62021CC0832
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 23. marca 2023 (
1
)
Zadeva C‑832/21
Beverage City & Lifestyle GmbH,
MJ,
Beverage City Polska sp. z o.o.,
FE
proti
Advance Magazine Publishers Inc.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (EU) št. 1215/2012 – Posebne pristojnosti – Člen 8, točka 1 – Več toženih strank – Znamka Evropske unije – Uredba (EU) 2017/1001 – Člena 122 in 125 – Mednarodna pristojnost v zvezi s kršitvijo in veljavnostjo – Tožba zaradi kršitve znamke Evropske unije zoper več toženih strank s stalnim prebivališčem v različnih državah članicah – Pristojnost sodišča v kraju stalnega prebivališča poslovodje ene od toženih družb – Pristojnost sodišča, ki mu je zadeva predložena, v odnosu do sotoženih strank s stalnim prebivališčem zunaj države članice, v kateri je to sodišče – Tožbeni zahtevki, ki so med seboj tako tesno povezani, da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj – Pojem ‚tako tesno povezani‘ – Razmerje med dobaviteljem in njegovo stranko“
I. Uvod
1.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), se nanaša na razlago člena 8, točka 1, Uredbe (EU) št. 1215/2012 (
2
), ki ga je treba razlagati v povezavi s členom 122 Uredbe (EU) 2017/1001 (
3
).
2.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med imetnikom znamke Evropske unije s sedežem v ZDA ter enim od distributerjev in njegovim dobaviteljem blaga s stalnim prebivališčem v Nemčiji oziroma na Poljskem, ker naj bi ta domnevno kršila pravice iz navedene znamke.
3.
V posebnih okoliščinah te tožbe, za katero se uporabljajo lastna merila sodne pristojnosti, je Sodišče pozvano, naj dopolni sodno prakso v zvezi s pogoji za uporabo posebnega pravila iz člena 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012, ki omogoča, da je več toženih strank s stalnim prebivališčem v različnih državah članicah toženih pred sodiščem v kraju stalnega prebivališča samo ene od njih, čeprav so pri predložitvenem sodišču vloženi tožbeni zahtevki zoper različni družbi in njuna poslovodji, ki sta tožena ne samo kot zakonita zastopnika navedenih družb, temveč tudi osebno.
4.
Pojasnil bom razloge, iz katerih menim, da lahko imetnik znamke Evropske unije, ki meni, da je žrtev dejanj kršitve, tožbo vloži pri enem samem sodišču, ki bo pristojno za odločanje o vseh tožbenih zahtevkih, povezanih z dejanji, ki so jih storili različni kršitelji in se nanašajo na isto blago, zlasti v okviru pogodbe o izključni dobavi, vendar ob pridržku, da se ob vložitvi zahtevka utemelji vloga oporne tožene stranke v verigi kršitev.
II. Pravo Unije
A.
Uredba (ES) št. 1215/2012
5.
Člen 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012 določa:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena tudi:
1.
če je ena od več toženih oseb, tudi pred sodiščem kraja, kjer ima ena od njih stalno prebivališče, če so tožbeni zahtevki med seboj tako tesno povezani, da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj, da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile [bila] posledica ločenih postopkov“.
B.
Uredba o znamki Evropske unije
6.
Člen 1 Uredbe o znamki Evropske unije, naslovljen „Blagovna znamka EU“, v odstavku 2 določa:
„Blagovna znamka EU je enotnega značaja. Na celotnem območju Unije ima enak učinek: ne more se registrirati, prenesti, odpovedati ali biti predmet odločitve, ki razveljavlja pravice imetnika ali ugotavlja njeno ničnost, niti njena uporaba ne more biti prepovedana, razen za celotno območje Unije. To načelo se uporablja, razen če je s to uredbo drugače določeno.“
7.
Člen 17 Uredbe o znamki Evropske unije, naslovljen „Komplementarna uporaba nacionalnega prava v zvezi s kršitvijo“, določa:
„1.   Učinke blagovne znamk Unije urejajo izključno določbe te uredbe. V drugih pogledih ureja kršitve blagovne znamke EU nacionalno pravo o kršitvi nacionalne blagovne znamke v skladu z določbami iz poglavja X [zlasti členov 129 in 130].
2.   Ta uredba ne preprečuje tožb, povezanih z blagovno znamko EU po pravu držav članic, zlasti v zvezi s civilnopravno odgovornostjo in nelojalno konkurenco.
3.   Procesna pravila se določijo v skladu z določbami iz poglavja X.“
8.
Poglavje X Uredbe o znamki Evropske unije, naslovljeno „Pristojnost in postopek za tožbe v zvezi z blagovnimi znamkami EU“, vsebuje člene od 122 do 135. Člen 125, naslovljen „Mednarodna sodna pristojnost“, določa:
„1.   Ob upoštevanju določb te uredbe, pa tudi vseh določb Uredbe [št. 1215/2012], ki se uporabljajo na podlagi člena 122, se postopek v zvezi s tožbami in zahtevki iz člena 124 [zlasti tožbami zaradi kršitev] začne pred sodiščem države članice, v kateri ima toženec stalno prebivališče, oziroma, če nima stalnega prebivališča v nobeni državi članici, v državi, kjer ima podjetje [poslovno enoto].
[…]
5.   Postopek v zvezi s tožbami in zahtevki iz člena 124, z izjemo tožb za ugotovitev nekršitve blagovne znamke EU, se lahko začne tudi pred sodiščem države članice, v kateri je bilo izvršeno ali je grozila nevarnost, da bo izvršeno dejanje kršitve, ali v kateri je bilo izvršeno dejanje iz člena 11(2).“
III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
9.
Družba Advance Magazine Publishers Inc. je imetnica več znamk Evropske unije, ki vsebujejo besedni element „Vogue“, za katere trdi, da gre za znamke z ugledom.
10.
Beverage City Polska sp. z o.o. je družba poljskega prava s sedežem v Krakovu (Poljska), katere poslovodja, FE, ima stalno prebivališče v istem mestu. Proizvaja energijski napitek pod imenom „Diamant Vogue“ ter ga oglašuje in prodaja.
11.
Beverage City & Lifestyle GmbH je družba nemškega prava s sedežem v Schorfheideu v zvezni deželi Brandenburg (Nemčija). Njen poslovodja, MJ, ima stalno prebivališče v zvezni deželi Severno Porenje-Vestfalija (Nemčija). Ta družba je bila z družbo Beverage City Polska povezana s pogodbo o izključni distribuciji v Nemčiji in je pri njej na Poljskem nabavljala ustrezno označeni energijski napitek. Kljub podobnosti imen teh družb ne gre za družbi, ki bi bili povezani v skupino.
12.
Tožeča stranka, ki je menila, da je žrtev kršitve svojih blagovnih znamk, je pri sodišču za znamke Evropske unije, pristojnem za zvezno deželo Severno Porenje-Vestfalija, to je pri Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu), proti tema družbama in njunim poslovodjema vložila (
4
) tožbo zaradi opustitve na celotnem ozemlju Unije ter zaradi dostopa do informacij, predložitve računovodskih izkazov in ugotovitve, ali obstaja odškodninska obveznost. Ti dodatni zahtevki so bili pozneje omejeni na ravnanja v Nemčiji.
13.
Družba Beverage City Polska in njen poslovodja FE s pritožbo, vloženo pri Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu), izpodbijata (
5
) odločbo Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu), ki je, preden je ugodilo predlogom tožeče stranke, svojo mednarodno pristojnost v zvezi z njima utemeljilo na členu 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012, pri čemer se je sklicevalo na načela, določena v sodbi z dne 27. septembra 2017, Nintendo (
6
).
14.
