Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ATHANASIOS RANTOS
5 päivänä maaliskuuta 2026 (1)
Asia C‑70/25 [Tukowiecka] (i)
N.O.
vastaan
PKO BP S.A.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Sąd Rejonowy w Koszalinie (Koszalinin piirioikeus, Puola))
Ennakkoratkaisupyyntö – Maksupalvelut sisämarkkinoilla – Direktiivi (EU) 2015/2366 – 73 artiklan 1 kohta ja 74 artiklan 1 kohta – Oikeudettomat maksutapahtumat – Oikeus välittömään palautukseen – Törkeä huolimattomuus – Maksupalveluntarjoajan kieltäytyminen palauttamasta oikeudettoman maksutapahtuman määrää välittömästi,
kun menetys on aiheutunut siitä, että maksaja on törkeästi laiminlyönyt 69 artiklan mukaisia velvoitteitaan – Välitöntä palautusta koskevaan oikeuteen
säädetyn poikkeuksen laajuus
I       Johdanto
1.        Tässä Sąd Rejonowy w Koszalinien (Koszalinin piirioikeus, Puola) esittämä ennakkoratkaisupyyntö koskee direktiivin
(EU) 2015/2366(2) 73 artiklan 1 kohdan ja 74 artiklan 1 kohdan, joissa säädetään oikeudettomiin maksutapahtumiin sovellettavasta vastuujärjestelmästä, tulkintaa. Sillä halutaan erityisesti selvittää, millä edellytyksillä maksupalveluntarjoaja voi kieltäytyä palauttamasta välittömästi tällaisen maksutapahtuman määrää vedoten siihen, että maksaja on laiminlyönyt törkeästä huolimattomuudesta
direktiivin 69 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan tilanteessa, jossa on tapahtunut jatkuvasti leviävään tietojenkalasteluun liittyvä petos.
2.        Käsiteltävä asia tarjoaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden määrittää maksajan etujen ja maksupalveluntarjoajan etujen välisen tasapainon rajat. Siinä pyydetään unionin tuomioistuinta lausumaan seikoista, joilla voi olla merkittäviä vaikutuksia sekä riskien jakautumiseen maksupalveluntarjoajan ja maksajan välillä että maksupalvelujen käyttäjille annettavan suojan tasoon.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Unionin oikeus
3.        Direktiivin 2015/2366 johdanto-osan 6 ja 71 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(6)      Olisi annettava uusia sääntöjä sääntelyssä olevien aukkojen poistamiseksi, samalla kun parannetaan oikeusvarmuutta ja varmistetaan, että lainsäädäntökehystä sovelletaan yhdenmukaisesti kaikkialla unionissa – –[,] ja taata[an] kuluttajansuojan korkea taso näiden maksupalvelujen käytössä koko unionissa. Tämän odotetaan lisäävän koko maksujärjestelmän tehokkuutta, laajentavan maksupalvelujen valikoimaa ja lisäävän maksupalvelujen avoimuutta sekä vahvistavan samalla kuluttajien luottamusta yhdenmukaistettuihin maksumarkkinoihin.
– –
(71)      Jos kyseessä on oikeudeton maksutapahtuma, maksupalveluntarjoajan olisi välittömästi palautettava maksajalle kyseisen tapahtuman määrä. Jos on vahvoja epäilyksiä siitä, että oikeudeton tapahtuma johtuu maksupalvelunkäyttäjän petollisesta toiminnasta, ja jos nämä epäilykset perustuvat asiaankuuluvalle kansalliselle viranomaiselle ilmoitettuihin objektiivisiin perusteisiin, maksupalveluntarjoajan olisi kuitenkin voitava toteuttaa kohtuullisessa ajassa tutkinta ennen määrän palauttamista maksajalle. Maksajan suojaamiseksi haitoilta palautuksen tilillepanon arvopäivän ei saisi olla myöhäisempi kuin se, jona määrä oli veloitettu. Jotta maksupalvelunkäyttäjää voitaisiin kannustaa ilmoittamaan asianomaiselle palveluntarjoajalle ilman aiheetonta viivytystä maksuvälineen varastamisesta tai katoamisesta ja sillä tavoin vähentää oikeudettomien maksutapahtumien riskiä, käyttäjän olisi oltava vastuussa vain erittäin rajatusta määrästä, jollei maksupalvelunkäyttäjä ole toiminut petollisesti tai syyllistynyt törkeään huolimattomuuteen. Tältä osin näyttää siltä, että 50 euron määrä on riittävä sen varmistamiseksi, että käyttäjille tarjotaan yhdenmukainen ja korkeatasoinen suoja koko unionissa. Vastuuta ei olisi oltava, jos maksaja ei ole voinut saada tietoonsa maksuvälineen katoamista, varastamista tai joutumista vääriin käsiin. Sen jälkeen kun käyttäjät ovat ilmoittaneet maksupalveluntarjoajalle maksuvälineensä mahdollisesta väärinkäytöstä, maksupalvelunkäyttäjiä ei myöskään olisi enää vaadittava vastaamaan kyseisen välineen oikeudettomasta käytöstä johtuvista vahingoista. – –”
4.        Direktiivin 69 artiklassa, jonka otsikko on ”Maksuvälineisiin ja henkilökohtaisiin turvatunnuksiin liittyvät maksupalvelunkäyttäjän velvollisuudet”, säädetään seuraavaa:
”1.      Maksuvälineen käyttöön oikeutetun maksupalvelunkäyttäjän on:
a)      käytettävä maksuvälinettä noudattaen sen myöntämistä ja käyttöä koskevia ehtoja, joiden on oltava objektiivisia, syrjimättömiä ja tarkoitukseen suhteutettuja;
b)      saatuaan tietää maksuvälineen katoamisesta, varkaudesta tai joutumisesta vääriin käsiin taikka sen oikeudettomasta käytöstä, ilmoitettava tästä ilman aiheetonta viivytystä maksupalveluntarjoajalle tai tämän ilmoittamalle taholle.
2.      Sovellettaessa 1 kohdan a alakohtaa maksupalvelunkäyttäjän on heti maksuvälineen saatuaan erityisesti toteutettava kaikki kohtuulliset toimenpiteet huolehtiakseen henkilökohtaisten turvatunnuksiensa suojaamisesta.”
5.        Direktiivin 71 artiklan, jonka otsikko on ”Ilmoittaminen oikeudettomista tai virheellisesti toteutetuista maksutapahtumista ja niiden oikaisu”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Maksupalvelunkäyttäjällä on oikeus saada maksupalveluntarjoajalta oikaisu oikeudettomaan tai virheellisesti toteutettuun maksutapahtumaan vain siinä tapauksessa, että maksupalvelunkäyttäjä ilmoittaa asiasta maksupalveluntarjoajalle ilman aiheetonta viivytystä saatuaan tietoonsa tällaisen, muun muassa 89 artiklaan perustuvaan, vaatimukseen oikeuttavan maksutapahtuman. Ilmoitus on tehtävä 13 kuukauden kuluessa tilin veloituspäivästä.
