Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
PRIIT
PIKAMÄE
prednesené
21. novembra
2019
(1)
Vec C‑836/18
Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real
proti
RH
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Tribunal
Superior
de
Justicia
de
Castilla‑La
Mancha
(Vyšší
súd
Kastília‑La
Mancha,
Španielsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Občianstvo Európskej únie – Článok 20 ZFEÚ – Právo na pobyt v členskom štáte štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je manželom/manželkou občana Únie, ktorý nikdy nevyužil svoju slobodu pohybu – Vnútroštátna právna úprava, ktorá podmieňuje udelenie povolenia na pobyt tým, že občan Únie má dostatočné finančné zdroje na zabezpečenie potrieb manžela/manželky – Zamietnutie založené na neexistencii dostatočných zdrojov – Pravidlá posudzovania vzťahu závislosti medzi štátnym príslušníkom tretej krajiny a občanom Únie“
I.      Úvod
1.        Prejednávaná
vec
sa
týka
podmienok
pri
vykonávaní
odvodeného
práva
na
pobyt,
ktoré
musí
byť v členskom
štáte
priznané
na
základe
článku
20
ZFEÚ
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
je
rodinným
príslušníkom
občana
Európskej
únie,
ktorý
nikdy
nevyužil
svoju
slobodu
pohybu.
2.        Prejednávaná
vec
poskytuje
Súdnemu
dvoru
príležitosť
pripomenúť
zásady,
ktoré
na
tento
účel
stanovil v rozsudkoch z 10. mája
2017,
Chavez‑Vilchez a i.(2) a z 8. mája
2018,
K.A. a i. (Zlúčenie
rodiny v Belgicku)(3) v situácii,
keď
bola
žiadosť o povolenie
na
pobyt
podaná
štátnou
príslušníčkou
tretej
krajiny,
ktorá
je
manželkou
občana
Únie, a nato
bola
zamietnutá
bez
akéhokoľvek
posúdenia
existencie
vzťahu
závislosti
medzi
týmito
dvomi
osobami.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
3.        Článok
1
smernice
2004/38/ES(4) stanovuje:
„Táto
smernica
stanovuje:
a)      podmienky,
ktoré
upravujú
uplatňovanie
práva
voľného
pohybu a pobytu v rámci
územia
členských
štátov
občanmi
Únie a ich
rodinných
príslušníkov;
b)      právo
trvalého
pobytu
na
území
členských
štátov
pre
občanov
Únie a ich
rodinných
príslušníkov;
…“
4.        Článok
3
tejto
smernice,
nazvaný
„Oprávnené
osoby“, v odseku
1
stanovuje:
„Táto
smernica
sa
uplatňuje
na
všetkých
občanov
Únie,
ktorí
sa
pohybujú
alebo
zdržiavajú v členskom
štáte
inom,
ako
je
členský
štát,
ktorého
štátnymi
príslušníkmi
sú, a na
ich
rodinných
príslušníkov,
ako
sú
definovaní v bode
2
článku
2,
ktorí
ich
sprevádzajú,
alebo
sa k nim
pripájajú.“
5.        Článok
7 ods. 1 a 2
tejto
smernice
stanovujú:
„1.      Všetci
občania
Únie
majú
právo
pobytu
na
území
iného
členského
štátu
počas
obdobia
dlhšieho
ako
tri
mesiace,
ak:
…
b)      majú
dostatočné
zdroje
pre
samých
seba a svojich
rodinných
príslušníkov,
aby
sa
nestali
záťažou
pre
systém
sociálnej
pomoci
hostiteľského
členského
štátu
počas
obdobia
ich
pobytu, a ak
majú
komplexné
krytie
nemocenského
poistenia v hostiteľskom
členskom
štáte;
alebo
…
d)      sú
rodinnými
príslušníkmi,
ktorí
sprevádzajú
alebo
sa
pripájajú k občanovi
Únie,
ktorý
spĺňa
podmienky
uvedené v bodoch
a),
b)
alebo
c).
2.      Právo
pobytu
stanovené v odseku
1
sa
rozširuje
na
rodinných
príslušníkov,
ktorí
nie
sú
štátnymi
príslušníkmi
členského
štátu,
sprevádzajú
alebo
sa
pripájajú k občanovi
Únie v hostiteľskom
členskom
štáte,
ak
takýto
občan
Únie
spĺňa
podmienky
uvedené v odseku
1a),
b)
alebo
c).“
B.      Španielske právo
6.        Podľa
článku
68
Código
Civil
(Občiansky
zákonník):
„Manželia
sú
povinní
žiť
spolu,
musia
si
byť
verní a vzájomne
si
pomáhať.
Okrem
toho
musia
mať
rozdelené
domáce
povinnosti a úlohy a musia
sa
starať o svojich
priamych
predkov a potomkov a ostatné
osoby,
ktoré
sú
od
nich
závislé.“
7.        Článok
1
Real
Decreto
240/2007,
sobre
entrada,
libre
circulación y residencia
en
España
de
ciudadanos
de
los
Estados
miembros
de
la
Unión
Europea y de
otros
Estados
parte
en
el
Acuerdo
sobre
el
Espacio
Económico
Europeo
(kráľovský
dekrét č. 240/2007 o vstupe,
voľnom
pohybe a pobyte
štátnych
príslušníkov
členských
štátov
Európskej
únie a iných
štátov,
ktoré
sú
zmluvnými
stranami
Dohody o Európskom
hospodárskom
priestore, v Španielsku)(5) zo
16. februára
2007 v znení
uplatniteľnom
na
spor
vo
veci
samej
stanovuje:
„1.      Tento
kráľovský
dekrét
upravuje
podmienky
uplatňovania
práva
na
vstup a výstup,
voľný
pohyb,
pobyt,
trvalý
pobyt a prácu v Španielsku
pre
štátnych
príslušníkov
ostatných
členských
štátov
Európskej
únie a ostatných
štátov,
ktoré
sú
zmluvnými
stranami
Dohody o Európskom
hospodárskom
priestore,
ako
aj
obmedzenia
vyššie
uvedených
práv z dôvodov
verejného
poriadku,
verejnej
bezpečnosti
alebo
verejného
zdravia.
2.      Obsahom
tohto
kráľovského
dekrétu
nie
sú
dotknuté
ustanovenia
osobitných
zákonov a medzinárodných
zmlúv,
ktorých
je
Španielsko
zmluvnou
stranou.“
8.        Článok
2
tohto
kráľovského
dekrétu
stanovuje:
„Tento
kráľovský
dekrét
sa
za v ňom
stanovených
podmienok
vzťahuje
aj
na
ďalej
uvedených
rodinných
príslušníkov
štátneho
príslušníka
iného
členského
štátu
Európskej
únie
alebo
iného
štátu,
ktorý
je
zmluvnou
stranou
Dohody o Európskom
hospodárskom
priestore,
bez
ohľadu
na
ich
štátnu
príslušnosť,
ktorí
ho
sprevádzajú
alebo
sa k nemu
pripájajú:
a)      manžel/manželka,
ak
nedošlo k dohode
alebo
vyhláseniu
neplatnosti
manželstva,
rozvodu
alebo
právnej
rozluky.
