62004CC0371_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Gavusi keletą skundų dėl to, kad Italijos Respublika nepripažino ankstesnės Italijos valstybės tarnautojų darbo patirties, įgytos lygiaverčiame kitų valstybių narių viešajame sektoriuje, Europos Bendrijų Komisija pareiškė šį ieškinį. Laiškuose vykstant ikiteisminei procedūrai ir Teisingumo Teismui pateiktuose rašytiniuose procesiniuose dokumentuose Italijos Respublika akcentuoja tik vieną iš šių skundų (susijusį su pradinės mokyklos mokytoju). Tačiau aišku, kad Komisijos pareikšti kaltinimai yra bendro pobūdžio.
2. Komisija prašo pripažinti, kad Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 39 straipsnį ir Reglamento (EEB) Nr. 1612/68(2) (toliau – reglamentas), įgyvendinančio EB 39 straipsnį, 7 straipsnio 1 dalį. Ji taip pat mano, kad Italijos Respublika pažeidė EB 10 straipsnį, nes visiškai neatsakė arba atsakė pavėluotai ir netinkamai į Komisijos oficialų pranešimą, o vėliau į pagrįstą nuomonę pagal EB 226 straipsnį bei į ankstesnius Komisijos laiškus, kuriais Italijos Respublika buvo raginama pateikti pastabas dėl savo įstatymų, susijusių su patirties, įgytos viešajame sektoriuje kitoje valstybėje narėje, pripažinimu.
Taikytina Bendrijos teisė
3. EB 10 straipsnyje nustatyta :
„Kad užtikrintų šios Sutarties ir Bendrijos institucijų nustatytų pareigų vykdymą, valstybės narės imasi visų atitinkamų bendrų ar specialių priemonių. Jos padeda atlikti Bendrijos uždavinius.
Jos nesiima jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti šios Sutarties tikslų.“
4. EB 39 straipsnis užtikrina darbuotojų judėjimo laisvę Bendrijoje.
5. Reglamento 7 straipsnio 1 dalis numato:
„Darbuotojui, jei jis yra valstybės narės pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo ir darbo sąlygos, kaip ir piliečiui tos valstybės narės, kurioje jis dirba, nepaisant jo pilietybės, ypač nustatant atlyginimą ir atleidžiant iš darbo, o bedarbystės atveju – grąžinant arba vėl priimant į darbą.“
Ikiteisminė procedūra
6. Komisija aiškina gavusi keletą skundų dėl to, kad Italijos Respublika atsisakė atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje įgytą profesinę patirtį ar darbo stažą. Šis atsisakymas turėjo neigiamo poveikio ieškovų atlyginimams, lygiui ir (arba) pareigų paaukštinimo galimybei.
7. Vienas iš skundą pateikusių asmenų buvo Italijos valstybinės pradinės mokyklos mokytojas, kuris, prieš laimėdamas viešą konkursą į Italijos valstybės tarnybą, dirbo mokytoju Prancūzijos valstybinio švietimo sistemoje pagal sutartį, sudarytą su Comitato d’assistenza scolastica italiana
(toliau – COASCIT). COASCIT – tai Italijos konsulato globojama organizacija. Jos užduotis – skatinti kultūrinę ir švietimo paramą užsienyje dirbantiems Italijos kilmės darbuotojams. 2001 m. gruodžio 18 d. laišku Komisija paprašė Italijos Respublikos paaiškinti savo poziciją dėl šio atvejo ir pateikti taikomus nacionalinės teisės aktus. Italijos Respublika, nepaisydama 2002 m. kovo 25 d. Komisijos priminimo, atsakymo nepateikė.
8. 2002 m. rugpjūčio 12 d. Komisija dar kartą parašė Italijos Respublikai, nurodydama šį skundą bei paminėdama kitus du skundus. Komisija išreiškė nuomonę, kad Italijos Respublikos požiūris prieštarauja EB 39 straipsniui ir reglamento 7 straipsnio 1 daliai. Komisija pakartojo savo prašymą pateikti išsamią informaciją apie taikomus teisės aktus. Ji ir vėl negavo jokio atsakymo.
