62019CC0919
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MICHALA BOBKA,
predstavljeni 3. junija 2021 (
1
)
Zadeva C‑919/19
Generálna prokuratura Slovenskej republiky
proti
X. Y.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Najvyšší súd Slovenskej republiky (vrhovno sodišče Slovaške republike, Slovaška))
„Predhodno odločanje – Vzajemno priznavanje sodb v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2008/909/PNZ – Socialna rehabilitacija obsojene osebe – Izvršitev kazenske sankcije v državi članici, katere državljan je obsojena oseba in v kateri živi“
I. Uvod
1.
Pritožnik v postopku v glavni stvari je slovaški državljan, ki je bil v Češki republiki obsojen zaradi kaznivega dejanja kvalificiranega ropa. Obsojen je bil na osemletno zaporno kazen, ki jo zdaj prestaja v tej državi članici.
2.
Pristojno češko sodišče je predlagalo, naj slovaški organi na podlagi Okvirnega sklepa 2008/909/PNZ (
2
) priznajo sodbo zoper pritožnika in naj se kazen izvrši na Slovaškem. Sodba zoper pritožnika je bila na Slovaškem priznana na prvi stopnji.
3.
Vendar Najvyšší súd Slovenskej Republiky (vrhovno sodišče Slovaške republike, Slovaška; v nadaljevanju tudi: predložitveno sodišče), pri katerem je pritožnik vložil pritožbo, dvomi o več elementih razlage Okvirnega sklepa 2008/909. Predložitveno sodišče se zlasti sprašuje, kaj natančno pojem, da obsojena oseba „živi“ na ozemlju države izvršiteljice, kar je eden od pogojev za njeno premestitev, dejansko pomeni in kakšne natančno so naloge, ki jih imajo pristojni organi držav izdajateljic in držav izvršiteljic pri ocenjevanju možnosti za socialno rehabilitacijo obsojene osebe.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
4.
V uvodni izjavi 9 Okvirnega sklepa 2008/909 je navedeno, da bi „[i]zvršitev kazenske sankcije v državi izvršiteljici […] morala izboljšati možnost socialne rehabilitacije obsojene osebe. Da se prepriča o tem, da bo izvršitev kazenske sankcije s strani države izvršiteljice omogočila lažjo socialno rehabilitacijo obsojene osebe, bi moral pristojni organ države izdajateljice upoštevati dejavnike, kakršen je na primer navezanost osebe na državo izvršiteljico, ter dejstvo, da obsojena oseba smatra, da ima v državi izvršiteljici družinske, jezikovne, kulturne, socialne ali ekonomske in druge vezi.“
5.
V uvodni izjavi 10 Okvirnega sklepa 2008/909 je navedeno, da je „[m]nenje obsojene osebe iz člena 6(3) […] lahko koristno zlasti pri uporabi člena 4(4). Beseda ‚zlasti‘ bi morala zajemati tudi primere, ko mnenje obsojene osebe vsebuje informacije, ki bi utegnile biti pomembne za razloge za nepriznanje in neizvršitev. Določbe členov 4(4) in 6(3) ne predstavljajo razloga za zavrnitev zaradi socialne rehabilitacije.“
6.
V uvodni izjavi 17 Okvirnega sklepa 2008/909 je navedeno, da kadar se ta okvirni sklep „sklicuje na državo, kjer obsojena oseba ‚živi‘, je mišljen kraj, na katerega je ta oseba navezana zaradi običajnega prebivališča in na podlagi dejavnikov, kot so družinske, socialne ali poklicne vezi“.
7.
V skladu s členom 3(1) Okvirnega sklepa 2008/909 je „[n]amen [tega instrumenta] določiti pravila, na podlagi katerih država članica v luči zaradi lažje socialne rehabilitacije obsojene osebe prizna sodbo in izvrši kazensko sankcijo“.
8.
Člen 4 Okvirnega sklepa 2008/909 je naslovljen „Merila za posredovanje sodbe in potrdila drugi državi članici“. Odstavek 1 tega člena določa:
„Če se obsojena oseba nahaja v državi izdajateljici ali v državi izvršiteljici ter če je ta oseba v to privolila, kadar se privolitev zahteva po členu 6, se sodba skupaj s potrdilom, katerega standardni obrazec je določen v Prilogi I, lahko pošlje eni od naslednjih držav članic:
(a)
državi članici državljanstva obsojene osebe, v kateri živi, ali
(b)
državi članici državljanstva, čeprav to ni država članica, v kateri živi, v katero bo obsojena oseba izgnana na podlagi ukrepa izgona ali prisilne odstranitve, ki je sestavni del sodbe, sodne ali upravne odločbe, ali katerega koli drugega ukrepa, ki je posledica sodbe, potem ko bo zanjo izvrševanje kazenske sankcije prenehalo, ali
(c)
kateri koli drugi državi članici, ki ni država članica iz točke (a) ali (b), katere pristojni organ soglaša s posredovanjem sodbe in potrdila.“
9.
V skladu s členom 4(2) Okvirnega sklepa 2008/909 se „[p]osredovanje sodbe in potrdila […] lahko izvede, kadar je pristojni organ države izdajateljice prepričan – po potrebi po posvetovanjih, izvedenih med pristojnimi organi države izdajateljice in države izvršiteljice – da bi izvršitev kazenske sankcije s strani države izvršiteljice olajšala socialno rehabilitacijo obsojene osebe“.
10.
Člen 4(3) Okvirnega sklepa 2008/909 določa, da „[p]reden pristojni organ države izdajateljice posreduje sodbo in potrdilo se lahko na primeren način posvetuje s pristojnim organom države izvršiteljice. Posvetovanje je obvezno v primerih iz odstavka 1(c). V takšnih primerih pristojni organ države izvršiteljice nemudoma obvesti državo izdajateljico o svoji odločitvi, ali soglaša s posredovanjem sodbe.“
11.
V skladu s členom 4(4) Okvirnega sklepa 2008/909 lahko „[p]ristojni organ države izvršiteljice […] med temi posvetovanji predloži pristojnemu organu države izdajateljice obrazloženo mnenje, zakaj izvršitev kazenske sankcije v državi izvršiteljici ne bi olajšala socialne rehabilitacije in uspešne ponovne vključitve obsojene osebe v družbo.
V primerih, ko se posvetovanje ne izvede, se takšno mnenje lahko predloži takoj po posredovanju sodbe in potrdila. Pristojni organ države izdajateljice preuči takšno mnenje in se odloči, ali bo potrdilo umaknil.“
12.
Člen 6 Okvirnega sklepa 2008/909 je naslovljen „Mnenje in uradno obveščanje obsojene osebe“. Prva dva odstavka tega člena določata:
„1.   Brez poseganja v odstavek 2 se smeta sodba in potrdilo posredovati državi izvršiteljici zaradi njenega priznanja in izvršitve kazenske sankcije le s privolitvijo obsojene osebe v skladu s pravom države izdajateljice.
2.   Privolitev obsojene osebe se ne zahteva, če se sodba in potrdilo posredujeta:
(a)
državi članici državljanstva, v kateri obsojena oseba živi;
[…]“
13.
V skladu s členom 6(3) Okvirnega sklepa 2008/909 se „[v] vseh primerih, ko se obsojena oseba še nahaja v državi izdajateljici, […] tej osebi da možnost, da ustno ali pisno izrazi svoje mnenje. […] Pri odločitvi o posredovanju sodbe in potrdila se upošteva mnenje obsojene osebe. Če oseba uporabi možnost iz tega odstavka, se mnenje obsojene osebe posreduje državi izvršiteljici, predvsem glede na člen 4(4). Če je obsojena oseba svoje mnenje podala ustno, država izdajateljica zagotovi, da je pisni zapis takšne izjave na voljo državi izvršiteljici.“
14.
Člen 8(1) Okvirnega sklepa 2008/909 določa, da „[p]ristojni organ v državi izvršiteljici v skladu s postopkom iz člena 5 prizna sodbo, posredovano v skladu s členom 4, in nemudoma sprejme vse potrebne ukrepe za izvršitev kazenske sankcije, razen če se odloči, da se bo skliceval na enega od razlogov za nepriznanje in neizvršitev iz člena 9“.
15.
V skladu s členom 9(1)(b) Okvirnega sklepa 2008/909 lahko pristojni organ države izvršiteljice zavrne priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije, „če niso izpolnjena merila, določena v členu 4(1)“.
16.
V skladu s členom 9(3) Okvirnega sklepa 2008/909 se pristojni organ države izvršiteljice, „[p]reden […] v primerih iz odstavka 1(a), (b), (c), (i), (k) in (l) odloči, da ne bo priznal sodbe in izvršil kazenske sankcije, […] na ustrezen način posvetuje s pristojnim organom države izdajateljice in ga, kadar je ustrezno, zaprosi, da mu brez odlašanja posreduje kakršne koli potrebne dodatne informacije“.
17.
V skladu s standardnim obrazcem potrdila iz Priloge I k Okvirnemu sklepu 2008/909 (v nadaljevanju: potrdilo iz Priloge I) je treba v delu (d), točka 4, zagotoviti „[d]ruge ustrezne informacije o družinskih, socialnih ali poklicnih vezeh obsojene osebe z državo izvršiteljico“.
B.
Nacionalno pravo
18.
