62002CC0397_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavissa henkilöstösäännöissä(2) asetetaan yhteisöille niiden tapausten varalta, että virkamies kuolee, joutuu tapaturman uhriksi tai sairastuu, tiettyjä taloudellisia velvollisuuksia virkamiehen oikeudenomistajia tai virkamiestä kohtaan. Henkilöstösääntöjen 85 a artiklassa säädetään myös, että jos kolmas henkilö on vastuussa kuolemasta, tapaturmasta tai sairaudesta, uhrin tai hänen oikeudenomistajiensa oikeudet ja kanneoikeus vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan siirtyvät suoraan yhteisöille.
2. Käsiteltävänä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuimen on täsmennettävä, mikä on tämän sijaantulon ulottuvuus. Kysymys on sen määrittämisestä, onko yhteisöillä henkilöstösääntöjen 85 a artiklan nojalla oikeus saada kansallisessa tuomioistuimessa takaisin perityiksi ne summat kokonaisuudessaan, jotka uhrille tai hänen oikeudenomistajilleen on henkilöstösääntöjen mukaisesti maksettu, vai onko yhteisön saatava rajoitettava siihen summaan, joka vastaa arvioitua vahinkoa sellaisena kuin se on laskettu sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
3. Virkamiehen kuollessa hänen eloonjääneelle puolisolleen maksetaan muun muassa vainajan kokonaispalkka tai eläke hänen kuolemaansa seuraavalta kolmelta kuukaudelta henkilöstösääntöjen 70 artiklan nojalla ja korvataan hautauskulut kiinteämääräisinä Euroopan yhteisöjen virkamiesten sairausvakuutusjärjestelmää koskevien määräysten(3) 10 artiklan nojalla. Henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklan mukaisesti virkamiehen tai entisen virkamiehen eloonjääneellä puolisolla on myös oikeus perhe-eläkkeeseen.
4. Henkilöstösääntöjen 85 a artikla on ainoa artikla 5 luvussa, jonka otsikko on ”Yhteisöjen sijaantulo” ja joka sisältyy V osastoon, jonka otsikko on ”Virkamiehen palkkaus ja sosiaaliset edut”. Siinä säädetään seuraavaa:
”1. Jos kolmas henkilö on vastuussa näissä henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön kuolemasta, tapaturmasta tai sairaudesta, uhrin tai hänen oikeudenomistajiensa oikeudet ja kanneoikeus vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan siirtyvät suoraan yhteisöille siltä osin kuin yhteisöille henkilöstösääntöjen perusteella syntyy velvoitteita kyseisen vahinkotapahtuman vuoksi.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettu sijaantulo koskee muun muassa:
─ palkkoja, jotka on maksettu 59 artiklan mukaisesti virkamiehelle hänen tilapäisen työkyvyttömyytensä aikana,
─ henkilöstösääntöjen 70 artiklan mukaisesti suoritettuja maksuja virkamiehen tai eläkkeeseen oikeutetun entisen virkamiehen kuoleman vuoksi,
─ sairaus- ja tapaturmavakuutusta koskevia etuuksia, jotka on maksettu henkilöstösääntöjen 72 ja 73 artiklan ja niiden soveltamisesta annettujen määräysten mukaan,
─ 75 artiklassa tarkoitettujen ruumiin kuljettamisesta aiheutuneiden kulujen maksamista,
─ täydentäviä perhelisiä ─ ─
─ työkyvyttömyyseläkkeitä, jotka maksetaan sellaisen tapaturman tai sairauden vuoksi, joka aiheuttaa virkamiehelle pysyvän kyvyttömyyden hoitaa tehtäviään,
─ perhe-eläkkeitä, jotka maksetaan virkamiehen tai entisen virkamiehen kuoleman vuoksi tai sellaisen virkamiehen puolison tai eläkettä saavan entisen virkamiehen puolison kuoleman vuoksi, joka ei ole virkamies eikä väliaikainen toimihenkilö,
─ ─
3. Yhteisöjen sijaantulo ei kuitenkaan koske sellaisten tapahtumasta johtuneiden, yksinomaan henkilökohtaisten vahinkojen hyvittämistä kuin aineettoman vahingon, kivun ja säryn korvaamista eikä sitä osaa kosmeettisesta ja elämäniloa rajoittavasta haitasta, joka on suurempi kuin mitä näistä vahingoista ja menetyksistä 73 artiklan mukaisesti olisi korvauksena myönnetty.
4. Edellä 1, 2 ja 3 kohdassa annetut säännökset eivät estä yhteisöjä nostamasta itse kannetta asiassa.”
II Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet
5. Mireille Guette, Jean-Pierre Riehlin puoliso, oli Euroopan unionin neuvoston virkamies. Hän sai työkyvyttömyyseläkettä henkilöstösääntöjen 78 artiklan nojalla. Hän menehtyi 25.9.1990 ollessaan sairaalahoidossa clinique La Ramée ASBL:ssä.(4) Kansallisessa tuomioistuimessa on todettu, että kuolema johtui erään tämän klinikan henkilökuntaan kuuluvan tekemästä virheestä.