– –”
6.        Direktiivin 72 artiklan, jonka otsikko on ”Näyttö maksutapahtumien hyväksymisestä ja toteuttamisesta”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos maksupalvelunkäyttäjä kiistää hyväksyneensä toteutetun maksutapahtuman, ei maksupalveluntarjoajan, tilanteen mukaan myös maksutoimeksiantopalvelun tarjoajan, suorittama maksuvälineen käytön kirjaaminen välttämättä sinänsä riitä osoittamaan, että maksaja on hyväksynyt maksutapahtuman tai toiminut petollisesti tai laiminlyönyt tahallisesti tai törkeästä huolimattomuudesta yhden tai useamman 69 artiklan mukaisen velvollisuuden. Maksupalveluntarjoajan ja tilanteen mukaan myös maksutoimeksiantopalvelun tarjoajan on esitettävä maksupalvelunkäyttäjän petollista toimintaa tai törkeää huolimattomuutta tukevaa näyttöä.”
7.        Direktiivin 2015/2366 73 artiklan, jonka otsikko on ”Maksupalveluntarjoajan vastuu oikeudettomista maksutapahtumista”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava siinä tapauksessa, että maksutapahtuma on toteutettu oikeudettomasti, että maksajan maksupalveluntarjoaja palauttaa maksajalle oikeudettoman maksutapahtuman määrän välittömästi ja joka tapauksessa seuraavan työpäivän päättymiseen mennessä, sen jälkeen kun se on havainnut tai sille on ilmoitettu maksutapahtumasta, paitsi jos maksajan maksupalveluntarjoajalla on perustellut syyt epäillä petosta ja se ilmoittaa nämä syyt kirjallisesti asianomaiselle kansalliselle viranomaiselle, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 71 artiklan soveltamista. Maksajan maksupalveluntarjoajan on tarvittaessa palautettava veloitettu maksutili siihen tilaan, jossa se olisi ollut ilman oikeudettoman maksutapahtuman toteuttamista. Sen on varmistettava myös, että maksajan maksutilille panon arvopäivä ei ole myöhäisempi kuin se, jona kyseinen summa oli veloitettu.”
8.        Direktiivin 74 artiklan, jonka otsikko on ”Maksajan vastuu oikeudettomista maksutapahtumista”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Poiketen siitä, mitä 73 artiklassa säädetään, maksaja voi olla enintään 50 euroon saakka vastuussa oikeudettomiin maksutapahtumiin liittyvistä menetyksistä, jotka aiheutuvat kadonneen tai varastetun maksuvälineen käytöstä tai maksuvälineen joutumisesta vääriin käsiin.
Ensimmäistä alakohtaa ei sovelleta, jos
a)      maksuvälineen katoaminen, varkaus tai vääriin käsiin joutuminen ei ollut maksajan todettavissa ennen maksua, paitsi jos maksaja on toiminut petollisesti; tai
b)      jos menetys on aiheutunut sellaisen maksupalveluntarjoajan työntekijän tai asiamiehen, sivukonttorin tai sellaisen yksikön toiminnasta tai toimimatta jättämisestä, jolle sen toimintoja oli ulkoistettu.
Maksajan on vastattava kaikista menetyksistä, jotka liittyvät sellaisiin oikeudettomiin maksutapahtumiin, jotka ovat aiheutuneet maksajan petollisesta toiminnasta tai yhden tai useamman 69 artiklassa tarkoitetun velvollisuuden tahallisesta tai törkeän huolimattomasta laiminlyönnistä.
Tällaisissa tapauksissa ei sovelleta ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua enimmäismäärää.
Jos maksaja ei ole toiminut petollisesti eikä laiminlyönyt tahallisesti 69 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan, jäsenvaltiot voivat pienentää tämän kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua vastuuta, ottamalla huomioon erityisesti henkilökohtaisten turvatunnuksien luonne ja erityiset olosuhteet, joissa maksuväline oli kadonnut, varastettu tai se on joutunut vääriin käsiin.”
B       Puolan oikeus
9.        Maksupalveluista 19.8.2011 annetun lain (ustawa o usługach płatniczych),(3) sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan, 46 §:n 1 ja 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Jollei 44 §:n 2 momentista muuta johdu, siinä tapauksessa, että maksutapahtuma on toteutettu oikeudettomasti, maksajan maksupalveluntarjoajan on palautettava maksajalle oikeudettoman maksutapahtuman määrä välittömästi ja joka tapauksessa seuraavan työpäivän päättymiseen mennessä siitä, kun maksajan maksutililtä veloitettu oikeudeton maksutapahtuma on todettu, tai siitä, kun sille on ilmoitettu maksutapahtumasta, paitsi silloin, jos maksajan maksupalveluntarjoajalla on perustellut ja asianmukaisesti dokumentoidut syyt epäillä petosta ja se ilmoittaa tästä kirjallisesti lainvalvontaviranomaisille.  Jos maksaja käyttää maksutiliä, maksajan maksupalveluntarjoajan on palautettava veloitettu maksutili siihen tilaan, jossa se olisi ollut ilman oikeudettoman maksutapahtuman toteuttamista.  Maksajan maksutilille panon arvopäivä ei voi olla myöhäisempi kuin päivä, jona kyseinen määrä oli veloitettu.
– –
3.      Maksajalla on täysimääräinen vastuu oikeudettomista maksutapahtumista, jos ne ovat aiheutuneet hänen tahallisesta toiminnastaan taikka vähintään yhden 42 §:ssä tarkoitetun velvollisuuden tahallisesta tai törkeän huolimattomasta laiminlyönnistä.”
III  Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
10.      N.O. (jäljempänä kantaja) on luonnollinen henkilö, jolla on pankkitili PKO BP S.A:ssa (jäljempänä pankki). Kantaja joutui tietojenkalastelupetoksen uhriksi asetettuaan erään esineen myyntiin huutokauppapaikan sivustolle. Ostajaksi tekeytynyt kolmas osapuoli lähetti kantajalle huijauslinkin, joka muistutti erehdyttävästi huutokauppapaikan sivustoa, ja sen jälkeen toisen huijauslinkin, joka muistutti
kantajan pankin verkkosivustoa. Tällä tavoin harhaanjohdettuna kantaja syötti
kirjautumistunnuksensa, jolloin petoksen tekijä pääsi tekemään oikeudettoman maksutapahtuman kantajan pankkitililtä. Todettuaan seuraavana päivänä, että oli tapahtunut petos, kantaja ilmoitti siitä välittömästi pankille ja poliisille, mutta tekijää ei koskaan tunnistettu. Pankki kuitenkin kieltäytyi palauttamasta riidanalaisen maksutapahtuman määrää, koska se katsoi, että kantaja oli laiminlyönyt
törkeän huolimattomasti velvollisuutensa säilyttää maksuvälinettä vaaditulla huolellisuudella ja
pitää huolta siitä, ettei se joudu oikeudettomien henkilöiden haltuun.
11.      Tämän kieltäytymisen johdosta kantaja nosti Sąd Rejonowy w Koszaliniessa, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, pankkia vastaan kanteen, jossa vaadittiin sitä maksamaan hänelle 3 000 Puolan zlotya (PLN) (n. 705 euroa).
