62006CC0003_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šį apeliacinį skundą Groupe Danone
(toliau – apeliantė) pateikė dėl 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo T‑38/02, Groupe Danone prieš Komisiją (toliau – skundžiamas sprendimas)(2) . Ši byla buvo susijusi su 2001 m. gruodžio 5 d. Komisijos sprendimu 2003/569/EB (toliau – ginčijamas Komisijos sprendimas)(3), kuriuo apeliantei buvo paskirta bauda už dalyvavimą Belgijos alaus rinkos kartelyje. Pirmosios instancijos teismas paliko galioti didžiąją ginčijamo Komisijos sprendimo dalį, tačiau sumažino skirtą baudą. Šioje byloje, kuri yra susijusi tik su baudos dydžio nustatymu, apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai išaiškino pakartotinio pažeidimo sąvoką ir neteisėtai pakeitė Komisijos pasirinktą baudos apskaičiavimo metodą, todėl padarė teisės klaidą.
I – Apeliacinio skundo pagrindas
A – Teisinis pagrindas
2. Bylos faktinių aplinkybių metu EB 81 ir 82 straipsnių įgyvendinimui, įskaitant baudas, kurias Komisija gali skirti pažeidimo atveju, buvo taikomas Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 17(4) .
3. Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis numato:
„Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo 1 000 iki 1 000 000 (eurų) arba didesnes, bet ne didesnes kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos, jeigu tyčia arba dėl neatsargumo:
a) jos pažeidžia Sutarties (81) straipsnio 1 dalį arba (82) straipsnį; arba
b) sulaužo kurį nors (reglamento) 8 straipsnio 1 dalyje nustatytą įsipareigojimą.
Nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.“
4. Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB Sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairės ( OL C 9, 1998, p. 3 ) (toliau – gairės) įtvirtina tokių baudų nustatymo metodą, „paremtą pagrindine baudos suma, kuri gali būti didinama dėl sunkinančių aplinkybių arba mažinama dėl lengvinančių aplinkybių“ (gairių preambulės antroji dalis).
5. Pagal gaires „pagrindinė bauda nustatoma remiantis pažeidimo sunkumu ir trukme, kurie yra vieninteliai kriterijai, numatyti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje“ (gairių 1 punktas). Pagrindinė bauda didinama esant sunkinančioms aplinkybėms, pavyzdžiui, pakartotiniems to paties pobūdžio tos pačios įmonės (‑ių) pažeidimams (gairių 2 punktas). Pagrindinė bauda gali būti sumažinta esant tam tikroms lengvinančioms aplinkybėms (gairių 3 punktas).
6. Pagal EB 229 straipsnį „Europos Parlamento ir Tarybos bendrai priimti ir Tarybos priimti reglamentai < … > gali suteikti Teisingumo Teismui neribotą jurisdikciją skirti tokiuose reglamentuose numatytas baudas“.
7. Remiantis šia nuostata Reglamento Nr. 17 17 straipsnis numato:
„Pagal (EB 229) straipsnį Teisingumo Teismui suteikiama visiška jurisdikcija peržiūrėti sprendimus, kuriais Komisija yra nustačiusi baudą arba reguliariai mokamus delspinigius; Teisingumo Teismas gali panaikinti, sumažinti arba padidinti baudas arba reguliariai mokamus delspinigius.“
B – Faktinės bylos aplinkybės
8. Ginčijamas Komisijos sprendimas(5) yra skirtas apeliantei, taip pat Interbrew, Alken‑Maes, Haacht
ir Martens . Sprendime nustatyti du atskiri konkurencijos taisyklių pažeidimai, t. y., pirma, tarpusavyje susiję susitarimai ir (arba) suderinti veiksmai Belgijos alaus pardavimo sektoriuje (toliau – Interbrew ir Alken-Maes
kartelis) ir, antra, suderinti veiksmai platintojo prekės ženklu pažymėto alaus pardavimo sektoriuje.
9. Bylos faktinių aplinkybių metu apeliantė buvo Alken Maes
patronuojanti bendrovė. Atsižvelgiant į aktyvų apeliantės vaidmenį Interbrew
ir Alken‑Maes
kartelyje, ji buvo pripažinta atsakinga tiek už savo, tiek už Alken‑Maes
dalyvavimą šiame kartelyje(6) . Ir atvirkščiai, Komisija nusprendė, kad apeliantei neturi būti priskiriama atsakomybė už dukterinės bendrovės dalyvavimą suderintuose veiksmuose platintojo prekės ženklu pažymėto alaus pardavimo sektoriuje, atsižvelgiant į tai, kad ji pati šiame kartelyje nedalyvavo(7) .
10. Dėl dalyvavimo Interbrew
ir Alken‑Maes
kartelyje nuo 1993 m. sausio 28 d. iki 1998 m. sausio 28 d. ginčijamu Komisijos sprendimu apeliantei buvo skirta 44,043 milijono eurų bauda(8) .
11. Bauda apskaičiuota taip:
>lt>1
12. Ginčijamame Komisijos sprendime nurodomos šios sunkinančios aplinkybės: pirma, pakartotinis EB 81 straipsnio pažeidimas, nes apeliantė anksčiau jau du kartus buvo pripažinta padariusi panašius pažeidimus(9) ; antra, apeliantė privertė Interbrew
dalyvauti bendradarbiavime, grasindama imtis priemonių prieš Interbrew, jei ši atsisakytų bendradarbiauti(10) .
C – Skundžiamas sprendimas
13. Dokumentu, Pirmosios instancijos kanceliarijoje užregistruotu 2002 m. vasario 22 d., apeliantė pateikė ieškinį dėl sprendimo panaikinimo. Nepatenkinus šio prašymo, apeliantė prašė sumažinti baudos dydį.
14. Pirmosios instancijos teismas atmetė visus apeliantės nurodytus teisinius pagrindus, išskyrus penktąjį, kuriame buvo tvirtinama, kad negalima daryti išvados, jog apeliantės daromas spaudimas Interbrew
buvo sunkinanti aplinkybė(11) . Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad nors Interbrew
buvo grasinama, nebuvo įrodytas pakankamas priežastinis ryšis tarp grasinimo ir kartelio išplėtimo(12) . Todėl Pirmosios instancijos teismas pagrindinį baudos dydį dėl sunkinančių aplinkybių padidinimo 40 %, o ne 50 %(13) . Pirmosios instancijos teismas, pritaikydamas skirtingą metodą, nei buvo taikytas Komisijos sprendime, sumažino baudos dydį iki 42,4125 milijono eurų ir atmetė likusią ieškinio dalį.