6. Guetten kuoleman johdosta neuvosto maksoi Riehlille
– 94 000 Belgian frangia (BEF) kiinteämääräisenä korvauksena hautauskuluista määräysten 10 artiklan nojalla
– 221 511 BEF Guetten työkyvyttömyyseläkkeenä kuolemaa seuraavilta kolmelta kuukaudelta henkilöstösääntöjen 70 artiklan mukaisesti ja
– §46 294 BEF:n suuruisen kuukausittaisen perhe-eläkkeen indeksikorotuksineen maksettuna kuolemaa seuraavasta neljännestä kuukaudesta lukien henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklan nojalla.
7. Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgia) lausui 15.12.1997 antamassaan tuomiossa clinique La Raméen siviilioikeudellisen vastuun seurauksista. Ratkaistessaan Riehlin vaatimukset tämä tuomioistuin velvoitti sairaalan korvaamaan vahingon, jonka se oli aiheuttanut Riehlille hänen puolisonsa elatukseen osallistumisen menetyksenä ja henkisenä kärsimyksenä. Tuomioistuin hylkäsi perusteettomana Riehlin vaatimuksen ansionmenetyksen korvaamisesta sillä perusteella, että tämä menetys oli pienempi kuin neuvoston maksama perhe-eläke.
8. Tribunal de première instance de Bruxelles hyväksyi neuvoston henkilöstösääntöjen 85 a artiklan nojalla esittämät vaatimukset seuraavien Riehlille maksettujen määrien korvaamisesta: hautauskulut, kolmen kuukauden ajalta työkyvyttömyyseläke ja perhe-eläke.
9. Clinique la Ramée ja sen vakuutuksenantaja Winterthur Europe Assurance SA, joita edellä mainittu tuomio koski ja joiden osalta se on täytäntöönpantavissa, valittivat siitä. Ne katsoivat, että Tribunal de première instance de Bruxelles loukkasi sijaantulon siirtävää vaikutusta, koska se myönsi neuvostolle, jolle Riehlin oikeudet siirtyivät, suuremmat summat kuin ne, joita viimeksi mainittu olisi voinut vaatia vahingosta vastuussa olevalta kolmannelta.
10. Cour d’appel de Bruxelles (Belgia) pysytti riidanalaisen tuomion 6.11.2002 antamallaan tuomiolla siltä osin kuin siinä velvoitettiin clinique La Ramée korvaamaan neuvostolle 2 330,30 euroa (94 000 BEF), jotka se oli maksanut Riehlille hautauskuluina, ja 5 491,11 euroa (221 511 BEF), jotka se oli maksanut hänelle eläkkeenä kuolemaa seuranneiden kolmen kuukauden päättymiseen saakka. Se päätti uudelleen summista, jotka clinique de La Raméen oli maksettava Riehlille korvauksena puolison elatukseen osallistumisen menetyksestä ja henkisestä kärsimyksestä.
11. Cour d’appel de Bruxelles joutui kuitenkin oikeudellisen ongelman eteen laskiessaan korvausta Riehlille tämän puolison kuolemasta aiheutuneesta ansionmenetyksestä.
12. Cour d’appel de Bruxelles totesi ensiksi, että Riehlille ansionmenetyksen perusteella maksettavan korvauksen tarkoituksena on kompensoida se aineellinen tuki, jonka kuollut puoliso toi perheelle.(5) Tämän jälkeen tuomioistuin arvioi tätä ansionmenetystä. Ottaen huomioon Guetten eläessään saaman työkyvyttömyyseläkkeen määrän ja hänen osuutensa perheen elatuksesta, Cour d’appel katsoi, että tämä menetys tuli arvioida 479,80 euroksi kuukaudessa 1.10.1990 lukien.(6)
13. Cour d’appel de Bruxelles tarkasteli lopuksi tästä summasta vähennettäviä summia. Se katsoi, että summista oli vähennettävä henkilöstösääntöjen 70 artiklan mukaan maksettava kolmen kuukauden eläke eli 5 491,11 euroa (221 511 BEF), koska tällä summalla ja Riehlille Belgian lainsäädännön mukaisesti ansionmenetyksestä tulevalla korvauksella on sama peruste eli clinique La Raméen virhe ja niillä pyritään saman vahingon korvaamiseen.(7)
14. Cour d’appel de Bruxelles joutui käsittelemään seuraavaa kahta väitettä, jotka koskevat neuvoston Riehlille maksaman perhe-eläkkeen huomioon ottamista. Yhtäältä neuvosto väittää, että sillä on oikeus saada takaisin perityksi henkilöstösääntöjen 85 a artiklan mukainen perhe-eläke kokonaisuudessaan, koska tässä artiklassa säädetään erityisestä oikeudellisesta järjestelmästä. Toisaalta Cour d’appel toteaa, että tässä artiklassa säädetään, että oikeudet siirtyvät yhteisöille vain siltä osin kuin yhteisöille henkilöstösääntöjen perusteella syntyy velvoitteita kyseisen vahinkotapahtuman vuoksi ,(8) ja että Belgian oikeusjärjestelmässä oikeus perhe-eläkkeeseen ei liity vahingon aiheuttajan velvollisuuteen korvata koko aiheutunut vahinko.
15. Cour d’appel de Bruxelles pohtii, onko saatavaan sovellettava kansallinen oikeusnormi ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa.
