SODBA 
V IMENU LJUDSTVA
Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v senatu, ki so ga sestavljali vrhovni sodnice
in sodnika mag.  Rudi Štravs kot predsednik, ter mag.  Nina Betetto, Karmen  Iglič
Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel in Jan Zobec kot člani, 
v pravdni zadevi tožeče stranke: 1. A. B.,  ..., in 2. B. B.,  ..., ki ju zastopa Odvetniška
družba  ...,  Ljubljana,   z oper  toženo  stra nko:  P.,  Republika  Malta,  ki  jo  zastopa
Odvetniška pisarna ..., Podružnica v Republiki Sloveniji, Ljubljana,1 
zaradi plačila 227.226,44 EUR s pripadki,
o reviziji tožene stranke zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 1313/2017 z
dne 27. 9. 2017, v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Kranju I P 273/2013 z dne
9. 11. 2016,       
na seji 27. januarja 2021
1 Pooblastilno razmerje je po vložitvi revizije prenehalo. 
1
II Ips 98/2018
RAZSODILO:
I. Revizija se zavrne.
II. Toženka mora tožniku v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti njegove stroške
odgovora na revizijo v znesku 3.130,52 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi,
ki  tečejo  od  prvega  naslednjega  dne  po izteku  roka  za  izpolnitev obveznosti,
določenega v tej točki izreka, do plačila.  
OBRAZLOŽITEV:
O dosedanjem poteku postopka
1. Tožnika sta mati in sin, ki je uspešen igralec pokra. Trdila sta, da sta na spletnem
portalu toženke www.mybet.com na daljavo igrala poker, ter nerazdelno zahtevala
izplačilo 227.226,44 EUR, ki naj bi jih priigrala med 31. 3. 2010 in 10. 5. 2011.
Toženka, ki je bila organizatorka te spletne igralnice, je priigrana denarna sredstva
zasegla in si jih prilastila, ker naj bi prek obeh uporabniških računov poker igral
izključno tožnik (ne pa tudi njegova mati) in s tem kršil njena pravila igranja. 
2. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je podana pristojnost slovenskega sodišča,
nato pa  zahtevek tožnice  v celoti  zavrnilo,  medtem  ko je  zahtevku tožnika  v
pretežni meri ugodilo in toženki naložilo plačilo 226.850,21 EUR z zamudnimi
obrestmi po 8 % letni obrestni meri od 9. 5. 2014. Odločilo je še o pravdnih
stroških.   
3. Sodišče druge stopnje je pritožbo toženke zavrglo, kolikor se je ta nanašala na
zavrnilni del sodbe sodišča prve stopnje, sicer pa je njeno pritožbo in v celoti
pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča. Odločilo je,
da pravdni stranki krijeta vsaka svoje pritožbene stroške. 
4. Zoper odločitev pritožbenega sodišča toženka vlaga dovoljeno revizijo. V njej v
pretežni meri izpodbija zaključek sodišč o pristojnosti slovenskega sodišča in se
zavzema  za  zavrženje  tožbe.  Uveljavlja  tudi  druge  bistvene  kršitve  določb
pravdnega  postopka  in  zmotno  uporabo  materialnega  prava  in  se  podredno
zavzema za zavrnitev tožbenega zahtevka oziroma razveljavitev sodb nižjih sodišč
in vrnitev zadeve v novo sojenje.
Ugotovljeno dejansko stanje 
5. V postopku pred Vrhovnim sodiščem je sporna le ugoditev tožbenemu zahtevku
2
tožnika, zato Vrhovno sodišče povzema le dejanske ugotovitve (in v nadaljevanju
pravno presojo nižjih sodišč), ki se nanašajo nanj. Dejanske  ugotovitve nižjih
sodišč, na katere je Vrhovno sodišče po 370. členu Zakona o pravdnem postopku
(ZPP) vezano, so sledeče: 
-  toženka  je  prirediteljica  spletnih  iger  na  srečo,  ki  upravlja  spletno  stran
https://www.mybet.com;  za  registracijo  na  njenem  portalu  je  moral  tožnik
soglašati z njenimi enostransko določenimi splošnimi pogoji poslovanja; 
-  tožnik  je  na  navedeni  spletni  strani  31.  3.  2010  odprl  uporabniški  račun
„omgchucknorriss“  („OMGCN“)  za  igranje  spletnega  pokra;  kot  elektronski
naslov uporabnika je navedel svoj elektronski naslov B.b.@gmail.com; 
- 29. 6. 2010 je odprl še uporabniški račun „dohtarca“, pri katerem je kot imetnico
računa navedel svojo mamo, kot elektronski račun uporabnika pa svoj elektronski
naslov b.B.@gmail.com;
- tožnikova  mati  je  bila  le navidezni  imetnik tega računa,  dejanski  uporabnik
oziroma igralec prek tega računa pa je bil tožnik; denar je na oba uporabniška
računa nakazoval s svojega „moneybookers“ računa in je šlo za njegova sredstva;
-  med  računoma  „omgcn“  in  „dohtarca“  je  bila  očitna  povezava,  saj  sta  bila
registrirana preko e-naslova iste osebe (zamenjan je bil le vrstni red priimka in
imena), z istim domačim naslovom igralcev in IP naslovom, kratkim časovnim
razmakom med registracijo obeh računov, tudi sredstva za igranje so bila v obeh
primerih plačana z računa tožnika;
- toženka je že ob registraciji spornega računa vedela za očitno povezavo med
uporabniškima  računoma;  tožniku je kljub temu dopuščala igranje in na tihem
odobravala več računov tožnika;
- tožnik je bil prek računa „dohtarca“  na poker aplikacijo prijavljen v povprečju
6,5 ur vsak dan oziroma po 9 ur na dan, če bi šteli le pet delovnih dni v enem
tednu; v spornem obdobju se je preživljal z igranjem spletnega pokra; 
- toženka je 10. 5. 2011 blokirala račun „dohtarca“ in zasegla celotno dobroimetje
na računu, ki je znašalo 227.226,44 EUR.