Pred predložitvenim sodiščem trdita, da delujeta in dobavljata blago svojim strankam izključno na Poljskem. Sodbe Nintendo naj ne bi bilo mogoče prenesti na njun položaj, saj naj ne bi obstajala upoštevna povezava med njima ter družbo Beverage City & Lifestyle in njenim poslovodjo.
15.
Predložitveno sodišče po eni strani poudarja, da mednarodna pristojnost Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu) v skladu s členom 125(1) Uredbe o znamki Evropske unije temelji na kraju stalnega prebivališča poslovodje nemške družbe, ki ga opredeljuje kot oporno toženo stranko. (
7
)
16.
Po drugi strani naj bi, kar zadeva sotoženi stranki s stalnim prebivališčem na Poljskem, rešitev iz sodbe Nintendo temeljila na dejstvu, da so bile tožene stranke v zadevi, v kateri je bila izrečena ta sodba, povezane s pripadnostjo isti skupini družb, kar v obravnavani zadevi ne drži. Med družbama Beverage City & Lifestyle in Beverage City Polska namreč obstaja zgolj dobavno razmerje. Ker sta poslovodji teh družb tožena le kot zastopnika vsak svoje od navedenih pravnih oseb, torej ni povezave med oporno toženo stranko in toženima strankama s stalnim prebivališčem na Poljskem. Postavlja se torej vprašanje, ali zadostuje materialna povezava v obliki dobavne verige.
17.
Predložitveno sodišče poleg tega meni, da bi bilo treba upoštevati dejstvo, da se spor nanaša na iste znamke in isto blago, s katerim se kršijo pravice, tako da obstaja tveganje nezdružljivosti sodnih odločb, če bi eno sodišče v distribuciji videlo dejanje kršitve, drugo pa ne. Ob tem še meni, da bi bilo tako tveganje mogoče ugotoviti tudi, če bi se isto blago, ki bi se tržilo znotraj Unije, nabavljalo pri tretji osebi. To sodišče poudarja tudi, da se s pogoji za uporabo člena 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012 ne sme odvzeti bistva ureditvi pristojnosti iz člena 125 Uredbe o znamki Evropske unije.
18.
V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali so tožbeni zahtevki ‚tako tesno povezani‘, da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj, da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti sodnih odločb, v smislu člena 8, točka 1, Uredbe št. 1215/12, če je povezanost pri tožbi zaradi kršitve pravic iz znamke EU v tem, da je tožena stranka, ki ima sedež oziroma prebivališče v eni državi članici (tu: Poljska), blago, ki krši znamko EU, dobavila toženi stranki s sedežem v drugi državi članici (tu: Nemčija), katere zakoniti zastopnik, ki se mu s tožbo prav tako očita kršitev, je ‚oporna tožena stranka‘, če so stranke med seboj povezane zgolj prek dobavnega razmerja in poleg tega niti s pravnega niti z dejanskega vidika ne obstaja nobena druga povezava?“
19.
Pisna stališča so predložili tožeča stranka, družba Beverage City Polska in FE, poljska in portugalska vlada ter Evropska komisija. Na obravnavi 12. januarja 2023 so družbi Beverage City & Lifestyle, Beverage City Polska, tožeča stranka in Komisija ustno predstavile stališča in odgovorile na vprašanja za ustni odgovor, ki jih je postavilo Sodišče.
IV. Analiza
20.
Predložitveno sodišče želi s svojim edinim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu izvedeti, ali je mogoče člen 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012 v povezavi s členom 122 Uredbe o znamki Evropske unije razlagati tako, da je mogoče več toženih strank s stalnim prebivališčem v različnih državah članicah tožiti pred sodiščem v kraju stalnega prebivališča ene od njih, pri katerem je imetnik znamke Evropske unije v okviru tožbe zaradi kršitve pravic vložil tožbene zahtevke zoper njih, če se toženim strankam očita vsebinsko enaka kršitev te znamke zaradi vsakega od njihovih dejanj v dobavni verigi.
21.
V zvezi s tožbami zaradi kršitev, ki se nanašajo na pravice intelektualne lastnine, je mogoče v sodni praski Sodišča že najti koristne oporne točke. V zvezi s tem je treba opozoriti, da razlaga Sodišča v zvezi z določbami Uredbe (ES) št. 44/2001 (
8
) velja tudi za določbe Uredbe št. 1215/2012, ki jih je mogoče opredeliti kot „enakovredne“ (
9
). Enako velja za Uredbo (ES) št. 207/2009 (
10
), ki je bila s svojimi spremembami kodificirana z Uredbo o znamki Evropske unije (
11
).
22.
V zadevi iz postopka v glavni stvari je pri predložitvenem sodišču kot sodišču za znamke Evropske unije vložena tožba zaradi kršitve takih znamk zoper prodajalca blaga, na katero naj bi se nanašala kršitev, v Nemčiji, to je družbo Beverage City & Lifestyle s sedežem v Nemčiji, in zoper proizvajalca tega blaga, to je družbo Beverage City Polska s sedežem na Poljskem, ter zoper poslovodji vsake od njiju.
23.
Torej se za vprašanje tega sodišča, ki se nanaša na mednarodno pristojnost v zvezi z drugonavedeno toženo stranko in njenim poslovodjo, uporabljajo členi 122, 124, 125 in 126 Uredbe o znamki Evropske unije.
24.
Te določbe so glede na pravila iz Uredbe št. 1215/2012 po naravi lex specialis. (
12
)
25.
Tako imajo v zvezi s kršitvami v skladu s členom 124(a) Uredbe o znamki Evropske unije izključno pristojnost sodišča za znamke Evropske unije.
26.
Člen 125(1) Uredbe o znamki Evropske unije v primeru tožb zaradi kršitev določa mednarodno pristojnost sodišča države članice, v kateri ima toženec stalno prebivališče. (
13
)
27.
To ni edino pristojno sodišče, določeno z Uredbo o znamki Evropske unije. V skladu s členom 125(5) te uredbe je lahko pristojno tudi sodišče države članice, v kateri je bilo izvršeno dejanje kršitve. (
14
)
28.
V zvezi s tem je pomembno poudariti, da je zaradi tega posebnega pravila s členom 122(2)(a) Uredbe o znamki Evropske unije izrecno izključena uporaba člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, ki določa merilo posebne pristojnosti v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti. (
15
)
29.
Nasprotno, nobena posebna določba Uredbe o znamki Evropske unije ne prepoveduje uporabe člena 8 Uredbe št. 1215/2012, (
16
) ki v točki 1 določa pravilo o izpeljani pristojnosti v primeru več toženih strank s stalnim prebivališčem v različnih državah članicah. Te je mogoče v skladu s to določbo tožiti pred sodiščem kraja, kjer ima ena od njih stalno prebivališče. (
17
) Ta je lahko včasih – kot v zadevi v glavni stvari – obravnavana kot oporna tožena stranka. (
18
)
30.
Enako kot pred katerim koli drugim sodiščem države članice za to možnost, ki je na voljo tožeči stranki, velja pogoj iz člena 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012, in sicer, da „so tožbeni zahtevki med seboj tako tesno povezani, da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj, da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile [bila] posledica ločenih postopkov“.
31.
Ta zahteva, ki je bila prvič uvedena s členom 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, izvira iz odločitve, ki jo je Sodišče sprejelo v sodbi z dne 27. septembra 1988, Kalfelis. (
19
) Pripomore k izpolnjevanju enega glavnih ciljev te uredbe, okrepljenega v Uredbi št. 1215/2012, (
20
) ki je zagotavljanje dobrega pretoka sodnih odločb znotraj Unije. Ta cilj narekuje izogibanje sočasnim postopkom. (
21
)
32.
