62001CC0065_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12 päivänä kesäkuuta 1989 annetun neuvoston direktiivin 89/391/ETY tavoitteena on toteuttaa yleisiä toimenpiteitä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden takaamiseksi kaikilla toimialoilla ja siinä jätetään erityisdirektiivien säädeltäväksi muun muassa direktiivin liitteessä tarkoitetut erityisalat.
2. Näihin erityisdirektiiveihin kuuluu nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä oleva direktiivi eli työntekijöiden työssään käyttämille työvälineille asetettavista turvallisuutta ja terveyttä koskevista vähimmäisvaatimuksista (toinen direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi) 30 päivänä marraskuuta 1989 annettu neuvoston direktiivi 89/655/ETY (jäljempänä direktiivi).
3. Tämän direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 95/63/EY, 4 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:
"1. Työnantajan tulee, tämän rajoittamatta 3 artiklan soveltamista, hankkia tai käyttää:
a) työvälineitä, jos ne on annettu yrityksen tai laitoksen työntekijöiden käyttöön ensimmäistä kertaa 31 päivän joulukuuta 1992 jälkeen, jotka ovat:
- -
ii) jos mitään muuta yhteisön direktiiviä ei sovelleta tai sovelletaan vain osittain, liitteessä asetettujen vähimmäisvaatimusten mukaisia;
b) työvälineitä, jotka täyttävät liitteessä annetut vähimmäisvaatimukset viimeistään neljän vuoden kuluttua 31 päivästä joulukuuta 1992, jos nämä työvälineet on annettu yrityksen tai laitoksen työntekijöiden käyttöön jo ennen kyseistä päivää."
4. Komission mukaan Italian viranomaiset eivät ole saattaneet näitä säännöksiä asianmukaisella tavalla osaksi kansallista oikeusjärjestystä. Komissio esittää tältä osin neljä kanneperustetta, joita aion tarkastella peräkkäin.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ja liitteessä I olevan 2.1 kohdan rikkomista
5. Kantaja väittää, että Italian hallitus ei ole saattanut direktiivin liitteessä I olevan 2.1 kohdan kuudetta virkettä asianmukaisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystä. Kyseisen kohdan kolmannessa kohdassa, eli sen neljännessä, viidennessä ja kuudennessa virkkeessä säädetään seuraavaa:
"Tarvittaessa käyttäjän on voitava varmistua ohjauskeskuksesta, että vaaravyöhykkeillä ei ole ketään. Jos tämä ei ole mahdollista, järjestelmän on annettava luotettavasti automaattinen, kuultava ja/tai nähtävä varoitussignaali aina ennen kuin koneisto käynnistyy. Alttiina olevalla työntekijällä on oltava riittävästi aikaa ja/tai tarvittavat apuneuvot välttääkseen nopeasti työvälineen käynnistymisestä ja/tai pysähtymisestä aiheutuvat vaarat."
6. Vastaaja kiistää kuitenkin komission väitteen ja viittaa tältä osin 27.4.1955 annetun tasavallan presidentin asetuksen nro 547, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksilla nro 626/94 ja nro 242/96 (jäljempänä presidentin asetus), 80 §:ään, jossa säädetään seuraavaa:
"Ennen jokaista sellaisen erilaisista osista koostuvan koneen käynnistämistä, jonka toiminnasta vastaavat useat, eri työpisteisiin sijoitetut käyttäjät, jotka eivät ole kokonaan koneen käynnistämisestä vastaavan työntekijän näköpiirissä, on annettava ennalta sovittu äänimerkki."
7. Italian hallituksen mukaan komissio aliarvioi virheellisesti direktiivin liitteessä I olevan 2.1 kohdan kolmannen kohdan kolmen virkkeen välistä yhteyttä ja väittää, että kyseisen kohdan viimeiseen virkkeeseen sisältyy erillinen velvollisuus.
8. Italian hallitus esittää, että kyseisellä virkkeellä vain täydennetään kahta ensimmäistä ja että sen ainoa tarkoitus on täsmentää toisessa virkkeessä säädetyn varoituksen tarkoitusta ja tavoitetta.