Presoja nižjih sodišč
6. Sodišči  sta  glede  vprašanja,  ali  je  slovensko sodišče  pristojno za  odločanje  o
zahtevku,  pojasnili,  da  Uredba  Sveta  (ES)  št.  44/2001  z  dne  22.  12.  2000  o
pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih
3
zadevah (v nadaljevanju Uredba Bruselj  I) pristojnost  za  potrošniške  pogodbe
ureja v 15. do 17. členu. Po navedenih določbah lahko potrošnik, ki je pogodbo z
nasprotno  stranko  sklenil  za  namene  izven  svoje  poklicne  ali  pridobitne
dejavnosti, sodni spor sproži tudi v državi, v kateri ima stalno prebivališče. V
utemeljitev zaključka, da je imel tožnik v razmerju do toženke status potrošnika,
sta navedli, da tožnik ni imel registrirane dejavnosti igranja pokra oziroma iger na
srečo (prim.  VSL I Cp 4545/2010). Da je treba igralce spletnih iger na srečo
obravnavati kot potrošnike, izhaja že iz (sistemske) ureditve spletnih iger na srečo
v Evropski uniji. Prirejanje iger na srečo je strogo nadzorovano, in sicer tako z
nadzorom  prireditelja,  določanjem  vrst  in  obsega  iger  na  srečo  kot  tudi  prek
varstva  igralca,  tj.  potrošnika.  Čeprav  k  uspehu  pri  igranju  prispevajo  tudi
sposobnosti in veščine igralca, je poker igra na srečo, ki jo kot tako opredeljujeta
slovenska in malteška zakonodaja ter zakonodaja Evropske unije. Igre na srečo ne
ustrezajo pojmu poklicne ali pridobitne dejavnosti v smislu Uredbe Bruselj I, ne
glede  na to,  ali nekdo od igranja  spletnega pokra  živi. Poker  ni  usmerjen v
izmenjavo blaga in storitev. Tožnik je z registracijo in uporabo računa za igranje
pokra  deloval  enako  kot  drugi  igralci  pokra  prek  tega  portala.  Toženka  kot
ponudnik  in  organizator  igre,  ki  je  pristop  k igranju pogojevala  s  sprejemom
njenih  vnaprej  in  enostransko  določenih  Splošnih  pogojev,  je  bila  nedvomno
gospodarsko močnejša in pravno bolj izkušena kot igralci pokra, s katerimi  je
sklepala  pogodbe.  Sodba  kölnskega  sodišča,  ki  jo  je  toženka  ponudila  kot
argument,  da  tožnik  nima  statusa  potrošnika,  je  obravnavala  izjemnega  in  v
javnosti  prepoznavnega  igralca  pokra,  ki  je  bil  bistveno  uspešnejši  od  velike
večine drugih igralcev. Svojo dejavnost je na trgu ponujal za plačilo ter igralske
sposobnosti javno uprizarjal kot storitev v odnosu do prireditelja poker turnirjev,
ki se jih je redno udeleževal. Imel je sponzorje in bil na področju igranja pokra, ki
ga je igral že dvajset let, medijsko prisoten. Nič od navedenega ne drži za tožnika. 
7. Pri presoji vsebinske utemeljenosti zahtevka sta sodišči najprej ugotovili, da je
tožnik z igranjem prek dveh uporabniških računov kršil pravilo, da ima igralec
lahko registriran le en račun (peti odstavek 32. člena Uredbe o igrah na srečo na
daljavo in točka 3.8 Splošnih pogojev). S tem je kršil tudi dolžnosti: da navede
pravilne osebne podatke; da morajo uporabniki račun ustvariti v svojem imenu in
podati izjavo, da niso imetniki več kot enega računa. Toženka v primeru navedbe
napačnih osebnih podatkov takega uporabnika ne bi smela registrirati oziroma bi
morala  registracijo  takoj  preklicati,  pri  čemer  bi  lahko  zasegla  sredstva  na
igralniškem računu (drugi odstavek 32. člena Uredbe o igrah na srečo na daljavo).
Toženka je že od registracije drugega računa vedela, da je tožnik zaradi dvojnega
računa v kršitvi, vendar mu je igro prek spornega računa dopuščala (ker je menila,
da ima od tega koristi, pozneje pa je izvedela, da bi lahko zaradi tega plačala
globo). 993. člen malteškega Civilnega zakonika določa, da se morajo pogodbe
izvrševati v skladu z načelom dobre vere. Ravnanje toženke, ki je tožniku igranje
4
preko spornega računa sprva dopuščala in služila s provizijo, nato pa po skoraj letu
dni, ko so se na njem nabrala sredstva preko 200.000,00 EUR, račun zaprla in
sredstva zasegla v svojo korist, je v nasprotju z načelom dobre vere in poštenosti,
zato  mu  ni  mogoče  nuditi  pravnega  varstva.  Čeprav  je  šlo  obema  pravdnima
strankama  za premoženjsko korist, je pri odločitvi pretehtalo dejstvo, da si je
tožnik ta sredstva priigral, kar je toženka dopuščala. Če je dopuščala kršitev pravil,
se ne more več sklicevati na tožnikovo nedovoljeno ravnanje in zaseči priigrana
sredstva, in to poleg tega, da je že zaslužila v obliki provizije. Slaba vera toženke
je tako pretehtala nad slabovernostjo tožnika. Toženka je pogodbena pravila o
zaprtju  računa  nepošteno  uporabila  in  povzročila  znatno  neravnovesje  med
pravicami in obveznostmi pogodbenih strank v škodo tožnika. Ker je priigrana
sredstva  neupravičeno  zasegla,  jih  mora  tožniku,  zmanjšana  za  neupravičeno
koriščeno premijo, povrniti, in sicer v petih delovnih dneh po prejemu zahteve
(prvi  odstavek 37.  člena  Uredbe  o igrah na  srečo na  daljavo).  Toženka  mora