Ker to pravilo o pristojnosti odstopa od splošnega pravila, ki temelji na stalnem prebivališču tožene stranke, je Sodišče razsodilo, da ne dopušča razlage zunaj primerov, ki so izrecno navedeni v teh uredbah. (
22
)
33.
Sodišče je poudarilo, da mora predložitveno sodišče presoditi obstoj medsebojne zveze med zahtevki glede na zastavljeni cilj, ki je izogniti se nezdružljivim sodnim odločbam. (
23
) V zvezi s tem je pojasnilo, da bi bili nezdružljivi taki sodni odločbi, ki bi bili neskladni, čeprav bi se nanašali na „enako dejansko in pravno stanje“. (
24
)
A.
Pojem „enako pravno stanje“
34.
Ugotavljam, da predložitveno sodišče ne navaja dvomov v zvezi s tem vprašanjem. Vendar se z njegovim predlogom za sprejetje predhodne odločbe po mojem mnenju ponuja priložnost za pojasnila o obsegu sodbe Nintendo, (
25
) o katerem so stranke razpravljale v pisnih stališčih.
35.
Sodišče je v sodbi Nintendo, ki se je nanašala na tožbo zaradi kršitve modelov Skupnosti, kot merilo obstoja enakega pravnega stanja namreč upoštevalo merilo priznanja izključne pravice do uporabe takih modelov na podlagi Uredbe št. 6/2002. Ker ta izključna pravica enako učinkuje na vsem ozemlju Unije, je okoliščina, da nacionalno sodišče pri sprejetju nekaterih odločitev uporabi nacionalno pravo, brezpredmetna. (
26
)
36.
Sodišče je v sodbi Nintendo poudarilo tudi razliko v pristopu v primerjavi s pristopom, ki ga je uporabilo v zvezi s patentom v sodbi z dne 13. julija 2006, Roche Nederland in drugi (
27
), v kateri je razsodilo, da razlika v pravni podlagi zahtevkov ne vpliva na presojo tveganja za nedosledne odločitve (
28
).
37.
Zato menim, da je glede na okoliščine zadeve iz postopka v glavni stvari primerno, da Sodišče pojasni, da je treba – ker se določbe člena 19 Uredbe št. 6/2002, na katerih temelji sodba Nintendo, ujemajo z določbami člena 9 Uredbe o znamki Evropske unije, ki se nanašajo na pravice imetnika znamke Evropske unije – uporabiti analizo po analogiji.
38.
Natančneje, obveznost pristojnega sodišča, da uporabi nacionalno pravo, kot je določena v členih 129 in 130 Uredbe o znamki Unije (
29
) ter v členih 88 in 89 Uredbe št. 6/2002, ne preprečuje ugotovitve enakega pravnega stanja iz teh razlogov:
–
v odstavkih 1 in 2 navedenega člena 9 Uredbe o znamki Evropske unije sta določeni izključna pravica imetnika znamke Evropske unije na podlagi njene registracije in pravica tega imetnika, da vsem tretjim osebam prepreči, da bi jo uporabljale brez njegovega soglasja, to je pravici, ki jih navedeni imetnik varuje s tožbo zaradi kršitve pravic, ter
–
taka znamka ima v skladu s členom 1(2) Uredbe o znamki Evropske unije enak učinek na celotnem območju Unije.
B.
Pojem „enako dejansko stanje“
39.
Predložitveno sodišče poudarja, da med družbama Beverage City & Lifestyle in Beverage City Polska obstaja zgolj dobavno razmerje ter da za razliko od družb iz zadeve, v kateri je bila izrečena sodba Nintendo, ti toženi družbi ne pripadata isti skupini.
40.
Čeprav predložitveno sodišče v obrazložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe poleg tega poudarja neobstoj razmerja med toženima strankama s stalnim prebivališčem na Poljskem in oporno toženo stranko (poslovodjo družbe Beverage City & Lifestyle s stalnim prebivališčem v Nemčiji), v vprašanju kljub vsemu pojasnjuje, da se temu poslovodji „s tožbo prav tako očita kršitev“.
41.
Ker bi želelo predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je v teh okoliščinah obstoj dobavne verige zadostno merilo za uporabo člena 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012, je Sodišče pozvano k dopolnitvi svoje razlage pojma „enako dejansko stanje“.
42.
Menim, da je mogoče nekaj elementov za presojo izpeljati iz sodne prakse Sodišča.
43.
Na področju avtorske pravice je namreč Sodišče v sodbi z dne 1. decembra 2011, Painer (
30
), razsodilo, da je za presojo obstoja tveganja, da bi v primeru obravnave tožb v ločenih postopkih prišlo do nezdružljivih sodnih odločb, „lahko pomembno vprašanje, ali so tožene stranke, katerim imetnica avtorske pravice očita vsebinsko enake kršitve njenih pravic, ravnale samostojno ali ne“ (
31
).
44.
Na področju patentov je Sodišče v sodbi Solvay (
32
) razsodilo, da mora nacionalno sodišče pri presoji obstoja medsebojne zveze med različnimi tožbami, ki so bile vložene pri njem, med drugim upoštevati, da se več družbam s sedežem v različnih državah članicah ločeno očitajo enake kršitve glede enakih proizvodov.
45.
Na področju modelov Skupnosti je Sodišče v sodbi Nintendo najprej navedlo, da „tožeča stranka iz postopkov v glavni stvari očita podobne ali celo identične kršitve, ki zadevajo iste varovane modele in identične izdelke, ki domnevno kršijo iste varovane modele in ki jih proizvaja matična družba ter prodaja za svoj račun v nekaterih državah članicah in tudi svoji hčerinski družbi, da bi jih le-ta prodajala v drugih državah članicah“. (
33
)
46.
Dalje, Sodišče je opozorilo, da je „že presodilo, da gre za enako dejansko stanje, če so tožene družbe, ki pripadajo isti skupini, ravnale enako ali podobno v skladu s skupno politiko, ki naj bi jo oblikovala le ena izmed njih (glej med drugim sodbo z dne 13. julija 2006, Roche Nederland in drugi, C‑539/03, EU:C:2006:458, točka 34)“. (
34
)
47.
Nazadnje je Sodišče iz tega izpeljalo, da „mora v takšnih okoliščinah […] obstoj enakega dejanskega stanja zajemati vsa ravnanja različnih toženih strank, vključno z dobavami, ki jih matična družba opravi za svoj račun, in ne sme biti omejen le na nekatere vidike ali elemente teh dobav“. (
35
)
48.
Menim, da iz tega izhaja – zlasti zaradi splošne formulacije tega razloga, ki jo je treba primerjati z besediščem točke 67 iste sodbe (
36
) – da se morajo preverjanja nacionalnega sodišča nanašati zlasti na obstoječe razmerje med vsemi storjenimi dejanji kršitve, ne pa toliko na organizacijske ali kapitalske vezi med zadevnima družbama, za katere poljska vlada in toženi stranki s stalnim prebivališčem na Poljskem menijo, da so bistvene.
49.
Da bi namreč uresničili cilj izogniti se izreku nezdružljivih sodnih odločb, zastavljen s členom 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012, še zlasti v zvezi z znamko Evropske unije, ki ima enak učinek na celotnem območju Unije, menim, da je utemeljeno kot prvo merilo upoštevati skupno uporabo znaka, enakega ali podobnega tej varovani znamki, zaradi česar naj bi prišlo do kršitve. (
37
) Tako se izpostavi izvor kršitve predhodne pravice, h kateri so tožene stranke pripomogle z različnimi dejanji.
50.
