62024CO0235
USNESENÍ SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
17. července 2024 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Naléhavé řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Uznávání rozsudků, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v jiném členském státě – Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV – Článek 53 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora – Článek 267 SFEU – Pojem ‚soud‘ – Řízení o přezkumu na žádost ministra – Zjevná nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce“
Ve věci C‑235/24 PPU [Niesker] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím zvláštního senátu Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (odvolací soud v Arnhem-Leeuwardenu, Nizozemsko) ze dne 29. března 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 2. dubna 2024, v řízení
S. A. H.
za účasti:
Openbaar Ministerie,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: A. Arabadžev, předseda senátu, T. von Danwitz (zpravodaj), P. G. Xuereb, A. Kumin a I. Ziemele, soudci,
generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za S. A. H.: T. de Boer a F. Dölle, advocaten,
–
za Openbaar Ministerie: A. K. Kooij, H. J. Lambers a V. Smink,
–
za nizozemskou vládu: M. K. Bulterman a A. Hanje, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: H. Leupold, F. van Schaik a J. Vondung, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout usnesením s odůvodněním podle čl. 53 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora,
vydává toto
Usnesení
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 267 SFEU, článků 6, 8 a 9 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27), jakož i článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci řízení o přezkumu vedeného na žádost Minister van Veiligheid en Justitie (ministr bezpečnosti a spravedlnosti, Nizozemsko) (dále jen „ministr“), které se týkalo posouzení zvláštního senátu Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (odvolací soud v Arnhem-Leeuwardenu, Nizozemsko) (dále jen „zvláštní senát“) ze dne 18. ledna 2019 ohledně uznání, výkonu a přeměny trestu odnětí svobody, který byl účastníkovi S. A. H. uložen ve Švédsku, v Nizozemsku.
Právní rámec
Unijní právo
3
Článek 6 rámcového rozhodnutí 2008/909, nadepsaný „Stanovisko a vyrozumění odsouzené osoby“, stanoví:
„1.   Aniž je dotčen odstavec 2, rozsudek společně s osvědčením lze postoupit vykonávajícímu státu pro účely jeho uznání a výkonu trestu pouze se souhlasem odsouzené osoby v souladu s právem vydávajícího státu.
2.   Souhlas odsouzené osoby se nevyžaduje v případech, kdy se rozsudek společně s osvědčením postupuje:
[…]
c)
členskému státu, do kterého odsouzená osoba uprchla nebo se jiným způsobem navrátila z důvodu trestního řízení vedeného proti ní ve vydávajícím státě nebo v důsledku odsouzení ve vydávajícím státě.
3.   Ve všech případech, kdy se odsouzená osoba ještě nachází ve vydávajícím státě, jí musí být umožněno vyjádřit své stanovisko ústně nebo písemně. Pokud to vzhledem k věku odsouzené osoby nebo jejímu fyzickému či psychickému stavu vydávající stát považuje za nutné, přizná tuto možnost zákonnému zástupci této osoby.
Stanovisko odsouzené osoby se vezme v úvahu při rozhodování o postoupení rozsudku společně s osvědčením. Pokud odsouzená osoba využila možnosti podle tohoto odstavce, je její stanovisko předáno vykonávajícímu státu, zejména pro účely čl. 4 odst. 4. Pokud odsouzená osoba vyjádřila své stanovisko ústně, zajistí vydávající stát, aby byl písemný záznam takového prohlášení k dispozici vykonávajícímu státu.
4.   Příslušný orgán vydávajícího státu vyrozumí odsouzenou osobu v jazyce, kterému tato osoba rozumí, že se rozhodl postoupit rozsudek společně s osvědčením; k vyrozumění použije jednotný formulář obsažený v příloze II. Nachází-li se odsouzená osoba v době vydání uvedeného rozhodnutí ve vykonávajícím státě, zašle se tento formulář vykonávajícímu státu, který ji patřičně vyrozumí.
[…]“
4
Článek 8 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Uznání rozsudku a výkon trestu“, stanoví:
„1.   Příslušný orgán vykonávajícího státu uzná rozsudek postoupený v souladu s článkem 4 a postupem podle článku 5 a neprodleně přijme veškerá opatření nezbytná pro výkon trestu, nerozhodne-li se uplatnit některý z důvodů pro odmítnutí uznání nebo výkonu stanovených v článku 9.