12.      Vaatimuksensa tueksi kantaja väittää, että periaatteesta, jonka mukaan oikeudettoman maksutapahtuman määrä on palautettava välittömästi, voidaan poiketa ainoastaan direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohdassa kuvatussa tilanteessa eli silloin, kun maksupalveluntarjoajalla on perustellut syyt epäillä maksajan toimineen petollisesti ja hän ilmoittaa nämä syyt asianomaiselle kansalliselle viranomaiselle. Jos tällaisia syitä ei ole, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, maksupalveluntarjoajan on palautettava maksajalle oikeudettoman maksutapahtuman määrä välittömästi ja viimeistään seuraavan työpäivän päättymiseen mennessä. Vasta tällaisen palautuksen ja
tapahtuman olosuhteiden selvittämisen jälkeen maksupalveluntarjoaja voi vaatia, että maksaja vastaa menetyksistä, jotka ovat aiheutuneet hänen törkeästä huolimattomuudestaan. Jos maksaja kieltäytyy palauttamasta oikeudettoman maksutapahtuman määrää, pankin on vaadittava maksua oikeusteitse.
13.      Pankki väittää, että Puolan säännöksillä, joilla direktiivin 2015/2366 74 artiklan 1 kohta on pantu täytäntöön, vapautetaan maksupalveluntarjoaja 73 artiklan 1 kohdassa säädetystä velvollisuudesta palauttaa oikeudettoman maksutapahtuman määrä
välittömästi,
jos maksupalveluntarjoaja osoittaa, että maksaja on toiminut törkeän huolimattomasti. Pankki myös väitti, että se voi itsenäisesti arvioida kaikki oikeudettomasta maksutapahtumasta aiheutuvan vastuun kantamisen edellytykset, eikä sillä ole välitöntä palautusta koskevaa velvollisuutta, jos se toteaa maksajan syyllistyneen laiminlyöntiin.
14.      Koska menettelyssä on todettu, että riidanalainen maksutapahtuma oli oikeudeton, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että sen on tarkasteltava maksupalvelulain 46 §:ää, jolla direktiivin 2015/2366 73 ja 74 artikla on pantu täytäntöön, jotta se voi ratkaista kantajan ja pankin välisen riidan siltä osin kuin se koskee
maksupalveluntarjoajan velvollisuutta
välittömästi palauttaa oikeudettoman maksutapahtuman määrä.
15.      Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että direktiivissä 2015/2366 ja kansallisissa säännöksissä, joilla se on pantu täytäntöön, vahvistetaan yleinen periaate, jonka mukaan maksupalveluntarjoaja kantaa kokonaisuudessaan oikeudettomiin maksutapahtumiin liittyvän vastuuriskin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin
korostaa myös, että kyseisen direktiivin säännöksissä ja Puolan säännöksissä säädetään maksajien oikeudesta oikeudettomien maksutapahtumien määrien palautukseen, mikä merkitsee oikeutta saada mainitulla tavalla menetetyt varat välittömästi takaisin. Tätä oikeutta rajoitetaan vain silloin, kun on perusteltua epäillä maksajan toimineen petollisesti ja tästä on ilmoitettu toimivaltaisille kansallisille viranomaisille.
16.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myös huomauttaa, että pankit eivät nosta puolalaisissa tuomioistuimissa kanteita, joissa kuluttajilta vaadittaisiin oikeudettomien maksutapahtumien määrien palauttamista sillä perusteella, että maksajan on todettu menetelleen törkeän huolimattomasti. Sen sijaan näissä tuomioistuimissa käsitellään paljon kuluttajien pankkeja vastaan nostamia kanteita, jotka koskevat sitä, ettei oikeudettomien maksutapahtumien määriä palauteta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tämä merkitsee, että palautusoikeutta koskevien poikkeussäännösten soveltamisesta on tullut maksupalveluntarjoajille sääntö, jonka mukaan ne toimivat oikeudettoman maksutapahtuman ilmetessä. Maksupalveluntarjoajat eivät nimittäin yleisesti ottaen palauta oikeudettomien maksutapahtumien määriä, jolloin maksajat ja erityisesti kuluttajat ovat pakotettuja vaatimaan korvauksia oikeusteitse.
17.      Koska pankin ehdottaman kaltainen direktiivin 2015/2366 tulkinta on ristiriidassa sen tavoitteen kanssa, että maksajaa on suojeltava oikeudettomien maksutapahtumien palauttamista koskevalla yleissäännöllä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päättelee, että mainittuja direktiivin säännöksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että maksupalveluntarjoaja kieltäytyy palauttamasta välittömästi oikeudettoman maksutapahtuman määrää, jos maksajalle on aiheutunut oikeudettomaan maksutapahtumaan liittyviä menetyksiä tilanteessa, jossa hän on törkeän huolimattomasti laiminlyönyt velvollisuutensa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että tällaisesta tulkinnasta seuraisi, että vastuu menettelyn kulusta, vireille panemisesta, oikeudenkäyntikulujen maksamisesta, todistelusta ja asiakirjojen laatimisesta siirtyisi maksajalta, joka on usein kuluttaja, elinkeinonharjoittajalle eli maksupalveluntarjoajalle.
18.      Tässä tilanteessa Sąd Rejonowy w Koszalinie on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko direktiivin [2015/2366] 73 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä 74 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkittava siten, että maksupalveluntarjoaja voi kieltäytyä palauttamasta maksajalle oikeudettoman maksutapahtuman määrää välittömästi, jos maksajalle on aiheutunut oikeudettomaan maksutapahtumaan liittyviä menetyksiä, kun hän on törkeän huolimattomasti laiminlyönyt 69 artiklassa säädettyjä velvollisuuksia?”
19.      Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle ovat esittäneet pankki, Puolan, Tšekin ja Italian hallitukset sekä Euroopan komissio.
IV     Ennakkoratkaisukysymys
20.      Ainoalla ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa lähinnä selvittää, onko direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohtaa ja 74 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että maksupalveluntarjoaja voi kieltäytyä palauttamasta maksajalle oikeudettoman maksutapahtuman määrää välittömästi siitä syystä, että maksaja on törkeän huolimattomasti laiminlyönyt kyseisen direktiivin 69 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan.
21.      Vastatakseen tähän kysymykseen unionin tuomioistuimen on määritettävä, onko mainitun direktiivin 74 artiklan 1 kohdan kolmas alakohta poikkeus maksupalveluntarjoajan velvollisuudesta palauttaa kyseinen määrä maksajalle, jolloin se voisi johtaa direktiivin 73 artiklan 1 kohdan mukaisen välitöntä palauttamista koskevan velvollisuuden poistumiseen tai keskeyttämiseen, vai onko kyseessä
pikemminkin erillinen oikeus, johon maksupalveluntarjoaja voi vedota myöhemmin
maksajaa vastaan.
22.      Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemiseksi on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi sen asiayhteys sekä sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa se on.(4)
23.      Niiden säännösten sanamuodosta, joiden tulkintaa pyydetään, on todettava, että niiden otsikoista ilmenee, että ne koskevat maksupalveluntarjoajan ja maksajan vastuuta oikeudettomista maksutapahtumista. Direktiivin 2015/2366 73 artiklan otsikko on nimittäin ”Maksupalveluntarjoajan vastuu oikeudettomista maksutapahtumista” ja 74 artiklan otsikko ”Maksajan vastuu oikeudettomista maksutapahtumista”.