V zvezi s tem ni zelo pomembno, da gre za enaka dejanja, na primer to, da je ena od toženih strank prodajala isto blago, na katero se nanaša kršitev, drugi osebi, ki ga je preprodajala. (
38
) Podobno kot Komisija in portugalska vlada menim, da je mogoče, da se dokaže enako dejansko stanje, zatrjevati tudi obstoj verige kršitev, ki vključuje različna dejanja, to je od proizvodnje do prodaje blaga, s katerim se kršijo pravice, s posrednikom ali brez njega.
51.
Poleg tega menim, da je mogoče iz sodbe Nintendo izpeljati še dve drugi trditvi v utemeljitev hipoteze, da neobstoj organizacijskih vezi med toženimi družbami ne more biti ovira za združitev zahtevkov pred enim samim sodiščem.
52.
Na prvem mestu je treba po mojem mnenju poudariti, da je moralo Sodišče v tej sodbi odgovoriti na vprašanje, ali se lahko pristojnost predložitvenega sodišča nanaša na dobave, ki jih je opravila zgolj ena sama družba. (
39
)
53.
Na drugem mestu, kar zadeva merilo usklajenega ravnanja, ki bi ga bilo treba uporabiti po mnenju poljske vlade, je Sodišče v tej zadevi sicer res napotilo nanj, vendar ni bilo upoštevano kot poseben pogoj.
54.
Nasprotna rešitev bi po eni strani omejila skladnost s cilji Uredbe o znamki Evropske unije, in sicer:
–
v skladu z uvodno izjavo 4 te uredbe, v okviru poenotenja prava Unije na področju znamk Evropske unije zagotoviti enotno varstvo njihovih učinkov v vseh državah članicah, in
–
v skladu z uvodnimi izjavami od 31 do 33, preprečiti nedosledne odločitve sodišč in zagotoviti, da enotna narava teh znamk ni razvrednotena, in sicer z odločitvami sodišč za znamke Evropske unije, ki „učinkujejo in pokrivajo celotno področje Unije“. (
40
)
55.
Po drugi strani bi z njo omogočili izogibanje posebnim in obveznim pravilom Uredbe o znamki Evropske unije. Vendar ugotavljam, prvič, da je zakonodajalec Unije v uvodni izjavi 33 te uredbe napotil na tožbe, ki zadevajo iste stranke in so vložene v isti državi članici. V njej je pojasnjeno, da „se takrat, ko so tožbe vložene v različnih državah članicah, zdijo primerne določbe, izoblikovane na podlagi pravil o litispendenci in sorodnih tožbah iz Uredbe [št. 1215/2012]“. (
41
)
56.
Drugič, Sodišče je že upoštevalo posebnost sporov v zvezi s pravom znamk, ko je razlagalo pojem „[ozemlje] države članice, v kateri je bilo izvršeno ali je grozila nevarnost, da bo izvršeno dejanje kršitve“. (
42
)
57.
Prav tako je Sodišče v sodbi z dne 18. maja 2017, Hummel Holding, (
43
) razsodilo, da pojem „podjetje [poslovna enota]“ iz Uredbe št. 207/2009 ni nujno enak pojmu, uporabljenemu v Uredbi št. 44/2001, ker se s tema uredbama uresničujejo cilji, ki niso povsem enaki. Zdi se mi, da je tako analitično metodo mogoče prenesti na Uredbo št. 1215/2012 in Uredbo o znamki Evropske unije.
58.
Tretjič, odločitev za avtonomno razlago, da se tako v primeru kršitve učinkovito zavaruje enotna narava znamke Evropske unije, ki bi se skladala z razvojem sodne prakse Sodišča od sodbe z dne 27. septembra 1988, Kalfelis (
44
), do sodbe Nintendo (
45
), bi bilo mogoče primerjati z odločitvijo, ki je Sodišče privedla do izoblikovanja rešitev, prilagojenih nekaterim okoliščinam dejanj s področja konkurence (
46
). Ta odločitev je namreč del iste logike, katere namen je spodbuditi sankcioniranje nezakonitih poslovnih praks in odškodnino gospodarskim subjektom, ki so njihove žrtve, z zagotovitvijo učinkovitega izvajanja sodne oblasti (
47
).
59.
Vendar se mi zdi v tem okviru enako bistveno, da se posebnost teh pravil o pristojnosti uravnoteži z zahtevami, na katere se običajno opozori na področju mednarodne pristojnosti ter na katere se upravičeno sklicujejo poljska vlada in toženi stranki s stalnim prebivališčem na Poljskem, to je poenostavljeno uresničevanje pravice do obrambe in predvidljivost pravil o pristojnosti. (
48
)
60.
Kot predlaga Komisija, bi bilo zato primerno posebno pozornost nameniti naravi obstoječih pogodbenih razmerij med stranko in dobaviteljem. Ta lahko ne samo okrepi obstoj medsebojne zveze med zahtevki tožeče stranke v zvezi s kršitvijo pravic, ampak razkrije tudi povsem predvidljivo naravo obveznosti, da se odgovarja za zatrjevana dejanja kršitve z istim izvorom. (
49
)
61.
Menim, da to očitno drži v primeru enake ali podobne uporabe (
50
) znamke Evropske unije, ki ima učinek na celotnem območju Unije, v okviru pogodbe o izključni dobavi na trgu druge države članice.
62.
V obravnavani zadevi podobno kot Komisija ugotavljam, da je predložitveno sodišče ugotovilo, da sta toženi družbi s sedežem v Nemčiji oziroma na Poljskem povezani z izključnostjo dobave v prvonavedeni državi članici. Ti družbi nista mogli ne vedeti, da se lahko tako dejansko stanje – za utemeljitev pristojnosti enega samega sodišča za odločanje o tožbenih zahtevkih zoper vse vpletene v isto zatrjevano kršitev pravic – opredeli kot enako.
63.
Poleg tega iz listin v spisu, predloženem Sodišču, in odgovorov strank v sporu o glavni stvari na njegova vprašanja na obravnavi izhaja, da bi bilo mogoče šteti, da se je tesno sodelovanje med družbama kazalo tudi v uporabi dveh spletnih mest, (
51
) katerih domeni pripadata eni sami od toženih strank in prek katerih se je s preusmeritvami med tema spletnima mestoma tržilo sporno blago.
64.
Zato Sodišču predlagam, naj šteje, da ugotovitev sodišča, da so tožbeni zahtevki, ki jih obravnava in so bili vloženi zoper različne vpletene, od katerih je vsak prispeval k isti kršitvi znamke Evropske unije v okviru verige kršitev, lahko zadostuje za utemeljitev pristojnosti tega sodišča v zvezi z vsemi sotoženimi strankami na podlagi člena 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012.
65.
Torej bo moralo v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča predložitveno sodišče presoditi različne elemente dejanskega stanja, ki jih zatrjuje tožeča družba. (
52
) Ob tej priložnosti bi bilo mogoče na eni strani poudariti, da se v fazi preverjanja pristojnosti to preverjanje ne sme nanašati na vsebino zadeve oziroma se lahko nanjo nanaša le zelo omejeno.
66.
Na drugi strani mora sodišče, ki odloča o zadevi, paziti na to, da uporaba člena 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012 tožeči stranki ne omogoči, da vloži zahtevek proti več toženim strankam le z namenom, da bi se ena izmed njih izvzela iz pristojnosti sodišč države članice, v kateri ima stalno prebivališče. (
53
)
67.
V zvezi s tem menim, da se z vprašanjem za predhodno odločanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, (
54
) Sodišču ponuja priložnost, da svoj odgovor dopolni s pojasnili glede oporne tožene stranke.
C.
Pojasnila glede oporne tožene stranke
68.
Naj zaradi posledic tega, da se pristojnost sodišča, ki mu je zadeva predložena, kot jo določa člen 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012, razširi na druge tožene stranke, poudarim, da bi se morala preverjanja glede tesne povezanosti med tožbenimi zahtevki, ker se z njimi omejuje tveganje zlorabe sodne pristojnosti, na prvem mestu nujno nanašati na zahtevke, vložene zoper oporno toženo stranko.