…“
9.        Podľa
článku
7
uvedeného
kráľovského
dekrétu:
„1.      Všetci
občania
Únie
alebo
štátni
príslušníci
iného
štátu,
ktorý
je
zmluvnou
stranou
Dohody o Európskom
hospodárskom
priestore,
majú
právo
pobytu
na
území
španielskeho
štátu
počas
obdobia
dlhšieho
ako
tri
mesiace,
ak:
…
b)      majú
dostatočné
zdroje
pre
samých
seba a svojich
rodinných
príslušníkov,
aby
sa
nestali
záťažou
pre
systém
sociálnej
pomoci
Španielska
počas
obdobia
ich
pobytu, a ak
majú
komplexné
krytie
zdravotného
poistenia v Španielsku;
alebo
…
d)      sú
rodinnými
príslušníkmi,
ktorí
sprevádzajú
alebo
sa
pripájajú k občanovi
Únie
alebo
iného
štátu,
ktorý
je
zmluvnou
stranou
Dohody o Európskom
hospodárskom
priestore,
ktorý
spĺňa
podmienky
uvedené v bodoch
a),
b)
alebo
c).
2.      Právo
pobytu
stanovené v odseku
1
sa
rozširuje
na
rodinných
príslušníkov,
ktorí
nie
sú
štátnymi
príslušníkmi
členského
štátu,
ak
sprevádzajú
alebo
sa
pripájajú v Španielsku k občanovi
Únie
alebo
iného
štátu,
ktorý
je
zmluvnou
stranou
Dohody o Európskom
hospodárskom
priestore,
pod
podmienkou,
že
takýto
občan
Únie
alebo
iného
štátu,
ktorý
je
zmluvnou
stranou
Dohody o Európskom
hospodárskom
priestore,
spĺňa
podmienky
uvedené v odseku
1
bodoch
a),
b)
alebo
c).
…
7.      Pokiaľ
ide o dostatočné
prostriedky
na
živobytie,
nesmie
sa
stanoviť
pevná
suma,
ale
musí
sa
zohľadniť
osobná
situácia
štátnych
príslušníkov
členského
štátu
Európskej
únie
alebo
iného
štátu,
ktorý
je
zmluvnou
stranou
Dohody o Európskom
hospodárskom
priestore. V každom
prípade
táto
suma
nesmie
byť
vyššia
ako
úroveň
finančných
zdrojov,
pod
ktorou
sú
španielskym
štátnym
príslušníkom
vyplácané
dávky
sociálnej
pomoci,
alebo
ako
minimálny
dôchodok
sociálneho
zabezpečenia.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
10.      Pán
RH,
ktorý
je
marockým
štátnym
príslušníkom,
sa
13. novembra
2015
oženil v Ciudad
Real
(Španielsko)
so
španielskou
štátnou
príslušníčkou.
Keďže
jeho
manželka
má
španielsku
štátnu
príslušnosť,
je
občiankou
Únie.
Nikdy
však
nevyužila
svoju
slobodu
pohybu v rámci
Únie. Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
vnútroštátny
správny
orgán
nespochybnil
platnosť a zákonnosť
tohto
manželstva a že
pán
RH
nepodlieha
žiadnemu
zákazu
vstupu
na
vnútroštátne
územie.
11.      Manželia
žijú
spolu v Ciudad
Real
spolu s otcom
španielskej
štátnej
príslušníčky.
12.      Pán
RH
23. novembra
2015
podal
na
príslušný
vnútroštátny
orgán
žiadosť o povolenie
na
pobyt
ako
rodinný
príslušník
občana
Únie.
13.      Vnútroštátny
orgán
20. januára
2016
žiadosť
zamietol
na
základe
článku
7 ods. 1
bodu
b)
kráľovského
dekrétu č. 240/2007,
pričom
konštatoval,
že
manželka
pána
RH
nepreukázala,
že
osobne
má
dostatočné
finančné
zdroje,
aby
uživila
svojho
manžela v súlade s požiadavkami
tohto
ustanovenia.
14.      Dňa
10. marca 2016
Subdelegación
del
Gobierno
en
Ciudad
Real
(zastúpenie
vlády v Ciudad
Real,
Španielsko)
toto
rozhodnutie o zamietnutí
potvrdilo.
15.      Pán
RH
následne
podal
žalobu
na
Juzgado
de
Contencioso‑Administrativo
no
2
de
Ciudad
Real
(Správny
súd č. 2
Ciudad
Real,
Španielsko), v ktorom
tvrdil,
že
článok
7
kráľovského
dekrétu č. 240/2007
nie
je
uplatniteľný v situácii,
akou
je
dotknutá
situácia,
keď
španielska
štátna
príslušníčka
nikdy
nevyužila
svoju
slobodu
pohybu.
Uvedený
súd
vyhovel
žalobe,
pričom
súhlasil s úvahami,
ktoré
uviedol
pán
RH.
16.      Orgán
štátnej
správy
sa
proti
tomuto
rozsudku
odvolal
na
Tribunal
Superior
de
Justicia
de
Castilla‑La
Mancha
(Vyšší
súd
Kastília‑La
Mancha,
Španielsko),
ktorý
sa
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
dve
prejudiciálne
otázky:
„1.      Môže
požiadavka,
aby
španielsky
občan,
ktorý
nevyužil
svoje
právo
na
voľný
pohyb,
spĺňal
podmienky
uvedené v článku
7 ods. 1
kráľovského
dekrétu č. 240/2007
nevyhnutné
na
priznanie
práva
na
pobyt
jeho
manžela/manželky,
ktorý/(-á) je
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny
podľa
článku
7 ods. 2
[tohto]
kráľovského
dekrétu, v prípade
nesplnenia
týchto
podmienok
predstavovať
porušenie
článku
20
[ZFEÚ],
ak
by v dôsledku
odopretia
tohto
práva
bol
španielsky
štátny
príslušník
nútený
úplne
opustiť
územie
Únie,
keď
uvedené
vyplýva
zo
skutočnosti,
že
článok
68
španielskeho
Código
Civil
(Občiansky
zákonník)
stanovuje
povinnosť
manželov
žiť
spolu?
2.      V každom
prípade,
odhliadnuc
od
uvedeného a odpovede
na
predchádzajúcu
otázku,
porušuje
článok
20
[ZFEÚ]
taká
španielska
prax,
ktorá
spočíva v automatickom
uplatňovaní
právnej
úpravy
uvedenej v článku
7
kráľovského
dekrétu č. 240/2007, v zmysle
ktorej
sa
neudelí
povolenie
na
pobyt
rodinnému
príslušníkovi
občana
Únie,
ktorý
nikdy
nevyužil
svoje
právo
na
voľný
pohyb, a to z jediného
dôvodu,
že
nesplnil
požiadavky
uvedené v tomto
ustanovení,
bez
toho,
aby
sa
konkrétne a individuálne
preskúmalo,
či
existuje
medzi
týmto
občanom
Únie a štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny
vzťah
závislosti
takej
povahy,
ktorý
by z akéhokoľvek
dôvodu a pri
zohľadnení
existujúcich
okolností
naznačoval,
že v prípade
odopretia
práva
na
pobyt
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny
nemôže
byť
občan
Únie
oddelený
od
rodinného
príslušníka,
od
ktorého
je
závislý, a musel
by
opustiť
územie
Únie,
keď
sa
uvedené
otázky
posudzujú s ohľadom na judikatúru
[Súdneho
dvora],
okrem
iného
na
rozsudok
[K.A. a i. (Zlúčenie
rodiny v Belgicku)]?“
17.      Pán
RH,
španielska,
dánska,
nemecká a holandská
vláda a Európska
komisia
predložili
písomné
pripomienky.
IV.    Analýza
18.      Predtým,
ako
začnem
skúmať
otázky,
ktoré
Súdnemu
dvoru
položil
vnútroštátny
súd,
chcel
by
som
uviesť
úvodnú
pripomienku
týkajúcu
sa
rozsahu
týchto
otázok,
ako
aj
právomoci
Súdneho
dvora.