III Ennakkoratkaisukysymys
16. Cour d’appel de Bruxelles päätti näiden seikkojen vuoksi lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [henkilöstösääntöjen] 85 a artiklaa tulkittava siten, että yhteisöillä on oikeus vaatia virkamiehen kuolemasta vastuussa olevaa kolmatta henkilöä korvaamaan eloonjääneelle puolisolle henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklan nojalla maksettu perhe-eläke kokonaisuudessaan, kun vahingonkorvaussaatavaan sovellettavassa laissa säädetään, että oikeus saada perhe-eläkettä ei liity lainvastaisen teon aiheuttajan velvollisuuteen korvata kaikki aiheutuneet vahingot, ja kun kuolleen puolison ansionmenetyksestä eloonjääneelle puolisolle aiheutunut vahinko on pienempi kuin hänelle maksettava perhe-eläke?”
IV Arviointi
17. Riehl, neuvosto ja Euroopan yhteisöjen komissio katsovat, että yhteisöjen tuomioistuimen pitäisi vastata esitettyyn kysymykseen myöntävästi. Ne katsovat, että henkilöstösääntöjen 85 a artiklassa säädetty sijaantulo on yhteisön oikeuden erityisjärjestelmä, jota ensisijaisuuden ja välittömän oikeusvaikutuksen periaatteiden nojalla ei voida sivuuttaa kansallista oikeussääntöä sovellettaessa. Niiden mukaan henkilöstösääntöjen 85 a artiklalla käyttöön otetun sijaantulon erityisluonne ilmenee tämän artiklan sisällöstä, sillä siinä säädetään, että se vaikuttaa suoraan vahinkotapahtuman hetkestä lukien. Yhteisöjen tuomioistuin on myös todennut tämän asiassa Royale belge 26.2.1992 antamassaan tuomiossa.(9) Komission mukaan tämän vahvistaa myös henkilöstösääntöjen 85 a artiklan 4 kohta, jossa yhteisön lainsäätäjä on halunnut antaa yhteisöille mahdollisuuden nostaa kanne. Yhteisöjen sijaantulo ei siis rajoitu virkamiehelle tai tämän oikeudenomistajille kansallisessa oikeudessa myönnettyyn korvaukseen, vaan se ulottuu kaikkiin tämän artiklan 2 kohdassa lueteltuihin suorituksiin.
18. En yhdy tähän analyysiin. Vaikka henkilöstösääntöjen ensisijaisena tarkoituksena on virkamiesten oikeuksien ja velvoitteiden sääntely suhteessa toimielimiin, joiden palveluksessa he ovat,(10) on kiistatonta, että niillä voi olla vaikutuksia kolmansiin nähden ja että ne velvoittavat jäsenvaltioita kaikilta niiltä osin, jolloin niiden osallistuminen on välttämätöntä niiden toteuttamiseksi kuin jäsenvaltioiden myötävaikutus on tarpeen niiden täytäntöönpanemiseksi.(11) Koska henkilöstösäännöt ovat säädösluonteisia, ne ovat välittömästi sovellettavia kaikissa jäsenvaltioissa ja niillä annetaan sekä virkamiehille että yhteisöille oikeuksia, joita kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus suojella.(12)
19. Oikeuksien, joihin neuvosto vetoaa kansallisessa tuomioistuimessa sille henkilöstösäännöissä annettuina oikeuksina, on kuitenkin tosiasiassa oltava niissä säädettyjä. Toisin kuin Riehl, neuvosto ja komissio, minä en löydä henkilöstösääntöjen 85 a artiklasta sitä oikeudellista perustaa, joka mahdollistaisi sen, että yhtyisin heidän näkemykseensä ja vastaisin myöntävästi Cour d’appel de Bruxellesin kysymykseen. Clinique La Raméen tavoin katson päinvastoin, että tämä artikla ei salli yhteisöjen saada virkamiehen kuolemasta vastuussa olevalta kolmannelta korvausta viimeksi mainitun oikeudenomistajille maksetuista suorituksista kuten eloonjääneelle puolisolle henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklan nojalla myönnetystä perhe-eläkkeestä, jos kansallisessa vahingonkorvausvastuuta koskevassa lainsäädännössä tällaiset suoritukset suljetaan pois korvattavan vahingon piiristä.
20. Henkilöstösääntöjen 85 a artiklan säännösten tarkoituksen ja ulottuvuuden oikein ymmärtämiseksi on selvitettävä, mitä oikeudellinen käsite ”sijaantulo” tarkoittaa eri kansallisissa oikeusjärjestyksissä ja miten se on kehittynyt.
21. Termi ”sijaantulo” merkitsee henkilön tai asian korvaamista toisella.(13) Oikeudellisesti ”henkilöllisen sijaantulon” käsite, joka ainoastaan on käsiteltävänä olevassa tapauksessa merkityksellinen, kuvaa useimpien jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä(14) sitä, että sijaantulijasta tulee niiden oikeuksien haltija, jotka liittyvät saatavaan ja jotka aiemmin kuuluivat toiselle henkilölle, sen vuoksi, että ensiksi mainittu suorittaa toiselle maksun. Sijaantulo merkitsee siis sitä, että alkuperäisen oikeuksien haltijan saatava siirtyy sijaantulijalle sillä perusteella, että viimeksi mainittu suorittaa ensimmäiselle maksun. Tähän sijaantulon siirtävään vaikutukseen liittyy näin ollen kaksi rajoitusta niiden oikeuksien osalta, jotka siirtyvät sijaantulijalle todelliseen velalliseen nähden: yhtäältä itse sijaantulijan suorittamat maksut ja toisaalta alkuperäisen oikeuksien haltijan oikeudet. Tämä merkitsee ensiksikin sitä, että sijaantulija voi vaatia velalliselta vain niitä maksuja, jotka hän itse on suorittanut alkuperäiselle oikeuksien haltijalle. Tämä merkitsee toiseksi sitä, että koska sijaantulija ottaa alkuperäisen oikeuksien haltijan paikan tämän suhteessa velalliseen, hänellä ei tule olla viimeksi mainittua kohtaan enempää oikeuksia kuin sillä, jonka sijaan hän tulee. Tästä toisesta rajoituksesta seuraa, että sijaantulo ei voi heikentää velallisen tilannetta. Tämä on täysin looginen seuraus, koska sijaantulo tapahtuu velallisesta riippumatta ilman, että tämän suostumus vaadittaisiin.