V skladu s členom 4(1)(a) Zákon č. 549/2011 Z.z. o uznávaní a výkone rozhodnutí, ktorými sa ukladá trestná sankcia spojená s odňatím slobody v Európskej únii a o zmene a doplnení zákona č. 221/2006 Z.z. o výkone väzby (zakon št. 549/2011 o priznavanju in izvrševanju odločb, s katerimi je izrečena kazenska sankcija, ki vključuje odvzem prostosti v Evropski uniji, in o spremembah in dopolnitvah zakona št. 221/2006 o izvajanju zaporne kazni; v nadaljevanju: zakon št. 549/2011) je odločbo mogoče priznati in izvršiti na Slovaškem, če je dejanje, zaradi katerega je bila odločba izdana, kaznivo dejanje tudi na podlagi slovaške pravne ureditve, razen če v odstavkih 2 in 3 tega člena ni določeno drugače, ter če je obsojenec slovaški državljan in ima običajno prebivališče na Slovaškem ali ima na njenem ozemlju dokazljive družinske, socialne ali poklicne vezi, ki lahko prispevajo k olajšanju njegove rehabilitacije med izvrševanjem kazenske sankcije z odvzemom prostosti na ozemlju Slovaške.
19.
Člen 3(g) zakona št. 549/2011 določa, da „običajno prebivališče“ pomeni stalno ali začasno prebivališče.
20.
V skladu s členom 2(2) Zákon č. 253/1998 Z. z. o hlásení pobytu občanov Slovenskej republiky a registri obyvateľov Slovenskej republiky (zakon št. 253/1998 o prijavi prebivališča državljanov Slovaške republike in o registru prebivalstva Slovaške republike; v nadaljevanju: zakon o prijavi prebivališča) se za prijavo prebivališča prebivalcev kot „prebivališče“ šteje stalno ali začasno prebivališče.
21.
Predložitveno sodišče navaja, da je vsakršno ugotavljanje obstoja stalnega ali začasnega prebivališča slovaškega državljana na ozemlju Slovaške republike, ki se v smislu zakona št. 549/2011 šteje za njegovo običajno prebivališče, namenjeno zgolj evidentiranju prijave prebivališča. Obstoj stalnega ali začasnega prebivališča pa ni pogojen z okoliščino, da ta državljan dejansko živi na Slovaškem in ga torej na to državo vežejo družinske, socialne, poklicne ali druge vezi.
22.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da morajo po zakonu vsi državljani, ki v tujini ne prebivajo stalno, sicer prijaviti stalno prebivališče ter ga odjaviti, če se nameravajo preseliti v tujino in tam stalno prebivati, vendar v primeru neizpolnjevanja teh obveznosti niso določene nobene sankcije.
23.
Predložitveno sodišče tudi navaja, da je v skladu s členom 4(1)(a) zakona št. 549/2011 mogoče odločbo države izdajateljice v zvezi z izvršitvijo kazenske sankcije, ki vključuje odvzem prostosti, priznati in izvršiti tudi če obsojena oseba, ki je slovaški državljan, dejansko ne živi na Slovaškem (ampak v državi izdajateljici), vendar ima na ozemlju Slovaške prijavljeno stalno ali začasno prebivališče.
24.
Predložitveno sodišče ugotavlja, da je pogoj v zvezi z obstojem dokazljivih družinskih, socialnih ali poklicnih vezi, ki lahko pomagajo olajšati rehabilitacijo obsojenca, določen kot alternativni pogoj in da mora biti v skladu s slovaško pravno ureditvijo izpolnjen le, če državljan Slovaške republike na slovaškem ozemlju nima običajnega, to je stalnega ali začasnega prebivališča.
25.
Nazadnje, predložitveno sodišče je dodalo, da se 1. januarja 2020 slovaška nacionalna zakonodaja spremeni, v skladu z novim besedilom člena 4(1)(a) zakona št. 549/2011 pa se bo odločba, s katero je izrečena sankcija zaporne kazni, v Slovaški republiki priznala, če je obsojenec njen državljan in ima na njenem ozemlju običajno prebivališče, ki ne bo več opredeljeno kot stalno ali začasno prebivališče. Vendar se na podlagi člena 32 tega zakona postopki, ki so se začeli pred 1. januarjem 2020, končajo v skladu s tem zakonom v različici, ki je veljala do 31. decembra 2019.
III. Dejansko stanje, nacionalni postopek in vprašanja za predhodno odločanje
26.
Pritožnik v postopku v glavni stvari je slovaški državljan, ki je bil v Češki republiki obsojen zaradi kaznivega dejanja kvalificiranega ropa. Krajský soud v Plzni (okrožno sodišče v Plznu, Češka republika) ga je s sodbo z dne 18. julija 2017 obsodilo na desetletno zaporno kazen. Ta kazen je bila s sodbo Vrchní soud v Praze (višje sodišče v Pragi, Češka republika) z dne 20. septembra 2017 spremenjena v osemletno zaporno kazen. Pritožnik zdaj to kazen prestaja v Češki republiki.
27.
Krajský sud v Košiciach (okrožno sodišče v Košicah, Slovaška) je 12. februarja 2018 prejelo potrdilo iz Priloge I, ki ga je izdalo Krajský soud v Plzni (okrožno sodišče v Plznu). To potrdilo je bilo skupaj z navedenima sodbama poslano Slovaški republiki kot državi izvršiteljici, saj je bil pristojni organ države izdajateljice prepričan, da bo izvršitev izrečene kazni v tej državi članici olajšala socialno rehabilitacijo pritožnika. Pristojni organ države izdajateljice je tudi menil, da je Slovaška republika država, katere državljan je pritožnik in v kateri ta živi.
28.
V potrdilu iz Priloge I je v delu (d), točka 4, navedeno, da je pritožnik skupaj z ženo prišel v Češko republiko pet mesecev pred storitvijo kaznivega dejanja. Po kratkotrajnem delu v Plznu naj bi mu delovno razmerje prenehalo. V času storitve kaznivega dejanja naj bi bil torej brezposeln. Najprej naj bi stanoval v samskem domu, nato pa z družino v najemniškem stanovanju. Krajský soud v Plzni (okrožno sodišče v Plznu) prav tako ugotavlja, da bo socialno rehabilitacijo pritožnika lažje doseči na Slovaškem, saj je slovaški državljan, ki je vse življenje preživel na Slovaškem in ima tam tudi prijavljeno stalno prebivališče.
29.
Poleg tega je v delu (l) potrdila iz Priloge I navedeno, da pritožnik v Češki republiki nima običajnega prebivališča. Pred storitvijo zadevnega kaznivega dejanja naj bi v Češki republiki živel le zelo kratek čas, v katerem naj ne bi ustvaril nobenih poklicnih, kulturnih ali socialnih vezi. Okoliščina, da na ozemlju Češke republike živita pritožnikova otroka, naj ne bi vplivala na ugotovitev, da pritožnik običajnega prebivališča nima v Češki republiki. Tudi otroka naj bi bila namreč državljana Slovaške republike in naj bi se lahko kadar koli vrnila na njeno ozemlje.
30.
Krajský súd v Košiciach (okrožno sodišče v Košicah) je s sodbo z dne 17. maja 2018 na podlagi potrdila iz Priloge I odločilo, da navedeno sodbo prizna in izvrši.
31.
Pritožnik je zoper to odločbo vložil pritožbo pri Najvyšší súd Slovenskej Republiky (vrhovno sodišče Slovaške republike), ki je predložitveno sodišče. Navedel je, da njegova celotna družina (žena, hčerki, zet in vnuk) živi v Plznu in da ga družinski člani med prestajanjem zaporne kazni vsak mesec obiskujejo. S sinom in polbratom, ki živita na Slovaškem, naj ne bi imel stikov. Trdi, da na Slovaškem nima družinskih vezi ali bližnjih prijateljev ter da bi v primeru premestitve v to državo članico izgubil stik s svojo družino. Pritožnik zato želi prestati kazen v Češki republiki.
32.
Predložitveno sodišče navaja, da je iz registra prebivalstva Slovaške republike razvidno, da je pritožnik slovaški državljan. Od leta 1998 naj bi imel stalno prebivališče v občini na Slovaškem. Iz poročila z dne 5. marca 2018, ki ga je pripravil pristojni policijski organ države članice izvršiteljice, pa je razvidno, da pritožnik ni bil opažen v občini, da z nikomer nima stikov in da se domneva, da je že približno pet let z družino v Franciji. V poročilu župana občine je navedeno, da na prijavljenem naslovu pritožnika živita le sin pritožnika in njegova babica. Babica je izjavila, da družina pritožnika najverjetneje živi v Češki republiki, vendar ne ve, kje natančno, saj naj ne bi bili v stiku.
33.
Predložitveno sodišče meni, da bodo cilj socialne rehabilitacije iz Okvirnega sklepa 2008/909 in posledično tudi merila iz člena 4(1)(a) tega okvirnega sklepa izpolnjeni le, če ima obsojena oseba v državi članici, katere državljan je, družinske, jezikovne, kulturne, socialne, ekonomske ali poklicne vezi, na podlagi katerih je mogoče utemeljeno domnevati, da bi izvršitev kazenske sankcije v tej državi dejansko izboljšala možnosti za dosego tega cilja. Zato meni, da člen 4(1)(a) zakona št. 549/2011, ki omogoča priznanje in izvršitev tuje sodbe, s katero je bila državljanu Slovaške izrečena kazenska sankcija, ki vključuje odvzem prostosti, čeprav ima v tej državi zgolj formalno prijavljeno stalno ali začasno prebivališče, obenem pa nima dejanskih družinskih, socialnih, poklicnih ali drugih vezi, ne zagotavlja polnega učinka Okvirnega sklepa 2008/909.
34.
V teh okoliščinah je Najvyšší súd Slovenskej Republiky (vrhovno sodišče Slovaške republike) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„[1.]