15. 2006 m. sausio 4 d. apeliantė pateikė šį apeliacinį skundą dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo.
II – Apeliacinio skundo analizė
16. Apeliantė nurodo penkis teisinius pagrindus savo ieškiniui dėl skundžiamo sprendimo panaikinimo iš dalies pagrįsti. Šie teisiniai pagrindai yra susiję su, pirma, su Pirmosios instancijos teismo pateiktu pakartotinio pažeidimo sąvokos išaiškinimu ir, antra, baudos apskaičiavimo metodo pakeitimu.
A – Teisiniai pagrindai, susiję su sunkinančios aplinkybės dėl pakartotinio pažeidimo taik ymu
Pirmasis teisinis pagrindas: „nulla poena sine lege“ principo pažeidimas
17. Apeliantė tvirtina, kad pritardamas jai skirtos baudos dydžio padidinimui, susijusiam su sunkinančia aplinkybe dėl pakartotinio pažeidimo, Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į principą, kad nusikaltimai ir sankcijos už juos turi būti nustatyti įstatymu, ir jį papildantį principą, kad griežtesnės bausmės negali būti taikomos atgal. Anot apeliantės, Bendrijos teisėje nėra aiškaus ir pakankamo teisinio pagrindo laikyti pakartotinį pažeidimą sunkinančia aplinkybe. Apeliantė tvirtina, kad bet kuriuo atveju tokio teisinio pagrindo nebuvo ankstesnių pažeidimų padarymo metu.
18. Skundžiamo sprendimo 351 punkte Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad konstatuodama ieškovės pakartotinį pažeidimą Komisija nepažeidė nulla poena sine lege
principo, „nes yra aišku, kad ši galimybė (Komisijai) yra nustatyta gairių 2 punkto pirmoje įtraukoje, ir negali būti tariama, kad gairėse peržengiamos bausmių teisinio pagrindo ribos, nustatytos Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje“.
19. Tokia formuluotė leistų manyti, kad Pirmosios instancijos teismas laikė gairių 2 punktą teisiniu pagrindu Komisijos išvadoms dėl apeliantės pakartotinio pažeidimo. Taip aiškinti gaires būtų klaidinga. Gairės užtikrina teisinį saugumą, nes jomis įtvirtinamas apskaičiavimo metodas, kurį Komisija nusistatė naudoti, bet jos nesudaro ginčijamo sprendimo teisinio pagrindo(14) . Nepaisant to, manau, kad Teisingumo Teismas turėtų atmesti apeliantės nurodytą pirmąjį teisinį pagrindą(15) .
20. Pirma, apeliantės tvirtinimas, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė nulla poena sine lege principą, nes ankstesnių pažeidimų padarymo metu nebuvo tinkamo teisinio pagrindo, yra pagrįstas klaidinga prielaida. Nustatant, ar yra tinkamas teisinis pagrindas baudos dydžiui padidinti dėl pakartotinumo, yra atsižvelgiama į paskutinio pažeidimo, t. y. pažeidimo, dėl kurio buvo priimtas sprendimas, kuriame kaip į sunkinančią aplinkybę atsižvelgiama į ankstesnius pažeidimus, padarymo momentą. Šiuo klausimu galima daryti analogiją su 2006 m. kovo 29 d. Europos Žmogaus teisių teismo sprendimu byloje Achour, kurioje šis teismas pripažino, kad „reikia atskirti praktiką atsižvelgti į praeities įvykius nuo teisės taikymo atgal stricto sensu “(16) .
Todėl svarbu tai, kad paskutiniojo pažeidimo metu apeliantė galėjo numatyti teisines savo veiksmų pasekmes ir atitinkamai pritaikyti savo elgesį(17) .
21. Ar paskutiniojo pažeidimo padarymo metu buvo pakankamas teisinis pagrindas atsižvelgti į pakartotinį pažeidimą kaip sunkinančią aplinkybę? Susijęs teisinis pagrindas yra Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis, kurioje aiškiai ir nedviprasmiškai įtvirtinama(18), kad Komisija gali taikyti įmonėms baudas, jei jos pažeidžia Sutarties 81 arba 82 straipsnį. Be to, joje numatyta, kad bauda negali būti didesnė kaip 10 % tos įmonės praėjusių verslo metų metinės apyvartos ir kad „nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę“(19) . Reikia pripažinti, kad nors 15 straipsnio 2 dalis įtvirtina aiškias baudos ribas, tikslų baudos dydį nulemiančių elementų nustatymo atžvilgiu pateikta bendra formuluotė. Vis dėlto konkurencijos teisės srityje, mano nuomone, paprastai yra pagrįsta ir numatoma, kad Komisija, įgyvendindama savo diskreciją, atsižvelgia į pakartotinio pažeidimo padarymo elementą kaip susijusį su pažeidimo sunkumu. Atrodo, kad Teisingumo Teismo praktikoje irgi laikomasi tokio požiūrio.
22. Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad „vertinant pažeidimo sunkumą, siekiant nustatyti baudos dydį Komisija turi atsižvelgti ne tik į specifines bylos aplinkybes, tačiau taip pat ir į pažeidimo padarymo kontekstą, ir užtikrinti, kad jos veiksmai turėtų atgrasomąjį poveikį, ypač dėl tų pažeidimų, kurie ypač trukdo įgyvendinti Bendrijos tikslus“(20) . Sprendime SGL Carbon
Teisingumo Teismas neseniai priminė, kad „kai pagrindinė bauda nustatoma remiantis pažeidimu, pastarojo sunkumas nustatomas atsižvelgiant į daugelį kitų kriterijų, kuriuos vertindama ir nustatydama baudas Komisija turi didelę diskreciją. Atsižvelgimas į sunkinančias aplinkybes nustatant baudą atitinka Komisijos funkciją užtikrinti konkurencijos taisyklių laikymąsi“(21) . Sprendime Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją Teisingumo Teismas patvirtino, kad vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į pakartotinius pažeidimus(22) . Šiuo klausimu Teisingumo Teismo praktika atitinka Pirmosios instancijos teismo praktiką. Kaip Pirmosios instancijos teismas konstatavo savo 1991 m. gruodžio 17 d. Sprendime, „tai, kad Komisija jau pripažino įmonę anksčiau pažeidus konkurencijos taisykles ir nubaudė ją už šio pažeidimo padarymą, turi būti laikoma sunkinančia aplinkybe vertinant šios įmonės elgesį“(23) .
