Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
RIMVYDAS NORKUS
15 päivänä tammikuuta 2026 (1)
Asia C‑560/24 [Besthame] (i)
R.S.
vastaan
Minister for Justice
(Ennakkoratkaisupyyntö – Court of Appeal (ylioikeus, Irlanti))
Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin kansalaisuus – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Direktiivi 2004/38/EY – Unionin kansalaisen perheenjäsenet – Johdettu oleskeluoikeus – Perheenjäsenen myöhempi kansalaistaminen – 35 artikla – Petos tai oikeuden väärinkäyttö ja/tai lumeavioliitto
I        Johdanto
1.        Tämän ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä esiin tuleva oikeudellinen kysymys kuuluu seuraavasti: voivatko jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset tutkia mahdollisuuden siitä, ja tarvittaessa katsoa tai päätellä, että henkilö, johon aiemmin sovellettiin direktiivin 2004/38/EY(2) mukaista johdettua oleskeluoikeutta unionin kansalaisen perheenjäsenenä, oli osallisena oikeuden väärinkäytössä tai petoksessa, vaikka kyseinen henkilö on tällä välin saanut kyseisen jäsenvaltion kansalaisuuden eikä hänen oleskelunsa kyseisessä jäsenvaltiossa siten enää perustu kyseiseen direktiiviin?
2.        Tämän kysymyksen on esittänyt Court of Appeal (ylioikeus, Irlanti) asiassa, jossa valittajana on R.S. (jäljempänä pääasian valittaja), joka on kansalaistettu Irlannin kansalainen, ja vastapuolena on Minister for Justice (oikeusministeri, Irlanti) ja jossa on kyse Minister for Justicen toteamuksesta, jonka mukaan pääasian valittaja oli ennen Irlannin kansalaisuuden saamista kolmannen maan kansalaisena solminut unionin kansalaisen kanssa lumeavioliiton tai antanut virheellisiä tai harhaanjohtavia tietoja, jotta hänelle myönnettäisiin unionin kansalaisen perheenjäsenen oleskelukortti.
3.        Tämän kysymyksen tarkastelun yhteydessä unionin tuomioistuimen on otettava toista kertaa kantaa direktiivin 2004/38 35 artiklan tulkintaan. Vaikka jo yhteisöjen tuomioistuin viittasi oikeuden väärinkäyttöön tai petokseen muun muassa henkilöiden vapaata liikkumista koskevassa oikeuskäytännössään,(3) ensimmäinen kyseisen artiklan tulkintaa koskenut ennakkoratkaisupyyntö esitettiin asiassa, jossa annettiin tuomio McCarthy ym.(4) Kyseisessä tuomiossaan unionin tuomioistuin katsoi, ettei jäsenvaltio voi asettaa kolmannen maan kansalaisen maahantulo-oikeuden käyttämisen edellytykseksi viisumin hankkimista ennen maahantuloa, jos kyseiselle henkilölle on myönnetty unionin kansalaisen perheenjäsenen oleskelukortti. Unionin tuomioistuin totesi kyseisen artiklan olevan esteenä toimenpiteille, joilla unionin kansalaisten perheenjäseniltä estetään yleisestävän tavoitteen vuoksi maahantulo jäsenvaltion alueelle ilman viisumia.(5)
4.        Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimella on sen sijaan tilaisuus ottaa kantaa direktiivin 2004/38 35 artiklan tulkintaan eri näkökulmasta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyytämä tulkinta ei koske selvitettävää oikeuden väärinkäyttöä sinänsä vaan sitä, missä tarkoituksessa oikeuden väärinkäyttö voidaan kyseisen direktiivin nojalla todeta ja mitä oikeudellisia seurauksia oikeuden väärinkäytön toteamisella tulee olla, kun kyse on menneisyydessä tapahtuneesta oikeuden väärinkäytöstä, jonka jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat todenneet lainvoimaisesti. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on nimittäin todennut pääasiassa, että kyse oli lumeavioliitosta, joten nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kyse avioliiton kyseisestä luonnehdinnasta.
5.        Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, voidaanko direktiivin 2004/38 35 artiklaa soveltaa silloin, kun asianomaiseen henkilöön ei enää direktiivissä tarkoitetulla tavalla ”sovelleta” kyseisessä direktiivissä tarkoitettuja oikeuksia vastaanottavassa jäsenvaltiossa, ja jos kyllä, voivatko toimivaltaiset viranomaiset mainitun säännöksen nojalla tutkia kysymyksen lumeavioliitosta ja todeta henkilön olleen lumeavioliitossa ilman, että toteamuksella olisi muita välittömiä oikeudellisia seurauksia.
6.        Tässä ratkaisuehdotuksessa ehdotan muun muassa, että unionin tuomioistuin katsoo, että direktiivin 2004/38 soveltamisalaan kuuluu tilanne, jossa asianomainen henkilö ei enää ole ”henkilö, johon tätä direktiiviä sovelletaan”.
II      Asiaa koskevat oikeussäännöt
A        Unionin oikeus
7.        Viittaan tässä ratkaisuehdotuksessani direktiivin 2004/38 johdanto-osan 25 ja 28 perustelukappaleeseen sekä kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 alakohtaan ja 2 alakohdan a alakohtaan, 3 artiklan 1 kohtaan, 15 artiklan 1 ja 3 kohtaan, 30 artiklan 1 ja 3 kohtaan, 31 artiklan 1 ja 3 kohtaan, 35 artiklaan ja 36 artiklaan.
B        Irlannin oikeus
8.        Direktiivi 2004/38 saatettiin osaksi Irlannin oikeutta Euroopan yhteisöistä (henkilöiden vapaa liikkuvuus) vuonna 2015 annetulla asetuksella (European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015; SI nro 548, 2015), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä vuoden 2015 asetus).
9.        Vuoden 2015 asetuksen 27 §:n, jonka otsikko on ”Oikeuksien lakkaaminen”, 1, 2 ja 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”1)      Ministeri voi peruuttaa, kieltäytyä antamasta tai kieltäytyä myöntämästä tapauksen mukaan jotakin seuraavista, jos hän päättää tämän pykälän mukaisesti, että tapauksen mukaan kyseistä oikeutta tai asemaa vaaditaan petoksen tai oikeuden väärinkäytön perusteella: – –
b)      oleskelukortti – –
2)      Jos ministerillä on perusteltua syytä epäillä, että tässä asetuksessa annettua oikeutta tai asemaa tulla kohdelluksi hyväksyttynä perheenjäsenenä vaaditaan tai se on saatu petoksen tai oikeuden väärinkäytön perusteella, hänellä on oikeus tehdä sellaisia selvityksiä ja hankkia sellaisia tietoja kuin on kohtuudella välttämätöntä asian tutkimiseksi.
– –
4)      Tässä pykälässä
’oikeuden väärinkäytöllä’ tarkoitetaan muun muassa lumeavioliittoja – –.”
10.      Asetuksen 28 §:ssä, jonka otsikko on ”Lumeavioliitto”, säädetään seuraavaa:
”1)      Määrittäessään mitä tahansa tämän asetuksen kannalta merkityksellistä seikkaa ministeri voi jättää tietyn avioliiton huomiotta tähän määritykseen vaikuttavana tekijänä, jos ministeri katsoo tai määrittää, että kyseinen avioliitto on lumeavioliitto.
2)      Jos ottaessaan avioliiton huomioon minkä tahansa tämän asetuksen kannalta merkityksellisen seikan määrittämiseksi ministerillä on perusteltua syytä katsoa, että avioliitto on lumeavioliitto, hän voi lähettää avioliiton osapuolille ilmoituksen, jossa asianomaisia henkilöitä vaaditaan antamaan, joko kirjallisesti tai henkilökohtaisesti, kyseisessä ilmoituksessa määritetyssä määräajassa sellaisia tietoja kuin on kohtuudella välttämätöntä ministerin vakuuttamiseksi siitä, ettei avioliitto ole lumeavioliitto.”
III   Pääasian tosiseikat, ennakkoratkaisukysymys ja menettely unionin tuomioistuimessa
11.      Kolmannessa maassa syntynyt R.S. saapui Irlantiin vuoden 2002 aikana henkilönä, jolle oli myönnetty opiskelijan oleskelulupa. Vuonna 2010, 16 päivää ennen kyseisen oleskelulupansa voimassaolon päättymistä, R.S., joka oli tuolloin kolmannen maan kansalainen, meni naimisiin unionin kansalaisen kanssa, joka oli käyttänyt oikeuttaan liikkua ja oleskella vapaasti Irlannissa. Tämän jälkeen R.S:lle myönnettiin unionin kansalaisen perheenjäsenen oleskelukortti viideksi vuodeksi.
12.      R.S. sai Irlannin kansalaisuuden vuonna 2015. R.S:n oleskelu Irlannissa on siitä alkaen perustunut Irlannin kansalaisuuteen. R.S. ja hänen aviopuolisonsa päättivät avioliittonsa vuonna 2018. Vuonna 2019 eräs kolmannen maan kansalainen haki lupaa oleskella Irlannissa sillä perusteella, että hän on sellaisen lapsen äiti, jolla on Irlannin kansalaisuus ja jonka biologinen isä on R.S. Oleskelulupahakemuksen jättämisen vuoksi viranomaiset aloittivat tutkinnan selvittääkseen, oliko vuonna 2010 solmittu avioliitto lumeavioliitto.
13.      Minister for Justice ”peruutti” 18.12.2019 tekemällään päätöksellä vuonna 2010 myönnetyn oleskelukortin sillä perusteella, että R.S. oli esittänyt oleskelukorttihakemuksensa tueksi harhaanjohtavia asiakirjoja ja vuonna 2010 solmittu avioliitto oli lumeavioliitto. R.S. vaati päätöstä oikaistavaksi, minkä jälkeen kyseinen päätös pysytettiin 8.9.2020 tehdyllä päätöksellä.
14.      Minister for Justice teki kuitenkin 1.2.2022 uuden päätöksen käytyään kirjeenvaihtoa R.S:n juristien kanssa. Kyseisellä päätöksellään Minister for Justic poisti 8.9.2020 tehdyn päätöksen, kumosi 18.12.2019 tehdyn päätöksen ja totesi R.S:n esittäneen virheellisiä tai harhaanjohtavia asiakirjoja tai tietoja ja solmineen lumeavioliiton saadakseen aseman tai oikeuden, jota hän ei olisi muuten voinut vaatia direktiivin 2004/38 nojalla. Ministeri totesi, että ”kaikki [kyseisen direktiivin] nojalla myönnetyt oikeudet tai asemat, [jotka perustuivat kyseiseen] avioliittoon, katsotaan alkujaankin peruutetuiksi”.