tožniku od 9. 5. 2014 dalje plačati tudi 8 % zamudne obresti letno (členi 1139–
1141 Civilnega zakonika). 
Povzetek revizijskih navedb
8. Toženka uvodoma navaja, da sta nižji sodišči tožniku neupravičeno priznali status
potrošnika  in  sprejeli  pristojnost  slovenskih  sodišč.  Obrazložitev  sodišč  o
tožnikovem  statusu  potrošnika  je  pomanjkljiva  in  protislovna.  Sodišči  nista
pojasnili, zakaj dejstvo, da se nekdo z igranjem pokra preživlja, ne pomeni, da gre
za  pridobitno  oziroma  poklicno  dejavnost,  pri  čemer  za  dejansko  opravljanje
dejavnosti ni potrebna formalna registracija. Sklicevanja na sistemsko ureditev
spletnih iger na srečo v Evropski uniji ni mogoče preizkusiti. Obrazložitev sodišča
prve stopnje je protislovna, saj je v sodbi pripisalo ključen pomen  registraciji
dejavnosti, medtem ko je tak argument predhodno, v sklepu o pristojnosti z 11. 4.
2016, zavrnilo. Poleg tega je po eni strani zavzelo stališče, da se igralca pokra
vselej šteje za potrošnika, hkrati pa je zavrnilo primerjavo s sodbo kölnskega
sodišča, ker naj bi šlo za drugo vrsto igralca pokra. 
9. Tožnika glede na dosežene zaslužke, intenziteto in visoko organiziranost igranja ni
mogoče  šteti  za  potrošnika,  ampak  je  igranje  pokra  zanj  pomenilo  pridobitno
oziroma  poklicno  dejavnost.  Za  profesionalno  igranje  pokra  v  Sloveniji  ni
potrebno, da bi bili igralci (samo)zaposleni ali imeli drugo registrirano dejavnost.
Pojem  „poklicne  ali  pridobitne  dejavnosti“  iz  Uredbe  Bruselj  I  je  avtonomen
pojem evropskega prava, ki ne zahteva dejanske registracije opravljanja določene
dejavnosti niti možnosti njene registracije, saj se neprestano pojavljajo nove oblike
(pridobitnih) dejavnosti. Sklicevanje na sklep Višjega sodišča v Ljubljani I Cp
4545/2010 z dne 11. 5. 2011, ki je kot odločilno štelo okoliščino (ne)registracije za
5
opravljanje dejavnosti iger na srečo, ni umestno. V navedeni zadevi sredstva niso
izvirala iz dejanskega igranja pokra, temveč iz prenakazovanja denarja med računi
z izkoriščanjem tečajnih nihanj. V čem naj bi bilo igranje pokra primerljivo z
navedeno dejavnostjo, sodišči nista razložili.
10. Merila, po katerih naj tožnik ne bi ustrezal pojmu profesionalnega igralca pokra,
so arbitrarna. Merila „bistvene uspešnosti od povprečnega igralca“ tožnik sploh ni
zatrjeval; gre za prekoračitev njegove trditvene podlage. Sicer pa je dokazna ocena
o tožnikovi uspešnosti napačna, saj je tožnik izvrsten primer izjemno uspešnega
igralca pokra, nenazadnje je bil na platformi toženke drugi najbolj uspešen igralec
vseh  časov.  Sodišče  se  do  meril,  ki  jih  je  ponudila  toženka  (višina  zaslužka,
dobitki kot vir preživljanja, intenzivnost in čas igranja, samouvrstitev igralca v
kategorijo  profesionalcev),  ni  opredelilo.  Merila,  ki  jih  je  uporabilo  sodišče
(izjemnost oziroma uspešnost, sodelovanje na poker turnirjih, obstoj sponzorjev,
medijska prisotnost, dolgoletnost igranja), ne morejo biti odločilna za presojo, ali
gre za opravljanje dejavnosti. Sklep, da igranje pokra „ni usmerjeno v menjavo
blaga in storitev“, hkrati pomeni, da ne gre niti za potrošniško razmerje. 
11. Glede  vsebinske  neutemeljenosti  zahtevka  toženka  poudarja,  da  se  pritožbeno
sodišče  ni  opredelilo  do  njenih  pritožbenih  navedb,  s  katerimi  je  izpodbijala
ugotovitve o svoji nepoštenosti oziroma nedobrovernosti, ker je zmotno štelo, da
zaključka o svoji nepoštenosti ne graja. Sicer pa bi bilo treba zahtevek zavrniti že
na podlagi ugotovitve, da je tožnik ravnal nepošteno. Nepošteni stranki ni mogoče
nuditi pravnega varstva. Tega ne spreminja niti morebitna slabovernost nasprotne
stranke. Pritožbeno sodišče je želelo logično napako sodišča prve stopnje sanirati z
ugotovitvijo, da je slaba vera toženke pretehtala nad slabovernostjo tožnika, a je
pri tem poseglo v ugotovljeno dejansko stanje, saj je sodišče prve stopnje izrecno
zapisalo, da o tem, katera od strank je bila bolj nepoštena, ni mogoče govoriti. S
tem je pritožbeno sodišče storilo procesno kršitev protispisnosti in kršilo 358. in
347. člen ZPP, ker je spremenilo dejansko stanje ne da bi opravilo pritožbeno
obravnavo. Pritožbeno sodišče je v obrazložitvi nakazalo, da je ključno vprašanje
roka,  v  katerem  bi  morala  toženka  po  ugotovitvi  domnevno  protipravnega
ravnanja tožnika reagirati. Tega brez ugotovitve, kdaj naj bi dokončno ugotovila,
da  tožnik  krši  pravila,  ni  mogoče  presojati.  Ker  roka  ne  določa  ne  malteška
zakonodaja ne pogodbeno razmerje, toženka z zasegom ni mogla biti v kakršnikoli
zamudi. Sodišče je toženki očitalo, da ni določno opredelila, zakaj pri zasegu ni
ravnala v slabi veri. Ker se dobra vera domneva, je sodišče prve stopnje dokazno
breme  o  slabovernosti  neutemeljeno  prevalilo  na  toženko.  Toženka  na  ta
pritožbeni očitek ni dobila odgovora.  
