôvodná sťažnosť“). Po tom, ako si Komisia vyžiadala pripomienky Švédskeho kráľovstva a vypočula účastníkov konania, vydala 30. júla 2021 odôvodnené stanovisko, v ktorom konštatovala, že Švédske kráľovstvo si tým, že odmietlo previesť do lotyšského SOV príspevky, ktoré Nordea Bank zaplatila za svoju lotyšskú pobočku počas dvanástich mesiacov predchádzajúcich prevodu, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 14 ods. 3 smernice 2014/49 v spojení s článkom 10 ods. 1 tejto smernice. Na druhej strane Komisia konštatovala, že údajné porušenie zásady lojálnej spolupráce stanovenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ zo strany Švédskeho kráľovstva nebolo preukázané.
IV. Konanie na Súdnom dvore
17.
Podaním z 30. decembra 2021 Lotyšská republika podala proti Švédskemu kráľovstvu žalobu o nesplnenie povinnosti, v ktorej navrhuje, aby Súdny dvor:
–
určil, že Švédske kráľovstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 14 ods. 3 smernice 2014/49 tým, že odmietlo previesť na lotyšský SOV príspevky zaplatené lotyšskou pobočkou Nordea Bank vypočítané za príspevkové obdobie v súlade s týmto ustanovením, a tak konalo v rozpore s cieľom tejto smernice a nezabezpečilo potrebný účinok jej ustanovení,
–
určil, že Švédske kráľovstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 4 ods. 3 ZEÚ tým, že odmietlo previesť na lotyšský SOV príspevky zaplatené lotyšskou pobočkou Nordea Bank vypočítané za príspevkové obdobie v súlade s článkom 14 ods. 3 smernice 2014/49, a tak negatívne ovplyvňuje integráciu jednotného trhu, a tým narúša vzájomnú dôveru (
11
) medzi členskými štátmi Európskej únie, ktorá je predpokladom cezhraničnej integrácie,
–
nariadil Švédskemu kráľovstvu, ak Súdny dvor zistí, že si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 14 ods. 3 smernice 2014/49 a článku 4 ods. 3 ZEÚ, aby ukončilo zistené porušenie, a to prevodom celkovej sumy príspevkov zaplatených lotyšskou pobočkou Nordea Bank zo švédskeho SOV do lotyšského SOV, ktorá sa má vypočítať za príspevkové obdobie v súlade s článkom 14 ods. 3 smernice 2014/49,
–
uviedol, ak by sa článok 14 ods. 3 smernice 2014/49 mohol vykladať reštriktívne, že je zlučiteľný s cieľom tejto smernice a povinnosťou švédskeho SOV previesť na lotyšský SOV príspevky zaplatené lotyšskou pobočkou Nordea Bank, a
–
uložil Švédskemu kráľovstvu povinnosť nahradiť trovy konania.
18.
Rozhodnutiami z 19., 25. a 30. mája 2022 bol Estónskej republike, Litovskej republike a Komisii povolený vstup do konania ako vedľajším účastníkom konania na podporu návrhov Lotyšskej republiky.
19.
Zatiaľ čo Litovská republika podporuje všetky žalobné dôvody, Estónska republika podporuje len prvý a tretí žalobný dôvod a Komisia len prvý žalobný dôvod.
20.
Švédske kráľovstvo navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol žalobu,
–
uložil Lotyšskej republike povinnosť nahradiť trovy konania.
V. Zhrnutie tvrdení účastníkov konania
A.
O prípustnosti
21.
Švédske kráľovstvo sa predbežne pýta, či jeho výklad článku 14 ods. 3 smernice 2014/49 možno napadnúť žalobou o nesplnenie povinnosti, keďže po prvé Lotyšská republika mala možnosť napadnúť rozhodnutie prijaté švédskym orgánom ochrany vkladov na švédskych vnútroštátnych súdoch a po druhé žaloba o nesplnenie povinnosti je neprípustná, ak sa obmedzuje na žiadosť o výklad práva Únie. Švédske kráľovstvo dodáva, že ide navyše o ustanovenie o minimálnej harmonizácii.
22.
Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod týkajúci sa porušenia článku 14 ods. 3 smernice 2014/49, Švédske kráľovstvo sa domnieva, že Lotyšská republika zmenila predmet sporu v súdnej fáze konania tým, že neodkazuje na článok 10 tejto smernice, ktorý bol uvedený na stretnutí organizovanom medzi týmito dvoma členskými štátmi Komisiou 1. júla 2021.
23.
Švédske kráľovstvo tvrdí, že druhý žalobný dôvod založený na porušení zásady lojálnej spolupráce vychádzajúcej z článku 4 ods. 3 ZEÚ treba zamietnuť, keďže Lotyšská republika sa v priebehu správneho konania odvolávala na porušenie zásady rovnosti zaobchádzania, pokiaľ ide o zaobchádzanie s Fínskou republikou, ktorej SOV bol v rovnakej situácii ako lotyšský SOV.
24.
Pokiaľ ide o návrh Lotyšskej republiky týkajúci sa prevodu príspevkov švédskym SOV do lotyšského SOV, Švédske kráľovstvo uvádza, že účelom žaloby o nesplnenie povinností nemôže byť náhrada škody.
25.
Lotyšská republika jednak odpovedá, že smernica 2014/49 sa musí vykladať, aj v prípade ustanovenia o minimálnej harmonizácii, tak, aby sa zabezpečilo skutočné dosiahnutie jej cieľa, ktorým je zlepšenie a zabezpečenie stability bankového systému a ochrana vkladateľov, a jednak že žaloba o nesplnenie povinností podľa článku 259 ZFEÚ nie je podmienená vyčerpaním vnútroštátnych prostriedkov nápravy.
