62022CC0518
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 13. júla 2023 (
1
)
Vec C‑518/22
J. M. P.
proti
AP Assistenzprofis GmbH
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní – Smernica 2000/78/ES – Zákaz diskriminácie na základe veku – Služby osobnej asistencie pre osoby so zdravotným postihnutím – Pracovná ponuka, v ktorej je uvedený minimálny a maximálny vek osoby, ktorá má byť prijatá do zamestnania – Zohľadnenie želaní a potrieb osoby so zdravotným postihnutím“
I. Úvod
1.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 ods. 5, článku 4 ods. 1, článku 6 ods. 1 a článku 7 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (
2
), v spojení s Chartou základných práv Európskej únie (
3
) a Dohovorom Organizácie Spojených národov o právach osôb so zdravotným postihnutím, ktorý bol v mene Európskeho spoločenstva schválený rozhodnutím Rady 2010/48/ES z 26. novembra 2009 (
4
).
2.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi J. M. P. a spoločnosťou AP Assistenzprofis GmbH, ktorá poskytuje asistenčné a poradenské služby pre osoby so zdravotným postihnutím, vo veci vyplatenia peňažnej náhrady, ktorej sa J. M. P. domáha z dôvodu údajnej diskriminácie na základe veku v rámci postupu pri prijímaní osobného asistenta do zamestnania. J. M. P. totiž tvrdí, že ako uchádzačka o zamestnanie bola odmietnutá, pretože nepatrila do vekovej skupiny požadovanej v pracovnej ponuke, teda do vekovej skupiny od 18 do 30 rokov.
3.
Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko) sa preto Súdneho dvora pýta na prípadné odôvodnenie rozdielneho zaobchádzania na základe veku a žiada ho o výklad najmä článku 2 ods. 5, článku 4 ods. 1, článku 6 ods. 1 a/alebo článku 7 smernice 2000/78 v spojení s ustanoveniami Charty a dohovoru OSN.
4.
V týchto návrhoch navrhnem Súdnemu dvoru, aby rozhodol, že relevantným ustanovením je článok 2 ods. 5 tejto smernice a že toto ustanovenie v spojení s článkom 26 Charty a článkom 19 dohovoru OSN sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby prijímanie osobného asistenta do zamestnania podliehalo na základe vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá stanovuje povinnosť zohľadniť želania osôb so zdravotným postihnutím, pokiaľ ide o organizáciu osobnej asistencie, ktorá sa im poskytuje, s cieľom zaručiť ich nezávislosť a začlenenie do spoločnosti, podmienke veku, pokiaľ je takéto opatrenie nevyhnutné na ochranu práv a slobôd iných.
II. Právny rámec
A.
Medzinárodné právo
5.
Článok 1 dohovoru OSN s názvom „Účel“ stanovuje:
„Účelom tohto dohovoru je presadzovať, chrániť a zabezpečovať plné a rovnaké užívanie všetkých ľudských práv a základných slobôd všetkými osobami so zdravotným postihnutím a podporovať úctu k ich prirodzenej dôstojnosti.
…“
6.
Článok 3 tohto dohovoru s názvom „Všeobecné zásady“ stanovuje:
„Tento dohovor sa zakladá na týchto zásadách:
a)
rešpektovanie prirodzenej dôstojnosti, osobnej nezávislosti vrátane slobody voľby a samostatnosti osôb;
b)
nediskriminácia [zákaz diskriminácie – neoficiálny preklad];
c)
úplné a účinné zapojenie a začlenenie do spoločnosti;
d)
rešpektovanie odlišnosti a prijímanie osôb so zdravotným postihnutím ako súčasti ľudskej rozmanitosti a prirodzenosti;
…“
7.
Článok 5 tohto dohovoru s názvom „Rovnosť a nediskriminácia [zákaz diskriminácie – neoficiálny preklad]“ znie takto:
„1.   Zmluvné strany uznávajú, že všetky osoby sú si rovné pred zákonom a podľa zákona a majú nárok na rovnakú ochranu a na rovnaký úžitok zo zákona bez akejkoľvek diskriminácie.
…
4.   Osobitné opatrenia, ktoré sú nevyhnutné na urýchlenie alebo dosiahnutie faktickej rovnosti osôb so zdravotným postihnutím, sa v zmysle tohto dohovoru nepovažujú za diskrimináciu.“
8.
Článok 12 toho istého dohovoru s názvom „Rovnosť pred zákonom“ v odseku 2 stanovuje:
„Zmluvné strany uznávajú, že osoby so zdravotným postihnutím majú právnu spôsobilosť vo všetkých oblastiach života na rovnakom základe s ostatnými.“
9.
Podľa článku 19 dohovoru OSN s názvom „Nezávislý spôsob života a začlenenie do spoločnosti“:
„Zmluvné strany uznávajú rovnaké právo všetkých osôb so zdravotným postihnutím žiť v spoločenstve s rovnakými možnosťami voľby, ako majú ostatní, a prijmú účinné a primerané opatrenia, aby umožnili plné užívanie tohto práva osobami so zdravotným postihnutím a ich plné začlenenie a zapojenie do spoločnosti okrem iného tým, že zabezpečia, aby:
a)
osoby so zdravotným postihnutím mali možnosť zvoliť si miesto pobytu, ako aj to, kde a s kým budú žiť, na rovnakom základe s ostatnými a aby neboli nútené žiť v určitom prostredí;
b)
osoby so zdravotným postihnutím mali prístup k celému spektru podporných služieb poskytovaných v domácom prostredí alebo v zariadeniach a ďalších komunitných podporných služieb vrátane osobnej asistencie, nevyhnutných pre život v spoločnosti a pre začlenenie sa do nej a na zabránenie izolácii alebo segregácii v spoločnosti;
c)
komunitné služby a zariadenia pre širokú verejnosť boli za rovnakých podmienok prístupné osobám so zdravotným postihnutím a aby zohľadňovali ich potreby.“
B.
Právo Únie
10.
Článok 1 smernice 2000/78, nazvaný „Účel“, stanovuje:
„Účelom tejto smernice je ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, s cieľom zaviesť v členských štátoch uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania.“
11.
Článok 2 tejto smernice stanovuje:
„1.   Na účely tejto smernice sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1.
2.   Na účely odseku 1:
a)
o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou;
…
5.   Táto smernica nebude mať žiadny vplyv na opatrenia stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré sú v demokratickej spoločnosti potrebné pre verejnú bezpečnosť, na udržanie verejného poriadku a predchádzanie trestnej činnosti, na ochranu zdravia a ochranu práv a slobôd iných.“
12.
Článok 4 uvedenej smernice, nazvaný „Požiadavky na povolanie“, v odseku 1 stanovuje:
„Bez ohľadu na článok 2 ods. 1 a 2 môžu členské štáty stanoviť, že rozdiel v zaobchádzaní, ktorý je založený na charakteristike súvisiacej s niektorým z dôvodov podľa článku 1, nie je diskrimináciou, keď pre povahu určitých dotknutých pracovných činnosti alebo kontext, v ktorom sa vykonávajú, táto charakteristika tvorí skutočnú [základnú – neoficiálny preklad] a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie pod podmienkou, že cieľ je oprávnený a požiadavka je primeraná.“
13.
Článok 5 tej istej smernice, nazvaný „Primerané prispôsobenia pre osoby so zdravotným postihnutím“, znie takto:
„Na uplatnenie zásady rovnakého zaobchádzania vo vzťahu k osobám so zdravotným postihnutím sa vykonajú primerané prispôsobenia. Znamená to, že zamestnávatelia vykonajú podľa potreby jednotlivého prípadu vhodné opatrenia, aby umožnili osobe so zdravotným postihnutím vstúpiť, zúčastňovať sa alebo postupovať v zamestnaní alebo absolvovať odbornú prípravu, pokiaľ také opatrenia nie sú pre zamestnávateľa neúmerným bremenom. Toto bremeno nebude neúmerné, ak je dostatočne kompenzované opatreniami existujúcimi v rámci politiky zdravotne postihnutých v danom členskom štáte.“
14.
