62024CJ0137
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)
27 päivänä marraskuuta 2025 (
*1
)
Muutoksenhaku – Henkilöstö – Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt – Oikeudenkäyntiä edeltävä menettely – 90 artikla – Asianosaiselle vastaisen toimen käsite – Euroopan unionille suoritettava vero – Asetus (ETY, Euratom, EHTY) N:o 260/68 – 3 artikla – Huollettavana olevasta lapsesta tehtävä verovähennys – Myöntämisedellytykset – Huollettavana olevan lapsen käsite – Henkilöstösääntöjen liite VII – 2 artikla – Huollettavana olevasta lapsesta maksettava lisä
Asiassa C‑137/24 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 20.2.2024,
Michael Heßler, kotipaikka Mannebach (Saksa), edustajanaan I. Steuer‑Lutz, Rechtsanwältin,
valittajana,
ja jossa muuna osapuolena on
Euroopan komissio, asiamiehinään T. S. Bohr ja M. Brauhoff,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja F. Biltgen, varapresidentti T. von Danwitz, joka hoitaa ensimmäisen jaoston tuomarin tehtäviä, sekä tuomarit I. Ziemele, A. Kumin (esittelevä tuomari) ja S. Gervasoni,
julkisasiamies: T. Ćapeta,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 12.6.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Michael Heßler vaatii valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 20.12.2023 antaman tuomion Heßler v. komissio (T‑369/22, EU:T:2023:855; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi hänen kanteensa, jossa vaadittiin ensinnäkin kumoamaan Euroopan komission päätökset, joilla hylättiin hänen huollettavanaan olevan lapsen perusteella myönnettävää verovähennystä (jäljempänä verovähennys) koskevat pyyntönsä, toiseksi, että komissio velvoitetaan myöntämään hänelle tämä verovähennys taannehtivasti 1.8.2021 alkaen ja niin kauan kuin sen edellytykset täyttyvät, ja kolmanneksi, että komissio velvoitetaan maksamaan korkoa maksamatta oleville summille.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt
2
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin niitä sovelletaan tähän asiaan (jäljempänä henkilöstösäännöt), 72 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sairaustapauksessa virkamiehen, hänen puolisonsa silloin, kun puoliso ei voi saada samanluonteisia ja ‑suuruisia suorituksia sovellettaessa kaikkia muita lainsäädännöllisiä tai hallinnollisia määräyksiä, hänen lastensa ja liitteessä VII olevassa 2 artiklassa tarkoitettujen hänen huollettavinaan olevien henkilöiden sairauskulut korvataan 80 prosentin enimmäismäärään asti unionin toimielinten nimittävien viranomaisten yhteisellä päätöksellä antaman säädöksen perusteella henkilöstösääntökomitean annettua lausuntonsa. – –”
3
Henkilöstösääntöjen 80 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun virkamies tai vanhuus‑ tai työkyvyttömyyskorvauksen saaja kuolee jättämättä jälkeensä puolisoa, jolla olisi oikeus perhe-eläkkeeseen, virkamiehen – – kuolemantapauksen ajankohtana liitteessä VII olevassa 2 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä huollettavina olevilla lapsilla on oikeus lapseneläkkeeseen – –”
4
Henkilöstösääntöjen 90 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jokainen näissä henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö voi tehdä nimittävälle viranomaiselle hakemuksen, että tämä tekisi häneen liittyvän päätöksen. Viranomainen ilmoittaa perustellusta päätöksestänsä sille, jota asia koskee, neljän kuukauden kuluessa pyynnön esittämispäivästä. Jos pyyntöön ei ole vastattu tämän määräajan kuluessa, asian katsotaan tulleen hylätyksi hiljaisella päätöksellä, josta voi tehdä valituksen seuraavan kohdan mukaisesti.
2.   Jokainen näissä henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö voi tehdä häntä koskevasta toimenpiteestä valituksen nimittävälle viranomaiselle, jos kyseinen viranomainen on tehnyt päätöksen tai jos se on jättänyt henkilöstösäännöissä edellytetyn toimenpiteen tekemättä. Valitus on tehtävä kolmen kuukauden kuluessa. – –
– –
Viranomainen antaa perustellun päätöksensä sille, jota asia koskee, neljän kuukauden kuluessa valituksen esittämispäivästä. Jos valitukseen ei ole vastattu tämän määräajan kuluessa, asian katsotaan tulleen hylätyksi hiljaisella päätöksellä, josta voi [nostaa kanteen] 91 artiklan mukaan.”
5
Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista kaikki unionin ja henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön väliset riidat, jotka koskevat sellaisen toimenpiteen laillisuutta, joka 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla vaikuttaa kielteisesti kyseiseen henkilöön. – –”
6
Henkilöstösääntöihin sisältyy liite VII, jonka otsikko on ”Palkkaa ja kulujen korvaamista koskevat säännöt” ja jonka 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Virkamies, jolla on yksi tai useampi lapsi huollettavanaan, saa 2 ja 3 kohdassa mainittujen edellytysten mukaisesti – – lisän kuukaudessa kutakin hänen huollettavanaan olevaa lasta kohden.
2.   Huollettavana olevaksi lapseksi katsotaan virkamiehen tai hänen puolisonsa avioliitossa syntynyt lapsi, avioliiton ulkopuolella syntynyt lapsi tai ottolapsi, jos virkamies tosiasiallisesti huolehtii lapsesta.
Huollettavana olevaksi lapseksi katsotaan myös lapsi, josta on tehty lapseksiottamista koskeva hakemus ja jonka osalta lapseksiottamista koskeva menettely on aloitettu.
Lapsi, jonka elatusvastuu kuuluu virkamiehelle alaikäisten suojelua koskevaan jäsenvaltion lainsäädäntöön perustuvan päätöksen nojalla, rinnastetaan huollettavana olevaan lapseen.
3.   Lisä myönnetään:
a)
ilman eri toimenpiteitä jokaisesta alle 18‑vuotiaasta lapsesta, ja
b)
kyseisen virkamiehen perustellusta pyynnöstä jokaisesta koulua käyvästä tai ammatillista koulutusta saavasta 18–26‑vuotiaasta lapsesta.
4.   Poikkeustapauksessa huollettavana olevaan lapseen voidaan rinnastaa todistusvoimaisiin asiakirjoihin perustuvalla nimittävän viranomaisen erityisellä, perustellulla päätöksellä sellainen henkilö, jonka suhteen virkamiehellä on lakisääteinen elatusvelvollisuus ja jonka elatus aiheuttaa hänelle huomattavia kustannuksia.
5.   Jos lapsella on vakava sairaus tai vamma, jonka vuoksi hän ei pysty elättämään itseään, lisän maksamista jatketaan ilman mitään ikärajoitusta sairauden tai vamman koko keston ajan.
6.   Kultakin tässä artiklassa tarkoitetulta huollettavana olevalta lapselta maksetaan ainoastaan yksi huollettavana olevalta lapselta maksettava lisä, vaikka vanhemmat olisivat Euroopan unionin kahden eri toimielimen palveluksessa.
7.   Kun 2 ja 3 kohdassa tarkoitettu huollettavana oleva lapsi annetaan toisen henkilön huollettavaksi laissa olevan määräyksen perusteella taikka oikeuden päätöksellä tai toimivaltaisen hallinnollisen viranomaisen päätöksellä, lisä maksetaan viimeksi mainitulle henkilölle virkamiehen lukuun ja hänen nimissään.”
Asetus (ETY, Euratom, EHTY) N:o 260/68
7
[Unionille] suoritettavaan veroon sovellettavien edellytysten ja menettelyn vahvistamisesta 29.2.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom, EHTY) N:o 260/68 (EYVL 1968, L 56, s. 8) 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Vero maksetaan joka kuukausi [unionin] kullekin verovelvolliselle maksamista palkoista ja kaikenlaisista palkkioista.
– –
3.   Jäljempänä luetellut perhe‑ tai sosiaaliperusteiset etuudet ja lisät vähennetään veron perusteena olevasta määrästä:
a)
perhelisät:
– –
–
huollettavana olevaa lasta koskeva lisä
– –
– –
4.   Jollei 5 artiklassa toisin säädetä, ammatillisten ja henkilökohtaisten kustannusten perusteella vähennetään kymmenen prosenttia määrästä, joka saadaan edellisten säännösten mukaisesti.