15.      R.S. toimitti High Courtiin (ylempi piirituomioistuin, Irlanti) valituksen (certiorari), jolla hän vaati 8.9.2020, 13.2.2020 ja 1.2.2022 tehtyjen päätösten kumoamista Minister for Justicen toimivallan ylittämisen (ultra vires) perusteella. R.S. esitti nimittäin, ettei häneen Irlannin kansalaisena enää sovelleta ainuttakaan vuoden 2015 asetuksen tai direktiivin 2004/38 säännöstä, joten Minister for Justicella ei voi olla kyseisten säädösten perusteella toimivaltaa kyseisten päätösten tekemiseen. High Court hylkäsi valituksen 18.5.2023 antamallaan tuomiolla.
16.      R.S. valitti tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen Court of Appealiin.
17.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa aluksi, ettei 1.2.2022 tehtyä päätöstä tule tulkita siten, että sillä olisi peruutettu tai evätty oleskeluoikeus, vaan siten, että päätöksessä esitetään mennyttä tilannetta tai R.S:n aiempaa käyttäytymistä koskeva ”määritys”, ”toteamus” tai ”päätelmä”. Kyseinen tuomioistuin lisää, että kyseisessä päätöksessä annetaan ymmärtää, että kyseinen määritys tai toteamus voidaan ottaa huomioon arvioitaessa myöhemmin uudelleen R.S:n asemaa Irlannin kansalaisena, mutta päätöksessä todetaan myös, että mahdollisessa myöhemmässä uudelleenarvioinnissa otettaisiin huomioon kaikki olosuhteet ja R.S:n perusoikeudet. R.S:n Irlannin kansalaisuutta koskevasta uudelleentarkastelusta kyseinen tuomioistuin toteaa, että Supreme Courtin (ylin tuomioistuin, Irlanti) vastikään antamien ratkaisujen vuoksi nykyään ei ole olemassa perustuslainmukaista menettelyä, jossa voitaisiin suorittaa tutkinta R.S:n kansalaisuuden peruuttamiseksi.
18.      Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa esitettyjen argumenttien perusteella kyseinen tuomioistuin on epävarma ensinnäkin direktiivin 2004/38 soveltamisalasta ja etenkin sen 35 artiklan soveltamisalasta.
19.      Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa eroihin nyt käsiteltävän asian ja tuomion Lounes(6) taustalla olleen asian tosiseikoissa, mutta katsoo, että kyseisestä tuomiosta voidaan päätellä, ettei direktiiviä 2004/38 enää sovelleta kolmannen maan kansalaiseen, joka on unionin kansalaisen perheenjäsen, siitä hetkestä alkaen, kun kyseinen kolmannen maan kansalainen saa vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuuden eikä hän näin ollen enää täytä direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”henkilön, johon tätä direktiiviä sovelletaan,” määritelmää. Kyseinen tuomioistuin toteaa, että tuomiossaan Chenchooliah(7) unionin tuomioistuin kuitenkin katsoi, että direktiiviä sovelletaan unionin kansalaisen perheenjäsenenä vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskelleen kolmannen maan kansalaisen karkottamista koskevaan päätökseen, vaikka kyseistä kolmannen maan kansalaista ei enää voida pitää direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna henkilönä, johon kyseistä direktiiviä sovelletaan.
20.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko katsottava analogisesti, että direktiiviä 2004/38 sovelletaan edelleenkin tilanteessa, jossa jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen pyrkii määrittämään, saiko henkilö kyseiseen direktiivin perustuneen oleskeluoikeutensa alun perinkin oikeuden väärinkäytöllä tai petoksella, ajankohtana, jona kyseinen henkilö ei enää ole direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”henkilö, johon tätä direktiiviä sovelletaan”.
21.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa toiseksi, että vuoden 2015 asetuksen 27 §:n 1 ja 2 momentissa Minister for Justicelle annetaan toimivalta yhtäältä peruuttaa, kieltäytyä antamasta tai kieltäytyä myöntämästä oleskelukorttia, jota vaaditaan petoksen tai oikeuden väärinkäytön perusteella, ja toisaalta toimivalta tutkia epäilty petos tai oikeuden väärinkäyttö. Vaikka tällaisella peruuttamisella ei voi olla taannehtivia vaikutuksia, tutkinnassa voidaan tarkastella sekä uusia tai vireillä olevia oleskelukorttihakemuksia että aiemmin myönnettyjä oleskelukortteja. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tulee kuitenkin esiin kysymys siitä, voidaanko tutkintatoimivaltaa käyttää itsenäisesti tilanteessa, johon ei liity minkäänlaista konkreettista toimenpidettä, kuten oleskeluoikeuden peruuttamista tai epäämistä, rikosoikeudellista menettelyä rikoksesta syyttämiseksi, karkottamismenettelyä tai menettelyä Irlannin kansalaisuuden peruuttamiseksi.
22.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan vuoden 2015 asetuksen 27 §:n 2 momenttiin voi implisiittisesti sisältyä tällainen itsenäinen toimivalta. Kyseinen toimivalta voi olla oikeutettu kyseisen asetuksen tarkoituksen ja kokonaisasiayhteyden perusteella, johon kuuluu unionin kansalaisuussäännöt, jotka edellyttävät vankkaa järjestelmää petosten ja oikeuden väärinkäytön estämiseksi, havaitsemiseksi ja poistamiseksi. Voidakseen mahdollisesti tulkita vuoden 2015 asetuksen 27 §:n 2 momenttia unionin oikeuden mukaisesti ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että on ratkaistava, sovelletaanko direktiiviä 2004/38 jäsenvaltion kansalaiseen, joka on saanut kyseisen kansalaisuutensa kansalaistamismenettelyssä, yksinomaan siltä osin kuin kyseisen direktiivin nojalla kyseinen jäsenvaltio voi tutkia, oliko avioliitto, joka solmittiin ajankohtana, jolloin kyseisellä kansalaisella oli vastaanottavassa jäsenvaltiossa kyseiseen direktiiviin perustuva oleskeluoikeus, lumeavioliitto.
23.      Tässä tilanteessa Court of Appeal on päättänyt 2.7.2024 antamallaan välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 19.8.2024, lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Sovelletaanko direktiiviä 2004/38 henkilöön, joka aiemmin sai johdetun oleskeluoikeuden jäsenvaltiossa sen perusteella, että hän oli sellaisen unionin kansalaisen, joka käytti perussopimuksen mukaisia oikeuksiaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa, aviopuoliso, mutta josta on sittemmin tullut vastaanottavan jäsenvaltion kansalainen ja joka ei enää nauti mitään kyseisen direktiivin mukaista johdettua oikeutta vastaanottavassa jäsenvaltiossa, yksinomaan sen tutkimiseksi ja (tarvittaessa) määrittämiseksi tai sellaisen päätelmän tekemiseksi, että hän oli aiemmin osallisena kyseisen direktiivin 35 artiklassa tarkoitetussa petoksessa tai oikeuksien väärinkäytössä ja/tai lumeavioliitossa saadakseen kyseisen direktiivin mukaisen edun?”
24.      Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet R.S., Minister for Justice ja Irlannin hallitus, Saksan hallitus sekä Euroopan komissio. Suullisia huomautuksia istunnossa, joka pidettiin 15.10.2025, esitettiin R.S:n, Irlannin, Saksan hallituksen ja komission nimissä.
IV      Asian tarkastelu
25.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ainoalla ennakkoratkaisukysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2004/38 35 artiklaa tulkittava siten, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat sen nojalla tutkia mahdollisuuden siitä, ja tarvittaessa määrittää tai päätellä, että henkilö, johon aiemmin sovellettiin kyseisen direktiivin mukaista johdettua oikeutta vapaaseen liikkumiseen, on tehnyt petoksen tai käyttänyt väärin oikeutta, kun kyseisen henkilön oleskelu kyseisessä jäsenvaltiossa ei enää perustu kyseiseen direktiiviin, mukaan lukien tilanteessa, jossa hän on tällä välin saanut kyseisen jäsenvaltion kansalaisuuden.(8)
26.      Pääasian asianosaiset ja muut osapuolet ovat kirjallisissa ja suullisissa huomautuksissaan eri mieltä siitä, miten direktiivin 2004/38 35 artiklaa on tulkittava.
27.      Yleistävästi totean, että pääasian valittaja ja Saksan hallitus katsovat, ettei direktiiviä voida soveltaa henkilöön, jolla on kolmannen maan kansalaisena ollut johdettu oleskeluoikeus jäsenvaltiossa kyseiseen jäsenvaltioon muuttaneen unionin kansalaisen puolisona, kun kyseinen henkilö on sittemmin saanut vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuuden. Pääasian valittaja ja Saksan hallitus katsovat nimittäin lähinnä, ettei tällainen henkilö enää kuulu direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”henkilön, johon tätä direktiiviä sovelletaan,” käsitteen alaan, joten direktiiviä ei enää voida soveltaa häneen. Saksan hallitus esittää erityisesti, että oikeuden väärinkäytön tai petoksen toteaminen kuuluu kansallisen oikeuden soveltamisalaan. Näin ollen pääasian valittaja ja Saksan hallitus ehdottavat, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään kysymykseen vastataan kieltävästi. Minister for Justice ja Irlannin hallitus sekä komissio katsovat sitä vastoin, että direktiivin 2004/38 35 artiklaa voidaan soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa. Ne korostavat yksimielisesti etenkin sitä, että kyseisen säännöksen on katsottava ilmentävän oikeuden väärinkäytön kieltoa koskevaa yleistä periaatetta. Näin ollen niiden mukaan ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava myöntävästi.
28.      Vastatakseni ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esiin tuomiin kysymyksiin aloitan asian tarkastelun esittämällä muutamia yleishuomioita (A jakso). Tämän jälkeen selvennän, miksei mahdollisuudesta soveltaa direktiiviä 2004/38 ja erityisesti siitä, että sen 35 artiklaa on tarkoitus soveltaa pääasiassa tarkastellussa tilanteessa, ole mitään epäilystä (B jakso), ja analyysini päätteeksi käsittelen kyseisellä säännöksellä jäsenvaltioille annetun toimivallan ulottuvuutta (C jakso).