26.
Pokiaľ ide o jej prvý návrh smerujúci k určeniu nesplnenia povinnosti, Lotyšská republika popiera, že by zmenila predmet sporu, ktorý vo vzťahu k jej pôvodnej sťažnosti založenej na článku 14 ods. 3 smernice 2014/49 nerozšírila ani nezmenila, pričom sa domnieva, že analogicky treba uplatniť judikatúru týkajúcu sa žalôb o nesplnenie povinnosti podaných Komisiou, ktorá nevyžaduje úplnú zhodu medzi výhradami uvedenými vo výroku odôvodneného stanoviska a žalobnými dôvodmi, pokiaľ nedošlo k rozšíreniu alebo ku zmene predmetu sporu vymedzeného v odôvodnenom stanovisku.
27.
Pokiaľ ide o jej tretí návrh, Lotyšská republika tvrdí, že nesplnenie povinností vytýkané Švédskemu kráľovstvu treba nielen konštatovať, ale musí sa aj skončiť a že toto skončenie môže mať len formu zaplatenia odmietnutých príspevkov v prospech lotyšského SOV, čo nepredstavuje náhradu škody.
B.
Porušenie článku 14 ods. 3 smernice 2014/49
28.
Lotyšská republika nespochybňuje transpozíciu smernice zo strany Švédskeho kráľovstva. Domnieva sa, že článok 14 ods. 3 smernice 2014/49 sa nesmie vykladať formálne a doslovne, ako to urobilo Švédske kráľovstvo, ale v spojení s článkom 10 ods. 1 tejto smernice. Domnieva sa, že porušenie je charakterizované tým, že príspevky vybrané v súvislosti s činnosťou lotyšskej pobočky neboli prevedené.
29.
Podľa jej názoru článok 14 ods. 3, ktorý stanovuje, že „ak úverová inštitúcia ukončí členstvo v jednom systéme ochrany vkladov a vstúpi do iného systému ochrany vkladov, príspevky zaplatené počas 12 mesiacov pred ukončením členstva… sa prevedú do tohto iného systému ochrany vkladov“, sa má vykladať vzhľadom na jeho kontext a sledované ciele. Dodáva, že odôvodnenie 3 tejto smernice je v tomto ohľade jasné a uvádza, že táto smernica „predstavuje základný nástroj na vytvorenie vnútorného trhu v oblasti úverových inštitúcií z hľadiska slobody usadiť sa, ako aj slobody poskytovať finančné služby, pričom zvyšuje stabilitu bankového systému a ochranu vkladateľov“. Lotyšská republika z toho vyvodzuje, že v prípade zmeny SOV musí SOV hostiteľského členského štátu dostať príspevky, ktoré sa vypočítali a vyžiadali vo vzťahu k prevedeným činnostiam za obdobie dvanástich mesiacov, bez ohľadu na to, kedy boli skutočne zaplatené. Uvádza, že formalistický výklad tohto článku zo strany Švédskeho kráľovstva spôsobuje neúčinnosť smernice 2014/49, a to o to viac, že tento členský štát povoľuje lehotu na zaplatenie príspevku, ktorá presahuje jeden rok.
30.
Lotyšská republika dodáva, že logika mechanizmu zavedeného smernicou 2014/49 spočíva v tom, že príspevky týkajúce sa dvanástich mesiacov predchádzajúcich prevodu činnosti by sa mali previesť na SOV hostiteľského členského štátu, keďže tento štát sa dňom prevodu stáva zodpovedným za vyplatenie náhrady, ktorá prináleží vkladateľom dotknutým touto činnosťou. Uvádza, že podobný mechanizmus sa použije vtedy, keď majú byť vyplatené náhrady vkladateľom pobočky: sú im vyplácané zo strany SOV hostiteľského členského štátu, na základe pokynu SOV členského štátu pôvodu, ktorý musí poskytnúť nevyhnutné financovanie, pred výplatou vkladateľom, a nahradiť náklady, ktoré vynaložil SOV hostiteľského členského štátu.
31.
Komisia podporuje argumentáciu Lotyšskej republiky, keď uvádza, že článok 10 ods. 1, ktorý upravuje príspevky platené aspoň raz ročne, a článok 14 ods. 3 smernice 2014/49 treba posudzovať spoločne, pretože tieto dve ustanovenia sú zásadným spôsobom prepojené s cieľom zaručiť účel tejto smernice, najmä solidaritu medzi úverovými inštitúciami v prípade zlyhania zmienenú v odôvodnení 37 uvedenej smernice. (
12
) Podľa jej názoru boli príspevky zamýšľané ako protihodnota ochrany vkladov za určité obdobie a treba ich teda previesť vtedy, keď sa ťarcha ochrany presúva na iný SOV.
32.
Estónska republika a Litovská republika dospeli k rovnakému záveru ako Lotyšská republika, keďže švédsky SOV z rovnakých dôvodov odmietol previesť príspevky vybrané v súvislosti s činnosťami pobočiek nachádzajúcich sa na ich území na ich vnútroštátne SOV po predaji týchto pobočiek.
33.