9. Todėl Komisija nusprendė pradėti EB 226 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatytą ikiteisminę procedūrą. 2002 m. gruodžio 19 d. oficialiu pranešimu Komisija dar sykį paaiškino, kodėl ji manė, kad Italijos Respublika pažeidė EB 39 straipsnį ir reglamento 7 straipsnio 1 dalį, ir paragino Italiją pateikti savo pastabas. Italijos Respublika ir vėl nepateikė jokio atsakymo.
10. 2003 m. gegužės 15 d. Komisija išsiuntė Italijos Respublikai pagrįstą nuomonę, kurioje ji nurodė gavusi keletą skundų, paminėjo konkretų COASCIT dirbusio mokytojo atvejį bei nurodė Teisingumo Teismo praktiką(3) . Komisija padarė išvadą, kad Italijos Respublika pažeidė EB 39 straipsnį ir reglamento 7 straipsnio 1 dalį. Ji pridūrė, kad tai, jog Italijos Respublika neatsakė į jos ankstesnius prašymus ir oficialų pranešimą, apsunkino Komisijai atlikti užduotis, ir taip buvo pažeistas EB 10 straipsnis. Komisija paragino Italijos Respubliką per du mėnesius imtis būtinų priemonių, kad į jos nuomonę būtų tinkamai atsižvelgta.
11. 2003 m. spalio 13 d. Italijos Respublika paprašė vienu mėnesiu pratęsti laikotarpį, nustatytą atsakymui į pagrįstą nuomonę pateikti. Galiausiai ji atsakė 2004 m. vasario 3 d. laišku pridėdama 2003 m. gruodžio 3 d. Italijos užsienio reikalų ministerijos notą. Notos (kurią sudarė penkios eilutės) antraštėje buvo nurodyta, kad ji yra susijusi su COASCIT teisiniu pobūdžiu. Iš tiesų nota tebuvo
kitos 2003 m. lapkričio 20 d. Italijos užsienio reikalų ministerijos notos, kurioje taip pat buvo nurodyta, kad ji yra susijusi su COASCIT teisiniu pobūdžiu, lydraštis. Prie šios notos be aiškios tvarkos buvo pridėti 44 puslapiai priedų. Juose buvo i) penki 1982 m., 1986 m., 1991 m. ir 2003 m. teleksai ir ii) vienuolika įvairių teisės aktų rinkinių, Consiglio di Stato
sprendimų ir nuomonių bei įvairių administracinių aplinkraščių. Visi pridėti dokumentai, atrodo, iš tiesų yra vienaip ar kitaip susiję su COASCIT ir panašiomis įstaigomis, nors jų svarba nebuvo paaiškinta nei 2004 m. vasario 3 d. laiške, nei 2003 m. lapkričio 20 d. notoje.
12. 2004 m. vasario 3 d. Italijos Respublikos atsakymas Komisijos neįtikino, todėl ji pareiškė šį ieškinį.
EB 39 straipsnis ir reglamento 7 straipsnio 1 dalis
Ieškinio taikymo sritis
13. Komisija savo ieškinyje tvirtina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką(4) valstybės narės, nustatydamos valstybės tarnautojo atlyginimą, privalo atsižvelgti į kitos valstybės narės valstybės tarnyboje įgytą darbo patirtį ir stažą. Šiuo pagrindu EB 39 straipsnyje ir reglamento 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas vienodo požiūrio į Bendrijos darbuotojus principas reikalauja, kad Italijos administracija, nustatydama profesines lengvatas, pvz., atlyginimą, lygį arba pareigų paaukštinimo galimybes, privalo atsižvelgti į darbo laikotarpius, išdirbtus kitoje valstybėje narėje panašios veiklos srityje, taip pat, kaip ji atsižvelgia į Italijos valstybės tarnyboje įgytą darbo patirtį.