22. Useimmissa jäsenvaltioissa sijaantulo kehittyi merkittävästi, kun otettiin käyttöön lakiin perustuva sijaantulo sellaisten elinten ja yksiköiden hyväksi, jotka vastasivat vahinkojen korvaamisesta. Jo ennen Euroopan yhteisöjen perustamista henkilövahinkojen korvaamisesta on huolehtinut yhteisö erityisesti sosiaaliturvalaitosten toimesta tai valtion toimesta sen ollessa työnantaja. Kun vahinko on kolmannen aiheuttama, näiden elinten tai valtion maksettavat suoritukset eivät kuitenkaan sulje pois sitä, että uhri nostaa vahingonkorvauskanteen vastuussa olevaa kolmatta vastaan. Viimeksi mainittu voi saada korvausta kaksi kertaa samasta vahingosta. Tämän korvausten kumulaation välttämiseksi kansallinen lainsäätäjä onkin säätänyt, että uhrin oikeudet ja kanneoikeus vahingonkorvausvastuussa olevaa kolmatta vastaan siirtyvät suoraan sosiaaliturvalaitoksille tai valtiolle. Nämä elimet tai valtio voivat näin saada kyseiseltä kolmannelta perityksi takaisin suoritukset, joilla on sovellettavan vahingonkorvauslainsäädännön nojalla sama kohde kuin sen velvoitteilla eli sen vahingon korvaaminen, jonka vahinkotapahtuma on uhrille aiheuttanut. Tämä lakiin perustuva sijaantulo ratkaisee myös ristiriidan siitä, voivatko sosiaaliturvaelimet tai valtio kääntyä vastuussa olevan kolmannen puoleen, kun maksujen suorittaminen uhrille niiden toimesta tapahtuu jonkin säännöstön mukaisesti ja kun voidaan katsoa, että se ei aiheudu välittömästi kolmannen henkilön teosta.
23. Henkilöstösääntöjen 85 a artiklassa säädetään lähes sanatarkasti edellä mainitun kaltaisista säännöistä. Siinä todetaan siis, että jos kolmas henkilö on vastuussa henkilöstösäännöissä tarkoitetulle henkilölle aiheutuneesta vahingosta, uhrin tai hänen oikeudenomistajiensa oikeudet ja kanneoikeus vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan siirtyvät suoraan yhteisöille siltä osin kuin yhteisöille henkilöstösääntöjen perusteella syntyy velvoitteita. Saman artiklan 2 kohtaan sisältyy luettelo niistä henkilöstösäännöissä tarkoitetuista suorituksista, jotka tämä sijaantulo kattaa. Artiklan 3 kohdassa todetaan, että sijaantulo ei koske sellaisten vahinkojen korvaamista, joista kolmas henkilö on vastuussa ja jotka ovat yksinomaan henkilökohtaisia, kuten aineeton vahinko tai kipu ja särky.
24. Tästä seuraa ensiksi, että henkilöstösääntöjen 85 a artiklassa säädetty sijaantulo on suoraan tapahtuvaa sijaantuloa. Tämä merkitsee yhtäältä, että se tapahtuu automaattisesti ilman, että alkuperäisen oikeuksien haltijan ennalta antamaa suostumusta tarvittaisiin.(15) Tämä merkitse toisaalta, että yhteisön oikeuden ensisijaisuuden ja välittömän oikeusvaikutuksen periaatteiden mukaisesti kaikkien jäsenvaltioiden tuomioistuinten on tunnustettava tämä sijaantulo ja sen on vaikutettava ilman, että tarvittaisiin kansallinen oikeussääntö ja että sitä vastaan voitaisiin vedota kansallisen oikeuden säännökseen.
25. Toiseksi henkilöstösääntöjen 85 a artiklasta seuraa, että oikeudet siirtyvät yhteisöille siltä osin kuin yhteisöille henkilöstösääntöjen perusteella syntyy velvoitteita eli niiden summien rajoissa, jotka ne itse ovat velkaa uhrille tai tämän oikeudenomistajille. Tosin kuten Riehl, neuvosto ja komissio ovat kirjallisissa huomautuksissaan todenneet ja kuten myös julkisasiamies Tesauro korosti edellä mainitussa asiassa Royale belge antamassaan ratkaisuehdotuksessa,(16) 85 a artikla edustaa siis eräänlaista erikoisuutta verrattuna sijaantuloa koskevaan yleiseen säännöstöön, joka on useimmille jäsenvaltioille yhteinen. Vaikka, kuten olen todennut, sijaantulon aikaansaava seikka on periaatteessa se maksu, jonka sijaantulija suorittaa alkuperäiselle oikeuksien haltijalle, yhteisön sijaantulossa on kysymys vahinkotapahtumasta siinä mielessä, että oikeudet siirtyvät suoraan yhteisöille sen tapahtumahetkestä lukien.