Švédske kráľovstvo naopak tvrdí, že teleologický výklad nemožno použiť na odstránenie medzier právnej úpravy v článku 14 ods. 3 smernice 2014/49, ktorá neposkytuje vyčerpávajúce riešenie týkajúce sa prevodu finančných prostriedkov z jedného systému do druhého. Tento článok treba prepracovať tak, aby zohľadňoval situácie, ktoré teraz neupravuje, ako to navrhli EBA a European Forum of Deposit Insurers (
13
). Švédske kráľovstvo tiež spochybňuje, najmä z dôvodu chýbajúceho pomeru medzi výškou vkladov chránených úverovou inštitúciou a minimálnou výškou príspevkov, význam, ktorý Komisia pripisuje dôsledkom doslovného výkladu tohto článku z hľadiska závažných dôsledkov pre dotvorenie vnútorného trhu a narušenie dôvery v SOV a spoluprácu medzi členskými štátmi. Okrem toho sa domnieva, že otázka súvislosti medzi presunom činností, a teda aj rizika do iného členského štátu a presunom príspevkov nie je jednoznačne vyriešená.
34.
Švédske kráľovstvo sa domnieva, že spôsob formulácie článku 10 smernice 2014/49 je v práve Únie obvyklý a nevyžaduje ani konkrétny dátum platby, ani to, aby sa príspevok vyberaný aspoň raz ročne vzťahoval na konkrétne obdobie platenia príspevku (najmä v prípade sporu o výšku príspevku).
35.
Švédske kráľovstvo poukazuje na vnútorný rozpor v argumentácii, keďže ak by sa platba mala uskutočniť s prihliadnutím na obdobie platenia príspevku (nie doslovný výklad článku 14 ods. 3 smernice 2014/49), nemalo by už význam to, že platba sa musí uskutočniť aspoň raz ročne.
C.
Porušenie článku 4 ods. 3 ZEÚ
36.
Lotyšská republika uvádza, že judikatúra Súdneho dvora vyvodzuje zo zásady lojálnej spolupráce chránenej článkom 4 ods. 3 ZEÚ povinnosť členských štátov jednak prijať všetky vhodné opatrenia na zabezpečenie rozsahu pôsobnosti a účinnosti práva Únie, ako aj odstrániť protiprávne následky jeho porušenia, a jednak rešpektovať a pomáhať si pri plnení povinností vyplývajúcich zo Zmlúv. Lotyšská republika z toho vyvodzuje, že odmietnutie švédskeho SOV previesť na lotyšský SOV príspevky, ktoré dostal za lotyšskú pobočku, je v rozpore so zásadou lojálnej spolupráce a zásadou rovnosti, keďže v porovnateľnej právnej situácii švédsky SOV súhlasil s prevodom príspevkov na fínsky SOV.
37.
Švédske kráľovstvo naopak spochybňuje, že by doslovné uplatnenie článku 14 ods. 3 smernice 2014/49 mohlo predstavovať porušenie zásady lojálnej spolupráce. Dodáva, že vo väčšine prípadov prevodov príspevkov SOV členského štátu pôvodu zohľadňoval dátum skutočného zaplatenia. Okrem toho uviedol, že žiadosť fínskeho SOV posudzoval odlišne, pretože počas dvanástich mesiacov pred premiestnením sídla boli príspevky zaplatené.
VI. Analýza
A.
O prípustnosti
38.
Po prvé, pokiaľ ide o predmet žaloby o nesplnenie povinnosti, ustálená judikatúra Súdneho dvora je jasná v dvoch ohľadoch.
39.
Na jednej strane Súdny dvor pripomína, že cieľom konania podľa článku 259 ZFEÚ je určiť a zastaviť konanie členského štátu, ktoré je v rozpore s právom Únie. (
14
) Z toho vyvodzuje, že žaloba na základe tohto článku týkajúca sa budúceho a prípadného nesplnenia povinností, alebo aj obmedzujúca sa len na žiadosť o výklad práva Únie, je neprípustná. (
15
)
40.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí Švédske kráľovstvo, je teda žaloba Lotyšskej republiky o nesplnenie povinnosti týkajúca sa konania tohto prvého členského štátu v súvislosti s platením príspevkov zo švédskeho SOV lotyšskému SOV prípustná, keďže jej cieľom je konštatovanie nesplnenia povinností v minulosti, a len z tohto dôvodu tento druhý členský štát podporuje pred Súdnym dvorom výklad smernice 2014/49, pokiaľ ide o spôsob, akým sa má uskutočniť prevod príspevkov pri prevode činností súvisiacich s vkladmi medzi dvoma členskými štátmi. Tento výklad smernice navyše Komisia aspoň čiastočne prevzala v odôvodnenom stanovisku z 30. júla 2021. Okrem toho nie je sporné, že Švédske kráľovstvo prebralo článok 14 ods. 3 tejto smernice. Preto sa mi prvý žalobný dôvod v žalobe Lotyšskej republiky, keďže sa nedomáha výkladu smernice Súdnym dvorom, ale konštatovania porušenia ustanovenia smernice, ako ho vykladá tento členský štát a Komisia, javí ako prípustný.
41.
Na druhej strane Súdny dvor pripomína, že v konaní o žalobe o nesplnenie povinnosti nemožno od neho žiadať nič iné, ako konštatovať existenciu údajného nesplnenia povinnosti s cieľom ukončiť ho, a najmä nariadiť členskému štátu, aby prijal konkrétne správanie s cieľom dodržiavať právo Únie. (
16
)
42.