Kustakin verovelvollisen huollettavana olevasta lapsesta sekä kustakin Euroopan yhteisöjen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 4 kohdan mukaan huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta tehdään ylimääräinen vähennys, jonka suuruus on kaksi kertaa huollettavana olevaa lasta koskevan lisän määrä.
– –”
Asian tausta
8
Asian tausta esitetään valituksenalaisen tuomion 2–11 kohdassa seuraavasti:
”2
Kantaja on komission virkamies. Hän on vuosina 1993 ja 1994 syntyneiden kahden tyttären isä.
3
Kantaja sai huollettavana olevasta lapsesta maksettavaa lisää kummastakin tyttärestään siihen saakka, kunnes he täyttivät 26 vuotta vuosina 2019 ja 2020.
4
Huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän ohella kantaja sai myös asetuksen [N:o 260/68] 3 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn verovähennyksen – – 31.7.2021 saakka molempien tyttäriensä osalta, jotka olivat vielä opiskelijoita kyseisenä ajankohtana.
5
Kantaja lähetti 28.6.2021 komission henkilökohtaisten etuuksien hallinto‑ ja maksutoimistolle (jäljempänä PMO) vanhempaa tytärtään koskevan todistuksen siitä, että kyseinen tytär on opiskelija, pyytääkseen verovähennyksen jatkamista kyseisen tyttären osalta.
6
Asian käsittelijä PMO:n oikeudet ja velvollisuudet ‑yksikössä vastasi kantajalle 29.6.2021 päivätyllä ensimmäisellä sähköpostiviestillä, että ’12.3.2020 annetun tuomion [XB v. EKP (T‑484/18 – – EU:T:2020:90; jäljempänä tuomio XB v. EKP)] perusteella kaikki sellaiset hakemukset, joissa haettiin verovähennyksen myöntämistä tai jatkamista siinä tapauksessa, ettei oikeutta henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan nojalla huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään ole, oli hylättävä’. Vastauksena kantajan tämän sähköpostiviestin johdosta esittämään kysymykseen asian käsittelijä totesi tämän jälkeen samana päivänä lähettämässään toisessa sähköpostiviestissä, että ’verovähennyksen myöntämistä ei voida enää hyväksyä, koska se on lopetettu tuomion [XB v. EKP] perusteella” (jäljempänä yhdessä 29.6.2021 päivätyt sähköpostiviestit). Kummankin sähköpostiviestin lopussa oli käsittelijän allekirjoituksen jälkeen huomautus, jonka mukaan kyseessä oleva sähköpostiviesti lähetettiin tiedoksi eikä se ollut ’nimittävän viranomaisen tai työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen’ päätös, josta voitaisiin tehdä valitus [henkilöstösääntöjen] 90 artiklan nojalla.
7
Kantaja lähetti 15.7.2021 PMO:n oikeudet ja velvollisuudet ‑yksikön päällikölle muistion, jossa hän kiisti 29.6.2021 lähetettyihin sähköpostiviesteihin sisältyneet tiedot ja pyysi PMO:ta myöntämään hänelle verovähennyksen hänen tyttärestään. Kantaja ei saanut nimenomaista vastausta tähän muistioon.
8
Kantaja pyysi 18.8.2021 PMO:lta verovähennyksen jatkamista nuoremman tyttärensä osalta.
9
Asian käsittelijä PMO:n oikeudet ja velvollisuudet ‑yksikössä vastasi kantajalle 27.8.2021 päivätyllä sähköpostiviestillä, että ’[heidän oli] valitettavasti ilmoitettava, että tuomion [XB v. EKP] 103 kohdan perusteella verovähennyksen saamista tai jatkamista koskevaa pyyntöä ei enää voida hyväksyä siinä tapauksessa, että oikeutta huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään ei ole henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan nojalla, koska [verovähennys] on lopetettu’ (jäljempänä 27.8.2021 päivätty sähköpostiviesti). Kuten 29.6.2021 lähetetyissä sähköpostiviesteissä, myös tässä sähköpostiviestissä oli käsittelijän allekirjoituksen jälkeen huomautus, jonka mukaan kyseessä oleva sähköpostiviesti lähetettiin tiedoksi eikä se ollut ’nimittävän viranomaisen tai työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen’ päätös, josta voitaisiin tehdä valitus henkilöstösääntöjen 90 artiklan nojalla.
10
Kantaja teki 24.11.2021 valituksen siitä, että PMO oli hylännyt pyydetyn jatkamisen, mikä seurasi siitä, ettei PMO ollut vastannut hänen pyyntöönsä verovähennyksen jatkamisesta hänen kahden tyttärensä osalta (jäljempänä valitus).
11
Nimittävänä viranomaisena toimiva komission henkilöstöhallinnon ja turvallisuustoiminnan pääosaston rahoitusasioista, oikeudellisista asioista ja kumppanuusasioista vastaavan osaston johtaja hylkäsi 25.3.2022 kantajan tekemän valituksen (jäljempänä valituksen hylkäämisestä tehty päätös).”
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
9
Valittaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 24.6.2022 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa hän vaati ensinnäkin valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen kumoamista, toiseksi komission velvoittamista myöntämään hänelle verovähennyksen ”taannehtivasti 1.8.2021 alkaen ja niin kauan kuin edellytykset täyttyvät” ja kolmanneksi komission velvoittamista maksamaan korkoa maksamatta oleville summille.
10
Kumoamisvaatimusten osalta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 24 kohdassa, että käsiteltävässä tapauksessa valittajan hallinnollisen valituksen kohteena oli se, että komissio ”ei vastannut” hänen verovähennyksen myöntämistä tai sen jatkamista koskeviin pyyntöihinsä. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan valituksen hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä ei myöskään yksilöity täsmällisesti päivää, jona päätökset kyseisen vähennyksen epäämisestä oli tehty, eikä siinä mainittu, oliko nämä päätökset tehty nimenomaisesti 29.6.2021 lähetetyissä sähköpostiviesteissä ja 27.8.2021 lähetetyssä sähköpostiviestissä vai implisiittisesti. Määrittääkseen näiden vaatimusten kohteen unionin yleinen tuomioistuin yksilöi näin ollen ensinnäkin kyseisen tuomion 25–39 kohdassa alkuperäisen asianomaiselle vastaisen toimen, johon mainittujen vaatimusten, siltä osin kuin ne koskivat valituksen hylkäämisestä tehtyä päätöstä, oli katsottava olevan tarvittaessa kohdistettuja.
11
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin ensinnäkin katsoi mainitun tuomion 35 kohdassa, että käsiteltävän asian olosuhteissa 29.6.2021 päivättyjä sähköpostiviestejä ja 27.8.2021 päivättyä sähköpostiviestiä ei voitu pitää nimittävän viranomaisen lopullisina päätöksinä, joilla tämä oli kieltäytynyt myöntämästä valittajalle verovähennystä. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan ne eivät siis olleet valittajalle vastaisia alkuperäisiä toimia.
12
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin totesi saman tuomion 37 kohdassa, että koska nimittävä viranomainen ei vastannut neljän kuukauden kuluessa valittajan 28.6. ja 18.8.2021 lähettämiin sähköpostiviesteihin sisältyneisiin pyyntöihin, oli katsottava, että näiden pyyntöjen implisiittiset hylkäyspäätökset tehtiin 28.10. ja 18.12.2021 (jäljempänä implisiittiset hylkäyspäätökset). Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen valituksenalaisen tuomion 39 kohdassa, että implisiittiset hylkäyspäätökset olivat valittajalle vastaisia alkuperäisiä toimia.
13
Unionin yleinen tuomioistuin totesi vielä kyseisen tuomion 40 kohdassa, että valituksen hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä ainoastaan vahvistettiin implisiittiset hylkäyspäätökset eikä siinä tarkasteltu valittajan tilannetta uudelleen uusien oikeudellisten seikkojen tai tosiseikkojen perusteella.