26. Mikään henkilöstösääntöjen 85 a artiklan edellä mainittuihin säännöksiin liittyvä seikka ei kuitenkaan osoita, että yhteisöjen sijaantulo voisi syrjäyttää sijaantulon toisen rajoituksen, joka perustuu sijaantulon siirtävään vaikutukseen ja jonka nojalla sijaantulija saa vain ne oikeudet, jotka alkuperäisellä oikeuksien haltijalla oli. Päinvastoin tämän artiklan 1 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että uhrin tai hänen oikeudenomistajiensa ”oikeudet ja kanneoikeus vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan” siirtyvät yhteisöille. Tästä virkkeen osasta seuraa siis selvästi, että yhteisöillä ei ole vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan enempää oikeuksia kuin uhrilla tai hänen oikeudenomistajillaan. Tämä rajoitus on lisäksi täysin looginen, koska tämä henkilöstösäännöistä johtuva sijaantulo vaikuttaa suoraan ja vastuussa olevan kolmannen henkilön tahdosta riippumatta siten, että viimeksi mainitun tilanne ei heikkene. Tässä artiklassa säädetty yhteisön sijaantulo ei näin ollen eroa tältä osin jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteisestä sijaantulosta.
27. Henkilöstösääntöjen 85 a artiklan 4 kohdassa säädetään ainoastaan, että ”edellä 1, 2 ja 3 kohdassa annetut säännökset eivät estä yhteisöjä nostamasta itse kannetta asiassa”. Tässä säännöksessä säädetään siis yksinkertaisesti siitä, että se, että uhrin tai hänen oikeudenomistajiensa oikeudet siirtyvät suoraan yhteisöille, ei estä sitä, että yhteisöt hakevat suoraan kansallisessa tuomioistuimessa korvausta vahingosta, jonka niille on aiheuttanut kolmas henkilö. Toisin sanoen kansallinen tuomioistuin ei voi todeta, että yhteisöillä ei ole sijaantulo-oikeutta, ja näin estää näitä nostamasta kannetta korvauksen saamiseksi omasta vahingostaan.(17) Henkilöstösääntöjen 85 a artiklan 4 kohdassa ei kuitenkaan säädetä, että kansallisen tuomioistuimen tulisi riippumatta siitä, mitä kansallisessa vahingonkorvausoikeudessa säädetään, velvoittaa vastuussa oleva kolmas henkilö korvaamaan yhteisöille saman artiklan 2 kohdassa tarkoitetut suoritukset kokonaisuudessaan.
28. Lisäksi vaikka oletettaisiinkin, että Riehlin, neuvoston ja komission väitettä ei pidä poissulkea pelkästään henkilöstösääntöjen 85 a artiklan sanamuodon tutkimisen perusteella, on todettava, että tälle väitteelle ei löydy perustetta myöskään artiklassa yhteisölle annetun sijaantulo-oikeuden asiayhteydestä eikä tavoitteista.
29. Siitä oikeudellisesta asiayhteydestä, johon sijaantulo-oikeus liittyy, olen havainnut, että yhteisöillä on henkilöstösääntöjen mukaisesti tietty maksuvelvollisuus siinä tarkoitettuja henkilöitä kohtaan vahingon tapahtuessa. Kun vahingosta on vastuussa kolmas henkilö, on täysin loogista, että yhteisöille ─ kuten kansalliselle sosiaaliturvalaitokselle ─ voivat siirtyä uhrin ja tämän oikeudenomistajan oikeudet ja kanneoikeus vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan. Tiedän kuitenkin, että virkamiesten ja muiden henkilöstösäännöissä tarkoitettujen henkilöiden nostamat kanteet korvauksen saamiseksi vahingosta, josta on vastuussa kolmas henkilö, kuuluvat kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan ja että nämä kanteet ovat kansallisen oikeuden sopimukseen perustuvaa tai sopimuksen ulkopuolista vastuuta koskevien sääntöjen alaisia. Yhteisöjen sijaantulo-oikeuden vaikutus on siis se, että yhteisöille siirtyvät ne oikeudet ja kanneoikeus, jotka uhrilla tai hänen oikeudenomistajillaan olisi sovellettavan kansallisen vahingonkorvauslainsäädännön nojalla ollut käytettävissään vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan. Minkään henkilöstösääntöjen säännöksen nojalla ei voida ajatella, että sijaantulo-oikeuden tarkoitus olisi antaa yhteisöille merkittävämmät oikeudet korvaukseen ja että yhteisöt voisivat järjestelmällisesti saada takaisin kaikki ne suoritukset, jotka niiden on henkilösääntöjen mukaisesti maksettava.