9. Italian hallituksen mukaan presidentin asetuksen 80 §:stä heijastuu täsmällisesti ja johdonmukaisesti tämä direktiivin liitteessä I olevan 2.1 kohdan kolmannen kohdan tulkinta. Italian hallituksen mukaan presidentin asetuksen 80 § koskee samoja koneita, kuin kyseinen kolmas kohta, eli koneita, joiden kanssa työskentelee useita sellaisia työntekijöitä, jotka eivät ole kokonaan koneiden käynnistämisestä vastaavan koneenkäyttäjän näköpiirissä, eikä siinä edellytetä pelkästään yleistä, ennen koneen käynnistämistä tehtävää ilmoitusta, vaan juuri "ennalta sovittua" äänimerkkiä, eli merkkiä, joka on määritelty yrityksessä mahdollisesti käytössä olevassa äänimerkistössä ja joka on kodifioitu siten, että se sisältää turvallisuudesta edellytettyä tietoa.
10. Italian hallituksen mukaan ottaen huomioon kyseessä olevan uhan syyn ja luonteen, kyseinen tieto ei voi olla muuta kuin uhalle alttiina oleville henkilöille ennalta annettava varoitus, jonka avulla näille henkilöille ilmoitetaan alkavasta menettelystä, joka tietyn - asianomaisten tunteman ja menettelyssä määriteltyihin mahdollisiin tapahtumiin sisältyvien vaarojen ominaispiirteiden mukaisen - ajan kuluttua johtaa työvälineen varsinaiseen käynnistämiseen. Koska uhalle altistuvat henkilöt tuntevat äänimerkit, he voivat välttyä niitä vastaavilta uhilta.
11. Komissio kiistää, että direktiivin liitteessä I olevan 2.1 kohdan kolmannen kohdan kolmas virke olisi jonkinlainen lisäys kolmannen kohdan kahteen muuhun virkkeeseen. Komission mukaan päinvastoin juuri tällä virkkeellä on se määräävä asema, että siinä ilmoitetaan perusedellytys, jota on ehdottomasti noudatettava ja jonka mukaan uhalle altistuville henkilöille on annettava mahdollisuus nopeasti välttyä uhalta.
12. Komission mukaan Italian lainsäädännössä on vakava aukko, koska siinä säädetään ainoana edellytyksenä "ennalta sovittu äänimerkki" ja koska siinä ei säädetä yleisempää edellytystä henkilöiden, joita asia koskee, käytännön mahdollisuudesta välttyä nopeasti vaarallisilta tilanteilta.
13. On todettava, että asianosaiset ovat todellisuudessa samalla kannalla siltä osin kuin on kyse kyseisten koneiden käynnistämistä tai pysäyttämistä edeltävän äänimerkin tehtävästä, joka on antaa uhalle altistuville työntekijöille käytännön mahdollisuus välttää uhka, jolle ne altistuvat tilanteessa - koneen käynnistäminen tai pysäyttäminen -, josta äänimerkillä ilmoitetaan. Komissio ja Italian hallitus ovat sen sijaan eri kannalla siitä, miten täsmällisesti direktiivin edellytykset on saatettava osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
14. Vastaajan mukaan kansallisessa lainsäädännössä säädetyllä äänimerkillä ei voi olla muuta tehtävää kuin asettaa uhalle altistuneet henkilöt sellaiseen tilanteeseen, jossa he voivat välttyä uhalta ja olisi siis tarpeetonta ilmaista selvemmin velvollisuus säätää koneenhoitajille mahdollisuus suojautua nopeasti.
15. On totta, että komission se väite herättää epäilyjä, jonka mukaan voidaan helposti todeta, että on olemassa tilanteita, joissa mahdolliset työvälineiden käynnistämiseen tai pysäyttämiseen liittyvät varoitussignaalit eivät anna koneenhoitajille mahdollisuutta välttyä nopeasti vaaralta. Tällaiset signaalit eivät nimittäin ole kovinkaan hyödyllisiä ja näin ollen on vaikea kuvitella, että lainsäädäntöä, jossa niistä säädetään, voitaisiin tulkita muulla tavalla kuin siten, että siinä edellytetään signaaleja, joiden avulla työntekijät voivat välttyä uhalta, sillä muuten kyseisellä lainsäädännöllä ei olisi tehokasta vaikutusta.