A        Muutamia yleishuomioita siitä, milloin direktiiviä 2004/38 voidaan soveltaa
29.      Heti aluksi muistutan siitä, että direktiivin 2004/38 johdanto-osan kolmannesta ja neljännestä perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivin tavoitteena on helpottaa unionin kansalaisille SEUT 21 artiklan 1 kohdassa suoraan myönnetyn vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskevan henkilökohtaisen perusoikeuden käyttämistä ja muun muassa tehostaa kyseistä perusoikeutta.(9) Direktiivin 2004/38 johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa korostetaan, että jotta unionin kansalaiset voivat käyttää kyseistä oikeuttaan ihmisarvon osalta objektiivisten edellytysten mukaisesti, tämä oikeus olisi myönnettävä myös heidän perheenjäsenilleen näiden kansalaisuudesta riippumatta.(10) Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivissä ei kuitenkaan anneta mitään itsenäistä oikeutta unionin kansalaisen perheenjäsenille, jotka ovat kolmannen maan kansalaisia. Niinpä tällä direktiivillä kyseisille kolmannen maan kansalaisille mahdollisesti myönnetyt oikeudet on johdettu oikeuksista, jotka asianomaisella unionin kansalaisella on liikkumisvapautensa käyttämisen perusteella.(11) Unionin tuomioistuin on nimittäin usein muistuttanut siitä, että direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdan sanamuodosta seuraa, että unionin kansalaiset, jotka siirtyvät toiseen jäsenvaltioon tai oleskelevat toisessa jäsenvaltiossa kuin jonka kansalaisia he ovat, sekä heidän direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa määritellyt perheenjäsenensä, jotka tulevat heidän mukanaan tai seuraavat heitä myöhemmin, kuuluvat direktiivin soveltamisalaan ja nauttivat direktiivissä myönnettyjä oikeuksia.(12)
30.      Kun nyt käsiteltävässä asiassa otetaan huomioon, että solmittuaan vuonna 2010 avioliiton Irlannissa asuneen jäsenvaltion kansalaisen kanssa pääasian valittaja oleskeli kyseisessä jäsenvaltiossa sellaisen unionin kansalaisen puolisona, joka oli käyttänyt oikeuttaan liikkua ja oleskella vapaasti muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jonka kansalainen hän on, on selvää, että pääasian valittaja nautti direktiivin 2004/38 mukaisesta johdetusta oleskeluoikeudesta ja kuului direktiivin soveltamisalaan. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin, että pääasian valittaja sai vuonna 2015 Irlannin kansalaisuuden ja että hän on siitä lähtien oleskellut Irlannissa Irlannin kansalaisena. Aviopuolisot päättivät avioliittonsa joitain vuosia myöhemmin eli vuonna 2018. Näin ollen on ilmeistä, että koska direktiivissä 2004/38 säädetään ainoastaan edellytyksistä, jotka koskevat unionin kansalaisen ja hänen perheenjäsentensä maahantuloa ja oleskelua vastaanottavassa jäsenvaltiossa, pääasian valittaja ei enää täytä direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”henkilön, johon tätä direktiiviä sovelletaan,” määritelmää.(13)
31.      Tästä seuraa, että ajankohtana, jona pääasian valittaja sai direktiivissä 2004/38 tarkoitetut oikeudet, ja lumeavioliittotutkinnassa tarkastellulla ajanjaksolla – eli vuosina 2010–2015 – hän oli ”henkilö, johon tätä direktiiviä” sovellettiin,(14) sellaisen unionin kansalaisen puolisona, joka oli käyttänyt liikkumisvapauttaan siirtymällä muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, jonka kansalainen hän oli, ja oleskelemalla siellä. Koska Irlanti kuitenkin myönsi pääasian valittajalle kansalaisuuden vuonna 2015,(15) oikeussäännöt, joita häneen sovellettiin, muuttuivat paitsi kansallisen oikeuden myös direktiivin näkökulmasta, joten tuomion Lounes(16) perusteella on niin, ettei direktiiviä enää sovellettu hänen oleskeluunsa kyseisessä jäsenvaltiossa lumeavioliittotutkinnan aloittamisajankohtana eli vuonna 2019.(17)
32.      Onko siis katsottava, että kun pääasian valittajaan ei enää direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”sovelleta” johdettuja maahantulo- ja oleskeluoikeuksia vastaanottavassa jäsenvaltiossa, kyseistä direktiiviä ei enää voida soveltaa?
33.      Mielestäni ei.
34.      Kuten jäljempänä osoitan, direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun henkilön, johon tätä direktiiviä sovelletaan, ominaisuuden menettämisestä ei seuraa, ettei direktiiviä enää sovellettaisi tilanteessa, jossa toimivaltaiset kansalliset viranomaiset toteavat direktiivissä säädettyjä sääntöjä koskeneen väärinkäytön tai petoksen, joka tehtiin ajankohtana, jona pääasian valittajalla oli direktiivin soveltamisalaan kuuluvan henkilön asema, kuten on käynyt tässä asiassa. Tässä yhteydessä on huomattava, että unionin tuomioistuin on huolellisesti erotellut toisistaan kyseisen direktiivin soveltamisalan ja edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetun sellaisen henkilön, johon tätä direktiiviä sovelletaan, aseman.(18) Tästä seuraa mielestäni, että vaikka unionin kansalaiset ja heidän perheenjäsenensä, jotka käyttävät direktiivissä 2004/38 tarkoitettuja oikeuksia, kuuluvat direktiivin soveltamisalaan ja nauttivat direktiivissä tarkoitetuista oikeuksista kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla, henkilöt, jotka eivät enää käytä näitä oikeuksia, koska he ovat menettäneet asemansa henkilöinä, joihin tätä direktiiviä sovelletaan, voivat kuitenkin edelleenkin kuulua kyseisen direktiivin soveltamisalaan, koska – kuten osoitan jäljempänä tässä ratkaisuehdotuksessa – direktiivissä on säännöksiä, joiden soveltaminen ei edellytä, että asianomaisella henkilöllä olisi kyseinen ominaisuus säännösten soveltamisajankohtana.(19)
35.      Tämän todettuani käsittelen seuraavaksi erityisesti kysymystä siitä, voidaanko direktiiviä 2004/38 ja etenkin sen 35 artiklaa soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa.
B        Kysymys siitä, voidaanko direktiivin 2004/38 35 artiklaa soveltaa
36.      Sen ratkaisemiseksi, voidaanko direktiivin 2004/38 35 artiklaa soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa, on määritettävä kyseisen säännöksen ajallinen soveltamisala eli tutkittava, sovelletaanko kyseistä säännöstä, kun asianomaiseen henkilöön on aikaisemmin sovellettu direktiiviä 2004/38 direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, mutta hänellä ei enää ole tällaisen henkilön asemaa ajankohtana, jona direktiivin 35 artiklaa on tarkoitus soveltaa.
37.      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemiseksi on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on.(20) Myös unionin oikeuden säännöksen syntyhistoriasta voi ilmetä sen tulkinnan kannalta merkityksellisiä seikkoja.(21) Näin ollen tulkitsen kyseistä säännöstä jäljempänä sen sanamuodon ja asiayhteyden perusteella sekä teleologisesti.
1.      Sanamuodon mukainen tulkinta
38.      Aluksi on palautettava mieleen, että direktiivin 2004/38 35 artiklan otsikko on ”Oikeuksien väärinkäyttö” ja siinä säädetään, että ”jäsenvaltiot voivat toteuttaa tarpeelliset toimenpiteet evätäkseen, lopettaakseen tai peruuttaakseen [kyseisessä] direktiivissä tarkoitetut oikeudet, jos ne on saatu oikeuksien väärinkäytöllä tai petoksella, kuten lumeavioliitolla. Näiden toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia, ja niissä on sovellettava 30 ja 31 artiklan mukaisia menettelyä koskevia takeita”.
39.      Huomautan ensinnäkin, ettei mikään kyseisen säännöksen sanamuodossa viittaa siihen, että voitaisiin katsoa, että unionin lainsäätäjä olisi tarkoittanut rajoittaa kyseisessä säännöksessään ajallisesti jäsenvaltioiden mahdollisuutta ”toteuttaa tarpeelliset toimenpiteet evätäkseen, lopettaakseen tai peruuttaakseen [kyseisessä] direktiivissä tarkoitetut oikeudet, jos ne on saatu oikeuksien väärinkäytöllä tai petoksella”.(22) Toisin sanoen säännöksen sanamuodossa ei täsmennetä, että jäsenvaltion olisi toteutettava ainoastaan sellaiset ”tarvittavat toimenpiteet”, jotka liittyvät oikeuteen, jolla on säännöksen soveltamishetkellä oikeusvaikutuksia direktiivin 2004/38 nojalla. Tällaisen ajallisen rajoituksen käyttöön ottaminen nimittäin merkitsisi käytännössä säännöksen sanamuotoon kuulumattoman uuden osatekijän lisäämistä. Se, ettei säännöksessä säädetä tällaisesta ajallisesta rajoituksesta, merkitsee päinvastoin sitä, että säännöksessä tarkoitettu mahdollisuus on tarkoitettu jäsenvaltioiden toimivallaksi toteuttaa tällaisia toimenpiteitä riippumatta siitä, käyttääkö tai onko asianomainen henkilö käyttänyt direktiivissä 2004/38 tarkoitettua oikeutta.
40.      Toiseksi on todettava, että direktiivin 2004/38 35 artiklan sanamuodossa käytetään passiivin partisiipin perfektiä ”saatu”, joten siitä ilmenee, että unionin lainsäätäjä tarkoittaa säännöksessään etenkin oikeuksia, joista asianomainen henkilö nauttii tai on aiemmin nauttinut direktiivin nojalla.(23)
41.      Huomautan kolmanneksi, että kyseisessä säännöksessä käytetty verbi ”evätä” merkitsee sitä, että direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuilta henkilöiltä evätään mahdollisuus tulla vastaanottavaan jäsenvaltioon tai oleskella siellä, jos he ovat saaneet direktiivissä tarkoitetut oikeudet käyttämällä oikeutta väärin tai petoksella, jolloin kyseiset henkilöt eivät siis täytä edellytyksiä sille, että kyseisiä oikeuksia sovellettaisiin heihin kyseisen direktiivin nojalla.(24) Tällöin olisi siis kyse (mahdollisesta) tulevasta maahantulo- tai oleskeluoikeudesta, jota ei vielä ole, koska asianomainen henkilö ei täytä direktiivin 2004/38 mukaisia edellytyksiä sille, että häntä voitaisiin pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna ”henkilönä, johon tätä direktiiviä sovelletaan”.