23. Taigi apeliantės nurodytas teisinis pagrindas prieštarauja šiems sprendimams, kuriuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis yra tinkamas teisinis pagrindas atsižvelgti į tokias sunkinančias aplinkybes kaip pakartotinis pažeidimas.
24. Apeliantės argumentas, kad nebuvo tinkamo teisinio pagrindo, nes paskutinio pažeidimo metu Komisija dar nebuvo priėmusi gairių, taip pat nėra įtikinamas. Gairės nėra baudos nustatymo teisinis pagrindas. Jos tiesiog išaiškina Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies taikymą(24) . Taigi, net nesant gairių, apeliantė vis tiek būtų galėjusi numatyti savo veiksmų teisines pasekmes.
25. Beje, net prieš priimdama ir paskelbdama gaires, Komisija atsižvelgdavo į pakartotinius pažeidimus kai kuriuose savo sprendimuose(25), įskaitant sprendimą dėl apeliantės paskutinio EB 81 straipsnio pažeidimo(26) .
26. Todėl, ypač atsižvelgiant į šios išvados 22 punkte cituotą teismų praktiką, apeliantė negali pagrįstai teigti, kad nagrinėjamo pažeidimo padarymo metu ji negalėjo numatyti, jog pakartotinis pažeidimas bus laikomas sunkinančia aplinkybe(27) .
Antrasis teisinis pagrindas: teisinio saugumo principo pažeidimas
27. Savo antrajame teisiniame pagrinde apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, atsisakydamas nustatyti maksimalų terminą, per kurį gali būti atsižvelgiama į pakartotinį pažeidimą, neteisingai taikė teisinio saugumo principą. Apeliantė pabrėžia, kad pirmieji du sprendimai, kuriais Komisija nustatė pažeidimą, buvo priimti atitinkamai 1974 m. ir 1984 m. ir kad pirmasis sprendimas buvo priimtas labai specifinėmis aplinkybėmis. Anot apeliantės, Pirmosios instancijos teismas iš tiesų pripažino „nuolat trunkančią pakartotinio pažeidimo“ sistemą, todėl pažeidė bendrus valstybių narių bendruosius pricipus.
28. Mano nuomone, šis teisinis pagrindas paremtas netiksliu skundžiamo sprendimo aiškinimu. Pirmosios instancijos teismas iš esmės pripažino, kad kadangi nei Reglamente Nr. 17, nei gairėse nėra numatytas maksimalus terminas pakartotiniam įmonės padarytam pažeidimui, teisinio saugumo principas nebuvo pažeistas(28) . Kitaip tariant, Pirmosios instancijos teismas teigė, kad nesant senaties termino galima numanyti, jog dėl kiekvieno to paties pobūdžio tos pačios įmonės padaryto pažeidimo, kurį Komisija buvo anksčiau formaliai nustačiusi, galima nustatyti pakartotinį pažeidimą(29) .
29. Tai yra teisingas pradinis teiginys. Teisinio saugumo principas nereikalauja nustatyti senaties termino pakartotiniams pažeidimams. Todėl Komisija turi tam tikrą diskreciją, nustatydama periodą, per kurį ji gali atsižvelgti į ankstesnius pažeidimus. Tačiau, ypač atsižvelgiant į galimą ilgą įmonių veikimo laikotarpį, Komisija turi naudotis šia diskrecija, atsižvelgdama į pagrįstus lūkesčius, susijusius su klausimu, kurie anksčiau padaryti pažeidimai dar yra reikšmingi, o kurie pažeidimai visais atžvilgiais neteko reikšmės.
30. Atsižvelgimo į pakartotinį pažeidimą tikslas yra siekis paskatinti įmones, kurios jau parodė, kad yra linkusios pažeisti konkurencijos taisykles, pakeisti savo elgesį. Todėl atsižvelgiant į tai, kad nėra nustatytas senaties terminas, Komisija ir Bendrijos teismai kiekvienu atveju turi nagrinėti tokį polinkį patvirtinančius požymius, pavyzdžiui, tarp pažeidimų praėjusį laiką.
31. Būtent taip Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime nagrinėjo teisinio saugumo problemą. Savo sprendimo 354–355 punktuose jis atidžiai išnagrinėjo patvirtintą apeliantės padarytų konkurencijos taisyklių pažeidimų istoriją ir pažymėjo, kad kiekvienu atveju pažeidimus skyrė palyginti trumpas laikotarpis. Taigi Pirmosios instancijos teismas padarė tokią išvadą: „tai, kad ieškovė pakartoja neteisėtą elgesį, liudija apie jos polinkį nedaryti atitinkamų išvadų, konstatavus Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą“.
32. Pagrįsdama savo argumentą, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo taikyti senaties terminą, apeliantė remiasi teismo praktika, prasidėjusia nuo sprendimo Geigy prieš Komisiją (30) priėmimo .
Tačiau iš tiesų ši teismo praktika pateikia argumentą a maiore ad minus, pagrindžiantį nuomonę, kad Bendrijos teismai neturi nustatyti senaties termino, per kurį turi būti atsižvelgiama į pakartotinį pažeidimą. Sprendime Geigy prieš Komisiją Teisingumo Teismo buvo prašoma nuspręsti, ar Komisija viršijo bet kokį terminą, pradėdama EB 81 straipsnio pažeidimo tyrimą po kelerių metų. Tokiu atveju teisinio saugumo poreikis yra dar labiau įpareigojantis. Juk senaties termino nebuvimas reiškia, kad išlieka grėsmė būti nubaustam bet kada ateityje už elgesį, padarytą praeityje. Be to, iki to momento formaliai net nėra nuspręsta, kad tas elgesys buvo pažeidimas. Teisingumo Teismas pripažino, kad: „pagrindinis teisinio saugumo reikalavimas užkerta Komisijai kelią nuolatos atidėti savo įgaliojimų skirti baudas įgyvendinimą“(31) . Tačiau Teisingumo Teismas nenustatė senaties termino. Vietoj to jis įvertino Komisijos veiksmus, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes(32), o būtent tai Pirmosios instancijos teismas atliko nagrinėjamoje byloje.
33. Apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas nepakankamai atsižvelgė į tai, jog 1974 m. Sprendimu apeliantei nebuvo skirta bauda, o tiesiog buvo nurodyta nedelsiant nutraukti atitinkamą pažeidimą(33) .
34. Šis tvirtinimas yra nepagrįstas. Kaip teisingai konstatavo Pirmosios instancijos teismas, „pagal pakartotinio pažeidimo sąvoką, atsižvelgiant į jos tikslą, nereikalaujama, jog anksčiau būtų skirta piniginė bauda, pakanka, kad anksčiau buvo konstatuotas pažeidimas“(34) . Iš tikrųjų tai, kad Komisija, nustačiusi pažeidimą, neskiria baudos, negali sukelti teisėto lūkesčio, kad vėliau į pažeidimą nebus atsižvelgiama.
35. Todėl siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliantės nurodytą antrąjį teisinį pagrindą.
Trečiasis teisinis pagrindas: klaidingas motyvavimas
36. Trečiajame teisiniame pagrinde apeliantė tvirtina, kad skundžiamas sprendimas klaidingas dėl prieštaravimo motyvuose, susijusiuose su ryšiu tarp pakartotinio pažeidimo ir poreikio užtikrinti, kad baudos yra pakankamai atgrasomos. Anot apeliantės, Pirmosios instancijos teismas viename savo sprendimo punkte konstatavo, kad vertinant pažeidimo sunkumą reikia atskirti atgrasymą nuo pakartotinio pažeidimo, o toliau sprendime jis konstatavo, kad atgrasomojo poveikio atžvilgiu pakartotinis pažeidimas pateisina baudos dydžio padidinimą.
37. Skundžiamame sprendime nematau tokio prieštaravimo. Iš tiesų Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Komisija teisėtai atsižvelgė į įvairius elementus, įskaitant pakartotinį pažeidimą, kaip aplinkybes, parodančias pažeidimo sunkumą, siekdama nustatyti pakankamai atgrasomą baudą. Todėl siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliantės nurodytą trečiąjį teisinį pagrindą.
B – Teisiniai pagrindai, susiję su baudos apskaičiavimo metodu
38. Ketvirtasis ir penktasis teisiniai pagrindai yra susiję su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas pritaikė mažiau palankų baudos apskaičiavimo metodą, nei buvo pritaikytas ginčijamame Komisijos sprendime. Komisija nustatė 44,043 milijono eurų baudos dydį. Atsižvelgęs į tai, kad Komisija klaidingai atsižvelgė į grasinimą Interbrew kaip sunkinančią aplinkybę, Pirmosios instancijos teismas padidino baudos dydį dėl sunkinančių aplinkybių 40 %, o ne 50 %. Tuomet Pirmosios instancijos teismas nustatė 42,4125 milijono eurų visos baudos dydį, pasinaudojęs kitokia formule nei Komisija.
39. Taigi skundžiamu sprendimu baudos dydis buvo sumažintas 1,6305 milijono eurų. Tačiau sumažinimas būtų buvęs 2,9355 milijono eurų, jei Pirmosios instancijos teismas būtų taikęs tą patį baudos apskaičiavimo metodą kaip ir Komisija.
40. Ketvirtajame teisiniame pagrinde apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, pakeisdamas baudos apskaičiavimo metodą, peržengė savo jurisdikcijos pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 17 straipsnį ribas. Nepatenkinus pirmųjų pagrindų, apeliantė nurodo taip pat penktąjį pagrindą, pagrįstą teisės į gynybą ir griežtesnių nuostatų netaikymo atgal principo pažeidimu. Šie du teisiniai pagrindai yra glaudžiai susiję, tačiau nagrinėsiu juos paeiliui.
Ketvirtasis teisinis pagrindas: Pirmosios instancijos teismo įgaliojimų viršijimas
41. Apeliantė teigia, kad nei EB 230 straipsnis, nei EB 229 straipsnis kartu su Reglamento Nr. 17 17 straipsniu nesuteikia Pirmosios instancijos teismui teisės pakeisti Komisijos baudų apskaičiavimo metodo. Iš esmės apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas arba veikė ultra vires
savo jurisdikcijos pagal EB 230 straipsnį atžvilgiu, arba ultra petita savo jurisdikcijos pagal EB 229 straipsnį atžvilgiu.
42. Komisija teigia, kad šis teisinis pagrindas yra nepriimtinas. Anot Komisijos, apeliantė prašo Teisingumo Teismo pakeisti Pirmosios instancijos teismo atliktą baudos įvertinimą savuoju. Komisija pažymi, kad Pirmosios instancijos teismui, įgyvendinant savo neribotą kompetenciją, priėmus sprendimą dėl baudos dydžio „Teisingumo Teismas, apeliacinio skundo stadijoje priimdamas sprendimą dėl teisės klausimų, dėl teisingumo priežasčių negali pakeisti Pirmosios instancijos teismo vertinimo savuoju“(35) .
43. Nesutinku su tokiu Komisijos nurodytu apeliantės teisinio pagrindo įvertinimu. Mano nuomone, apeliantė kelia teisės klausimą, susijusį su Pirmosios instancijos teismo jurisdikcijos skirti baudas ribomis. Todėl šis teisinis pagrindas yra priimtinas.
44. Tačiau apeliantės tvirtinimas, kad pagal EB 230 straipsnį Pirmosios instancijos teismas neturi jurisdikcijos, reikalingos pakeisti baudos apskaičiavimo dydį, yra nereikšmingas. Nustatydamas naują baudą Pirmosios instancijos teismas remiasi ne EB 230 straipsniu, bet įgyvendina jurisdikciją pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 17 straipsnį. Todėl norėčiau atkreipti dėmesį į apeliantės tvirtinimą, kad Pirmosios instancijos teismas, pakeisdamas Komisijos taikytą baudos apskaičiavimo metodą savuoju, veikė ultra petita.
45. Pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį Bendrijos teismams „suteikiama visiška jurisdikcija peržiūrėti sprendimus, kuriais Komisija yra nustačiusi baudą arba reguliariai mokamus delspinigius; Teisingumo Teismas gali panaikinti, sumažinti arba padidinti baudas arba reguliariai mokamus delspinigius“. Bendrijos teismų jurisdikcijos pagal šią nuostatą savybė yra tai, kad ji leidžia ne tik peržiūrėti sankcijos teisėtumą, bet taip pat pakeisti sankciją, net nesant esminės faktinės ar teisinės Komisijos klaidos(36) .