16. Asianlaita on kuitenkin niin, että direktiivin liitteessä I olevan 2.1 kohdan kolmannen kohdan sanamuodosta ilmenee selvästi, että tämän säännöksen perustavanlaatuinen tavoite on, että paitsi avustaville koneenhoitajille, myös kaikille vaaravyöhykkeellä oleville henkilöille taataan joko pääohjausyksikön sijoittelulla tai, jos se ei ole mahdollista, ennakkovaroitusten avulla mahdollisuus välttyä uhalta tarvittavassa ajassa.
17. Koska presidentin asetuksen 80 §:ssä viitataan vain kyseisiin varoituksiin, siinä ei mitenkään tarkoiteta tätä yhteisön lainsäätäjän nimenomaisesti ilmoittamaa perustavanlaatuista tavoitetta. Näin ollen sillä perusteella, että kyseisillä varoituksilla ei voi olla muuta tavoitetta kuin se, johon direktiivillä pyritään, ei voida katsoa, että direktiivi on tällä säännöksellä saatettu riittävällä tavalla osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
18. Kansallisten viranomaisten tehtävänä oli säätää sellaisia kansallisia täytäntöönpanosäädöksiä, joista kyseisten velvollisuuksien tavoite ei mitenkään jää epäselväksi. Voin vahvistaa tämän kannan viittaamalla yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, joka koskee tarvetta riittävään täsmällisyyteen direktiivin säännösten täytäntöönpanossa.
19. Edellä mainitusta seuraa, että komission ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä.
Toinen kanneperuste, joka koskee direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ja liitteessä I olevan 2.2 kohdan rikkomista
20. Komissio väittää, että Italian viranomaiset eivät ole täytäntöönpanneet direktiivin liitteessä I olevaa 2.2 kohtaa. Tässä kohdassa säädetään seuraavaa:
"Työvälineen käynnistäminen ei saa olla mahdollista muuten kuin tietoisesti käyttämällä siihen tarkoitukseen varattua hallintalaitetta.
Tämä koskee myös:
- työvälineen käynnistämistä uudelleen mistä tahansa syystä tapahtuneen pysähdyksen jälkeen,
- käyttöoloissa tapahtuneen tärkeän muutoksen tarkastusta (kuten nopeus, paine),
paitsi jos sellainen uudelleenkäynnistys tai muutos käyttöoloissa ei aseta alttiina olevia työntekijöitä vaaraan.
Tämä vaatimus ei koske sellaista uudelleenkäynnistymistä ja muutosta käyttöoloissa, joka johtuu automaattisen laitteen normaalista toimintajaksosta."
21. Vastaaja esittää kuitenkin, että tämä säännös on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä presidentin asetuksen 77 §:ssä. Tässä säännöksessä säädetään seuraavaa:
"Koneiden käynnistyslaitteet on sijoitettava siten, että vältytään siltä, että koneet käynnistyvät tai kytkeytyvät päälle vahingossa tai niissä on oltava laitteet, jotka voivat täyttää saman tehtävän."
22. Esitettyään tästä säännöksestä yksityiskohtaisen arvion, Italian hallitus päättelee, että sillä voidaan käytännössä päästä samoihin tavoitteisiin kuin yhteisön säädöksellä. Italian hallitus katsoo, että presidentin asetuksen 77 §:ssä vain asetetaan kielteisesti ilmaistuna (vältytään siltä, että koneet käynnistyvät vahingossa) sama edellytys, mikä direktiivissä ilmaistaan myönteisesti (tietoinen toiminta koneiden käynnistämiseksi).
23. Komissio vastaa, että kyseessä olevassa kansallisessa säännöksessä viitataan äärimmäisen epäselvällä ja yleisellä sanamuodolla hallintalaitteiden sijaintiin koneissa, kun taas direktiivissä edellytetään tietoista toimintaa koneiden käynnistämiseksi tai koneen toimintaa koskevien edellytysten muuttamiseksi. Komission mukaan näillä kahdella säädöksellä on näin ollen eri sisältö, eikä presidentin asetuksen 77 §:ssä pyritä tarvittavalla tehokkuudella direktiivissä asetettuun tavoitteeseen, mikä on vakava uhka niiden koneenhoitajien turvallisuudelle, joita asia koskee.