42.      Huomautan neljänneksi, että verbien ”lopettaa” ja ”peruuttaa” käyttö direktiivin 2004/38 35 artiklassa viittaa siihen, että säännöksessä tarkoitetaan direktiivissä tarkoitetun oikeuden lopettamista tai peruuttamista riippumatta siitä, ovatko kyseisen oikeuden vaikutukset lakanneet vai eivät.(25) Kyseisillä verbeillä voi siis olla taannehtiva merkitys, sillä niillä voidaan tarkoittaa tällaisen oikeuden tiettyjen tulevien vaikutusten katoamista, mutta myös menneiden vaikutusten poistamista.(26) Kun unionin lainsäätäjä on käyttänyt kahta eri verbiä, sen tarkoituksena lienee lähtökohtaisesti ollut viitata sekä sellaisiin kansallisiin toimenpiteisiin, joilla oikeus voidaan lopettaa päätöksen tekohetkestä alkaen (ex nunc; esimerkiksi oleskelukortin lopettaminen), että sellaisiin, joilla oikeus voidaan peruuttaa taannehtivasti oikeuden myöntämishetkestä alkaen (ex tunc).(27)
43.      Tämän tulkinnan perusteella on siis niin, että unionin lainsäätäjän käyttämällä ilmaisulla ”evätäkseen, lopettaakseen tai peruuttaakseen [kyseisessä] direktiivissä tarkoitetut oikeudet” ilmaistaan selkeästi unionin lainsäätäjän tarkoitus kattaa ajallisesti kyseinen maahantulo- tai oleskeluoikeus (oli se sitten tuleva, voimassa oleva tai aiemmin käytetty oikeus), kun oikeus on ”saatu” kyseisen direktiivin nojalla, joten voidaan katsoa, että direktiiviä sovelletaan, vaikka kyseistä oikeutta ei enää käytettäisikään.
44.      Mielestä direktiivin 2004/38 35 artiklan sanamuodon perusteella on siis katsottava, että kyseistä säännöstä voidaan soveltaa toimenpiteisiin, jotka toteutetaan sellaisen direktiivissä tarkoitetun oikeuden perusteella, jota sovellettiin ajanjaksolla, jona kyseisen oikeuden haltijaan ”sovellettiin” kyseistä direktiiviä siinä tarkoitetulla tavalla, riippumatta siitä, mikä asianomaisen henkilön nykytilanne on.
45.      On kuitenkin tutkittava, tukeeko direktiivin 35 artiklan normatiivinen asiayhteys tätä tulkintaani vai ei.
2.      Asiayhteyteen perustuva tulkinta
a)      Direktiivin sisäinen eli systemaattinen tulkinta
46.      Direktiivin 2004/38 35 artiklan asiayhteydestä huomautan ensinnäkin, ettei edellisissä kohdissa esittämääni tulkintaa horjuta direktiivin johdanto-osan 28 perustelukappaleen sanamuoto, jonka mukaan ”jäsenvaltioilla olisi oltava mahdollisuus toteuttaa tarpeellisia toimenpiteitä suojautuakseen oikeuksien väärinkäytön ja petosten, erityisesti lumeavioliittojen tai vastaavien suhteiden varalta, jotka on solmittu pelkästään oikeuden saamiseksi vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun”. Kyseisen perustelukappaleen sanamuoto on nimittäin 35 artiklan sanamuodon tavoin kattava eikä siinä mainita ajallista rajoitusta, jota sovellettaisiin jäsenvaltioiden mahdollisuuteen toteuttaa tällaisia toimenpiteitä. Tässä yhteydessä huomautan, että kyseisen perustelukappaleen sanamuodossa puhutaan ”lumeavioliitoista tai vastaavista suhteista”, mikä viittaa siihen, että toimenpiteet, joita ”jäsenvaltioilla olisi oltava mahdollisuus toteuttaa” mainitun artiklan nojalla, voivat olla taannehtivia, koska useimmiten tällainen avioliitto on jo solmittu tai tällainen suhde on jo perustettu ajankohtana, jona kyseistä säännöstä mahdollisesti sovelletaan.
47.      Huomautan toiseksi, että direktiivin 2004/38 1 artiklan, jonka otsikkona on ”Kohde”, a alakohdassa säädetään, että kyseisellä direktiivillä säädetään muun muassa ”edellytykset, jotka koskevat sitä, miten unionin kansalaiset ja heidän perheenjäsenensä voivat käyttää oikeutta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella”. Tästä seuraa, että kun direktiivin 2004/38 35 artiklaa sovelletaan tilanteisiin, joissa kyseisen direktiivin mukaiset edellytykset vapaata liikkumista ja oleskelua koskevan oikeuden käyttämiselle ovat täyttyneet ainoastaan muodollisesti, koska kyseisiä edellytyksiä ei ole noudatettu, direktiivin 35 artikla kuuluu direktiivin 1 artiklan a alakohdan soveltamisalaan.
48.      Tästä on todettava, että direktiivin 2004/38 rakenteesta ja muun muassa sen II–IV luvuista, joissa säädetään direktiivissä säädettyjen oleskeluoikeuksien käyttämisen edellytyksistä, ilmenee, että direktiivillä otetaan käyttöön järjestelmä, joka kattaa unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä tilanteen kehittymisen vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja heille direktiivillä myönnetyt oikeudet siitä ajankohdasta alkaen, jona he saapuvat muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jonka kansalaisia he ovat, siihen ajankohtaan asti, jona he poistuvat kyseisestä jäsenvaltiosta.(28) Kyseinen järjestelmä kattaa nimittäin sekä unionin kansalaisen ja hänen perheenjäsentensä liikkumisvapauden käyttämisen erivaiheet (maahantulo, oleskelu ja maasta poistuminen) että kyseisiin henkilöihin sovelletut oikeudet, jotka vastaavat kutakin mainituista vaiheista (oikeus tulla maahan, oleskeluoikeus, oleskeluoikeuden säilymistä koskeva oikeus ja oikeus maasta poistumiseen). Vaikka siis unionin kansalainen ja/tai hänen perheenjäsenensä eivät tiettynä ajankohtana (mukaan lukien nyt käsiteltävässä asiassa  tarkoitettu
ajankohta, jona oikeus saadaan väärinkäytöksellä) enää täytä direktiivissä 2004/38 säädettyjä edellytyksiä, jolloin he menettävät (taannehtivastikin) asemansa direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina ”henkilöinä, joihin tätä direktiiviä sovelletaan” ja näin ollen myös maahantulo- ja oleskeluoikeutensa vastaanottavassa jäsenvaltiossa, tästä ei kuitenkaan seuraa, etteikö muita direktiivin säännöksiä sovellettaisi kyseisiin henkilöihin.(29)
49.      Kun direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”henkilö, johon tätä direktiiviä sovelletaan,” asiayhteys on tällä tavalla muuttuva, mielestäni on tärkeää korostaa sitä, että direktiivin 35 artikla koskee liikkumis- ja oleskeluoikeutta, jota on käytetty tietyllä ajanjaksolla ja jota asianomaisella henkilöllä ei olisi koskaan pitänyt direktiivin perusteella olla, koska hän täytti kyseisen oikeuden käyttämiselle asetetut edellytykset ainoastaan keinotekoisesti.(30) Kuten komissio on todennut, direktiivin 35 artiklaa voidaan soveltaa oikeudellisiin tilanteisiin, jotka ovat syntyneet direktiivissä 2004/38 tarkoitetun oikeuden saamishetkellä, jotta tällaiset tilanteet voidaan luokitella sellaisten käyttäytymistapojen tai tosiseikkojen perusteella, joista ilmenee, että oikeus on saatu väärinkäytöksellä,(31) ja näin on vaikka asianomainen henkilö ei enää käyttäisi kyseistä oikeutta eikä hän enää ole direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”henkilö, johon tätä direktiiviä sovelletaan".
50.      Lisään lopuksi ja kolmanneksi, että direktiivin 2004/38 VII luvussa, johon 35 artikla kuuluu, säädetään luvun otsikossa tarkoitetut ”Loppusäännökset”, jotka koskevat direktiivin tehokasta täytäntöönpanoa kokonaisuudessaan.(32) Minun ei tarvitse edes tarkastella kyseisiä säännöksiä perusteellisesti voidakseni huomauttaa erityisesti, että kun direktiivin 35 ja 36 artikla on säädetty osaksi direktiivin VII lukua, niitä on pidettävä kauttaaltaan sovellettavina säännöksinä, joista ensimmäinen koskee jäsenvaltioiden mahdollisuutta ja jälkimmäinen niiden velvollisuutta toteuttaa toimenpiteitä siinä tapauksessa, että direktiivin säännöksiä on rikottu.(33)
51.      Toisin kuin direktiivin 2004/38 35 artikla, direktiivin 36 artikla koskee toki unionin kansalaisia tai heidän perheenjäseniään, jotka lähtökohtaisesti käyttävät laillisesti oikeuksia, jotka heille direktiivissä myönnetään, mutta jotka eivät ole noudattaneet tiettyjä hallinnollisia muodollisuuksia, joista direktiivissä säädetään.(34) Kyseisissä säännöksissä säädetyt toimenpiteet ovat lisäksi luonteeltaan erilaisia eli joko yksilöllisiä eli yksittäistapausta koskevia tai yleisiä.(35) Näistä eroista huolimatta en kuitenkaan näe syitä tulkita, ettei kyseisiä säännöksiä voitaisi soveltaa tilanteessa, jossa asianomaiseen henkilöön ei enää sovelleta kyseistä direktiiviä. Päinvastoin totesin jo, että kyseiset säännökset kuuluvat direktiivin muihin säännöksiin.(36) Toisenlaisesta tulkinnasta seuraisi, ettei direktiivin 2004/38 35 artiklassa tarkoitettuja toimenpiteitä tai direktiivin 36 artiklan mukaisia jäsenvaltioiden määrittämiä seuraamuksia voitaisi soveltaa henkilöön, jolla ei enää ole direktiivissä tarkoitettuja oikeuksia, vaikka kyseinen henkilö olisi käyttänyt oikeutta väärin tai laiminlyönyt direktiivin mukaisen velvollisuutensa, kun hän sai direktiivissä tarkoitetun oikeuden tai käytti sitä, minkä seurauksena molemmat säännökset menettäisivät merkityksensä.
b)      Ulkoinen tulkinta eli direktiivin esityöt
52.      Huomautan direktiivin 2004/38 esitöistä, ettei komission alkuperäisessä ehdotuksessa direktiiviksi ollut nykyistä direktiivin 35 artiklaa.(37) Neuvosto nimittäin lisäsi kyseisen artiklan ”sen selventämiseksi, että jäsenvaltiot voivat kieltäytyä myöntämästä [kyseisestä] direktiivistä johtuvia oikeuksia tai peruuttaa ne oikeuksien väärinkäyttö- tai petostapauksissa”.(38) Näin ollen voidaan jälleen päätellä, kuten direktiivin johdanto-osan 28 perustelukappaleesta ilmenee, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena oli sallia jäsenvaltioiden ”toteuttaa tarpeellisia toimenpiteitä suojautuakseen oikeuksien väärinkäytön ja petosten, erityisesti lumeavioliittojen – – varalta” riippumatta siitä, mikä direktiivissä tarkoitetusta oikeudesta nauttivan tai nauttineen henkilön nykyinen tilanne on.