46. Non ultra petita taisyklė reiškia, kad teismai gali įgyvendinti savo jurisdikciją tik tiek, kiek nagrinėjamos bylos šalys jų formaliai prašė. Šioje byloje iškyla klausimas, kokių pasekmių non ultra petita taisyklė turi sąvokos „visiška jurisdikcija“ pagal EB 229 straipsnį reikšmei.
47. Privatinėje teisėje, iš kurios kyla non ultra petita
taisyklė, teismų įgaliojimai yra skirti bylos šalių nepriklausomumui ir teisiniam saugumui užtikrinti(37) . Iš esmės tai tinka ir administracinėje teisėje. Tačiau joje non ultra petita taisyklė turi tiesioginės įtakos santykiams tarp teismų ir administracinių institucijų, nes pastarosios pagal proceso esmę yra bylos šalys.
48. „Neribota jurisdikcija“ yra susijusi būtent su šiuo aspektu – teismų ir administracinių institucijų įgaliojimų atskyrimu. EB 229 straipsnis ir Reglamento Nr. 17 17 straipsnis Bendrijos teismams suteikia galimybę pakeisti administracinių institucijų įvertinimą, taigi ir nuspręsti vietoj Komisijos. Nors ir ribotoje srityje, tai akivaizdžiai sukuria reikšmingą išimtį įprastai Bendrijos teismų situacijai(38) .
49. Todėl šioje srityje non ultra petita taisyklė, paprastai suprantama kaip teisminių įgaliojimų apribojimas, turi tik nedaug įtakos. Mano nuomone, ji tiesiog leidžia numanyti, kad Bendrijos teismai neturi įgyvendinti savo neribotos jurisdikcijos, jei į juos apskritai nesikreipiama dėl baudos. Jei baudos klausimas pateikiamas svarstymui, jurisdikcija pagal EB 229 straipsnį yra „neribota“ ta prasme, kad ji gali būti įgyvendinta tiek siekiant padidinti, tiek sumažinti baudą(39) . Galima daryti išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas gali taikyti kitokį baudos apskaičiavimo metodą, kai jis vertina baudą, net jei tas metodas yra mažiau palankus suinteresuotajai įmonei.
50. Iš to išplaukia, kad Teisingumo Teismas turėtų atmesti apeliantės pateiktą ketvirtąjį teisinį pagrindą.
51. Vis dėlto jau šiuo aspektu turiu pabrėžti, jog neteigiu, kad Pirmosios instancijos teismas pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 17 straipsnį turi neribotą diskreciją. Tai susiję su apeliantės nurodytu penktuoju teisiniu pagrindu.
Penktasis teisinis pagrindas: teisės į gynybą ir griežtesnių nuostatų netaikymo atgal principo pažeidimas
52. Penktojo teisinio pagrindo pirma dalis yra pagrįsta teisės į gynybą pažeidimu. Apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas ketinimą pakeisti baudos apskaičiavimo metodą turėjo aptarti. Nesuteikdamas apeliantei galimybės pareikšti savo nuomonės šiuo klausimu, Pirmosios instancijos teismas pažeidė Bendrijos teisės bendrąjį principą.
53. Mano nuomone, Bendrijos teismus, įgyvendinančius savo neribotą jurisdikciją, saisto tie patys teisiniai reikalavimai, kurie taikomi Komisijai, kai ji nustato sankciją. Šie reikalavimai apima pareigą motyvuoti, vienodo požiūrio principą(40), teisinio saugumo principą(41) ir teisę būti išklausytam(42) .
54. Šiuo aspektu reikia turėti omenyje, kad dėl Komisijos įgaliojimų priimti sprendimus skirti baudas Pirmosios instancijos teismas savo praktikoje teisingai konstatavo, jog teisė būti išklausytam yra „pagrindinis Bendrijos teisės principas, ir jo turi būti laikomasi visomis aplinkybėmis, ypač procesuose, kuriuose gali būti skiriamos baudos, įskaitant administracinius procesus“(43) .
55. Taip pat Bendrijos teismai turi laikytis šios teisės įgyvendindami savo neribotą jurisdikciją. Tokiam požiūriui pritaria generalinis advokatas P. VerLoren van Themaat savo išvadoje Stichting Sigarettenindustrie prieš Komisiją
byloje(44) . Šioje byloje generalinis advokatas manė, kad Komisija nenustatė ieškovų kaltės laipsnio ir į jį neatsižvelgė. Todėl Komisija pritaikė baudos dydį, kuris, jo nuomone, buvo per mažas. Toliau generalinis advokatas pažymėjo:
„Pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį, kuris < … > gali suteikti Teisingumo Teismui galimybę savo nuožiūra padidinti tam tikroms įmonėms skirtas baudas. Tačiau nesiūlau Teisingumo Teismui pasinaudoti šiais įgaliojimais šioje byloje. < … > byloje, kurioje svarstoma, ar įgyvendinti šiuos įgaliojimus, mano nuomone, greičiausiai būtų patartina raštu atkreipti šalių dėmesį, likus pakankamai laiko iki žodinės proceso dalies, į šių įgaliojimų buvimą ir kartu, jei tai reikalinga, pareikalauti iš Komisijos pateikti būtinos informacijos šiam įgyvendinimui bei suteikti ieškovams galimybę pateikti rašytines pastabas prieš žodinę proceso dalį“(45) .
56. Generalinio advokato siūlomas požiūris kyla iš pagrįsto susirūpinimo, kad neribotos jurisdikcijos įgyvendinimas neturi reikšti atsižvelgimo į faktus arba kriterijus, kurių šalys neturėjo galimybės iš tikrųjų užginčyti. Mano nuomone, šis susirūpinimas taip pat yra pateisinamas dėl baudos apskaičiavimo metodo pakeitimo, kai šis pakeitimas, kaip šioje byloje, reiškia atitinkamos įmonės padėties pabloginimą. Atsižvelgiant į plačius Bendrijos teismų įgaliojimus pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį ir svarbias finansines pasekmes, kurių gali sukelti toks pakeitimas, svarbu, kad Bendrijos teismai savo neribotą jurisdikciją įgyvendintų tinkamai atsižvelgdami į ieškovo teisę būti išklausytam.