6
O navedbah tožnika v odgovoru na revizijo
12. Tožnik v odgovoru na revizijo pojasnjuje, da nobena od očitanih procesnih kršitev
ni podana. Meni, da so bila določila Splošnih pogojev o zasegu sredstev že sama
po sebi nična, v preostalem pa pritrjuje presoji nižjih sodišč tako glede pristojnosti
slovenskih sodišč kot glede neupravičenosti toženkinega zasega sredstev. 
O dovoljenosti revizije 
13. ZPP je  pred sprejemom  novele  ZPP-E urejal  kombiniran sistem dopuščene in
dovoljene revizije, po katerem je bila revizija v zadevah, v katerih je vrednost
spornega predmeta presegala 40.000,00, vselej dovoljena. Novela ZPP-E je ukinila
dovoljeno  revizijo  po  merilu  vrednosti  spornega  predmeta  in  ohranila  le
dopuščeno revizijo, za dopustitev katere je odločilno, ali gre v posamezni zadevi
za rešitev pomembnega  pravnega vprašanja. Za zadeve v teku pa je ZPP-E v
prehodni določbi 125. člena določil, da se postopek, ki se je začel pred začetkom
uporabe  tega  zakona,  pred  Vrhovnim  sodiščem  nadaljuje  po  spremenjenih
določbah ZPP-E, če je bila odločba, s katero se je postopek pred sodiščem prve
stopnje končal, izdana že po začetku njegove uporabe. V obravnavani zadevi je
bila sodba sodišča prve stopnje izdana pred pričetkom uporabe novele ZPP-E (ki
se  je  pričela  uporabljati  14.  9.  2017),  zato je  za  presojo dovoljenosti  revizije
odločilna vrednost spornega predmeta. Ker ta znaša 226.850,21 EUR, je revizija
dovoljena.  
O utemeljenosti revizije 
14. Revizija ni utemeljena. 
O pristojnosti slovenskega sodišča 
15. Sodišči prve in druge stopnje sta pristojnost slovenskih sodišč utemeljili z določili
Uredbe  Bruselj  I,  po  katerih  lahko  potrošnik  sproži  postopek  zoper  drugo
pogodbeno stranko bodisi pred sodišči v državi članici, v kateri ima ta stranka
stalno  prebivališče,  bodisi  pred  sodišči  kraja,  kjer  ima  potrošnik  stalno
prebivališče  (16.  člen  Uredbe  Bruselj  I). 2 Po  15.  členu  Uredbe  Bruselj  I  je
potrošnik oseba, ki sklepa pogodbe za namen, za katerega se šteje, da je izven
njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti. Stranki sta si različno razlagali, ali
2 Navedena ureditev velja, kadar potrošnik sklene a) pogodbo o prodaji blaga na obroke, b) pogodbo o
posojilu z obročnim odplačevanjem ali drugo obliko posojila za financiranje prodaje blaga, c) ali v
vseh drugih primerih, če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno
dejavnost v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način
usmerja to svojo dejavnost v državo članico ali v več držav, vključno s to državo članico, pogodba pa
spada v okvir te dejavnosti. Za uresničitev izbirne pristojnosti ne sme biti naknadno sklenjen dogovor
o  pristojnosti  iz  17.  člena  Uredbe  Bruselj  I.  Po  ugotovitvah  nižjih  sodišč,  ki  v  reviziji  niso
izpodbijane, je toženka gospodarska družba, ki svojo dejavnost opravlja v Republiki Malti, pri čemer
jo (med drugim) usmerja tudi v Republiko Slovenijo. 
7
okoliščine obravnavane zadeve omogočajo zaključek, da je tožnik sklenil pogodbo
s toženko za namen „izven poklicne ali pridobitne dejavnosti“. Tožnik je menil, da
je v razmerje s toženko vstopil kot potrošnik in mu je zato treba priznati izbirno
pristojnost slovenskega sodišča kot sodišča države članice, v kateri ima stalno
prebivališče.  Toženka  je  ugovarjala,  da  tožnik  do  potrošniškega  varstva  ni
upravičen, ker je profesionalni in izjemno uspešen igralec pokra, zato je treba
njegovo pridobivanje  sredstev preko spletnih igralniških storitev opredeliti  kot
opravljanje pridobitne dejavnosti. 
16. Sodišči  sta  presodili,  da  je  tožnika  ne  glede  na  časovno  razsežnost  igranja
spletnega  pokra  in  njegovo  uspešnost  pri  tej  dejavnosti,  ki  se  kaže  v  višini
priigranih sredstev, treba šteti za potrošnika. Pri tem sta vsestransko pretehtali
argumente pravdnih strank. Če pravnemu naziranju toženke nista sledili, to ne
pomeni,  da  sta  njene  argumente  prezrli,  ampak  sta  kot  pomembnejšo  ocenili
okoliščino, da tožnik dejavnosti ni imel registrirane, pri čemer je spletni poker
posebna igra na srečo, ki je le delno odvisna od veščin in sposobnosti igralcev, v
preostalem  pa  od  naključja  in  sreče,  zato  ne  gre  za  opravljanje  pridobitne
dejavnosti v pomenu Uredbe Bruselj I. Ob tem sta izrecno poudarili, da navedeno
velja ne glede na to, ali nekdo dobitke porablja za preživljanje. Kot pomembno sta
nadalje  šteli,  da  se  je  tožnik  moral  na  spletnem  portalu  toženke  predhodno
registrirati in sprejeti njene enostransko določene splošne pogoje, ki jih je toženka
kot gospodarsko močnejši in pravno bolj podkovan partner sama oblikovala. Pri
igranju spletnih iger je tožnik nato deloval enako kot drugi igralci, ki jim toženka
priznava status potrošnika. 