24. Kantaja muistuttaa tältä osin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön, joka koskee tarvetta saattaa direktiivin säännökset riittävän selvästi ja täsmällisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystä, jotta voidaan taata, että tapauksessa, jossa direktiivin tarkoitus on luoda oikeuksia yksityisille oikeussubjekteille, nämä voivat saada selville kaikki oikeutensa ja tarvittaessa vedota niihin kansallisissa tuomioistuimissa.
25. En ole komission kanssa samalla kannalla siltä osin kuin on kyse sen esittämien väitteiden ensimmäisestä osasta, jossa korostetaan sitä seikkaa, että presidentin asetuksen 77 §:ssä tarkoitetaan vain hallintalaitteiden sijaintia. On toki kiistatonta, että antamalla säännöksiä, jotka koskevat vain hallintalaitteiden sijaintia, ei voida taata, että koneen käynnistyminen väärällä hetkellä on mahdotonta. Tältä osin ovat merkityksellisiä myös sellaiset seikat kuten se, miten helposti hallintalaitteet käynnistyvät tai se, missä järjestyksessä niitä käytetään.
26. On kuitenkin todettava, että presidentin asetuksen 77 §:ssä mainitaan hallintalaitteiden sijainti vain keinona, vaikkakin pääasiallisena keinona, poistaa väärällä hetkellä käynnistymisen uhka. Siinä säädetään myös mahdollisuus, että hallintalaitteisiin sisältyy laitteisto, joka voi täyttää saman tehtävän.
27. Sen sijaan jaan komission kannan siltä osin kuin on kyse arviosta, jonka se teki perusteluidensa toisessa osassa, joka koskee sitä, että kyseessä oleva kansallinen säännös ei ole yhtä täsmällinen kuin direktiivi. On erityisesti korostettava sitä, että presidentin asetuksen 77 §:ssä ei mitenkään viitata siihen, että koneen toimintaedellytykset muuttuvat merkittävällä tavalla.
28. Toisin kuin Italian hallitus katsoo, mielestäni ei ole ilmeistä, että käsite "koneet käynnistyvät tai kytkeytyvät päälle vahingossa", johon kyseessä olevaa kansallista säädöstä sovelletaan, kattaisi tämän tilanteen.
29. On siis pääteltävä, että komissio katsoi aivan oikein, että vastaajan mainitsemalla kansallisella säädöksellä ei saatettu direktiivin liitteessä I olevaa 2.2 kohtaa riittävän täsmällisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
30. Tästä seuraa, että kantajan toinen kanneperuste on perusteltu.
Kolmas kanneperuste, joka koskee direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ja liitteessä I olevan 2.3 kohdan rikkomista
31. Direktiivin liitteessä I olevan 2.3 kohdan toisessa, kolmannessa ja neljännessä virkkeessä säädetään seuraavaa:
"Jokaisessa työpisteessä on oltava hallintalaite vaaran tyypistä riippuen joidenkin tai kaikkien työvälineiden pysäyttämiseksi niin, että väline on turvallisessa tilassa. Välineen pysäytyslaitteella tulee olla ensisijainen asema käynnistyslaitteisiin nähden. Kun työväline tai sen vaaralliset osat ovat pysähtyneet, energiansyötön kyseisiin käynnistyslaitteisiin on lakattava."
32. Vastaaja vastaa siihen komission väitteeseen, jonka mukaan Italian lainsäädännössä ei ole toistettu kyseisestä 2.3 kohdasta johtuvia periaatteita, että tämä laiminlyönti on pelkästään näennäinen. Vastaajan mukaan lainsäätäjä on todellisuudessa ottanut nämä periaatteet yleisesti huomioon presidentin asetuksen 69 ja 71 §:ssä ja on soveltanut niitä joissakin erityisissä säännöksissä eli presidentin asetuksen 133, 157, 165, 209 ja 220 §:ssä.
33. Näissä säännöksissä säädetään seuraavaa:
"69 §
Silloin kun oikeaksi osoittautuneista tai itse työhön liittyvistä teknisistä syistä liikkuvien osien tai vaarallisten työalueiden suojeleminen tai tehokas eristäminen on mahdotonta, on toteutettava muita toimenpiteitä vaaran poistamiseksi tai vähentämiseksi ja käytettävä muun muassa asianmukaisia työkaluja, automaattisia jakelulaitteita, ylimääräisiä laitteita koneen pysäyttämiseksi ja monelta taholta samanaikaisesti ohjattavia käynnistysjärjestelmiä.