53.      Tätä tukevat myös komission vuosina 2009(39) ja 2023(40) antamat suuntaviivat, jotka eivät ole oikeudellisesti sitovia ja joissa viitataan jäsenvaltioiden mahdollisuuteen toteuttaa tarvittavat toimenpiteet oikeuksien väärinkäytön tai petosten perusteella direktiivin 2004/38 35 artiklan nojalla ”milloin tahansa”, joko epäämällä direktiivin mukaiset oikeudet tai lopettamalla tai peruuttamalla ne.(41)
54.      Näin ollen edellä tämän ratkaisuehdotuksen 44 kohdassa hahmottelemaani sanamuotoon perustuvaa tulkintaa, jonka mukaan direktiivin 2004/38 35 artiklaa voidaan soveltaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen, tukee kyseisen säännöksen normatiivinen asiayhteys ja sen direktiivin rakenne, jonka osa kyseinen artikla on.
55.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii kuitenkin myös kysymystä siitä, voidaanko tuomiosta Chenchooliah(42) ilmeneviä ohjeita soveltaa analogisesti siten, että tulkitaan, että direktiivin 2004/38 35 artiklaa sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen. Tarkastelen siis seuraavaksi tätä kysymystä.
c)      Tuomiosta Chenchooliah ilmenevät ohjeet
56.      Tuomiossaan Chenchooliah unionin tuomioistuin korosti yhtäältä, että direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu käsite ”henkilö, johon tätä direktiiviä sovelletaan” on dynaaminen käsite siinä mielessä, että vaikka henkilön, johon tätä direktiiviä sovelletaan, asema olisi hankittu aiemmin, se voidaan menettää myöhemmin, jos kyseisessä säännöksessä asetetut edellytykset eivät enää täyty.(43) Unionin tuomioistuin totesi toisaalta, ettei direktiiviin 2004/38 sisälly pelkästään sääntöjä, joilla säännellään edellytyksiä, jotka koskevat jonkin direktiivissä tarkoitetun laatuisen oleskeluoikeuden saamista ja edellytyksiä, joiden on täytyttävä, jotta kyseessä olevista oikeuksista voidaan edelleen nauttia.(44) Unionin tuomioistuin lisäsi, että direktiivissä vahvistetaan lisäksi joukko sääntöjä, jotka koskevat jonkin tällaisen oikeuden menetyksestä seuraavaa tilannetta, muun muassa silloin, kun unionin kansalainen poistuu vastaanottavasta jäsenvaltiosta.(45)
57.      Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin totesi ensinnäkin, että tilanteessa, jossa unionin kansalainen on palannut jäsenvaltioon, jonka kansalainen hän on, eikä hän siis enää käytä vastaanottavassa jäsenvaltiossa unionin oikeuden mukaista oikeuttaan vapaaseen liikkumiseen, kolmannen maan kansalaisella, joka on kyseisen unionin kansalaisen puoliso, ei enää ole direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”henkilön, johon tätä direktiiviä sovelletaan” asemaa, kun hän jää vastaanottavaan jäsenvaltioon eikä enää oleskele puolisonsa kanssa.(46) Unionin tuomioistuin katsoi toiseksi, että vaikka kyseisen aseman menettämisestä seuraa, ettei kolmannen maan kansalaisella enää ole niitä liikkumista ja oleskelua vastaanottavan jäsenvaltion alueella koskevia oikeuksia, jotka hänellä oli tietyn ajan, koska hän ei enää täytä kyseisille oikeuksille asetettuja edellytyksiä, tämä menetys ei kuitenkaan merkitse, etteikö direktiiviä 2004/38 enää sovellettaisi siihen, että vastaanottava jäsenvaltio tekee tällaisesta syystä kyseisen henkilön karkottamista koskevan päätöksen.(47)
58.      On totta, että unionin tuomioistuin viittasi tuomionsa Chenchooliah 64 kohdassa tuomionsa Metock ym. 95 kohtaan ja totesi, että ”siitä hetkestä lähtien, jolloin kolmannen valtion kansalainen, joka on unionin kansalaisen perheenjäsen, saa direktiivin 2004/38 perusteella oikeuden tulla vastaanottavaan jäsenvaltioon ja oleskella siellä, jäsenvaltio voi rajoittaa tätä oikeutta vain kyseisen direktiivin 27 ja 35 artiklaa noudattaen”. Tuomionsa Chenchooliah 67 kohdassa se katsoi kuitenkin, ettei tuomion Metock ym. 95 kohdasta ilmenevä ohje soveltunut kyseisen tuomion taustalla olleen pääasian tilanteeseen, jossa kolmannen maan kansalainen ei enää ollut henkilö, johon kyseistä direktiiviä sovelletaan.(48)
59.      Mielestäni tätä unionin tuomioistuimen toteamusta ei voida tulkita siten, että unionin tuomioistuimen tarkoituksena olisi ollut katsoa, että direktiivin 2004/38 35 artiklaa voidaan soveltaa ainoastaan ajanjaksolla, jonka aikana asianomainen henkilö on direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”henkilö, johon tätä direktiiviä sovelletaan”. Tulkitsen tätä tuomion Chenchooliah kohtaa nimittäin pikemminkin siten, että unionin tuomioistuin ainoastaan erotteli toisistaan mainittujen kahden tuomion taustalla olleissa asioissa tarkoitetut tilanteet eli toi esiin sen, että tuomion Metock ym. taustalla olleessa asiassa tarkastellussa aiemmassa tilanteessa asianomaisella kolmannen maan kansalaisella oli direktiivissä tarkoitettu (voimassa oleva) johdettu oleskeluoikeus(49) vastaanottavassa jäsenvaltiossa, kun taas tuomion Chenchooliah taustalla olleessa asiassa tarkastellussa myöhemmässä tilanteessa asianomainen kolmannen maan kansalainen oli menettänyt kyseisen johdetun oikeutensa (joka hänellä aiemmin oli).(50) Kun siis kyseiset kaksi tilannetta erosivat toisistaan, tuli vielä esiin kysymys siitä, seurasiko direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”henkilön, johon tätä direktiiviä sovelletaan,” aseman menettämisestä, ettei karkottamispäätös, joka tehtiin lähinnä sillä perusteella, ettei kyseiselle kolmannen maan kansalaiselle myönnetty direktiivin 2004/38 mukaista johdettua oleskeluoikeutta, kuulunut direktiivin soveltamisalaan vaan direktiivin soveltamisalan ulkopuolella sovellettavan kansallisen lainsäädännön soveltamisalaan.(51)
60.      Kuten juuri edellä esitin, unionin tuomioistuin katsoi tuomion Chenchooliah 69 kohdassa, että tähän kysymykseen oli vastattava kieltävästi, ja samalla unionin tuomioistuin selvensi tuomionsa 79 kohdassa, ettei direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”henkilön, johon tätä direktiiviä sovelletaan,” asema vaikuta muiden direktiivin säännösten, eikä etenkään sen 15 artiklan, soveltamiseen.(52)
61.      Tässä yhteydessä tulee esiin kysymys siitä, tukevatko kyseisestä oikeuskäytännöstä ilmenevät ohjeet edellä esittämääni 35 artiklan asiayhteyteen perustuvaa systemaattista tulkintaa.
62.      Tästä on todettava, että unionin tuomioistuin totesi tuomion Chenchooliah 70 kohdassa, ettei ”direktiiviin 2004/38 ei sisälly pelkästään sääntöjä, joilla säännellään edellytyksiä, jotka koskevat jonkin direktiivissä tarkoitetun laatuisen oleskeluoikeuden saamista ja edellytyksiä, joiden on täytyttävä, jotta kyseessä olevista oikeuksista voidaan edelleen nauttia”,(53) vaan siinä vahvistetaan lisäksi ”joukko sääntöjä, jotka koskevat jonkin tällaisen oikeuden menetyksestä seuraavaa tilannetta, erityisesti silloin, kun unionin kansalainen poistuu vastaanottavasta jäsenvaltiosta” (kursivointi tässä).
63.      Siitä, että tuomion Chenchooliah 70 kohdassa käytetään adverbia ”erityisesti”, seuraa, että direktiivissä 2004/38 säädetty ”joukko sääntöjä, jotka koskevat jonkin tällaisen oikeuden menetyksestä seuraavaa tilannetta,” ei suinkaan koske ainoastaan tilannetta, jossa unionin kansalainen ja/tai hänen perheenjäsenensä poistuvat vastaanottavasta jäsenvaltiosta. Riittää nimittäin palauttaa mieleen, että kyseisen direktiivin asiayhteyden ja rakenteen perusteella oikeudelliset tilanteet, jotka syntyvät ajankohtana, jona henkilö saa kyseisessä direktiivissä tarkoitetun oikeuden, voivat kehittyä aina siihen asti, kunnes kyseisiä oikeuksia ei enää ole muista syistä kuin sellaisen henkilön, johon kyseistä direktiiviä sovelletaan, maasta poistumisen vuoksi, mukaan lukien siitä syystä, että kyseiselle henkilölle myönnetään vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuus. Kyseiset oikeudelliset tilanteet voivat myös lakata sellaisten olosuhteiden perusteella, joista ilmenee, että kyseinen oikeus saatiin väärinkäytöksellä tai petoksenluonteisesti, jolloin kyseiset oikeudet peruutetaan tai lopetetaan.