57. Pavyzdinis sprendimas šiuo aspektu yra Pirmosios instancijos teismo sprendimas Cheil Jedang prieš Komisiją (46) . Komisija, panašiai kaip ir šioje byloje, pritaikė baudos apskaičiavimo metodą, kuris skyrėsi nuo gairėse įtvirtino metodo. Pirmosios instancijos teismas laikėsi požiūrio, kad gairėse apibūdintas metodas tinka labiau(47) . Todėl jis pritaikė šį metodą įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją(48) . Vis dėlto, kaip aiškiai parodo sprendimas Cheil Jedang prieš Komisiją, jis tai padarė tik leidęs ieškovui pareikšti savo nuomonę šiuo klausimu:
„225 2002 . vasario 7 d. pateiktu klausimu Pirmosios instancijos teismas paprašė Komisijos, inter alia, išsamiai paaiškinti ir pagrįsti metodą, pagal kurį ji apskaičiavo baudų dydį.
226 Savo 2002 m. vasario 27 d. atsakyme Komisija pareiškė, kad tinkamas būdas apskaičiuoti baudos dydžio padidėjimą ir sumažėjimą dėl sunkinančių ir lengvinančių aplinkybių yra tam tikros procentinės dalies pridėjimas prie pagrindinės baudos dydžio. Ji taip pat pripažino, kad šiuo metodu Sprendime nesivadovavo nuosekliai < … >
227 Posėdyje ieškovė pareiškė, kad ji neprieštarauja baudos apskaičiavimo metodui, kurį Komisija apibūdino 2002 m. vasario 27 d. gairėse.“
58. Skundžiamame sprendime, atvirkščiai, neminimi rašytiniai klausimai dėl baudos apskaičiavimo metodo. Taip pat jame nenurodoma, kad apeliantės nuomonė buvo išklausyta posėdyje. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį skundą, neturi pripažinti, kad apeliantės teisė būti išklausytai buvo įgyvendinta per procesą Pirmosios instancijos teisme.
59. Todėl darau išvadą, kad penktojo teisinio pagrindo pirma dalis yra pagrįsta ir kad todėl Teisingumo Teismas turėtų panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis nustato 42,4125 milijono eurų baudą.
C – Skundžiamo sprendimo panaikinimas tiek, kiek jis nustato baudos dydį
60. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 61 straipsnį, „jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas Pirmosios instancijos teismo sprendimą panaikina“. Teisingumo Teismui išklausius apeliantės argumentus dėl baudos dydžio, siūlau jam pasinaudoti šia galimybe ir įgyvendinti savo jurisdikciją pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 17 straipsnį.
61. Apeliantė prašė baudą sumažinti iki 41,11 milijono eurų, t. y. dydžio, kurį Pirmosios instancijos teismas būtų nustatęs, jei būtų taikęs tą patį baudos apskaičiavimo metodą kaip ir Komisija.
62. Dėl šio prašymo reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime Pirmosios instancijos teismas taikė gairėse įtvirtintą baudos apskaičiavimo metodą. Apeliantė neginčija šio apskaičiavimo metodo tinkamumo apskritai. Tačiau ji tvirtina, kad jo taikymas šioje byloje pažeidžia griežtesnės baudos netaikymo atgal principą.
63. Nesutinku su apeliante. Teisingumo Teismas gairių nuostatų netaikymą atgal išsamiai nagrinėjo sprendimuose Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją (49) ir Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją (50) . Jis priėjo prie išvados, kad „gaires, o ypač jose nustatytą naują baudų apskaičiavimo metodą, tiek, kiek jos gali neigiamai paveikti baudų dydį, tokios įmonės kaip apeliantės galėjo protingai numatyti atitinkamų pažeidimų padarymo momentu“(51) . Todėl taikydama gaires pažeidimams, kurie byloje Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
buvo padaryti 1990 m., Komisija nepažeidė netaikymo atgal principo(52) . Panašiai ir nagrinėjamoje byloje šiose gairėse nustatyto apskaičiavimo metodo taikymas neprieštarautų šiam principui.
64. Todėl siūlau Teisingumo Teismui taikyti gairėse įtvirtintą apskaičiavimo metodą ir atsižvelgus į šios bylos aplinkybes nustatyti 42,4125 milijono eurų baudą.
III – Dėl bylinėjimosi išlaidų
65. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, kuri pagal 118 straipsnį taikoma apeliaciniame procese, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą dėl vieno teisinio pagrindo, o apeliantė – dėl kitų, siūlau nurodyti apeliantei padengti savo bylinėjimosi išlaidas ir tris ketvirtadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų.
IV – Išvada
66. Todėl Teisingumo Teismui siūlau:
1. Panaikinti 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo T‑38/02, Groupe Danone prieš Komisiją konstatuojamosios dalies 1 punktą.
2. Nustatyti apeliantei 42,4125 milijono eurų baudą.
3. Atmesti likusią ieškinio dalį.
4. Nurodyti apeliantei padengti savo išlaidas ir tris ketvirtadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų.
(1) .
(2)  –	T‑38/02, Rink. p. II‑4407.
(3)  –	Susijęs su EB sutarties 81 straipsnio taikymo procedūra (byla IV/37.614/F3 PO/ Interbrew ir Alken Maes ) (OL L 200, 2003, p. 1).
(4)  –	1962 m. vasario 6 d. Pirmasis reglamentas, įgyvendinantis Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204). Ginčijamas Komisijos sprendimas buvo priimtas prieš įsigaliojant 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentui (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1) ir prieš Komisijai priimant skirtų baudų apskaičiavimo gaires pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą (OL C 210, 2006, p. 2).
(5)  –	Cituotas šios išvados 3 išnašoje.
(6)  –	Ginčijamo Komisijos sprendimo 295 punktas.
(7)  –	Ginčijamo Komisijos sprendimo 331 punktas.
(8)  –	Ginčijamo Komisijos sprendimo 1 ir 2 straipsniai.
(9)  –	Ginčijamo Komisijos sprendimo 314 punktas.
(10)  –	Ginčijamo Komisijos sprendimo 315 punktas.
(11)  –	Žr. šios išvados 2 išnašoje minėtą sprendimą Groupe Danone prieš Komisiją .
