62003CC0522_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Obravnavana zadeva, predlog Oberlandesgericht München (višje deželno sodišče, München) za sprejetje predhodne odločbe, se nanaša na pojem pravilne vročitve v smislu člena 27(2) Bruseljske konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah.(2)
II – Pravni okvir
A – Bruseljska konvencija
2. Določbe Bruseljske konvencije glede priznavanja in izvrševanja v eni državi pogodbenici izdanih sodnih odločb v drugi državi pogodbenici, so v naslovu III te konvencije (členi od 25 do 49).
3. Na podlagi člena 26(1) in (2) Konvencije „[se] sodna odločba, izdana v državi pogodbenici, v drugih državah pogodbenicah prizna, ne da bi bilo za priznanje treba začeti kakršen koli poseben postopek. Vsaka zainteresirana stranka, ki sproži priznanje sodne odločbe kot glavno vprašanje v sporu, lahko v skladu s postopki, določenimi v Oddelkih 2 in 3 tega naslova, predlaga, da se z odločbo sodba prizna […]“
4. Člen 27(2) Bruseljske konvencije določa, da se sodna odločba ne prizna, „če tožencu, ki se ni spustil v postopek, ni bilo vročeno pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno in tako, da bi lahko pripravil obrambo.“
5. Člen IV Protokola, priloženega Bruseljski konvenciji, določa:
„Sodna in zunajsodna pisanja, izdana v državi pogodbenici, ki jih je treba vročiti osebam v drugi državi pogodbenici, se pošljejo tako, kot je predvideno s konvencijami oziroma s sporazumi, sklenjenimi med državami pogodbenicami.
Razen če država, v kateri je treba opraviti vročitev, temu nasprotuje tako, da na generalnega sekretarja Sveta Evropskih skupnosti naslovi izjavo, lahko ta pisanja pošljejo tudi ustrezni javni uradniki države, v kateri je bilo pisanje izdano, neposredno ustreznim javnim uradnikom države, v kateri je naslovnik. V tem primeru pošlje uradnik izvorne države prepis pisanja uradniku zaprošene države, ki je pristojen, da ga posreduje naslovniku. Pisanje se pošlje tako, kot določa zakonodaja zaprošene države. Posredovanje se zabeleži s potrdilom, ki se pošlje neposredno uradniku izvorne države.“
6. Člen 65 Bruseljske konvencije določa, da je protokol, ki je priložen Konvenciji, njen sestavni del.
7. Zadnja pomembna določba je člen 20 Bruseljske konvencije, ki sodi v Naslov II Pristojnost (Poglavje 7, „Preverjanje pristojnosti in dopustnosti“). Ta člen določa:
„Če je toženec s stalnim prebivališčem v eni od držav pogodbenic tožen v drugi državi pogodbenici in se ne spusti v postopek, se sodišče po uradni dolžnosti izreče za nepristojno, razen če pristojnost izhaja iz določb Bruseljske konvencije.
Sodišče prekine postopek za toliko časa, dokler se ne ugotovi, da je bilo tožencu omogočeno prejeti pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno, da je lahko pripravil obrambo ali da so bili storjeni vsi potrebni koraki v tej smeri.
Če se določbe prejšnjega pododstavka ne uporabljajo, se uporabi člen 15 Haaške konvencije o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah z dne 15. novembra 1965, če je treba vročiti pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje v skladu s to konvencijo.“
B – Haaška konvencija o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v tujini (v nadaljevanju: Haaška konvencija) (3)
8. Haaška konvencija o vročanju pisanj v tujini, podpisana 15. novembra 1965, šteje med države pogodbenice vse države iz Bruseljske konvencije razen Avstrije. Konvencija velja za vse civilne ali gospodarske zadeve, kjer se pojavi potreba po pošiljanju sodnih ali zunajsodnih pisanj ali vročanju v tujino.(4) Določa osnovni način pošiljanja, pri katerem pošlje organ ali uradnik, pristojen na podlagi zakonodaje države prosilke, pisanje „osrednjemu organu“ zaprošene države. Tako člena 5(1) in 5(2) določata, da:
„Osrednji organ zaprošene države sam vroči pisanje ali poskrbi, da ga vroči ustrezna agencija, bodisi –
(a) tako, kot je predpisano z njeno zakonodajo za vročanje pisanj v domačih tožbah osebam, ki so na njenem ozemlju, ali
(b) na poseben način, ki ga zahteva prosilec, razen če je ta neskladen z zakonodajo zaprošene države.