Lotyšská republika sa však domáha nielen konštatovania údajného porušenia, ale aj toho, aby Súdny dvor nariadil Švédskemu kráľovstvu previesť do lotyšského SOV príspevky zaplatené v súvislosti s činnosťou lotyšskej pobočky Nordea Bank švédskemu SOV, a to subsidiárne vtedy, ak by aj Súdny dvor prijal reštriktívny výklad článku 14 ods. 3 smernice 2014/49. V dôsledku toho treba požiadavky Lotyšskej republiky týkajúce sa prevodu príspevkov medzi švédskym SOV a lotyšským SOV vyhlásiť za neprípustné.
43.
Po druhé, pokiaľ ide o otázku zmeny predmetu sporu medzi fázou pred podaním žaloby a fázou súdneho konania, treba uviesť, že v kontexte, ktorý sa vyznačuje nízkym počtom sporov medzi členskými štátmi o nesplnenie povinnosti, (
17
) sa nikdy nevyskytla otázka analogického uplatnenia judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa žalôb pre nesplnenie povinnosti, ktoré podala Komisia na základe článku 258 ZFEÚ. Tento prípad umožní Súdnemu dvoru objasniť túto situáciu.
44.
Súdny dvor totiž rozhodol, že v konaní o žalobe o nesplnenie povinnosti je účelom konania pred podaním žaloby poskytnúť dotknutému členskému štátu možnosť jednak splniť si povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Únie, a jednak predložiť svoju obranu proti výhradám Komisie. Z toho vyplýva, že predmet žaloby podanej na základe článku 258 ZFEÚ je vymedzený konaním pred podaním žaloby upraveným v tomto ustanovení, a teda ho počas fázy súdneho konania nemožno rozšíriť. (
18
)
45.
Súdny dvor z toho vyvodzuje, že odôvodnené stanovisko Komisie a žaloba musia byť založené na tom istom odôvodnení a žalobných dôvodoch tak, že Súdny dvor nemôže skúmať žalobný dôvod, ktorý nebol uvedený v odôvodnenom stanovisku, ktoré musí obsahovať súvislý a podrobný výklad dôvodov, ktoré vedú Komisiu k presvedčeniu, že dotknutý členský štát si nesplnil jednu z povinností, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy. (
19
) Táto požiadavka však nemôže viesť až k vyžadovaniu úplnej zhody medzi znením výhrad vo výroku odôvodneného stanoviska a žalobnými dôvodmi, pokiaľ sa predmet konania, ako je uvedený v odôvodnenom stanovisku, nerozšíril ani nezmenil. (
20
)
46.
Článok 259 štvrtý odsek ZFEÚ však stanovuje, že neexistencia odôvodneného stanoviska Komisie vydaného do troch mesiacov od podania žiadosti členského štátu nezbavuje členský štát možnosti predložiť vec Súdnemu dvoru. V takom prípade odôvodnené stanovisko nemôže slúžiť na vymedzenie sporu.
47.
Zdá sa mi, že keďže z článku 259 druhého odseku ZFEÚ vyplýva, že fáza sporu medzi členskými štátmi pred podaním žaloby o nesplnenie povinnosti je povinná, prvú časť odôvodnenia (
21
) možno v tomto konaní plne použiť. Na vymedzenie predmetu sporu by sa zasa mala zohľadniť predovšetkým žiadosť členského štátu, a ak bolo vydané, aj odôvodnené stanovisko.
48.
Pokiaľ teda ide o prvé údajné porušenie povinnosti, na rozdiel od toho, čo tvrdí Švédske kráľovstvo, článok 10 ods. 1 tejto smernice bol predmetom diskusie vo fáze pred začatím súdneho konania z iniciatívy Lotyšskej republiky len prostredníctvom analýzy podporujúcej teleologický výklad článku 14 ods. 3 smernice 2014/49, ako to vyplýva z odôvodneného stanoviska Komisie. Navyše sa neuvádza ani v návrhoch pôvodnej sťažnosti, ani v petite žaloby Lotyšskej republiky. Okrem toho odkaz na tento článok 10 bol v žalobe a v pôvodnej sťažnosti uvedený v podobnom znení bez toho, aby bolo tvrdené porušenie tohto článku. V dôsledku toho treba tento prvý dôvod neprípustnosti zamietnuť.
49.
Pokiaľ ide o druhé porušenie povinnosti týkajúce sa porušenia zásady lojálnej spolupráce, na rozdiel od zhrnutia tvrdení Lotyšskej republiky uvedených v odôvodnenom stanovisku, z pôvodnej sťažnosti Lotyšskej republiky vyplýva, že na odôvodnenie tejto sťažnosti sa uvádza tak údajný nesprávny výklad článku 14 ods. 3 smernice 2014/49 zo strany Švédskeho kráľovstva, ktorý nerešpektuje ciele tejto smernice, ako aj porušenie rovnosti zaobchádzania medzi lotyšským SOV a fínskym SOV. Švédske kráľovstvo teda malo možnosť predložiť svoje argumenty k týmto dvom aspektom a predmet sporu sa vo fáze súdneho konania nezmenil ani nerozšíril. Tento druhý dôvod neprípustnosti treba tiež zamietnuť.
50.
Pokiaľ ide o nevyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy, účastníci konania vrátane Švédskeho kráľovstva vo svojej duplike súhlasia s tým, že článok 259 ZFEÚ takúto podmienku neukladá. Tento tretí dôvod neprípustnosti treba zamietnuť.
B.
Žalobný dôvod odôvodnený článkom 14 ods. 3 smernice 2014/49
51.