64.      Näin ollen on mahdollista tulkita, että kun kansallinen viranomainen toteaa lumeavioliiton, tästä voi seurata esimerkiksi, että kolmannen maan kansalaisen todellisuudessa väärinkäytöksen tai petoksenluonteisen käyttäytymisen perusteella saamat direktiivin 2004/38 mukaiset johdetut oikeudet ”peruutetaan muodollisesti ja taannehtivasti”, joka merkitsee siis kyseisten oikeuksien ”muodollisen” nautinnan ”menettämistä taannehtivasti”, riippumatta siitä, onko kyseisiä oikeuksia käytetty aikaisemmin, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, käytetäänkö niitä edelleenkin vai voidaanko niitä käyttää tulevaisuudessa.(54)
65.      Edellä esitetystä seuraa siis, että tukeutumalla analogisesti tuomiosta Chenchooliah ilmeneviin ohjeisiin voidaan katsoa, että direktiivin 2004/38 35 artiklaa voidaan soveltaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen.
3.      Teleologinen tulkinta
66.      Haluan muistuttaa ensinnäkin siitä, että kun otetaan huomioon, että direktiivin 2004/38 tavoitteena on helpottaa unionin kansalaisille SEUT 21 artiklan 1 kohdassa suoraan myönnetyn vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskevan henkilökohtaisen perusoikeuden käyttämistä,(55) direktiivin säännöksiä ei voida tulkita suppeasti eikä niiltä missään tapauksessa voida suurelta osin viedä niiden sisältöä tai tehokasta vaikutusta. Tästä syystä on niin, että kun direktiivin 2004/38 35 artiklan nojalla jäsenvaltiot voivat rajoittaa unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeuksia liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, kyseisessä säännöksessä viitataan direktiivissä säädettyihin menettelyllisiin takeisiin, joiden tarkoituksena on taata tällaisten henkilöiden korkeatasoinen suojelu.(56) Toisin kuin Saksan hallitus esittää, kyseisen säännöksen suppealla tulkinnalla tehtäisiin siis tyhjäksi kyseisten menettelyllisten takeiden sisältö ja henkilöt, joiden väitetään syyllistyneen väärinkäytöstä tai petosta merkitsevään käyttäytymiseen, menettäisivät kyseisen suojansa, vaikka nimenomaan näillä takeilla voidaan varmistaa kyseisten oikeuksien tehokkuus ja siten ne myötävaikuttavat direktiivin tavoitteen toteutumiseen.
67.      Päinvastainen tulkinta, jonka mukaan direktiivin 2004/38 35 artiklaa ei sovelleta enää silloin, kun unionin kansalainen tai hänen perheenjäsenensä ei enää ole henkilö, johon kyseistä direktiiviä sovelletaan, merkitsee nimittäin unionin lainsäätäjän tarkoituksen vastaista tulkintaa, jolla yhtäältä sivuutettaisiin vaatimus siitä, että kyseisessä artiklassa tarkoitettujen tarvittavien toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia, ja jolla toisaalta rikottaisiin direktiivin 30 ja 31 artiklaa, joissa säädetään päätösten tiedoksi antamisesta ja mahdollisuudesta hakea muutosta tuomioistuimessa tai hallinnollisesti. Tällöin voisi olla, ettei asianomaisiin henkilöihin sovellettaisi unionin oikeuden yleistä suhteellisuusperiaatetta tai mainittuja 30 tai 31 artiklaa, vaikka kyseisissä artikloissa säädetyt menettelylliset takeet (joiden tavoitteena on säilyttää direktiivissä tarkoitettujen oikeuksien tehokkuus, kuten juuri mainitsin) on otettu direktiiviin tarkoituksessa suojata asianomaisia henkilöitä nimenomaan sinä ajankohtana, jona he menettävät oikeutensa yleiseen järjestykseen, yleiseen turvallisuuteen  tai kansanterveyteen liittyvistä syistä tai muista syistä, ja kyseisillä takeilla säädetään muun muassa mahdollisiin karkottamistoimenpiteisiin sovellettavista rajoituksista.(57)
68.      Tästä seuraa, että direktiivin 2004/38 ja siinä tarkoitettujen oikeuksien tehokkuuden varmistamiseksi henkilön, jonka väitetään syyllistyneen väärinkäytöslounteiseen tai petokselliseen käyttäytymiseen, on oltava mahdollista riitauttaa kyseinen väite ja puolustautua siltä siten, että hänellä on käytettävissään tehokkaat menettelylliset muutoksenhakukeinot, mitä edellytetään myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa taatun tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden perusteella.(58)
69.      Totean toiseksi direktiivin 2004/38 35 artiklan tarkoituksesta, että oikeuden väärinkäyttöä merkitsevä käyttäytyminen ei välttämättä ilmene ajankohtana, jona väärinkäytös tehdään, vaan se voi tulla esiin myöhemmin, kuten komissio on kirjallisissa huomautuksissaan huomauttanut. Lumeavioliiton väärinkäytösluonteisuus nimittäin havaitaan vasta, kun on voitu kerätä todisteita muodollisesti naimisissa olevasta pariskunnasta.(59) Näin ollen tulkinnasta, jonka mukaan 35 artiklaa voidaan soveltaa ainoastaan ajanjaksolla, jonka aikana kyseiseen henkilöön sovelletaan vielä direktiivissä tarkoitettua johdettua oikeutta, seuraisi, että kyseisen säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle rajattaisiin pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tilanne, jossa lumeavioliitto jäi riittävän pitkään havaitsematta, jolloin kyseisen säännöksen tarkoitukselta vietäisiin sen olennainen sisältö.
70.      Muistutan lisäksi, että kyseinen 35 artikla ilmentää oikeuden väärinkäytön kieltoa koskevaa unionin oikeuden yleistä periaatetta. Niinpä lumeavioliiton käsitettä on tulkittava kyseisen periaatteen perusteella. Käsittelen tätä huomiota ratkaisuehdotukseni seuraavassa jaksossa.
71.      Tästä seuraa, että direktiivin 2004/38 teleologinen tulkinta puoltaa tulkintaa, jonka mukaan kyseisen direktiivin 35 artiklaa voidaan soveltaa.
C        Oikeuksien väärinkäytön torjuminen direktiivin 2004/38 35 artiklan yhteydessä
1.      Saksan hallituksen esittämät vastaväitteet
72.      Kuten edellä jo mainitsin, Saksan hallitus katsoo, ettei direktiivin 2004/38 35 artiklaa voida soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa. Saksan hallitus on esittänyt kirjallisissa huomautuksissaan etenkin, että sen kysymyksen jälkikäteisvalvonta, onko henkilö saanut direktiivissä tarkoitetun oleskeluoikeuden väärinkäytösluonteisesti tai petoksella, kuuluu jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden perusteella kansallisen oikeuden soveltamisalaan.
73.      En yhdy tähän tulkintaan.
74.      Totean ensinnäkin, että vaikka oikeuksien väärin käyttämisen torjuminen koskee kylläkin sekä unionin oikeutta että kansallista oikeutta, on silti niin, että väärinkäytösluonteista tai petoksellista turvautumista unionin oikeusjärjestykseen on tarkasteltava unionin oikeuden nojalla, muun muassa – kuten komissio on perustellusti todennut – unionin oikeuden säännösten ja määräysten yhtenäisen soveltamisen varmistamiseksi.(60) Tarkemmin sanottuna haluan muistuttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu, ettei direktiivillä 2004/38 viedä jäsenvaltioilta kaikkea valvontavaltaa siltä osin kuin kysymys on unionin kansalaisten perheenjäsenten tulosta niiden alueelle ja oleskelusta siellä. Siitä hetkestä lähtien, jolloin unionin kansalaisen perheenjäsen, jolla ei ole jäsenvaltion kansalaisuutta, saa direktiivin 2004/38 perusteella oikeuden tulla vastaanottavaan jäsenvaltioon ja oleskella siellä, jäsenvaltio voi kuitenkin rajoittaa kyseistä oikeutta vain kyseisen direktiivin 27 ja 35 artiklaa noudattaen.(61)
75.      Tästä seuraa, että Saksan hallituksen esittämä tulkinta, jonka mukaan sen kysymyksen jälkikäteisvalvonta, onko henkilö saanut direktiivin 2004/38 mukaisen liikkumista ja oleskelua koskevan oikeuden väärinkäytösluonteisesti tai petoksellisesti, kuuluu kansallisen oikeuden soveltamisalaan, merkitsee yhtäältä sitä, että sivuutetaan ajankohta, jona direktiivissä tarkoitettu oikeus alun perin saatiin,  ja siis jätetään huomiotta keskeinen seikka eli unionin oikeussäännöt, joiden mukaan kyseisen oikeuden saaminen määräytyi. Tämän seikan huomiotta jättäminen olisi ristiriidassa muun muassa unionin oikeusjärjestykseen erottamattomasti kuuluvan oikeusvarmuuden yleisen periaatteen kanssa. Olisi nimittäin oikeusvarmuuden periaatteen vastaista hyväksyä lähestymistapa, jonka mukaan direktiivissä tarkoitettujen oikeuksien saaminen määräytyisi unionin oikeuden mukaan, mutta kansallista oikeutta sovellettaisiin sen toteamiseen, että oikeudet saatiin väärinkäytöksellä. Toisaalta tällaisen tulkinnan hyväksyminen merkitsisi sen hyväksymistä, että kukin jäsenvaltio voi soveltaa omia arviointiperusteitaan määrittääkseen, onko kyseisessä direktiivissä tarkoitettuja oikeuksia käytetty väärin vai ei, ja siten kyseinen tulkinta vaarantaisi unionin oikeuden tehokkaan vaikutuksen. Näin ollen direktiiviä 2004/38 on sovellettava tutkittaessa, turvauduttiinko kyseiseen direktiiviin väärinkäytösluonteisesti.