A.      Úvodná pripomienka týkajúca sa rozsahu prejudiciálnych otázok a právomoci Súdneho dvora
19.      Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
Tribunal
Superior
de
Justicia
de
Castilla‑La
Mancha
(Vyšší
súd
Kastília‑La
Mancha)
má
vážne
pochybnosti o kritériách,
ktoré
príslušný
vnútroštátny
orgán
použil
podľa
článku
7 ods. 1
bodu
b)
kráľovského
dekrétu č. 240/2007
pri
posudzovaní
dostatočnosti
zdrojov
občianky
Únie.
Vnútroštátny
súd
totiž
zdôrazňuje,
že
príslušný
vnútroštátny
orgán
obmedzil
svoje
posúdenie
na
ekonomickú
situáciu
španielskej
štátnej
príslušníčky,
pričom
usúdil,
že
požiadavka
mať
dostatočné
zdroje
sa
vzťahuje
výlučne
na
ňu.
Vnútroštátny
orgán
teda
nezohľadnil
zdroje,
ktoré
jej
dal
otec,
hoci
poskytnutie a prijatie
finančných
zdrojov
bolo
údajne
preukázané.
20.      Hoci
vnútroštátny
súd
priamo
nekladie
Súdnemu
dvoru
otázku
týkajúcu
sa
tejto
problematiky,
Komisia
napriek
tomu
považuje
za
vhodné
pripomenúť
judikatúru
Súdneho
dvora
týkajúcu
sa
výkladu
požiadavky
dostatočných
zdrojov
uvedenej v článku
7 ods. 1
bode
b)
smernice
2004/38.
Táto
pripomienka
nie
je
celkom
nepotrebná.
Nie
som
však
presvedčený o tom,
že
Súdny
dvor
má
právomoc
vykladať
uvedené
ustanovenie v situácii,
akou
je
situácia
vo
veci
samej, a to z dôvodov,
ktoré
teraz
vysvetlím.
21.      Podľa
článku
7 ods. 1
bodu
b)
kráľovského
dekrétu č. 240/2007
môže
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
ktorý
je
rodinným
príslušníkom
občana
Únie,
získať
povolenie
na
pobyt v Španielsku
len
pod
podmienkou,
že
tento
občan
má
predovšetkým
dostatočné
zdroje
pre
seba a svojich
rodinných
príslušníkov,
aby
sa
nestali
bremenom
pre
španielsky
systém
sociálnej
pomoci.
22.      Účelom
tohto
ustanovenia
je
prebrať
do
vnútroštátneho
právneho
poriadku
požiadavky
uvedené v článku
7 ods. 1
bode
b)
smernice
2004/38.
23.      Ako
však
Súdny
dvor
nedávno
pripomenul,
účelom
smernice
2004/38
je
iba
upraviť
podmienky
vstupu a pobytu
občanov
Únie v iných
členských
štátoch,
než
je
členský
štát,
ktorého
sú
štátnymi
príslušníkmi.(6) Táto
smernica
sa
teda
nevzťahuje
na
takú
situáciu,
akou
je
predmetná
situácia,
keď
občan
Únie
nevyužil
svoju
slobodu
pohybu a zdržiava
sa v členskom
štáte,
ktorého
je
štátnym
príslušníkom.(7)
24.      Táto
problematika
sa v rámci
prejednávanej
veci
neposudzuje.
Všetci
účastníci
konania,
ktorí
predložili
svoje
pripomienky,
sa
domnievajú,
že
právo
pána
RH
na
vstup a pobyt
nepodlieha
ustanoveniam
sekundárneho
práva
Únie, a najmä
nie
ustanoveniam
smernice
2004/38.
25.      Žiadosť o povolenie
na
pobyt,
ktorú
podal
pán
RH
na
účel
zlúčenia
rodiny,
však
bola
zamietnutá
práve
na
základe
článku
7 ods. 1
bodu
b)
kráľovského
dekrétu č. 240/2007,
lebo
príslušný
vnútroštátny
orgán
rozhodol,
že
manželka
pána
RH
nepreukázala,
že
osobne
má
dostatočné
finančné
zdroje
na
to,
aby
uživila
svojho
manžela.
26.      Z informácií
poskytnutých
vnútroštátnym
súdom
totiž
vyplýva,
že
so
zreteľom
na
judikatúru
Tribunal
Supremo
(Najvyšší
súd,
Španielsko)
sa
toto
ustanovenie
musí
uplatniť
aj
na
každú
žiadosť o zlúčenie
rodiny,
ktorú
podal
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
ktorý
je
rodinným
príslušníkom
španielskeho
štátneho
príslušníka,
ktorý
nikdy
nevyužil
svoju
slobodu
pohybu.
27.      Podľa
týchto
istých
informácií
majú
teda
príslušné
vnútroštátne
orgány
povinnosť
rovnako
uplatňovať
požiadavky
uvedené v článku
7 ods. 1
bodu
b)
kráľovského
dekrétu č. 240/2007 v prípade,
že
sa
žiadosť o zlúčenie
rodiny
podaná
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny
týka
situácie
občana
Únie,
ktorý z dôvodu,
že
využil
svoju
slobodu
pohybu,
spadá
do
pôsobnosti
smernice
2004/38,
ako
aj
keď
sa
týka
situácie
španielskeho
štátneho
príslušníka,
ktorý z dôvodu,
že
svoju
slobodu
pohybu
nikdy
nevyužil,
je
zasa
vylúčený z pôsobnosti
tejto
smernice.
28.      Môže
sa
teda
javiť
ako
vhodné a potrebné
pripomenúť
zásady,
ktoré
Súdny
dvor
stanovil
na
účely
posúdenia
požiadavky
zdrojov
stanovenej v článku
7 ods. 1
bode
b)
smernice
2004/38.
29.      Nemyslím
si
však,
že
je
tento
prístup
zlučiteľný s judikatúrou
Súdneho
dvora. Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
totiž
nevyplýva,
že
španielske
právo
obsahuje
„priamy a bezpodmienečný
odkaz“
na
článok
7 ods. 1
bod
b)
smernice
2004/38, a že
teda
ustanovuje
záväznosť
výkladu
tejto
smernice,
ktorý
podal
Súdny
dvor
na
účely
rozhodnutia
vo
veci
samej
vnútroštátnym
súdom.
30.      Pripomínam,
že v súlade s ustálenou
judikatúrou
Súdneho
dvora
výklad
ustanovení
aktu
Únie v situáciách,
ktoré
nepatria
do
pôsobnosti
práva
Únie,
je
teda
odôvodnený,
„ak
tieto
ustanovenia
sú
na
základe
vnútroštátneho
práva
priamo a bezpodmienečne
uplatniteľné
na
takéto
situácie“,
aby
sa
zabezpečilo
rovnaké
posudzovanie
vnútroštátnych
situácií a situácií
upravených v práve
Únie.(8)
31.      Domnievam
sa
však,
že v prejednávanej
veci
informácie
poskytnuté
vnútroštátnym
súdom
nie
sú
dostatočné
na
preukázanie
toho,
že
citované
ustanovenia
práva
Únie
sa
na
základe
španielskeho
práva
uplatňujú
priamo a bezpodmienečne s cieľom
zabezpečiť,
aby
všetky
vnútorné
situácie a situácie
upravené
právom
Únie
podliehali
rovnakému
pravidlu.
32.      Musím
totiž
poznamenať,
že
ani
vnútroštátny
súd
ani
španielska
vláda v rámci
svojich
pripomienok
neoznámili
Súdnemu
dvoru
osobitné
ustanovenia
španielskeho
práva,
ktoré
by
priamo a bezpodmienečne
uplatňovali
ustanovenia
smernice
2004/38
na
takú
situáciu,
akou
je
dotknutá
situácia,
ktorá
je
vylúčená z pôsobnosti
tejto
smernice
normotvorcom
Únie,
lebo
sa
týka
rodinného
príslušníka
španielskeho
štátneho
príslušníka,
ktorý
nikdy
nevyužil
svoju
slobodu
pohybu.