14
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä kyseisen tuomion 41 kohdassa, että vaikka kumoamisvaatimus kohdistuisi muodollisesti pelkästään valituksen hylkäämisestä tehtyyn päätökseen, sen vaikutuksena oli se, että tuomioistuimen käsiteltäväksi saatettiin implisiittisiä hylkäyspäätöksiä, joiden laillisuutta oli tutkittava ottaen huomioon valituksen hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä esitetyt perustelut.
15
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin lausui saman tuomion 42–45 kohdassa siitä, oliko käsiteltävänä olevassa tapauksessa noudatettu oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn määräaikoja.
16
Tältä osin se totesi, että kolmen kuukauden määräaika valituksen tekemiselle 28.10.2021 tehdystä ensimmäisestä implisiittisestä hylkäyspäätöksestä oli henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisesti päättynyt 28.1.2022. Koska valittaja oli tehnyt 24.11.2021 valituksensa komission ”hylkäyspäätöksistä”, kyseisessä säännöksessä säädettyä määräaikaa valituksen tekemiselle oli noudatettu ensimmäisen hylkäyspäätöksen osalta.
17
Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan valittaja oli sitä vastoin tehnyt valituksen toisesta implisiittisestä hylkäyspäätöksestä ennen kyseisen päätöksen tekopäivää, joka oli 18.12.2021. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi, että tuon päivän jälkeen valittaja ei ollut tehnyt valitusta tästä implisiittisestä päätöksestä, johon nimittävä viranomainen oli vastannut valituksen hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen, että kyseistä implisiittistä hylkäyspäätöstä koskeva oikeudenkäyntiä edeltävä menettely ei ollut sääntöjenmukainen.
18
Unionin yleinen tuomioistuin päätyi tällä perusteella valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa katsomaan, että kumoamisvaatimus oli jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koski lähinnä 18.12.2021 tehtyä implisiittistä hylkäyspäätöstä.
19
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin tutki kyseisen tuomion 46–96 kohdassa, olivatko valittajan ne kaksi kanneperustetta perusteltuja, joista ensimmäinen koski sellaisen nimenomaisen päätöksen puuttumista, jolla hänelle olisi ilmoitettu hänen oikeudestaan tehdä valitus, sekä perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja toinen sitä, että hänen henkilöstösääntöjen 62 artiklassa säädettyä oikeuttaan saada palkkansa on loukattu. Se jätti nämä kaksi valitusperustetta osittain tutkimatta ja hylkäsi ne osittain perusteettomina.
20
Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi mainitun tuomion 97–105 kohdassa käsiteltäväkseen saatetut toisen ja kolmannen kannevaatimuksen, joiden tarkoituksena oli lähinnä se, että komissio velvoitettaisiin myöntämään valittajalle verovähennys ja maksamaan korkoa maksamatta oleville summille.
21
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla kanteen näin ollen kokonaisuudessaan.
Asianosaisten vaatimukset
22
Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
kumoaa valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen
–
velvoittaa komission myöntämään taannehtivasti eli 1.8.2021 alkaen ja niin kauan kuin sen edellytykset täyttyvät, asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn verovähennyksen, sellaisena kuin se on vahvistettu 7.4.2004 päivätyissä hallintojohtajien päätelmissä nro 222/04 (SEC(2004) 411) (jäljempänä hallintojohtajien päätelmät nro 222/04)
–
määrää, että maksettaviin määriin on lisättävä korot varainhoitoasetuksen mukaisesti, sellaisena kuin sitä sovellettiin kantajan esittämien verovähennyspyyntöjen ajankohtana
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
23
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen
–
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
24
Valittaja vetoaa valituksensa tueksi kolmeen valitusperusteeseen, joista ensimmäinen koskee henkilöstösääntöjen 90 artiklassa tarkoitetun asianomaiselle vastaisen toimen käsitteen virheellistä soveltamista, toinen Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklan 2 kohdassa taatun perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja hänen kuulluksi tulemista koskevan oikeutensa loukkaamista ja kolmas asetuksen N:o 260/68 3 artiklan, luettuna yhdessä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan kanssa, rikkomista sekä komission sisäisten toimien sitovuuden huomiotta jättämistä.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
25
Valittaja väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 44 ja 45 kohdassa virheellisesti, että hänen kumoamisvaatimuksensa oli jätettävä tutkimatta hänen nuoremman tyttärensä osalta. Hän katsoo, että PMO:n 27.8.2021 lähettämässään sähköpostiviestissä esittämä nimenomainen kieltäytyminen hyväksymästä mitään verovähennyspyyntöjä hänen tilanteeseensa verrattavissa tilanteissa on hänelle vastainen päätös. Näin ollen tämän sähköpostiviestin jälkeen, jolla valittajalta oli tosiasiallisesti evätty verovähennys, jonka hän oli siihen asti saanut kahden lapsensa elatusta varten, hänellä ei ollut mitään syytä odottaa, että nimittävä viranomainen tekisi hiljaisen hylkäyspäätöksen. Lisäksi hän katsoo, että kyseinen sähköpostiviesti olisi pitänyt ymmärtää siten, ettei hän myöskään saisi nimittävältä viranomaiselta myönteistä päätöstä kyseisen verovähennyksen myöntämistä koskevaan pyyntöönsä.
26
Näin ollen kantaja katsoo, ettei hänellä ollut velvollisuutta odottaa henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa säädetyn neljän kuukauden määräajan, jonka jälkeen hallinnon vastaamatta jättäminen merkitsee implisiittistä hylkäyspäätöstä, päättymistä. Henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu kolmen kuukauden määräaika valituksen tekemiseen alkoi nimittäin kulua 27.8.2021 päivätyn sähköpostiviestin vastaanottamisesta. Näin ollen tehdessään valituksensa 24.11.2021 hän noudatti oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn määräaikoja.
27
Komission mukaan valittaja ei riitauta valituksenalaisen tuomion 33, 37 ja 39 kohtaa, jotka koskevat valittajalle vastaisen toimen määrittämistä nyt käsiteltävässä tapauksessa. Koska tämä määrittäminen on olennainen ennakkokysymys sen kysymyksen kannalta, onko oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely tapahtunut sääntöjenmukaisesti, ensimmäinen valitusperuste on hylättävä tehottomana. Komissio katsoo joka tapauksessa, että valittajan väitteet ovat perusteettomia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
28
Aluksi on todettava, että vaikka valittaja riitauttaa ensimmäisellä valitusperusteellaan valituksenalaisen tuomion 44 ja 45 kohdan, joissa hänen vaatimuksensa siitä, että kumotaan päätös, jolla kieltäydyttiin jatkamasta verovähennystä, joka hänellä oli nuoremman tyttärensä perusteella, jätettiin tutkimatta, tämä tutkimatta jättäminen perustui kyseisen tuomion 33–39 kohdassa esitettyihin unionin yleisen tuomioistuimen arviointeihin, joiden mukaan 27.8.2021 päivätty sähköpostiviesti ei ollut nimittävän viranomaisen päätös evätä valittajalta verovähennys, joten hänelle vastainen alkuperäinen päätös oli 18.12.2021 tehty implisiittinen hylkäyspäätös. Valittajan ensimmäisen valitusperusteen tueksi esittämistä perusteluista, sellaisina kuin ne on esitetty tiivistetysti tämän tuomion 25 ja 26 kohdassa, ilmenee kuitenkin yksiselitteisesti, että valittaja riitauttaa yksinomaan ne unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnit, jotka koskevat asianomaiselle vastaisen alkuperäisen toimen määrittämistä ja joihin unionin yleinen tuomioistuin perusti tutkimatta jättämistä koskevan toteamuksensa.
29
Näin ollen ensimmäistä valitusperustetta ei voida hylätä tehottomana. Tämän vuoksi on tutkittava, onko se perusteltu.