Podľa článku 6 smernice 2000/78 s názvom „Odôvodnené rozdiely v zaobchádzaní z dôvodu veku“:
„1.   Bez ohľadu na článok 2 ods. 2 členské štáty môžu stanoviť, že rozdiely v zaobchádzaní z dôvodu veku nie sú diskrimináciou, ak v kontexte vnútroštátnych právnych predpisov sú objektívne a primerane odôvodnené oprávneným cieľom, vrátane zákonnej politiky zamestnanosti, trhu práce a cieľov odbornej prípravy, a ak prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné.
Takéto rozdiely v zaobchádzaní môžu okrem iného zahrňovať:
a)
stanovenie osobitných podmienok prístupu k zamestnaniu a odbornej príprave, zamestnaniu a povolaniu vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania pre mladých a starších pracovníkov a osoby s opatrovateľskými povinnosťami, aby sa podporila ich profesionálna integrácia alebo aby sa zabezpečila ich ochrana;
b)
stanovenie podmienok minimálneho veku, odbornej praxe alebo rokov služby pre prístup k zamestnaniu alebo k určitým výhodám, ktoré so zamestnaním súvisia;
c)
stanovenie hornej vekovej hranice uchádzačov, ktorá vyplýva z osobitných požiadaviek odbornej prípravy pre obsadzované miesto alebo z nutnosti primeranej doby zamestnania pred odchodom do dôchodku.
…“
15.
Článok 7 tejto smernice, nazvaný „Pozitívne konanie“, stanovuje:
„1.   Zásada rovnakého zaobchádzania nebude brániť žiadnemu členskému štátu, aby s cieľom zabezpečiť úplnú rovnosť v praxi naďalej ponechal v platnosti alebo prijal osobitné opatrenia na zamedzenie alebo kompenzáciu nevýhod súvisiacich s niektorým z dôvodov podľa článku 1.
2.   Pokiaľ ide o osoby so zdravotným postihnutím, zásada rovnakého zaobchádzania nebude mať vplyv na právo členských štátov ponechať v platnosti alebo prijať predpisy o ochrane zdravia a bezpečnosti pri práci alebo na opatrenia zamerané na vytvorenie alebo zachovanie predpisov alebo zariadení na ochranu alebo podporu ich integrácie do pracovného prostredia.“
C.
Nemecké právo
1. GG
16.
Článok 1 Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Základný zákon Spolkovej republiky Nemecko) (
5
) z 23. mája 1949 v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej stanovuje:
„1.   Ľudská dôstojnosť je nedotknuteľná. Je povinnosťou všetkých orgánov verejnej moci rešpektovať a chrániť ju.
2.   Nemecký národ preto uznáva, že neporušiteľnosť a nescudziteľnosť ľudských práv predstavuje základ každého ľudského spoločenstva, mieru a spravodlivosti vo svete.
…“
17.
Článok 2 ods. 1 GG stanovuje:
„Každý má právo na slobodný rozvoj svojej osobnosti za predpokladu, že neporušuje práva iných, ústavný poriadok alebo mravný zákon.“
2. AGG
18.
Cieľom Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (všeobecný zákon o rovnosti zaobchádzania) (
6
) zo 14. augusta 2006 je prebrať smernicu 2000/78 do nemeckého práva.
19.
Ustanovenie § 1 AGG, ktorý definuje cieľ tohto zákona, uvádza:
„Cieľom tohto zákona je zabrániť akejkoľvek diskriminácii na základe rasy alebo etnického pôvodu, pohlavia, náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, alebo takúto diskrimináciu odstrániť.“
20.
Ustanovenie § 3 ods. 1 AGG stanovuje:
„O priamu diskrimináciu ide vtedy, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v § 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie, ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou…“
21.
Ustanovenie § 5 AGG stanovuje:
„Bez ohľadu na dôvody uvedené v § 8 až 10… je rozdielne zaobchádzanie prípustné aj vtedy, ak boli prijaté vhodné a primerané opatrenia na zamedzenie alebo kompenzáciu nevýhod existujúcich z niektorého z dôvodov uvedených v § 1.“
22.
Podľa § 7 ods. 1 AGG:
„Zamestnanci nesmú byť diskriminovaní z nijakého z dôvodov vymenovaných v § 1…“
23.
Ustanovenie § 8 ods. 1 AGG znie takto:
„Rozdielne zaobchádzanie z niektorého z dôvodov uvedených v § 1 je prípustné, ak pre povahu určitých dotknutých pracovných činností alebo pre kontext, v ktorom sa vykonávajú, táto charakteristika tvorí základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie pod podmienkou, že cieľ je oprávnený a požiadavka primeraná.“
24.
Ustanovenie § 10 AGG stanovuje:
„Bez ohľadu na § 8 možno rozdielne zaobchádzanie na základe veku pripustiť aj v prípadoch, keď je objektívne a primerane odôvodnené legitímnym cieľom. Prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa musia byť primerané a nevyhnutné. Takéto rozdiely v zaobchádzaní môžu okrem iného zahŕňať:
1.
stanovenie osobitných podmienok prístupu k zamestnaniu a odbornej príprave, zamestnaniu a povolaniu vrátane podmienok odmeňovania a prepúšťania pre mladých a starších pracovníkov a osoby s opatrovateľskými povinnosťami, aby sa podporila ich profesionálna integrácia alebo aby sa zabezpečila ich ochrana,
2.
stanovenie podmienok minimálneho veku, odbornej praxe alebo rokov služby pre prístup k zamestnaniu alebo k určitým výhodám, ktoré so zamestnaním súvisia,
3.
stanovenie hornej vekovej hranice uchádzačov, ktorá vyplýva z osobitných požiadaviek odbornej prípravy pre obsadzované miesto alebo z nutnosti primeranej doby zamestnania pred odchodom do dôchodku,
…“
25.
Ustanovenie § 15 ods. 1 a 2 AGG stanovuje:
„1.   V prípade porušenia zákazu diskriminácie je zamestnávateľ povinný nahradiť škodu, ktorá týmto porušením vznikla…
2.   Za škodu, ktorá nie je majetkovou ujmou, môže zamestnanec požadovať primeranú finančnú náhradu škody…“
3. Sozialgesetzbuch
26.
Ustanovenie § 33 Sozialgesetzbuch, Erstes Buch (Zákonník o sociálnom zabezpečení, kniha I) (
7
) z 11. decembra 1975 znie takto:
„Ak nie je obsah práv alebo povinností určený podrobne, pokiaľ ide o ich povahu alebo rozsah, mala by sa pri ich vypracovávaní zohľadniť osobná situácia oprávnenej alebo povinnej osoby, jej potreby a platobná schopnosť, ako aj miestne podmienky, pokiaľ to nie je v rozpore s ustanoveniami práva. V tejto súvislosti sa musia rešpektovať želania oprávnenej alebo povinnej osoby, pokiaľ sú primerané.“
27.
Ustanovenie § 8 ods. 1 Sozialgesetzbuch, Neuntes Buch (Zákonník o sociálnom zabezpečení, kniha IX) (
8
) z 23. decembra 2016 stanovuje:
„Pri rozhodovaní o dávkach a pri poskytovaní dávok, ktoré majú za cieľ uľahčiť začlenenie do spoločnosti, sa vyhovie legitímnym želaniam osôb oprávnených poberať dávku. V tejto súvislosti sa prihliada aj na osobnú situáciu, vek, pohlavie, rodinné vzťahy, ako aj náboženské a svetonázorové potreby osôb oprávnených poberať dávku; na ostatné sa uplatní § 33 [SGB I]…“
28.