30. Tältä osin voidaan vertailla henkilöstösääntöjen 85 a artiklan säännöksiä ja neuvoston asetuksen N:o 1408/71(18) 93 artiklan säännöksiä, jotka koskevat kansallisten sosiaaliturvalaitosten oikeuksia vahingonkorvausvastuussa olevia kolmansia osapuolia kohtaan tilanteessa, jossa nämä laitokset ovat maksaneet suorituksia vahingosta, joka on aiheutunut toisen jäsenvaltion alueella sattuneesta tapahtumasta.(19) Tavalla, joka on rinnastettavissa siihen, mitä yhteisöjen hyväksi säädetään kyseisessä 85 a artiklassa, asetuksen N:o 1408/71 93 artiklan 1 kohdassa pyritään sen mahdollistamiseen, että sosiaaliturvalaitos, joka on maksanut suorituksia toisen jäsenvaltion alueella ilmenneen vahingon johdosta, voi käyttää vastuussa olevaa kolmatta henkilöä vastaan soveltamansa lainsäädännön mukaisia oikeussuojakeinoja, sijaantuloa ja kanneoikeutta. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin asiassa DAK 2.6.1994 antamassaan tuomiossa katsonut,(20) että kyseisen 93 artiklan 1 kohdan tarkoituksena ei ole muuttaa oikeussääntöjä, joita sovelletaan ratkaistaessa, onko ja miltä osin vahingon aiheuttanut kolmas sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa, joten tähän sovelletaan edelleen aineellisia oikeussääntöjä, joita tavallisesti on sovellettava kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi velallisena oleva laitos tai uhri on saattanut asian, eli lähtökohtaisesti sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, jonka alueella vahinko on sattunut.
31. Myöskään mikään niiden asetusten johdanto-osassa, joilla otettiin käyttöön yhteisöiden suoraan tapahtuva sijaantulo,(21) ei osoita, että yhteisön lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut se, että vastuussa olevan kolmannen henkilön kannettavaksi siirrettäisiin sitovasti kaikki ne suoritukset, jotka yhteisöjen on henkilöstösääntöjen mukaisesti maksettava uhrille tai hänen oikeudenomistajilleen. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on useassa yhteydessä todennut, yhteisöjen sijaantulo-oikeuden tarkoituksena on yksinkertaisesti estää, että virkamies saisi samasta vahingosta korvausta kahteen kertaan.(22) Sen tarkoituksena ei ole antaa viimeksi mainituille enempää oikeuksia kuin alkuperäisellä oikeuksien haltijalla on.
32. Edellä mainitun asiassa Royal belge annetun tuomion tarkastelu johtaa täsmälleen tähän samaan päätelmään. Tässä asiassa yhteisöjen tuomioistuimen ratkaistavana oli kysymys siitä, voiko vastuussa oleva kolmas henkilö vedota yhteisön toimielintä vastaan liiketoimeen, jonka virkamies oli tehnyt ennen kuin yhteisöt maksoivat suoritukset viimeksi mainitulle. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että vaikkakin riidanalainen sijaantulo tapahtui vahinkotapahtumasta lukien, vastuussa oleva kolmas henkilö, joka on tehnyt liiketoimia yhteisön virkamiehen kanssa, voi pätevästi vedota tähän liiketoimeen toimielintä vastaan, paitsi jos tämä ilmoittaa vastuussa olevalle kolmannelle henkilölle ennen liiketoimen tekemistä kysymyksessä olevan virkamiehen kanssa sijaantulo-oikeuden olemassaolosta ja aikomuksestaan käyttää sitä tai jos tämä esittää todisteet siitä, että vastuussa oleva kolmas henkilö tiesi sijaantulo-oikeuden olemassaolosta ennen liiketoimen tekemistä virkamiehen kanssa.(23) Tämä tuomio osoittaa, että sijaantulijalla ei ole velallista kohtaan enempää oikeuksia kuin oli alkuperäisellä oikeuksien haltijalla. Juuri siksi, että yhteisöt saavat virkamiehen tai hänen oikeudenomistajansa oikeudet vastuussa olevaan kolmanteen henkilöön nähden, viimeksi mainittu voi vedota niitä vastaan yhteisöjen tuomioistuimen määrittelemin edellytyksin tällaiseen liiketoimeen.
33. Yhteisöjen sijaantulo, sellaisena kuin se määritellään henkilöstösääntöjen 85 a artiklan säännöksissä, ei anna yhteisöille enempää oikeuksia kuin virkamiehellä tai hänen oikeudenomistajillaan itsellään on sovellettavan kansallisen vahingonkorvauslainsäädännön nojalla. Tästä seuraa, että jos kansallisessa lainsäädännössä suljetaan pois uhrin puolisolle maksettava perhe-eläke sellaisena kuin siitä säädetään henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklassa, yhteisöt eivät voi saada perityksi takaisin tätä summaa siltä osin kuin uhrin oikeudet ovat siirtyneet niille.
34. Tästä henkilöstösääntöjen 85 a artiklan tulkinnasta seuraa tosin, että yhteisöjen oikeudet periä takaisin suoritukset, jotka ne ovat maksaneet uhrille tai tämän oikeudenomistajille vahingon johdosta, ovat erilaisia sen mukaan, mitä kansallista oikeutta sovelletaan vahingon arvioinnissa.(24) Toisin kuin Riehl, neuvosto ja komissio ovat väittäneet, tämä ero ei johdu siitä, että yhteisön oikeutta ei sovellettaisi yhdenmukaisesti. On kiistatonta, että vaikka yhteisön lainsäätäjä on yhdenmukaistanut korvausvastuun edellytyksiä tietyillä aloilla,(25) esimerkiksi kuluttajansuojan alalla,(26) säännökset, jotka koskevat sopimukseen perustuvan ja sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymistä sekä korvattavan vahingon arviointia ovat edelleen kunkin jäsenvaltion omassa oikeusjärjestyksessään määriteltäviä. Tällä hetkellä ei siis ole olemassa yhteisön oikeuden säännöstä, jossa määriteltäisiin koko yhteisössä vastuun syntymisen edellytykset ja korvattavan vahingon arvioinnissa käytettävät säännöt.(27) Ei myöskään ole olemassa säännöstä, joka yhteisön tasolla yhdenmukaistaisi sellaisen henkilön oikeudenomistajien oikeudet korvauksen saamiseen, joka, kuten käsiteltävänä olevassa tapauksessa, on kuollut hoitovirheen vuoksi. On loogista, että kanteet, joiden nostamista koskevat oikeudet ovat siirtyneet yhteisöille virkamieheltä tai hänen oikeudenomistajiltaan, voivat johtaa erilaisiin lopputuloksiin sovellettavasta kansallisesta oikeudesta riippuen.