69.
Res je, da je Sodišče, ker v tej uredbi niso določeni pogoji v zvezi z izbiro oporne tožene stranke (
55
), razsodilo, da za izključitev možnosti, da bi tožeča stranka lahko vložila zahtevek proti več toženim strankam zgolj zato, da bi eno od njih izvzela iz pristojnosti sodišč države, v kateri ima stalno prebivališče, zadostuje, da obstaja tesna povezava med zahtevki, vloženimi proti vsaki od toženih oseb (
56
).
70.
Vendar je Sodišče ravno tako razsodilo, da tudi v primeru umika tožbe tožeče stranke proti edini sotoženi stranki, ki ima sedež v državi članici na območju pristojnosti sodišča, ki mu je zadeva predložena, to ostane pristojno v razmerju do drugih sotoženih strank, razen če se dokaže, da obstaja tajni dogovor med tožečo stranko in navedeno sotoženo stranko o tem, da se pogoji za uporabo člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 ob vložitvi tožbe umetno ustvarijo oziroma ohranijo. (
57
)
71.
Ne glede na te posebne okoliščine menim, da okoliščine zadeve iz postopka v glavni stvari ponazarjajo smotrnost pozorne preučitve zahtevkov, vloženih zoper oporno toženo stranko, in tistih, vloženih zoper sotoženi stranki, saj sta ti zgolj na podlagi izbire tožeče stranke (
58
) prikrajšani za uporabo načelnega pravila mednarodne pristojnosti, v skladu s katerim se kot navezna okoliščina uporabi njuno stalno prebivališče, in izpodbijata sam obstoj povezav med seboj in oporno toženo stranko (
59
).
72.
Čeprav v obravnavani zadevi mednarodna pristojnost predložitvenega sodišča v Nemčiji ne povzroča težav, saj ima nemška družba, ki distribuira blago v tej državi članici, sedež v eni od nemških zveznih dežel, in ima poleg tega njen poslovodja, to je oporna tožena stranka, stalno prebivališče v drugi nemški zvezni deželi, (
60
) si posebno pozornost zasluži dejstvo, da je ta oseba tožena osebno, ne pa kot zakoniti zastopnik te družbe. Mednarodna in ozemeljska pristojnost predložitvenega sodišča namreč temelji zgolj na tej izbiri.
73.
Seveda pri tem ne gre za to, da se nameni pozornost vprašanju uporabe pravil, ki urejajo ozemeljsko pristojnost ali koncentracijo sporov (
61
), za katera se ne uporablja niti Uredba o znamki Evropske unije (
62
) niti Uredba št. 1215/2012, ampak da se zgolj poudari, da bi se moralo sodišče, ki mu je zadeva predložena, kljub vsemu prepričati, da zahtevki zoper oporno toženo stranko temeljijo na verodostojnih preudarkih (
63
).
74.
Kot ponazoritev (
64
) je mogoče navesti, da je predložitveno sodišče v zadevi iz postopka v glavni stvari, kar zadeva zakonitega zastopnika družbe s sedežem v Nemčiji, ki ima stalno prebivališče na območju pristojnosti tega sodišča, le v vprašanju za predhodno odločanje pojasnilo, da se mu „s tožbo prav tako očita kršitev“.
75.
Ta bistvena informacija po mojem mnenju utemeljuje to, da bi se bilo že ob vložitvi zahtevka dovolj opreti na vlogo zakonitega zastopnika tožene družbe, saj ni običajno, da tretja oseba v okviru tožbe zaradi opustitve in prepovedi kršitve zadevne pravice ter odškodninske tožbe uveljavlja
osebno odgovornost tega zakonitega zastopnika (
65
).
76.
Brez takih pojasnil bi se bilo po mojem mnenju upravičeno vprašati o pogojih, pod katerimi učinkovito izvajanje sodne oblasti narekuje, da se pristojnost sodišča ene od držav članic, ki temelji na kraju osebnega stalnega prebivališča poslovodje ene od družb, razširi na tožbene zahtevke zoper drugo družbo in njenega poslovodjo, ki je tožen kot njen zakoniti zastopnik in osebno ter katerih stalno prebivališče je v drugi državi članici.
77.
Menim, da bi bilo mogoče v takih postopkih, ki se nanašajo na kršitev pravic iz znamke Evropske unije, ki je po naravi enotna, predvideti, da se sodišče, ki mu je zadeva predložena, ob vložitvi tožbe prepriča, da ta vsebuje dokaz o tem, da je izbira sodišča, ki mu je zadeva predložena, utemeljena z osebno vpletenostjo zakonitega zastopnika družbe v dejanja kršitve, in sicer s predložitvijo dokaza bodisi o uporabi znaka, enakega ali podobnega tej znamki, v poslovnem okviru (ali o neukrepanju za preprečitev kršitve pravice (
66
) ali njeno končanje) bodisi o tem, da je ta oporna tožena stranka sodelovala v dejavnosti, za katero je vedela ali bi razumno morala vedeti, da je predmet kršitve (
67
).
78.
Nasprotno, zdi se mi, da bi s tem, da bi od tožeče stranke zahtevali, da sodišče izbere na podlagi ugotavljanja, kdo je bil povzročitelj kršitve pravic imetnika varovane znamke Evropske unije, presegli zgolj preverjanje ab initio tega, ali so bili umetno ustvarjeni pogoji za uporabo člena 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012.
79.
Drži sicer, da bi se bilo mogoče za tako rešitev po analogiji s pravom znamk opreti na odločitev Sodišča iz sodbe Nintendo v zvezi z določitvijo prava, ki se uporablja v skladu s členom 8(2) Uredbe št. 864/2007 (
68
), pri čemer je taka določitev nujna, če se tožba tožeče stranke nanaša na različna dejanja kršitve, storjena v različnih državah članicah (
69
). Sodišče je razsodilo, da mora predložitveno sodišče celostno presoditi ravnanje tožene stranke, da bi se tako določil kraj, kjer je bilo začetno dejanje kršitve – iz katerega izvira očitano ravnanje – storjeno ali grozi, da bo storjeno. (
70
)
80.
Vendar je Sodišče še menilo, da razlaga pravil o sodni pristojnosti ni povezana z razlago določb v zvezi s pravom, ki se uporablja za odškodninske tožbe. (
71
)
81.
Poleg tega bi s tem, da bi tožeči stranki v fazi vložitve tožbenega zahtevka naložili obveznost ugotavljanja, kdo je začel verigo dejanj kršitve pravic, tej naložili dokazno breme, ki bi ga bilo pretežko izpolniti, s čimer bi lahko ogrozili uresničevanje cilja Uredbe o znamki Evropske unije, ki je varstvo pravic imetnika znamke Evropske unije, v okviru, ki je lahko glede na njegove postopkovne izbire zelo širok. (
72
)
82.
Zato Sodišču predlagam, naj v odgovoru predložitvenemu sodišču doda, da mora preveriti tudi elemente, s katerimi je bilo ob vložitvi tožbenih zahtevkov mogoče pokazati sodelovanje poslovodje nemške družbe pri dejanjih kršitve, zaradi katerega se uveljavlja njegova osebna odgovornost.
V. Predlog
83.
Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), odgovori:
Člen 8, točka 1, Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v povezavi s členom 122 Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije
je treba razlagati tako, da
je mogoče več toženih strank s stalnim prebivališčem v različnih državah članicah tožiti pred sodiščem v kraju stalnega prebivališča ene od njih, pri katerem je imetnik znamke Evropske unije v okviru tožbe zaradi kršitve pravic vložil tožbene zahtevke zoper njih, če se toženim strankam očita vsebinsko enaka kršitev te znamke zaradi vsakega od njihovih dejanj v dobavni verigi. Sodišče, ki mu je zadeva predložena, mora ob upoštevanju vseh upoštevnih elementov iz spisa presoditi, ali obstaja tveganje nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bila posledica ločenih postopkov.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
(
3
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1, v nadaljevanju: Uredba o znamki Evropske unije).