Ustanovenie § 78 ods. 1 SGB IX znie takto:
„Pre nezávislé a samostatné zvládnutie bežného života vrátane usporiadania dňa sa poskytujú služby osobnej asistencie. Zahŕňajú najmä služby pre všeobecné záležitosti bežného dňa, ako je vedenie domácnosti, usporiadanie sociálnych vzťahov, plánovanie osobného života, účasť na spoločenskom a kultúrnom živote, usporiadanie voľného času vrátane športových aktivít, ako aj zabezpečenie efektívnosti lekárskych dávok a dávok predpísaných lekárom. Tieto služby zahŕňajú dorozumenie sa s okolím v týchto oblastiach.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
29.
AP Assistenzprofis, žalovaná vo veci samej, je spoločnosť, ktorá v súlade s § 78 ods. 1 SGB IX poskytuje osobám so zdravotným postihnutím asistenčné a poradenské služby, ktoré majú týmto osobám zabezpečiť samostatné zvládanie ich bežného života.
30.
Táto spoločnosť v júli 2018 zverejnila pracovnú ponuku, v ktorej sa uvádzalo, že 28‑ročná študentka A. hľadá osobné asistentky, aby jej pomáhali vo všetkých aspektoch bežného života a ktoré by mali mať „najlepšie 18 až 30 rokov“.
31.
J. M. P., žalobkyňa vo veci samej, ktorá sa narodila v roku 1968, sa uchádzala o túto pracovnú ponuku a od žalovanej vo veci samej dostala odmietavú odpoveď.
32.
Žalobkyňa vo veci samej po neúspešnom mimosúdnom uplatnení svojich práv podala proti žalovanej vo veci samej žalobu na Arbeitsgericht Köln (Pracovný súd Kolín nad Rýnom, Nemecko), ktorou sa podľa § 15 ods. 2 AGG domáhala náhrady škody spôsobenej diskrimináciou na základe veku.
33.
V tomto rámci žalobkyňa vo veci samej po prvé tvrdí, že keďže pracovná ponuka bola výslovne určená osobám vo veku „18 až 30 rokov“, zakladá to domnienku, že v postupe pri prijímaní do zamestnania neuspela z dôvodu svojho veku, čo žalovaná vo veci samej nevyvrátila. Po druhé rozdielne zaobchádzanie na základe veku, ktoré z toho vyplýva, nie je, pokiaľ ide o asistenčné služby, odôvodnené zo žiadneho hľadiska. Toto rozdielne zaobchádzanie teda nie je prípustné ani na základe § 8 ods. 1 AGG, ani na základe § 10 AGG, a to najmä v rozsahu, v akom určitý vek nie je relevantný na vytvorenie dôverného vzťahu v rámci takejto asistenčnej služby. Podľa žalobkyne vo veci samej môže mať poskytovanie osobnej asistencie osobou vyššieho veku, než bol vek požadovaný v pracovnej ponuke, pre osoby so zdravotným postihnutím naopak značné výhody, keďže takáto osoba poskytujúca osobnú asistenciu má väčšie životné skúsenosti.
34.
Žalovaná vo veci samej navrhuje žalobu zamietnuť, pričom tvrdí, že prípadné rozdielne zaobchádzanie na základe veku je odôvodnené podľa § 8 ods. 1 alebo § 10 AGG. V tejto súvislosti uviedla, že požadovaná asistencia spočíva v každodennom sprevádzaní veľmi osobnej povahy, ktoré zahŕňa všetky aspekty života a pri ktorom je osoba využívajúca asistenciu neustále a úplne závislá od osoby, ktorá asistenciu poskytuje. Požiadavka určitého veku je podmienkou uspokojenia veľmi osobných potrieb A., osoby, ktorej sa asistencia poskytuje, aby sa mohla ako študentka na vysokej škole primerane zúčastňovať na spoločenskom živote.
35.
Ako stanovuje § 8 ods. 1 SGB IX, podľa žalovanej vo veci samej treba zohľadniť legitímne želania a subjektívne potreby každej osoby, ktorej sa poskytuje asistencia. V tejto súvislosti treba legitímne želanie, aby túto asistenciu poskytovala osoba určitého veku, považovať za „základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ v zmysle § 8 ods. 1 AGG, ktorá umožňuje dosiahnuť cieľ služieb asistencie uvedený v § 78 ods. 1 SGB IX. Žalovaná vo veci samej sa domnieva, že takáto požiadavka je primeraná. Okrem toho je podľa jej názoru rozdielne zaobchádzanie na základe veku prípustné aj podľa § 10 AGG, keďže je objektívne a primerané, je odôvodnené legitímnym cieľom a prostriedky na dosiahnutie cieľa osobnej asistencie uvedeného v § 78 SGB IX sú primerané a nevyhnutné.
36.
Keďže Arbeitsgericht Köln (Pracovný súd Kolín nad Rýnom) vyhovel žalobe žalobkyne vo veci samej, žalovaná vo veci samej podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Landesarbeitsgericht Köln (Vyšší pracovný súd Kolín nad Rýnom, Nemecko), ktorý odvolaniu vyhovel, a preto žalobkyňa vo veci samej podala proti rozsudku tohto súdu opravný prostriedok „Revision“ na vnútroštátny súd.
37.
Na úvod tento súd na jednej strane konštatuje, že situácia, o akú ide vo veci samej, patrí do pôsobnosti smernice 2000/78 v rozsahu, v akom sa týka kritérií výberu pre prístup k zamestnaniu v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice. Na druhej strane sa tento súd domnieva, že žalobkyňa vo veci samej bola v nadväznosti na odmietavú odpoveď žalovanej vo veci samej priamo diskriminovaná na základe veku v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) uvedenej smernice.
38.
Vnútroštátny súd uvádza, že v situácii, v ktorej sa ochrany pred diskrimináciou môže domáhať tak žalobkyňa vo veci samej, ako aj dotknutá osoba so zdravotným postihnutím, je cieľom jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania zistiť, ako sa majú v konkrétnom prípade osobnej asistencie vyvážiť práva každej z týchto osôb.
39.
V tejto súvislosti tento súd spresňuje, že osobná asistencia sa týka všetkých oblastí života a zasahuje do súkromnej a intímnej sféry osoby oprávnenej na poskytovanie tejto asistencie. Uvedená asistencia môže v závislosti od okolností každého prípadu uspokojovať rôzne potreby. V situácii, o akú ide vo veci samej, je jednou z potrieb A. asistencia na vysokej škole, ktorá môže spočívať v zaznamenávaní a spracovaní obsahu štúdia a môže zahŕňať najmä prípravu študijných materiálov. Osobná asistencia sa nevyhnutne vyžaduje pri každom stretnutí s inými študentmi, a preto je neoddeliteľnou súčasťou vysokoškolského života dotknutej osoby so zdravotným postihnutím.
40.
Zo všeobecného hľadiska vnútroštátny súd uvádza, že osobná asistencia je založená na zásade sebaurčenia a jej cieľom je umožniť osobám so zdravotným postihnutím, aby si organizovali svoj život samostatne. To vyžaduje najmä priznať týmto osobám právomoc, aby si ony samy vybrali pracovníkov, ktorí im budú túto asistenciu poskytovať, aby im dávali pokyny a aby určovali podmienky a rozsah poskytovania služieb.
41.
V nemeckom práve treba pri rozhodovaní o dávkach a pri poskytovaní týchto dávok v súlade s § 8 ods. 1 SGB IX v spojení s § 33 SGB I vyhovieť legitímnym želaniam osôb oprávnených poberať dávku, pokiaľ sú primerané, pričom sa zohľadní najmä osobná situácia, vek, pohlavie, rodinné vzťahy, ako aj náboženské a svetonázorové potreby týchto oprávnených osôb.
42.
Stručne povedané, podľa vnútroštátneho súdu je cieľom práva na vyjadrenie želaní a slobodnú voľbu osôb oprávnených poberať dávku zohľadniť právo osôb so zdravotným postihnutím usporiadať si svoje životné podmienky čo najsamostatnejšie a najnezávislejšie a posilniť osobnú nezávislosť dotknutých osôb, ako aj ich motiváciu zapojiť sa do spoločenského života za rovnakých podmienok, ako majú ostatní, a pri rešpektovaní ich dôstojnosti. Tento súd v tejto súvislosti cituje viaceré ustanovenia dohovoru OSN vrátane jeho článkov 1, 3, 5, 12 a 19, ako aj viaceré ustanovenia Charty vrátane jej článkov 1, 7 a 26.