33.      Je
pravda,
že
vnútroštátny
súd
sa
odvoláva
na
výklad,
ktorý
podal
Tribunal
Supremo
(Najvyšší
súd) a ktorý
predstavuje
„španielsku
vnútroštátnu
prax, o ktorej
základ
je
potrebné
sa
opierať“ a ktorý
bol
ostatne
prijatý v Orden
PRE/1490/2012,
por
la
que
se
dictan
normas
para
la
aplicación
del
artículo
7
del
Real
Decreto
240/2007,
de
16
de
febrero,
sobre
entrada,
libre
circulación y residencia
en
España
de
ciudadanos
de
los
Estados
miembros
de
la
Unión
Europea y de
otros
Estados
parte
en
el
Acuerdo
sobre
el
Espacio
Económico
Europeo
(ministerská
vyhláška
PRE/1490/2012,
ktorou
sa
stanovujú
pravidlá
vykonávania
článku
7
kráľovského
dekrétu č. 240/2007
zo
16. februára
2007 o vstupe,
voľnom
pohybe a pobyte
štátnych
príslušníkov
členských
štátov
Európskej
únie a iných
štátov,
ktoré
sú
zmluvnými
stranami
Dohody o Európskom
hospodárskom
priestore, v Španielsku)(9) z 9. júla
2012.
Španielska
vláda
sa
tiež
odvoláva
na
relevantnú
judikatúru
Tribunal
Supremo
(Najvyšší
súd),
ktorý
podľa
nej
považoval
za
oprávnené
využiť
smernicu
2004/38
prostredníctvom
jej
analogického
prebratia v rozsahu, v akom
predstavuje
európsky
normatívny
nástroj,
ktorý
sa
svojím
účelom a obsahom
najviac
približoval
situácii,
ktorá
mu
bola
predložená.
34.      Podľa
môjho
názoru
je
pritom
zrejmé,
že
pravidlo
stanovené
Tribunal
Supremo
(Najvyšší
súd),
aj
keď
je
to
najvyšší
súd,
ktorého
cieľom
je
analogicky
uplatňovať
ustanovenia
práva
Únie,
nie
je
to
isté
čo
legislatívny
akt, v ktorom
vnútroštátny
zákonodarca
presne
uvádza,
že
odkazuje
na
obsah
uvedených
ustanovení,
tak
ako
to
požaduje
judikatúra
Súdneho
dvora.
35.      Za
týchto
okolností a s výhradou
preskúmania,
ktoré
má
vykonať
vnútroštátny
súd,
sa
domnievam,
že
Súdny
dvor
nemá
a priori
právomoc
vykladať
článok
7 ods. 1
bod
b)
smernice
2004/38 v situácii,
akou
je
predmetná
situácia,
ktorá
je
vylúčená z pôsobnosti
tejto
smernice.
36.      Teda
len
subsidiárne a pre
prípad,
že
by
vnútroštátny
súd
na
základe
vykonaného
preskúmania
konštatoval,
že
vnútroštátne
právo
naozaj
priamo a bezpodmienečne
odkazuje
na
článok
7 ods. 1
bod
b)
smernice
2004/38 v súvislosti s posudzovaním
žiadosti o zlúčenie
rodiny,
akou
je
dotknutá
žiadosť,
pripomeniem
zásady,
ktoré
stanovil
Súdny
dvor
pre
výklad
uvedeného
ustanovenia.
B.      Subsidiárne, zásady na posúdenie splnenia požiadavky existencie dostatočných zdrojov v zmysle článku 7 ods. 1 bod b) smernice 2004/38
37.      Pripomínam,
že
článok
7 ods. 1
bod
b)
smernice
2004/38
umožňuje
hostiteľskému
členskému
štátu,
ktorému
predložil
žiadosť o zlúčenie
rodiny
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
ktorý
je
rodinným
príslušníkom
občana
Únie,
požadovať
dôkaz,
že
tento
občan
má
dostatočné
zdroje
pre
seba a svojich
rodinných
príslušníkov,
aby
sa
nestali
záťažou
pre
systém
sociálnej
pomoci
tohto
štátu
počas
obdobia
ich
pobytu.
38.      Vo
veci
samej
má
vnútroštátny
súd
pochybnosti o zákonnosti
odmietnutia
udeliť
pánovi
RH
povolenie
na
pobyt
vzhľadom
na
to,
že
príslušný
vnútroštátny
orgán
na
účely
uplatnenia
článku
7 ods. 1
bodu
b)
kráľovského
dekrétu č. 240/2007
zohľadnil
len
osobné
zdroje
občianky
Únie a finančné
zdroje
od
jej
otca
nezohľadnil.(10)
39.      Pochybnosti,
ktoré
vyslovil
vnútroštátny
súd,
možno
vzhľadom
na
rozsiahlu
judikatúru
Súdneho
dvora
ľahko
rozptýliť.(11)
40.      Po
prvé
sa
Súdny
dvor
domnieva,
keďže
povolenie
zlúčenia
rodiny
je
všeobecným
pravidlom,
že
ustanovenia
umožňujúce
jeho
obmedzenie
sa
majú
vykladať
striktne.
Hoci
hostiteľský
členský
štát
disponuje
mierou
voľnej
úvahy,
nemôže
ním
byť
uplatňovaná
takým
spôsobom,
ktorý
porušuje
cieľ
smernice
2004/38,
ktorým
je
podporovať
zlúčenie
rodiny, a zbavuje
ju
potrebného
účinku.(12)
41.      Pokiaľ
ide
ďalej o podmienku
dostatočnosti
zdrojov,
Súdny
dvor
vo
svojom
rozsudku z 2. októbra
2019,
Bajratari(13),
pripomenul,
že
„právo
Únie
neuvádza
žiadnu
požiadavku,
pokiaľ
ide o zdroj
týchto
finančných
prostriedkov“(14).
Preto
sa
domnieva,
že
požiadavka
existencie
dostatočných
zdrojov
je
splnená
nielen
vtedy,
keď
finančné
zdroje
zabezpečuje
rodinný
príslušník
občana
Únie,
ale
aj
vtedy,
keď
pochádzajú z iného
zdroja, a to
aj
od
osoby,
ktorá
nie
je
spojená s oprávnenou
osobou
právnym
vzťahom,
ktorý
ju
zaväzuje
zabezpečovať
jej
potreby.(15)
42.      Súdny
dvor
sa
napokon
domnieva,
ako
nedávno
opätovne
pripomenul v rozsudku z 3. októbra
2019,
X
(Osoby s dlhodobým
pobytom – Stabilné,
pravidelné a dostatočné
zdroje)(16),
že
„výklad
podmienky
vzťahujúcej
sa
na
povahu
dostatočnosti
zdrojov,
ktorá
je
stanovená v článku
7 ods. 1
bode
b)
smernice
2004/38, v tom
zmysle,
že
tieto
zdroje
musí
mať
samotná
dotknutá
osoba a nemôže
sa v tejto
veci spoliehať
na
zdroje
rodinného
príslušníka,
ktorý
ju
sprevádza,
by
pridal k tejto
podmienke
stanovenej v smernici
2004/38
požiadavku
vzťahujúcu
sa
na
pôvod
zdrojov,
čo
by
predstavovalo
neprimeraný
zásah
do
výkonu
základného
práva
na
voľný
pohyb a pobyt
zaručeného
článkom
21
ZFEÚ,
pretože
táto
požiadavka
nie
je
nevyhnutná
na
dosiahnutie
cieľa
sledovaného
článkom
7 ods. 1
bodom
b)
smernice
2004/38,
ktorým
je
ochrana
verejných
financií
členských
štátov“(17).