30
Tältä osin on syytä muistuttaa, että henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaan jokainen henkilöstösääntöjen soveltamisalaan kuuluva henkilö voi tehdä hänelle vastaisesta toimesta valituksen nimittävälle viranomaiselle. Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa täsmennetään, että Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista kaikki unionin ja näiden henkilöiden väliset riidat, jotka koskevat sellaisen toimenpiteen laillisuutta, joka mainitussa 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla vaikuttaa kielteisesti tällaisiin henkilöihin. Kyseisiä säännöksiä sovelletaan Euroopan unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 117 artiklan nojalla soveltuvin osin muun henkilöstön nostamiin kanteisiin (tuomio 12.12.2024, DD v. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 29 kohdassa, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä asianomaiselle vastaisia toimia tai toimenpiteitä ovat ainoastaan sellaiset toimet tai toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat suoraan ja välittömästi vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa selvästi (tuomio 12.12.2024, DD v. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32
Lisäksi unionin tuomioistuin on jo katsonut, että henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua virkamiehelle vastaisen toimen käsitettä on tulkittava laajasti ja sillä tarkoitetaan kaikkia toimia, jotka voivat vaikuttaa suoraan tiettyyn oikeustilaan (tuomio 12.12.2024, DD v. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
33
Kuten unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 30 kohdassa, sen määrittämiseksi, onko toimella tällaisia vaikutuksia, on tarkasteltava toimen asiasisältöä ja arvioitava sen vaikutuksia objektiivisten kriteerien, kuten kyseisen toimen sisällön, valossa ja ottamalla tarvittaessa huomioon toimen antamisen asiayhteys ja toimen toteuttaneen toimielimen toimivalta (tuomio 12.12.2024, DD v. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34
Sitä, onko toimella mahdollista saada aikaan välittömiä vaikutuksia luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön oikeusasemaan, ei siis voida arvioida pelkästään sen perusteella, että kyseinen toimi on muodoltaan sähköpostiviesti, koska tämä merkitsisi sitä, että kanteen kohteena olevan toimen muoto asetetaan mainitun toimen asiasisällön edelle (tuomio 15.12.2022, Picard v. komissio, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 97 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35
Näin ollen on tämän tuomion 33 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti tutkittava, saattoiko unionin yleinen tuomioistuin, kun otetaan huomioon 27.8.2021 päivätyn sähköpostiviestin sisältö, asiayhteys ja sen toimielimen toimivalta, jolta se oli peräisin, perustellusti katsoa valituksenalaisen tuomion 33 ja 35 kohdassa, ettei kyseistä sähköpostiviestiä voitu pitää henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna asianomaiselle vastaisena toimena.
36
Tältä osin on muistutettava, että valituksenalaisen tuomion 8 kohdassa mainituin tavoin valittaja pyysi 18.8.2021 PMO:n toimivaltaiselta yksiköltä verovähennyksen jatkamista hänen nuoremman tyttärensä osalta. Kyseisen tuomion 9 kohdassa todetaan, että asian käsittelijä PMO:n oikeudet ja velvollisuudet ‑yksikössä vastasi kantajalle 27.8.2021 päivätyllä sähköpostiviestillä, että ”[heidän oli] valitettavasti ilmoitettava, että tuomion [XB v. EKP] 103 kohdan perusteella verovähennyksen saamista tai jatkamista koskevaa hakemusta ei enää voida hyväksyä siinä tapauksessa, että oikeutta huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään ei ole henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan nojalla, koska [verovähennys] on lopetettu”. Lisäksi kyseisessä sähköpostiviestissä oli 29.6.2021 päivättyjen sähköpostiviestien tavoin käsittelijän allekirjoituksen jälkeen huomautus, jonka mukaan viesti lähetettiin tiedoksi eikä se ollut nimittävän viranomaisen tai työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen päätös, josta voidaan valittaa henkilöstösääntöjen 90 artiklan nojalla.
37
Vaikka 27.8.2021 lähetetty sähköpostiviesti sisältää viitteitä PMO:n toimivaltaisen yksikön halusta pitää viestiä puhtaasti informatiivisena, se sisältää myös tietoja, joiden perusteella kantajalla on aihetta uskoa, ettei hän tulisi saamaan verovähennystä. Kuten tämän tuomion edellisestä kohdasta ilmenee, asian käsittelijä PMO:n oikeudet ja velvollisuudet ‑yksikössä totesi siinä lähinnä, että tuomion XB v. EKP mukaan mitään pyyntöjä verovähennyksen myöntämisestä tai jatkamisesta ei voida enää hyväksyä, jos oikeutta huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään ei ole. Lisäksi asiayhteydestä, jossa kyseinen sähköpostiviesti lähetettiin valittajalle, on korostettava, että siinä toistettiin samansuuntainen kanta, jonka hallinto oli ilmaissut 29.6.2021 päivätyissä sähköpostiviesteissä vastauksena valittajan pyyntöön, joka koski hänen oikeuttaan verovähennykseen vanhemman tyttärensä perusteella.
38
Koska PMO ilmoitti 27.8.2021 päivätyssä sähköpostiviestissä, että ”mitään pyyntöjä” muun muassa verovähennyksen jatkamisesta ei voitu enää hyväksyä, PMO:n ilmoitus tällaisten pyyntöjen epäämisestä sisälsi väistämättä valittajan pyynnön hylkäämisen. Näin ollen kyseisessä sähköpostiviestissä ei annettu valittajalle pelkkiä tietoja, vaan siinä todettiin, että tuomion XB v. EKP 103 kohdan nojalla hänelle ei ollut myönnettävä verovähennyksen jatkamista.
39
Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 32 kohdassa, 15.12.2022 annetun tuomion Picard v. komissio (C‑366/21 P, EU:C:2022:984) 100–105 kohdasta ilmenee lisäksi, että 27.8.2021 päivätyn sähköpostiviestin kaltaisissa PMO:n sähköpostiviesteissä oleva maininta, jonka mukaan PMO:n antama vastaus on pelkkä ilmoitus eikä nimittävän viranomaisen tai työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen päätös, josta voidaan valittaa henkilöstösääntöjen 90 artiklan nojalla, ei ole esteenä sille, että näitä sähköpostiviestejä pidetään ”asianomaiselle vastaisina toimina”.
40
Edellä todetusta seuraa, että koska 27.8.2021 päivättyyn sähköpostiviestiin sisältyvä vastaus on omiaan vaikuttamaan suoraan ja välittömästi valittajan etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa selvästi hänen kuukausipalkastaan maksettavan veron määrän määrittämisen osalta, unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt luokitella tämä vastaus henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi ”asianomaiselle vastaiseksi toimeksi”.
41
Tästä seuraa myös, että kolmen kuukauden määräaika, joka valittajalla oli käytettävissään valituksen tekemiseksi henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisesti, alkoi kulua 27.8.2021 päivättyyn sähköpostiviestiin sisältyvän päätöksen, jolla PMO kieltäytyi jatkamasta verovähennystä, jota valittaja oli pyytänyt nuoremman tyttärensä osalta, tiedoksiantopäivästä. Näin ollen tehdessään valituksen 24.11.2021 valittaja noudatti kyseisessä 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua kolmen kuukauden määräaikaa.
42
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 33, 35, 37 ja 39 kohdassa lähinnä, että 27.8.2021 päivätty sähköpostiviesti ei ollut valittajalle vastainen toimi ja että 18.12.2021 tehty implisiittinen hylkäyspäätös oli valittajalle vastainen alkuperäinen toimi, mistä se päätteli virheellisesti kyseisen tuomion 45 kohdassa, että kumoamisvaatimus oli jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koski tätä implisiittistä päätöstä.
43
Ensimmäinen valitusperuste on siis hyväksyttävä.
44
Tämän tuomion 42 kohdassa mainittu unionin yleisen tuomioistuimen tekemä oikeudellinen virhe koskee niiden kumoamisvaatimusten kohdetta ja tutkittavaksi ottamista, jotka valittaja on unionin yleisen tuomioistuimen mukaan esittänyt 18.12.2021 tehdystä implisiittisestä hylkäyspäätöksestä.
45
Toinen ja kolmas valitusperuste liittyvät kuitenkin valittajan unionin yleisessä tuomioistuimessa nostaman kanteen aineelliseen hylkäämiseen siltä osin kuin kyseisen kanteen katsottiin kohdistuvan 28.10.2021 tehtyyn implisiittiseen hylkäyspäätökseen. Nämä valitusperusteet on siten tutkittava.