43.
Tento súd sa domnieva, že v prípade poskytovania osobnej asistencie treba rešpektovať želania osôb so zdravotným postihnutím, pokiaľ ide o ich vlastné usporiadanie života. Tieto osoby by rovnako ako osoby bez zdravotného postihnutia mali mať najmä možnosť vybrať si osobu, s ktorou sa chcú deliť o svoj každodenný život. Preto treba rozhodnúť, či je v súlade s ustanoveniami smernice 2000/78, ak osoby so zdravotným postihnutím v rámci výberového konania na miesto osobného asistenta uvedú ako kritérium výberu vekovú preferenciu, hoci na základe článku 2 ods. 2 písm. a) tejto smernice je priama diskriminácia na základe veku zakázaná.
44.
Z tohto hľadiska sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora, ktoré ustanovenie alebo ktoré ustanovenia uvedenej smernice môžu odôvodniť rozdielne zaobchádzanie na základe veku, o ktoré ide vo veci samej.
45.
V prvom rade, pokiaľ ide o článok 4 ods. 1 smernice 2000/78, tento súd sa pýta, či želanie osoby so zdravotným postihnutím v rámci jej práva na sebaurčenie, pokiaľ ide o vek osoby poskytujúcej osobnú asistenciu, predstavuje charakteristiku, na ktorú sa vzťahuje toto ustanovenie a či môže veková preferencia predstavovať „[základnú] a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ v zmysle tohto ustanovenia. Tento súd v tejto súvislosti vyjadruje svoje pochybnosti, pretože predmetné konkrétne želanie nemožno zovšeobecniť a ako také nie je objektívne určené povahou dotknutej pracovnej činnosti alebo podmienkami jej výkonu. Je teda možné, že iný mladý človek so zdravotným postihnutím bude uprednostňovať skôr osobu vo veku svojich rodičov. Svedčí to o tom, že pokiaľ ide o vlastné a samostatné usporiadanie života, želanie každej osoby so zdravotným postihnutím je založené na subjektívnych prioritách.
46.
V druhom rade, pokiaľ ide o článok 6 ods. 1 smernice 2000/78, vnútroštátny súd uvádza, že si nie je istý, či sa toto ustanovenie môže uplatniť na situáciu, o akú ide vo veci samej. Podľa tohto súdu by sa dalo predpokladať, že cieľ zohľadniť právo osôb so zdravotným postihnutím usporiadať si svoje životné podmienky čo najsamostatnejšie a najnezávislejšie a posilniť osobnú nezávislosť týchto osôb, ako aj ich motiváciu zapojiť sa do spoločenského života, môže predstavovať „oprávnený cieľ“ v zmysle tohto ustanovenia.
47.
V treťom rade vnútroštátny súd uvádza, že článok 7 smernice 2000/78 sa týka rovnosti v pracovnom živote, ktorá v takom prípade, o aký ide vo veci samej, nie je cieľom dotknutej osobnej asistencie. Tento súd sa však pýta, či by mohol byť tento článok relevantný na odôvodnenie diskriminácie na základe veku, o akú ide vo veci samej, vzhľadom na článok 5 ods. 1 a 4 dohovoru OSN.
48.
Napokon sa vnútroštátny súd pýta, či v prípade, o aký ide vo veci samej, môže diskrimináciu na základe veku odôvodniť článok 2 ods. 5 smernice 2000/78, ktorý stanovuje, že táto smernica nemá vplyv na opatrenia stanovené vnútroštátnou právnou úpravou, ktoré sú v demokratickej spoločnosti potrebné najmä na ochranu práv a slobôd iných. Vnútroštátny súd pripomína cieľ služieb osobnej asistencie a skutočnosť, že osoba bez zdravotného postihnutia vo veku A., t. j. 28 rokov, sa môže samostatne rozhodnúť deliť sa o svoj každodenný život s osobami vo veku, ktorý jej vyhovuje, na základe čoho sa tento súd domnieva, že mnoho skutočností svedčí v prospech toho, aby bolo osobám so zdravotným postihnutím zaručené právo na slobodnú voľbu aj v oblasti osobnej asistencie.
49.
Za týchto okolností Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Môže sa článok 4 ods. 1, článok 6 ods. 1, článok 7 a/alebo článok 2 ods. 5 [smernice 2000/78] – s prihliadnutím na ustanovenia [Charty], ako aj s prihliadnutím na článok 19 [dohovoru OSN] – vykladať v tom zmysle, že v situácii, ako je tá v konaní vo veci samej, môže byť odôvodnené priame znevýhodnenie z dôvodu veku?“
50.
Písomné pripomienky predložili žalobkyňa vo veci samej, žalovaná vo veci samej, grécka, poľská a portugalská vláda, ako aj Európska komisia.
IV. Analýza
51.
Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či možno rozdielne zaobchádzanie na základe veku podľa smernice 2000/78 odôvodniť rešpektovaním individuálnych želaní osôb, ktoré majú z dôvodu svojho zdravotného postihnutia nárok na služby osobnej asistencie. Z tohto hľadiska tento súd žiada Súdny dvor, aby vyložil najmä článok 2 ods. 5, článok 4 ods. 1, článok 6 ods. 1 a/alebo článok 7 tejto smernice v spojení s ustanoveniami Charty a dohovoru OSN. (
9
)
52.
Na úvod treba na jednej strane spresniť, že situácia, o ktorú ide vo veci samej, patrí do pôsobnosti smernice 2000/78, keďže postup pri prijímaní osobnej asistentky do zamestnania, v rámci ktorého sa požaduje, aby uchádzači mali najlepšie 18 až 30 rokov, ovplyvňuje „podmienky prístupu k zamestnaniu“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice tým, že na tento účel stanovuje kritérium výberu v zmysle toho istého ustanovenia.
53.
Na druhej strane uvedenie tejto vekovej preferencie umožňuje predpokladať, že s uchádzačom o dotknutú pracovnú ponuku, ktorý nepatrí do tejto vekovej skupiny, sa bude zaobchádzať menej priaznivo ako s inou osobou nachádzajúcou sa v porovnateľnej situácii, ktorá však patrí do tejto vekovej skupiny. Takéto rozdielne zaobchádzanie na základe veku predstavuje „priamu diskrimináciu“ v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78.
54.
V tom istom článku sú v odseku 5 vymenované dôvody, ktoré môžu odôvodniť rozdielne zaobchádzanie na základe veku. Podľa tohto ustanovenia táto smernica „nebude mať žiadny vplyv na opatrenia stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré sú v demokratickej spoločnosti potrebné pre verejnú bezpečnosť, na udržanie verejného poriadku a predchádzanie trestnej činnosti, na ochranu zdravia a ochranu práv a slobôd iných“.
55.
Ako už Súdny dvor spresnil, normotvorca Únie mal prijatím uvedeného ustanovenia v oblasti zamestnania a povolania v úmysle jednak predísť rozporu medzi na jednej strane zásadou rovnosti zaobchádzania a na druhej strane potrebou zabezpečiť verejný poriadok, verejnú bezpečnosť a verejné zdravie, predchádzať porušeniam zákona, ako aj ochrániť práva a slobody jednotlivcov, ktoré sú pre fungovanie demokratickej spoločnosti neodmysliteľné, a jednak tento rozpor vyriešiť. Rozhodol tak, že v niektorých prípadoch vymenovaných v článku 2 ods. 5 smernice 2000/78 sa zásady stanovené touto smernicou neuplatňujú na opatrenia obsahujúce rozdielne zaobchádzanie založené na niektorom z dôvodov uvedených v článku 1 tejto smernice, no pod podmienkou, že tieto opatrenia sú nevyhnutné na uskutočnenie vyššie uvedených cieľov. (
10
)
56.
Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že tento článok 2 ods. 5 v rozsahu, v akom zavádza výnimku zo zásady zákazu diskriminácie, sa musí vykladať reštriktívne. (
11
)
57.
Na to, aby mohol článok 2 ods. 5 smernice 2000/78 predstavovať dôvod odôvodňujúci rozdielne zaobchádzanie na základe veku, o ktoré ide vo veci samej, treba v prvom rade overiť, či existuje opatrenie stanovené vnútroštátnou právnou úpravou, ako vyžaduje toto ustanovenie.
58.
Podľa môjho názoru je to skutočne tak. Podmienka veku uvedená v dotknutej pracovnej ponuke totiž predstavuje opatrenie stanovené vnútroštátnym právom, keďže podľa informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom § 8 ods. 1 SGB IX v spojení s § 33 SGB I stanovuje, že pri rozhodovaní o službách osobnej asistencie a pri ich poskytovaní treba vyhovieť legitímnym želaniam osôb, ktorým sa majú tieto služby poskytovať, pokiaľ sú primerané, pričom sa prihliada najmä na osobnú situáciu, vek, pohlavie, rodinné vzťahy, ako aj náboženské a svetonázorové potreby týchto oprávnených osôb. (
12
) Ako uvádza vnútroštátny súd, služby osobnej asistencie sú teda podmienené dodržiavaním ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré zakotvujú právo osôb so zdravotným postihnutím vyjadriť svoje želania, pokiaľ ide o poskytovanie takýchto služieb, aby bola zaručená ich nezávislosť a začlenenie do spoločnosti.
59.
Rovnako ako Komisia sa domnievam, že pri určovaní uplatniteľnosti článku 2 ods. 5 smernice 2000/78 je dôležité, aby vnútroštátny zákonodarca v rámci zváženia záujmov chránených touto smernicou prijal zásadné rozhodnutie o relevantnosti určitých záujmov. Práve na základe takéhoto zváženia záujmov zo strany tohto zákonodarcu možno potom prijať individuálne opatrenia, o aké ide vo veci samej. Tento článok by sa mal potom uplatniť na takéto opatrenia, ktorými poskytovatelia osobnej asistencie stručne povedané len konkretizujú rozhodnutia tohto zákonodarcu. (
13
)
60.
V druhom rade treba preskúmať, či vnútroštátna právna úprava sleduje jeden z cieľov stanovených v článku 2 ods. 5 smernice 2000/78, a to ochranu práv a slobôd iných.
61.
Odpoveď je áno. Ako totiž uvádza vnútroštátny súd, cieľom práva na vyjadrenie želaní a slobodnú voľbu, ktoré uvedená právna úprava zaručuje osobám oprávneným poberať dávku, je zohľadniť právo osôb so zdravotným postihnutím usporiadať si svoje životné podmienky čo najsamostatnejšie a najnezávislejšie a posilniť osobnú nezávislosť dotknutých osôb, ako aj ich motiváciu zapojiť sa do spoločenského života za rovnakých podmienok, ako majú ostatní, a pri rešpektovaní ich dôstojnosti.
62.
Súhlasím preto s vnútroštátnym súdom v tom, že ak sa osoba vo veku A. bez zdravotného postihnutia môže samostatne rozhodnúť deliť sa o svoj každodenný život s osobami v akomkoľvek veku, ktorý jej vyhovuje, takéto právo na slobodnú voľbu by malo byť zaručené aj osobám so zdravotným postihnutím, pokiaľ ide o osobnú asistenciu. Ako správne uvádza poľská vláda, osobný asistent pomáha osobe so zdravotným postihnutím prekonať prekážky, ktoré jej bránia zúčastňovať sa na spoločenskom, hospodárskom a politickom živote rovnako ako osoby bez zdravotného postihnutia.
63.
Stručne povedané, právo iných osôb, ktoré si zasluhuje ochranu v zmysle článku 2 ods. 5 smernice 2000/78, je právo osôb so zdravotným postihnutím na sebaurčenie, na základe ktorého musia mať tieto osoby možnosť vybrať si ako, kde a s kým budú žiť, aby bola zaručená ich nezávislosť a začlenenie do spoločnosti. Toto právo najmä znamená, že tieto osoby musia mať možnosť rozhodnúť o podobe služieb, ktoré sa im majú poskytovať, a dávať pokyny priamo osobe, ktorá im poskytuje asistenciu, čo zahŕňa vymedzenie kritérií výberu ich osobného asistenta a aktívnu účasť na postupe pri jeho prijímaní do zamestnania.
64.
Legitímnosť cieľa, ktorý sleduje vnútroštátna právna úprava, nemožno spochybniť, keďže v súlade s článkom 26 Charty má za cieľ zaručiť osobám so zdravotným postihnutím nezávislosť, sociálne začlenenie a začlenenie do zamestnania, ako aj ich účasť na spoločenskom živote.
65.
Okrem toho na podporu legitímnosti tohto cieľa treba zdôrazniť, že smernica 2000/78 sa má v čo najväčšej miere vykladať jednotne s dohovorom OSN. (
14
) Ako však zdôraznil vnútroštátny súd, cieľom tohto dohovoru je zaručiť osobám so zdravotným postihnutím osobnú nezávislosť a začlenenie do spoločnosti za rovnakých podmienok, ako majú ostatní, a pri rešpektovaní ich dôstojnosti. Konkrétne článok 19 tohto dohovoru uvádza viaceré opatrenia, ktoré musia zmluvné strany tohto dohovoru zaviesť na účely dosiahnutia tohto cieľa. Tieto opatrenia zahŕňajú možnosť osôb so zdravotným postihnutím zvoliť si kde a s kým budú žiť (
15
), ako aj povinnosť zaručiť im prístup k službám osobnej asistencie, ktorá je nevyhnutná pre nezávislý život v spoločnosti a pre začlenenie sa do nej a ktorá zabraňuje izolácii a segregácii (
16
). Článok 5 ods. 4 dohovoru OSN navyše spresňuje, že osobitné opatrenia, ktoré sú nevyhnutné na urýchlenie alebo dosiahnutie faktickej rovnosti osôb so zdravotným postihnutím, sa v zmysle tohto dohovoru nepovažujú za diskrimináciu.
66.
V treťom rade v situácii, o akú ide vo veci samej, ktorá sa vyznačuje prijatím individuálneho opatrenia, ktoré konkretizuje voľbu, ktorú urobil vnútroštátny zákonodarca v § 8 ods. 1 SGB IX v spojení s § 33 SGB I, treba overiť, či je rozdielne zaobchádzanie na základe veku nevyhnutné na ochranu práv a slobôd iných v zmysle článku 2 ods. 5 smernice 2000/78.
67.
V tejto súvislosti sa domnievam, že vyjadrenie vekovej preferencie pri prijímaní osobného asistenta pre osobu so zdravotným postihnutím je na základe vnútroštátnej právnej úpravy primerané a nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa, ktorým je v prejednávanej veci ochrana práva osôb so zdravotným postihnutím na sebaurčenie s cieľom zaručiť ich nezávislosť a začlenenie do spoločnosti.
68.
Okrem toho, že ide o preferenciu („najlepšie 18 až 30 rokov“), a nie o absolútnu požiadavku, z § 78 ods. 1 SGB IX totiž vyplýva, že služby osobnej asistencie zahŕňajú najmä služby pre všeobecné záležitosti bežného dňa, ako je vedenie domácnosti, usporiadanie sociálnych vzťahov, plánovanie osobného života, účasť na spoločenskom a kultúrnom živote, usporiadanie voľného času vrátane športových aktivít, ako aj zabezpečenie efektívnosti lekárskych dávok a dávok predpísaných lekárom. Osobná asistencia sa preto týka všetkých oblastí života a zasahuje do súkromnej a intímnej sféry osoby, ktorej sa táto asistencia poskytuje, čo odôvodňuje rešpektovanie želaní tejto osoby.