2.   Je-li délka trestu neslučitelná s právem vykonávajícího státu, může příslušný orgán vykonávajícího státu rozhodnout o přeměně trestu, pouze pokud uvedený trest překračuje horní hranici trestu stanovenou za obdobné trestné činy jeho vnitrostátním právem. Přeměněný trest nesmí být nižší než horní hranice trestu stanoveného za obdobné trestné činy právem vykonávajícího státu.
3.   Je-li druh dotyčného trestu neslučitelný s právem vykonávajícího státu, může jej příslušný orgán vykonávajícího státu přeměnit na trest nebo opatření stanovené pro obdobné trestné činy v jeho vlastním právu. Takový trest nebo opatření musí co nejvíce odpovídat trestu uloženému ve vydávajícím státě, a trest proto nelze přeměnit na peněžitý trest.
4.   Přeměněný trest nezhorší trest uložený ve vydávajícím státě co do druhu nebo délky.“
5
Článek 9 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Důvody k odmítnutí uznání a výkonu“, stanoví:
„1.   Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, pokud:
[…]
k)
uložený trest zahrnuje opatření psychiatrické či zdravotní péče nebo jiné opatření spojené se zbavením osobní svobody, které, aniž je dotčen čl. 8 odst. 3, nemůže být vykonáno vykonávajícím státem s ohledem na jeho právní řád či zdravotnický systém;
[…]“
Nizozemské právo
6
Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (zákon o vzájemném uznávání a výkonu rozsudků, kterými se ukládá podmíněný či nepodmíněný trest odnětí svobody) ze dne 12. července 2012 (Stb. 2012, č. 333), kterým se do nizozemského práva provádí rámcové rozhodnutí 2008/909, ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „WETS“), v článku 2:11 stanoví:
„1.   Ministr postoupí soudní rozhodnutí a osvědčení generálnímu advokátovi při státním zastupitelství, ledaže hned na počátku usoudí, že existují důvody pro odmítnutí uznání soudního rozhodnutí.
2.   Generální advokát soudní rozhodnutí a osvědčení neprodleně předloží [zvláštnímu senátu] uvedenému v článku 67 Wet op de rechterlijke organisatie [(zákon o organizaci soudnictví)]. Předloží zvláštnímu senátu případná vyjádření k výše uvedeným dokumentům ve lhůtě čtrnácti dnů ode dne, kdy mu tyto dokumenty předložil.
3.   [Zvláštní senát] rozhodne:
a.
zda existují důvody pro odmítnutí uznání soudního rozhodnutí podle čl. 2:13 odst. 1;
b.
zda byl trest odnětí svobody, který má být vykonán, uložen za skutek, za který lze podle nizozemského práva rovněž uložit trest, a pokud ano, o jaký skutek se jedná;
c.
jak se přemění uložený trest odnětí svobody podle odst. 4 nebo 5.
4.   Je-li délka uloženého trestu odnětí svobody vyšší než horní hranice trestu za daný trestný čin podle nizozemského práva, délka trestu odnětí svobody se sníží na tuto horní hranici.
5.   Je-li povaha uloženého trestu odnětí svobody neslučitelná s nizozemským právem, je tento trest nahrazen trestem nebo opatřením stanoveným nizozemským právem, které co nejvíce odpovídají trestu odnětí svobody uloženému ve vydávajícím členském státě.
6.   Přeměna podle odstavců 4 nebo 5 nesmí v žádném případě vést ke zpřísnění uloženého trestu odnětí svobody.
7.   [Zvláštní senát] do šesti týdnů ode dne, kdy obdržel soudní rozhodnutí a osvědčení, postoupí ministrovi písemné a odůvodněné posouzení, které provedl podle odstavce 3.“
7
Článek 2:12 WETS stanoví:
„1.   Ministr rozhodne o uznání soudního rozhodnutí s přihlédnutím k posouzení [zvláštního senátu].