- -
71 §
Tämän säädöksen 69 ja 70 §:ssä tarkoitetuissa tapauksissa, silloin, kun koneenohjaaja on vaarassa jäädä kiinni suojaamattomiin tai vain osittain suojattuihin liikkuviin osiin tai joutua niiden mukanaan viemäksi tai murskaamaksi ja silloin kun näillä osilla on huomattava hitausvoima, koneen pysäytyslaitteeseen on kuuluttava paitsi ohjausjärjestelmä, joka on välittömästi koneenohjaajan käsien tai muiden ruumiinosien ulottuvilla, myös tehokas jarrutusjärjestelmä, jonka avulla kone voidaan pysäyttää mahdollisimman nopeasti.
- -
133 §
Sellaiset valssit ja kalanterit, joista niiden koon, tehon, nopeuden tai muiden toimintaolosuhteiden vuoksi voi aiheutua erityisiä ja erityisen vakavia vaaratilanteita, muun muassa kumivalsseissa (sekoittajissa) ja kumilevyille tarkoitetuissa kalantereissa on oltava laitteisto, jonka avulla sylinterit voidaan pysäyttää välittömästi ja ohjausjärjestelmä on suunniteltava ja sijoitettava siten, että koneenhoitaja voi saada koneen pysähtymään myös pelkästään painamalla sitä kevyesti millä tahansa ruumiinosalla, jos koneenhoitajan kädet ovat jääneet kiinni liikkuviin sylintereihin.
Jarrutusjärjestelmän lisäksi edellisessä kohdassa tarkoitettuun pysäytyslaitteistoon on kuuluttava myös järjestelmä, jonka avulla sylintereitä voidaan samanaikaisesti liikuttaa vastakkaiseen suuntaan ennen niiden lopullista pysäyttämistä.
- -
157 §
Keloissa on oltava laitteisto, jonka koneenhoitaja voi itse käynnistää ja jonka avulla koneet voidaan tarvittaessa pysäyttää välittömästi.
- -
165 §
Aluslevyllisissä kirjapainokoneissa ja samankaltaisissa koneissa, joissa ei ole automaattista syöttölaitetta, on oltava laitteisto, jonka avulla koneenhoitaja voi pelkällä käsiliikkeellä saada koneen pysähtymään automaattisesti silloin, kun koneenhoitaja on vaaratilanteessa kiinteän pöydän ja liikkuvan tason välissä, tai niissä on oltava muu asianmukainen turvalaitteisto, jonka tehokkuus on näytetty toteen.
- -
209 §
Jokaisen pystykuljettimen, jossa on liikkuvia tasoja, lastaus- ja purkupisteessä on oltava laitteisto, jolla kone voidaan pysäyttää nopeasti.
- -
220 §
Jokaisessa luiskassa on oltava turvalaitteisto, jonka avulla vaunut tai kuljettimet voidaan saada pysähtymään siinä tapauksessa, että vetojärjestelmät rikkoutuvat tai löystyvät, silloin kun se on tarpeellista reitin pituuden tai kaltevuuden, käyttönopeuden tai muiden laitteen erityisten olosuhteiden vuoksi, ja kun luiskoja käytetään henkilöiden kuljettamiseen, vaikka tätä tapahtuisi harvoin.
Jos laitteen ominaispiirteisiin tai sen toimintaan liittyvistä syistä ensimmäisessä kohdassa mainittua laitteistoa ei ole mahdollista käyttää, vaunujen veto- ja kiinnitysjärjestelmien turvallisuuskertoimen on oltava vähintään kahdeksan: siinä tapauksessa luiskoja ei saa käyttää henkilöiden kuljettamiseen.
Veto- ja kiinnitysjärjestelmät sekä turvalaitteistot on joka tapauksessa tarkastettava kuukausittain.
- - "
34. Komissio myöntää, että direktiivin liitteessä I olevan 2.3 kohdan toisessa virkkeessä säädetyt edellytykset on saatettu asianmukaisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystä edellä mainituilla säännöksillä, erityisesti presidentin asetuksen 69 ja 71 §:llä, ja peruuttaa siitä esittämänsä väitteen.