69.
V závislosti od okolností každého prípadu môže uvedená asistencia okrem toho uspokojovať rôzne potreby. V situácii, o akú ide vo veci samej, je jednou z osobitných potrieb A. asistencia v rámci jej štúdia na vysokej škole. Táto asistencia môže spočívať najmä v zaznamenávaní a spracovaní obsahu štúdia a môže zahŕňať prípravu študijných materiálov. Osobná asistencia sa navyše nevyhnutne vyžaduje pri každom stretnutí s inými študentmi, a preto je neoddeliteľnou súčasťou vysokoškolského života dotknutej osoby so zdravotným postihnutím. Veková preferencia uvedená v dotknutej pracovnej ponuke je zrejme spojená práve s touto osobitnou potrebou. Hlavná myšlienka spočíva v tom, že z pohľadu A. bude osoba, ktorá má „najlepšie 18 až 30 rokov“, z dôvodu psychických a sociálnych charakteristík špecifických pre túto vekovú skupinu schopná lepšie plniť túto časť požadovanej osobnej asistencie najmä tým, že A. umožní ľahšie absolvovanie štúdia a lepšiu účasť na spoločenskom živote, ako aj lepšie začlenenie do spoločenského života na vysokej škole. V tejto súvislosti žalovaná vo veci samej a poľská vláda tvrdia, že osoba poskytujúca osobnú asistenciu, ktorá je vo veku blízkom veku A., sa môže ľahšie začleniť do jej sociálneho prostredia, a teda posilniť jej nezávislosť a účasť na spoločenskom živote.
70.
Vzhľadom na toto vysvetlenie veková preferencia, o akú ide vo veci samej, podľa môjho názoru spĺňa kritérium nevyhnutnosti, ktoré vyžaduje článok 2 ods. 5 smernice 2000/78. Vyjadrenie takejto vekovej preferencie totiž predstavuje konkretizáciu práva osôb so zdravotným postihnutím na kontrolu nad svojím vlastným životom a na prijímanie všetkých rozhodnutí, ktoré sa ich týkajú, ak to prispieva k zabezpečeniu ich nezávislosti a začlenenia do spoločnosti. Zohľadnenie názoru A., že osoba, ktorá je vo veku blízkom jej veku, jej môže zabezpečiť uspokojivú účasť na spoločenskom živote, čo sa mi zdá úplne legitímne, podľa môjho názoru nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na zaručenie práva osôb so zdravotným postihnutím na sebaurčenie.
71.
Vnútroštátnemu súdu však prináleží, aby vzhľadom na informácie, ktoré má k dispozícii, overil, či je v prejednávanej veci dodržané kritérium nevyhnutnosti.
72.
Keďže opatrenie, o aké ide vo veci samej, je odôvodnené na základe článku 2 ods. 5 smernice 2000/78 – s výhradou overení, ktoré musí vykonať vnútroštátny súd – nie je podľa môjho názoru potrebné, aby Súdny dvor preskúmal, či by takéto opatrenie mohlo byť odôvodnené aj z hľadiska iných ustanovení tejto smernice. (
17
)
73.
V každom prípade sa domnievam, že iné ustanovenia uvedenej smernice, na ktoré odkazuje vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, nie sú v situácii, o akú ide vo veci samej, relevantné.
74.
Pokiaľ ide najskôr o článok 4 ods. 1 smernice 2000/78, pripomínam, že podľa tohto ustanovenia „bez ohľadu na článok 2 ods. 1 a 2 [tejto smernice] môžu členské štáty stanoviť, že rozdiel v zaobchádzaní, ktorý je založený na charakteristike súvisiacej s niektorým z dôvodov podľa článku 1 [uvedenej smernice], nie je diskrimináciou, keď pre povahu určitých dotknutých pracovných činnosti alebo kontext, v ktorom sa vykonávajú, táto charakteristika tvorí [základnú] a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie pod podmienkou, že cieľ je oprávnený a požiadavka je primeraná“.
75.
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že nie dôvod, na ktorom sa zakladá rozdielne zaobchádzanie, ale charakteristika súvisiaca s týmto dôvodom musí tvoriť takúto základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie. (
18
)
76.
Navyše, keďže článok 4 ods. 1 smernice 2000/78 v spojení s jej odôvodnením 23 odkazujúcim na „veľmi obmedzené okolnosti“, za ktorých možno odôvodniť takéto rozdielne zaobchádzanie, umožňuje odchýliť sa od zásady zákazu diskriminácie, treba ho vykladať reštriktívne. (
19
)
77.
Pokiaľ ide o otázku, či môže charakteristika súvisiaca s vekom v rámci konania vo veci samej predstavovať „[základnú] a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2000/78, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že disponovanie osobitnými fyzickými schopnosťami je charakteristikou, ktorá sa spája s vekom. (
20
) No na rozdiel od jednotlivých povolaní, ktoré boli predložené Súdnemu dvoru na posúdenie, konkrétne napríklad činnosti strednej technickej služby hasičov (
21
), príslušníkov polície (
22
) alebo pilotov lietadiel (
23
), použitie fyzickej sily súvisiacej s vekom v zmysle odôvodnenia 18 tejto smernice nie je v rámci sporu vo veci samej relevantné.
78.
Nemyslím si však, že charakteristika súvisiaca s vekom musí nevyhnutne spočívať v disponovaní osobitnými fyzickými schopnosťami, aby mohla predstavovať „[základnú] a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2000/78. Každý vek sa totiž vyznačuje aj inými schopnosťami, najmä spoločenskými alebo psychickými. Naproti tomu považujem za rozhodujúce, aby takto určená charakteristika súvisiaca s vekom bola objektívne podmienená povahou dotknutej pracovnej činnosti alebo podmienkami jej výkonu. Inými slovami, táto charakteristika musí byť nevyhnutná na riadne vykonávanie takejto činnosti.
79.
Už som uviedol, že osobná asistencia poskytovaná osobe so zdravotným postihnutím sa týka všetkých oblastí života tejto osoby a zasahuje do jej súkromnej a intímnej sféry. Okrem toho táto asistencia môže uspokojovať rôzne potreby, medzi ktoré v prejednávanej veci patrí aj sprevádzanie A. v rámci jej štúdia na vysokej škole.
80.
Veková preferencia, o akú ide vo veci samej, je vzhľadom na tieto skutočnosti podľa môjho názoru úplne pochopiteľná, čo ma navyše viedlo k vyššie uvedenému záveru, že zohľadnenie želania takejto povahy môže byť odôvodnené z hľadiska článku 2 ods. 5 smernice 2000/78.
81.
Konštatovanie, že z pohľadu A. je vhodnejšie, aby jej osobná asistentka mala 18 až 30 rokov z dôvodu psychických a sociálnych charakteristík špecifických pre túto vekovú skupinu však neznamená, že ide o charakteristiky, ktoré možno považovať za nevyhnutné na vykonávanie rôznych úloh spojených s poskytovaním osobnej asistencie, a najmä tých úloh, ktoré sa týkajú poskytovania asistencie v rámci štúdia na vysokej škole. Ako totiž správne uvádza Komisia, úlohy, ktoré vyžaduje poskytovanie osobnej asistencie, vrátane úloh týkajúcich sa vysokoškolského života, môže vykonávať aj asistentka, ktorá nepatrí do príslušnej vekovej skupiny.
82.