14. Savo galiausiai pateiktame atsakyme į Komisijos pagrįstą nuomonę ir Teisingumo Teisme pateiktame atsiliepime į ieškinį Italijos Respublika daugiausia dėmesio skiria tik COASCIT teisiniam statusui. Todėl savo atsiliepime į ieškinį ji remiasi daugelio teisės aktų nuostatomis, teismų sprendimais ir kita(5) . Tik vienas iš jų buvo įtrauktas į daugybę prie atsakymo į pagrįstą nuomonę pridėtų priedų. Nė vienas jų nebuvo pridėtas prie Italijos atsiliepimo į ieškinį. Italijos Respublika iš esmės ginčija, kad dėl to, jog skundą pateikęs asmuo COASCIT byloje buvo COASCIT paskirtas dirbti aptariamoje Prancūzijos valstybinėje mokykloje iki dalyvavimo viešajame konkurse, o ne po šio konkurso, suteikiančio teisę mokyti Prancūzijos valstybinėje sistemoje, jo patirtis neprilygo Italijos valstybinėje mokykloje įgytai patirčiai, kurios jis nebūtų įgijęs nelaimėjęs viešojo konkurso. Taigi pagal nediskriminavimo principą Italija, apskaičiuodama skundą pateikusio asmens atlyginimą, stažą ir (arba) vertindama pareigų paaukštinimo galimybes, jam laimėjus viešą konkursą, suteikiantį teisę mokyti Italijos valstybinėje sistemoje, neprivalo atsižvelgti į skundą pateikusio asmens įgytą darbo stažą.
15. Savo dublike Komisija pabrėžė, kad Italijos Respublika ir toliau rėmėsi vien tik atskiru su COASCIT susijusiu atveju. Pateikusi įvairių pastabų dėl šio atvejo, Komisija galiausiai pabrėžė savo ieškinio bendrąjį pobūdį.
16. Po šio Komisijos priminimo Italijos Respublika savo triplike vėlgi nurodė daug teisės aktų(6) . Tačiau prie jo nebuvo pridėta jokių teisės aktų tekstų ar aiškinamųjų memorandumų.
17. Po to Italijos Respublika pateikė Teisingumo Teismui daugiau kaip 100 puslapių įvairių dokumentų rinkinį, tarp kurių buvo kai kurie, bet ne visi minėti dokumentai, o taip pat du sprendimai(7) ir du įstatymai-dekretai(8), kurie nebuvo paminėti nė viename iš jos procesinių dokumentų. Visiškai nebuvo paaiškinta šių dokumentų svarba nagrinėjamai bylai.
18. Dėl platesnės Komisijos pareikšto ieškinio taikymo srities Italijos Respublika aiškina, kad Italijoje nėra bendrojo pobūdžio teisės aktų, susijusių su profesinės patirties pripažinimu, o yra tik specialios nuostatos, reglamentuojančios įvairius valstybės tarnybos sektorius. Italijos Respublika nurodo švietimo sektorių
ir mini teisės aktus, pagal kuriuos italai ir kiti Bendrijos piliečiai vertinami vienodai: abiem atvejais į ankstesnę patirtį atsižvelgiama, tik jeigu ji buvo įgyta viešajame sektoriuje.
19. Per posėdį Komisija patvirtino, kad jos ieškinys yra bendrojo pobūdžio, ir nurodė šešis atskirus atvejus, apie kuriuos šiame etape ji buvo informuota(9) . Visi šie atvejai buvo susiję su asmenimis, kurie, prieš įsidarbindami Italijos valstybės tarnyboje, dirbo ne Italijos Respublikos, o kitos valstybės narės viešajame sektoriuje. Visi jie skundėsi, kad Italijos valdžios institucijos, nustatydamos jų atlyginimą, stažą ir pareigų paaukštinimo galimybes, atsisakė atsižvelgti į šią jų ankstesnę darbo patirtį. Tik vienu iš šių atvejų skundą pateikęs asmuo, padedamas COASCIT ar panašios asociacijos, buvo grąžintas į buvusias pareigas.