[…]“
8
Článek 2:13 tohoto zákona stanoví:
„1.   Uznání soudního rozhodnutí se odmítne, pokud:
[…]
i.
se uložená sankce týká opatření spojeného s odnětím osobní svobody v oblasti zdravotní péče, které nemůže být vykonáno v souladu s nizozemskými právními předpisy nebo v rámci nizozemského právního systému zdravotní péče.
2.   Uznání rozhodnutí se na základě odst. 1 písm. a), b), e) a i) neodmítne, pokud příslušný orgán vydávajícího členského státu neměl možnost poskytnout informace v tomto ohledu.“
9
Článek 2:14 uvedeného zákona stanoví:
„1.   Uznání soudního rozhodnutí může být odmítnuto, pokud:
a.
skutek, za který byl uložen trest odnětí svobody:
1°. je považován za skutek, který byl spáchán zcela nebo zčásti na nizozemském území nebo mimo Nizozemsko na palubě nizozemské lodi nebo letadla; nebo
2°. byl spáchán mimo území vydávajícího členského státu, zatímco podle nizozemského práva nemohlo být zahájeno trestní stíhání, pokud byl skutek spáchán mimo Nizozemsko;
b.
v okamžiku obdržení soudního rozhodnutí zbývá vykonat méně než šest měsíců uloženého trestu odnětí svobody.
2.   Uznání rozhodnutí se neodmítne na základě odst. 1 písm. a), pokud příslušný orgán vystavujícího členského státu neměl možnost poskytnout informace v tomto ohledu.“
10
Článek 67 zákona o organizaci soudnictví zní:
„1.   Kolegium pověřené správou Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden [odvolací soud v Arnhem-Leeuwardenu], zřídí senát […]. Složení tohoto senátu určí kolegium pověřené správou.
2.   Tento senát je rovněž pověřen úkoly, které jsou mu svěřeny […] v čl. 2:11 odst. 3 a článku 2:27 […] [WETS]. […]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
11
S. A. H, irácký státní příslušník, žije od roku 1996 v Nizozemsku, kde v roce 2001 získal povolení k trvalému pobytu.
12
Rozsudkem ze dne 26. února 2015 jej Göta hovrätt (odvolací soud v Jönköpingu, Švédsko) odsoudil za nedovolené držení zbraní, vyhrožování, zneužívání, jakož i za těžké ublížení na zdraví. Tento soud konstatoval, že tyto skutky postihované trestním právem nemohou být účastníkovi S. A. H. přičítány z důvodu narušení jeho duševních schopností, a uložil mu opatření spojené se zbavením osobní svobody, a sice časově neomezenou forenzně-psychiatrickou léčbu, přičemž se při propuštění musí podrobit speciálnímu vyšetření.
13
Vzhledem k tomu, že dotyčný požádal o předání výkonu tohoto opatření do Nizozemska, požádaly švédské orgány ministra o uznání a výkon tohoto rozsudku a poté mu postoupily uvedený rozsudek a osvědčení uvedené v článku 4 rámcového rozhodnutí 2008/909.
14
V souladu s článkem 2:11 WETS byly tyto dokumenty postoupeny zvláštnímu senátu, který dne 18. ledna 2019 zejména dospěl k závěru, že opatření spojené se zbavením osobní svobody uložené účastníkovi S. A. H. je třeba přeměnit na ochranné opatření spočívající v nařízeném ochranném léčení bez stanovení maximální doby trvání.
15
Dne 18. února 2019 ministr jakožto příslušný orgán ve smyslu rámcového rozhodnutí 2008/909 uznal rozhodnutí ze dne 26. února 2015, přičemž zohlednil posouzení zvláštního senátu ze dne 18. ledna 2019. Opatření spojené se zbavením osobní svobody bylo přeměněno na takové ochranné opatření a dotčený účastník byl umístěn do forenzně-psychiatrického střediska v Nizozemsku.
16
Dne 6. srpna 2020 Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost, Nizozemsko) přijal usnesení o odnětí povolení k pobytu se zpětným účinkem od 29. srpna 2014 a prohlásil cizího státního příslušníka S. A. H. za nežádoucí osobu.