Judikatúra Súdneho dvora podľa môjho názoru svedčí v prospech mojich vyššie uvedených úvah. Súdny dvor totiž rozhodol, že pojem „[základná] a rozhodujúca požiadavka na zamestnanie“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2000/78 odkazuje na požiadavku, ktorá objektívne vyplýva z povahy alebo podmienok výkonu predmetnej pracovnej činnosti. Nemôže sa však vzťahovať na subjektívne úvahy, akými sú vôľa zamestnávateľa zohľadniť osobitné želanie zákazníka. (
24
) Podľa môjho názoru z tejto judikatúry vyplýva, že podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice možno za [základnú] a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ považovať len charakteristiky, ktoré sú v každom konkrétnom prípade objektívne nevyhnutné na vykonávanie dotknutých pracovných činností. V prejednávanej veci je však nesporné, na rozdiel od toho, čo tvrdí najmä žalovaná vo veci samej, že dotknutú pracovnú činnosť môže objektívne vykonávať aj osoba v inom než požadovanom veku, aj keď by z pohľadu A. nebolo poskytovanie služieb z hľadiska plnenia jej potrieb, najmä potrieb týkajúcich sa asistencie v rámci jej štúdia na vysokej škole, natoľko uspokojujúce.
83.
V tejto súvislosti poznamenávam, že potreby, ktoré má poskytovanie osobnej asistencie uspokojovať, nemožno určiť a priori, aspoň nie v plnom rozsahu, keďže z podstaty služieb tohto typu vyplýva, že majú uspokojovať legitímne želania vyjadrené v každom jednotlivom prípade osobou, ktorej sa majú poskytovať.
84.
Práve potreba vždy prispôsobiť službu danej špeciálnej situácii v závislosti od vyjadrených potrieb bráni vzhľadom na jej subjektívny rozmer tomu, aby sa dospelo k záveru, že určitá požadovaná charakteristika predstavuje základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie, ktorá objektívne vyplýva z povahy činnosti alebo podmienok jej výkonu.
85.
Želanie týkajúce sa určitej vekovej skupiny je tak výsledkom subjektívnej úvahy osoby, ktorej sa v prejednávanej veci poskytuje asistencia, podľa ktorej jej osoba patriaca do tejto vekovej skupiny poskytne kvalitatívne lepšiu asistenciu. Vyjadrenie takejto preferencie však neznamená, že charakteristiky špecifické pre uvedenú vekovú skupinu, najmä pokiaľ ide o psychické alebo sociálne schopnosti, objektívne vyplývajú z činnosti osobnej asistencie. Inak povedané, z hľadiska osoby, ktorej sa asistencia poskytuje, bude požadovaná asistencia lepšie uspokojovať jej potreby. Iná osoba, ktorej sa poskytuje asistencia, sa však môže domnievať, že skúsenosti a vyspelosť, ktoré osobná asistentka vyššieho veku získala počas pracovného života, jej umožnia uspokojiť jej potreby optimálnejšie.
86.
Charakteristika súvisiaca s vekom, ktorá z hľadiska osoby so zdravotným postihnutím umožňuje zlepšiť podmienky poskytovania služieb osobnej asistencie, teda podľa môjho názoru nemôže predstavovať „[základnú] a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2000/78, keďže by to znamenalo, že sa v každom prípade zohľadňuje hľadisko osoby, ktorej sa táto služba poskytuje. Okrem toho pripustenie, že existenciu takejto základnej požiadavky možno konštatovať na základe vyjadrených želaní, nech sú akokoľvek legitímne, považujem za nezlučiteľné s potrebou reštriktívneho výkladu tohto ustanovenia a pripustenia odôvodnenia, ktoré stanovuje len „za veľmi obmedzených okolností“, ako uvádza odôvodnenie 23 tejto smernice.
87.
Vzhľadom na tieto skutočnosti sa domnievam, že rozdielne zaobchádzanie na základe veku, o ktoré ide vo veci samej, nemožno odôvodniť podľa článku 4 ods. 1 smernice 2000/78.
88.
Pokiaľ ide ďalej o článok 6 ods. 1 prvý pododsek smernice 2000/78, z tohto ustanovenia vyplýva, že „bez ohľadu na článok 2 ods. 2 [tejto smernice] členské štáty môžu stanoviť, že rozdiely v zaobchádzaní z dôvodu veku nie sú diskrimináciou, ak v kontexte vnútroštátnych právnych predpisov sú objektívne a primerane odôvodnené oprávneným cieľom, vrátane zákonnej politiky zamestnanosti, trhu práce a cieľov odbornej prípravy, a ak prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné“.
89.
Pokiaľ ide o požiadavku oprávneného cieľa v zmysle článku 6 ods. 1 prvého pododseku smernice 2000/78, treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že ciele, ktoré možno považovať za „oprávnené“, a v dôsledku toho schopné odôvodniť, že dôjde k výnimke zo zásady zákazu diskriminácie založenej na veku, sú ciele patriace do sociálnej politiky, akými sú tie, ktoré sú spojené s politikou zamestnanosti, trhu práce alebo odbornej prípravy. Tieto oprávnené ciele sa vzhľadom na svoju všeobecnú povahu odlišujú od dôvodov čisto individuálnych, ktoré sú vlastné situácii zamestnávateľa. (
25
)
90.
Ako som už uviedol, cieľom vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá je základom pre individuálne opatrenie, o ktoré ide vo veci samej, je zohľadniť právo osôb so zdravotným postihnutím usporiadať si svoje životné podmienky čo najsamostatnejšie a najnezávislejšie a posilniť osobnú nezávislosť dotknutých osôb, ako aj ich motiváciu zapojiť sa do spoločenského života za rovnakých podmienok, ako majú ostatní, a pri rešpektovaní ich dôstojnosti. Takýto cieľ však nepredstavuje oprávnený cieľ politiky zamestnanosti, trhu práce alebo odbornej prípravy v zmysle článku 6 ods. 1 prvého pododseku smernice 2000/78. Preto sa domnievam, že toto ustanovenie nie je na účely odôvodnenia rozdielneho zaobchádzania na základe veku, o ktoré ide vo veci samej, relevantné.
91.
Napokon treba preskúmať, či sa v prejednávanej veci uplatní článok 7 smernice 2000/78.
92.
Podľa odseku 1 tohto článku „zásada rovnakého zaobchádzania nebude brániť žiadnemu členskému štátu, aby s cieľom zabezpečiť úplnú rovnosť v praxi naďalej ponechal v platnosti alebo prijal osobitné opatrenia na zamedzenie alebo kompenzáciu nevýhod súvisiacich s niektorým z dôvodov podľa článku 1 [tejto smernice]“. Odsek 2 uvedeného článku stanovuje, že „pokiaľ ide o osoby so zdravotným postihnutím, zásada rovnakého zaobchádzania nebude mať vplyv na právo členských štátov ponechať v platnosti alebo prijať predpisy o ochrane zdravia a bezpečnosti pri práci alebo na opatrenia zamerané na vytvorenie alebo zachovanie predpisov alebo zariadení na ochranu alebo podporu ich integrácie do pracovného prostredia“.
93.
Rovnako ako Komisia sa domnievam, že ani individuálne opatrenie, o ktoré ide vo veci samej, ani vnútroštátna právna úprava, na ktorej je toto opatrenie založené, nepatria do pôsobnosti článku 7 smernice 2000/78, ktorého cieľom je zaručiť rovnosť v pracovnom živote, ako vyplýva z jeho znenia. To však nie je cieľom tejto právnej úpravy ani tohto opatrenia.
94.
Po prvé, pokiaľ ide o odsek 1 tohto článku, z bodu 64 rozsudku z 22. januára 2019, Cresco Investigation (
26
), vyplýva, že presným a výhradným cieľom tohto ustanovenia je povoliť opatrenia, ktoré, hoci sú podľa ich prejavu diskriminačné, smerujú účinne k odstráneniu alebo k obmedzeniu faktických nerovností, ktoré môžu v sociálnom živote existovať. Vzhľadom na skutočnosť, že cieľom tejto smernice, ako vyplýva tak z jej názvu a odôvodnení, ako aj z jej obsahu a účelu, je ustanoviť všeobecný rámec pre rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní (
27
), výraz „sociálny život“ sa má podľa môjho názoru chápať tak, že sa v súlade so samotným znením uvedeného článku 7 ods. 1 týka len „pracovného života“.
95.