20. Šiomis aplinkybėmis man neatrodo tikslinga išsamiai gilintis į tikslų COASCIT ir kitų panašių įstaigų teisinį pobūdį. Pripažinta, kad vienoje su
COASCIT susijusioje byloje suinteresuotasis asmuo dirbo Prancūzijos valstybinėje mokykloje. Kaip paaiškinsiu toliau, mano nuomone, tai yra lemiamas veiksnys, o ne konkrečios tokį įdarbinimą nulėmusios aplinkybės.
Dėl esmės
21. Paprastai bylose dėl įsipareigojimų neįvykdymo atitinkama valstybė narė pateikia Teisingumo Teismui išsamią informaciją apie taikytinus jos teisės aktus. Šioje byloje padėtis Italijoje nebuvo visiškai aiški net ir po posėdžio.
22. Dėl asmenų, įgijusių ankstesnę patirtį kitos valstybės narės viešajame sektoriuje, nors jie dirbo pagal sutartį, sudarytą su tokia įstaiga, kaip antai COASCIT, Italijos Respublika tvirtina, kad ji neprivalo pripažinti tokios patirties. Kalbant apie asmenis, kurie įgijo patirtį tiesiogiai dirbdami kitos valstybės narės viešajame sektoriuje po to, kai buvo įdarbinti laikantis nacionalinių įdarbinimo viešajame sektoriuje taisyklių, teisinė padėtis nebuvo išsamiai paaiškinta. Viena vertus, Italijos Respublika per posėdį tvirtino, kad pagal 2004 m. priimtą įstatymą(10), šie asmenys nebus vertinami nevienodai (o tai, regis, savaime patvirtina, kad anksčiau jie buvo vertinami nevienodai). Kita vertus, jos ankstesnis pareiškimas (taip pat ir per posėdį, kad ji „ a priori
neatmeta galimybės atsižvelgti į darbą“ Prancūzijoje, nėra labai įtikinamas.
23. Labai gaila, kad šioje proceso stadijoje Teisingumo Teismas yra taip mažai informuotas. Vis dėlto manau, kad šioje byloje turėtų būti įmanoma padaryti išvadą. Manau, galima daryti prielaidą, jog Italijos Respublikos pozicija iš esmės yra tokia: tai, kad valstybė narė A nustato ankstesnės patirties valstybės narės B viešajame sektoriuje sąlygą reikalaudama, jog suinteresuotasis asmuo būtų taip įdarbintas po viešojo konkurso valstybėje narėje B, a fortiori
jeigu valstybė narė A (kaip, regis, šiuo atveju yra Italijos Respublikoje) nepripažįsta patirties, kurią asmuo įgijo jos pačios viešajame sektoriuje, jeigu asmuo nedalyvavo viešajame konkurse, suteikiančiame jam teisę dirbti šiame sektoriuje, nėra diskriminuojanti praktika.
24. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 39 straipsnis (taigi ir reglamento 7 straipsnio 1 dalis) draudžia ne tik atvirą diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir paslėptas diskriminacijos formas, kurios, nors ir taikant kitus kriterijus, sukelia tokių pačių pasekmių. Nacionalinės teisės nuostata turėtų būti laikoma netiesiogiai diskriminuojančia, jeigu ji iš esmės gali labiau paveikti darbuotojus migrantus nei nacionalinius darbuotojus (dėl to kyla grėsmė, kad pirmieji atsidurs ypač nepalankioje padėtyje) ir jeigu ji nėra pagrįsta objektyviais veiksniais, nepriklausančiais nuo suinteresuotų darbuotojų pilietybės, bei nėra proporcinga šiuo įstatymu siekiamam tikslui(11) .
25. Valstybės narės atsisakymas pripažinti darbą kitos valstybės narės viešajame sektoriuje akivaizdžiai gali labiau paveikti darbuotojus migrantus, o ne nacionalinius darbuotojus. Todėl lieka atsakyti į vienintelį klausimą – ar tai yra pateisinama.