Toinen valitusperuste
46
Toinen valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa
– Asianosaisten lausumat
47
Toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa, joka kohdistuu valituksenalaisen tuomion 50 kohtaan, valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt huomiotta hallinnolle perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan c alakohdan nojalla kuuluvan velvollisuuden perustella päätöksensä.
48
Valittajan mukaan henkilöstösääntöjen 90 artiklasta, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 41 artiklan kanssa, seuraa, että komissiolla oli velvollisuus tehdä häntä koskeva päätös. Valittajan mukaan hallinnon toimimatta jättäminen merkitsee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista, johon hän voi vedota.
49
Komission mukaan toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
50
On syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan muutoksenhaun yhteydessä unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun ylimääräisiä perusteluja koskevat väitteet eivät voi aiheuttaa tämän ratkaisun kumoamista ja että ne on näin ollen hylättävä tehottomina (tuomio 22.6.2023, DI v. EKP, C‑513/21 P, EU:C:2023:500, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
51
Valituksenalaisen tuomion 50 kohtaan sisältyvä arvostelun kohteena oleva valituksenalaisen tuomion perustelu on luonteeltaan ylimääräinen. Valittajan väitteet, joiden mukaan komissio ei tehnyt nimenomaista hylkäyspäätöstä, jolla hänelle olisi ilmoitettu hänen oikeudestaan tehdä valitus, hylättiin valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa tehottomina, ennen kuin unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi nämä väitteet ”joka tapauksessa” perusteettomina erityisesti kyseisessä 50 kohdassa esittämällään ylimääräisellä perustelulla.
52
Näin ollen toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä tehottomana.
Toisen valitusperusteen toinen osa
– Asianosaisten lausumat
53
Toisen valitusperusteen toisessa osassa valittaja vetoaa siihen, että komissio loukkasi hänen perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa vahvistettua oikeuttaan tulla kuulluksi, koska kyseinen toimielin jätti vielä valitusmenettelynkin vaiheessa täysin huomiotta valituksenalaisen tuomion 7 kohdassa mainitun muistion, jonka hän oli osoittanut 15.7.2021 PMO:n oikeudet ja velvollisuudet ‑yksikön päällikölle ja johon hän ei ollut saanut vastausta.
54
Komission mukaan toisen valitusperusteen toinen osa on jätettävä tutkimatta tai ainakin hylättävä perusteettomana.
– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
55
On syytä muistuttaa, että valituksessa esitettyjä perusteluja, joilla ei arvostella tuomiota, jonka unionin tuomioistuin on antanut päätöksen kumoamisesta koskevasta vaatimuksesta, vaan päätöstä, jonka kumoamista unionin yleisessä tuomioistuimessa vaadittiin, ei myöskään oteta tutkittaviksi (tuomio 27.4.2023, PL v. komissio, C‑537/21 P, EU:C:2023:363, 108 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56
Toisen valitusperusteen toisen osan tueksi esittämillään perusteluilla valittaja ei arvostele valituksenalaisen tuomion perusteluja vaan moittii komissiota siitä, että se on loukannut hänen perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa vahvistettua oikeuttaan tulla kuulluksi, ja samalla nojautuu kyseisen tuomion 7 kohdassa mainittuun muistioon.
57
Näin ollen tämän tuomion 55 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti toisen valitusperusteen toinen osa on jätettävä tutkimatta.
58
Toinen valitusperuste on näin ollen osittain hylättävä tehottomana ja osittain jätettävä tutkimatta.
Kolmas valitusperuste
59
Kolmas valitusperuste jakautuu neljään osaan.
Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen, toinen ja kolmas osa
– Asianosaisten lausumat
60
Kolmannen valitusperusteen ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa osassa, joita on tarkasteltava yhdessä, valittaja väittää ensinnäkin, että kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 93 kohdassa, että asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohdassa säädetty verovähennys täydensi huollettavana olevasta lapsesta maksettavaa lisää ja että ainoastaan se, että unionin toimielimet tosiasiallisesti maksoivat tämän lisän, saattoi antaa oikeuden tähän vähennykseen, se tulkitsi virheellisesti kyseistä 3 artiklaa ja jätti huomiotta kyseisen vähennyksen todellisen oikeudellisen luonteen. Valittajan mukaan verovähennyksen myöntämisen ja huollettavana olevasta lapsesta maksettavaa lisää koskevan oikeuden välillä ei ole yhteyttä.
61
Valittaja vetoaa siihen, että asetuksen N:o 260/68 3 artiklan sanamuodosta ja sen historiallisesta asiayhteydestä seuraa, että verovähennystä ei ole myönnettävä huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän lisäksi vaan tämän asetuksen 3 artiklan 4 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun tulonhankkimismenoja koskevan vähennyksen lisäksi, joten tämän vähennyksen myöntäminen ei edellytä huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän saamista.
62
Valittajan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen virheelliset arvioinnit asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohdan tulkinnasta perustuvat muun muassa sen oikeuskäytännön – ja erityisesti valituksenalaisen tuomion 81 ja 82 kohdassa mainitun tuomion XB v. EKP –, joka itsessään on oikeudellisesti virheellinen, soveltamiseen.
63
Toiseksi valittaja pitää virheellisinä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 74 ja 93 kohdassa esittämiä arviointeja, joiden mukaan kaikkien henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 2 artiklassa säädettyjen kriteerien, mukaan lukien kyseisen 2 artiklan 3 kohdassa säädetty asianomaisen lapsen ikärajaa koskeva kriteeri, on täytyttävä, jotta lapsi voidaan hyväksyä huollettavana olevaksi lapseksi ja jotta hänen perusteellaan on oikeus verovähennyksen saamiseen.
64
Tältä osin valittaja toteaa, että kyseisessä 74 kohdassa mainitusta 14.12.1990 annetusta tuomiosta Brems v. neuvosto (T‑75/89, EU:T:1990:88) ilmenee, että huollettavana olevan lapsen käsitteen määritelmää on arvioitava yksinomaan henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 2 kohdan valossa. Tällaista tulkintaa tukevat valittajan mukaan hallintojohtajien päätelmät nro 222/04, joissa viitataan ainoastaan kyseiseen 2 kohtaan eikä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan muihin säännöksiin.
65
Tästä seuraa myös, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa esittämä arviointi, jonka mukaan valittajan olisi pitänyt vedota siihen, että hänen molemmat tyttärensä oli nimittävän viranomaisen erityisellä päätöksellä rinnastettava huollettavana oleviin lapsiin henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 4 kohdan mukaisesti, on oikeudellisesti virheellinen. Tällainen arviointi on vastoin hallinnon yksinkertaistamista, johon hallintojohtajien päätelmien nro 222/04 vahvistamisella pyritään.
66
Lisäksi ensinnäkin komission noin 60 vuoden ajan noudattamasta aiemmasta käytännöstä ilmenee, että valittajan ei ollut tarpeen ryhtyä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuun toimeen, kun otetaan huomioon näissä hallintojohtajien päätelmissä vahvistetut edellytykset. Toiseksi komissio oli itse ilmoittanut valittajalle, ettei hänellä ollut enää oikeutta huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään kummastakaan lapsestaan mutta että hän voi saada verovähennyksen, jos hän sitä pyytää. Unionin yleisen tuomioistuimen olisi näin ollen pitänyt joka tapauksessa myöntää hänelle tämä verovähennys käytäntöön perustuvien sääntöjen ja luottamuksensuojan periaatteen mukaisesti.
67
Kolmanneksi ja viimeiseksi valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa jättänyt huomiotta verovähennyksen todellisen oikeudellisen luonteen. Näin ollen valittaja ei ole vaatinut, että ”hänelle maksetaan edelleen verovähennyksiä”, eikä, toisin kuin kyseisessä 100 kohdassa todetaan, ”sellaisten summien palauttamista, jotka hänen mukaansa olisi pitänyt vähentää hänen veron perusteena olevasta palkastaan”.
68
Valittaja toteaa tältä osin, että verovähennystä ei makseta, vaan se johtaa verotettavan tulon pienenemiseen. Vasta tämän jälkeen se alentaa veron määrää sovellettavan verokannan mukaan. Valittaja on siten vaatinut veronpalautusta sen perusteella, että maksettava vero on laskettava uudelleen sovellettavien vähennysten vähentämisen jälkeen.