Na podlagi člena 5(1)(b) se lahko pisanje vedno z izročitvijo vroči naslovniku, ki ga prostovoljno sprejme.
Če se pisanje vroča na podlagi prvega odstavka zgoraj, lahko osrednji organ zahteva, da se dokument napiše ali prevede v uradni jezik ali enega od uradnih jezikov zaprošene države.
Ta del zahteve se vroči skupaj s pisanjem na obrazcu, ki je priložen k tej konvenciji, in vsebuje povzetek pisanja, ki se vroča.“
9. Konvencija določa nekaj alternativnih načinov pošiljanja, kot na primer po konzularni ali diplomatski poti, po pošti ali sodnih uradnikih, javnih uslužbencih ali drugih pristojnih osebah namembne države.(5) V skladu s Konvencijo ima država tudi pravico, da nasprotuje kateremu od teh alternativnih načinov pošiljanja.(6)
10. Dalje naj bi se s členoma 15 in 16 te konvencije, da bi uskladili interese in pravice tožeče in tožene stranke, varovalo toženo stranko v fazi postopka in po izdaji sodbe brez sodelovanja tožene stranke v postopku. Člen 15, na katerega se nanaša člen 20(3) Bruseljske konvencije, določa:
„ Če je treba v skladu z določbami te konvencije z namenom vročitve poslati v drugo državo članico pisanje, na podlagi katerega se začne postopek, ali enakovredno pisanje in se toženec ne spusti v postopek, se sodba ne izreče, dokler se ne ugotovi, ali
(a) je bilo pisanje vročeno tako, kot je po pravu zaprošene države članice predpisano za vročanje pisanj v notranjih postopkih osebam, ki se nahajajo na ozemlju te države članice; ali
(b) je bilo pisanje dejansko dostavljeno tožencu ali je bilo dostavljeno na naslov, kjer ima toženec stalno prebivališče, na drug način, predviden s to konvencijo,
in ali je bila v obeh primerih vročitev oziroma dostava opravljena dovolj zgodaj, da je toženec lahko pripravil svojo obrambo.
Vsaka država pogodbenica lahko izjavi, da lahko sodnik ne glede na določbe prvega odstavka tega člena izreče sodbo, čeprav ni prejel potrdila o vročitvi ali dostavi, če so izpolnjeni naslednji pogoji –
(a) pisanje je bilo poslano tako, kot je predvideno v tej konvenciji,
(b) od dne pošiljanja pisanja je preteklo obdobje, ki ga sodnik v vsaki posamezni zadevi oceni kot dovolj dolgo in ki ni krajše od šestih mesecev,
(c) kljub razumnim prizadevanjem za pridobitev potrdila pri pristojnih organih zaprošene države članice ni bilo mogoče pridobiti nikakršnega potrdila.
Ne glede na določbe prejšnjih odstavkov lahko sodnik v nujnem primeru odredi začasne ali zaščitne ukrepe.“
11. Poleg tega se v členu 16 te konvencije v primerih, ko je treba zaradi vročitve poslati vabilo ali enakovredno pisanje v tujino, od držav pogodbenic zahteva, da spremenijo svoja pravila o časovnih omejitvah za pritožbo ali razveljavitev sodbe, da se obravnava možnost, da tožena stranka za postopek izve šele po izreku sodbe.