24.      Direktiivin 73 artiklan 1 kohdassa säädetään, että maksupalveluntarjoajan on lähtökohtaisesti palautettava oikeudettoman maksutapahtuman määrä välittömästi, ja asetetaan pakollinen määräaika, johon mennessä maksupalveluntarjoajan on suoritettava tämä palautus,(5) sekä säädetään tähän välitöntä palautusta koskevaan sääntöön yksi poikkeus, joka on silloin, kun maksupalveluntarjoajalla ”on perustellut syyt epäillä petosta”. Kyseisen poikkeuksen soveltaminen edellyttää siis
yhtäältä, että on merkittäviä syitä epäillä mahdollista petosta, ja toisaalta, että palveluntarjoaja täyttää tietyn muodollisen edellytyksen eli ilmoittaa näistä epäilyistä kirjallisesti toimivaltaiselle viranomaiselle.(6)
25.      On myös todettava, että kyseisen direktiivin 74 artiklan 1 kohta on laadittu poikkeuksena
73 artiklaan.(7) Lisäksi direktiivin 2015/2366 74 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä ja toisessa alakohdassa säädetään maksajan tuottamuksesta riippumattomasta vastuusta, joka on rajoitettu, ja sen kolmannesta alakohdasta ilmenee, että maksajan tuottamuksellinen vastuu on lähtökohtaisesti rajoittamaton. Kyseisessä säännöksessä siis säädetään, että maksaja voi olla vastuussa enintään 50 euroon saakka,
mutta vastuu on rajoittamaton, jos
maksaja on toiminut petollisesti tai laiminlyönyt tahallisesti tai törkeän huolimattomasti
kyseisen direktiivin 69 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan, jotka liittyvät hänen käyttöönsä asetettuihin maksuvälineisiin.
26.      Erityisesti siitä, onko palautuksen oltava välitön, jos kyseessä on oikeudeton maksutapahtuma, on todettava, ettei direktiivin 73 artiklan 1 kohdassa säädetä mistään muusta poikkeuksesta, johon maksupalveluntarjoaja voisi vedota ja joka koskisi esimerkiksi epäilystä tai mahdollisuutta siitä, että maksaja on muun muassa huolimattomuuttaan laiminlyönyt yhden tai useamman direktiivin 69 artiklan
mukaisen velvollisuutensa. Direktiivin 74 artiklan 1 kohdan osalta on sitä paitsi selvää, ettei kyseinen säännös koske
oikeudettoman maksutapahtuman määrän välitöntä palauttamista, vaan se koskee vastuun jakautumista maksajan ja maksupalveluntarjoajan välillä määritettäessä sitä, kumman on katsottava olevan vastuussa menettelyn myöhemmässä vaiheessa ja kumpi näin ollen vastaa tapahtumasta aiheutuneista menetyksistä.
27.      Ensi näkemältä direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaisesta tulkinnasta siis ilmenee, että koska siinä säädetään nimenomaisesti poikkeuksista velvollisuuteen välittömästi palauttaa oikeudettoman maksutapahtuman määrä, tätä poikkeusten luetteloa ei voida laajentaa koskemaan
muita tapauksia, joista siinä ei säädetä, eikä siis myöskään direktiivin 74 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa mainittua maksajan
vastuuta kyseisen direktiivin ”69 artiklassa tarkoitetun velvollisuuden – – törkeän huolimattomasta laiminlyönnistä”.
28.      On kuitenkin todettava, että siltä osin kuin on kyse direktiivin
74 artiklan 1 kohdasta, pelkästään sen sanamuodon perusteella ei voida varmasti päätellä, koskeeko siinä säädetty poikkeus ainoastaan
kyseessä olevan velvollisuuden asiasisältöä vai myös
välittömän palautuksen periaatetta. Tätä voidaan tulkita kahdella eri tavalla, kuten pääasian asianosaisten vastakkaiset näkemykset osoittavat.(8) Ensimmäisen tulkinnan mukaan maksupalveluntarjoajalla ei ole mitään velvollisuutta suorittaa palautusta maksajalle, jos maksaja on toiminut tuottamuksellisesti, joten se voi silloin vedota maksajan vastuuseen törkeästä huolimattomuudesta vedotakseen direktiivin 2015/2366 74 artiklassa säädettyyn poikkeukseen ja
vapautua direktiivin 73 artiklan 1 kohdan mukaisesta välitöntä palautusta koskevasta velvollisuudestaan. Toinen tulkinta sitä vastoin perustuu olettamaan, jonka mukaan direktiivin 73 artiklan 1 kohdassa ja 74 artiklan 1 kohdassa säädetään oikeudettoman maksutapahtuman määrän palauttamista koskevan menettelyn kahdesta erillisestä vaiheesta. Tämän tulkinnan mukaan 74 artiklan 1 kohdassa säädetyllä poikkeuksella ei olisi vaikutuksia ab initio, mikä tarkoittaisi, että maksupalveluntarjoajan on
ensimmäisessä vaiheessa suoritettava palautus maksajalle ja että se voi toisessa vaiheessa eli palautuksen suoritettuaan
käyttää
oikeuttaan vaatia korvausta tuottamuksellisessa vastuussa olevalta maksajalta.
29.      Jäljempänä tässä ratkaisuehdotuksessa esittämistäni syistä katson, että tämä jälkimmäinen
direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohdasta ja 74 artiklan 1 kohdasta
esitetty tulkinta on oikea.
30.      Tätä tulkintaa tukee nimittäin myös asiayhteys, johon kansallisen tuomioistuimen esittämässä ennakkoratkaisukysymyksessä mainitut säännökset kuuluvat.
31.      Tältä osin on tuotava esiin, että direktiivin 2015/2366 johdanto-osan 71 perustelukappaleessa todetaan, että on vain yksi tilanne, jossa
maksupalveluntarjoaja voi
sen jälkeen, kun maksaja on ilmoittanut sille oikeudettomasta maksutapahtumasta, lykätä oikeudettoman maksutapahtuman määrän palauttamista maksajalle, nimittäin silloin,
”jos on vahvoja epäilyksiä siitä, että oikeudeton tapahtuma johtuu maksupalvelunkäyttäjän petollisesta toiminnasta, ja jos nämä epäilykset perustuvat asiaankuuluvalle kansalliselle viranomaiselle ilmoitettuihin objektiivisiin perusteisiin”. Kuten kyseisen direktiivin 73 artiklan 1 kohdassa, sen johdanto-osan 71 perustelukappaleessakaan ei mainita mitään muuta poikkeusta, johon maksupalveluntarjoaja voisi vedota ja joka voisi perustua esimerkiksi epäilykseen tai toteamukseen siitä, että maksupalvelujen käyttäjä on muun muassa törkeän huolimattomalla menettelyllään laiminlyönyt
yhden tai useamman direktiivin 69 artiklan
mukaisen velvollisuutensa.