Po druhé, pokiaľ ide o článok 7 ods. 2 smernice 2000/78, jeho cieľom je umožniť zachovanie alebo prijatie osobitných opatrení, ktoré majú účinným spôsobom odstrániť alebo obmedziť faktické nerovnosti týkajúce sa osôb so zdravotným postihnutím, ktoré môžu existovať v ich spoločenskom a predovšetkým profesijnom živote, a taktiež pomocou obmedzenia týchto nerovností zaviesť skutočnú a nielen formálnu rovnosť. (
28
) Hoci bod 47 rozsudku z 9. marca 2017, Milkova (
29
), možno vykladať v tom zmysle, že pôsobnosť tohto ustanovenia nie je obmedzená len na pracovný život, takýto výklad treba podľa môjho názoru odmietnuť z dôvodu súvisiaceho s cieľom tejto smernice, ktorý som uviedol v bode vyššie. Okrem toho poznamenávam, že Súdny dvor v rozsudku zo 17. júla 2008, Coleman (
30
), výslovne obmedzil rozsah pôsobnosti tohto ustanovenia na „pracovné prostredie“.
96.
Okrem toho si nemyslím, že na zodpovedanie otázky, ktorú v tejto súvislosti položil vnútroštátny súd, môže mať zohľadnenie článku 5 ods. 1 a 4 dohovoru OSN za následok rozšírenie pôsobnosti článku 7 smernice 2000/78 nad rámec opatrení týkajúcich sa rovnosti v pracovnom živote.
97.
Vzhľadom na tieto skutočnosti nepovažujem článok 7 tejto smernice za relevantný na účely odôvodnenia rozdielneho zaobchádzania na základe veku, o ktoré ide vo veci samej, ktorého cieľom je vo všeobecnosti zaručiť nezávislosť osôb so zdravotným postihnutím a ich začlenenie do spoločnosti. (
31
)
V. Návrh
98.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko), takto:
Článok 2 ods. 5 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, v spojení s článkom 26 Charty základných práv Európskej únie a článkom 19 Dohovoru Organizácie Spojených národov o právach osôb so zdravotným postihnutím
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni tomu, aby prijímanie osobného asistenta do zamestnania podliehalo na základe vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá stanovuje povinnosť zohľadniť želania osôb so zdravotným postihnutím, pokiaľ ide o organizáciu osobnej asistencie, ktorá sa im poskytuje, s cieľom zaručiť ich nezávislosť a začlenenie do spoločnosti, podmienke veku, pokiaľ je takéto opatrenie nevyhnutné na ochranu práv a slobôd iných.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. ES L 303, 2000, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 79.
(
3
)	Ďalej len „Charta“.
(
4
)	Ú. v. EÚ L 23, 2010, s. 35, ďalej len „dohovor OSN“.
(
5
)	BGBl. 1949 I, s. 1, ďalej len „GG“.
(
6
)	BGBl. 2006 I, s. 1897, ďalej len „AGG“.
(
7
)	BGBl. 1975 I, s. 3015, ďalej len „SGB I“.
(
8
)	BGBl. 2016 I, s. 3234, ďalej len „SGB IX“.
(
9
)	Poznamenávam, že pracovná ponuka, o ktorú ide vo veci samej, obsahuje aj kritérium výberu týkajúce sa pohlavia osoby, ktorá má poskytovať osobnú asistenciu. Keďže sa však vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora len na odôvodnenie rozdielneho zaobchádzania na základe veku vzhľadom na smernicu 2000/78, Súdny dvor nebude môcť vo svojom rozsudku preskúmať prípadnú diskriminačnú povahu tohto kritéria týkajúceho sa pohlavia, ktoré nepatrí do pôsobnosti tejto smernice.
(
10
)	Pozri najmä rozsudok z 12. januára 2023, TP (Audiovizuálny editor verejnoprávnej televízie) (C‑356/21, EU:C:2023:9, bod 70 a citovaná judikatúra).
(
11
)	Pozri najmä rozsudok z 12. januára 2023, TP (Audiovizuálny editor verejnoprávnej televízie) (C‑356/21, EU:C:2023:9, bod 71 a citovaná judikatúra).
(
12
)	Vnútroštátny súd v tejto súvislosti odkazuje aj na dôvodovú správu k § 78 ods. 2 SGB IX.
(
13
)	V tom istom zmysle poznamenávam, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že členské štáty môžu sociálnym partnerom prostredníctvom pravidiel bezpečnostnej previerky povoliť, aby prijali opatrenia v zmysle článku 2 ods. 5 smernice 2000/78, a to v oblastiach uvedených v tomto ustanovení, ktoré vyplývajú z kolektívnych zmlúv. Tieto pravidlá bezpečnostnej previerky musia byť dostatočne presné, aby zabezpečili, že tieto opatrenia dodržiavajú požiadavky stanovené v tomto článku 2 ods. 5: pozri rozsudok z 13. septembra 2011, Prigge a i. (C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 61).
(
14
)	Pozri najmä rozsudok z 10. februára 2022, HR Rail (C‑485/20, EU:C:2022:85, bod 38 a citovaná judikatúra).
(
15
)	Pozri článok 19 písm. a) dohovoru OSN.
(
16
)	Pozri článok 19 písm. b) dohovoru OSN. Pokiaľ ide o tieto aspekty, pozri „Všeobecný komentár č. 5 (2017) k nezávislému spôsobu života a začleneniu do spoločnosti“ Výboru OSN pre práva osôb so zdravotným postihnutím.
(
17
)	Pozri, pokiaľ ide o podobný postup, rozsudky z 12. januára 2010, Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3, bod 45), a z 15. novembra 2016, Salaberria Sorondo (C‑258/15, EU:C:2016:873, bod 49).
(
18
)	Pozri najmä rozsudok zo 17. novembra 2022, Ministero dell’Interno (Veková hranica pre prijímanie komisárov polície) (C‑304/21, EU:C:2022:897, bod 45 a citovaná judikatúra).
(
19
)	Pozri najmä rozsudok z 21. októbra 2021, Komisija za zaštita ot diskriminacija (C‑824/19, EU:C:2021:862, bod 45 a citovaná judikatúra).
(
20
)	Pozri najmä rozsudok zo 17. novembra 2022, Ministero dell’Interno (Veková hranica pre prijímanie komisárov polície) (C‑304/21, EU:C:2022:897, bod 46 a citovaná judikatúra).
(
21
)	Pozri rozsudok z 12. januára 2010, Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3).
(
22
)	Pozri rozsudok z 15. novembra 2016, Salaberria Sorondo (C‑258/15, EU:C:2016:873).
(
23
)	Pozri rozsudok zo 7. novembra 2019, Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929).
(
24
)	Pozri rozsudok zo 14. marca 2017, Bougnaoui a ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, bod 40).
(
25
)	Pozri rozsudok z 5. marca 2009, Age Concern England (C‑388/07, EU:C:2009:128, bod 46).
(
26
)	(C‑193/17, EU:C:2019:43).
(
27
)	Pozri najmä rozsudok z 2. júna 2022, HK/Danmark a HK/Privat (C‑587/20, EU:C:2022:419, bod 31).
(
28
)	Pozri rozsudok z 9. marca 2017, Milkova (C‑406/15, EU:C:2017:198, bod 47).
(
29
)	(C‑406/15, EU:C:2017:198).
(
30
)	(C‑303/06, EU:C:2008:415, bod 42).
(
31
)	Pre úplnosť tiež spresňujem, aj keď to vnútroštátny súd vo svojej prejudiciálnej otázke neuvádza, že nemožno uplatniť ani článok 5 smernice 2000/78, ktorý sa venuje primeraným úpravám pre osoby so zdravotným postihnutím, v rozsahu, v akom sa tento článok týka opatrení, ktoré má zamestnávateľ prijať, aby umožnil osobe so zdravotným postihnutím prístup k zamestnaniu, jeho výkon alebo postup v zamestnaní alebo absolvovanie odbornej prípravy, čo nezodpovedá situácii, o ktorú ide vo veci samej.