(
4
)	Dne 19. septembra 2018, kot je navedeno v sodbi Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), ki jo je posredovalo predložitveno sodišče. Uredba št. 1215/2012 se zato uporablja v skladu s členom 66 te uredbe. Glej v zvezi s tem sodbo AMS Neve in drugi (C‑172/18, v nadaljevanju: sodba AMS Neve in drugi, EU:C:2019:674, točki 34 in 36 ter navedena sodna praksa).
(
5
)	Predložitveno sodišče je pojasnilo, da sta družba Beverage City & Lifestyle in njen poslovodja MJ umaknila pritožbo, ki sta jo sprva vložila.
(
6
)	C‑24/16 in C‑25/16, v nadaljevanju: sodba Nintendo, EU:C:2017:724.
(
7
)	S tem izrazom je poimenovana edina od sotoženih strank, katere stalno prebivališče utemeljuje pristojnost sodišča, ki mu je zadeva predložena. Glej glede njegove prejšnje uporabe sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, točka 56).
(
8
)	Uredba Sveta z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
(
9
)	Glej sodbo z dne 30. junija 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, točka 20 in navedena sodna praksa).
(
10
)	Uredba Sveta z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL 2009, L 78, str. 1).
(
11
)	Za povzetek zgodovine uredb od uvedbe znamke Skupnosti z Uredbo Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146) glej sodbo AMS Neve in drugi (točka 3).
(
12
)	Glej sodbo AMS Neve in drugi (točka 34 in navedena sodna praksa).
(
13
)	Ta izbira vpliva na obseg pristojnosti sodišča za znamke Evropske unije, ki mu je zadeva predložena. Člen 126(1)(a) Uredbe o znamki Evropske unije določa, da je to pristojno za kršitve, ki so bile izvršene ali je grozila nevarnost, da bodo izvršene na območju katere koli države članice. Glej po analogiji, kar zadeva pristojnost sodišča za modele Skupnosti, da odredi ukrepe, potrebne za sankcioniranje kršitev na celotnem ozemlju Unije, ne pa zgolj za škodo, nastalo v kraju, ki utemeljuje njegovo pristojnost zaradi stalnega prebivališča oporne tožene stranke, sodbo Nintendo (točke od 61 do 67).
(
14
)	V zvezi z alternativnostjo pristojnega sodišča, navedenega v tem odstavku, glej sodbo AMS Neve in drugi (točka 41), ki se nanaša na enakovredne določbe Uredbe št. 207/2009, kodificirane z Uredbo o znamki Evropske unije. Ta postopkovna izbira določa obseg ozemeljske pristojnosti sodišča za znamke Evropske unije, saj je ta v skladu s členom 126(2) Uredbe o znamki Evropske unije omejen na dejanja, ki so bila izvršena ali za katera grozi nevarnost, da se bodo izvršila, na območju države članice, kjer se to sodišče nahaja. V zvezi z enakovrednimi določbami glej sodbo AMS Neve in drugi (točka 40).
(
15
)	Glej sodbo z dne 5. junija 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, točka 36).
(
16
)	Niti v členu 122(2) Uredbe o znamki Evropske unije niti v nobeni drugi njeni določbi ni napoteno na ta člen ali na pravilo, ki ga vsebuje. Kot je razvidno iz člena 122(1) te uredbe, se, če z njo ni določena izključitev, Uredba št. 1215/2012 uporablja podredno. Enako velja za Uredbo Sveta (ES) št. 6/2002 z dne 12. decembra 2001 o modelih Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 27, str. 142), kot to določa njen člen 79. Poleg tega je treba opozoriti, da je namen Uredbe št. 1215/2012 sicer res opredeliti splošni okvir, vendar kljub temu vsebuje pomembno izjemo v zvezi z intelektualno lastnino. Člen 24, točka 4, te uredbe namreč določa pravilo o izključni pristojnosti v primeru izpodbijanja veljavnosti pravice intelektualne lastnine s tožbo ali ugovorom. Vendar Uredba o znamki Evropske unije v zvezi s tem vsebuje posebne določbe: domneva veljavnosti znamke Evropske unije je določena v členu 127, razen če se njena veljavnost izpodbija z nasprotno tožbo pod pogoji, določenimi v členu 128.
(
17
)	Glej za pregled te zahteve sodbo z dne 27. oktobra 1998, Réunion européenne in drugi (C‑51/97, EU:C:1998:509, točke od 44 do 46). Poleg tega morajo imeti vse tožene stranke stalno prebivališče v Uniji (glej sodbo z dne 11. aprila 2013, Sapir in drugi (C‑645/11, EU:C:2013:228, točka 52)). Ugotavljam, da Konvencija o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisana v Luganu 30. oktobra 2007, katere sklenitev je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2009/430/ES z dne 27. novembra 2008 (UL 2009, L 147, str. 1), imenovana Luganska konvencija II, vsebuje določbo, ki je enaka členu 6, točka 1.
(
18
)	To ostane kljub razvoju postopka. Tako umik pritožbe, ki jo je ta stranka sprva vložila, kot je v obravnavani zadevi storila družba, ki jo zastopa (glej opombo 5 teh sklepnih predlogov), nikakor ne vpliva na potrebo po preverjanju obstoja tesne povezave med zahtevki ob njihovi vložitvi. V zvezi s fazo postopka, v kateri je treba presojati obstoj take povezave med zahtevki, glej sodbo z dne 21. maja 2015_CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, točki 28 in 29; v nadaljevanju: sodba CDC Hydrogen Peroxide), in sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, točki 78 in 79). Pred tem je Sodišče v sodbi z dne 13. julija 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, točki 27 in 33), razsodilo, da to, da v skladu z nacionalnim pravom držav članic tožba zoper sotoženo stranko ni dopustna, ne vpliva na uporabo člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, ki je postal člen 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012. Glej v zvezi s pristojnostjo sodišča za znamke Evropske unije, ki odloča o tožbi zaradi kršitve pravic na podlagi take znamke, katere veljavnost se izpodbija z nasprotno tožbo za ugotovitev ničnosti, in ki je še naprej pristojno za odločanje o veljavnosti te znamke, čeprav je bila prvotna tožba umaknjena, tudi sodbo z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, točki 55 in 58), ter sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Pitruzzelle v zadevi Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:366, točke od 66 do 73), v katerih so podrobno povzeti primeri uporabe načela perpetuatio fori.
(
19
)	189/87, EU:C:1988:459. Glej za povzetek zakonodajne zgodovine sodbo z dne 11. oktobra 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, točka 53).
(
20
)	Glej uvodno izjavo 26 te uredbe.
(
21
)	Glej uvodno izjavo 21 Uredbe št. 1215/2012. Gre tudi za to, da se zagotovi izvršitev odločb. Glej v zvezi s tem člen 45(1)(c) te uredbe, ki določa, da se priznanje sodne odločbe zavrne na zahtevo katere koli zainteresirane stranke, če je sodna odločba nezdružljiva s sodno odločbo, izdano med istima strankama v zaprošeni državi članici.
(
22
)	Glej sodbe z dne 11. oktobra 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, točka 35); z dne 1. decembra 2011, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, točka 74); z dne 12. julija 2012, Solvay (C‑616/10, v nadaljevanju: sodba Solvay, EU:C:2012:445, točka 21); z dne 11. aprila 2013, Sapir in drugi (C‑645/11, EU:C:2013:228, točka 41), ter CDC Hydrogen Peroxide (točka 18).