17
S. A. H. napadl legalitu rozhodnutí o uznání ze dne 18. února 2019 u občanskoprávního soudu zejména z důvodu, že řízení, které vedlo k posouzení ze dne 18. ledna 2019, nesplňuje požadavky článku 47 Listiny. Rozsudkem ze dne 5. září 2023 Gerechtshof Den Haag (odvolací soud v Haagu, Nizozemsko) návrhu vyhověl a uložil ministrovi, aby své rozhodnutí přezkoumal.
18
Dopisem ze dne 15. září 2023 požádal ministr zvláštní senát, aby provedl přezkum v rámci řízení, které bude v souladu s těmito požadavky.
19
V návaznosti na tuto žádost svolal zvláštní senát dne 12. ledna 2024 neformální schůzku, na kterou byli pozváni advokáti účastníka S. A. H., jakož i zástupci úřadu státního zastupitelství.
20
V tomto ohledu zvláštní senát popisuje svůj postup následovně: ministr ho prostřednictvím generálního advokáta požádá, aby provedl posouzení, které se omezí na otázky, zda existuje důvod k odmítnutí povinného uznání podle WETS, zda jsou skutky trestné v Nizozemsku a zda je případně nutné přeměnit trest nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody, které byly uloženy v jiném členském státě. Dodává, že proti rozhodnutí ministra není možné podat opravný prostředek. Tomuto senátu však může být na návrh ministra předložena žádost o přezkum, a to buď na základě stížnosti odsouzeného ministrovi, nebo na základě občanskoprávního řízení zahájeného tímto odsouzeným, jako je tomu v projednávané věci.
21
V této souvislosti si zvláštní senát nejprve klade otázku, zda má povahu „soudu“ ve smyslu článku 267 SFEU, který může předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. V tomto ohledu uvádí, že doposud měl za to, že tomu tak není, a že k tomuto závěru rovněž dospěla hodnotící zpráva týkající se Nizozemska ze dne 2. prosince 2022 vypracovaná v rámci devátého kola vzájemných hodnocení týkajících se vzájemného uznávání právních nástrojů v oblasti zbavení nebo omezení osobní svobody koordinovaného Radou Evropské unie (13190/1/22 REV 1). Z historie vzniku vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení však vyplývá, že nizozemský zákonodárce si přál soudní posouzení právních otázek vystávajících z čl. 8 odst. 2 až 4 a článku 9 rámcového rozhodnutí 2008/909.
22
Zvláštní senát má mimo jiné za to, že rozhodující je otázka, zda lze řízení, které před ním probíhá, kvalifikovat jako kontradiktorní, přičemž upřesňuje, že je zřízen zákonem, je stálý, aplikuje právní předpisy, je nezávislý a zohledňuje argumenty odsouzeného, které mu byly předloženy. Kromě toho, i když je jeho posouzení omezeno jen na určité body, je toto posouzení závazné.
23
Dále si zvláštní senát klade otázku, zda právní posouzení, které provádí na základě článku 2:11 WETS, spadá do působnosti unijního práva nebo je součástí situací upravených unijním právem, a pokud ano, zda možnost požádat o přezkum v rámci písemného řízení, tak jak se v praxi rozvinula, splňuje požadavky článku 47 Listiny. Nakonec žádá o upřesnění možností přeměny opatření spojeného se zbavením osobní svobody, které umožňuje rámcové rozhodnutí 2008/909.
24
Za těchto podmínek se zvláštní senát rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být pojem ‚soud‘ ve smyslu článku 267 SFEU ve spojení s čl. 8 odst. 2 až 4 a článkem 9 rámcového rozhodnutí [2008/909] vykládán v tom smyslu, že zahrnuje i k tomu určený vnitrostátní soud, který není příslušným orgánem ve smyslu čl. 8 odst. 1 [tohoto] rámcového rozhodnutí a který v rámci písemného řízení v zásadě rozhoduje výlučně o právních otázkách, které jsou nastoleny v čl. 8 odst. 2 až 4, jakož i článku 9 [uvedeného] rámcového rozhodnutí, a to bez účasti odsouzeného?