Je nesporné, že Švédske kráľovstvo doslovne prebralo článok 14 ods. 3 smernice 2014/49 do svojej vnútroštátnej právnej úpravy tým, že v článku 14 zákona o ochrane vkladov stanovilo, že v prípade presunu úverovej inštitúcie, v dôsledku ktorého táto inštitúcia spadá pod iný SOV, sa príspevky zaplatené počas 12 mesiacov predchádzajúcich tomuto presunu prevedú na tento iný SOV. Švédske kráľovstvo uplatnilo toto pravidlo tak, že zohľadnilo dátum zaplatenia príspevkov, ako sa uvádza v článku 14 ods. 3 smernice 2014/49, v dôsledku čoho nedošlo k prevodu príspevkov v prípade estónskej, lotyšskej a litovskej SOV, pretože príspevky boli zaplatené v deň pred alebo po uplynutí 12‑mesačného obdobia, ktoré predchádzalo prevodu podniku a došlo k dvojnásobnému prevodu v prospech fínskeho SOV.
52.
Lotyšská republika, ktorú podporuje Komisia, Estónska republika a Litovská republika, v zásade tvrdí, že článok 14 ods. 3 smernice 2014/49 sa má vykladať nie doslovne, ale čisto teleologicky, a to na základe jednak analýzy tohto ustanovenia v spojení s článkom 10 tejto smernice, a jednak na základe účelu tejto smernice uvedeného v odôvodneniach 3 a 37, a to smerovať k dobudovaniu vnútorného trhu posilnením stability bankového systému a ochrany vkladateľov a vytvorením solidarity medzi všetkými úverovými inštitúciami na danom finančnom trhu. Lotyšská republika, Estónska republika, Litovská republika a Komisia z toho vyvodili, že prevod príspevkov musí zodpovedať prevodu zodpovednosti medzi SOV po prevode úverovej inštitúcie.
53.
Po prvé z článku 14 ods. 3 v spojení s článkom 10 ods. 1 druhým pododsekom smernice 2014/49 by sa na prvý pohľad mohlo zdať, že buď sa platba príspevku do SOV musí uskutočniť každý rok v pevne stanovený deň, alebo že sa táto platba musí týkať príspevku splatného za predchádzajúcich dvanásť mesiacov.
54.
Platba príspevkov v stanovený deň si vyžaduje možnosť vykonávať prevody každý deň v roku, čo nie je nevyhnutne možné.
55.
Ak by sa malo vychádzať z názoru, na základe článku 14 ods. 3 v spojení s článkom 10 ods. 1 druhým pododsekom smernice 2014/49, že príspevok, ktorý sa má previesť, je príspevok splatný za dvanásť mesiacov pred prevodom úverovej inštitúcie, znamenalo by to použiť nelogické odôvodnenie, pretože, ako uvádza Švédske kráľovstvo, ak dlžná suma zodpovedá obdobiu (predchádzajúcich 12 mesiacov), už nie je potrebné uvádzať, ako je uvedené v článku 10 ods. 1 druhom pododseku tejto smernice, že príspevok sa vyberá raz ročne.
56.
Okrem toho je znenie článku 10 ods. 1 druhého pododseku v podstate podobné zneniu použitému v prípade príspevkov do mechanizmov riešenia krízových situácií bánk (
22
) alebo do Fondu na riešenie krízových situácií bánk (
23
), v ktorom sa stanovuje, že príspevky sa vyberajú „prinajmenšom raz za rok“, čo členským štátom ponecháva určitý manévrovací priestor pri organizácii tohto výberu. V oblasti riešenia krízových situácií úverových inštitúcií sa však nepredpokladá prevod príspevkov v prípade zmeny mechanizmu financovania.
57.
Napriek tomu sa nezdá, že by lehota jedného mesiaca stanovená v článku 13 zákona o ochrane vkladov na zaplatenie požadovaného príspevku bola v rozpore s článkom 10 ods. 1 druhým pododsekom smernice 2014/49, ktorý nestanovuje inú povinnosť ako povinnosť zaplatiť príspevok do SOV aspoň raz ročne. Okrem toho článok 14 ods. 3 uvedenej smernice odkazuje len na platby zaplatené „počas 12 mesiacov pred ukončením členstva“.
58.
Treba priznať, že Komisia, ktorá čelila zrejme nesprávnej formulácii pôvodného textu smernice 2014/49, mala možnosť spresniť znenie článku 14 ods. 3 tejto smernice vo svojom návrhu na jej zmenu z 18. apríla 2023, v ktorom by uviedla, že v prípade prevodu úverovej inštitúcie alebo časti jej činností medzi dvoma SOV rôznych členských štátov prevedie SOV domovského členského štátu na SOV hostiteľského členského štátu príspevky splatné za posledných dvanásť mesiacov pred zmenou SOV. (
24
)
59.
Po druhé v článku 10 ods. 2 smernice 2014/49 sa uvádza, že dostupné finančné zdroje SOV musia dosahovať aspoň cieľovú úroveň 0,8 % sumy krytých vkladov jeho členov. Ak aj v rozpore s tým, čo tvrdí Švédske kráľovstvo, skutočne existuje súvislosť medzi výškou príspevku do SOV a výškou krytých vkladov v čase stanovenia príspevku, (
25
) je potrebné uviesť, že táto súvislosť prestáva platiť, akonáhle (a kým) sa dosiahne táto cieľová úroveň.
60.