(12)  –	Skundžiamo sprendimo 309 ir 310 punktai.
(13)  –	Skundžiamo sprendimo 311–313 punktai.
(14)  –	2005 m. birželio 28 d. Sprendimas Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
(C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 213 punktas). Taip pat žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą JCB Service prieš Komisiją
(C‑167/04 P, Rink. p. I‑0000, 207–209 punktai).
(15)  –	Plg. 1992 m. birželio 9 d. Sprendimas Lestelle prieš Komisiją
(C‑30/91 P, Rink. p. I‑3755, 28 punktas); 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Biret International prieš Tarybą
(C‑93/02 P, Rink. p. I‑10497, 60 punktas) ir 2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimas José Martí Peix prieš Komisiją
(C‑226/03 P, Rink. p. I‑11421, 29 punktas).
(16)  –	2006 m. kovo 29 d. Europos Žmogaus teisių teismo (didžiosios kolegijos) sprendimas Achour prieš Prancūziją, § 59.
(17)  –	Plačiau šiuo klausimu žr. sprendimo Achour prieš Prancūziją § 53.
(18)  –	1984 m. rugsėjo 25 d. Sprendimas Könecke (117/83, Rink. p. 3291, 11 punktas).
(19)  –	Taip pat žr. generalinio advokato L. A. Geelhoed išvadą byloje SGL Carbon prieš Komisiją (C‑308/04 P, Rink. p. I‑0000, 78 punktas).
(20)  –	1983 m. birželio 7 d. Sprendimas Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
(sujungtos bylos 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 106 punktas). Taip pat žr. naujausio sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, cituoto šios išvados 14 išnašoje, 240–242 punktus.
(21)  –	Sprendimo C‑308/04 P, cituoto šios išvados 19 išnašoje, 71 punktas.
(22)  –	2004 m. sausio 7 d. Sprendimas (sujungtos bylos C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 91 punktas).
(23)  –	1991 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Enichem Anic prieš Komisiją
(T‑6/89, Rink. p. II‑1623, 295 punktas). Taip pat žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Michelin prieš Komisiją
(T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 293 punktas).
(24)  –	Šiuo klausimu žr. sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, cituoto šios išvados 14 išnašoje, 211, 213 ir 214 punktus.
(25)  –	1986 m. balandžio 23 d. Komisijos sprendimas 86/398/EEB dėl EEB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/31.149 – Polipropilenas) (OL L 230, p. 1, 107 punktas) ir 1990 m. gruodžio 19 d. Komisijos sprendimas 91/297/EEB dėl EEB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/33.133‑A: Kalcinuotoji soda – Solvay / ICI ) (OL L 152, p. 1, 65 punktas).
(26)  –	1984 m. liepos 23 d. Komisijos sprendimas 84/388/EEB dėl procedūros pagal EEB sutarties 85 straipsnį (IV/30.988 – Susitarimai ir suderinti veiksmai stiklo lakšto sektoriuje Beneliukso valstybėse) (OL L 212, p. 13, 53 punktas).
(27)  –	Tuo pačiu klausimu žr. sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, cituoto šios išvados 14 išnašoje, 231 punktą. Taip pat žr. 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimą Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
(C‑397/03 P, Rink. p. I‑4475, 25 punktas).
(28)  –	Ginčijamo sprendimo 352 ir 353 punktai. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas rėmėsi 1970 m. liepos 15 d. Sprendimu ACF Chemiefarma prieš Komisiją
(41/69, Rink. p. 661, 19 punktas).
(29)  –	Dėl pakartotinio pažeidimo sąvokos žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimus: 1999 m. kovo 11 d. Sprendimą Thyssen Stahl prieš Komisiją
(T‑141/94, Rink. p. II‑347, 617 punktas) ir sprendimo Michelin prieš Komisiją, cituoto šios išvados 23 išnašoje, 284 punktą.
(30)  –	1972 m. liepos 14 d. Sprendimas (52/69, Rink. p. 787).
(31)  –	Sprendimo Geigy prieš Komisiją, cituoto šios išvados 30 išnašoje, 21 punktas.
(32)  –	Ten pat. Taip pat žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Italija prieš Komisiją
(C‑298/00 P, Rink. p. I‑4087, 89–92 punktai) ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Italija prieš Komisiją
(C‑372/97, Rink. p. I‑3679, 116–119 punktai) dėl pagal EB sutartį suteiktos valstybės pagalbos kontrolės; 2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimą Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
(sujungtos bylos C‑74/00 P ir C‑75/00 P, Rink. p. I‑7869, 140 punktas) dėl pagal EAPB sutartį suteiktos pagalbos kontrolės. Pirmosios instancijos teismo praktikos pavyzdžiai yra šie: 2004 m. sausio 14 d. Sprendimas Fleuren Compost prieš Komisiją
(T‑109/01, Rink. p. II‑127, 145 punktas) dėl pagal EB sutartį suteiktos valstybės pagalbos kontrolės; 2004 m. birželio 10 d. Sprendimas François prieš Komisiją
(T‑307/01, Rink. p. II‑1669, 46 punktas) dėl drausminės bylos pagal Pareigūnų pareiginius nuostatus pradėjimo ir 2005 m. spalio 6 d. Sprendimas Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals prieš Komisiją
(Sujungtos bylos T‑22/02 ir T‑23/02, Rink. p. II‑4065, 87 punktas) dėl Komisijos įgaliojimų skirti baudas už konkurencijos teisės pažeidimus.
(33)  –	1974 m. gegužės 15 d. Komisijos sprendimas 74/292/EEB dėl EEB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/400 – Susitarimai tarp stiklo taros gamintojų) (OL L 160, p. 1, 3 straipsnis).
(34)  –	Skundžiamo sprendimo 363 punktas.
(35)  –	Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, cituoto šios išvados 14 išnašoje, 245 ir 246 punktai. Taip pat žr., pavyzdžiui, 1994 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Finsider prieš Komisiją
(C‑320/92 P, Rink. p. I‑5697, 46 punktas).
(36)  –	Šiuo klausimu žr. 2002 m. spalio 15 d. Sprendimą Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
(C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 692 punktas). Taip pat žr. Commentaire Mégret, 1993, t. 10, p. 94 ir, atvirkščiai, griežtesnį požiūrį – generalinio advokato J.‑P. Warner išvadą byloje BMW prieš Komisiją
(sujungtos bylos 32/78, 36/78–82/78, Rink. p. 2435, p. 2494).