26. Nors Italijos Respublika aiškiai nepateikia to kaip pateisinimo, nes ji netgi subsidiariai nepripažįsta neįvykdžiusi savo įsipareigojimų, ji konkrečiai tvirtina, kaip yra svarbu užtikrinti, kad anksčiau įgyta patirtis kitos valstybės narės viešajame sektoriuje būtų pripažįstama, tik jeigu atitinkamas asmuo pradėjo dirbti laimėjęs viešąjį konkursą į valstybės tarnybą. Todėl Italijos Respublika atsisako atsižvelgti į patir tį, įgytą dirbant pagal sutartį su COASCIT, per posėdį pareiškusi, kad tokia patirtis negali
būti prilyginama mokymui valstybinėje mokykloje, nes atrankos kriterijai galėjo būti ne tokie griežti. Siūlymas buvo suformuluotas bendro pobūdžio sąvokomis ir buvo mažai paaiškinta, kodėl
jis yra arba turėtų būti pakankamai svarbus siekiant įvykdyti nurodytuosius kriterijus arba kodėl visiškas atsisakymas pripažinti taip išdirbtą laiką vis dėlto yra proporcingas atsakas.
27. Nemanau, kad toks veiksnys yra priimtinas diskriminacijos pateisinimas.
28. Apskritai ne visos valstybės narės asmenis į darbą viešajame sektoriuje priima viešojo konkurso būdu. Šiomis aplinkybėmis diskriminacijos gali būti išvengta tik tinkamai atsižvelgus į asmens, įdarbinto kitos valstybės narės viešajame sektoriuje pagal vietos reikalavimus (nepaisant to, kokie jie yra), darbo laikotarpius.
29. Kalbant konkrečiau, net jeigu (kaip, atrodo, yra COASCIT atveju) asmuo dirba kitos valstybės narės valstybės tarnyboje tokiomis sąlygomis, kurios skiriasi nuo kitais atvejais taikomų reikalavimų (pavyzdžiui, pagal sutartį su išorine įstaiga, o ne laimėjus viešąjį konkursą), absoliutus atsisakymas kaip nors atsižvelgti į tokią patirtį gali reikšti tik tai, jog Italija mano, kad iki viešojo konkurso į Italijos valstybės tarnybą laimėjimo kitos valstybės narės viešajame sektoriuje įgyta patirtis bet kokiu atveju negali turėti jokios reikšmės vėlesniam darbui. Neįsivaizduoju, kaip toks požiūris galėtų būti tinkamas diskriminuojančio požiūrio pateisinimas.
30. Ankstesnėse bylose valstybių narių mėginimai remtis panašiais jų ir kitos valstybės narės „kultūrų“ skirtumais nebuvo sėkmingi.
31. Byloje Österreichischer Gewerkschaftsbund (12) Teisingumo Teismas nagrinėjo, ar privalomu bendrojo intereso pagrindu galima pateisinti skirtingą Austrijos Respublikos požiūrį į ankstesnius darbo laikotarpius kitos valstybės narės valstybės tarnyboje. Austrijos Respublika tvirtino, kad valstybių narių valstybės tarnybos nėra tarpusavyje susijusios taip, kaip Austrijos vietos valdžios institucijos, ir kad joms buvo būdingi visiškai skirtingi požymiai. Teisingumo Teismas nusprendė, kad:
„ < ... > skirtumai tarp Austrijos ir kitų valstybių narių valstybės tarnybų negali pateisinti skirtingų sąlygų, kuriomis remiantis atsižvelgiama į ankstesnius tarnybos laikotarpius. O būtent tokie skirtumai negali paaiškinti, kodėl ne Austrijoje, o kitoje valstybėje narėje įgyti laikotarpiai turi būti ypač svarbūs atitinkamo asmens paskyrimui, nors tokia sąlyga netaikoma Austrijoje įgytiems laikotarpiams“(13) .