Toto
odôvodnenie
je
analogicky
uplatniteľné v kontexte
článku
20
ZFEÚ.
43.      Po
týchto
objasneniach,
ktoré
sú
tu
uvedené
subsidiárne,
je
potrebné
preskúmať
prejudiciálne
otázky.
C.      Preskúmanie prejudiciálnych otázok
44.      Obe
prejudiciálne
otázky,
ktoré
vnútroštátny
súd
položil
Súdnemu
dvoru,
sa
týkajú
podmienok
pri
posudzovaní
existencie
odvodeného
práva
na
pobyt v situácii,
akou
je
predmetná
situácia,
na
základe
ustanovení
článku
20
ZFEÚ,
ktorých
by
sa
mohol
dovolávať
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
ktorý
je
rodinným
príslušníkom
občana
Únie,
ktorý
nikdy
nevyužil
svoju
slobodu
pohybu.
45.      Navrhujem,
aby
Súdny
dvor
najprv
preskúmal
druhú
otázku.
Pri
tradičnom
skúmaní
žiadosti o povolenie
na
pobyt
podanej
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny,
ktorý
je
rodinným
príslušníkom
občana
Únie,
sa
totiž
táto
otázka
dotýka
určitého
aspektu
konania,
ktorý
predchádza
skúmaniu
hmotnoprávnych
podmienok
požadovaných
podľa
článku
20
ZFEÚ
(existencia
vzťahu
závislosti),
ktorý
vnútroštátny
súd
bližšie
skúma
vo
svojej
prvej
otázke.
1.      O druhej prejudiciálnej otázke
46.      Druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta
Súdneho
dvora,
či
článok
20
ZFEÚ
bráni
vnútroštátnej
praxi,
podľa
ktorej
sa
právo
na
pobyt
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
rodinného
príslušníka
občana
Únie,
automaticky
zamietne
iba z dôvodu,
že
tento
občan
nespĺňa
podmienku
mať
dostatočné
zdroje,
stanovenú
vo
vnútroštátnej
právnej
úprave.
47.      Odpoveď
na
túto
otázku
je
podľa
môjho
názoru
možné
jasne
vyvodiť z rozsudku
K.A. a i. (Zlúčenie
rodiny v Belgicku),
ktorý
vnútroštátny
súd
vo
svojej
otázke
výslovne
uviedol.
48.      V prejednávanej
veci
je
zrejmé,
že
situácia
RH a jeho
manželky
je
upravená
právnou
úpravou
patriacou
a priori
do
právomoci
Španielskeho
kráľovstva,
teda
právnou
úpravou
týkajúcou
sa
práva
na
vstup a pobyt
štátnych
príslušníkov
tretích
štátov
nepatriacich
do
pôsobnosti
ustanovení
odvodeného
práva
Únie.
49.      Ako
štátna
príslušníčka
členského
štátu
má
však
manželka
RH
postavenie
občana
Únie
podľa
článku
20 ods. 1
ZFEÚ, a môže
sa
teda
aj
voči
členskému
štátu,
ktorého
je
štátnou
príslušníčkou,
domáhať
práv,
ktoré
patria k tomuto
postaveniu,
medzi
ktoré
patrí
základné a individuálne
právo
na
voľný
pohyb a pobyt
na
území
členských
štátov.(18)
50.      Na
základe
tohto
ustanovenia
je
Súdny
dvor
proti
akémukoľvek
vnútroštátnemu
opatreniu
vrátane
rozhodnutí o odopretí
práva
na
pobyt
rodinným
príslušníkom
občana
Únie,
ktorých
účinkom
je
porušenie
slobody
pohybu a pobytu
tohto
občana
Únie(19) a,
slovami
Súdneho
dvora,
zbavenie
občana
Únie
„účinného
požívania
podstaty
práv,
ktoré
[mu]
vyplývajú z [jeho]
postavenia“(20).
51.      Podľa
odôvodnenia
Súdneho
dvora
„existujú
veľmi
osobitné
situácie, v ktorých
napriek
skutočnosti,
že
sekundárne
právo
týkajúce
sa
práva
na
pobyt
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín
nie
je
uplatniteľné a dotknutý
občan
Únie
nevyužil
svoju
slobodu
pohybu,
musí
byť
právo
na
pobyt
priznané
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
rodinnému
príslušníkovi
uvedeného
občana,
aby
nedošlo k narušeniu
potrebného
účinku
občianstva
Únie,
pokiaľ
by v dôsledku
odopretia
takého
práva
bol
občan
Únie
nútený
opustiť
územie
Únie
ako
celok,
čo
by
ho
zbavilo
možnosti
účinne
požívať
podstatu
práv,
ktoré
mu z tohto
postavenia
vyplývajú“(21).
52.      Práve
táto
vnútorná
súvislosť
so
slobodou
pohybu a pobytu,
ktorú
má
občan
Únie,
odôvodňuje,
že
žiadosť o povolenie
na
pobyt
podaná
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny,
jeho
rodinným
príslušníkom,
sa
automaticky
nezamietne
iba
na
základe
vnútroštátnych
ustanovení,
ako
sú
príslušné
ustanovenia,
ktoré
stanovujú
podmienku
dostatočnosti
finančných
zdrojov.
Zamietnutie
uvedenej
žiadosti
môže
prípadne
vyplynúť
iba z konkrétneho
posúdenia
všetkých
súčasných a relevantných
okolností
prípadu.(22)
53.      Toto
konkrétne
posúdenie
musí
umožniť
posúdenie
vzťahu
existujúcej
závislosti
medzi
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny a občanom
Únie.
54.      Pripomínam
totiž,
že
dôvody
odchodu
občana
Únie z územia
Únie z dôvodu
zamietnutia
žiadosti o povolenie
na
pobyt,
ktorú
podal
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
sú
osobitne
stanovené v judikatúre
Súdneho
dvora.
55.      V tejto
súvislosti
Súdny
dvor
zastáva
názor,
že
„odmietnutie
priznať
právo
na
pobyt
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny
môže
ohroziť
potrebný
účinok
občianstva
Únie
len
vtedy,
keď
medzi
týmto
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny a občanom
Únie,
ktorý
je
jeho
rodinným
príslušníkom,
existuje
taký
vzťah
závislosti,
ktorého
dôsledkom
je,
že
občan
Únie
je
nútený
sprevádzať
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny a opustiť
územie
Únie
ako
celok“(23).
56.      Veľmi
špecifické
situácie,
na
ktoré
sa
odvoláva
Súdny
dvor,
sa
týkajú
situácií,
keď
občan
Únie
nemá
inú
možnosť,
než
sprevádzať
dotknutú
osobu,
ktorej
bolo
odopreté
právo
na
pobyt,
pretože
je
ňou
vyživovaný,
teda
úplne
od
nej
závislý z hľadiska
zabezpečovania
svojho
živobytia a svojich
vlastných
potrieb.
57.      Tieto
situácie
sa
týkajú
predovšetkým
rodičov – štátnych
príslušníkov
tretích
krajín – ktorí
sa
starajú o maloleté
dieťa,
ktoré
je
občanom
Únie,
alebo
ktorí
zabezpečujú
právnu,
finančnú
alebo
emocionálnu
starostlivosť o takéto
dieťa. O takýto
prípad
išlo v konaní, v ktorom
bol
vydaný
rozsudok
Ruiz
Zambrano z 8. marca 2011(24).
58.      Zriedkavejšie
sa
stáva,
že
ide o dospelých,
ktorí
sú
štátnymi
príslušníkmi
tretích
krajín a majú
rodinný
vzťah s iným
dospelým,
občanom
Únie.