76.      Toiseksi huomautan, että direktiivin 2004/38 35 artikla ilmentää – kuten edellä juuri totesin – oikeuden väärinkäytön kieltoa koskevaa unionin oikeuden yleistä periaatetta, jonka tarkoituksena on taata, että väärinkäytöksenluonteisia käytäntöjä voidaan torjua tehokkaasti.(62) Vaikka direktiivin 2004/38 35 artiklassa ei määritetä oikeuden väärinkäytön käsitettä, muistutan tässä yhteydessä siitä, että oikeuden väärinkäyttö on unionin oikeuden itsenäinen käsite, johon unionin tuomioistuin on jo ottanut kantaa. Niinpä unionin tuomioistuin on todennut, että väärinkäytösluonteisen käytännön osoittaminen edellyttää yhtäältä sellaista objektiivisten olosuhteiden kokonaisuutta, josta ilmenee, että vaikka unionin säännöstössä vahvistettuja edellytyksiä on muodollisesti noudatettu, säännöstöllä tavoiteltua päämäärää ei ole saavutettu, ja toisaalta sellaista subjektiivista osatekijää, joka koskee tahtoa saada unionin säännöstöstä johtuva etu toteuttamalla keinotekoisesti edellytykset tämän edun saamiseksi.(63) Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössään vahvistamien kumulatiivisten, objektiivisten ja subjektiivisten väärinkäytön edellytysten avulla voidaan nimittäin erottaa etenkin – ja tämä on keskeistä – direktiivissä tarkoitettujen oikeuksien hyväksyttävä käyttö väärinkäytöstä.(64) Kyseisen käsitteen perusteella, ja kun otetaan huomioon johdanto-osan 28 perustelukappale, lumeavioliitto voidaan määritellä kyseisen direktiivin soveltamisalalla avioliitoksi, joka yhtäältä solmitaan ilman aitoa suhdetta puolisoiden välillä, jolloin heidän liittonsa on täysin keinotekoinen, ja jonka tavoitteena on toisaalta ainoastaan se, että jompikumpi aviopuoliso, jolla muuten ei olisi unionin kansalaisille ja heidän perheenjäsenilleen unionin oikeudessa myönnettyä vapaata liikkumista ja oleskelua koskevaa oikeutta, saisi tällaisen oikeuden.(65) Sen sijaan on huomattava, ettei se, että kaksi henkilöä voivat saada aidon avioliittonsa nojalla jonkin edun, kuten esimerkiksi oleskeluoikeuden, välttämättä merkitse, että avioliittoa olisi pidettävä lumeavioliittona tai että oikeutta siis olisi käytetty väärin.(66)
77.      Vielä tulee kuitenkin esiin kysymys siitä, millainen on direktiivin 2004/38 35 artiklassa jäsenvaltioille annetun valvontatoimivallan ulottuvuus.
2.      Direktiivin 2004/38 35 artiklassa jäsenvaltioille annetun valvontatoimivallan ulottuvuus
78.      Tässä analyysini vaiheessa vastaus ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykseen on siis osin selvä. Direktiivin 2004/38 35 artiklaa on nimittäin tulkittava siten, että sen nojalla jäsenvaltiot voivat lopettaa, peruuttaa tai kumota, myös taannehtivasti, direktiivissä tarkoitetun oleskeluoikeuden, vaikka kyseisen oikeuden vaikutukset olisivat jo lakanneet.
79.      Huomautan lisäksi, että direktiivissä 2004/38 tarkoitetuilla oikeuksilla, jotka on saatu väärinkäytöksellä mutta joita oikeudenhaltija ei enää ole tietyn ajanjakson aikana käyttänyt, tässä tapauksessa vähintään viiden vuoden ajan, on voinut olla oikeusvaikutuksia menneisyydessä, mutta niillä voi edelleenkin olla vaikutuksia (nykyään ja tulevaisuudessa). Katsomalla, että direktiivissä tarkoitettu oikeus saatiin aikaisemmin väärinkäytöksellä, kansalliset viranomaiset voivat kyseisen direktiivin 35 artiklan mukaisesti toteuttaa tarvittavat toimenpiteet sen välttämiseksi, että aiemman oikeuden väärinkäytön perusteella myönnetään nyt tai vastaisuudessa lisäoikeuksia. Niinpä tilanteessa, jossa kyseistä oleskeluoikeutta ei edes enää käytetä, kuten on nyt käsiteltävässä asiassa, kyseisen oikeuden muodollisen peruuttamisen avulla kansalliset viranomaiset voivat mahdollisesti korjata kyseisestä oikeudesta johdettavat oikeusvaikutukset.(67)
80.      Tässä yhteydessä haluan korostaa jäsenvaltioiden harkintavallasta kyseisen valvontavaltansa käyttämisessä, että kun direktiivin 2004/38 35 artiklassa käytetään verbiä ”voida”, kyseisen säännöksen sanamuodosta ilmenee, että siinä ainoastaan annetaan jäsenvaltioille lupa toteuttaa joko joitain siinä mainituista toimenpiteistä tai kaikki kyseiset toimenpiteet, joita ovat siis direktiivissä tarkoitetun oikeuden epääminen, lopettaminen tai peruuttaminen. Säännöksessä ei sen sijaan käytetä sanaa, jonka voitaisiin tulkita merkitsevän, että jäsenvaltioilla on velvollisuus toteuttaa yksi, useampi tai kaikki siinä mainituista toimenpiteistä. Kyseisessä säännöksessä käytetystä ilmaisusta ”tarvittavat toimenpiteet” ilmenee nimittäin, että jäsenvaltioilla on tiettyä harkintavaltaa sen määrittämisessä, mitkä toimenpiteet ovat välttämättömiä säännöksessä tarkoitettua oikeuden väärinkäyttöä merkitsevien väärinkäytösluonteisten käyttäytymistapojen torjumiseksi. Niinpä kansalliset viranomaiset voivat todeta oikeuden väärinkäytön yksilöllisesti ja tapauskohtaisesti, kunhan niiden toteuttamat toimenpiteet ovat suhteellisuutta koskevan yleisen periaatteen mukaisia (soveltuvia, tarpeellisia ja oikeasuhteisia sanan suppeassa merkityksessä) ja niihin sovelletaan direktiivissä säädettyjä menettelyllisiä takeita.
81.      Ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii kuitenkin selvittämään vielä, voivatko toimivaltaiset kansalliset viranomaiset direktiivin 2004/38 35 artiklan nojalla tutkia, oliko avioliitto lumeavioliitto, ja tarvittaessa todeta lumeavioliiton tai päätellä sellaisen solmitun.
82.      Ensinnäkin huomautan, että direktiivin 2004/38 35 artiklassa tarkoitettujen tarvittavien toimenpiteiden toteuttaminen merkitsee väistämättä, että jäsenvaltioilla on oltava toimivalta tutkia oikeuden väärinkäyttö, jonka on perusteltua syytä epäillä tapahtuneen direktiivissä tarkoitetun oikeuden saamisen ajankohtana.(68) Kuten komissio esittää, tarkemmin sanottuna on niin, että kyseisen tutkintatoimivallan perusteella kansalliset viranomaiset voivat ensinnäkin arvioida tosiseikat ja määrittää ne ja toiseksi mahdollisesti luonnehtia kyseisten tosiseikkojen perusteella kyseisessä säännöksessä tarkoitetutuksi väärinkäytökseksi oikeudelliset tilanteet, jotka syntyivät, kun kyseinen oikeus saatiin. Vaikka oikeuden väärinkäytön toteamista ei toki suppeasti tulkittuna voida pitää toimenpiteenä, jolla direktiivissä tarkoitettu oikeus evätään, lopetetaan tai peruutetaan, tämän seikan toteaminen on kuitenkin välttämätön vaihe, joka edeltää mahdollisen kyseisessä säännöksessä tarkoitetun toimenpiteen toteuttamista – loogisesti myös siinä tilanteessa, että kyseisen oikeuden vaikutukset ovat jo lakanneet. Kuten Minister for Justice, Irlanti ja komissio esittävät, näin ollen toimivalta tutkia kyseinen seikka on jäsenvaltioiden itsenäinen toimivalta, joka voi johtaa oikeuden väärinkäytön tai petoksen toteamiseen. Se kuuluu siis jäsenvaltioiden menettelylliseen itsemääräämisoikeuteen, ja sen osalta on noudatettava vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 ja 9 artiklaa.
83.      Minun on lisättävä toiseksi, että jäsenvaltioiden menettelylliseen itsemääräämisoikeuteen kuuluvat myös ajalliset rajoitukset, joita sovelletaan jäsenvaltioiden mahdollisuuteen toteuttaa toimenpiteitä direktiivin 2004/38 35 artiklan nojalla,(69) mistä kysymyksestä asianosaiset keskustelivat istunnossa.
84.      Kolmanneksi muistutan siitä, että kun unionin oikeudessa ei säädetä erityisistä seuraamuksista, joita sovellettaisiin direktiivissä tarkoitettujen oikeuksien väärin käyttämisen ja niihin liittyvien petosten torjunnassa, tällaisista seuraamuksista voidaan säätää jäsenvaltioiden sisäisissä oikeusjärjestyksissä sillä edellytyksellä, että kyseiset seuraamukset ovat tehokkaita, syrjimättömiä ja oikeasuhteisia.(70)
85.      Tuon vielä lopuksi ja neljänneksi esiin sen, että vastauksena unionin tuomioistuimen esittämään kysymykseen Irlanti korosti istunnossa sitä, että Irlannin kansalaisuuden saaminen kansalaistamismenettelyssä edellyttää, että asianomainen henkilö on oleskellut laillisesti Irlannissa tietyn ajan. Irlanti muistutti kuitenkin istunnossa, ettei pääasiassa ole kyse pääasian valittajan Irlannin kansalaisuuden menettämisestä.
86.      Haluan joka tapauksessa täydellisyyden nimissä muistuttaa siitä, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että jos Irlannin kansalaisuuden menettäminen merkitsisi unionin kansalaisen aseman ja siihen perustuvien oikeuksien menettämistä, unionin oikeuden nojalla seurauksien, joita kansalaisuuden menettämisellä olisi asianomaisen henkilön – ja mahdollisesti hänen perheenjäsentensä – tilanteessa, tulisi olla suhteellisuusperiaatteen mukaisia.(71)
V        Ratkaisuehdotus
87.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Court of Appealin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38, sellaisena kuin se on muutettuna 5.4.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 492/2011, 35 artiklaa
on tulkittava siten, että
toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat sen nojalla tutkia mahdollisuuden siitä, ja tarvittaessa määrittää tai päätellä, että henkilö, johon aiemmin sovellettiin kyseisen direktiivin mukaista johdettua oikeutta vapaaseen liikkumiseen, on tehnyt petoksen tai käyttänyt väärin oikeutta, kun kyseisen henkilön oleskelu kyseisessä jäsenvaltiossa ei enää perustu kyseiseen direktiiviin, mukaan lukien tilanteessa, jossa hän on tällä välin saanut kyseisen jäsenvaltion kansalaisuuden.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/38/EY (EUVL 2004, L 158, s. 77), sellaisena kuin se on muutettuna 5.4.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 492/2011 (EUVL 2011, L 141, s. 1) (jäljempänä direktiivi 2004/38).