35. Ehdotan siis, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa esitettyyn kysymykseen, että henkilöstösääntöjen 85 a artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei anneta yhteisöille oikeutta saada virkamiehen kuolemasta vastuussa olevalta kolmannelta kokonaisuudessaan takaisin perityksi eloonjääneelle puolisolle kyseisten henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklan nojalla maksettua perhe-eläkettä, kun vahingonkorvaussaatavaan sovellettavassa lainsäädännössä oikeus saada perhe-eläkettä ei liity lainvastaisen toimen toteuttajan velvollisuuteen korvata kaikki aiheutuneet vahingot ja kun eloonjääneelle puolisolle kuolleen puolison ansionmenetyksestä aiheutunut vahinko on pienempi kuin hänelle maksettava perhe-eläke.
V Ratkaisuehdotus
36. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Cour d’appel de Bruxellesin esittämään kysymykseen seuraavasti:
Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 85 a artiklaa tulkittava siten, että siinä ei anneta yhteisöille oikeutta saada virkamiehen kuolemasta vastuussa olevalta kolmannelta kokonaisuudessaan takaisin perityksi eloonjääneelle puolisolle kyseisten henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklan nojalla maksettua perhe-eläkettä, kun vahingonkorvaussaatavaan sovellettavassa lainsäädännössä oikeus saada perhe-eläkettä ei liity lainvastaisen toimen toteuttajan velvollisuuteen korvata kaikki aiheutuneet vahingot, ja kun eloonjääneelle puolisolle kuolleen puolison ansionmenetyksestä aiheutunut vahinko on pienempi kuin hänelle myönnetty perhe-eläke.
(1) .
(2)
–	Jäljempänä henkilöstösäännöt.
(3)
–	Jäljempänä määräykset.
(4)
–	Jäljempänä clinique La Ramée.
(5)
–	Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskeva päätös (s. 5, 5 kohta).
(6)
–	Ks. edellä alaviitteessä 5 mainittu ennakkoratkaisupyyntö (s. 6).
(7)
–	Ks. edellä alaviitteessä 5 mainittu ennakkoratkaisupyyntö (s. 7).
(8)
–	Kursivointi Cour d’appelin.
(9)
–	Asia C-333/90 (Kok. 1992, s. I-1135, 8 kohta).
(10)
–	Asia C-430/97, Johannes, tuomio 10.6.1999 (Kok. 1999, s. I-3475, 19 kohta).
(11)
–	Asia 137/80, komissio v. Belgia, tuomio 20.10.1981 (Kok. 1981, s. 2393, 8 kohta) ja asia 72/85, komissio v. Alankomaat, tuomio 20.3.1986 (Kok. 1986, s. 1219, 20 kohta).
(12)
–	Asia 186/85, komissio v. Belgia, tuomio 7.5.1987 (Kok. 1987, s. 2029, 21 ja 23 kohta) ja asia 189/85, komissio v. Saksa, tuomio 7.5.1987 (Kok. 1987, s. 2061, 14 ja 16 kohta).
(13)
–	Toisin kuin sanan etymologian perusteella voisi ajatella (subrogare), termi ”subrogation” (sijaantulo) ei ole latinalaisperäinen, vaan se on lainattu kanonisesta oikeudesta. Roomalaisessa oikeudessa hyväksyttiin henkilön tulo toisen sijaan maksusuorituksen vuoksi vain kahdessa erityistapauksessa eli takaajan sijaantulossa oi keudenkäynnissä ja tilanteessa successio in locum, jossa huonommalla etusijalla olevalle panttivelkojalle siirtyvät sellaisen velkojan oikeudet, jolla on paremmalla etusijalla oleva panttioikeus, sen vuoksi, että viimeksi mainitun velka on suoritettu (Mestre, J: ”La subrogation personnelle” LGDJ, 1979, johdanto).
(14)
–	Mainittakoon esimeriksi Belgian, Tanskan, Saksan, Espanjan, Ranskan, Italian ja Itävallan oikeus. Samoin common law -valtioissa termiä ”subrogation” vastaa seuraava määritelmä: ”Subrogation is literally ’substitution’. The term is used in the context of English and Commonwealth law to describe a process by which one party is substituted for another so that he may enforce that other’s rights against a third party for his own benefit” (Mitchell, C., The law of subrogation, Clarendon press, Oxford, 1994, s. 3).
(15)
–	Henkilöstösääntöjen 85 a artikla eroaa siis Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturma- ja ammattitautivakuutusta koskevien määräysten 8 artiklasta, jossa säädetään, että ”virkamiehelle tai hänen oikeudenomistajilleen maksetaan näissä määräyksissä säädetyt suoritukset, lisät ja korvaukset sairauskuluista vain sillä edellytyksellä, että he siirtävät yhteisöille edellä mainittuja suorituksia, lisiä ja korvauksia koskevat oikeutensa ja kanneoikeutensa mahdollisesti vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan”.