35. Sen sijaan komissio väittää, mielestäni aivan oikein, että yhdessäkään vastaajan mainitsemista säädöksistä ei toisteta kahta direktiivissä säädettyä erityistä edellytystä, jotka koskevat pysäytyskomentojen ensisijaisuutta käynnistyskomentoihin nähden ja toimilaitteiden virransaannin keskeyttämistä. Viimeksi mainittua kohtaa, jonka merkitys työntekijöiden turvallisuudelle on ilmeinen, ei mainita yhdessäkään kantajan mainitsemassa kansallisessa säädöksessä. Siltä osin kuin on kyse pysäytyskomentojen ensisijaisuudesta, sitäkin on turha etsiä näistä kansallisista säädöksistä, koska niissä vain viitataan "välittömään pysäyttämiseen" tarvittaessa, mitä ei voida rinnastaa nimenomaiseen pysäytyskomentojen ensisijaisuudesta säätämiseen, niin kuin direktiivissä edellytetään.
36. Tästä seuraa, että komission kanneperuste, joka koskee direktiivin liitteessä I olevan 2.3 kohdan kolmannen ja neljännen virkkeen rikkomista, on perusteltu.
Neljäs kanneperuste, joka koskee direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ja liitteessä I olevan 2.8 kohdan rikkomista
37. Komissio väittää myös, että Italian tasavalta ei ole saattanut osaksi kansallista oikeusjärjestystä direktiivin liitteessä I olevan 2.8 kohdan toisen virkkeen toisesta viidenteen luetelmakohtaa, jossa säädetään seuraavaa:
"Suojusten ja suojalaitteiden on oltava seuraavanlaisia:
- -
- ne eivät saa aiheuttaa mitään lisävaaraa
- ne eivät saa olla helposti poistettavissa tai tehtävissä toimimattomiksi
- niiden on sijaittava riittävän kaukana vaaravyöhykkeestä
- ne eivät saa tarpeettomasti rajoittaa näkyvyyttä välineen toiminta-alueelle
- - "
38. Vastaaja myöntää valinneensa lähestymistavan, joka on erilainen kuin direktiivin lähestymistapa, mutta väittää, että kansallisella lainsäädännöllä päästään samaan turvallisuutta koskevaan tavoitteeseen kuin yhteisön lainsäädännössä. Lisäksi vastaaja katsoo, että sen lähestymistapa suosii turvallisuuden kehitystä, joka liittyy ennaltaehkäisevän tekniikan kehitykseen.
39. Italian hallituksen mukaan direktiivi on kansallisia säädöksiä täsmällisempi vain näennäisesti, koska siinä laaditaan tyhjentävä luettelo suojausten ja suojalaitteiden suorituskykyyn ja rakentamiseen liittyvistä ominaisuuksista. Se katsoo, että Italian lainsäätäjä saattoi voimaan avoimemman ja kehityskelpoisemman järjestelmän, johon kuuluu toisaalta erityisiä säännöksiä, joissa tarkoitetaan useita erityisen vakavina pidettäviä seikkoja ja toisaalta sellaisten yleisten sääntöjen kokonaisuus, joiden vaikutuksesta työnantajalle asetetaan rikosoikeudellisen seuraamuksen uhalla velvollisuus etsiä ja soveltaa sen hetken parhaita turvallisuusalan ratkaisuja, jotka kansallisten tuomioistuinten vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vastaavat teknisen kehityksen tilannetta sellaisena kuin se on kodifioitu ja objektiivisesti esitetty kaikissa käytännesäännöissä.
40. Erityiset säädökset, joihin vastaaja viittaa, ovat presidentin asetuksen 43, 44, 48 ja 49 §, joissa säädetään seuraavaa:
"43 §
Sellaiset koneenosat, kuten kulissit, kiertokangistot, epäkeskot, kammet ja muut vastaavat, joiden avulla kiertoliike muunnetaan edestakaiseksi liikkeeksi tai päinvastoin, on suojattava asianmukaisesti.
Suojasta on mahdollista luopua kivien, marmorin ja muiden vastaavien hiomisessa käytettävissä kehyksissä, paitsi jos on olemassa erityisiä vaaroja, kun liikkuvat osat ovat saavuttamattomissa tai kun käyttövoima ei ylitä yhtä hevosvoimaa tai kun nopeus eli ylitä 60 kierrosta minuutissa.