69
Lisäksi valittaja toteaa, että koska hän ei saa palkkaa esimerkiksi enää kuolemansa jälkeen, hän ei silloin myöskään maksa veroja eikä näin ollen myöskään saa verovähennyksiä. Toisin kuin valituksenalaisen tuomion 72 ja 73 kohdassa todetaan, ei siis ole mitään vaaraa siitä, että valittajan lapset rasittaisivat unionin talousarviota hänen kuolemansa jälkeen. Valituksenalaisen tuomion 72 ja 73 kohdassa esitetyt unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset ovat siis täysin merkityksettömiä.
70
Valittaja toteaa vielä, ettei hän vaadi mitään huollettavana olevasta lapsesta maksettavaa lisää, koska on selvää, ettei hänellä voi olla oikeutta siihen. Lisäksi hänen lastensa elatus on kokonaan hänen vastuullaan eikä se rasita unionin talousarviota. Ei kuitenkaan ole ajateltavissa, että hänen olisi julkisen vallan sijasta ja jo verotettujen tulojensa kautta kustannettava sellaisia tavallisesti verotuloilla kustannettavia etuuksia kuin asumistuki, lämmitysavustus, sosiaalituki tai koulutustuki, mutta ettei hän saisi niiden vastikkeeksi verovähennystä.
71
Komissio katsoo, että kolmannen valitusperusteen ensimmäinen, toinen ja kolmas osa on hylättävä perusteettomina.
– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
72
On syytä muistuttaa, että asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 1 kohdan mukaan unionille on maksettava vero joka kuukausi unionin kullekin verovelvolliselle maksamista palkoista ja kaikenlaisista palkkioista.
73
Kyseisen asetuksen 3 artiklan 3 kohdassa luetellaan perhe‑ ja sosiaalietuudet ja ‑avustukset, jotka on vähennettävä veron perusteesta. Näihin etuuksiin ja lisiin kuuluu huollettavana olevasta lapsesta maksettava lisä. Kuten unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 67 kohdassa, kyseisen 3 artiklan 3 kohdan sanamuodosta seuraa näin ollen, että valittajan kaltaisen virkamiehen kuukausipalkasta maksettavan veron määrän laskemiseksi veron perusteesta on vähennettävä muun muassa tämä lisä.
74
Mainitun asetuksen 3 artiklan 4 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään myös, että ammatillisten ja henkilökohtaisten kustannusten perusteella vähennetään kymmenen prosenttia määrästä, joka saadaan saman asetuksen 3 artiklan edellisten säännösten soveltamisen jälkeen.
75
Asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan mukaan ”kustakin verovelvollisen huollettavana olevasta lapsesta sekä kustakin [henkilöstösääntöjen] liitteessä VII olevan 2 artiklan 4 kohdan mukaan huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta tehdään ylimääräinen vähennys, jonka suuruus on kaksi kertaa huollettavana olevaa lasta koskevan lisän määrä”.
76
Kyseisen 3 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan sanamuodosta ilmenee unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa toteamin tavoin, että kyseisessä säännöksessä säädetyn ylimääräisen verovähennyksen saamiseksi verovelvollisella on oltava huollettavanaan yksi tai useampi lapsi tai yksi tai useampi henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu huollettavana olevaan lapseen rinnastettava henkilö.
77
Kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 26 kohdassa, asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa ei sitä vastoin aseteta verovähennyksen edellytykseksi sitä, että huollettavana olevasta lapsesta maksettava lisä tosiasiallisesti maksetaan asianomaiselle tässä liitteessä olevan 2 artiklan 3 kohdan perusteella, toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 81 ja 93 kohdassa.
78
Vaikka verovähennyksen saaminen ei riipu huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän tosiasiallisesta maksamisesta, ei voida kuitenkaan väittää valittajan tavoin, ettei tämän vähennyksen ja kyseisen lisän välillä olisi mitään yhteyttä.
79
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee yhtäältä, että sekä verovähennyksellä että huollettavana olevasta lapsesta maksettavalla lisällä on yhteiskunnallinen tarkoitus, jonka oikeuttavat lapsen olemassaoloon ja tosiasialliseen elatukseen liittyvästä vallitsevasta ja ehdottomasta tarpeesta aiheutuvat kulut (ks. tuomio 28.11.1991, Schwedler v. parlamentti, C‑132/90 P, EU:C:1991:452, 18 ja 26 kohta; tuomio 7.5.1992, neuvosto v. Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, 9 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 30.11.2023, MG v. EIP, C‑173/22 P, EU:C:2023:932, 47 kohta).
80
Toisaalta verovähennyksen ja huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän saaminen riippuvat tämän tuomion 76 kohdassa todetuin tavoin siitä, onko olemassa ”huollettavana oleva lapsi” tai tällaiseen lapseen rinnastettava henkilö, sellaisina kuin ne on määritelty henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 2 artiklassa.
81
Huollettavana olevan lapsen käsitteestä säädetään henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 2 kohdassa, että ”huollettavana olevaksi lapseksi katsotaan virkamiehen tai hänen puolisonsa avioliitossa syntynyt lapsi, avioliiton ulkopuolella syntynyt lapsi tai ottolapsi, jos virkamies tosiasiallisesti huolehtii lapsesta”.
82
Kuten unionin yleinen tuomioistuin lähinnä totesi valituksenalaisen tuomion 71 kohdassa, on niin, että vaikka kyseisessä säännöksessä ei mainita mitään ikärajaa huollettavana olevan lapsen käsitteen määrittelemiseksi, kyseisessä liitteessä olevan 2 artiklan kaikista säännöksistä yhdessä luettuina seuraa, että tätä käsitettä ei pidä ymmärtää pelkästään kyseisen 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla vaan laajemmin.
83
Tältä osin on muistutettava, että henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 1 kohdan mukaan ”virkamies, jolla on yksi tai useampi lapsi huollettavanaan, saa 2 ja 3 kohdassa mainittujen edellytysten mukaisesti – – lisän kuukaudessa kutakin hänen huollettavanaan olevaa lasta kohden”. Tästä sanamuodosta seuraa, että ainoastaan henkilöitä, jotka täyttävät näissä molemmissa kohdissa säädetyt edellytykset, voidaan pitää ”huollettavana olevina lapsina” kyseistä 2 artiklaa sovellettaessa.
84
Tätä tulkintaa tukevat kyseisessä liitteessä olevan 2 artiklan 6 kohta, jossa viitataan nimenomaisesti tässä artiklassa tarkoitettuun huollettavana olevaan lapseen, ja mainitun 2 artiklan 7 kohta, jossa viitataan 2 ja 3 kohdassa tarkoitettuun huollettavana olevaan lapseen.
85
Lisäksi liitteessä VII olevan 2 artiklan 4 kohdassa säädetään, että poikkeustapauksessa huollettavana olevaan lapseen voidaan rinnastaa ”sellainen henkilö, jonka suhteen virkamiehellä on lakisääteinen elatusvelvollisuus ja jonka elatus aiheuttaa hänelle huomattavia kustannuksia”. Unionin tuomioistuin on jo todennut, että tämän säännöksen tarkoituksena on nimenomaan varmistaa, että henkilö, joka ei täytä kyseisen artiklan 3 kohdassa säädettyjä edellytyksiä, koska hän ei ole virkamiehen alaikäinen lapsi eikä hänen koulua käyvä tai ammattikoulutusta saava täysi-ikäinen lapsensa, voidaan rinnastaa huollettavana olevaan lapseen siinä tapauksessa, että virkamiehen on vastattava tämän henkilön tosiasiallisesta elatuksesta. Se täsmensi erityisesti, että tämän rinnastamisen poikkeuksellisuus ei merkitse sitä, että virkamiehen lapsi jäisi välttämättä kyseisessä liitteessä olevan 2 artiklan 4 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle (ks. vastaavasti tuomio 7.5.1992, neuvosto v. Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, 7 ja 10 kohta). Kyseiseen tuomioon perustuva oikeuskäytäntö on esteenä sille, että lasta, jonka elatuksesta virkamies huolehtii, voitaisiin aina pitää hänen huollettavanaan olevana lapsena kyseisessä liitteessä olevan 2 artiklan 3 kohdassa säädetyistä edellytyksistä riippumatta.