(16)
–	4 ja 5 kohta.
(17)
–	Tämä säännös voi näin ollen mahdollistaa sen, että samanaikaisesti kun yhteisöt ovat nostaneet kanteen sijaantulijana, ne voivat vaatia vastuussa olevalta kolmannelta henkilöltä korvausta niistä summista, joita sijaantulo ei kata, kuten hallinnolliset kulut, virkamiestä koskevista lääketieteellisistä asiantuntijalausunnoista aiheutuneet kulut jne.
(18)
–	Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1408/71 (EYVL L 149, s. 2).
(19)
–	Tämän artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että ”jos etuuksista vastuussa oleva laitos sai sen soveltaman lainsäädännön perusteella oikeudet, jotka etuuden saajalla on kolmatta osapuolta vastaan, tällainen takautumisoikeus tunnustetaan kaikissa jäsenvaltioissa”. Artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, että ”jos mainitulla laitoksella on välittömiä oikeuksia kolmatta osapuolta vastaan, kaikki jäsenvaltiot tunnustavat tällaiset oikeudet”.
(20)
–	Asia C-428/92, DAK (Kok. 1994, s. I-2259, 16 kohta).
(21)
–	Yhteisöjen suoraan tapahtuva sijaantulo otettiin henkilöstösääntöihin Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta 2 päivänä toukokuuta 1978 annetulla neuvoston asetuksella (Euratom, EHTY, ETY) N:o 912/78 (EYVL L 119, s. 1), jolla lisättiin 73 artiklan 4 kohta, jossa säädettiin, että ”jos ulkopuolinen on vastuussa virkamiehen tai tämän lukuun vakuutetun henkilön kuoleman tai vamman aiheuttamisesta, virkamiehen tai tämän oikeudenomistajien oikeudet korvaukseen siirtyvät vastuussa olevia ulkopuolisia vastaan suoraan yhteisöille siltä osin kuin on kyse yhteisöille 72, 73 ja 75 artiklan mukaan kuuluvista velvollisuuksista”. Henkilöstösääntöjen 73 artiklan 4 kohta kumottiin Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta 27 päivänä syyskuuta 1985 annetulla neuvoston asetuksella (EHTY, ETY, Euratom) N:o 2799/85, jolla otettiin käyttöön 85 a artikla.
(22)
–	Asia 103/81, Chaumont-Barthel v. parlamentti, tuomio 18.3.1982 (Kok. 1982, s. 1003, 11 kohta); em. asia Royale belge, tuomion 9 kohta ja asia C-257/98 P, Lucaccioni v. komissio, tuomio 9.9.1999 (Kok. 1999, s. 5251, 20 kohta).
(23)
–	19 kohta.
(24)
–	Seurauksena voisi olla myös se, että Riehl saisi samanaikaisesti sekä korvausta ansionmenetyksestä, joka vastuussa oleva kolmas henkilö tuomitaan hänelle maksamaan Belgian vahingonkorvauslain nojalla, että neuvoston maksamaa perhe-eläkettä.
(25)
–	Ks. esimerkiksi lentoliikenteen harjoittajien korvausvastuusta onnettomuustapauksissa 9 päivänä lokakuuta 1997 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 2027/97 (EYVL L 285, s. 1).
(26)
–	Ks. esimerkiksi tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 25 päivänä heinäkuuta 1985 annettu neuvoston direktiivi 85/374/ETY (EYVL L 210, s. 29); muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltuja sopimuksia koskevasta kuluttajansuojasta 20 päivänä joulukuuta 1985 annettu neuvoston direktiivi 85/577/ETY (EYVL L 372, s. 21), kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 22 päivänä joulukuuta 1986 annettu neuvoston direktiivi 87/102/ETY (EYVL 1987, L 42, s. 48); matkapaketeista, pakettilomista ja pakettikiertomatkoista 13 päivänä kesäkuuta 1990 annettu neuvoston direktiivi 90/314/ETY (EYVL L 158, s. 59) ja kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25 päivänä toukokuuta 1999 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/44/EY (EYVL L 171, s. 12). Ks. hiljattain kuluttajapalvelujen turvallisuudesta 1 päivänä joulukuuta 2003 annettu neuvoston päätöslauselma (EYVL C 299, s. 1).
(27)
–	Vaikutukset, joita sopimukseen perustuvaa ja sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien voimassa olevien kansallisten säännöstöjen erilaisuudella on sisämarkkinoiden toimintaan, ovat kuitenkin perusteellisen tarkastelun ja tutkimuksen kohteena. Niinpä komissio aloitti heinäkuussa 2001 kuulemisen siltä osin, mitä keinoja yhteisön tasolla voitaisiin käyttää Euroopan unionissa voimassa olevien sopimusoikeudellisten järjestelmien erilaisuudesta johtuvien ongelmien käsittelyssä (ks. Komission tiedonanto Euroopan parlamentille ja neuvostolle ─ Euroopan sopimusoikeuden yhtenäistäminen ─ Toimintasuunnitelma (KOM/2003/0068 lopullinen) (EUVL 2003, C 63, s. 1). Parlamentti ja neuvosto vaativat, että tutkimuksia tehdään myös esineoikeuden ja siviilioikeudellisen vastuun alalla.