32. Panašiai Teisingumo Teismas byloje Komisija prieš Graikiją (14) taip pat tvirtino, kad tai, jog valstybė narė mano, kad praktiškai sunku nustatyti, ar kitoje valstybėje narėje eitos pareigos prilygsta nacionalinėje valstybės tarnyboje užimamoms pareigoms, į kurias atsižvelgiama nustatant atlyginimo skalę ir pridedant papildomą darbo stažą, niekaip negali pateisinti jos atsisakymo tai nustatyti. Tokį palyginimą privalėjo atlikti nagrinėjama valstybė narė(15) .
33. Galiausiai byloje Komisija prieš Italiją (16) Komisija tvirtino, kad priėmimo į Italijos valstybės tarnybą, šiuo atveju priėmimo į darbą valstybinėse mokyklose, sąlygos buvo diskriminacinės. Dėl priėmimo į darbą pagal nuolatinius tinkamų kandidatų sąrašus Italijos vyriausybė pripažino, kad buvo taikomas nevienodas požiūris, atsižvelgiant į tai, ar pedagoginė veikla vykdyta Italijoje, ar kitoje valstybėje narėje. Vis dėlto, jos manymu, šis skirtumas buvo pateisinamas, nes užsienyje vykdoma pedagoginė veikla yra grindžiama kitokiais nei Italijoje dokumentais, programomis ir medžiaga, todėl ji nėra „specifinė“, kaip to reikalaujama pagal Italijos įstatymus tam, kad įdarbinimo procedūroje asmuo įgytų teisę į papildomus balus(17) .
34. Teisingumo Teismas teigė, kad „visiškas atsisakymas atsižvelgti į kitose valstybėse narėse įgytą pedagoginio darbo patirtį, grindžiamas šių valstybių narių mokymo programų skirtumais, negali būti pateisinamas. Negalima paneigti to, kad pagal Italijos teisės aktus reikalaujama speciali pedagoginio darbo patirtis < ... > gali būti įgyta kitose valstybėse narėse“(18) .
35. Nematau jokios priežasties nesivadovauti tokiu pačiu požiūriu dėl visiško Italijos Respublikos atsisakymo šioje byloje atsižvelgti į asmens, nedalyvavusio viešajame konkurse, suteikiančiame teisę dirbti viešajame sektoriuje, patirtį, įgytą kitos valstybės narės viešajame sektoriuje.
36. Išvada, žinoma, yra tokia, kad valstybė narė, galinti įrodyti, jog iš tikrųjų yra esminių skirtumų nuo iš pažiūros lygiavertės patirties, įgytos kitos valstybės narės viešajame sektoriuje dėl to, kad atitinkamas asmuo šiame sektoriuje dirbo netiesiogiai ar nedalyvavo viešajame konkurse, ar dėl bet kurios kitos priežasties, galėtų proporcingai mažiau atsižvelgti į tokią patirtį, nustatydama atlyginimą, lygį ar pareigų paaukštinimo galimybes(19) .
37. Neatrodo, kad Italijos Respublika pritartų šiam požiūriui. Be to, ji nepateikė jokio kito pateisinimo.
38. Todėl darau išvadą, kad reikia patenkinti Komisijos reikalavimus šioje byloje.
EB 10 straipsnis
39. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nors procese dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį Komisija privalo pateikti Teisingumo Teismui reikiamą informaciją patikrinti, ar įsipareigojimai nebuvo įvykdyti, pagal EB 10 straipsnį valstybės narės taip pat privalo jam padėti atlikti savo uždavinius. Šie uždaviniai, visų pirma pagal EB 211 straipsnį – užtikrinimas, kad būtų taikomos EB sutarties nuostatos ir priemonės, kurių jomis vadovaudamosi imasi institucijos. Todėl informacija, kurią valstybės narės turi pranešti Komisijai, turi būti aiški ir tiksli. Joje nedviprasmiškai turi būti nurodyti įstatymai ir kiti teisės aktai, kuriais, valstybės narės nuomone, ji įvykdė įvairius Bendrijos teisės jai nustatytus įpareigojimus. Nesant tokios informacijos, Komisija negali patikrinti, ar valstybė narė Bendrijos teisę taiko iš tikrųjų ir visiškai. Neįvykdytas šis valstybės narės įsipareigojimas, visiškai nepateikus informacijos arba pateikus nepakankamai aiškią ir tikslią informaciją, pats savaime gali pateisinti pagal EB 226 straipsnį pradėtą procesą, kuriuo siekiama pripažinti šio įsipareigojimo neįvykdymą(20) .