C – Nacionalno pravo
12. Pisanja, namenjena osebam s stalnim prebivališčem v tujini, se v skladu s francosko zakonodajo vročajo po francoskem parquet (oddelek državnega tožilstva) na podlagi formalnega načina vročanja, imenovanega signification
(člena 683 in 684 novega zakona o pravdnem postopku), čeprav so mogoči tudi drugi načini vročanja, določeni v mednarodnih pogodbah.
13. Signification
se opravi tako, da sodni vročevalec dostavi dva prepisa pisanja francoskemu državnemu tožilstvu, ki izvirnik vidira in pošlje prepisa pisanja ministrstvu za pravosodje, zaradi dostave (člen 685). Vročevalec mora overjeni prepis pisanja poslati naslovljencu po priporočeni pošti istega dne ali najpozneje prvi delovni dan po tem dnevu (člen 686). Tako vročanje se imenuje remise au parquet
in je tako imenovana sig nification interne fictive
(notranja fiktivna vročitev), saj se šteje, da je bila vročitev opravljena, ko je sodni vročevalec prepisa pisanja predal francoskemu državnemu tožilstvu, ne glede na to, ali je dejansko doseglo naslovnika v tujini.(7)
III – Dejansko stanje
14. Pritožbeno sodišče v Amiensu je s sodbo z dne 8. septembra 2000 družbi Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co., s sedežem v Münchnu (Nemčija) (v nadaljevanju: družba Rockinger), naložilo, naj družbi Scania Finance France (v nadaljevanju: družba Scania), s sedežem v Angersu (Francija), plača znesek 615.566,72 FRF. Na zahtevo družbe Scania je Landgericht München (okrožno sodišče v Münchnu) odobrilo exequatur
(dovoljenje za izvršbo) te sodbe, o čemer je bila družba Rockinger 15. aprila 2002 ustrezno obveščena.
15. Družba Rockinger je maja 2002 pri Oberlandesgericht München vložila pritožbo za razveljavitev dovoljenja za izvršbo z obrazložitvijo, da mu v francoskem postopku začetni sodni poziv ni bil pravilno vročen, kar je povzročilo, da je bila sodna odločba izdana v odsotnosti. Vročitev je bila opravljena na francoski način remise au parquet, ki je opisan v odstavku 13 zgoraj. Čeprav je nemški sodni uradnik vabilo družbi Rockinger poslal, je slednja prejem vabila zavrnila, ker ni bilo prevedeno v nemščino. Družba Rockinger je pozneje vabilo prejela po pošti, tudi brez prevoda.
16. Oberlandesgericht München je 31. oktobra 2004 Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1. Ali se člen 27(2) Bruseljske konvencije in člen IV(1) protokola k tej konvenciji razlagata tako, da se lahko vročitev pisanja toženi stranki, ki ima stalno prebivališče v državi pogodbenici, ki ni država izvora, opravi le v skladu s konvencijami in sporazumi, sklenjenimi med državami, ki so stranke konvencije?
2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba člen 12 razumeti v smislu, da nacionalni predpis, kot je francosko pravilo remise au parquet, nasprotuje pravu Skupnosti?“
17. Pisna stališča so v skladu s členom 23 Statuta Sodišča v obravnavanem postopku predložile družba Scania, družba Rockinger, nemška, francoska in avstrijska vlada ter Komisija.
IV – Analiza
A – Dopustnost
18. Družba Rockinger zatrjuje, da predlog za sprejetje predhodne odločbe nima nobenega smisla in je iz številnih razlogov nepotreben. Posebej zatrjuje, da francoska zakonodaja ne dovoljuje soobstoja načinov vročanja na podlagi člena 683 francoskega zakona o pravdnem postopku na eni strani in tistih iz Haaške konvencije na drugi. Po mnenju družbe Rockinger francoska zakonodaja daje prednost načinom vročanja, določenim v Haaški konvenciji. Ker tožeča stranka v postopku v glavni stvari ni upoštevala določb Haaške konvencije o vročanju, bi moralo nemško sodišče že iz tega razloga zavrniti zahtevo za izvršitev.