Ali je treba člen 4(1)(a) [Okvirnega sklepa 2008/909] razlagati tako, da so v njem določena merila izpolnjena le, če ima obsojena oseba v državi članici, katere državljan je, družinske, socialne, poklicne ali druge vezi, ob upoštevanju katerih je mogoče utemeljeno domnevati, da lahko izvršitev kazni v tej državi omogoča lažjo socialno rehabilitacijo, in da ta člen torej nasprotuje določbi nacionalnega prava, kakršna je člen 4(1)(a) zakona št. 549/2011 (v različici, veljavni do 31. decembra 2019), ki v takih primerih omogoča priznanje in izvršitev sodbe že samo na podlagi običajnega prebivališča, kot je formalno prijavljeno v državi izvršiteljici, ne da bi se upoštevalo, ali ima obsojena oseba v tej državi dejanske vezi, ki bi ji lahko omogočile boljšo socialno rehabilitacijo?
[2.]
Če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 4(2) [Okvirnega sklepa 2008/909] razlagati tako, da mora pristojni organ države izdajateljice tudi v primeru iz člena 4(1)(a) [Okvirnega sklepa 2008/909], preden pošlje sodbo in potrdilo, ugotoviti, da bo izvršitev kazni v državi izvršiteljici primerna z vidika lažje socialne rehabilitacije obsojene osebe, in da mora pri tem pridobljene informacije navesti v delu (d), točka 4, potrdila, zlasti če obsojena oseba v mnenju, ki ga izrazi v skladu s členom 6(3) [Okvirnega sklepa 2008/909], navede, da ima dejanske družinske, socialne ali poklicne vezi v državi izdajateljici?
[3.]
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 9(1)(b) [Okvirnega sklepa 2008/909] razlagati tako, da prav tako obstaja razlog za zavrnitev priznanja in izvršitve sodbe, če v primeru iz člena 4(1)(a) [Okvirnega sklepa 2008/909], kljub posvetovanju iz [člena 4(1)(3) Okvirnega sklepa 2008/909] in morebitnim drugim potrebnim informacijam, ni dokazan obstoj družinskih, socialnih, poklicnih ali drugih vezi, na podlagi katerih bi bilo mogoče utemeljeno domnevati, da bo izvršitev kazni v državi izvršiteljici lahko olajšala socialno rehabilitacijo obsojene osebe?“
35.
Pisna stališča so predložile češka, španska, madžarska in poljska vlada ter Evropska komisija. Češka in španska vlada ter Komisija so odgovorile tudi na pisna vprašanja, ki jih je Sodišče postavilo zainteresiranim subjektom na podlagi člena 61(1) Poslovnika Sodišča.
IV. Presoja
36.
Zgradba teh sklepnih predlogov je taka. Najprej bom odgovoril na prvo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče. Ugotovil bom, da presoja, ki jo je treba zaradi uporabe Okvirnega sklepa 2008/909 opraviti v zvezi z vprašanjem, ali obsojena oseba živi v določeni državi članici, ne sme biti omejena zgolj na to, da ima zadevna oseba v tej državi formalno prijavljeno prebivališče. V nadaljevanju bom predlagal dodatna merila, ki bi jih bilo treba upoštevati v okviru te presoje (razdelek A). V odgovoru na drugo vprašanje za predhodno odločanje bom opozoril na obveznost pristojnega organa države izdajateljice, da se prepriča, da bo premestitev obsojene osebe v državo njenega državljanstva omogočila boljšo socialno rehabilitacijo te osebe. Ta organ mora pristojnemu organu države izvršiteljice zagotoviti tudi vse upoštevne informacije, ki so pridobljene v zvezi z verjetnostjo socialne rehabilitacije obsojene osebe (razdelek B). Nazadnje bom pojasnil, katera upoštevna merila, s katerimi je pogojena premestitev obsojene osebe, so lahko predmet presoje pristojnega organa države izvršiteljice, na podlagi katere lahko ta zavrne priznanje in izvršitev zadevne sodbe (razdelek C).
A.
Prvo vprašanje: kje živi obsojena oseba?
37.
Premestitev obsojene osebe na podlagi člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 je brez privolitve te osebe mogoče izvesti le, če ima zadevna oseba državljanstvo države članice izvršiteljice in če v njej živi.
38.
V okviru tega postopka je pogoj državljanstva očitno izpolnjen in ni sporen. Prvo vprašanje v obravnavani zadevi se nanaša zgolj na pojmovanje kraja, v katerem obsojena oseba živi, v smislu člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909.
39.
Ta pojem nekoliko pojasni uvodna izjava 17 Okvirnega sklepa 2008/909, v kateri je navedeno, da je v primeru sklicevanja „na državo, kjer obsojena oseba ‚živi‘, […] mišljen kraj, na katerega je ta oseba navezana zaradi običajnega prebivališča in na podlagi dejavnikov, kot so družinske, socialne ali poklicne vezi“. (
3
)
40.
Zadevna nacionalna določba, in sicer člen 4(1)(a) zakona št. 549/2011, določa, da je odločbo mogoče priznati in izvršiti v Slovaški republiki, če je obsojenec slovaški državljan ter ima običajno prebivališče v Slovaški republiki ali ima na njenem ozemlju dokazljive družinske, socialne ali poklicne vezi, ki lahko prispevajo k olajšanju njegove rehabilitacije med izvrševanjem kazenske sankcije z odvzemom prostosti na ozemlju Slovaške republike.
41.
Ta določba torej načeloma odraža besedilo uvodne izjave 17. Vendar je beseda „in“ nadomeščena z „ali“. Tako se zdi, da „običajno prebivališče“ na eni strani in „dokazljive družinske, socialne ali poklicne vezi“ na drugi v položaju iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 pomenijo alternativna razloga za priznanje. Poleg tega se pojem običajnega prebivališča v smislu prvega scenarija v skladu z upoštevno različico nacionalnega prava razume tako, da se nanaša na stalno ali začasno prebivališče. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da gre tako pri stalnem kot tudi pri začasnem prebivališču za naslov formalnega prebivališča, prijavljenega v upravne namene.
42.
Ugotavljam, da iz uporabe veznika „in“ v besedilu uvodne izjave 17 Okvirnega sklepa 2008/909, ki kraj „običajnega prebivališča“ povezuje z dejavniki, kot so „družinske, socialne ali poklicne vezi“, jasno izhaja, da mora obstajati nekaj več kot le formalno prijavljeno prebivališče, da bi se v smislu člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 lahko štelo, da obsojena oseba „živi“ v državi izvršiteljici.
43.
Po mojem mnenju je dokaj jasno, da člen 4(1)(a) zakona št. 549/2011, ki dopušča priznanje sodbe in premestitev obsojene osebe zgolj na podlagi prijavljenega naslova stalnega ali začasnega prebivališča, ne izpolnjuje zahteve iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909.
44.
Če bi se uporabil nekoliko minimalističen pristop, bi se podajanje odgovora na prvo vprašanje predložitvenega sodišča lahko na tej točki dejansko končalo. Vendar ideja, da formalno prijavljeno prebivališče ni dovolj za izpolnitev zahteve, v skladu s katero mora obsojena oseba živeti v državi izvršiteljici (o čemer se v bistvu strinjajo vsi zainteresirani subjekti, ki so v tej zadevi predložili pisna stališča), predstavlja tako minimalističen odgovor kot hkrati tudi izhodišče za ubeseditev pravega vprašanja, ki se postavlja v obravnavani zadevi: če formalno prijavljeno prebivališče ni dovolj, kaj potem zadostuje za izpolnitev te zahteve?
45.
Dejansko stanje v tej zadevi to zelo dobro ponazarja. Jasno je, da pritožnika na Slovaško republiko poleg državljanstva in formalno prijavljenega naslova vežejo tudi nekatere vezi. Vendar se zdi, da obstaja nesoglasje glede tega, ali taka vrsta, kakovost ali tesnost zadevnih vezi zadošča za uporabo mehanizma premestitve iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909.
46.
Podajanje kakršnih koli konkretnih ugotovitev glede tega, ali so merila iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 v postopku v glavni stvari izpolnjena, seveda ni naloga Sodišča, še manj pa teh sklepnih predlogov. Gre namreč za vprašanja dejanskega stanja, ki jih morajo razrešiti pristojni nacionalni organi države članice izvršiteljice in države članice izdajateljice.
47.
Vendar je treba zaradi narave obravnavane zadeve in v njej predstavljenega dejanskega stanja obravnavati dve splošni vprašanji, ki se postavljata v zvezi z razlago in izvajanjem Okvirnega sklepa 2008/909. Prvič, kakšna je vsebina zahteve iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909, posebej glede pojma kraja, v katerem obsojena oseba „živi“, v povezavi s pojmoma „običajno prebivališče“ in „družinske, socialne ali poklicne vezi“? (točka 1) Drugič, kako naj bi se ti elementi presojali in kdo bi moral to presojo opraviti? (točka 2)
1. Kraj, v katerem „obsojena oseba živi“: običajno prebivališče in družinske, socialne ali poklicne vezi
48.
Kaj je kraj, v katerem obsojena oseba „živi“ v smislu Okvirnega sklepa 2008/909, zlasti njegovega člena 4(1)(a), je podrobneje pojasnjeno v uvodni izjavi 17 tega sklepa. To je „kraj, na katerega je ta oseba navezana zaradi običajnega prebivališča in na podlagi dejavnikov, kot so družinske, socialne ali poklicne vezi“. V Okvirnem sklepu 2008/909 ni opredeljen noben od teh pojmov, vključno s pojmom „običajno prebivališče“.