59.      V rozsudku
K.A. a i. (Zlúčenie
rodiny v Belgicku)
Súdny
dvor
jasne
rozlišuje,
či
ide o maloletého(25) alebo
plnoletého
občana
Únie.
60.      Konštatuje,
že
„na
rozdiel
od
maloletých
osôb, a tým
viac,
ak
sú
tieto
maloleté
osoby
malými
deťmi_… dospelá
osoba
je v zásade
schopná
existovať
nezávisle
od
svojich
rodinných
príslušníkov“(26).
Dodáva,
že
vzťah
závislosti
medzi
dvomi
dospelými
osobami,
ktoré
sú
členmi
tej
istej
rodiny,
môže
existovať
len
„vo
výnimočných
prípadoch, v ktorých
s ohľadom na všetky
relevantné
okolnosti
dotknutá
osoba
nemôže
byť
nijakým
spôsobom
odlúčená
od
svojho
rodinného
príslušníka,
od
ktorého
je
závislá“(27).
61.      V prejednávanej
veci z informácií
poskytnutých
vnútroštátnym
súdom
vyplýva,
že
príslušný
vnútroštátny
orgán
zamietol
žiadosť
pána
RH o povolenie
na
pobyt
len
preto,
lebo
jeho
manželka
nemá
zdroje
požadované v článku
7 ods. 1
bodu
b)
kráľovského
dekrétu č. 240/2007, a teda
upustil
od
skúmania,
či s ohľadom na všetky
relevantné
okolnosti
prejednávanej
veci
existuje
medzi
pánom
RH a jeho
manželkou
taký
vzťah
závislosti,
ktorý
by
odôvodňoval
priznanie
odvodeného
práva
na
pobyt
na
základe
článku
20
ZFEÚ.
62.      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy a zásady
stanovené
Súdnym
dvorom
článok
20
ZFEÚ
zjavne
bráni
takejto
praxi.
63.      Vo
svojom
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
Tribunal
Superior
de
Justicia
de
Castilla‑La
Mancha
(Vyšší
súd
Kastília‑La
Mancha)
okrem
toho
zdôrazňuje,
že
občianka
Únie
nemala
možnosť
oznámiť
tieto
osobitné
okolnosti, a teda
ani
využiť
existenciu
vzťahu
závislosti,
ktorú
španielsky
správny
orgán
podľa
všetkého
popiera.
64.      Súdnemu
dvoru
neprináleží
overiť,
či a do
akej
miery
španielska
právna
úprava
umožňuje
dotknutým
osobám
poskytnúť
príslušnému
vnútroštátnemu
orgánu
všetky
relevantné
okolnosti
na
posúdenie
možného
vzťahu
závislosti.
Na
druhej
strane
je
podľa
mňa
potrebné
pripomenúť
vnútroštátnemu
súdu
zásady,
ktoré
Súdny
dvor
stanovil v súvislosti s procesnými
pravidlami
na
preukázanie
vzťahu
závislosti,
ktorý
môže
zakladať
odvodené
právo
na
pobyt
podľa
článku
20 ZFEÚ.
65.      Hoci
Súdny
dvor
uznáva,
že
dôkazné
bremeno v zásade
spočíva
na
štátnom
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
žiada o priznanie
takéhoto
práva
na
pobyt,
napriek
tomu
však
ukladá
členským
štátom
dve
povinnosti.
Po
prvé
musia
prijať
procesné
pravidlá
týkajúce
sa
dôkazného
bremena,
ktoré
nebudú
narúšať
potrebný
účinok
článku
20
ZFEÚ.(28) Po
druhé
členské
štáty
sú
povinné
vykonať
na
základe
skutočností,
ktoré
uviedol
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
prieskum
nevyhnutný
na
zistenie,
či
medzi
týmto
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny a dotknutým
občanom
Únie
existuje
alebo
neexistuje
taký
vzťah
závislosti,
že
by
tento
občan
Únie
musel
opustiť
územie
Únie.(29)
66.      Na
základe
všetkých
týchto
skutočností
sa
preto
domnievam,
že
článok
20 ZFEÚ
bráni
vnútroštátnej
praxi,
akou
je
prax, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
podľa
ktorej
sa
právo
na
pobyt
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
je
rodinným
príslušníkom
občana
Únie,
automaticky
zamietne
len z dôvodu,
že
tento
občan
nespĺňa
podmienku
mať
dostatočné
zdroje,
stanovenú
vo
vnútroštátnej
právnej
úprave.
Príslušné
vnútroštátne
orgány
sú
povinné
uskutočniť
konkrétne
posúdenie
všetkých
súčasných a relevantných
okolností
prípadu s cieľom
určiť,
či
medzi
dotknutými
osobami
existuje
taký
vzťah
závislosti,
ktorý
by
odôvodňoval
priznanie
odvodeného
práva
na
pobyt
na
základe
tohto
ustanovenia.
2.      O prvej prejudiciálnej otázke
67.      Svojou
prvou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta
Súdneho
dvora,
či
sa
má v situácii,
akou
je
dotknutá
situácia,
keď
bolo
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
je
manželom
občianky
Únie,
odopreté
právo
na
pobyt,
na
účely
posúdenia
existencie
vzťahu
závislosti
medzi
nimi a prípadne
priznania
odvodeného
práva
na
pobyt
na
základe
článku
20
ZFEÚ
zohľadniť
vnútroštátna
právna
úprava,
ktorá
od
manželov
vyžaduje,
aby
žili
spolu.
68.      Ako
som
už
uviedol,(30) Súdny
dvor
zastáva
názor,
že
vzťah
závislosti
medzi
dvomi
dospelými
osobami,
ktoré
sú
členmi
tej
istej
rodiny,
môže
existovať
len
„vo
výnimočných
prípadoch, v ktorých s ohľadom na všetky
relevantné
okolnosti
dotknutá
osoba
nemôže
byť
nijakým
spôsobom
odlúčená
od
svojho
rodinného
príslušníka,
od
ktorého
je
závislá“(31).
Konštatuje
totiž,
že
„na
rozdiel
od
maloletých
osôb, a tým
viac,
ak
sú
tieto
maloleté
osoby
malými
deťmi_… dospelá
osoba
je v zásade
schopná
existovať
nezávisle
od
svojich
rodinných
príslušníkov“(32).
Na
to,
aby
občan
Únie
mohol
mať
odvodené
právo
na
pobyt
podľa
článku
20
ZFEÚ,
je
teda
potrebné,
aby
preukázal,
že
nemá
inú
možnosť,
než
nasledovať
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorému
bolo
odopreté
právo
na
pobyt,
pretože
je
od
neho
závislý,
napríklad z dôvodu
vážnej
choroby
alebo
invalidity,
a/alebo
je
na
neho
úplne
odkázaný z dôvodu
zabezpečenia
svojho
živobytia a vlastných
potrieb.
69.      Spor
vo
veci
samej
však
do
takého
kontextu
nezapadá.
70.      Ako
zdôraznili
všetci
účastníci
konania,
ktorí
predložili
pripomienky, v spise
predloženom
Súdnemu
dvoru
sa
nenachádza
nič,
čo
by
naznačovalo,
že
medzi
pánom
RH a jeho
manželkou,
existuje
taký
vzťah
závislosti,
ktorý
by
odôvodňoval,
aby
bolo
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny
priznané
odvodené
právo
na
pobyt
na
základe
článku
20
ZFEÚ.
71.      Po
prvé,
ako
vyplýva z informácií
poskytnutých
vnútroštátnym
súdom,
pán
RH
nemá
žiadnu
finančnú
zodpovednosť
voči
svojej
manželke,
ktorá
je
občiankou
Únie. Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania v skutočnosti
vyplýva,
že
manželský
pár
je
finančne
podporovaný
otcom
občianky
Únie.