32.      Lisäksi on korostettava, että direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohdan valmistelutöiden tarkastelu näyttää tukevan tätä tulkintaa. Mainitun direktiivin
edeltäjässä eli direktiivissä 2007/64/EY,(9) joka kumottiin direktiivillä 2015/2366, ei säädetty mistään poikkeuksesta velvollisuuteen palauttaa oikeudettoman maksutapahtuman määrä välittömästi. Unionin lainsäätäjä piti kuitenkin tarpeellisena muuttaa asiaa koskevaa säännöstä, tässä tapauksessa direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohtaa, rajatakseen tarkemmin
oikeudettoman maksutapahtuman
määrän välittömässä palauttamisessa noudatettavaa menettelyä
säätämällä nimenomaisesti
palautusvelvollisuutta koskevasta erityisestä poikkeuksesta, jota sovelletaan silloin, kun maksupalveluntarjoajalla on perustellut syyt epäillä petosta.(10)
33.      On myös todettava, että direktiivin 2015/2366 107 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että unionin lainsäätäjän säätämä yhdenmukaistaminen käsiteltävässä asiassa merkityksellisten säännösten kattamalla alalla on täysimääräinen eikä salli unionin lainsäätäjän antamista säännöksistä poikkeavien säännösten antamista.(11) Direktiivin
73 ja 74 artikla eivät siis kuulu niihin säännöksiin, joiden osalta unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut antaa harkintavaltaa jäsenvaltioille. Direktiivin 107 artiklan 3 kohdassa sitä paitsi viitataan nimenomaisesti maksupalveluntarjoajien velvollisuuksiin
velvoittamalla jäsenvaltiot varmistamaan, että maksupalveluntarjoajat eivät poikkea maksupalvelunkäyttäjien vahingoksi tämän direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annetuista
tai niitä vastaavista säännöksistä, jollei direktiivissä 2015/2366 nimenomaisesti säädetä tästä.
34.      Tällaista tulkintaa tukevat lisäksi direktiivin 2015/2366 tavoitteet.
35.      Tästä on muistutettava, että direktiivin 2015/2366 tavoitteena on, kuten sen johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, yhdenmukaistaa maksupalvelujen tarjoamista koskevia sääntöjä samalla, kun parannetaan ”oikeusvarmuutta” ja varmistetaan, että ”lainsäädäntökehystä sovelletaan yhdenmukaisesti kaikkialla unionissa” sekä taataan kuluttajansuojan korkea taso maksupalvelujen käytössä koko unionissa.
36.      Vaikka direktiivin 2015/2366 päätavoitteena on yhdenmukaistaa maksupalveluja koskevat säännöt ja varmistaa maksupalvelujen sisämarkkinoiden moitteeton toiminta,(12) minkä osoittaa se, että mainittu direktiivi perustuu SEUT 114 artiklaan, yksi kyseisen direktiivin tavoitteista
on kuitenkin myös taata kuluttajansuojan korkea taso
maksupalvelujen käytössä.(13)
37.      Edellä esitetyn perusteella voidaan mielestäni katsoa, että vaikka direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohta ja 74 artiklan 1 kohta liittyvät läheisesti toisiinsa, niillä kuitenkin säännellään oikeudettoman maksutapahtuman määrän palauttamista koskevan menettelyn eri puolia, sillä ensin mainitussa määritetään periaate määrän välittömästä palauttamisesta tilanteessa, jossa maksutapahtuma on ollut oikeudeton, ja jälkimmäisessä, joka liittyy myöhempään vaiheeseen, vastuun jakautuminen palveluntarjoajan ja maksajan välillä.
38.      Näin ollen direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohdan mukaan maksupalveluntarjoajan on ensimmäisessä vaiheessa palautettava välittömästi
oikeudettoman maksutapahtuman määrä, paitsi jos on perusteltua epäillä, että tapahtuma on aiheutunut maksupalvelujen käyttäjän petollisesta toiminnasta. Tämä palautus ei kuitenkaan ole lopullinen. Jos nimittäin maksupalveluntarjoaja myöhemmässä vaiheessa ja tämän tilapäisen palautuksen myöntämisen jälkeen osoittaa, että maksaja on laiminlyönyt tahallisesti tai törkeästä huolimattomuudesta yhden tai useamman 69 artiklan mukaisen velvollisuutensa, se voi vaatia maksajaa vastaamaan tästä törkeästä huolimattomuudesta aiheutuneista menetyksistä. Siinä tapauksessa, että maksaja kieltäytyy palauttamasta oikeudettoman maksutapahtuman määrää, maksupalveluntarjoajan on vedottava oikeussuojakeinoihin maksajaa, jolla on direktiivin 74 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan mukainen vastuu, vastaan.
39.      Päinvastainen tulkinta, jonka mukaan maksupalveluntarjoaja voisi evätä palautuksen tai lykätä sitä jo sillä perusteella, että se epäilee maksajan laiminlyöneen törkeästä huolimattomuudesta direktiivin 69 artiklan mukaiset velvollisuutensa, antaisi tälle palveluntarjoajalle mahdollisuuden kiertää direktiivin 73 artiklan 1 kohdan mukaisen velvollisuutensa palauttaa oikeudettoman maksutapahtuman määrä välittömästi. Tällaisella tulkinnalla laajennettaisiin
tavalla, joka ei ole asianmukainen, niitä tapauksia, joissa kyseinen palveluntarjoaja voi vapautua tästä velvoitteesta, koskemaan muitakin kuin kyseisen säännöksen tekstissä
nimenomaisesti säädettyjä tapauksia ja loukattaisiin periaatetta, jonka mukaan unionin oikeuden toimeen säädettyjä poikkeuksia
on tulkittava suppeasti. Sillä loukattaisiin näin suoraan kuluttajan oikeutta
palautukseen ja vietäisiin tämän johdosta tältä säännöksestä sen
sisältö ja
täten sen tehokas vaikutus.
40.      Päätöksellään asettaa välitöntä palautusta koskevan velvollisuuden keskeyttämiselle tiukat edellytykset unionin lainsäätäjä on pyrkinyt takaamaan, että tämä palautus pysyy sääntönä eikä muutu poikkeukseksi. Tämä mekanismi menettäisi vaikutuksensa, jos pelkkä maksupalveluntarjoajan tuomioistuimen ulkopuolella esittämä väite direktiivin 2015/2366 69 artiklan mukaisten velvollisuuksien laiminlyömisestä riittäisi keskeyttämään sen velvollisuuden välittömään palautukseen. Olisi myös vähintäänkin ristiriitaista, jos välitöntä palautusta koskevan velvollisuuden keskeyttämiseksi petostapauksessa vaadittaisiin perusteltujen epäilyjen olemassaoloa ja virallisen menettelyn vireillepanoa toimivaltaisessa kansallisessa viranomaisessa ja jos silloin, kun kyse on törkeästä huolimattomuudesta johtuvasta käyttäytymisestä tai laiminlyönnistä, tämä velvollisuus voitaisiin
kuitenkin keskeyttää samoin vaikutuksin asettamatta mitään muita muotovaatimuksia.