49.
Ker ni napotitve na nacionalno pravo, je treba pomen in obseg pojma prava Unije razlagati samostojno in enotno v celotni Uniji, in sicer ob upoštevanju okvira, v katerega je določba umeščena, ter cilja, ki ga uresničuje Okvirni sklep 2008/909. (
4
)
50.
Nekateri zainteresirani subjekti so pri navajanju drugih instrumentov prava Unije, ki bi Sodišču morda lahko pomagali pri razlagi navedenih pojmov, predlagali, da bi se bilo treba zgledovati po drugih področjih prava Unije, na katerih se ravno tako uporablja pojem „običajno prebivališče“ ali „(stalno) prebivališče“, kot so Uredba (ES) št. 2201/2003, (
5
) Uredba (EGS) št. 1408/71 (
6
) ali Uredba št. 31 (EGS), 11 (ESAE) o določitvi Kadrovskih predpisov. (
7
) V sodni praksi, povezani z navedenimi instrumenti, naj bi se izpostavljal pomen dejanskih okoliščin, ne pa zgolj prijavljenega prebivališča, (
8
) kar naj bi bilo vodilno načelo, ki bi se moralo uporabiti tudi v obravnavani zadevi.
51.
Menim, da so navedeni primeri z vidika vzpostavljanja analogije z obravnavano zadevo le delno upoštevni. Regulativni in sistemski okvir teh instrumentov je preprosto preveč oddaljen in drugačen od sistema in cilja Okvirnega sklepa 2008/909.
52.
Koristnejše se mi zdijo smernice, ki izhajajo iz sodne prakse v zvezi z uporabo fakultativnega razloga za neizvršitev evropskega naloga za prijetje (v nadaljevanju: ENP) iz člena 4(6) Okvirnega sklepa 2002/584/PNZ, (
9
) na katere so opozorile češka in španska vlada ter Komisija. Na podlagi tega razloga je mogoče zavrniti izvršitev ENP, „ko se zahtevana oseba nahaja v izvršitveni državi članici ali je državljan ali prebivalec te države, in se ta država zaveže, da bo izvršila kazen ali ukrep v skladu s svojim notranjim pravom“. (
10
)
53.
Sodišče je pojasnilo, da ta pojma zajemata položaje, ko „oseba, zoper katero je izdan [ENP], v izvršitveni državi članici dejansko prebiva ali pa je z njo vzpostavila podobne vezi, kot izhajajo iz prebivališča, ker se v tej državi že nekaj časa neprekinjeno zadržuje“. (
11
) Sodišče je poleg tega dodalo, da mora preučitev v zvezi s pojmom „nahajati se“ temeljiti na „celostn[i] presoj[i] več objektivnih dejavnikov, ki opredeljujejo položaj te osebe, med drugim zlasti trajanja, narave in razmer, v katerih se zahtevana oseba zadržuje v izvršitveni državi članici, ter družinskih in ekonomskih vezi, ki jih ima z njo“, (
12
)„posamezna okoliščina, ki opredeljuje to osebo, [pa] sama po sebi načeloma ne more imeti odločilnega vpliva“. (
13
)
54.
Glede na to, da sta člen 4(6) Okvirnega sklepa o ENP (
14
) in Okvirni sklep 2008/909 (
15
) namenjena doseganju enakega cilja v zvezi s socialno rehabilitacijo, menim, da bi bilo treba podobno logiko uporabiti tudi v okoliščinah obravnavane zadeve. (
16
)
55.
Uvodna izjava 17 Okvirnega sklepa 2008/909 poleg pogoja državljanstva, ki v postopku v glavni stvari ni sporen, vsebuje tudi besedilo, v katerem sta na prvi pogled navedena dva različna elementa, in sicer kraj „običajnega prebivališča“ na eni in obstoj „dejavnikov, kot so družinske, socialne ali poklicne vezi“, na drugi strani. Ker pa sta oba elementa povezana s ciljem socialne rehabilitacije, v resnici predstavljata dve plati iste medalje. V zvezi s tem menim, da dejansko ne gre za dva ločena pogoja.
56.
V bistvu moram priznati, da teh dveh pojmov nisem sposoben razdružiti in ju obravnavati ločeno. To, da ima posameznik nekje običajno prebivališče, navadno pomeni, razen če ne gre za puščavnika, da vzpostavi najrazličnejše vezi z določeno skupnostjo, njenimi pripadniki in krajem prebivanja. Po drugi strani si posameznik, če ima v zvezi s tem sploh kakršno koli možnost izbire, običajno prebivališče v določenem kraju najverjetneje ustvari zato, ker ima tam določene vezi, in sicer družinske, poklicne, socialne, kulturne ali druge vezi.
57.
Ta dva vidika seveda nista povsem enaka. Puščavnik ima lahko nekje običajno prebivališče in zato, formalno gledano, tam živi, vendar nima veliko socialnih ali drugih omembe vrednih vezi, ker živi povsem odmaknjeno in osamljeno življenje. Nasprotno, vendar po isti logiki, pa lahko zelo mobilna izseljenka prebiva v več različnih krajih, saj njena družina živi v eni državi članici, na drugo državo članico jo vežejo kulturne in jezikovne vezi, medtem ko ima v tretji ali celo četrti državi članici poklicne vezi, ne da bi v kateri koli od teh držav imela omembe vredno običajno prebivališče.
58.
Po mojem mnenju sta „običajno prebivališče“ in „obstoj določenih vezi“ približka navezanosti, ki je na drugi strani odskočna deska za ugotavljanje možnosti za socialno rehabilitacijo. Če se pogleda onkraj te splošne usmeritve, je določitev države članice, v kateri obsojena oseba „živi“ v smislu člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909, naloga, ki nujno temelji na dejanskem stanju in ki je posledično odvisna od posamezne zadeve. Vseeno pa je treba omeniti še dva splošna elementa.
59.
Prvič, elemente dejanskega stanja, ki naj bi se izpostavili in presojali, bi bilo treba obravnavati z vidika cilja socialne rehabilitacije, ki se uresničuje z Okvirnim sklepom 2008/909, kot je določeno zlasti v členu 3(1) tega sklepa. (
17
) Pri ugotavljanju, ali obsojena oseba živi v državi članici oziroma, drugače povedano, ali ima v tej državi običajno prebivališče in določene vezi, namreč ne gre le za abstraktno presojo, ampak za presojo, ki se dejansko opravlja zaradi ocenjevanja možnosti za socialno rehabilitacijo obsojene osebe.
60.
Namen te presoje je torej tisti vidik, ki določa, kateri elementi so v posamezni zadevi pomembni in jih je treba upoštevati. Ne želim načenjati zapletenih razprav o številnih dejavnikih, ki bi jih moral vključevati proces socialne rehabilitacije, (
18
) vendar lahko mirno domnevam, da praviloma velja, da so družinske in socialne vezi še posebej koristne pri zagotavljanju podpore obsojeni osebi po prestani kazni in možnosti za njeno ponovno vključitev v družbo.
61.
Vendar je ravno tako očitno, da seznam upoštevnih vezi, naveden v uvodni izjavi 17, ni izčrpen, na kar kaže uporaba izraza „dejavnikov, kot so“. To potrjuje tudi uvodna izjava 9, ki pristojnemu organu države izdajateljice nalaga, naj preveri možnost za socialno rehabilitacijo, pri tem pa upošteva, ali je podana navezanost obsojene osebe na državo izvršiteljico in ali ta oseba meni, da ima v državi izvršiteljici „družinske, jezikovne, kulturne, socialne ali ekonomske in druge vezi“. Menim, da ni nobenega elementa, zaradi katerega ne bi bilo mogoče upoštevati, na primer, kulturnih ali jezikovnih vezi v smislu člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909, če se ugotovi, da so te z vidika socialne rehabilitacije posameznika resnično koristne.
62.
Drugič, prav tako je precej jasno, da niti pri ugotavljanju običajnega prebivališča niti pri preučevanju vezi, ki bi jih obsojena oseba lahko imela, ni mogoče upoštevati zgolj obdobja neposredno pred izrekom kazenske obsodbe. Namesto tega je treba na življenje obsojene osebe, kar je tudi precej bolj samoumevno, pogledati širše, pri tem pa upoštevati vezi in navezanost, ki so se morda izoblikovale pred časom oziroma v prejšnjih obdobjih posameznikovega življenja, vendar lahko morda še vedno prispevajo k zmožnosti obsojene osebe, da se po prestani kazni ponovno vključi v skupnost.
63.
Taka preučitev, ki presega to splošno usmeritev, pa mora nujno temeljiti na konkretni zadevi, pri čemer je treba upoštevati posamezne okoliščine ter preteklo socialno in poklicno udejstvovanje vsake obsojene osebe, obenem pa imeti vselej v mislih cilj socialne rehabilitacije. Vsekakor pa velja, kot je navedlo Sodišče, da posamezna okoliščina sama po sebi ne more imeti odločilnega vpliva. (
19
) Prebivališče, kot eden od dejavnikov, ne bi smelo biti nikdar obravnavano ločeno. Obravnavati ga je treba v povezavi s preučitvijo družinskih, socialnih ali drugih vezi. To pomeni, da o samem obstoju tovrstnih vezi ni mogoče preprosto sklepati izključno na podlagi državljanstva obsojene osebe ali na podlagi njenega formalno prijavljenega prebivališča.
2. Presoja pogoja za premestitev obsojene osebe
64.
Z razjasnitvijo vsebine zahtev iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 pa ni mogoče v celoti odgovoriti na vprašanje, kako natančno naj bi se te zahteve presojale. V zvezi s tem je treba poudariti troje.