72.      Po
druhé z judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
existencia
rodinného
vzťahu,
či
už
biologickej
alebo
právnej
povahy,
sama
osebe
neumožňuje
odôvodniť
vzťah
závislosti v zmysle
článku
20
ZFEÚ.(33) Samotný
manželský
vzťah, v prejednávanej
veci
medzi
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny a občiankou
Únie,
teda
nepostačuje
na
preukázanie
toho,
že
táto
občianka
nemôže
byť
nikdy
oddelená
od
svojho
manžela a že
by
nakoniec
nemala
inú
možnosť,
ako
opustiť
Úniu,
aby
ho
nasledovala,
ak
by
mu
bolo
právo
na
pobyt
odopreté.
Pokiaľ
ide o požiadavku
spoločného
života
uvedenú v článku
68
Občianskeho
zákonníka,
nedomnievam
sa,
že
je
to
okolnosť,
ktorá
vytvára
vzťah
závislosti,
lebo
podľa
informácií
poskytnutých
vnútroštátnym
súdom
toto
ustanovenie
nebráni
manželom v tom,
aby
žili
oddelene,
takže
by
manželia
pravdepodobne
mohli
žiť v rôznych
štátoch.
73.      Nedá
sa
však
samozrejme
vylúčiť,
že
občianka
Únie
sa
rozhodne
nasledovať
svojho
manžela
do
krajiny
pôvodu,
aby
sa
zachovala
celistvosť
ich
rodinného
života.
Domnievam
sa,
že
ak
by k tomu
došlo,
opustenie
územia
Únie
by
bolo
slobodným
rozhodnutím
občianky
Únie,
ktoré
by
urobila z dôvodu
súvisiaceho
so
zachovaním
rodinného
života,
čo
Súdny
dvor
považuje
za
nedostatočné
na
účel
určenia
vzťahu
závislosti.(34)
74.      Keďže
pán
RH
nespadá
do
pôsobnosti
ustanovení
sekundárneho
práva
Únie, a najmä
ustanovení
smernice
2004/38, a keďže
podľa
všetkého
nemôže
mať
ani
nárok
na
odvodené
právo
na
pobyt
založené
priamo
na
ustanoveniach
článku
20
ZFEÚ,
lebo
medzi
týmto
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny a občiankou
Únie,
ktorá
je
jeho
rodinnou
príslušníčkou,
a priori
neexistuje
taký
vzťah
závislosti,
že
by
bol
nútený
opustiť
územie
Únie
ako
celok,
aby
ju
nasledoval,
jeho
situácia
je
upravená
ustanoveniami
spadajúcimi
do
výlučnej
právomoci
dotknutého
členského
štátu.
V.      Návrh
75.      Na
základe
vyššie
uvedených
úvah
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Tribunal
Superior
de
Justicia
de
Castilla‑La
Mancha
(Vyšší
súd
Kastília‑La
Mancha,
Španielsko),
takto:
Článok
20
ZFEÚ
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že:
–        bráni
vnútroštátnej
praxi,
akou
je
prax, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
podľa
ktorej
sa
právo
na
pobyt
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
je
rodinným
príslušníkom
občana
Únie,
automaticky
zamietne z jediného
dôvodu,
že
tento
občan
nespĺňa
podmienku
mať
dostatočné
zdroje,
stanovenú
vo
vnútroštátnej
právnej
úprave.
Príslušné
vnútroštátne
orgány
sú
povinné
uskutočniť
konkrétne
posúdenie
všetkých
súčasných a relevantných
okolností
prípadu s cieľom
určiť,
či
medzi
dotknutými
osobami
existuje
taký
vzťah
závislosti,
ktorý
by
odôvodňoval
priznanie
odvodeného
práva
na
pobyt
na
základe
uvedeného
ustanovenia,
–        existencia
vnútroštátnej
právnej
úpravy,
akou
je
právna
úprava
vo
veci
samej,
ktorá
napriek
tomu,
že
vyžaduje
spoločný
život
manželov,
nebráni
manželom
žiť
oddelene,
nie
je
okolnosťou,
ktorá
by
mohla
viesť k vytvoreniu
takéhoto
vzťahu
závislosti.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
2      C‑133/15,
ďalej
len
„rozsudok
ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.“,
EU:C:2017:354.
3      C‑82/16,
ďalej
len
„rozsudok
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)“,
EU:C:2018:308.
4      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2004/38/ES z 29. apríla
2004 o práve
občanov
Únie a ich
rodinných
príslušníkov
voľne
sa
pohybovať a zdržiavať
sa v rámci
územia
členských
štátov,
ktorá
mení a dopĺňa
nariadenie
(EHS)
1612/68 a ruší
smernice
64/221/EHS,
68/360/EHS,
72/194/EHS,
73/148/EHS,
75/34/EHS,
75/35/EHS,
90/364/EHS,
90/365/EHS a 93/96/EHS
(Ú. v. EÚ L 158,
2004, s. 77;
Mim.
vyd.
05/005, s. 46).
5      BOE č. 51 z 28. februára
2007, s. 8558,
ďalej
len
„kráľovský
dekrét č. 240/2007“.
6      Pozri
rozsudok z 10. septembra
2019,
Chenchooliah (C‑94/18,
EU:C:2019:693,
bod
54 a citovaná
judikatúra).
Pozri
tiež v tomto
zmysle
rozsudky
zo
6. decembra
2012,
O a i.O a i. (C‑356/11 a C‑357/11,
EU:C:2012:776,
bod
41 a citovaná
judikatúra) a ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i. (bod
53 a citovaná
judikatúra).
7      V tejto
súvislosti
by
som
chcel
zdôrazniť,
že v súlade s ustálenou
judikatúrou
Súdneho
dvora
prípadné
práva,
ktoré
štátnym
príslušníkom
tretích
štátov
priznávajú
ustanovenia
práva
Únie
týkajúce
sa
občianstva
Únie,
nie
sú
vlastnými
právami,
ale
právami
odvodenými z výkonu
slobody
pohybu a pobytu
občanom
Únie.
Odvodené
právo
na
pobyt v prospech
štátneho
príslušníka
tretieho
štátu v podstate
existuje
len
vtedy,
ak
je
nevyhnutné
na
zabezpečenie
toho,
aby
občan
Únie
skutočne
vykonával
svoje
právo
na
voľný
pohyb a pobyt
na
jej
území
[pozri
rozsudok z 13. septembra
2016,
Rendón MarínRendón MarínRendón Marín (C‑165/14,
EU:C:2016:675,
bod
36 a citovaná
judikatúra)].
8      Pozri
rozsudky
zo
7. novembra
2018,
C a AC a AC a A (C‑257/17,
EU:C:2018:876,
body
31
až
33 a citovaná
judikatúra), a zo
14. februára
2019,
CCC – Consorzio
Cooperative
Costruzioni
(C‑710/17,
neuverejnený,
EU:C:2019:116,
bod
22 a citovaná
judikatúra)
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát).
Pozri
tiež
úvahy,
ktoré
som
venoval
tejto
otázke v rámci
mojich
návrhov
generálneho
advokáta v spojených
veciach
Deutsche Post a i.Deutsche Post a i.Deutsche Post a i.Deutsche Post a i.Deutsche Post a i. (C‑203/18 a C‑374/18,
EU:C:2019:502,
body
43
až
50).
9      BOE č. 164 z 10. júla
2012, s. 49603.