(37)  –	Kaip Teisingumo Teismas konstatavo 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendime van Schijndel ir van Veen
(sujungtos bylos C‑430/93 ir C‑431/93, Rink. p. I‑4705, 21 punktas): „Šis apribojimas pateisinamas principu, kad civiliniame ieškinyje iniciatyvos turi imtis bylos šalys, o teismas savo nuožiūra gali veikti tik išimtiniais atvejais, jei intervencija reikalinga dėl visuomenės intereso. Šis principas atspindi daugumoje valstybių narių vyraujančias koncepcijas dėl valstybės ir asmens santykio; jis saugo teisę į gynybą ir užtikrina tinkamą proceso eigą, ypač apsaugant nuo vilkinimo, kylančio dėl naujų teisinių pagrindų nagrinėjimo“. Kaip parodo sprendimas v an Schijndel ir van Veen, non ultra petita
taisyklės pasekmė yra ta, kad teismai paprastai negali iškelti teisinių pagrindų savo nuožiūra ir kad nuo tam tikro proceso momento ieškovas negali kelti naujų teisinių pagrindų arba remtis kitomis aplinkybėmis nei tos, kuriomis buvo pagrįstas jo reikalavimas. Taip pat žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą byloje Salzgitter prieš Komisiją
(2000 m. liepos 13 d. Sprendimas, C‑210/98 P, Rink. p. I‑5843, 129–143 punktai) dėl principo, kad Teisingumo Teismas negali iškelti apeliacinio skundo teisinių pagrindų, kurių nenurodė šalys, išskyrus teisinius pagrindus, susijusius su viešąja tvarka.
(38)  –	Be Reglamento Nr. 17 17 straipsnio, žr. taip pat 1960 m. birželio 27 d. Tarybos reglamento Nr. 11 dėl diskriminacinių transporto tarifų ir sąlygų uždraudimo įgyvendinant Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties 79 straipsnio 3 dalį (OL 52, p. 1121) 25 straipsnį; 1968 m. liepos 19 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1017/68 dėl konkurencijos taisyklių taikymo geležinkelių, kelių ir vidaus vandenų transportui (OL L 175, p. 1) 24 straipsnį; 1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4056/86, nustatančio išsamias Sutarties 85 ir 86 straipsnių taikymo jūrų transportui taisykles (OL L 378, p. 4), 21 straipsnį; 1987 m. gruodžio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3975/87, nustatančio konkurencijos taisyklių taikymo oro transporto sektoriaus įmonėms tvarką (OL L 374, p. 1), 14 straipsnį; 1989 m. liepos 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2299/89 dėl elgesio su kompiuterinėmis rezervavimo sistemomis kodekso (OL L 220, p. 1) 17 straipsnį; 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (OL L 395, p. 1) 16 straipsnį.
(39)  –	Dėl tokio pat požiūrio žr. generalinio advokato P. VerLoren van Themaat išvadą sujungtose bylose 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ir 269/82 (1985 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Stichting Sigarettenindustrie prieš Komisiją
(p. 3831, 3851)). Tačiau taip pat galima pažymėti, kad 1957 m. gruodžio 10 d. Sprendime Acciaierie Laminatoi Magliano Alpi (A.L.M.A.) prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją
(8/56, Rink. p. 179, 192 punktas) Teisingumo Teismas konstatavo: „net ir nesant jokių formalių pastabų, Teisingumo Teismas gali sumažinti per didelės baudos dydį, nes to pasekmės nebūtų ultra petita, o atvirkščiai, būtų ieškinio patenkinimas iš dalies. Aiškinant tai a contrario, tai leistų daryti išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas negali padidinti baudos be formalaus
prašymo iš naujo įvertinti baudos dydį (t. y. jį sumažinti arba padidinti). Tačiau argumentus a contrario reikia vertinti labai atsargiai, kaip Teisingumo Teismas aiškiai nurodė 1956 m. lapkričio 29 d. Sprendime Fédération Charbonnière de Belgique prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją (8/55, Rink. p. 291, p. 305).
(40)  –	Sprendimo sujungtose bylose Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, cituoto šios išvados 36 išnašoje, 617 punktas.
(41)  –	Žr., pavyzdžiui, 1987 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Nyderlandų Karalystė prieš Komisiją
(326/85, Rink. p. 5091, 24 punktas).
(42)  –	1979 m. vasario 13 d. Sprendimas Hoffmann‑La Roche prieš Komisiją
(85/76, Rink. p. 461, 11 punktas) ir sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją, cituoto šios išvados 20 išnašoje, 10 punktas. Taip pat žr. Reglamento Nr. 17 19 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnį.
(43)  –	2003 m. gruodžio 16 d. Sprendimas Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
(T‑5/00 ir T‑6/00, Rink. p. II‑5761, 32 punktas). Taip pat žr., pavyzdžiui, 2002 m. kovo 20 d. Sprendimą ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
(T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 53 punktas); 1992 m. kovo 10 d. Sprendimą Shell prieš Komisiją
(T‑11/89, Rink. p. II‑757, 39 punktas) ir 1994 m. gruodžio 6 d. Sprendimą Lisrestal ir kt. prieš Komisiją
(T‑450/93, Rink. p. II‑1177, 42 punktas). Taip pat žr. Teisingumo Teismo praktiką, cituojamą 42 išnašoje.
(44)  –	Cituotas šios išvados 39 išnašoje.
(45)  – Ten pat, p. 3851.
(46)  –	2003 m. liepos 9 d. Sprendimas (T‑220/00, Rink. p. II‑2473).
(47)  –	Ten pat, 229 punktas.
(48)  –	Ten pat, 230 punktas.
(49)  –	Cituotas šios išvados 14 išnašoje. Žr. ypač 173 ir 219–232 punktus.
(50)  –	Cituotas šios išvados 27 išnašoje, 20–26 punktai.
(51)  –	Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, cituoto šios išvados 14 išnašoje, 231 punktas. Taip pat žr. sprendimo Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją, cituoto šios išvados 27 išnašoje, 25 punktą.
(52)  –	Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, cituoto šios išvados 14 išnašoje, 232 punktas ir sprendimo Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją, cituoto šios išvados 27 išnašoje, 25 punktas.