65.
Prvič, presoja pogojev iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 in verjetnosti socialne rehabilitacije, ki jo pristojnemu organu države izdajateljice nalaga člen 4(2) tega sklepa, mora biti prilagojena posamezniku, zato da bi bilo mogoče upoštevati konkretne okoliščine obsojene osebe.
66.
Opozarjam, da je presoja posameznih okoliščin dejansko navedena v Okvirnem sklepu 2008/909, ki v členu 6(3) določa, da ima obsojena oseba (ko je še v državi izdajateljici) pravico, da izrazi svoje mnenje. (
20
) V tej določbi je tudi navedeno, da se mnenje obsojene osebe posreduje državi izvršiteljici, kar je pomembno predvsem v povezavi s členom 4(4), ki določa, da lahko pristojni organ države izvršiteljice pristojnemu organu države izdajateljice predloži obrazloženo mnenje, zakaj naj v določenem primeru ne bi bilo mogoče doseči ciljev socialne rehabilitacije. Poleg tega ima pristojni organ države izvršiteljice v skladu z zadnjenavedeno določbo pravico, da pristojnemu organu države izdajateljice predloži obrazloženo mnenje, v katerem navede, zakaj cilja socialne rehabilitacije v konkretnem primeru ne bi bilo mogoče doseči. Ta možnost obstaja neodvisno od tega, ali pristojni organ države izdajateljice sodeluje pri takih posvetovanjih. Na splošno lahko pristojni organ države izdajateljice uporabo sistema sodelovanja, vzpostavljenega na podlagi Okvirnega sklepa 2008/909, sproži le, če ugotovi, da bi premestitev obsojene osebe olajšala njeno socialno rehabilitacijo.
67.
Drugič, pristojni organ države izdajateljice bi moral presoditi in se prepričati, ali v državi članici izvršiteljici obstaja (pozitivna) verjetnost socialne rehabilitacije. Odločitev o premestitvi ne sme temeljiti na (negativni) ugotovitvi, da možnost za tako rehabilitacijo v državi izdajateljici najbrž ne obstaja.
68.
Ta trditev izhaja tako iz besedila kot tudi iz logike člena 4(2) Okvirnega sklepa 2008/909. Izrecno jo je treba izpostaviti, saj se lahko z vidika države članice izdajateljice zdi nekoliko nenavadno, da mora v bistvu presojati dejanski položaj v drugi državi članici. Vendar, če poenostavim, z vidika države članice izdajateljice ni treba prepričljivo dokazati neobstoja vsakršnih vezi „tukaj“ (v državi članici izdajateljici), ampak obstoj določenih vezi „tam“ (v državi članici izvršiteljici).
69.
Taka logika seveda pomeni, da obsojenih oseb, ki nimajo običajnega prebivališča in kakršnih koli družinskih, socialnih ali drugih vezi, v skladu z Okvirnim sklepom 2008/909 ni mogoče premestiti v njihovo državo članico (državljanstva in/ali izvora). V izjemnih okoliščinah se lahko zgodi, da preprosto ni nobene države članice, v zvezi s katero bi bilo mogoče razumno ugotoviti, da bi izvršitev kazenske sankcije v tej državi olajšala socialno rehabilitacijo obsojene osebe.
70.
Tretjič, čeprav bi bila lahko taka možnost zelo neprijetna, pa v sistemu, vzpostavljenem na podlagi Okvirnega sklepa 2008/909, ne predstavlja nobene težave. V tem okviru je treba opozoriti na pravilo in na izjemo od tega pravila oziroma, natančneje, na izjemo od izjeme.
71.
Ko gre za izvrševanje zaporne kazni, se uporablja privzeto pravilo, v skladu s katerim to kazensko sankcijo običajno izvrši država (članica), ki jo je izrekla. Premestitev obsojenih oseb v drugo državo (članico) zaradi izvršitve zaporne kazni je izjema, ki jo je načeloma mogoče uporabiti le, če to dopušča posebna ureditev, kot je ta, ki jo zdaj vzpostavlja Okvirni sklep 2008/909 ali ki se je v preteklosti izvajala na podlagi Konvencije o transferju obsojenih oseb. (
21
)
72.
Okvirni sklep 2008/909 je oblikovan tako, da je jasno, da je namenjen uresničevanju interesov obsojene osebe. Premestitev obsojenih oseb se lahko izvede le, če je mogoče domnevati, da bo taka premestitev izboljšala njihove možnosti za socialno rehabilitacijo. Ta okvirni sklep pa po drugi strani ni bil oblikovan zato, da bi izpolnjeval (morebitne) interese držav članic v zvezi s prerazporeditvijo obsojenih oseb na ozemlju Unije ali celo njihovim vračanjem v matično državo zaradi izvršitve kazenske sankcije zgolj na podlagi državljanstva teh posameznikov. (
22
)
73.
V tej posebni ureditvi, vzpostavljeni na podlagi Okvirnega sklepa 2008/909, je premestitev obsojene osebe brez njene privolitve, ki je navedena v členu 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 in upoštevna v obravnavani zadevi, izjema od splošnega pravila. Iz člena 6(1) tega instrumenta izhaja, da bi morale premestitve v skladu z glavnim in običajnim pravilom načeloma temeljiti na privolitvi obsojenih oseb.
74.
Vprašanje, v kolikšni meri je neprostovoljna premestitev združljiva z možnostjo uspešne socialne rehabilitacije, je stvar razprave (
23
), saj se v takih primerih lahko zgodi, da bi rehabilitacija potekala v kraju, v katerega obsojena oseba ni želela biti premeščena. S tega vidika se namreč zdi, da je mogoče ugibati o tem, ali se je na ta način dopustilo, da so se določeni interesi držav članic skozi stranska vrata ponovno uvedli v sistem, ki je bil prvenstveno oblikovan v korist obsojenih oseb. Ne glede na to pa je ravno tako očitno, da je v Okvirnem sklepu 2008/909 izražena volja zakonodajalca Unije, da se v nekaterih položajih zagotovi možnost za izvedbo premestitve obsojenih oseb kljub njihovemu nasprotovanju, če je v takih okoliščinah mogoče – in bi bilo zato tudi treba – slediti cilju socialne rehabilitacije.
75.
Kljub temu iz tega tretjega preudarka izhaja, da pristop pri členu 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 oziroma razlaga tega člena ne sme biti zastavljena preširoko. Nenazadnje, premestitve obsojenih oseb proti njihovi volji v zgoraj predstavljeni ureditvi še naprej veljajo za izjemo od izjeme od privzetega pravila, ki se uporablja za izvrševanje zapornih kazni.
76.
Zato glede na navedeno menim, da je treba člen 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 razlagati tako, da obsojena oseba živi v neki državi članici, če je imela ali ima v tej državi običajno prebivališče in če je v njej ustvarila družinske, socialne ali poklicne vezi, zaradi česar je mogoče utemeljeno domnevati, da je ta oseba navezana na to državo, kar bo prispevalo k povečanju zmožnosti te osebe, da se po prestani kazni ponovno vključi v družbo. Člen 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 torej nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki omogoča priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije že samo na podlagi stalnega ali začasnega prebivališča obsojene osebe, prijavljenega zgolj zaradi upravnih namenov, ne da bi se hkrati preveril obstoj upoštevnih vezi v posameznem primeru, na podlagi česar bi bilo mogoče ugotoviti, da bodo te vezi prispevale k povečanju zmožnosti obsojene osebe, da se po prestani kazni ponovno vključi v družbo.
B.
Drugo vprašanje: obveznost pristojnega organa države izdajateljice, da se prepriča o možnosti za socialno rehabilitacijo
77.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali se mora pristojni organ države izdajateljice v položaju iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 pred posredovanjem sodbe in potrdila iz Priloge I prepričati, da bo izvršitev kazenske sankcije v državi izvršiteljici omogočila lažjo socialno rehabilitacijo obsojene osebe. Predložitveno sodišče prav tako sprašuje, ali mora pristojni organ države izdajateljice informacije, ki jih je pridobil pri tem preverjanju, navesti v delu (d), točka 4, potrdila iz Priloge I, če obsojena oseba trdi, da ima družinske, socialne ali poklicne vezi v državi izdajateljici.
78.
Češka vlada ugovarja dopustnosti drugega vprašanja. Trdi, da je bila presoja iz člena 4(2) Okvirnega sklepa 2008/909 v postopku v glavni stvari že opravljena in da predložitveno sodišče ni pojasnilo, zakaj so tovrstne informacije potrebne.
79.
S tem se ne strinjam.
80.
Priznam, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da je izvajanje mehanizma, vzpostavljenega z Okvirnim sklepom 2008/9009, že prešlo v fazo, ki je v pristojnosti države izvršiteljice. Ta proces je že presegel fazo neobveznih posvetovanj, na katera napotuje člen 4(2) in ki so podrobneje opredeljena v členu 4(3) tega okvirnega sklepa. (
24
) Vendar lahko pristojni organ države izvršiteljice na podlagi člena 4(4) pristojnemu organu države izdajateljice še vedno predloži obrazloženo mnenje, v katerem navede, „zakaj izvršitev kazenske sankcije […] ne bi olajšala socialne rehabilitacije in uspešne ponovne vključitve obsojene osebe v družbo“. Če posvetovanja niso bila izvedena, se lahko to mnenje predloži po posredovanju sodbe in potrdila iz Priloge I.
81.