19. Ti razlogi me ne prepričajo. V skladu z ustaljeno sodno prakso, Sodišče v postopku sprejemanja predhodne odločbe ne presoja dejanskega stanja postopka v glavni stvari in ne preizkuša razlogov nacionalnega sodišča za vložitev predloga.(8) Nalogo, da uporabi nacionalno pravo, ima nacionalno sodišče. Zato je treba zadevo razglasiti za dopustno.
B – Prvo vprašanje
20. Oberlandesgericht s prvim vprašanjem sprašuje, ali se člen 27(2) Bruseljske konvencije in člen IV(1) Protokola k tej konvenciji razlagata tako, da se lahko vročitev pisanja toženi stranki, ki ima stalno prebivališče v tujini, opravi le v skladu s konvencijami in sporazumi, sklenjenimi med državami, ki so stranke
konvencije.
21. Kot je navedeno zgoraj, člen 27(2) določa, da se odločba v drugi državi pogodbenici ne prizna, če toženi stranki, ki se ni spustila v postopek, pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje ni bilo „vročeno pravilno“ in pravočasno, da bi lahko pripravila obrambo. Sedanje vprašanje se nanaša na pravilno razlago „pravilnega vročanja“ na podlagi te določbe, kot je podrobneje opredeljena v členu IV Protokola h Konvenciji.
22. Najprej ugotavljam, da niti Uredba št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah(9) niti Uredba št. 1348/2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah(10) v obravnavani zadevi ne veljata, saj so se upoštevna dejstva v postopku v glavni stvari zgodila pred začetkom veljavnosti teh uredb.
23. Prva oporna točka za odgovor na prvo vprašanje Oberlandesgerichta mora biti besedilo zadevnih členov. Ker v členu 27(2) pojem „pravilna vročitev“ ni opredeljen, je besedilo člena IV(1) Protokola h Konvenciji očitno pomembno: „pisanja […] se pošljejo
tako, kot je predvideno s konvencijami oziroma s sporazumi, sklenjenimi med državami pogodbenicami […]“.(11) V skladu z dobesedno razlago določbe bi bilo torej treba na prvo vprašanje nacionalnega sodišča odgovoriti pritrdilno. Ob običajnem branju bi bilo težko razumeti, da bi se ta določba lahko razlagala, kot da dovoljuje vročitev pisanj s pošiljanjem v tujino drugače, kot določajo konvencije in sporazumi, sklenjeni med državami, ki so stranke konvencije.
24. Poleg tega po mojem mnenju ta pristop ustreza splošnemu sistemu Konvencije in je v skladu s temeljnimi cilji njenih avtorjev.
25. Cilj člena 27(2) je očitno varstvo pravice do obrambe, tako da se skuša zagotoviti, da ima tožena stranka, ko je bila sodba izdana v njeni odsotnosti, možnost, da se brani v državi izvora te sodbe. Kot taka je pomembna izjema od splošnega namena naslova III Bruseljske konvencije, ki si, po besedah Jenardovega poročila, „prizadeva, kolikor je mogoče, pospešiti prosto gibanje sodnih odločb“.(12) Tako je Sodišče v zadevi Klomps
proti Michel
navedlo, da je namen člena 27(2) Bruseljske konvencije „zagotoviti, da se sodba ne prizna ali izvrši na podlagi konvencije, če tožena stranka ni imela možnosti, da se brani pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek.“(13)
26. Da bi se zagotovila pravica do obrambe, se mora sodišče, ki mu je bila predložena zadeva v odločanje, prepričati, da sta bila izpolnjena dva pogoja: prvi, da je bilo toženi stranki pisanje „pravilno“ vročeno, in drugi, da je bila vročitev opravljena dovolj zgodaj, da je bila toženi stranki omogočena priprava obrambe.(14) Kot sem že navedel, se ta primer nanaša na pravo razlago prvega od obeh pogojev.