V článku 10 ods. 2 druhom pododseku uvedenej smernice sa totiž uvádza, že „ak finančná kapacita [SOV] klesne pod [uvedenú] cieľovú úroveň, platenie príspevkov sa obnoví minimálne dovtedy, kým sa opäť dosiahne cieľová úroveň“.
61.
V dôsledku toho príchod novej úverovej inštitúcie do SOV automaticky zvýši celkovú sumu krytých vkladov a môže viesť k výzve na úhradu príspevkov v rámci tohto SOV. Ak táto úverová inštitúcia prichádza zo SOV z iného členského štátu, tento príchod by mal byť prípadne sprevádzaný prevodom príspevku, ktorý zaplatila do SOV domovského členského štátu počas dvanástich mesiacov predchádzajúcich jej príchodu, a nebude dôvodom na novú výzvu na zaplatenie príspevkov, pokiaľ prevedený príspevok pokrýva podiel nových krytých vkladov.
62.
Príchod úverovej inštitúcie z tretej krajiny do SOV členského štátu však nebude sprevádzaný prevodom príspevkov a zvýšenie cieľovej úrovne a prípadné obnovenie alebo zvýšenie príspevkov budú znášať všetky úverové inštitúcie patriace do tohto SOV.
63.
Podobne aj presun úverovej inštitúcie zo SOV členského štátu, pre ktorý bola dosiahnutá cieľová úroveň a do ktorého táto inštitúcia počas predchádzajúcich dvanástich mesiacov nezaplatila žiadny príspevok, nielenže nebude mať za následok žiadny prevod príspevkov do SOV hostiteľského členského štátu, ale dokonca môže, ako bolo uvedené v bode vyššie, viesť k zvýšeniu príspevkov do SOV hostiteľského členského štátu z dôvodu zvýšenia sumy krytých vkladov, a teda aj cieľovej úrovne.
64.
Existuje teda mnoho prípadov, v ktorých príchod úverovej inštitúcie do SOV nebude mať za následok prevod príspevkov do tohto SOV. Je preto ťažké z dôsledkov prevodu úverovej inštitúcie vyvodzovať argument z hľadiska zodpovednosti za prevod príspevkov.
65.
Po tretie, pokiaľ ide o ciele smernice 2014/49 pripomenuté v odôvodneniach 3 a 37, nezdá sa mi, že by odôvodňovali čisto teleologický výklad článku 14 ods. 3 tejto smernice.
66.
Keďže, ako už bolo uvedené, neexistuje presná korelácia medzi prevodom zodpovednosti a prevodom príspevkov, treba tiež vyvodiť, že normotvorca Únie tento nesúlad predpokladal, hoci sa usiloval o stabilitu bankového systému, ochranu vkladateľov a vytvorenie solidarity medzi úverovými inštitúciami.
67.
V každom prípade sa stabilita bankového systému sleduje predovšetkým prostredníctvom ochrany vkladov, ktorá má zabrániť hromadným výberom súm uložených v bankových inštitúciách. Rovnakým spôsobom sú vkladatelia chránení zavedením úrovne ochrany v sume 100000 eur na vkladateľa a úverovú inštitúciu v prípade nedostupnosti vkladov. (
26
) Okrem toho solidarita medzi všetkými úverovými inštitúciami, ktorú zmieňuje odôvodnenie 37 smernice 2014/49 sa týka úverových inštitúcií rovnakého finančného centra, a nie všetkých úverových inštitúcií Únie: v systéme nedochádza teda k žiadnemu vnútornému rozporu vtedy, keď ostatné úverové inštitúcie patriace do SOV budú niesť bremeno prípadnej zodpovednosti, ktorá môže vzniknúť v dôsledku vstupu novej úverovej inštitúcie do SOV bez prevodu príspevkov.
68.
Je preto ťažké dospieť k záveru, že Švédske kráľovstvo si tým, že stanovilo, že do SOV hostiteľského členského štátu sa majú previesť len príspevky zaplatené do SOV počas 12 mesiacov predchádzajúcich presunu úverovej inštitúcie, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 14 ods. 3 smernice 2014/49, a to aj vtedy, ak sa toto ustanovenie vykladá v spojení s článkom 10 ods. 1 druhým pododsekom tejto smernice.
69.
Pokiaľ ide o lehotu jedného mesiaca od rozhodnutia orgánu ochrany vkladov na zaplatenie príspevku, v zmysle judikatúry môže byť prax, ktorá vykazuje určitý stupeň ustálenosti a všeobecnosti a je v rozpore so správnym prebratím smernice, predmetom žaloby o nesplnenie povinnosti. (
27
)
70.
V prejednávanej veci sa síce zavedenie takejto lehoty nezdá byť v rozpore so smernicou 2014/49, je však potrebné preskúmať, či zo strany švédskeho SOV neexistuje všeobecná a ustálená prax, ktorá by bola v rozpore s touto smernicou alebo jej transpozičným zákonom a ktorá by narúšala zásadu prevodu príspevkov stanovenú v článku 14 ods. 3 tejto smernice.
71.
O príspevku za rok 2016 sa totiž rozhodlo 2. septembra 2016 a zaplatený bol 30. septembra 2016, t. j. v jednomesačnej lehote. Pokiaľ ide o príspevok na rok 2017, o ktorom sa rozhodlo 14. septembra 2017, bol zaplatený 13. októbra 2017. Napokon o príspevku za rok 2018 bolo rozhodnuté 27. septembra 2018 a bol zaplatený nasledujúci deň.
72.