2)
Musí být článek 47 Listiny vykládán v tom smyslu, že pokud byl v řízení o uznání ve smyslu rámcového rozhodnutí [2008/909] posouzením aspektů uvedených v čl. 8 odst. 2 až 4 a článku 9 tohoto rámcového rozhodnutí ve vykonávajícím státě pověřen k tomu určený vnitrostátní soud, je odsouzenému kromě možnosti vyjádřit své stanovisko ve vydávajícím státě podle čl. 6 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2008/909 třeba poskytnout i účinný prostředek nápravy ve vykonávajícím státě?
V případě kladné odpovědi na tuto otázku:
3)
Musí být článek 47 Listiny s ohledem na rámcové rozhodnutí [2008/909] vykládán v tom smyslu, že pokud jde o účinný prostředek nápravy ve vykonávajícím státě, postačuje, pokud má odsouzený buď před posouzením ze strany soudu a vydáním rozhodnutí o uznání, nebo po vydání rozhodnutí o uznání v rámci přezkumu původního posouzení možnost vyjádřit písemně své stanovisko?
a
4)
Musí být článek 47 Listiny s ohledem na rámcové rozhodnutí [2008/909] vykládán v tom smyslu, že odsouzenému, který nedisponuje dostatečnými finančními prostředky a musí mu být poskytnuta podpora za účelem zajištění účinného přístupu k soudu, je třeba ve vykonávajícím státě poskytnout bezplatnou právní pomoc, i když tak nestanoví zákon?
5)
Musí být kritérium stanovené v čl. 8 odst. 3 rámcového rozhodnutí [2008/909] vykládáno v tom smyslu, že při přeměně trestu nebo opatření z důvodu, že jeho druh je neslučitelný s právem vykonávajícího státu, je třeba posoudit, jaké opatření by s největší pravděpodobností uložil soud vykonávajícího státu, pokud by k odsouzení došlo ve vykonávajícím státě, nebo je v případě potřeby po vyžádání doplňujících informací třeba provést posouzení, v jehož rámci se zkoumá skutečná podoba daného opatření uloženého ve vydávajícím státě?
6)
Jak a do jaké míry musí vykonávající stát při případném novém posuzování otázky, zda je dodržen zákaz zhoršení trestu stanovený čl. 8 odst. 4 rámcového rozhodnutí [2008/909], zohlednit vývoj situace a informace vztahující se k době po vydání rozhodnutí o uznání?“
K naléhavému řízení
25
Zvláštní senát navrhl, aby byla tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce podle čl. 23a prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie a článku 107 jednacího řádu Soudního dvora.
26
Na podporu tohoto návrhu tento senát uvedl, že účastník S. A. H. je zbaven osobní svobody a že odpověď na předběžné otázky by mohla znamenat ukončení tohoto zbavení osobní svobody.
27
V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu rámcového rozhodnutí 2008/909, které spadá do působnosti hlavy V části třetí Smlouvy o FEU týkající se prostoru svobody, bezpečnosti a práva. Tato žádost tedy může být předmětem naléhavého řízení o předběžné otázce.
28
Pokud jde zadruhé o podmínku naléhavosti, je tato podmínka splněna zejména tehdy, když je osoba dotčená ve věci v původním řízení v současné době zbavena osobní svobody a její ponechání ve vazbě závisí na řešení sporu v původním řízení, přičemž je nutné upřesnit, že situaci dotyčné osoby je zapotřebí posuzovat ke dni zkoumání žádosti o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení [rozsudek ze dne 8. prosince 2022, CJ (Rozhodnutí o předání odložené z důvodu trestního stíhání), C‑492/22 PPU, EU:C:2022:964, bod 46 a citovaná judikatura].
29
V projednávané věci ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že dotčený účastník je skutečně zbaven osobní svobody, neboť je umístěn ve forenzně-psychiatrickém středisku v Nizozemsku. Kromě toho zvláštní senát upřesnil, že odpověď na předběžné otázky týkající se požadavků vyplývajících z unijního práva, které lze uplatnit na situaci dotčenou ve věci v původním řízení, může znamenat, že toto zbavení osobní svobody bude ukončeno, jelikož opatření spojené se zbavením osobní svobody uložené dotčenému účastníkovi ve Švédsku může být zejména přeměněno na opatření, které není spojeno se zbavením osobní svobody v Nizozemsku.