27. Glede priznavanja sodnih odločb člen 27(2) odraža enakovredno določbo glede pristojnosti v naslovu II Konvencije, namreč členu 20. Ta člen ima podoben cilj kot člen 27(2), to je, da „v primerih, ko je sodba izdana, ne da bi se tožena stranka spustila v postopek, zagotovi, da sodišče izda sodbo le, če je za to pristojno, in tako najbolj zavaruje toženo stranko v izvirnem postopku.“(15) Ravnotežje med tem ciljem in ciljem prostega gibanja sodnih odločb je za zadeve, v katerih se mora pisanje o začetku postopka ali obvestilo o tem poslati v tujino, zajeto v členu 20(3), ki vključuje test, določen v členu 15 Haaške konvencije, navedenem zgoraj.
28. Razlog za obstoj teh varovalk, tako na ravni pristojnosti na eni strani kot na ravni priznavanja in izvrševanja na drugi, je Sodišče potrdilo v zadevi Lancray
proti Peters und Sickert . Sodišče je poudarilo, da si Bruseljska konvencija ni prizadevala zagotoviti celovite opredelitve pojma „pravilna vročitev“, pač pa se uporaba tega pojma določi s pravom, ki ga uporabi sodišče izvora sodne odločbe, vključno z upoštevnimi mednarodnimi konvencijami:
„Čeprav se z določbami Bruseljske konvencije ne skuša uskladiti različne sisteme vročanja pravnih pisanj v tujini, ki veljajo v državah članicah, so ustvarjene tako, da zagotavljajo učinkovito varstvo pravic tožene stranke. Zato je bila pristojnost, da določi, ali je bilo pisanje pravilno vročeno, dana tako sodišču države, v katerem je bila sodna odločba izdana, kot sodišču države, v katerem naj bi bila izvršena. Bruseljska konvencija ne določa, katero pravo naj se za to vprašanje uporabi. Ker so pravila, ki urejajo vročitev pisanj o začetku postopka, del postopka pred sodiščem države, v kateri je bila sodba izdana, se lahko na vprašanje, ali je bila vročitev pravilno opravljena, odgovori le s sklicevanjem na pravo, ki naj ga uporabi to sodišče, vključno z vsako upoštevno mednarodno konvencijo.“(16)
29. Člen IV Protokola k Bruseljski konvenciji opredeljuje načelo, da je vsebina „pravilne vročitve“ določena s pravom sodišča izvora, tako da vsebuje delni opis
sprejemljivih načinov pošiljanja v primerih, kjer se morajo sodna ali zunajsodna pisanja vročiti osebam v drugi državi pogodbenici. Ta člen določa dva taka načina pošiljanja: prvič, kot je obravnavano zgoraj, v skladu s postopki, določenimi v konvencijah in sporazumih, sklenjenimi med državami pogodbenicami (člen IV(1)); in drugič – če država, v kateri se mora opraviti vročitev, uradno ne nasprotuje – neposredno med ustreznimi javnimi uslužbenci države izvora pisanja in države, kjer se nahaja naslovnik (člen IV(2)). Zaradi besed „lahko […] tudi“ v členu IV(2) je očitno, da sta ti dve možnosti pošiljanja izčrpni.
30. Menim, da bi se zbudil dvom v sistem in delovanje člena IV, če bi ga razumeli, kot da ni izčrpen, to je kot da dovoljuje druge načine vročanja, ki v njem niso navedeni.(17)
31. Dodal bi, da to ne pomeni, da člen IV Protokola k Bruseljski konvenciji dovoljuje le tiste načine vročanja, ki so izrecno in natančno določeni v konvencijah in sporazumih, sklenjenih med državami, ki so stranke Bruseljske konvencije. Menim, da je jasno, da člen dovoljuje vsak način vročanja, ki ga dovoljujejo te konvencije in sporazumi, čeprav v njih mehanizem načina vročanja ni izrecno in natančno določen.(18) To bi se razširilo na primer na „alternativne“ načine vročanja, dovoljene v členih od 8 do 10 Haaške konvencije.