(
23
)	Glej med drugim sodbo Solvay (točka 23). Poleg tega je Sodišče v sodbi z dne 13. julija 2006, Roche Nederland in drugi (C‑539/03, EU:C:2006:458, točka 26), pojasnilo, da za to, „da bi se za sodne odločbe lahko štelo, da so si nasprotujoče, ne zadošča, da obstaja neskladje med rešitvami spora“. V praksi je namreč v fazi vložitve tožbenega zahtevka težje presoditi o tem elementu kot pa o enakem dejanskem in pravnem stanju.
(
24
)	Glej med drugim sodbi CDC Hydrogen Peroxide (točka 20 in navedena sodna praksa) in Nintendo (točka 45).
(
25
)	Ta sodba je del usmeritve sodne prakse Sodišča v zvezi z uporabo člena 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012 v nekaterih sporih, ki se nanašajo na kršitev prava Unije na področju patentov, konkurence in modelov. V tej sodni praksi se upošteva posebnost zakonodaje s področja intelektualne lastnine, katere namen je urediti ekskluzivno ohranitev te nematerialne lastnine, ki je brez težav dostopna vsem. Glej v tem smislu razmišljanja Kur, A., in Maunsbach, U., „Choice of law and Intellectual Property Rights“, Oslo Law Review, 2019, zvezek 6, št. 1, str. od 43 do 61, zlasti str. 44. Poleg tega razvoj odločitev Sodišča temelji na ravni varstva, ki jo zagotavlja pravo Unije, kar pomeni izogibanje razdrobljenosti sodnih postopkov (glej v zvezi s tem Georgakoudi, N., Les compétences exclusives en matière civile et commerciale: étude de droit international privé, doktorska disertacija, zagovarjana 9. decembra 2021, zlasti str. 204, ter Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., in Sturua, D., „Article 8“, v: Magnus, U., in Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2. izdaja, Otto Schmidt, Köln, 2023, str. od 359 do 392, zlasti točka 1 (str. 361), točka 3 (str. 362) in točka 4 (str. 363)). V zvezi z zgodovino harmonizacije materialnega prava intelektualne lastnine glej Kur, A., in Maunsbach, U., op. cit., str. 50 in 51.
(
26
)	Glej sodbo Nintendo (točka 49).
(
27
)	C‑539/03, EU:C:2006:458.
(
28
)	Glej sodbo Nintendo (točki 46 in 47).
(
29
)	V skladu s členom 17 Uredbe o znamki Evropske unije v povezavi s členom 129(2) in členom 130(2) te uredbe zahtevki za dostop do informacij, predložitev računovodskih izkazov in ugotovitev, ali obstaja odškodninska obveznost, kot posebni ukrepi ali nalogi niso samostojno urejeni s to uredbo, ampak se zanje uporablja ustrezno nacionalno pravo. Glej po analogiji sodbo Nintendo (točka 47). Prav tako je mogoče opozoriti, da je pravica do nadomestila določena v členu 13(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 32). Poleg tega se je treba glede prava, ki se uporablja, sklicevati na člen 8(2) Uredbe (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) (UL 2007, L 199, str. 40). S to uredbo, ki se uporablja v vseh državah članicah razen Kraljevine Danske, so poenotena pravila glede kolizije zakonov, ki se v civilnih in gospodarskih zadevah uporabljajo za nepogodbene obveznosti in posebej tiste, nastale zaradi kršitve pravic intelektualne lastnine enotne narave, do katerih je prišlo po 11. januarju 2009 (glej člen 32 navedene uredbe). V primeru tožbe zoper več toženih strank za dejanja kršitve, storjena v več državah članicah, glej sodbo Nintendo (točki 98 in 104). Glej tudi sodbo AMS Neve in drugi (točka 64).
(
30
)	C‑145/10, EU:C:2011:798, točka 83.
(
31
)	Moj poudarek.
(
32
)	Točka 29. V zvezi s praktičnimi posledicami neuporabe člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 glej točko 28 te sodbe.
(
33
)	Sodba Nintendo (točka 51). Moj poudarek.
(
34
)	Sodba Nintendo (točka 51). Moj poudarek.
(
35
)	Sodba Nintendo (točka 52). Moj poudarek.
(
36
)	Sodišče je namreč zgolj navedlo, da „drugotožena stranka izdeluje in prvotoženi stranki dobavlja izdelke, da jih prvotožena stranka trži“.
(
37
)	Glej v zvezi s tem člen 9 Uredbe o znamki Evropske unije, iz katerega je mogoče izpeljati opredelitev dejanj kršitve, in v tem smislu sodbo AMS Neve in drugi (točka 54). V zvezi s pojmom „uporaba“ glej po analogiji sodbo Nintendo (točke 100, 103 in 104).
(
38
)	Glej v zvezi s to okoliščino sodbo Solvay (točka 29).
(
39
)	Glej sodbo Nintendo (točki 50 in 51).
(
40
)	Glej sodbo z dne 18. maja 2017, Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:390, točka 28).
(
41
)	Moj poudarek.
(
42
)	Glej sodbo z dne 5. junija 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, točke 32, 34 in 37), v zvezi s tem pojmom iz člena 93(5) Uredbe št. 40/94, ki je postal člen 125(5) Uredbe o znamki Evropske unije.
(
43
)	C‑617/15, EU:C:2017:390, točke 25, 27 in 28. Ozka razlaga pojma „podjetje [poslovna enota]“ ni več utemeljena, ker Uredba o znamki Evropske unije določa, da lahko tožeča stranka izbira med stalnim prebivališčem tožene stranke in sodiščem v kraju kršitve. Poleg tega za status poslovne enote ni določen pogoj, da je tožena družba neposredno ali posredno sodelovala pri dejanjih, na katerih temelji spor (točka 40 te sodbe).
(
44
)	189/87, EU:C:1988:459. Glej točko 31 teh sklepnih predlogov.
(
45
)	Glej opombo 25 teh sklepnih predlogov. Pripomniti je treba, da se ni treba sklicevati na poznejši sodbi, izdani v zvezi z dejanji kršitve (sodbi AMS Neve in drugi ter z dne 3. marca 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152), s področja modelov Skupnosti), saj so bile tožbe vložene pri sodiščih države članice, na ozemlju katere je bila kršitev storjena. Glej, kar zadeva to alternativno merilo pristojnosti v zvezi z znamkami Evropske unije, opombo 14 teh sklepnih predlogov.
(
46
)	Glej sodbi CDC Hydrogen Peroxide (točke 16 in od 23 do 25) in z dne 15. julija 2021, Volvo in drugi (C‑30/20, EU:C:2021:604, točke od 39 do 42).
(
47
)	V skladu z uvodno izjavo 16 Uredbe št. 1215/2012 je njen cilj zagotoviti, da poleg stalnega prebivališča toženca obstaja tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom ali ki je v interesu učinkovitega izvajanja sodne oblasti. Glej v zvezi z Uredbo št. 44/2001 sodbo Solvay (točka 19 in navedena sodna praksa).
(
48
)	Glej uvodno izjavo 15 Uredbe št. 1215/2012.
(
49
)	Za primerjavo glej sodbo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija), prvi civilni oddelek, z dne 4. julija 2018 (št. 17-19.384), navedeno v Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., in Sturua, D., op. cit., opomba 39 (str. 372). To sodišče je odločilo, da obstaja povezava med tožbenimi zahtevki, če so v okviru nepremičninske transakcije ugotovljeni prekrivanje dejanj, pripisanih nekaterim sotoženim strankam, med njimi oporni toženi stranki, njihova razmerja ter vloga vsake od njih in odgovornost dveh med njimi.