V predložitveni odločbi ni navedeno, ali so med pristojnimi organi države izvršiteljice in države izdajateljice potekala kakršna koli posvetovanja. Če posvetovanja niso bila izvedena, lahko torej pristojni organ države izvršiteljice pristojnemu organu države izdajateljice še vedno predloži obrazloženo mnenje v zvezi z možnostjo za socialno rehabilitacijo pritožnika.
82.
Zato je morda še vedno treba pojasniti, kakšen je obseg obveznosti, ki jih ima pristojni organ države izdajateljice, da bi lahko pristojni organ države izvršiteljice učinkovito izvajal svoje pristojnosti in pristojnemu organu države izdajateljice predložil obrazloženo mnenje.
83.
Poleg tega menim, da je drugo vprašanje predložitvenega sodišča neposredno povezano s tretjim vprašanjem, ki se nanaša na možnost, da pristojni organ države izvršiteljice zavrne priznanje sodbe zaradi razloga iz člena 9(1)(b) Okvirnega sklepa 2008/909, če merila, določena v členu 4(1) tega sklepa, niso izpolnjena.
84.
Ne glede na navedeno pa se člen 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 nanaša na pogoj, v skladu s katerim mora obsojena oseba „živeti“ v zadevni državi, in posledično na obstoj upoštevnih vezi obsojene osebe z državo izvršiteljico. Preudarki, povezani s členom 4(1)(a) tega okvirnega sklepa, so torej tesno prepleteni s preudarki, ki se nanašajo na možnost za socialno rehabilitacijo. Zdi se, da je v Okvirnem sklepu 2008/909 izvajanje pristojnosti, ki jih imajo pristojni organi države izdajateljice in države izvršiteljice na podlagi člena 4(2) na eni strani, ločeno od izvajanja tistih pristojnosti, ki jih imajo ti organi na podlagi člena 9(1)(b) (in člena 4(1)(a), na katerega ta napotuje), na drugi strani. To delitev je treba ustrezno pojasniti, preučitev obveznosti pristojnega organa države izdajateljice pa je nujen korak pri podajanju tega pojasnila. To je dodaten razlog, iz katerega menim, da je drugo vprašanje dopustno.
85.
Z vidika vsebine drugega vprašanja menim, da je pritrdilen odgovor nanj razmeroma preprost in da odraža mnenje vseh zainteresiranih subjektov, ki so v zvezi s tem predložili stališča.
86.
Iz člena 4(2) Okvirnega sklepa 2008/909 jasno izhaja, da ima pristojni organ države izdajateljice v resnici obveznost, da ugotoviti, da v državi članici izvršiteljici obstaja možnost za socialno rehabilitacijo. Če take ugotovitve ni mogoče izpeljati, potem mehanizma priznavanja iz Okvirnega sklepa 2008/909 ni mogoče uporabiti.
87.
Češka republika in Komisija menita, da bi morala pozitivna ugotovitev v zvezi s tem vidikom doseči stopnjo gotovosti. Sam bi bil glede tega precej bolj zadržan. Najbrž bi se bilo treba strinjati z Nielsom Bohrom, ki je izjavil, da je „zelo težko napovedovati, zlasti prihodnost“. Ker večina nacionalnih sodnikov v svojih predalih verjetno nima kristalne krogle, menim, da so sodniki zadolženi za izpeljavo razumne domneve, ne pa neizpodbitne trditve. Čeprav morajo sodniki tako napoved še vedno podati na podlagi konkretnega položaja posameznika, ob upoštevanju vseh razpoložljivih informacij in po svojem najboljšem vedenju, pa ta nujno ostaja na ravni razumne domneve.
88.
Poleg tega mora pristojni organ države izdajateljice tako pridobljene informacije navesti tudi v delu (d), točka 4, potrdila iz Priloge I. Informacije, ki jih je treba navesti, so obvezne, razen če ni neobveznost predložitve izrecno določena, kot v delu (l), naslovljenem „Druge okoliščine v zvezi s primerom (neobvezne informacije)“. (
25
)
89.
Vendar v nasprotju s predpostavko, za katero se zdi, da je podlaga za drugo vprašanje, menim, da obveznost pristojnega organa države izdajateljice ni omejena na položaje, v katerih je obsojena oseba uporabila možnost, da izrazi svoje mnenje, kot to določa člen 6(3) Okvirnega sklepa 2008/909.
90.
V zadnjenavedeni določbi je navedeno, da se to mnenje, če ga je obsojena oseba izrazila, posreduje pristojnemu organu države izvršiteljice. Vendar iz te dodatne zahteve ne izhaja, da pristojnemu organu države izdajateljice v okoliščinah, v katerih obsojena oseba ni izrazila svojega mnenja, ni treba posredovati informacij, ki jih je zbral v podporo svojemu stališču, da bi bilo socialno rehabilitacijo te osebe lažje doseči, če bi se izrečena kazenska sankcija izvršila v državi izvršiteljici. Ta obveznost po mojem mnenju velja ne glede na to, ali je obsojena oseba izrazila svoje mnenje v smislu člena 6(3) Okvirnega sklepa 2008/909.
91.
Bistveno je, da se informacije, ki jih pristojni organ države izdajateljice navede v podporo svojemu stališču o možnosti za socialno rehabilitacijo obsojene osebe, posredujejo, da bi lahko pristojni organ države izvršiteljice učinkovito izkoristil možnost, ki jo ima, da taki ugotovitvi nasprotuje s predložitvijo obrazloženega mnenja, v katerem poda svoje stališče o tem, da predlagana rešitev v konkretnem primeru ne bi olajšala socialne rehabilitacije. Naj spomnim, da lahko pristojni organ države izvršiteljice tako mnenje predloži ne glede na to, ali je pristojni organ države izdajateljice sodeloval v posvetovanjih.
92.
Ugotavljam, podobno kot sem navedel že v svojih sklepnih predlogih v zadevi A. P., (
26
) da pravosodno sodelovanje med državami članicami temelji na ideji poenostavljene komunikacije, ki pogosto poteka prek standardiziranih obrazcev. Da bi bila taka komunikacija učinkovita, mora pristojni organ države izdajateljice zagotoviti vse potrebne informacije, na podlagi katerih je prišel do ugotovitve, da bi bilo socialno rehabilitacijo verjetno lažje doseči v državi članici izvršiteljici. Obenem predložitev teh elementov pristojnemu organu države izvršiteljice omogoča, da pravočasno opravi svoje naloge.
93.
Jasno je, da Okvirni sklep 2008/909, podobno kot številni drugi instrumenti na tem področju, omogoča izvedbo posvetovanj. Vendar bi morala taka posvetovanja dopolnjevati, ne pa nadomestiti standardnih in glavnih elementov komunikacije, ki jih mora pristojni organ države izdajateljice zagotoviti vnaprej. Možnost zaprosila za dodatne informacije ali za izvedbo posvetovanja, ki sicer nedvomno obstaja, bi zato morala še naprej veljati za izjemo in ne bi smela postati pravilo. (
27
) Poleg tega so v Okvirnem sklepu 2008/909 določeni roki, v katerih je treba načeloma sprejeti pravnomočno odločbo o priznanju sodbe in izvršitvi kazenske sankcije, (
28
) zaradi česar je preverjanje dejanskega stanja, ki ga je morda treba opraviti in dopolniti po tem, ko je sodba posredovana v priznanje, časovno omejeno.
94.
Glede na navedeno v zvezi z drugim vprašanjem ugotavljam, da je treba člen 4(2) Okvirnega sklepa 2008/909 razlagati tako, da mora pristojni organ države izdajateljice v položaju iz člena 4(1)(a) tega okvirnega sklepa, preden posreduje sodbo in potrdilo iz Priloge I, na podlagi individualne presoje položaja obsojene osebe ugotoviti, da bi izvršitev kazenske sankcije v državi izvršiteljici verjetno omogočila lažjo socialno rehabilitacijo zadevne osebe. Ta organ mora vse pridobljene informacije navesti v delu (d), točka 4, potrdila iz Priloge I, ne glede na to, ali je obsojena oseba uporabila možnost iz člena 6(3) Okvirnega sklepa 2008/909, da v zvezi s tem vidikom izrazi svoje mnenje.
C.
Tretje vprašanje: možnost, da pristojni organ države izvršiteljice zavrne priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije
95.
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 9(1)(b) Okvirnega sklepa 2008/909 razlagati tako, da lahko pristojni organ države izvršiteljice zavrne priznanje sodbe in izvršitev zadevne kazenske sankcije, če v položaju iz člena 4(1)(a) tega okvirnega sklepa kljub posvetovanju iz člena 4 (3) ni dokazan obstoj družinskih, socialnih ali poklicnih vezi, na podlagi katerih bi bilo mogoče utemeljeno domnevati, da bi izvršitev kazni v državi izvršiteljici lahko olajšala socialno rehabilitacijo obsojene osebe.
96.
Naj spomnim, da je v členu 8(1) Okvirnega sklepa 2008/909 določena obveznost priznanja sodbe, razen če se pristojni organ države izvršiteljice ne odloči, da se bo skliceval na enega od razlogov za nepriznanje in neizvršitev iz člena 9.
97.
Na podlagi člena 9(1)(b) Okvirnega sklepa 2008/909 lahko pristojni organ države izvršiteljice zavrne priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije, če niso izpolnjena merila, določena v členu 4(1). To zajema tudi položaj, ki je posebej opredeljen v členu 4(1)(a), ki se nanaša na pogoj, v skladu s katerim mora obsojena oseba živeti v državi izvršiteljici, in s tega vidika torej tudi na njeno običajno prebivališče in upoštevne vezi z državo izvršiteljico.