40. Pirmiau šioje išvadoje chronologiškai išdėsčiau Komisijos ir Italijos Respublikos susirašinėjimą (praktiškai vienpusį) iki šio proceso pradžios ir vėlesnę šio proceso eigą Teisingumo Teisme(21) . Būtų sunku įsivaizduoti aplinkybes, kuriomis valstybės narės atsisakymas tinkamai bendradarbiauti būtų akivaizdesnis. Todėl esu įsitikinusi, kad Komisijos reikalavimas pagal EB 10 straipsnį yra pagrįstas(22) .
Išvada
41. Todėl manau, jog Teisingumo Teismas turėtų nuspręsti, kad:
1. Neatsižvelgusi į asmens, kuris vėliau dirbo Italijos viešajame sektoriuje, profesinę patirtį ir darbo stažą, įgytą kitos valstybės narės viešajame sektoriuje, Italijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal EB 39 straipsnį ir 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje 7 straipsnio 1 dalį.
2. Atkakliai nebendradarbiavusi su Komisija tiek vykstant ikiteisminei procedūrai, tiek procesui pagal EB 226 straipsnį, Italijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį.
3. Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  –	1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2)
(3)  –	1998 m. sausio 15 d. Sprendimas Schöning-Kougebetopoulou
(C‑15/96, Rink. p. I‑47); 1998 m. kovo 12 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(C‑187/96, Rink. p. I‑1095) ir 2000 m. lapkričio 30 d. Sprendimas Österreichischer Gewerkschaftsbund
(C‑195/98, Rink. p. I‑10497).
(4)  –	Komisija remiasi 3 išnašoje minėtomis bylomis.
(5)  –	1967 m. sausio 5 d. Prezidento dekretas 18/1967; 1975 m. kovo 20 d. Įstatymai Nr. 153/1971 ir 70/1975; 1980 m. gegužės 22 d. Įstatymas Nr. 232/1980; 2003 m. spalio 23 d. Įstatymai Nr. 205/1985 ir 286/2003; 1999 m. liepos 30 d. Įstatymas-dekretas Nr. 300 ir 2001 m. kovo 30 d. Įstatymas-dekretas Nr. 165; 1980 m. vasario 20 d. Consiglio di Stato
nuomonė Nr. 651/78; 1980 m. balandžio 22 d. Consiglio di Stato
sprendimas Nr. 411 ir 1990 m. birželio 12 d. Corte suprema di cassazione
sprendimas Nr. 5716.
(6)  –	1970 m. birželio 19 d. Prezidento dekretas Nr. 370/1970; 1973 m. gruodžio 29 d. Prezidento dekretas Nr. 1092/1973; 1974 m. gegužės 31 d. Prezidento dekretas Nr. 417/1974 ir 1988 m. kovo 11 d. Prezidento dekretas Nr. 133/1988 bei 2003 m. liepos 24 d. nacionalinė kolektyvinė sutartis.
(7)  –	1988 m. vasario 24 d. Sprendimas Nr. 233/1988 ir 1988 m. spalio 11 d. Sprendimas, abu priimti Corte costituzionale .
(8)  –	1994 m. balandžio 16 d. Nr. 297 ir 2004 m. balandžio 7 d. Nr. 97.