10      Z informácií
poskytnutých
vnútroštátnym
súdom
vyplýva,
že
podľa
španielskej
vlády
je
na
účel
uplatnenia
článku
7 ods. 1
bodu
b)
kráľovského
dekrétu č. 240/2007
potrebné
vziať
do
úvahy
výhradne
osobné
zdroje
španielskej
štátnej
príslušníčky, s výnimkou
zdrojov
pochádzajúcich
od
tretej
osoby,
aj
keď
je
táto
tretia
osoba
rodinným
príslušníkom.
11      V podstate
rovnaká
otázka
bola
Súdnemu
dvoru
položená
vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok z 23. marca 2006,
Komisia/Belgicko (C‑408/03,
EU:C:2006:192)
(pozri v tejto
súvislosti
prvý
žalobný
dôvod
Komisie,
ktorým
Komisia
Belgickému
kráľovstvu
vytýka, že
zohľadňuje
iba
osobné
zdroje
občana
Únie
žiadajúceho o udelenie
práva
na
pobyt
alebo
zdroje
manžela
alebo
dieťaťa
tohto
občana a nezohľadňuje
zdroje
pochádzajúce
od
tretej
osoby,
predovšetkým
od
partnera, s ktorým
nie
je v žiadnom
právnom
vzťahu).
Pozri
tiež
rozsudky z 19. októbra
2004Zhu a ChenZhu a ChenZhu a Chen (C‑200/02,
EU:C:2004:639,
body
30
až
33);
zo
4. marca 2010_Chakroun (C‑578/08,
EU:C:2010:117,
bod
43);
zo
16. júla
2015,
Singh a i.Singh a i.Singh a i. (C‑218/14,
EU:C:2015:476,
bod
75); z 13. septembra
2016,
Rendón MarínRendón MarínRendón Marín (C‑165/14,
EU:C:2016:675,
bod
48 a citovaná
judikatúra); z 2. októbra
2019,
Bajratari (C‑93/18,
EU:C:2019:809,
bod
30), a z 3. októbra
2019,
X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy)X (Osoby s dlhodobým pobytom – stabilné, pravidelné a dostatočné príjmy) (C‑302/18,
EU:C:2019:830,
bod
33).
12      Pozri
najmä
rozsudok
zo
4. marca 2010,
Chakroun (C‑578/08,
EU:C:2010:117,
bod
43).
13      C‑93/18,
EU:C:2019:809.
14      Bod
30 a citovaná
judikatúra v tomto
rozsudku.
15      Pozri
rozsudok z 23. marca 2006,
Komisia/Belgicko (C‑408/03,
EU:C:2006:192,
bod
39 a nasl.).
16      C‑302/18,
EU:C:2019:830.
17      Bod
33 a citovaná
judikatúra v tomto
rozsudku.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
Pozri
tiež
rozsudok z 2. októbra
2019,
Bajratari (C‑93/18,
EU:C:2019:809,
body
35 a 36 a citovaná
judikatúra).
18      Pozri
rozsudky z 15. novembra
2011,
Dereci a i.Dereci a i.Dereci a i. (C‑256/11,
EU:C:2011:734,
bod
63 a citovaná
judikatúra),
ako
aj
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
48 a citovaná
judikatúra).
19      Pozri
rozsudky z 13. septembra,
CS (C‑304/14,
EU:C:2016:674,
bod
30 a citovaná
judikatúra), a ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i. (bod
64 a citovaná
judikatúra).
20      Rozsudok
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
49 a citovaná
judikatúra).
21      Rozsudok
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
51 a citovaná
judikatúra).
22      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
93).
23      Rozsudok
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
52 a citovaná
judikatúra).
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
24      C‑34/09,
EU:C:2011:124. V tejto
veci
bol
Súdny
dvor
požiadaný,
aby
objasnil,
či
zamietnutie
pobytu
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny a odmietnutie
poskytnúť
mu
pracovné
povolenie
zo
strany
členského
štátu
by
malo
takýto
dôsledok v prípade,
že
sú
od
neho
závislé
jeho
malé
deti,
ktoré
ako
štátni
príslušníci
uvedeného
členského
štátu
majú
občianstvo
Únie.
Súdny
dvor
rozhodol,
že
takéto
zamietnutie
by
malo
za
následok,
že
tieto
deti
by
boli
prinútené
opustiť
územie
Únie a nasledovať
svojich
rodičov,
čím
by
boli
de
facto
zbavené
možnosti
vykonávať
podstatu
práv
vyplývajúcich z ich
statusu
občana
Únie
(pozri
najmä
body
43 a 44).
25      Poznamenávam,
že
vnútroštátny
súd
12. júna
2019
zaslal
nový
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vo
veci
Subdelegación
del
Gobierno v Tolede
(C‑451/19).
Táto
vec
sa
týka
priznania
odvodeného
práva
na
pobyt
maloletému
dieťaťu
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
je
manželom
občana
Únie,
ktorý
nikdy
nevyužil
svoje
právo
na
voľný
pohyb.
Manželom
sa
narodilo
aj
jedno
dieťa,
ktoré
je
občanom
Únie.
Konanie v uvedenej
veci
bolo
prerušené
až
do
vynesenia
tohto
rozsudku
vo
veci
samej.
Pokiaľ
ide o druhý
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
treba
uviesť,
že v prípade
maloletého
občana
Únie
sa
Súdny
dvor
domnieva,
že
existencia
vzťahu
závislosti
medzi
rodičom,
ktorý
je
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny, a dieťaťom,
sa
posudzuje
pri
zohľadnení
podstatne
väčšieho
množstva
okolností,
než
len
rodinného
vzťahu
biologickej
alebo
právnej
povahy.
Príslušný
vnútroštátny
orgán
je v každej
veci
povinný
určiť,
ktorý
rodič
skutočne
zabezpečuje
starostlivosť o dieťa a či
existuje
skutočný
vzťah
závislosti
medzi
týmto
dieťaťom a rodičom,
ktorý
je
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny.
Toto
posúdenie
si
tiež
vyžaduje
zohľadnenie, v najlepšom
záujme
dotknutého
dieťaťa,
všetkých
okolností
prejednávanej
veci, a to
najmä
jeho
veku,
fyzického a emočného
vývoja,
úrovne
jeho
citovej
väzby
tak s rodičom,
ktorý
je
občanom
Únie,
ako
aj s rodičom,
ktorý
je
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny, a tiež
rizika,
ktoré
by
odlúčenie
od
tohto
rodiča
znamenalo
pre
citovú
rovnováhu
tohto
dieťaťa
[pozri
rozsudok
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (body
72 a 75).
26      Rozsudok
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
65).
27      Rozsudok
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
76).
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
28      Pozri
rozsudky
ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i. (bod
76) a K.A. a i. K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)(Zlúčenie rodiny v Belgicku)(Zlúčenie rodiny v Belgicku)(Zlúčenie rodiny v Belgicku)(Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
54 a citovaná
judikatúra).
29      Pozri
rozsudok
ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i.ChavezVilchez a i. (bod
77).
30      Pozri
bod
60 vyššie.
31      Rozsudok
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
65).
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
32      Rozsudok
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
65).
33      Pozri
analogicky
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (bod
75).
34      V rozsudku
K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku)K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) Súdny
dvor
pripomenul,
že v prípade
občana
Únie
samotná
skutočnosť,
že
sa
mu
môže
zdať
vhodné,
aby z ekonomických
dôvodov
alebo
na
účely
zachovania
jednoty
rodiny
jeho
rodinný
príslušník,
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
získal
povolenie
na
pobyt,
nestačí
sama
osebe
na
stanovenie,
že
občan
Únie
bude
nútený
opustiť
územie
Únie,
ak
takéto
povolenie
na
pobyt
nebude
udelené
(bod
74 a citovaná
judikatúra).