41.      Se, että maksupalveluntarjoajan katsottaisiin voivan
evätä oikeudettoman maksutapahtuman määrän välittömän palauttamisen tai lykätä
sitä vetoamalla siihen, että maksaja on syyllistynyt törkeään huolimattomuuteen, voisi vaarantaa direktiivillä 2015/2366 tavoitellun kuluttajansuojan korkean tason takaamista koskevan päämäärän. Sen lisäksi, että maksajalta vietäisiin tässä tapauksessa oikeus saada kyseinen määrä palautetuksi välittömästi, maksaja joutuisi vielä panemaan vireille tuomioistuinmenettelyn maksupalveluntarjoajaa vastaan, jos tämä vetoaisi palautuksen epäämiseksi törkeästä huolimattomuudesta johtuvaan direktiivin 69 artiklan mukaisten velvoitteiden laiminlyöntiin. Säätäessään, että maksupalveluntarjoajalla on oikeus olla palauttamatta välittömästi
oikeudettoman maksutapahtuman määrää vain, jos kyse on petoksesta, unionin lainsäätäjän tarkoituksena oli poistaa käytäntö, jonka mukaan maksupalveluntarjoajan oli vedottava maksajan virheelliseen menettelyyn voidakseen evätä palautuksen,
jolloin maksaja joutui kääntymään tuomioistuimen puoleen saadakseen oikeudettoman maksutapahtuman määrän palautetuksi.(14) Kyseisen direktiivin
73 artiklan 1 kohtaan säädetystä muutoksesta nimittäin ilmenee, että on maksupalveluntarjoajan – eikä maksajan – asia vaatia maksajan törkeästä huolimattomuudesta aiheutuneeseen oikeudettomaan maksutapahtumaan liittyvien menetysten vastattavaksi ottamista ja tapauksen mukaan nostaa kanne tuomioistuimessa saadakseen kyseiset määrät palautetuksi. Tämä lähestymistapa on sitä paitsi myös direktiivin
72 artiklan 2 kohdan mukainen, sillä sen mukaan todistustaakka siitä, että maksaja on toiminut törkeän huolimattomasti, kuuluu maksupalveluntarjoajalle.
42.      Mielestäni tietyistä
käsiteltävän asian kannalta merkityksellisten direktiivin 2015/2366 säännösten näkökohdista on aiheellista esittää vielä joitakin täsmennyksiä, jotka liittyvät edellä esitettyyn tarkasteluun.
43.      Ensinnäkin on korostettava, että käsiteltävä asiaa eroaa useista muista unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetuista asioista, joissa on ollut kyse maksajan ja maksupalveluntarjoajan välisiin oikeudettomiin maksutapahtumiin liittyvän vastuun jakautumista koskevien eri säännösten, kuten direktiivin 2015/2366 aiempiin versioihin sisältyneiden säännösten, yhteen nivoutumisesta,(15) ja etenkin asiasta, jossa annettiin tuomio Veracash.(16)
44.      Tältä osin on täsmennettävä, että toisin kuin käsiteltävässä asiassa, jossa ei ole kiistetty maksajan välittömästi
ilmoittaneen maksupalveluntarjoajalle oikeudettomasta maksutapahtumasta, tuomion Veracash taustalla olleessa asiassa oli kyse seurauksista, joita aiheutuu siitä, että maksaja laiminlyö velvollisuutensa ilmoittaa tällaisesta maksutapahtumasta
maksupalveluntarjoajalle
ilman aiheetonta viivytystä.
45.      Kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin tosin lausui, että direktiivin 2007/64 60 artiklan 1 kohdan mukaiseen maksupalveluntarjoajan velvollisuuteen palauttaa oikeudettoman maksutapahtuman määrä välittömästi sovelletaan kyseisen direktiivin 61 artiklan 2 kohdassa säädettyjä poikkeuksia, joten lähtökohtaisesti
maksajan on vastattava kaikista menetyksistä, jotka johtuvat sellaisista oikeudettomista maksutapahtumista, jotka hän on aiheuttanut toimimalla petollisesti tai laiminlyömällä tarkoituksellisesti tai törkeän huolimattomasti yhtä tai useampaa direktiivin 56 artiklassa tarkoitettua velvollisuuttaan.(17) Tällainen tulkinta voisi nimittäin antaa ymmärtää, että kyseisen direktiivin 61 artiklan 2 kohta on poikkeus maksupalveluntarjoajan kyseisen direktiivin 60 artiklan 1 kohdan mukaiseen velvollisuuteen palauttaa oikeudettoman maksutapahtuman määrä välittömästi maksajalle, jolloin kyseinen palveluntarjoaja voisi välttää tämän velvollisuuden vetoamalla maksajan vastuuseen petoksesta tai törkeästä huolimattomuudesta.
46.      On kuitenkin todettava, että tällaista direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohdan ja 74 artiklan 1 kohdan, joilla korvattiin direktiivin 2007/64 60 artiklan 1 kohta ja 61 artiklan 2 kohta, tulkintaa ei voida hyväksyä. Kuten nimittäin tämän ratkaisuehdotuksen 32 kohdassa todettiin, vaikka direktiivin 2007/64 60 artiklan 1 kohdassa ei säädetty mistään poikkeuksesta velvollisuuteen palauttaa oikeudettoman maksutapahtuman määrä välittömästi, unionin lainsäätäjä piti tarpeellisena muuttaa tätä säännöstä lisäämällä direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohtaan kyseistä velvollisuutta koskevan nimenomaisen poikkeuksen, joka koskee vain tilannetta, jossa palveluntarjoajalla on perustellut syyt epäillä petosta. Tehdessään tämän muutoksen unionin lainsäätäjä tarkoitti tehdä selväksi, että direktiivin 73 artiklan 1 kohdassa ja 74 artiklan 1 kohdassa säädetään oikeudettoman maksutapahtuman määrän palauttamista koskevan menettelyn kahdesta erillisestä vaiheesta siten, että ensin mainitussa määritetään periaate määrän välittömästä palauttamisesta tilanteessa, jossa maksutapahtuma on ollut oikeudeton, ja jälkimmäisessä, joka liittyy myöhempään vaiheeseen, vastuun jakautuminen palveluntarjoajan ja maksajan välillä.(18)
47.      Toiseksi on tuotava esiin, että Italian hallitus väitti kirjallisissa huomautuksissaan, että direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohdan tulkinta, jonka mukaan on niin, että vaikka kyseisessä säännöksessä edellytetään välitöntä palauttamista, siinä annetaan kuitenkin maksupalveluntarjoajalle mahdollisuus periä myöhemmin suoraan takaisin määrä, jonka se on palauttanut asiakkaalle oikeudettoman maksutapahtuman vuoksi, tarvitsematta välttämättä nostaa kannetta, jos sillä on kaikkien asiaan liittyvien olosuhteiden tarkastelun perusteella perustellut syyt katsoa, että oikeudeton maksutapahtuma on aiheutunut maksajan tahallisesta tai törkeän huolimattomasta toiminnasta.(19)
48.      Vaikka Italian hallituksen puoltamalla tulkinnalla pyritään asianomaisten osapuolten intressien tasapainottamiseen, se tarkoittaisi kuitenkin sitä, että direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohdassa säädetylle palautukselle asetettaisiin sellaisia lisärajoituksia ja
‑edellytyksiä, joille ei ole mitään perustaa kyseisen säännöksen sanamuodossa ja joilla siten poikettaisiin kyseisessä direktiivissä määritetystä tiukasta kehyksestä. Käytännössä maksaja joutuisi samaan tilanteeseen, jossa se olisi ollut, jos palautusta ei olisi tehty, ja sen olisi tästä syystä nostettava kanne maksupalveluntarjoajaa vastaan saadakseen
kyseisen määrän palautetuksi. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 37 ja 38 kohdassa todetaan, tällaisella tulkinnalla annettaisiin mahdollisuus kiertää kyseistä säännöstä, ja se olisi omiaan viemään kyseiseltä säännökseltä tehokkaan vaikutuksen ja heikentämään kuluttajansuojan tasoa.