32. Oberlandesgericht mora presoditi, ali v obravnavanem primeru velja katera od možnosti, ki jih določa člen IV Protokola h Konvenciji. Še posebno pa Sodišče ne more presojati, ali francoski sistem vročanja z remise au parquet
zadošča zahtevam Haaške konvencije ali zahtevam katere koli druge konvencije, ki bi lahko veljala. Pristojnost Sodišča je glede tega v Protokolu o razlagi Bruseljske konvencije omejena izrecno na razlago same Konvencije, Protokola, priloženega konvenciji, in Protokola o razlagi konvencije.(19)
33. Odgovor na prvo vprašanje bi zato moral biti, da člen 27(2) Bruseljske konvencije in člen IV njenega protokola pomenita, da se morajo sodna in zunajsodna pisanja, izdana v eni državi pogodbenici, in vročena toženi stranki, ki ima stalno prebivališče v drugi državi pogodbenici, poslati bodisi (1) v skladu s konvencijami ali sporazumi, sklenjenimi med državami, ki so stranke Konvencije, kot je določeno v členu IV(1) Protokola h Konvenciji; ali (2) če država, v kateri se mora opraviti vročitev, uradno ne nasprotuje, – neposredno med ustreznimi javnimi uslužbenci države izvora pisanja in države, kjer se nahaja naslovnik, kot je določeno v členu IV (2) Protokola h Konvenciji.
C – Drugo vprašanje
34. Oberlandesgericht s svojim drugim vprašanjem sprašuje, ali je treba, če je
odgovor na prvo vprašanje nikalen, člen 12 razumeti v smislu, da nacionalni predpis, kot je francosko pravilo remise au parquet, nasprotuje pravu Skupnosti?
35. Glede na moj odgovor na prvo vprašanje, mi na to ni treba odgovoriti. Omenil pa bi, da kakršen koli civilni ali gospodarski postopek, ki vključuje stranke, ki imajo stalno prebivališče ali sedež na ozemljih različnih jurisdikcij, že po naravi povzroči mogoče spore med interesi tožeče in tožene stranke; na splošno ima, na primer, vsakdo interes, da postopek teče na območju njegove jurisdikcije. Pravila, določena v Bruseljski konvenciji, po svoji naravi zasledujejo ravnotežje med temi interesi. V zadevah, kjer upoštevna določba konvencije jasno izraža ravnotežje, ki so ga želeli njeni avtorji – tako kot v obravnavanem primeru – bi bil namen določbe in cilj konvencije, ki je pospeševanje enotnosti in pravne varnosti, (20) omajan, če se, kadar koli bi imelo v določeni zadevi to ravnotežje negativne posledice za eno stranko, določba ne bi uporabila.
V – Predlog
36. Zato menim, da bi moralo Sodišče na vprašanja, ki jih je predložilo Oberlandesgericht, odgovoriti tako:
člen 27(2) Bruseljske konvencije in člen IV njenega protokola pomenita, da se morajo sodna in zunajsodna pisanja, izdana v eni državi pogodbenici, in vročena toženi stranki, ki ima stalno prebivališče v drugi državi pogodbenici, poslati:
– v skladu s konvencijami ali sporazumi, sklenjenimi med državami strankami konvencije, kot je določeno v členu IV(1) Protokola h Konvenciji; ali
– če država, v kateri se mora opraviti vročitev, temu uradno ne nasprotuje –neposredno med ustreznimi javnimi uslužbenci države izvora pisanja in države, kjer se nahaja naslovnik, kot je določeno v členu IV (2) Protokola h Konvenciji.
(1) .
(2) –	UL 1998, C 27, str. 1.