86
Lisäksi on todettava, että henkilöstösääntöjen muissa säännöksissä, kuten erityisesti niiden 72 artiklassa, joka koskee sairausvakuutusta, tai 80 artiklassa, joka koskee lapseneläkettä, viitataan huollettavana olevan lapsen käsitteen määritelmän osalta henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevaan 2 artiklaan kokonaisuudessaan eikä ainoastaan 2 artiklan 2 kohtaan. Näin ollen muun muassa henkilöstösääntöjen johdonmukaisuuden vuoksi tämän käsitteen määrittelemiseksi on tukeuduttava kyseisen 2 artiklan kaikkiin säännöksiin.
87
Oikeuskäytännössä on siten jo todettu pääasiallisesti, että huollettavana olevan lapsen käsitettä on tulkittava ottaen huomioon henkilöstösääntöjen liitteessä VII oleva 2 artikla kokonaisuudessaan (tuomio 20.11.1980, Gerin v. komissio_806/79, EU:C:1980:264, 15 kohta).
88
Edellä esitetystä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 74, 75 ja 93 kohdassa lähinnä, että henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 2 artiklassa tarkoitettua huollettavana olevan lapsen käsitettä on tulkittava ottamalla huomioon kyseisen 2 artiklan 3 kohdassa säädetyt ikärajat.
89
Koska verovähennyksen saaminen riippuu tämän tuomion 80 kohdassa todetuin tavoin siitä, onko kyseessä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 2 artiklassa tarkoitettu ”huollettavana oleva lapsi”, on katsottava, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 80 kohdassa, että asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohtaa sovelletaan ainoastaan tilanteissa, joissa asianomainen täyttää myös edellytykset, joiden täyttyessä oikeus huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään kyseisen 2 artiklan nojalla syntyy.
90
Edellä esitetty arviointi perustuu asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan ja henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan sanamuotoon, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut. Tätä arviointia eivät horjuta tämän tuomion 64 ja 65 kohdassa tiivistetysti esitetyt valittajan väitteet, jotka perustuvat unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön ja hallintojohtajien päätelmiin nro 222/04, eivätkä hänen väitteensä, jotka perustuvat tämän tuomion 67–70 kohdassa tarkoitetun verovähennyksen väitettyyn oikeudelliseen luonteeseen.
91
Tämän tuomion 66 kohdassa mainitusta valittajan väitteestä, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi joka tapauksessa pitänyt myöntää hänelle oikeus verovähennykseen käytäntöön perustuvien sääntöjen ja luottamuksensuojan periaatteen mukaisesti, on muistutettava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan mukaan valitusperusteiden tueksi esitettyjen perustelujen on perustuttava unionin yleisessä tuomioistuimessa käytyä menettelyä koskeviin väitteisiin. Lisäksi unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 170 artiklan 1 kohdan mukaan muutoksenhaussa ei voida muuttaa oikeudenkäynnin kohdetta siitä, mikä se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa. Unionin tuomioistuin on näin ollen muutoksenhaun yhteydessä toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista ja perusteluista (tuomio 19.9.2024, Coppo Gavazzi ym. v. parlamentti, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, 149 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
92
Koska valittaja ei ole vedonnut tämän tuomion edellisessä kohdassa mainittuun perusteluun unionin yleisessä tuomioistuimessa, se on jätettävä tutkimatta.
93
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmannen valitusperusteen ensimmäinen, toinen ja kolmas osa on osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomina.
Kolmannen valitusperusteen neljäs osa
– Asianosaisten lausumat
94
Kolmannen valitusperusteen neljännessä osassa valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 94 kohdassa virheellisesti katsonut, ettei käsiteltävässä tapauksessa voida soveltaa hallintojohtajien päätelmiä nro 222/04, joiden perusteella hänen olisi pitänyt saada verovähennys.
95
Valittajan mukaan 24.5.2004 annettu komission sisäinen ohje nro 36‑2004 (jäljempänä sisäinen ohje), jolla pannaan täytäntöön hallintojohtajien päätelmät nro 222/04, ei ole henkilöstösääntöjen perusteella tehty yleisesti sovellettava sisäinen päätös vaan asetuksen N:o 260/68 10 artiklan nojalla tehty päätös tämän asetuksen yhtenäisen tulkinnan varmistamiseksi.
96
Valittaja katsoo lisäksi, että nämä hallintojohtajien päätelmät ovat erityissäädös (lex specialis), joten niissä mainittuja edellytyksiä, erityisesti huollettavana olevien lasten ikärajaa koskevaa edellytystä, on sovellettava.
97
Komission mukaan kolmannen valitusperusteen neljäs osa on hylättävä perusteettomana.
– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
98
On todettava unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 90 kohdassa esittämän toteamuksen mukaisesti, että sisäisellä ohjeella pannaan täytäntöön hallintojohtajien päätelmät nro 222/04. Niissä määrätään, että huollettavana olevien yli 26‑vuotiaiden lasten osalta asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohdassa säädetty verovähennys myönnetään vain, jos lapsi on aloittanut koulutuksen sitä koskevassa tavanomaisessa iässä ennen 26 vuoden ikää ja jos hän jatkaa tätä koulutusta säännöllisesti. Niissä määrätään myös, että verovähennys päättyy joka tapauksessa sinä päivänä, jona lapsi saa tuloa, joka ylittää 40 prosenttia palkkaluokan 1 palkkatason 1 virkamiehen palkasta, tai kun lapsi täyttää 30 vuotta.
99
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan unionin toimielimen sisäisiä toimia, kuten komission sisäistä ohjetta, on pidettävä hallinnon itse itselleen asettamana viitteellisenä käytännesääntönä, josta se ei voi poiketa täsmentämättä poikkeamiseen johtaneita syitä (ks. tuomio 1.12.1983, Blomefield v. komissio, 190/82, EU:C:1983:358, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
100
Tällaisilla sisäisillä toimilla ei kuitenkaan missään tapauksessa voida poiketa sitovista ja hierarkkisesti ylemmistä säädöksistä, kuten tässä tapauksessa henkilöstösääntöjen tai asetuksen N:o 260/68 säännöksistä (ks. vastaavasti tuomio 1.12.1983, Blomefield v. komissio, 190/82, EU:C:1983:358, 21 kohta).
101
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin muistutti asianmukaisesti valituksenalaisen tuomion 92 kohdassa, että unionin toimielimen vahvistama sisäinen ohje on henkilöstösääntöjä ja yleensäkin asetusta alempi normi, ennen kuin se totesi, että tällaisella sisäisellä ohjeella ei voida laillisesti antaa sääntöjä, joilla poiketaan henkilöstösääntöjen tai asetuksen säännöksistä.
102
Kolmannen valitusperusteen ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen osaan liittyvistä toteamuksista seuraa, että asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohdassa säädettyä verovähennystä ei voida soveltaa virkamiehen yli 26‑vuotiaisiin lapsiin, koska nämä lapset ylittävät henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 3 kohdassa vahvistetun ikärajan, jonka ylittyessä henkilöä ei voida enää pitää 2 artiklassa tarkoitettuna huollettavana olevana lapsena, sanotun kuitenkaan rajoittamatta huollettavana oleviin lapsiin rinnastamista poikkeustapauksissa kyseisessä liitteessä olevan 2 artiklan 4 kohdan nojalla.
103
Edellä todetusta seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 94 kohdassa, että sisäistä ohjetta ei voida soveltaa nyt käsiteltävässä tapauksessa, koska sen soveltaminen olisi asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan kanssa, vastaista, ja on täsmennettävä, että nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kyse tämän 2 artiklan 4 kohdassa säädetystä poikkeuksellisesta rinnastamisesta huollettavana oleviin lapsiin.