V článku 14 ods. 4 druhom pododseku smernice 2014/49 sa uvádza, že „ak má úverová inštitúcia v úmysle prejsť z jedného systému ochrany vkladov do iného v súlade s touto smernicou, aspoň šesť mesiacov vopred zašle oznámenie o tomto svojom zámere“.
73.
Nordea Bank teda mala najneskôr do 1. apríla 2017 informovať švédsky SOV o svojom zámere predať svoje pobočky 1. októbra 2017. Podobne, najneskôr do 1. apríla 2018 mala banka Nordea Bank informovať tento SOV o svojom zámere presunúť svoje sídlo do Fínska.
74.
Hoci sa môže zdať prekvapujúce, že švédsky orgán ochrany vkladov počas troch skúmaných rokov každoročne menil dátum svojho rozhodnutia, ktorým stanovil výšku príspevkov do SOV, nestačí to na preukázanie všeobecnej, ustálenej a úmyselnej praxe zameranej na zabránenie prevodu príspevkov do iného SOV.
75.
Pokiaľ totiž Nordea Bank v čase, keď stanovila presun pobočiek na 1. október 2017, vedela, že príspevok za rok 2016 nebude prevedený, keďže bol zaplatený 30. septembra 2016, nemohla nevedieť, keď 13. októbra 2017, teda po 30. septembri 2017, zaplatila príspevok za rok 2017, že tento príspevok nebude prevedený do SOV hostiteľských členských štátov prevedených pobočiek. Rovnako tým, že Nordea Bank stanovila premiestnenie svojho sídla na 1. októbra 2018 a zaplatila svoj príspevok za rok 2018 deň po rozhodnutí o stanovení výšky príspevku, a to 28. septembra 2018, vedela, že jej príspevky za roky 2017 a 2018 budú zaplatené do fínskeho SOV.
76.
V dôsledku toho nielenže nebola preukázaná všeobecná a stála prax švédskeho SOV, keďže obdobie troch rokov nie je dostatočné na preukázanie takejto praxe a táto automaticky neviedla k odmietnutiu prevodu príspevkov, ale neprevedenie príspevkov vyplýva aj z rozhodnutí Nordea Bank o dátume platby týchto príspevkov do švédskeho SOV.
77.
Na záver, nezdá sa mi, že by si Švédske kráľovstvo nesplnilo svoje povinnosti vyplývajúce z článku 14 ods. 3 v spojení s článkom 10 ods. 1 druhým pododsekom smernice 2014/49, a preto treba prvý žalobný dôvod zamietnuť.
C.
Žalobný dôvod odôvodnený článkom 4 ods. 3 ZEÚ
78.
Pripomeňme, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora síce „zo zásady lojálnej spolupráce zakotvenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ vyplýva, že členské štáty sú povinné prijať všetky vhodné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie pôsobnosti a účinnosti práva Únie“ (
28
), ale „nesplnenie všeobecnej povinnosti lojálnej spolupráce, ktorá vyplýva z článku 4 ods. 3 ZEÚ, možno konštatovať len v rozsahu, v akom sa týka správaní odlišných od tých, ktoré sú porušením osobitných povinností vytýkaných členskému štátu“ (
29
).
79.
Je preto vhodné preskúmať dva dôvody, na ktorých sa zakladá nárok Lotyšskej republiky.
80.
Na jednej strane, pokiaľ ide o nesprávny výklad článku 14 ods. 3 smernice 2014/49, ktorý nesprávne chápe účel tejto smernice, toto údajné porušenie sa v skutočnosti týka rovnakého správania, ako je správanie, na ktorom bol založený prvý žalobný dôvod, pretože toto odmietnutie previesť príspevky je priamo spojené s výkladom tohto článku 14 ods. 3 Ako uviedla generálna advokátka Ćapeta, skutočnosť, že členský štát chápe právo Únie inak ako Komisia, sama osebe nepredstavuje porušenie zásady lojálnej spolupráce zo strany tohto členského štátu. (
30
) To isté platí v prípade, ak chápe členský štát právo Únie inak ako iný členský štát. Takto odôvodnený žalobný dôvod preto nie je opodstatnený.
81.
Na druhej strane, pokiaľ ide o porušenie rovnosti v zaobchádzaní so žiadosťami estónskeho, lotyšského a litovského SOV v porovnaní so žiadosťou fínskeho SOV, treba uviesť, že toto tvrdenie sa zakladá aj na spornom výklade článku 14 ods. 3 smernice 2014/49.
82.
V každom prípade možno konštatovať porušenie rovnosti len v prípade rozdielneho zaobchádzania s rovnakými situáciami alebo rovnakého zaobchádzania s rôznymi situáciami.
83.
V prejednávanej veci sú situácie estónskeho, lotyšského a litovského SOV na jednej strane a fínskeho SOV na strane druhej odlišné. Počas dvanástich mesiacov pred zmenou SOV, t. j. od 1. októbra 2016 do 30. septembra 2017, totiž neboli do švédskeho SOV zaplatené žiadne príspevky v súvislosti s činnosťou prevedených pobočiek, zatiaľ čo počas dvanástich mesiacov pred presunom sídla do Fínska boli do tohto SOV zaplatené príspevky a tieto príspevky boli prevedené do fínskeho SOV. Porušenie povinnosti lojálnej spolupráce sa preto nemôže zakladať na tomto dôvode.
84.
Žalobný dôvod založený na nedodržaní zásady lojálnej spolupráce treba zamietnuť.
VII. Návrh
85.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Lotyšská republika je povinná nahradiť trovy konania.
3.