17. Ne drži torej, da sta sodišči formalistično razlogovali, da naj bi bila za tožnikov
status potrošnika odločilna že neregistracija dejavnosti, temveč sta to upoštevali le
kot  eno  od  relevantnih  okoliščin.  To  velja  za  obrazložitev  sodbe  in  sklepa  o
pristojnosti  sodišča  prve  stopnje.  Med sodnima  odločbama  ni  nasprotujočih si
pravnih  stališč,  kar  je  revidentki  pojasnilo  že  pritožbeno  sodišče  (9.  točka
obrazložitve). Pritožbeno sodišče je izrecno ovrednotilo tudi, da se je tožnik z
igranjem  spletnega  pokra  preživljal  in  je  na  portalu  toženke  sebe  označil  za
profesionalnega igralca pokra (prim. 11. točko obrazložitve pritožbenega sodišča),
medtem ko se je sodišče prve stopnje do argumentov toženke smiselno opredelilo
(prim. 8. - 12. točka obrazložitve). Očitki o spregledu argumentov toženke so tako
neutemeljeni. 
18. Tudi ugotovitev, da je dejavnost iger na srečo v Evropski uniji strogo regulirana,
ni bila neobrazložena, temveč vsebinsko podkrepljena z (zadostnim) pojasnilom,
da se na nacionalni ravni regulacija pri izvajanju spletnih iger na srečo izvaja tako
z  nadzorom  prireditelja,  določanja  vrst  in  obsega  iger  na  srečo kot  tudi  prek
varstva igralca teh iger, tj. potrošnikov. Očitno neutemeljena je nadaljnja trditev o
protislovnosti med apriorističnim stališčem, da je igralca spletnega pokra vselej
8
treba šteti za potrošnika, in zavrnitvijo primerjave s sodbo kölnskega sodišča, 3 češ
da je šlo v tem primeru za „igralca druge vrste“. Iz obrazložitev jasno izhaja, da
sta  sodišči  dopustili  možnost,  da  bi  morebitne  posebne  okoliščine  lahko
narekovale  tudi  drugačno  presojo,  ter  nato  ob  primerjavi  s  sodbo  kölnskega
sodišča celovito in sistematično pojasnili, zakaj obravnavana zadeva z referenčno
ni primerljiva. 
19. Vrhovno sodišče povzema, da v odločbah nižjih sodišč v delu, ki se nanaša na
obrazložitev  pristojnosti  slovenskega  sodišča,  ni  podana  nobena  od  v  reviziji
očitanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka (8., 14. in 15. točka drugega
odstavka 339. člena ZPP). 
20. Toženka  v  reviziji  vztraja,  da  nižji  sodišči  pojma  „opravljanja  poklicne  in
pridobitne  dejavnosti“  iz  Uredbe  Bruselj  I  v  konkretni  zadevi  nista  pravilno
vsebinsko zapolnili. Navedena Uredba je bila sicer razveljavljena z Uredbo (EU)
št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. 12. 2012 o pristojnosti in
priznavanju  ter  izvrševanju  sodnih odločb  v  civilnih  in gospodarskih zadevah
(prenovljena Uredba Bruselj I BIS), ki se uporablja šele od 10. 1. 2015. 4 Ob
upoštevanju časa nastanka dejstev v sporu se zato za ta spor še vedno uporablja
Uredba Bruselj I. 5 N amen Uredbe Bruselj I je med drugim tudi v zagotavljanju
prostega  pretoka  storitev  in  nemotenega  delovanja  skupnega  evropskega
notranjega trga. Za doseg tega namena mora biti razlaga in uporaba avtonomnih
pojmov evropskega prava znotraj vseh držav članic enotna. Razlaga tega prava je
zato  pridržana  Sodišču  Evropske  unije  (v  nadaljevanju  SEU),  saj  bi  bile
interpretacije  posameznih  nacionalnih  sodišč  neizogibno  pod  vplivom  lokalne
pravne tradicije, različne oziroma nasprotujoče si razlage evropskega prava pa bi
spodkopale njegovo želeno enotnost in nadnacionalnost. Vrhovno sodišče je zato v
skladu s predložitveno dolžnostjo, ki je določa 267. člen Pogodbe o delovanju
Evropske  unije,  s  sklepom  II  Ips  98/2018  z  dne  5.  9.  2019  postopek  pred
Vrhovnim  sodiščem  prekinilo  ter  SEU  posredovalo  predlog  za  predhodno
odločanje z vprašanjem, ali se kot pogodba, ki jo sklene potrošnik za namene
izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, šteje tudi pogodba za igranje
spletne  igre  pokra,  ki  jo  sklene  posameznik  preko  spleta  na  daljavo  s  tujo
3 Sodba Finančnega sodišča v Kölnu 12 K 1136/11, v kateri je bilo zavzeto stališče, da so izkupički
profesionalnega igralca pokra kot prihodki iz dejavnosti obdavčljivi z dohodnino. Sodišče je menilo,
da vprašanja, ali gre iz davčnega  vidika za poslovno dejavnost, ni mogoče  presojati abstraktno,
temveč upoštevaje okoliščine konkretnega primera. Tožnik ni bil povprečni igralec, temveč je imel
posebne spretnosti, ki so mu omogočali dobre možnosti za uspehe na turnirjih. Redno in vrsto let se
je uspešno udeleževal uglednih turnirjev pokra z visokimi nagradami.
4 Prenovljena Uredba Bruselj I BIS ureja pristojnost v potrošniških sporih na enak način kot njena
predhodnica (prim. 17. - 19. člen prenovljene Uredbe Bruselj I BIS). 
5 Enako je pojasnilo Sodišče Evropske unije v sodbi C-774/19 (3. točka obrazložitve), ki je bila v tej
zadevi izdana v postopku predhodnega odločanja.   