(3) –	Uradni list RS-MP, št. 19/2000.
(4) –	Člen 1(1) Haaške konvencije.
(5) –	Haaška konvencija, členi od 8 do 10.
(6) –	Ob ratifikaciji Konvencije je nemška vlada razglasila, da na ozemlju Nemčije načini vročanja, ki jih navaja člen 10, niso mogoči. Gre za pošiljanje sodnih pisanj po pošti neposredno osebam v tujino; neposredno vročanje sodnih pisanj s strani sodnih uradnikov ali drugih pristojnih oseb države izvora po sodnih uradnikih ali drugih pristojnih osebah zaprošene države; in neposredno vročanje sodnih pisanj s strani katere koli osebe, ki ima interes v sodnem postopku, po sodnih uradnikih ali drugih pristojnih osebah zaprošene države.
(7) –	Komisija je v svojih stališčih navedla, da obvestilo na način „remise au parquet“ določajo tudi belgijska, nizozemska in luksemburška zakonodaja.
(8) –	Glej na primer sodbo z dne 15. decembra 1976 v zadevi Simmenthal SpA proti Ministero delle Finanze (35/76, Recueil, str. 1871).
(9) –	UL 2001 L 12, str. 1.
(10) –	UL 2000 L 160, str. 37.
(11) –	Moj poudare k. Glej tudi nizozemsko in francosko različico tega člena („De gerechtelijke en buitengerechterlijke stukken, opgemaakt op het grondgebied van een verdragsluitende staat, die medegedeeld of betekend moeten worden aan personen die zich op het grondgebied van een andere verdragsluitende staat bevinden, worden toegezonden op de wijze al is bepaald in tussen de verdragsluitende staten gesloten verdragen of overeenkomsten“; „Les actes judiciaires et extrajudiciaires dressés sur le territoire d’un État contractant et qui doivent être notifiés ou signifiés à des personnes se trouvant sur le territoire d’un autre État contractant sont transmis selon les modes prévus par les conventions ou accords conclus entre les États contractants“).
(12) –	Poročilo o Konvenciji o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju: Jenardovo poročilo), str. 42.
(13) –	Sodba z dne 16. junija 1981 v zadevi Klomps proti Michel (166/80, Recueil, str. 1593, točka 8).
(14) –	V opombi 13 navedena sodba Klomps proti Michel, točka 15.
(15) –	V opombi 12 navedeno Jenardovo poročilo, str. 39.
(16) – Sodba z dne 3. julija 1990 v zadevi Lancray proti Peters und Sickert, (C-305/88, Recueil, str. I‑2725, točki 28 in 29). Glej tudi sodbo z dne 15. julija 1982 v zadevi ‚Pendy Plastic Products B.V. proti Pluspunkt Handelsgeselleschaft (228/81, Recueil, str. 2723, točka 13).
(17) –	Glej tudi sodbo v zadevi Philips proti Symes [2002] 1 WLR 853, za sodbo angleškega sodišča, v kateri je presojeno, da je treba vročitev opraviti v skladu z načini, ki jih določa člen IV, kjer se je tožeča stranka zanašala na to, da bo ena država pogodbenica vročila zapisnik toženi stranki v drugi državi pogodbenici.
(18) –	Glej tudi zadevo Thierry Noirhomme proti Davidu Walklaterju [1992] 1 Lloyd’s Rep, za sodbo angleškega sodišča, v kateri je navedeno, da člen IV dopušča vse načine pošiljanja pisanj v tujino, na katere se sklicujejo konvencije o pošiljanju, ne le tiste načine, ki so določeni v konvencijah samih.
(19) –	Protokol o razlagi Konvencije iz leta 1968 s strani Sodišča (prečiščeno besedilo), UL 1998 C 27, str. 28.
(20) –	Glej na primer sodbo z dne 11. avgusta 1995 v zadevi SISRO proti Ampersand Software BG (C-432/93, Recueil, str. I‑2269).