98.
Čeprav je ugotavljanje, ali so ti pogoji izpolnjeni, naloga pristojnega organa države izvršiteljice, pa člen 4(2) Okvirnega sklepa 2008/909 od pristojnega organa države izdajateljice zahteva, da se prepriča, da bi premestitev obsojene osebe olajšala njeno socialno rehabilitacijo.
99.
Kot razumem, je prav obveznost preverjanja možnosti za socialno rehabilitacijo, ki je izrecno naložena državi izdajateljici, tisti element, zaradi katerega je predložitveno sodišče postavilo tretje vprašanje, saj se zdi, da je pristojni organ države izvršiteljice v zvezi z elementi, ki so upoštevni v obravnavani zadevi, omejen na preverjanje pogojev, določenih v členu 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909.
100.
Za odgovor na tretje vprašanje je treba torej najprej pojasniti razmerje med členom 4(1)(a), členom 4(2) in členom 9(1)(b) Okvirnega sklepa 2008/909.
101.
Češka in madžarska vlada ter Komisija menijo, da je treba razlikovati med merili iz člena 4(1)(a) na eni in člena 4(2) na drugi strani, saj lahko pristojni organ države izvršiteljice preverja le izpolnjevanje meril iz prvonavedene določbe.
102.
Strinjam se, da se na prvi pogled zdi, da imata tako pristojni organ države izdajateljice kot tudi pristojni organ države izvršiteljice enake pristojnosti glede preverjanja meril iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909, medtem ko je za presojo uporabe člena 4(2) zadolžen izključno pristojni organ države izdajateljice. Posledično se tudi strinjam, da ima pristojni organ države izvršiteljice, če se sklicuje na razlog za zavrnitev iz člena 9(1)(b) Okvirnega sklepa 2008/909, pravico, da preveri le presojo, ki jo je na podlagi člena 4(1)(a) opravil pristojni organ države izdajateljice. To izhaja iz člena 9(1)(b), ki napotuje na člen 4(1)(a), ne pa tudi na člen 4(2).
103.
Ne glede na to formalno razliko pa imam iz razlogov, ki sem jih v odgovoru na prvo vprašanje predložitvenega sodišča navedel v točkah od 55 do 63 teh sklepnih predlogov, vtis, da bo med obema vrstama presoje iz povsem praktičnih razlogov najbrž prihajalo do precejšnjega prekrivanja. Presoja vprašanja, v kolikšni meri bi lahko premestitev olajšala socialno rehabilitacijo obsojene osebe v smislu člena 4(2) Okvirnega sklepa 2008/909, namreč zajema tudi predhodno preučitev upoštevnih vezi na podlagi člena 4(1)(a), kot v bistvu trdita španska in poljska vlada.
104.
Tudi če bi bilo mogoče kategorično zatrditi, da lahko presojo možnosti za socialno rehabilitacijo obsojene osebe na podlagi člena 4(2) Okvirnega sklepa 2008/909 opravi le pristojni organ države izdajateljice, to pristojnemu organu države izvršiteljice torej vseeno ne bi odvzelo pristojnosti, ki mu je z Okvirnim sklepom 2008/909 nedvomno priznana, da na podlagi člena 4(1)(a) opravi lastno presojo. Na ta način je pristojnim organom države izvršiteljice omogočeno, da zavrnejo in dejansko odpravijo samo podlago (ugotovitev obstoja običajnega prebivališča in upoštevnih vezi), na kateri mora nujno temeljiti ugotovitev v zvezi z možnostjo socialne rehabilitacije.
105.
Vsekakor se zavedam pomena vzajemnega priznavanja, ki je, kot je pravilno navedla madžarska vlada, „temelj“ pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah. (
29
) Vendar ob upoštevanju povezane razlage člena 4(1)(a), člena 4(2) in člena 9(1)(b) menim, da so pristojni organi države izdajateljice in države izvršiteljice na podlagi navedenih določb, in fine, v precej enakovrednem položaju, ko gre za preverjanje zahtev, ki so pogoj za premestitev obsojene osebe v primeru iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909.
106.
O tem, kje se nahaja „ravnovesje“, ki ga je želel vzpostaviti zakonodajalec Unije, se lahko samo ugiba. Vsekakor pa iz Okvirnega sklepa 2008/909, kot je trenutno oblikovan, izhaja, da je zakonodajalec Unije pristojnemu organu države izdajateljice naložil odgovornost, da zagotovi argumentirano mnenje glede možnosti za socialno rehabilitacijo obsojenih oseb, kot to določa člen 4(2). Kljub temu pa lahko pristojni organ države izvršiteljice še vedno učinkovito ugovarja zadevni ugotovitvi in izrazi svoje stališče o dejanskih okoliščinah življenja obsojene osebe v državi izvršiteljici ter o obstoju običajnega prebivališča in upoštevnih vezi v tej državi v smislu člena 4(1)(a).
107.
Pristojni organ države izvršiteljice lahko prvi predstavi svoje stališče, in sicer s predložitvijo obrazloženega mnenja v okviru posvetovanj iz člena 4(4), pa tudi, če taka posvetovanja niso izvedena. Čeprav navedena določba sama po sebi ne pomeni razloga za zavrnitev, je iz uvodne izjave 10 Okvirnega sklepa 2008/909 razvidno, da obstaja verjetnost, da bi, če morebitnega nesoglasja v zvezi s tem vidikom ne bi bilo mogoče odpraviti s posvetovanji in razpravo, tako razhajanje mnenj pozneje lahko privedlo do tega, da bi pristojni organ države izvršiteljice zavrnil priznanje pod pogoji iz člena 9(1)(b).
108.
Nazadnje je treba obravnavati še vprašanje glede informacij in dokazov, na katere se lahko pristojni organ države izvršiteljice opre pri sklicevanju na razlog za zavrnitev iz člena 9(1)(b). Ali naj se pristojni organ države izvršiteljice pri preverjanju in presoji omeji na pregled dejanskega položaja, kot ga je ugotovil pristojni organ države izdajateljice? Ali pa bi moral pristojni organ države izvršiteljice sam opraviti poizvedbe in ponovno preveriti vse elemente, povezane z življenjem obsojene osebe v državi izvršiteljici?
109.
Glede na to, da se lahko pristojni organ države izvršiteljice na podlagi člena 9(1)(b) samostojno odloča za zavrnitev priznanja in izvršitve, menim, da lahko prav tako samostojno preverja izpolnjevanje pogojev iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909. Drugače povedano, Okvirni sklep 2008/909 ne vsebuje nobenega elementa, ki bi preprečeval tako samostojno preverjanje, čeprav obstajajo nekatere omejitve glede njegovega obsega.
110.
Prvič, do priznanja sodbe in izvršitve kazenske sankcije mora priti v rokih, določenih v členu 12 Okvirnega sklepa 2008/909. Natančneje, v skladu s členom 12(2) tega okvirnega sklepa bi bilo treba pravnomočno odločbo o priznanju sodbe in izvršitvi kazenske sankcije načeloma sprejeti v roku 90 dni.
111.
Drugič, kot je pravilno navedla češka vlada, če se pristojni organ države izvršiteljice na podlagi člena 9(1)(b) Okvirnega sklepa 2008/909 odloči za uporabo možnosti za zavrnitev priznanja in izvršitve, je taka zavrnitev pogojena z obveznimi posvetovanji, ki jih je treba izvesti v skladu s členom 9(3).
112.
Tretjič, ko gre za preverjanje pogojev iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909, obseg pregleda, ki ga opravi pristojni organ države izvršiteljice, ne sme preseči okvira lojalnega sodelovanja, kot je določeno v členu 4(3) PEU. To v praksi pomeni, da se mora pristojni organ države izvršiteljice opreti predvsem na informacije, ki jih je pristojni organ države izdajateljice že pridobil in posredoval, ter na njegovo presojo. To je nenazadnje tudi razlog, iz katerega morajo pristojni organi držav izdajateljic svoje ugotovitve v celoti navesti v potrdilu iz Priloge I, ne glede na to, ali je obsojena oseba v svojem mnenju navedla kakršne koli dodatne informacije. (
30
)
113.
Seveda lahko pristojni organ države izvršiteljice, če tako želi, ne preveri le točnosti predloženih informacij, ampak zahteva tudi dodatne elemente, če se mu ti zdijo potrebni. Vendar je treba pri takem ugotavljanju dejstev in zbiranju dokazov postopati razumno, pri tem pa upoštevati posebnosti tega postopka in namen morebitnega preverjanja točnosti nekaterih elementov, o katerih pristojni organ države izvršiteljice še vedno dvomi. Tako preverjanje naj se ne bi spremenilo v celovito in poglobljeno presojo, v okviru katere bi se znova preučili vsi elementi iz člena 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909.
114.
To namreč ne bi bilo le v nasprotju s smislom in namenom Okvirnega sklepa 2008/909 in načelom lojalnega sodelovanja, ki se uporablja v okviru tega preverjanja, ampak bi pristojne organe države izdajateljice v praksi tudi postavilo v nemogoč položaj, saj bi to posredno pomenilo, da bi bila zahteva glede tega, katere dokaze je treba preveriti, da bi se lahko začel uporabljati mehanizem, vzpostavljen s tem okvirnim sklepom, postavljena previsoko. Pristojni organi države članice izdajateljice namreč z zbiranjem dokazov, zaslišanjem prič ali zahtevanjem poročil že po definiciji ne le ne smejo, ampak tudi ne morejo preverjati podrobnosti glede dejanskega položaja v državi članici izvršiteljici. Če poenostavim, od pristojnih organov v državi članici izdajateljici je skorajda nemogoče pričakovati, da bodo za to, da bi lahko uporabili mehanizem iz Okvirnega sklepa 2008/909, najprej podrobno preverili, na primer, kako pogosto obsojena oseba obiskuje svojo družino v državi članici izvršiteljici; ali so obsojeno osebo v preteklih petih letih opazili v lokalni gostilni; in ali ji je mrzli bratranec pravkar obljubil, da jo, če se odloči za vrnitev, v rojstni vasi čaka zaposlitev.