104
Tämän tuomion 95 kohdassa tarkoitetusta väitteestä on todettava julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 55 kohdassa toteamin tavoin, että unionin tuomioistuimen käytettävissä olevan asiakirja-aineiston perusteella ei voida yksilöidä oikeudellista perustaa, jonka nojalla komissio on antanut sisäisen ohjeen. Riippumatta siitä, millä perusteella komissio on vahvistanut kyseisen sisäisen ohjeen, tämän tuomion 100 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan tällaista sisäistä toimea ei kuitenkaan missään tapauksessa voida soveltaa, jos se on sitovan ja hierarkkisesti ylemmän unionin säädöksen vastainen.
105
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmannen valitusperusteen neljäs osa on hylättävä perusteettomana.
106
Kolmas valitusperuste on näin ollen osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomana.
107
Kuten tämän tuomion 42 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa, että valittajan kumoamisvaatimus oli jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koski 18.12.2021 tehtyä implisiittistä hylkäyspäätöstä. Tästä seuraa, että valituksenalainen tuomio on kumottava tältä osin. Koska toinen ja kolmas valitusperuste on hylättävä, valitus on hylättävä muilta osin.
Kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa
108
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi ja jos unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun, se voi joko itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
109
Nyt käsiteltävässä asiassa valituksenalainen tuomio kumotaan osittain, joten unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne on vielä ratkaisematta vain siltä osin kuin siinä vaaditaan kumoamaan valittajan 18.8.2021 esittämän verovähennystä koskevan pyynnön hylkäämistä koskeva päätös.
110
Valittaja esitti unionin yleisessä tuomioistuimessa kaksi kanneperustetta.
111
Ensimmäinen kanneperuste koskee sellaisen nimenomaisen päätöksen puuttumista, jolla hänelle olisi ilmoitettu hänen oikeudestaan tehdä valitus, ja perustelujen puuttumista. Kantajan mukaan 29.6.2021 päivättyihin sähköpostiviesteihin ja 27.8.2021 päivättyyn sähköpostiviestiin sisältyneisiin ”päätöksiin” oli siis liitettävä tiedot hänen oikeudestaan tehdä valitus, ja päätökset oli perusteltava. Toinen kanneperuste koskee sitä, että komissio on loukannut kantajan oikeutta saada palkkansa. Koska nämä kaksi kanneperustetta on käsitelty kontradiktorisessa menettelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa, kanteen on katsottava olevan ratkaisukelpoinen.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen toinen kanneperuste
112
Toisen kanneperusteen osalta, joka on tutkittava ensimmäiseksi, tämän tuomion 72–93 ja 98–107 kohdassa esitetyistä kolmatta valitusperustetta koskevista arvioinneista ilmenee, että komissio on perustellusti evännyt verovähennyksen.
113
Näistä arvioinneista nimittäin seuraa, että asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohdassa säädettyä verovähennystä ei voida soveltaa virkamiehen yli 26‑vuotiaisiin lapsiin, koska nämä lapset ylittävät henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 3 kohdassa vahvistetun ikärajan, jonka ylittyessä henkilöä ei voida enää pitää viimeksi mainitussa artiklassa tarkoitettuna huollettavana olevana lapsena, sanotun kuitenkaan rajoittamatta huollettavana oleviin lapsiin rinnastamista poikkeustapauksissa kyseisessä liitteessä olevan 2 artiklan 4 kohdan nojalla.
114
Lisäksi edellä mainittujen arviointien mukaisesti sisäistä ohjetta, jolla pannaan täytäntöön hallintojohtajien päätelmät nro 222/04, ei voida soveltaa valittajaan siltä osin kuin niissä määrätään mahdollisuudesta myöntää verovähennys sellaisten lasten osalta, jotka eivät täytä henkilöstösääntöjen mukaisia edellytyksiä sille, että heitä voitaisiin pitää huollettavana olevina lapsina ja että heidän perusteellaan olisi siten oikeus huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään, koska tällainen soveltaminen olisi vastoin asetuksen N:o 260/68 3 artiklan 4 kohtaa, luettuna yhdessä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan kanssa, kun tarkennetaan, että nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kyse kyseisen 2 artiklan 4 kohdassa säädetystä poikkeuksellisesta rinnastamisesta huollettavana oleviin lapsiin.
115
Tästä seuraa, että toinen kanneperuste on perusteeton.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen ensimmäinen kanneperuste
116
Ensimmäisestä kanneperusteesta, joka on tutkittava toiseksi, on todettava, että tämän tuomion 30–42 kohdasta ilmenee, että 27.8.2021 päivättyä sähköpostiviestiä on pidettävä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna asianomaiselle vastaisena toimena ja näin ollen ”päätöksenä”, josta valittaja saattoi kyseisen säännöksen mukaisesti tehdä valituksen kolmen kuukauden kuluessa sen tiedoksi antamisesta.
117
Vaikka valittaja on oikeassa katsoessaan, että komission olisi pitänyt luokitella 27.8.2021 päivätty sähköpostiviesti ”päätökseksi” ja ilmoittaa hänelle hänen oikeudestaan tehdä valitus, nyt käsiteltävän asian olosuhteissa valittaja on tästä huolimatta pystynyt tekemään 24.11.2021 valituksen muun muassa kyseisestä päätöksestä ja riitauttamaan PMO:n kieltäytymisen myöntämästä hänelle ylimääräistä verovähennystä hänen kahden tyttärensä perusteella. Valittaja ei siten ole missään tapauksessa kuitenkaan jäänyt vaille sitä taetta, jota oikeus tehdä valitus hänelle vastaisista hallinnon toimista merkitsee.
118
Väitteestä, jonka mukaan PMO ei ole perustellut riittävästi päätöstä verovähennyksen epäämisestä, on muistutettava, että SEUT 296 artiklan mukainen Euroopan unionin toimielinten toimien perusteluvelvollisuus, joka toistetaan henkilöstösääntöjen 25 artiklan toisessa kohdassa, määräytyy kyseisen toimen luonteen mukaan ja että toimielimen perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen toteuttaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuutta on arvioitava kaikkien asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimi on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia merkityksellisiä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (ks. tuomio 11.6.2020, komissio v. Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
119
Nyt käsiteltävässä tapauksessa 27.8.2021 päivätyssä sähköpostiviestissä esitettiin yksiselitteisesti syyt, joiden vuoksi valittajalla ei ollut oikeutta verovähennykseen. PMO tukeutui tältä osin tuomioon XB v. EKP ja täsmensi, että kyseisen tuomion mukaan verovähennyksen saamista tai jatkamista ei voitu enää hyväksyä silloin, kun oikeutta huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään ei ole henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan nojalla. Lisäksi komissio esitti valituksen hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä yksityiskohtaisesti syyt, joiden vuoksi valittajan pyytämän verovähennyksen epääminen oli oikeutettua.
120
Näin ollen valittajalla on ollut mahdollisuus saada tietoonsa verovähennyksen epäämisen oikeuttamisperusteet.
121
Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.
122
Tästä seuraa, että 18.8.2021 esitetyn verovähennystä koskevan pyynnön epäämistä koskevaan päätökseen kohdistetut vaatimukset on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
123
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton tai jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
124
Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
125
Työjärjestyksen 138 artiklan 2 kohdassa, jota työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla niin ikään sovelletaan valituksen käsittelyyn, määrätään, että jos hävinneitä asianosaisia on useita, unionin tuomioistuin ratkaisee, miten kulut on jaettava näiden asianosaisten kesken. Työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdassa, jota työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan.
126
Koska valittaja ja komissio ovat kumpikin vaatineet toistensa velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska kumpikin on hävinnyt asian yhden tai useamman valitusperusteen osalta, ne on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 20.12.2023 antama tuomio Heßler v. komissio (T‑369/22, EU:T:2023:855) kumotaan siltä osin kuin siinä jätettiin tutkimatta valittajan esittämä vaatimus 18.12.2021 tehdyn implisiittisen hylkäyspäätöksen kumoamisesta.
2)
Valitus hylätään muilta osin.
3)
Unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetyt vaatimukset, jotka on kohdistettu Michael Heßlerin 18.8.2021 esittämän huollettavana olevan lapsen osalta tehtävää verovähennystä koskevan pyynnön hylkäyspäätökseen, hylätään.
4)
Michael Heßler ja Euroopan komissio vastaavat kumpikin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.