44 §
Puunoksat, jotka työntyvät ulos koneesta tai tukirakennelmista enemmän kuin yhden neljänneksen niiden halkaisijasta on lyhennettävä siten, että niiden pituus ei ylitä tätä rajaa tai ne on suojattava liikkumattomiin osiin kiinnitettävän turvalaitteen avulla.
- -
48 §
Koneen liikkuvien osien puhdistaminen, liukastaminen tai rasvaaminen käsin on kielletty, ellei se ole tarpeellista erityisten teknisten edellytysten vuoksi, jolloin on aiheellista käyttää menetelmiä, joiden avulla vaaratilanteet voidaan välttää.
Koneenkäyttäjillä on oltava mahdollisuus saada tässä pykälässä säädetystä kiellosta tieto selkeästi näkyvistä varoituksista.
49 §
Liikkuviin osiin kohdistuvat korjaus- tai tallentamistoimet on kielletty.
Silloin kun on tarpeellista suorittaa tällaisia toimia koneen ollessa käynnissä, koneenhoitajan turvallisuuden varmistamiseksi on ryhdyttävä asianmukaisiin varotoimenpiteisiin.
Koneenhoitajilla on oltava mahdollisuus saada ensimmäisessä kohdassa säädetystä kiellosta tieto selkeästi näkyvistä varoituksista.
- - "
41. Näiden säännösten lukemisen jälkeen on todettava, että ne ovat sisällöltään objektiivisesti erilaiset kuin direktiivin liitteessä I olevan 2.8 kohdan sisältö. Niissä tarkoitetaan erityisiä tilanteita, jotka lisäksi eivät välttämättä koske suojalaitteita, ja niissä ei säädetä yhtäkään suojalaitteita koskevaa yleistä sääntöä.
42. Siltä osin kuin on kyse yleisesti sovellettavista säädöksistä vastaaja viittaa ensin Italian siviililain 2087 §:ään, jossa säädetään seuraavaa:
"Työnantajan on yrityksen toiminnan puitteissa toteutettava toimenpiteet, jotka työn erityispiirteistä, kokemuksesta ja tekniikasta riippuen ovat tarpeellisia työntekijöiden fyysisen ja henkisen eheyden turvaamiseksi."
43. Italian hallitus vetoaa "toiseksi työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä annettujen direktiivien 89/391/ETY, 89/654/ETY, 89/655/ETY, 89/656/ETY, 90/269/ETY, 90/270/ETY, 90/394/ETY ja 90/679/ETY saattamiseksi osaksi kansallista oikeusjärjestystä 19.9.1994 annetun asetuksen nro 626", sellaisena kuin se on muutettuna 19.3.1996 annetulla asetuksella nro 242, 4 §:n 5 momentin b kohtaan, jonka mukaan työnantaja, johtaja ja avustaja, jotka tehtäviensä ja toimivaltansa puitteissa harjoittavat, johtavat tai valvovat 1 §:ssä mainittua toimintaa (eli "kaikki yksityiset tai julkiset toimialat" paitsi säädetyt poikkeukset), toteuttavat toimenpiteet, jotka ovat tarpeelliset työntekijöiden turvallisuuden ja suojelun takaamiseksi ja muun muassa toteuttavat tarpeelliset ennaltaehkäisevät toimenpiteet työntekijöiden terveyden suojaamista varten merkityksellisten, järjestelmässä ja tuotannossa tapahtuvien muutosten mukaan, toisin sanoen sen mukaan, mille tasolle tekniikka, ennaltaehkäisy ja suojelu ovat kehittyneet.
44. Kolmanneksi vastaaja viittaa asetuksen nro 547/55 374 §:ään, jossa säädetään seuraavaa:
"Rakennukset ja laitteistot, jotka on tarkoitettu työpisteisiin tai niiden läheisyyteen, sekä oheispalvelut on rakennettava ja niitä on ylläpidettävä siten, että ne ovat vakaita, hyvin säilytettyjä ja tehokkaita käyttöolojen ja työturvallisuuden tarpeiden mukaan.