49.      Lisäksi on todettava, kuten tämän ratkaisuehdotuksen 33 kohdassa tuotiin esiin, että mainitun direktiivin
73 artiklan 1 kohta kuuluu säännöksiin, jotka on yhdenmukaistettu täysimääräisesti. Tästä seuraa, että maksupalveluntarjoajan vastuuta oikeudettomista maksutapahtumista ei voida lieventää soveltamalla sellaisia kansallisia säännöksiä, joilla käyttöön otetussa järjestelmässä vastuu on rajoitetumpi. Näin ollen jäsenvaltiot eivät voi –
siltä osin kuin on kyse maksupalveluntarjoajien velvollisuudesta palauttaa oikeudettoman maksutapahtuman määrä välittömästi – poiketa direktiivillä 2015/2366 käyttöön otetusta järjestelmästä säätämällä muita poikkeuksia kuin direktiivin
73 artiklan 1 kohdassa
nimenomaisesti säädetyt poikkeukset.
50.      Kolmanneksi on huomautettava, että toisin kuin Tšekin ja Italian hallitukset väittävät, ehdottamani tulkinta ei johda direktiivin 2015/2366 102 artiklassa tarkoitetun vaihtoehtoisen riidanratkaisumekanismin kiertämiseen.(20)
51.      Tältä osin on muistutettava, että kyseisen direktiivin 102 artiklassa säädetään vaihtoehtoisesta riidanratkaisumenettelystä, jonka avulla käyttäjä voi saattaa asiansa maksupalveluntarjoajia vastaan tehtyjä kanteluja käsittelevän
vaihtoehtoisen riidanratkaisuelimen ratkaistavaksi. Koska nimittäin näin käyttöön otetun mekanismin tarkoituksena on helpottaa käyttäjien ja maksupalveluntarjoajien välisten riitojen ratkaisemista, sen soveltamisala ei rajoitu pelkästään direktiivin
73 artiklassa säädettyyn välittömään palautukseen, vaan se ulottuu kaikentyyppisiin direktiivin III ja IV osastosta johtuvia oikeuksia ja velvollisuuksia koskeviin riitoihin.
52.      Lopuksi on todettava, että vaikka tässä ehdottamaani ratkaisuun saatetaan suhtautua varauksellisesti ja vaikkei se ole käytännössä täysin ongelmaton,(21) on kuitenkin niin, että
päinvastaisesta tulkinnasta aiheutuisi enemmän haittaa etenkin maksupalvelujen käyttäjien kannalta.(22) Huoli käyttäjistä näyttää sitä paitsi olleen keskeinen
syy, jonka vuoksi unionin
lainsäätäjä päätti muuttaa direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohtaa. Siinä tapauksessa, että tämän säännöksen nykyisessä sanamuodossa olisi tiettyjä puutteita, sen muuttaminen on joka tapauksessa yksinomaan unionin lainsäätäjän tehtävä.
53.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että
esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohtaa ja 74 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä sille, että maksupalveluntarjoaja voi kieltäytyä palauttamasta maksajalle oikeudettoman maksutapahtuman määrää välittömästi vetoamalla siihen, että
maksajalle on aiheutunut oikeudettomaan maksutapahtumaan liittyviä menetyksiä siitä syystä, että hän on törkeän huolimattomasti laiminlyönyt kyseisen direktiivin 69 artiklassa säädettyjä velvollisuuksia.
V       Ratkaisuehdotus
54.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sąd Rejonowy w Koszalinien esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2009/110/EY ja 2013/36/EU ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta sekä direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta 25.11.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/2366 73 artiklan 1 kohtaa ja 74 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä sille, että maksupalveluntarjoaja voi kieltäytyä palauttamasta maksajalle oikeudettoman maksutapahtuman määrää välittömästi vetoamalla siihen, että maksajalle on aiheutunut oikeudettomaan maksutapahtumaan liittyviä menetyksiä siitä syystä, että
hän on törkeän huolimattomasti laiminlyönyt kyseisen direktiivin 69 artiklassa säädettyjä velvollisuuksiaan.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 25.11.2015 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2015, L 337, s. 35).
3      Dz. U. 2024, nro 30.
4      Tuomio 1.8.2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
5      Direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohdassa täsmennetään tältä osin, että palautuksen on tapahduttava
”seuraavan työpäivän päättymiseen mennessä”.
6      Vaikka tällä seikalla ei ole merkitystä
käsiteltävässä asiassa,
on täsmennettävä, että on
toinenkin tilanne, jossa maksupalveluntarjoajan ei tarvitse palauttaa oikeudettoman maksutapahtuman määrää maksajalle
välittömästi, ja se on
silloin, kun maksaja jättää ilmoittamatta oikeudettomasta maksutapahtumasta tai ilmoittaa siitä myöhässä. Tarkemmin sanottuna direktiivin 2015/2366 71 artiklassa, johon 73 artiklan 1 kohdassa viitataan,
vahvistetaan määräaika, johon mennessä oikeudettomasta maksutapahtumasta on tehtävä ilmoitus, ja säädetään, että maksupalvelunkäyttäjällä on oikeus saada maksupalveluntarjoajalta oikaisu oikeudettomaan tai virheellisesti toteutettuun maksutapahtumaan vain siinä tapauksessa, että maksupalvelunkäyttäjä ilmoittaa asiasta maksupalveluntarjoajalle ilman aiheetonta viivytystä saatuaan tietoonsa tällaisen vaatimukseen oikeuttavan maksutapahtuman, ja viimeistään 13 kuukauden kuluessa tilin veloituspäivästä. Ks. tältä osin tuomio 1.8. 2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, 48 kohta).
7      Direktiivin 2015/2366 74 artiklassa on nimittäin seuraava lisäys: ”poiketen siitä, mitä 73 artiklassa säädetään”.
8      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 12 ja 13 kohta.
9      Direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohdalla korvattiin maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY (EUVL 2007, L 319, s. 1) 60 artiklan 1 kohta. Jälkimmäisen säännöksen
sanamuoto oli seuraavanlainen: ”Jäsenvaltioiden on 58 artiklan soveltamista rajoittamatta varmistettava, että jos maksutapahtuma on toteutettu oikeudettomasti, maksajan maksupalveluntarjoaja palauttaa maksajalle kyseisen maksutapahtuman summan välittömästi ja tarvittaessa palauttaa veloitetun maksutilin sellaiseen tilaan, jossa se olisi ollut ilman oikeudettoman maksutapahtuman toteuttamista.”