30
Za těchto podmínek rozhodl první senát Soudního dvora dne 22. dubna 2024 na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí generálního advokáta vyhovět návrhu zvláštního senátu na projednání této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení.
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
31
Podle čl. 53 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora může Soudní dvůr, je-li žádost o rozhodnutí o předběžné otázce zjevně nepřípustná, po vyslechnutí generálního advokáta rozhodnout usnesením s odůvodněním, aniž by pokračoval v řízení.
32
Toto ustanovení je třeba použít i v projednávané věci.
33
Je třeba připomenout, že postup zavedený článkem 267 SFEU je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které mají tyto soudy rozhodnout (rozsudek ze dne 9. března 2010, ERG a další, C‑378/08, EU:C:2010:126, bod 72, jakož i usnesení ze dne 9. ledna 2024, Bravčev, C‑338/23, EU:C:2024:4, bod 18).
34
Z toho vyplývá, že k tomu, aby byl předkládající orgán oprávněn obrátit se na Soudní dvůr v rámci řízení o předběžné otázce, musí být možné kvalifikovat jej jako „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU, což musí ověřit Soudní dvůr na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce (rozsudek ze dne 7. května 2024, NADA a další, C‑115/22, EU:C:2024:384, bod 34, jakož i citovaná judikatura).
35
Podle ustálené judikatury platí, že při posouzení toho, zda je předkládající orgán svou povahou „soudem“ ve smyslu článku 267 SFEU, což je otázka, která je upravena výlučně unijním právem, přihlíží Soudní dvůr k souboru faktorů, jako je mimo jiné to, zda je daný orgán zřízen zákonem, zda se jedná o stálý orgán, zda má obligatorní jurisdikci, zda má řízení před ním kontradiktorní povahu, zda dotčený orgán aplikuje právní předpisy a zda je nezávislý (rozsudek ze dne 7. května 2024, NADA a další, C‑115/22, EU:C:2024:384, bod 35, jakož i citovaná judikatura).
36
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou oprávněny obrátit se na Soudní dvůr pouze tehdy, když před nimi probíhá spor a když rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím soudní povahy (rozsudek ze dne 3. května 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, bod 42 a citovaná judikatura).
37
Oprávnění orgánu obrátit se na Soudní dvůr je tudíž třeba posuzovat na základě strukturálních a funkčních kritérií. V tomto ohledu může být vnitrostátní orgán považován za „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU, jestliže vykonává soudní funkci, zatímco při výkonu jiných funkcí, zejména správní povahy, mu tuto povahu přiznat nelze (rozsudek ze dne 3. května 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, bod 43 a citovaná judikatura).
38
Z toho plyne, že k prokázání, zda vnitrostátní orgán, kterému zákon svěřuje funkce různé povahy, musí být považován za „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU, je nutno ověřit, jaká je konkrétní povaha funkcí, které vykonává ve specifickém normativním kontextu, v jehož rámci jedná, když žádá o rozhodnutí Soudního dvora (rozsudek ze dne 3. května 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, bod 44 a citovaná judikatura).
39
Pokud předkládající orgán vykonává činnost správního orgánu, aniž by byl současně příslušný k rozhodnutí sporu, nemůže být považován za orgán vykonávající soudní funkci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. dubna 2006, Standesamt Stadt Niebüll, C‑96/04, EU:C:2006:254, bod 14 a citovaná judikatura).
40
V projednávaném případě s ohledem na skutečnosti uvedené ve spise předloženém Soudnímu dvoru, a to zejména na ustanovení zákona o organizaci soudnictví a WETS, zvláštní senát podle všeho splňuje kritéria relevantní pro kvalifikaci předkládajícího orgánu jako „soudu“ ve smyslu článku 267 SFEU, pokud jde o to, že je tento orgán zřízen zákonem, že se jedná o stálý orgán, že aplikuje právní předpisy a že je nezávislý.