(
50
)	Tukajšnja hipoteza zajema uporabo znaka s strani toženih strank v skladu z istimi pravili. Tako se ne zdi verjetno, da ena od toženih strank ne bi vedela za dejanja kršitve sotoženih strank. V zvezi s pomenom pogojev, pod katerimi bi kršitelj lahko vedel, da je bilo kršeno isto nacionalno pravo, glej Heinze, C., in Warmuth, C., „Intellectual property and the Brussels Ibis Regulation“, v: Mankowski, P., Research Handbook on the Brussels Ibis Regulation, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2020, str. od 147 do 171, zlasti str. 167, na voljo na spletni strani: https://www.elgaronline.com/display/edcoll/9781788110785/9781788110785.00011.xml.
(
51
)	Glej v zvezi s tem sodbo AMS Neve in drugi (točki 47 in 54).
(
52
)	Glej opombo 23 teh sklepnih predlogov in sodbo Nintendo (točka 52).
(
53
)	Glej med drugim sodbo CDC Hydrogen Peroxide (točke od 27 do 29 in 31 ter navedena sodna praksa).
(
54
)	Glej točki 18 in 74 teh sklepnih predlogov.
(
55
)	Poleg tega ni naložena nikakršna hierarhija med sotoženimi strankami ali zahtevki. Glede predlogov v pravni teoriji v smeri večje strogosti glej Siaplaouras, P., „Article 8“, v: Requejo Isidro, M., Brussels I bis: A Commentary on Regulation (EU) no 1215/2012, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022, str. od 166 do 190, zlasti točka 8.17, opomba 45 (str. 172), ter Gaudemet-Tallon, H., in Ancel, M.-E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. izdaja, Librairie générale de droit et de jurisprudence, zbirka „Droit des affaires“, Pariz, 2018, opomba 46 (str. 395).
(
56
)	Glej sodbo z dne 11. oktobra 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, točke od 52 do 54 in navedena sodna praksa). V zvezi z obsegom te sodbe glej Siaplaouras, P., op. cit., točke od 8.37 do 8.39 (str. 177 in 178). Za primerjavo glej člen 8, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, ki določa, da je oseba s stalnim prebivališčem v državi članici lahko tožena tudi, „v tožbi glede garancij ali v drugih intervencijskih tožbah, pred sodiščem, kjer teče prvotni postopek, razen če je bil ta postopek začet samo z namenom, izvzeti to osebo iz pristojnosti sodišča, ki bi bilo pristojno v tej zadevi“ (moj poudarek).
(
57
)	Glej sodbo CDC Hydrogen Peroxide (točka 33). V zvezi z zahtevo po dokazih o tajnem dogovarjanju med strankami glej točko 32 te sodbe. Poleg tega so nekateri avtorji opozorili na spremembo sodne prakse Sodišča. Glej v zvezi s tem komentar Siaplaouras, P., op. cit., točka 8.40 (str. 178).
(
58
)	Glej v tem smislu Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., in Sturua, D., op. cit., točka 22 (str. 371).
(
59
)	Glej točko 14 teh sklepnih predlogov.
(
60
)	Glej točko 11 teh sklepnih predlogov.
(
61
)	Glej sodbo z dne 30. junija 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, točka 39 in navedena sodna praksa). V zvezi s tem je treba pojasniti, da je v členu 125(1) Uredbe o znamki Evropske unije – kot v členu 4 Uredbe št. 1215/2012 – napoteno na sodišče države članice, v kateri ima toženec stalno prebivališče.
(
62
)	Člen 123(1) Uredbe o znamki Evropske unije določa le, da „[d]ržave članice na svojem ozemlju določijo kar najmanjše število nacionalnih sodišč prve in druge stopnje, ki so pristojna za izvajanje nalog po tej uredbi“.
(
63
)	V skladu z odločitvama iz sodb Sodišča z dne 11. oktobra 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595), in z dne 13. julija 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471), ne gre za to, da bi se presoja sodišča, ki mu je zadeva predložena, nanašala na utemeljenost zahtevkov ali na njihovo dopustnost na podlagi nacionalnega prava. V zvezi s tem vprašanjem glej tudi sklicevanja v opombi 64 teh sklepnih predlogov.
(
64
)	Glej za položaj, v katerem so tožeče stranke tožbo utemeljile z dejstvom, da je do zadevne nesreče prišlo zaradi napak pri zasnovi in izdelavi helikopterja, ter so tožile toženo stranko, ki ni bila nikakor povezana s temi merili, sodbo High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (višje sodišče (Anglija in Wales), oddelek Queen’s Bench (gospodarski senat)), Združeno kraljestvo), z dne 29. maja 2020, Senior Taxi Aereo Executivo LTDA & Ors proti Agusta Westland S.p.A & Ors, ki je na voljo na spletnem naslovu: https://www.bailii.org/ew/cases/EWHC/Comm/2020/1348.html. Ta odločba je komentirana v Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., in Sturua, D., op. cit., točka 20 (str. 370), v James, M., „Claims against anchor defendant subject to merits test under Recast Brussels Regulation (High Court)“, Practical Law UK, Thomas Reuters, 10. junij 2020, ter v Pertoldi, A., in Mcintosch, M., „High Court holds claim against anchor defendant must satisfy merits test if it is to be used to establish jurisdiction against co-defendants under recast Brussels Regulation“, na voljo na spletnem naslovu: https://hsfnotes.com/litigation/2020/06/30/high-court-holds-claim-against-anchor-defendant-must-satisfy-merits-test-if-it-is-to-be-used-to-establish-jurisdiction-against-co-defendants-under-recast-brussels-regulation/. Glej tudi sodbo Cour de cassation (kasacijsko sodišče), gospodarski oddelek, z dne 26. februarja 2020 (št. 18‑21.144), ki jo navajajo Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., in Sturua, D., op. cit., točka 19 (str. 369), v kateri je to sodišče razveljavilo sodbo cour d'appel de Paris (pritožbeno sodišče v Parizu, Francija) z dne 5. junija 2018 na podlagi člena 4(1) in člena 8, točka 1, Uredbe št. 1215/2012, ker zoper eno od toženih strank ni bil vložen noben zahtevek.
(
65
)	Kolikor vem, Sodišče še ni obravnavalo takega položaja. V zvezi s pojmom „motitelj“, ki v nemškem pravu omogoča uveljavljanje odgovornosti poslovodje, glej sodbo z dne 22. junija 2021, YouTube in Cyando (C‑682/18 in C‑683/18, EU:C:2021:503, točke od 120 do 123). V takem primeru je mogoče zoper njega vložiti zgolj tožbo zaradi opustitve in prepovedi kršitve zadevne pravice.
(
66
)	Glej po analogiji sodbo z dne 23. marca 2010, Google France in Google (od C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, točka 120).
(
67
)	Glej v zvezi s tem člen 13(1) Direktive 2004/48.
(
68
)	V skladu s to določbo se „[v] primeru nepogodbenih obveznosti, nastalih zaradi kršitev enotne pravice intelektualne lastnine Skupnosti, […] za vprašanja, ki jih ustrezni instrument Skupnosti ne obravnava, uporablja pravo države, v kateri je bila kršitev storjena“.
(
69
)	Za povzetek razlage Sodišča glej sodbo z dne 3. marca 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152, točka 48), in glede njene neuporabe, kadar se imetnik varovane pravice odloči vložiti ciljno usmerjeno tožbo, ki se nanaša na kršitve, izvršene v eni sami državi članici, točko 49 iste sodbe.
(
70
)	Glej sodbo Nintendo (točka 103).
(
71
)	Glej sodbo AMS Neve in drugi (točki 63 in 64).
(
72
)	Glej za primerjavo sodbi AMS Neve in drugi ter z dne 3. marca 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152).