10      Näistä valmistelutöistä
ilmenee, että vaikka komission alkuperäiseen ehdotukseen ei sisältynyt sellaista maksun välitöntä palauttamista koskevaan velvollisuuteen säädettyä poikkeusta, jota sovellettaisiin tilanteessa, jossa palveluntarjoajalla on perustellut syyt epäillä petosta, tämä muutos
tehtiin toimielinten välisissä neuvotteluissa ja sisällytettiin myöhemmin direktiivin 2015/2366 lopulliseen tekstiin. Ks. tältä osin ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2013/36/EU ja 2009/110/EY muuttamisesta ja direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta (COM (2013) 0547 final), erityisesti s. 13; Euroopan parlamentti, toimielinten välisissä neuvotteluissa hyväksytty teksti, PE 604.827 (tavallista lainsäätämismenettelyä 2013/0264(COD) koskeva asiakirja-aineisto, hyväksytty 16.6.2015), erityisesti 65 artikla, ja täydentävä mietintö ehdotuksesta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2009/110/EY ja 2013/36/EU ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta sekä direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta, A8-0266/2015 (hyväksytty 28.9.2015), erityisesti 73 artikla. Komissio käytti samaa lähestymistapaa ehdotuksessaan asetukseksi maksupalveluista sisämarkkinoilla. Säännöksessä, joka koskee maksupalveluntarjoajan vastuuta oikeudettomista maksutapahtumista, täsmennetään, että maksupalveluntarjoaja voi evätä palautuksen vain, jos sillä on perusteltu syy epäillä maksajan syyllistyneen petokseen. Tässä tapauksessa palveluntarjoajan on esitettävä perustelut palautuksen epäämiselle sekä mainittava elimet, joiden puoleen maksaja voi kääntyä asiassa.  Ks. tältä osin ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi maksupalveluista sisämarkkinoilla ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta, COM(2023) 367 final – 2023/0210 (COD), 28.6.2023, erityisesti s. 11, 56 artiklan 1 ja 2 kohta.
11      Ks. direktiivistä 2007/64 tuomio 2.9.2021, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, 42 kohta).
12      Ks. direktiivistä 2007/64 tuomio 2.9.2021, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, 44 kohta).
13      Ks. vastaavasti tuomio 11.11.2020, DenizBank (C‑287/19, EU:C:2020:897, 56 ja 102 kohta). Ks. direktiivistä 2007/64 myös tuomio 11.7.2024, Eurobank Bulgaria (C‑409/22, EU:C:2024:600, 79 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
14      Ks. tältä osin Guimarães, M. R. ja Steennot, R., ”Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2”, European review of private law, Kluwer Law International, osa 30, nro 1, 2022, s. 29–72 kohta, erityisesti s. 47.
15      Ks. esim. tuomio 2.9.2021, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671).
16      Tuomio 1.8.2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598).
17      Tuomio 1.8.2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, 63 kohta).
18      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 37 ja 38 kohta.
19      Italian hallituksen mukaan tulkinnalle, jonka mukaan maksupalveluntarjoaja
ei voi peruuttaa palautusta ja joka siten pakottaisi maksupalveluntarjoajan nostamaan kanteen palauttamiensa määrien takaisin saamiseksi tilanteessa, jossa on
kyse asiakkaan törkeästä huolimattomuudesta, ei löydy perustaa direktiivin 2015/2366 tekstistä, ja se johtaisi maksujärjestelmän kohtuuttomaan epätasapainoon. Italian hallitus väittää erityisesti, että koska missään kyseisen direktiivin säännöksessä ei kielletä maksupalveluntarjoajia perimästä tahallisesta toiminnasta
tai törkeän huolimattomuudesta aiheutuneen oikeudettoman maksutapahtuman vuoksi palautettua määrää suoraan takaisin veloittamalla se asiakkaan tililtä, kysymys siitä, voidaanko tällainen suoraveloitus sallia, on jätettävä kansallisten lainsäätäjien arvioitavaksi.
20      Kyseisten hallitusten mukaan maksupalvelujen käyttäjät voivat tämän mekanismin
avulla saada oikeudettoman maksutapahtuman määrän palautetuksi tehokkaammin, nopeammin ja edullisemmin kuin käyttämällä perinteistä tuomioistuinjärjestelmää. Sen vuoksi ne väittävät, että kyseinen mekanismi menettäisi merkityksensä, jos maksupalveluntarjoajan olisi palautettava oikeudettoman maksutapahtuman määrä myös siinä tapauksessa, että maksupalvelun käyttäjä on syyllistynyt törkeään huolimattomuuteen.
21      Kun otetaan huomioon maksupalveluntarjoajan velvollisuus
suorittaa palautus ”seuraavan työpäivän päättymiseen mennessä” sen jälkeen, kun maksaja on ilmoittanut sille oikeudettomasta maksutapahtumasta, voidaan perustellusti pohtia, onko palveluntarjoajan mahdollista näin lyhyessä ajassa kerätä kaikkia vakavien petosepäilyjen tueksi tarvittavia seikkoja. On myös todettava, että vaikka teoriassa petoksen ja huolimattoman
toiminnan välillä
ei ole kovinkaan vaikea tehdä eroa, käytännössä tämä ero ei ole lainkaan yhtä selvä, ja näin on etenkin silloin, kun maksupalveluntarjoaja joutuu yksilöimään petoksen (tai ainakin petosepäilyn) erittäin lyhyessä ajassa
vapautuakseen velvollisuudestaan maksaa palautus välittömästi. Voidaan myös pohtia, eikö maksupalveluntarjoajilla
olisi tilanteessa, jossa ne ovat vaarassa joutua maksamaan tällaisia palautuksia, houkutus rajoittaa tiettyjen maksuvälineiden saataville asettamista tai asettaa niiden käytölle tiukempia ja käyttäjien kannalta kalliimpia ehtoja, mikä olisi vastoin direktiivin 2015/2366 yleistä tavoitetta kehittää edelleen sähköisten maksujen yhdentyneitä sisämarkkinoita. Kuten Italian hallitus korostaa, tällainen järjestelmä voisi myös saada maksajat olemaan noudattamatta direktiivin
69 artiklassa asetettuja huolellisuusvelvoitteita.
22      On nimittäin selvää, että useissa jäsenvaltioissa maksupalveluntarjoajat ovat oletusarvoisesti noudattaneet käytäntöä, jonka mukaan välitön palautus evätään, jos maksaja on omalla virheellisellä toiminnallaan myötävaikuttanut oikeudettomien maksutapahtumien syntymiseen. Nimenomaan
tällaisten käytäntöjen estämiseksi unionin lainsäätäjä on direktiivin 2015/2366 73 artiklan 1 kohtaan tekemällään muutoksella pyrkinyt vahvistamaan kuluttajansuojaa ja varmistamaan, että maksupalveluntarjoajan velvollisuutta palauttaa välittömästi oikeudettoman maksutapahtuman määrä
voidaan rajoittaa vain nimenomaisilla ja tarkkaan määritellyillä poikkeuksilla. Ks. tästä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteamus, johon viitattiin tämän ratkaisuehdotuksen 16 kohdassa. Ks. oikeuskirjallisuudesta myös Guimarães, M. R. ja Steennot, R., ”Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2”, European review of private law, Kluwer Law International, osa 30, nro 1, 2022, s. 29–72, erityisesti s. 47.