41
Pokud jde o ostatní kritéria relevantní v tomto ohledu a v první řadě o otázku, zda zvláštní senát vykonává v řízení dotčeném v původním řízení soudní funkci, z těchto skutečností vyplývá, že se ministr v souladu s články 2:11 a 2:12 WETS obrací na zvláštní senát se žádostí, aby mu bylo poskytnuto posouzení vymezených právních otázek uvedených v tomto čl. 2:11 odst. 3, k němuž ministr přihlíží při rozhodování o uznání soudního rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, jak je výslovně uvedeno v tomto článku 2:12.
42
Jak potvrdila nizozemská vláda ve svém písemném vyjádření, ministr je sice povinen řídit se tímto posouzením těchto otázek, má však vlastní posuzovací pravomoc a pravomoc přijmout či nepřijmout rozhodnutí o uznání rozsudku vydávajícího státu. Ministr totiž může rozhodnout, že do svého rozhodování nezapojí zvláštní senát v souladu s článkem 2:11 WETS, pokud má bez dalšího za to, že se uplatní důvody pro odmítnutí. Ministr rovněž zkoumá důvody pro odmítnutí uznání stanovené v článku 2:14 WETS, a proto se může domnívat, že důvod pro odmítnutí uznání rozsudku existuje, zatímco zvláštní senát měl za to, že žádný takový důvod neexistuje. Pokud jde o záruky, že se ministr skutečně řídí posouzením zvláštního senátu, je třeba uvést, že hodnotící zpráva týkající se Nizozemska, uvedená v bodě 21 tohoto usnesení, uvádí, že toto posouzení není pro ministra „technicky“ závazné.
43
Pokud jde v druhé řadě o existenci „sporu“ probíhajícího před zvláštním senátem, je třeba připomenout, že zvláštnímu senátu nebyla věc předložena na základě článku 2:11 WETS z podnětu odsouzeného, ale ministra.
44
Mimo jiné z informací, které má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že odsouzený nemůže u zvláštního senátu napadnout rozhodnutí přijaté ministrem. Pouze ministr totiž může tomuto senátu předložit žádost o přezkum. Zvláštní senát v tomto ohledu upřesnil, že neví, zda ministr provádí výběr stížností, které mu předkládá k přezkumu.
45
Je třeba rovněž uvést, že posouzení zvláštního senátu není veřejně vyhlašováno ani oznamováno odsouzenému a odsouzený je pouze informován o rozhodnutí ministra.
46
Pokud jde v třetí řadě o kontradiktorní povahu řízení dotčeného ve věci v původním řízení, zvláštní senát sice uvedl, že v praxi zohledňuje písemná vyjádření odsouzeného, která mu předává ministr nebo přímo tento odsouzený, avšak možnost pro odsouzeného účastnit se řízení a předkládat vyjádření, ať již písemně či ústně, není ve WETS stanovena, kdežto podle téhož zákona má takovou možnost generální advokát státního zastupitelství.
47
Z toho vyplývá, že k posouzení zvláštního senátu dochází zjevně v rámci nekontradiktorního řízení, jehož cílem není rozhodnout spor. Kromě toho toto posouzení nemá formu, označení ani obsah rozsudku vydaného v rámci výkonu soudní funkce, ale je součástí postupu přijímání rozhodnutí ministra, které je správní povahy.
48
V každém případě z informací uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a z vyjádření zúčastněných stran vyplývá, že odsouzený může napadnout rozhodnutí ministra před občanskoprávním soudem na základě zbytkové příslušnosti tohoto soudu tím, že požádá tento soud, který má v rámci tohoto řízení nesporně povahu „soudu“ ve smyslu článku 267 SFEU, o přezkum nebo změnu tohoto rozhodnutí.
49
S ohledem na všechny tyto úvahy není v rámci postupu upraveného v článku 2:11 WETS zvláštní senát zjevně příslušný k vydání rozhodnutí soudní povahy, a tudíž není „soudem“ ve smyslu článku 267 SFEU.
50
Z výše uvedeného vyplývá, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je zjevně nepřípustná.
K nákladům řízení
51
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím orgánem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený orgán. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rozhodnutím zvláštního senátu Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (odvolací soud v Arnhem-Leeuwardenu, Nizozemsko) ze dne 29. března 2024 je zjevně nepřípustná.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádného z účastníků řízení.