9
prirediteljico spletnih iger in pod njenimi splošnimi pogoji poslovanja, pri čemer
se posameznik več let preživlja s tako pridobljenim dohodkom oziroma zaslužkom
od igranja pokra, vendar tovrstne dejavnosti nima uradno registrirane in je tudi
sicer drugim na trgu ne ponuja kot plačljivo storitev. 
21. SEU je v sodbi C-774/19 z 10. 12. 2020 na postavljeno vprašanje odgovorilo, da je
treba pojem potrošnika iz prvega odstavka 15. člena Uredbe Bruselj I razlagati
tako, da fizična oseba s stalnim prebivališčem v državi članici, ki je z družbo s
sedežem v drugi državi članici sklenila pogodbo za igranje pokra na spletu, ki
vsebuje  s  strani  družbe  enostransko  določene  splošne  pogoje  poslovanja,  v
okoliščinah,  ko  fizična  oseba  take  dejavnosti  ni  uradno  registrirala  niti  je  ni
ponujala tretjim osebam kot plačljivo storitev, ne izgubi statusa „potrošnika“ tudi
če igra poker mnogo ur dnevno, ima o igri obsežno znanje in iz nje prejema velike
dobitke. V obrazložitvi je poudarilo, da pravilo, po katerem lahko potrošnik toži
tudi v državi svojega stalnega prebivališča, pomeni odstop od splošnih pravil o
pristojnosti,  zato ga  je  treba  razlagati  ozko,  ob  upoštevanju položaja  osebe  v
okviru dane pogodbe v povezavi z njeno naravo in namenom. Posebna ureditev, ki
je namenjena varstvu potrošnikov kot šibkejše stranke, velja samo za pogodbe, ki
so sklenjene zunaj in neodvisno od kakršne koli poklicne dejavnosti ali namena, z
edinim ciljem, da se zagotovijo potrebe zasebne potrošnje posameznika. Glede
posameznih  izpostavljenih okoliščin je poudarilo, da višina  priigranih zneskov
sama po sebi ne more biti odločilna pri presoji statusa „potrošnika“, saj bi bila
sicer ogrožena predvidljivost ureditve. Posameznik namreč ne bi mogel zanesljivo
vedeti, ali bo upravičen do varstva po Uredbi Bruselj I, kar je zlasti pomembno pri
igri pokra kot igri na srečo, ki vključuje tveganje velikih izgub kot tudi možnost
velikih  dobitkov.  Na  status  potrošnika  ne  more  vplivati  niti  dejstvo,  da
posamezniku  velike  dobitke  omogoča  njegovo  posebno  znanje.  Pojem
„potrošnika“  je  namreč  objektiven  in  neodvisen  od  dejanskega  znanja  in
informacij, s katerimi  posameznik razpolaga. Status „potrošnika“ se nasprotno
ugotavlja izključno ob preučitvi narave in cilja pogodbe oziroma po presoji, ali je
bila  pogodba  namenjena  zadovoljevanju  osebnih  potreb.  Poleg  tega  je  treba
upoštevati tudi nadaljnji razvoj uporabe dolgotrajnih storitev med pogodbenima
strankama, saj je mogoče, da bi pretežno nepoklicna uporaba storitev, za katero je
posameznik prvotno sklenil pogodbo, pozneje postala pretežno poklicna. Rednost
dejavnosti (torej ugotovitev, da je tožnik igral spletni poker povprečno 9 ur na
delovni dan) bi lahko bila relevantna kot eden od upoštevnih elementov, ki pa sam
po  sebi  še  ne  zadošča  za  zaključek  o  „pridobitni  dejavnosti“.  Dejavnost  v
obravnavani zadevi se razlikuje od preteklih primerov, v katerih je bila rednost
dejavnosti ocenjena kot pomembna, saj so se ti nanašali na prodajo blaga. Igranje
10
spletnega pokra lahko pomeni redno dejavnost, vendar ta dejavnost ne pomeni niti
prodaje blaga niti opravljanja storitev. Pri tem je izpostavilo, da tožnik igranja
pokra  ni  ponujal  tretjim  osebam  kot  storitev  in  da  te  dejavnosti  ni  uradno
registriral. 
22. Vrhovno sodišče ob upoštevanju interpretacije pojma „potrošnik“, ki jo je sprejelo
SEU,  pritrjuje  presoji  nižjih sodišč,  da  je treba  tožniku v obravnavani  zadevi
priznati status potrošnika. Pri tem ni odločilno le to, da tožnik dejavnosti ni imel
formalno registrirane. Igranja spletnega pokra že samega po sebi – ob odsotnosti
posebnih  okoliščin,  ki  bi  nakazovale  na  komericalno  dejavnost  –  ni  mogoče
opredeliti kot tržno usmerjeno, pridobitno dejavnost, saj je načeloma namenjeno
zabavi in kratkočasenju posameznika. O trženju tožnikovih veščin bi bilo mogoče
sklepati, če bi denimo svoje storitve igranja ponujal tretjim osebam (ali toženki kot
organizatorki spletnih iger) kot storitev, hodil na turnirje in tam uprizarjal svoje
spretnosti, imel za svoje delovanje sponzorje ali kako drugače tržil svojo medijsko
podobo. Takih okoliščin nižji sodišč nista ugotovili. Očitek, da naj bi pri tem
sprejeli  arbitrarna  merila,  ni  na  mestu,  saj  sta,  potem  ko  sta  (primeroma)
obravnavali različne okoliščine, ki bi lahko nakazovale na opravljanje pridobitne
dejavnosti, konkretni primer razmejili od primera, ki ga je obravnavalo kölnsko
sodišče in na katerega se je toženka sama sklicevala. 