(9)  –	Šios bylos buvo susijusios su dviem vokiečiais, mokiusiais Vokietijos valstybinėse mokyklose, italu, mokiusiu Prancūzijos valstybinėje mokykloje pagal sutartį su COASCIT, graiku, mokiusiu Graikijos valstybinėje mokykloje, gydytoju italu, dirbusiu Vokietijos ir Prancūzijos valstybinėse ligoninėse, ir italu, dėsčiusiu Prancūzijos universitete bei mokiusiu Prancūzijos valstybinėje mokykloje.
(10)  –	2004 m. birželio 4 d. Įstatymas Nr. 143/2004 arba galbūt 2004 m. balandžio 7 d. Įstatymas‑dekretas.
(11)  –	1996 m. gegužės 23 d. Sprendimas O’Flynn
(C‑237/94, Rink. p. I‑2617, 17, 19–20 punktai).
(12)  –	Minėta 3 išnašoje.
(13)  – 48 punktas.
(14)  –	Minėta 3 išnašoje.
(15)  –	22 punktas. Taip pat žr. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvados 27 punktą, kuriame remiamasi generalinio advokato F. G. Jacobs išvados, pateiktos 1994 m. vasario 23 d. byloje Scholz
(C‑419/92, Rink. p. I‑505) 30 punktu: „Sunkumai, patiriami lyginant užsienyje atliktos tarnybos tvarką ir tokios pačios ar panašios tarnybos atlikimo Graikijoje tvarką, yra praktinė problema, kuri negali daryti įtakos principo, pagal kurį Bendrijos piliečiai įdarbinimo srityje neturi patirti diskriminacijos dėl savo pilietybės, taikymui. Bet kokias abejones dėl vienos ir kitos tvarkos tarpusavio atitikties galima lengvai išsklaidyti panaudojus atitinkamo darbdavio ar atitinkamų konsulinių įstaigų išduotas pažymas“.
(16)  –	2005 m. gegužės 12 d. Sprendimas (C‑278/03, Rink. p. I‑3747).
(17)  –	Žr. sprendimo 12 punktą.
(18)  –	18 punktas. Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 39 straipsnį, nes Bendrijos piliečių dalyvavimo šių mokyklų mokytojų priėmimo į darbą konkursuose tikslais nebuvo atsižvelgta į šių piliečių įgytą pedagoginio darbo patirtį arba bent jau atsižvelgta nevienodai, atsižvelgiant į tai, ar ji buvo įgyta Italijoje, ar kitose valstybėse narėse.
(19)  –	Generalinis advokatas F. G. Jacobs išreiškė tokią pačią nuomonę šios išvados 15 išnašoje minėtoje byloje Sholz
pateiktos išvados 25 punkte.
(20)  –	2005 m. birželio 16 d. sprendimas Komisija prieš Italiją
(C‑456/03, Rink. p. I‑5335, 26–27 punktai bei juose nurodyta teismų praktika).
(21)  –	Žr. šios išvados 6–11 punktus. Teisingumo Teismas nusprendė, kad tai, jog valstybė narė nebendradarbiauja net ir vykstant procesui Teisingumo Teisme, yra ypač rimtas EB 10 straipsnio pažeidimas. 1988 m. rugsėjo 22 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(C‑272/86, Rink. p. 4875, 31 punktas).
(22)  –	Iš tikrųjų Komisija nereikalavo atskirai pripažinti, kad Italijos Respublika pažeidė EB 10 straipsnį, ir, formuluodama savo ieškinį, išsamiai neapibūdino veiksmų, kurie tariamai pripažįstami esantys toks pažeidimas. Tačiau Komisija to daryti neprivalo, nors tai ir yra pageidautina. Žr. 1990 m. liepos 12 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(C‑35/88, Rink. p. I‑3125), kuriame, nepaisant panašių trūkumų Komisijos ieškinyje (žr. generalinio advokato J. Mischo išvados 56–58 punktus), Teisingumo Teismas priėmė sprendimą pagal EEB sutarties 5 straipsnį (senoji numeracija); taip pat 1991 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑33/90, Rink. p. I‑5987 (žr. generalinio advokato J. C. Darmon išvados 26 punktą).