Estónska republika, Litovská republika a Európska komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 149.
(
3
)	Zatiaľ čo Lotyšská republika sa vo svojich žalobných návrhoch opiera o porušenie zásady vzájomnej dôvery, v odôvodnení tejto žaloby odkazuje na zásadu lojálnej spolupráce (body 39 až 41). Domnievam sa preto, že Lotyšská republika sa pri tvrdení o porušení článku 4 ods. 3 ZEÚ odvoláva na porušenie zásady lojálnej spolupráce.
(
4
)	Pozri konkrétne rozsudky zo 4. októbra 1979, Francúzsko/Spojené kráľovstvo (141/78, EU:C:1979:225); zo 16. mája 2000, Belgicko/Španielsko (C‑388/95, EU:C:2000:244); z 12. septembra 2006, Španielsko/Spojené kráľovstvo (C‑145/04, EU:C:2006:543); zo 16. októbra 2012, Maďarsko/Slovensko (C‑364/10, EU:C:2012:630); z 18. júna 2019, Rakúsko/Nemecko (C‑591/17, EU:C:2019:504), ako aj z 31. januára 2020, Slovinsko/Chorvátsko (C‑457/18, EU:C:2020:65).
(
5
)	SFS 1995, č. 1571.
(
6
)	Ďalej len „prevedené pobočky“.
(
7
)	Pozri bod 6 vyššie.
(
8
)	Teda dvanásť mesiacov a jeden deň pred prevodom pobočiek.
(
9
)	Teda po predaji pobočiek a menej ako dvanásť mesiacov pred presunom sídla do Fínska.
(
10
)	Stalo sa tak menej ako dvanásť mesiacov pred premiestnením sídla.
(
11
)	Pozri poznámku pod čiarou 3 vyššie.
(
12
)	V tomto odôvodnení sa uvádza: „Ochrana vkladov je podstatným prvkom dobudovania vnútorného trhu a nevyhnutným doplnkom systému dohľadu nad úverovými inštitúciami vzhľadom na solidaritu, ktorá vzniká medzi všetkými inštitúciami na danom finančnom trhu v prípade zlyhania ktorejkoľvek z nich. Preto by členské štáty mali byť schopné umožniť systémom ochrany vkladov požičiavať si navzájom peniaze na dobrovoľnom základe.“
(
13
)	Neziskové združenie, ktoré okrem iného združuje SOV.
(
14
)	Pozri rozsudok zo 16. októbra 2012, Maďarsko/Slovensko (C‑364/10, EU:C:2012:630, bod 67 a citovaná judikatúra).
(
15
)	Pozri rozsudok zo 16. októbra 2012, Maďarsko/Slovensko (C‑364/10, EU:C:2012:630, bod 68).
(
16
)	Pozri rozsudok z 2. apríla 2020, Komisia/Poľsko, Maďarsko a Česká republika (Dočasný mechanizmus premiestnenia žiadateľov o medzinárodnú ochranu) (C‑715/17, C‑718/17 a C‑719/17, EU:C:2020:257, bod 56 a citovaná judikatúra).
(
17
)	Pozri rozsudky uvedené v poznámke pod čiarou 4 vyššie.
(
18
)	Pozri rozsudok zo 4. septembra 2014, Komisia/Francúzsko (C‑237/12, EU:C:2014:2152, bod 74 a citovaná judikatúra).
(
19
)	Pozri rozsudok zo 4. septembra 2014, Komisia/Francúzsko (C‑237/12, EU:C:2014:2152, bod 74 a citovaná judikatúra).
(
20
)	Pozri rozsudok z 27. januára 2021, Komisia/Rakúsko (DPH – Cestovné kancelárie) (C‑787/19, nezverejnený, EU:C:2021:72, bod 21).
(
21
)	Pozri bod 44 vyššie.
(
22
)	Pozri článok 103 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ z 15. mája 2014, ktorou sa stanovuje rámec pre ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností a ktorou sa mení smernica Rady 82/891/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EÚ, 2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 190).
(
23
)	Pozri článok 70 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 806/2014 z 15. júla 2014, ktorým sa stanovujú jednotné pravidlá a postup riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností v rámci jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií a jednotného fondu na riešenie krízových situácií bánk a ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 1093/2010 (Ú. v. EÚ L 225, 2014, s. 1).
(
24
)	Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa mení smernica 2014/49/EÚ, pokiaľ ide o rozsah ochrany vkladov, využívanie finančných prostriedkov systémov ochrany vkladov, cezhraničnú spoluprácu a transparentnosť [COM(2023) 228 final].
(
25
)	Pozri článok 10 ods. 2 prvý pododsek, článok 10 ods. 6 druhý pododsek, článok 10 ods. 8 a článok 13 ods. 1 smernice 2014/49.
(
26
)	Pozri článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice 2014/49.
(
27
)	Pozri rozsudok z 22. septembra 2016, Komisia/Česká republika (C‑525/14, EU:C:2016:714, bod 14 a citovaná judikatúra).
(
28
)	Pozri rozsudok zo 17. decembra 2020, Komisia/Slovinsko (Archív ECB) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, bod 119 a citovaná judikatúra).
(
29
)	Pozri rozsudok zo 14. júla 2022, Komisia/Dánsko (CHOP Feta) (C‑159/20, EU:C:2022:561, bod 75 a citovaná judikatúra).
(
30
)	Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Ćapeta vo veci Komisia/Dánsko (PDO Feta) (C‑159/20, EU:C:2022:198, bod 84).