23. Pomembno je tudi, da je tožnik s toženko sklenil tipsko pogodbo, in sicer na enak
način kot vsi drugi uporabniki, z registracijo uporabniškega imena in sprejemom
njenih  enostransko  določenih  pogojev  poslovanja.  Pogodbe  torej  ni  sklenil
individualno in na njeno vsebino ni imel vpliva, zato je pravilen sklep, da stranki v
pogodbeno razmerje nista vstopili kot prirejena, enakopravna partnerja. Podrejen
položaj posameznika, ki je prisiljen v sprejem vsebine pogodbe, kot jo oblikuje
gospodarsko,  finančno  in  informacijsko  privilegirana  nasprotna  stranka,  je
značilen ravno za potrošniška razmerja. Tudi sam način igranja spletnega pokra
preko portala toženke je bil pri tožniku enak kot pri vseh drugih uporabnikih, za
katere  ni  sporno,  da  imajo  status  potrošnikov.  Vse  te  okoliščine  omogočajo
zaključek, da je igranje spletnega pokra pomenilo udejstvovanje tožnika izključno
v njegovi zasebni sferi. 
24. Tega ne spreminja niti okoliščina, da je tožnik v daljšem obdobju priigral znatne
denarne zneske, ki so mu dejansko omogočali preživljanje, niti ugotovitev, da
uspeha pri pokru ni mogoče pripisati le sreči, temveč je zanj potrebno tudi znanje
oziroma veščine igre. Pojem „potrošnika“ je namreč objektiven in neodvisen od
znanja  in  informacij,  s  katerimi  oseba  dejansko  razpolaga.  Enako  velja  glede
rednosti tožnikove igralne dejavnosti. Prav vsakodnevna in čim bolj dolgotrajna
uporaba njenih storitev s strani igralcev pokra je tisto, za čimer stremi toženka kot
tržno usmerjen subjekt. Nesprejemljivo bi bilo, če bi bilo varstvo uporabnikov, ki
namenijo igranju dobršen del dneva, odvisno od tega, ali imajo pri igri sorazmerno
11
srečo ali pa so, nasprotno, relativno neuspešni. Dejstvo, da je posameznik pri igri
uspešen in – očitno v nasprotju s pričakovanjem in željami toženke – pridobiva
velike dobitke, ne more spremeniti cilja in namena pogodbe, sklenjene s toženko.
Drugačna razlaga bi v samo pogodbeno razmerje, posledično pa tudi v celoten
sektor spletnega igralništva, vnesla pretirano negotovost, saj ne bi bilo mogoče
vnaprej predvideti, kakšen bo status posameznega uporabnika in kakšno varstvo
bo imel na voljo. Ne bi bilo namreč mogoče opredeliti prelomne točke, ko bi se
posameznik iz „običajnega“ uporabnika - potrošnika, ki bi priigraval (za toženko)
sprejemljive zneske in bil igre relativno nevešč, nenadoma prelevil v uporabnika -
nepotrošnika, ki bi zaradi  svojih veščin in pridobivanja večjih dobitkov užival le
šibkejše pravno varstvo. Takšna razlaga bi bila hkrati v nasprotju z namenom
potrošniške zakonodaje, ki je v varovanju šibkejše stranke (v smislu dostopa do
informacij, finančne moči, vpliva na vsebino pogodbe). Kljub temu, da je tožnik
igre nedvomno vešč in ima o njej znanje, ki prekaša povprečnega uporabika, ter je
tej dejavnosti namenjal precejšen del dneva in si priigral visoke dobitke, mu te
okoliščine pravnega statusa potrošnika ne morejo odvzeti. Nižji sodišči sta tako
pravilno presodili, da je imel tožnik kot potrošnik pravico sodni spor sprožiti pred
sodiščem države članice, v kateri ima stalno prebivališče, ter je zato za odločanje
pristojno slovensko sodišče. 
O upravičenosti zasega sredstev s strani toženke
25. Nižji sodišči sta ugotovili, da je tožnik z odprtjem drugega uporabniškega računa
pri toženki kršil njena pravila poslovanja, saj je bilo uporabnikom dovoljeno imeti
le en uporabniški račun. Hkrati sta ugotovili, da je bilo toženki že od registracije
dalje znano, da tožnik razpolaga z dvema uporabniškima računoma, a je kljub
temu  tožniku  dopuščala  igranje  prek  spornega  (tj.  drugega)  računa.  Njeno
ravnanje, ko je tožnikov račun po skorajda letu dni, ko si je tožnik na njem priigral
že znatno dobroimetje, zaprla in si ta sredstva prisvojila, sta ocenili kot nepošteno
in  pri  tehtanju  med  ravnanji  obeh  pogodbenih  strank  dali  prednost  tožnikovi
zahtevi po vračilu dobroimetja.  
26. Pritožbeno  sodišče  pri  presoji  upravičenosti  zasega  tožnikovih  sredstev  ni
zagrešilo očitanih procesnih kršitev.  Revizijska  graja,  da  naj  bi  sodišče  druge
stopnje  spregledalo  pritožbene  navedbe  toženke,  s  katerimi  je  izpodbijala
ugotovitve o svoji nepoštenosti, je pavšalna, saj revidentka ne konkretizira, katere
navedbe naj bi prezrlo. Presoja o nepoštenosti sicer vedno poteka v dveh korakih,
in sicer mora sodišče najprej ugotoviti okoliščine življenjskega primera, s katerimi
stranka  utemeljuje  (ne)poštenost  in  pomenijo  spodnjo  premiso  sodniškega
odločanja,  nato  pa  na  njihovi  podlagi  sprejeti  materialnopraven  zaključek  o
(ne)poštenosti.  Enako  pomeni  materialnopravno  presojo  tudi  tehtanje,  ali  je
nepoštenost toženke pretehtala nad kršitvijo pravil, ki jo je zagrešil tožnik. Tako so
očitno  neutemeljene  revizijske  navedbe  o  spremembi  dejanskega  stanja  brez
12
pritožbene obravnave, ker naj bi tehtanje med ravnanjema obeh strank opravilo
šele pritožbeno sodišče, ter o protispisnosti, ker naj bi to zmotno zapisalo, da je
tehtanje  opravilo  že  sodišče  prve  stopnje.  Navedena  graja  je  tudi  sicer
neutemeljena, saj je sodišče prve stopnje kljub uvodnemu zapisu, da ni mogoče
govoriti o tem, katera od strank je bila bolj nepoštena, to presojo nato opravilo in
zaključilo, da je tožnik kljub kršitvi upravičen do pravnega varstva. 