Laitosten, koneiden, laitteiden, varusteiden, työkalujen ja -välineiden sekä suojalaitteiden on täytettävä työturvallisuuden tarpeiden mukaan kestävyydelle ja soveltuvuudelle asetetut edellytykset ja ne on pidettävä hyvässä kunnossa ja tehokkaina. Kun 2 momentissa tarkoitettujen laitteiden mukana toimitetaan huolto-ohje, tämän huolto-ohjeen päivittämisestä on säädettävä."
45. Neuvosto kiistää näiden yleisten säännösten merkityksellisyyden sillä perusteella, että voidakseen olla oikeudellisesti tehokkaita, niissä edellytetään välttämättä, että ennalta on olemassa sellaisia yksityiskohtaisia ja riittävän täsmällisiä säännöksiä työntekijöiden suojelun varmistamiseksi, kuin direktiivin liitteessä I olevan 2.8 kohdan säännökset, joita ei ole selkeästi ja nimenomaisesti saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
46. Joka tapauksessa on todettava, että vaikka mikään ei estä jäsenvaltiota säätämästä uudistuksiin mukautumisen tarpeelle perustuvaa lainsäädäntöä - komissio muistuttaa tältä osin, että direktiivin 89/391/ETY 6 artiklan 1 kohta on saanut vaikutteita tästä samasta ajatuksesta - tämä seikka ei kuitenkaan voi vapauttaa direktiivissä edellytettyjen vähimmäisvaatimusten toteuttamisesta.
47. Kuten komissio korostaa, tässä direktiivissä pyritään takaamaan kaikkien jäsenvaltioiden kaikille työntekijöille suojelun vähimmäistaso, jonka avulla voidaan asianmukaisesti ennaltaehkäistä työvälineiden käyttöön liittyviä uhkia. Direktiivin säännöksissä siis edellytetään, että jäsenvaltiot saattavat voimaan selkeitä ja täsmällisiä säännöksiä, joissa ei jätetä epäilyksenalaiseksi niiden oikeuksien laajuutta, joita direktiivissä myönnetään yksityisille ja jotka vastaavat direktiivistä johtuvia vähimmäisvaatimuksia.
48. On kuitenkin todettava, että yhdessäkään vastaajan mainitsemasta säädöksestä ei heijastu täsmällisesti ja kiistattomalla tavalla direktiivin liitteessä I olevan 2.8 kohdan säännökset, jotka koskevat suojalaitteita.
49. On siis pääteltävä, että komission neljäs kanneperuste on perusteltu. Koska asianlaita on näin myös kolmen muun kanneperusteen osalta, tästä seuraa, että kanne on perusteltu kokonaisuudessaan.
50. Siltä osin kuin on kyse oikeudenkäyntikuluista, vaikka onkin totta, että komissio luopui yhdestä kanneperusteestaan tai täsmällisemmin yhdestä osasta sitä kanneperustetta, joka koskee direktiivin liitteessä I olevan 2.3 kohdan rikkomista, tämä seikka ei ole luonteeltaan sellainen, että Italian tasavaltaa ei velvoitettaisi korvaamaan oikeudenkäyntikuluja kokonaisuudessaan.
51. Sitä, että Italian tasavalta ilmoitti vasta vastineessaan komissiolle yhteisön säädösten täytäntöönpanemiseksi toteutetut toimenpiteet, ei ole kiistetty. Näin ollen komissiota ei voida velvoittaa vastaamaan osasta oikeudenkäyntikuluja sillä perusteella, että se luopui osittain yhdestä kanneperusteestaan.
52. Näin ollen esitän, että vastaaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ratkaisuehdotus
53. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin
- toteaa, että Italian tasavalta ei ole noudattanut työntekijöiden työssään käyttämille työvälineille asetettavista turvallisuutta ja terveyttä koskevista vähimmäisvaatimuksista 30 päivänä marraskuuta 1989 annetun neuvoston direktiivin 89/655/ETY (toinen direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdasta ja liitteessä I olevan 2.1 kohdan kuudennesta virkkeestä, 2.2 kohdan toisesta virkkeestä, 2.3 kohdan kolmannesta ja neljännestä virkkeestä ja 2.8 kohdan toisesta virkkeestä direktiivin toisen, kolmannen, neljännen ja viidennen luetelmakohdan rajoissa johtuvien vähimmäisvaatimusten noudattamisen edellyttämiä lakeja ja asetuksia
- velvoittaa Italian tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.