115.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na tretje vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, odgovori: člen 9(1)(b) Okvirnega sklepa 2008/909 je treba razlagati tako, da ima pristojni organ države izvršiteljice na njegovi podlagi pravico, da zavrne priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije, če ugotovi, da merila iz člena 4(1)(a) tega okvirnega sklepa niso izpolnjena. To vključuje tudi možnost, da pristojni organ države izvršiteljice zavrne priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije, če meni, da v državi izvršiteljici ne obstajajo nobene družinske, socialne, poklicne ali druge upoštevne vezi, na podlagi katerih bi bilo mogoče utemeljeno domnevati, da bi izvršitev kazni v tej državi lahko olajšala socialno rehabilitacijo obsojene osebe.
V. Predlog
116.
Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Najvyšší súd Slovenskej republiky (vrhovno sodišče Slovaške republike, Slovaška), odgovori:
1.
Člen 4(1)(a) Okvirnega sklepa Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji je treba razlagati tako, da obsojena oseba živi v neki državi članici, če je imela ali ima v tej državi običajno prebivališče in če je v njej ustvarila družinske, socialne ali poklicne vezi, zaradi česar je mogoče utemeljeno domnevati, da je ta oseba navezana na to državo, kar bo prispevalo k povečanju zmožnosti te osebe, da se po prestani kazni ponovno vključi v družbo.
Člen 4(1)(a) Okvirnega sklepa 2008/909 tako nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki omogoča priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije že samo na podlagi stalnega ali začasnega prebivališča obsojene osebe, prijavljenega zgolj zaradi upravnih namenov, ne da bi se hkrati preveril obstoj upoštevnih vezi v posameznem primeru, na podlagi česar bi bilo mogoče ugotoviti, da bodo te vezi prispevale k povečanju zmožnosti obsojene osebe, da se po prestani kazni ponovno vključi v družbo.
2.
Člen 4(2) Okvirnega sklepa 2008/909 je treba razlagati tako, da mora pristojni organ države izdajateljice v položaju iz člena 4(1)(a) tega okvirnega sklepa, preden posreduje sodbo in potrdilo iz Priloge I, na podlagi individualne presoje položaja obsojene osebe ugotoviti, da bi izvršitev kazenske sankcije v državi izvršiteljici verjetno omogočila lažjo socialno rehabilitacijo zadevne osebe. Ta organ mora vse pridobljene informacije navesti v delu (d), točka 4, potrdila iz Priloge I, ne glede na to, ali je obsojena oseba uporabila možnost iz člena 6(3) Okvirnega sklepa 2008/909, da v zvezi s tem vidikom izrazi svoje mnenje.
3.
Člen 9(1)(b) Okvirnega sklepa 2008/909 je treba razlagati tako, da ima pristojni organ države izvršiteljice na njegovi podlagi pravico, da zavrne priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije, če ugotovi, da merila iz člena 4(1)(a) tega okvirnega sklepa niso izpolnjena To vključuje tudi možnost, da pristojni organ države izvršiteljice zavrne priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije, če meni, da v državi izvršiteljici ne obstajajo nobene družinske, socialne, poklicne ali druge upoštevne vezi, na podlagi katerih bi bilo mogoče utemeljeno domnevati, da bi izvršitev kazni v tej državi lahko olajšala socialno rehabilitacijo obsojene osebe.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Okvirni sklep Sveta z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji (UL 2008, L 327, str. 27).
(
3
)	Moj poudarek.
(
4
)	Glej na primer sodbe z dne 17. julija 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, točka 42 in navedena sodna praksa); z dne 2. aprila 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, točka 34 in navedena sodna praksa), in z dne 11. januarja 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, točka 32 in navedena sodna praksa).
(
5
)	Uredba Sveta z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243).
(
6
)	Uredba Sveta z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, kot je bila posodobljena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983 (UL 1983, L 230, str. 6), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2195/91 z dne 25. junija 1991 (UL 1991, L 206, str. 2).
(
7
)	Uredba o določitvi Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske gospodarske skupnosti in Evropske skupnosti za atomsko energijo (UL 1962, P 045, str. 1385; v nadaljevanju: Kadrovski predpisi).
(
8
)	Sodbe z dne 2. aprila 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, točki 37 in 38), v zvezi z določitvijo otrokovega „običajnega prebivališča“ v smislu Uredbe št. 2201/2003; z dne 11. novembra 2004, Adanez‑Vega (C‑372/02, EU:C:2004:705, točka 37), v zvezi s (stalnim) prebivališčem delavca na podlagi Uredbe št. 1408/71, in z dne 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisija (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, točka 22), v zvezi s Kadrovskimi predpisi.
(
9
)	Okvirni sklep Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34).
(
10
)	Moj poudarek.
(
11
)	Sodba z dne 17. julija 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, točka 46). Glej tudi sodbo z dne 13. decembra 2018, Sut (C‑514/17, EU:C:2018:1016, točka 34).
(
12
)	Sodba z dne 17. julija 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, točka 48). Glej tudi sodbo z dne 5. septembra 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, točka 43).
(
13
)	Sodba z dne 17. julija 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, točka 49). Primerjaj s točko 36 te sodbe, v kateri je Sodišče iz pojma „nahajati se“ izključilo kraj začasnega zadrževanja. Glej tudi sodbo z dne 5. septembra 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, točka 38).
(
14
)	Sodišče je razsodilo, da je namen fakultativnega razloga za neizvršitev iz člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa o ENP „omogočiti izvršitvenemu pravosodnemu organu, da kot posebej pomembno izpostavi možnost, da se zahtevani osebi po prestani kazni, na katero je bila obsojena, omogočijo boljše možnosti za ponovno vključitev v družbo“. Sodba z dne 17. julija 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, točka 45). Glej tudi sodbo z dne 24. junija 2019, Poplawski (C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 99 in navedena sodna praksa). Za podobno izjavo v zvezi s členom 5(3) Okvirnega sklepa o ENP glej sodbo z dne 11. marca 2020, SF (Evropski nalog za prijetje – Jamstvo vrnitve izvršitveni državi) (C‑314/18, EU:C:2020:191, točka 48 in navedena sodna praksa).
(
15
)	Glej zlasti člen 3(1) Okvirnega sklepa 2008/909.
(
16
)	Glej tudi Obvestilo Komisije – Priročnik o premestitvi obsojenih oseb in zapornih kaznih v Evropski uniji (UL 2019, C 403, str. 2), točka 2.3.2.
(
17
)	Glej tudi člen 4(2), člen 4(4) in uvodno izjavo 9 Okvirnega sklepa 2008/909.
(
18
)	Glej na primer Faraldo‑Cabana, P., „One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA“, New Journal of European Criminal Law, zv. 10(2), 2019, str. od 151 do 167, na str. od 157 do 159.
(
19
)	Sodba z dne 17. julija 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, točka 49).
(
20
)	Del (k) potrdila iz Priloge I je naslovljen „Mnenje obsojene osebe“; v njem se zahteva navedba s tem povezanih informacij.
(
21
)	Konvencija Sveta Evrope z dne 21. marca 1983 o transferju obsojenih oseb, ETS št. 112. V tej konvenciji je zahtevana privolitev obsojene osebe v premestitev. Kot je opozorjeno v uvodni izjavi 4 Okvirnega sklepa 2008/909, „[…] [d]odatnega protokola h Konvenciji […], ki […] dovoljuje premestitev brez privolitve posameznika, niso ratificirale vse države članice“.
(
22
)	Za razpravo o utemeljitvi Okvirnega sklepa 2008/909 glej na primer De Wree, E., Vander Beken, T., in Vermeulen, G., „The transfer of sentenced persons in Europe: Much ado about reintegration“, Punishment & Society, zv. 11(1), 2009, str. od 111 do 128, na str. 117; Martufi, A., „Assessing the resilience of ‚social rehabilitation‘ as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA“, New Journal of European Criminal Law, zv. 9, 2018, str. od 43 do 61, na str. 44; Faraldo‑Cabana, P., „One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA“, New Journal of European Criminal Law, zv. 10(2), 2019, str. od 151 do 167.
(
23
)	Martufi, A., „Assessing the resilience of ‚social rehabilitation‘ as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA“, New Journal of European Criminal Law, zv. 9, 2018, str. od 43 do 61, na str. 44.
(
24
)	Drugače kakor pri obveznih posvetovanjih, ki jih je treba opraviti, če premestitev poteka v skladu s členom 4(1)(c).
(
25
)	Moj poudarek.
(
26
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi A. P.(Spremljevalni ukrepi) (C‑2/19, EU:C:2020:80, točka 30).
(
27
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, točka 61). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi X (Evropski nalog za prijetje zoper pevca) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, točka 80).
(
28
)	Glej člen 12 Okvirnega sklepa 2008/909.
(
29
)	Glej na primer sodbo z dne 8. novembra 2016, Ognjanov (C‑554/14, EU:C:2016:835, točka 46 in navedena sodna praksa).
(
30
)	Kot je navedeno že v točkah od 91 do 93 teh sklepnih predlogov.