27. Vrhovno sodišče ne sledi tezi toženke, da bi bilo treba tožbeni zahtevek zavrniti že
zato, ker je tožnik kršil prepoved dveh računov. Predmet tožbenega zahtevka je
izplačilo dobroimetja, ki ga je tožnik priigral v daljšem časovnem obdobju (skoraj
leta dni) od začetne kršitve, pri čemer je toženkina opustitev ukrepanja omogočila,
da je tožnik v tem času sploh lahko igral poker preko njenega spletnega portala (in
ne denimo pri konkurenčnem ponudniku) in si priigral visoke dobitke. Pri oceni,
ali  je  bila  toženka  upravičena  do  zasega  kumuliranega  dobroimetja,  je  tako
pomembno, kako se je na tožnikovo kršitev odzvala in kakšni so bili razlogi za
njeno (ne)ukrepanje. Toženka neutemeljeno meni, da naj bi nižji sodišči obšli
pravilo  o  domnevi  dobre  vere,  in  dokazovanje,  da  je  bila  dobroverna,
neupravičeno prevalili nanjo. Drži, da toženka svoje dobrovernosti ni bila dolžna
dokazovati, temveč je moral tožnik zatrjevati in dokazovati nasprotno – da je bila
toženka ob zasegu sredstev nepoštena. Tožniku je to tudi uspelo, saj je izkazal, da
je toženka za očitno povezavo med računoma vedela že ob registraciji spornega
računa „dohtarca“ in mu igro prek spornega računa kljub temu dopuščala. S tem se
je procesno dokazno breme o dobri veri toženke prevalilo nanjo, zato sta ji sodišči
pravilno očitali, da bi morala določno pojasniti, zakaj naj bi bila kljub začetni
zaznavi  kršitve  in dopuščanju igre  prek  drugega  računa  ob kasnejšem  zasegu
sredstev dobroverna. 
28. Neutemeljeno je nadaljnje revizijsko vztrajanje, da toženka ob zasegu sredstev ni
bila v zamudi. Pritožbeno sodišče je pravilno razložilo, da v obravnavani zadevi ne
gre za vprašanje roka ali zamude toženke, temveč za pravno vrednotenje njenega
ravnanja, ko je kljub vedenju, da je tožnik v kršitvi, njegovo igranje dlje časa
tolerirala oziroma dopuščala. Revizijske navedbe, da bi morali nižji sodišči (zaradi
zapisa, da bi morala na tožnikovo kršitev reagirati takoj) najprej ugotoviti, kdaj je
dokončno  izvedela  za  kršitev,  pomenijo  nedovoljeno  izpodbijanje  dejanskega
stanja (370. člen ZPP). Nižji sodišči sta namreč ugotovili, da je toženka od same
registracije računa „dohtarca“ dalje vedela, da gre za dvojni račun, te ugotovitve
pa  pred  Vrhovnim  sodiščem  ne  more  več  izpodbiti.  Zaseg  tožnikovega
dobroimetja tako ni neutemeljen zato, ker bi toženka zamudila rok, v katerem bi
sredstva  smela  zaseči,  temveč  ker  je  z  zasegom  prišla  v  nasprotje  s  svojim
predhodnim ravnanjem, torej dopuščanjem tožniku, da s spornim računom igra
poker v njeni spletni igralnici, in tihim odobravanjem njegove igre, od katere je
imela zaradi plačevanja provizij finančne koristi. Ravnanje toženke pomeni kršitev
načela  prepovedi  venire  contra  factum  proprium,  po  katerem  ni  n ikomur
13
dovoljeno, da bi prišel v nasprotje z lastnim predhodnim ravnanjem. Poleg tega
morajo pogodbene stranke pri izvrševanju pogodbenih obveznosti ravnati pošteno
in ob upoštevanju  pričakovanj in upravičenih interesov nasprotne stranke. Nižji
sodišči sta ravnanje toženke, ki je naknadno nenadoma spremenila svoje stališče
glede dopustnosti tožnikove igre, mu  zaprla uporabniški račun ter si priigrana
sredstva prilastila, upravičeno ocenili kot nepošteno oziroma slaboverno. Vrhovno
sodišče zato v celoti pritrjuje presoji, da se toženka, če je tožniku dopuščala igro,
dokler je od tega imela koristi, ne more več sklicevati na njeno nedovoljenost in na
podlagi kršitve pravil, ki jo je sama dopuščala, priigranih sredstev zaseči v svojo
korist. 
Odločitev o reviziji
29. Revizija je po obrazloženem neutemeljena, zato jo je Vrhovno sodišče zavrnilo
(378. člen ZPP). 
O stroških postopka 
30. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena
ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Ker toženka z revizijo ni uspela,
mora tožniku povrniti stroške, ki jih je imel s sestavo odgovora na revizijo. Ker se
je postopek pred sodiščem prve stopnje začel v času veljave Zakona o odvetniški
tarifi,6 je  Vrhovno  sodišče  stroške,  kot  to  določa  drugi  odstavek  20.  člena
Odvetniške tarife,7 odmerilo po tem zakonu.  Vrhovno sodišče je tožniku priznalo
nagrado za sestavo odgovora na revizijo po tar. št. 3300 v višini 2.546,00 EUR,
materialne izdatke po tar. št. 6002 v višini 20 EUR, kar povečano za 22 % DDV
znaša 3.130,52 EUR. Navedeni znesek mora toženka tožniku povrniti v 15 dneh, v
primeru zamude z zakonskimi zamudnimi  obrestmi od izteka navedenega roka
dalje do plačila. 
Ljubljana, 27. januar 2021
Predsednik senata:
mag. Rudi Štravs, l.r.
6 Ur. l. RS, št. 67/08 in 35/09. 
7 Ur. l. RS, št. 2/15. 
14