3      Tästä ks. tuomio 7.7.1992, Singh (C‑370/90, EU:C:1992:296, 24 kohta); tuomio 23.9.2003, Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, 55–58 kohta) ja tuomio 19.10.2004, Zhu ja Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, 34–37 kohta). Viimeksi mainitussa tuomiossaan yhteisöjen tuomioistuin ainoastaan hylkäsi jäsenvaltion esittämät väitettyyn oikeuden väärinkäyttöön perustuneet argumentit. Oikeuskäytännöstä, jossa yhteisöjen tuomioistuin mainitsi direktiivin 2004/38 35 artiklan viittaamatta siihen tuomion tuomiolauselmassa, ks. tuomio 25.7.2008, Metock ym. (C‑127/08, EU:C:2008:449, jäljempänä tuomio Metock, 75 kohta). Ks. myös tuomio 26.3.2019, SM (Algerialaiseen kafala-järjestelyyn asetettu lapsi) (C‑129/18, EU:C:2019:248) ja julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus viimeksi mainitussa asiassa (112–117 kohta).
4      Tuomio 18.12.2014, McCarthy ym. (C‑202/13, EU:C:2014:2450, jäljempänä tuomio McCarthy ym.).
5      Ks. tuomio McCarthy ym. (58 kohta ja tuomiolauselma).
6      Tuomio 14.11.2017, Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, jäljempänä tuomio Lounes).
7      Tuomio 10.9.2019, Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:693, jäljempänä tuomio Chenchooliah).
8      Vaikka ennakkoratkaisukysymys koskee todellisuudessa ainoastaan tilannetta, jossa henkilöön ei enää sovelleta direktiivissä 2004/38 tarkoitettua oikeutta, koska hän sai vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuuden, katson, että sen määrittämiseksi, missä tarkoituksessa direktiivin 35 artiklaa voidaan soveltaa, kansalaisuuden myöntämistä asianomaiselle henkilölle on pidettävä vain yhtenä esimerkkinä tilanteesta, jossa henkilö menettää asemansa henkilönä, johon kyseistä direktiiviä sovelletaan. Henkilö, johon sovelletaan kyseistä direktiiviä, voi nimittäin menettää kyseisen asemansa muistakin syistä, kuten erityisesti poistumalla jäsenvaltiosta. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 63 kohta. Niinpä minusta on etenkin hyvän lainkäytön nimissä perusteltua tulkita direktiivin 35 artiklaa sellaisen yleisen lähestymistavan perusteella, jossa ei rajoituta tarkastelemaan yksinomaan tilannetta, jossa ”henkilön, johon kyseistä direktiiviä sovelletaan,” asema menetetään siksi, että hänelle myönnetään kansalaisuus. Ks. analogisesti ratkaisuehdotukseni JYSK (C‑117/24, EU:C:2025:372, 60 kohta).
9      Ks. mm. tuomio Metock (82 kohta); tuomio 12.3.2014, O. ja B. (C‑456/12, EU:C:2014:135, 35 kohta) ja tuomio 1.8.2025, Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (C‑397/23, EU:C:2025:602, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
10      Ks. mm. tuomio Lounes (31 kohta) ja tuomio McCarthy ym. (31 ja 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
11      Ks. mm. tuomio Lounes (32 kohta) ja tuomio McCarthy ym. (34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
12      Ks. mm. tuomio Lounes (34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tästä on palautettava mieleen, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”jos unionin kansalaiset eivät saisi viettää normaalia perhe-elämää vastaanottavassa jäsenvaltiossa, heille perustamissopimuksessa taattujen vapauksien käyttämistä estettäisiin vakavasti”, ks. tuomio Metock (62 kohta).
13      Ks. analogisesti tuomio Lounes (43 kohta).
14      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasian valittajalle myönnettiin vuonna 2010 unionin kansalaisen perheenjäsenen oleskelukortti viideksi vuodeksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan mainitse, myönnettiinkö hänelle direktiivin 2004/38 16 artiklan mukainen pysyvä oleskeluoikeus.
15      R.S. ilmoitti istunnossa, että hän sai Irlannin kansalaisuuden 23.4.2016.
16      Muistutan, että kyseisen tuomion taustalla olleessa asiassa oli kyse Espanjan kansalaisesta, joka oleskeltuaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuodesta 1996 alkaen sai kansalaistamismenettelyssä Ison-Britannian kansalaisuuden vuoden 2009 aikana, mutta hänellä säilyi Espanjan kansalaisuus. Vuonna 2014 kyseinen Espanjan ja Ison-Britannian kansalainen solmi avioliiton Algerian kansalaisen kanssa. Algerian kansalainen jätti unionin kansalaisen puolisona oleskelukorttihakemuksen, jonka Secretary of State for the Home Department (sisäasiainministeri, Yhdistynyt kuningaskunta) hylkäsi sillä perusteella, että hän oli ylittänyt sallitun oleskelun keston Yhdistyneessä kuningaskunnassa maahanmuuttovalvontaa koskevien sääntöjen vastaisesti.
17      Ks. analogisesti tuomio Lounes (41 ja 44 kohta). Kyseisessä tuomiossaan unionin tuomioistuin katsoi yhtäältä, ettei Espanjan kansalainen, joka on saanut Britannian kansalaisuuden, enää täytä direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua määritelmää ”henkilö, johon tätä direktiiviä sovelletaan”, ja toisaalta, ettei kyseisellä direktiivillä enää säännellä hänen oleskeluaan kyseisessä jäsenvaltiossa, koska hänen oleskeluoikeutensa on luonteeltaan ehdoton. Näin ollen unionin tuomioistuin totesi, ettei hänen puolisonsa, joka on kolmannen maan kansalainen, voi saada johdettua oleskeluoikeutta kyseisessä jäsenvaltiossa kyseisen direktiivin säännösten perusteella. Ks. myös julkisasiamies Bot’n ratkaisuehdotus Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:407).
18      Unionin tuomioistuin totesi tuomionsa Lounes 34 kohdassa, että ”direktiivin [2004/38] 3 artiklan 1 kohdan sanamuodosta seuraa – –, että unionin kansalaiset, jotka siirtyvät ’toiseen jäsenvaltioon tai oleskelevat toisessa jäsenvaltiossa kuin jonka kansalaisia he ovat’, sekä heidän – – perheenjäsenensä, jotka tulevat heidän mukanaan tai seuraavat heitä myöhemmin, kuuluvat direktiivin soveltamisalaan ja nauttivat direktiivissä myönnettyjä oikeuksia”. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
19      On riittävää todeta, ettei direktiivissä 2004/38 ole lukua, jonka otsikkona olisi ”Soveltamisala”. Siinä on sen sijaan I luku, jonka otsikkona on ”Yleiset säännökset” ja johon sisältyy muun muassa direktiivin 1 artikla, jonka otsikkona on ”Kohde”, ja 3 artikla, jonka otsikkona on ”Henkilöt, joihin tätä direktiiviä sovelletaan”.
20      Ks. tuomio 17.11.1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 kohta) ja tuomio 1.8.2022, Familienkasse Niedersachsen-Bremen (C‑411/20, EU:C:2022:602, 51 kohta).
21      Ks. tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 50 kohta); tuomio 11.4.2019, Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, 37 kohta) ja tuomio 11.1.2024, Inditex (C‑361/22, EU:C:2024:17, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22      Ks. mm. säännöksen englanninkielinen (”refuse, terminate or withdraw”), saksankielinen (”zu verweigern, aufzuheben oder zu widerrufen”), espanjankielinen (”denegar, extinguir o retirar”), italiankielinen (”rifiutare, estinguere o revocare”), liettuankielinen (”atsisakyti, nutraukti ar panaikinti”) ja romaniankielinen (”refuza, anula sau retrage”) versio.
23      Ks. mm. säännöksen englanninkielinen (”any rights conferred”), saksankielinen (”die durch diese Richtlinie verliehenen Rechte”), espanjankielinen (”cualquier derecho conferido”), italiankielinen (”un diritto conferito”), liettuankielinen (”bet kokią šia direktyva suteiktą teisę”) ja romaniankielinen (”orice drept conferit”) versio.
24      Esimerkkinä mainittakoon oleskelukortin myöntämättä tai uusimatta jättäminen. Ks. tästä tämän ratkaisuehdotuksen 53 kohta.
25      Etenkin säännöksen englannin kieliversiosta totean, että verbi ”terminate” merkitsee yleensä vallitsevan tilanteen lopettamista, kun taas verbi ”withdraw” voi merkitä peruuttamista taannehtivin vaikutuksin, mutta myös muunlaista peruuttamista tai poistamista. Italiaksi käytetty verbi ”estinguere” viittaa niin ikään vallitsevaan tilanteeseen, kun taas verbi ”revocare” viittaa aiemmin esitetyn toteamuksen tai vakiintuneen tilanteen peruuttamiseen edellyttämättä kuitenkaan, että jollakulla olisi se, mitä peruutetaan. Sama koskee saksankielistä versiota, jossa käytetty verbi ”widerrufen” tarkoittaa jo todetun tai sanotun poistamista.
26      Ks. tästä tämän ratkaisuehdotuksen 49 kohta.
27      Ei ole poissuljettua, että osassa kansallisista oikeusjärjestyksistä mahdollisesti säädetään myönnetyn oikeuden taannehtivasta kumoamisesta tai rajataan peruuttaminen koskemaan vain sellaisia vaikutuksia, jotka eivät vielä ole toteutuneet. Nyt käsiteltävässä asiassa esitetystä ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasiassa tarkasteltavana oleva päätös koskee ”määritystä”, ”toteamusta” tai ”päätelmää”, joka perustuu pääasian valittajan aikaisempaan tilanteeseen tai käyttäytymiseen, ja siinä todetaan erityisesti, että oikeus ”katsotaan alkujaankin peruutetuksi”. Minister for Justice näyttää siis arvioivan uudelleen aiemmin todettua eikä hän peruuta valittajaan tällä hetkellä sovellettua oikeutta vaan oikeuden, joka hänelle oli aiemmin myönnetty ja jota häneen ei enää sovelleta. Irlanti selitti istunnossa, että tällainen toteamus merkitsee sen vahvistamista, ettei käytännössä käytettyä oleskeluoikeutta koskaan oikeudellisesti ollutkaan, koska se perustui väärinkäytökseen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
28      Direktiivin 2004/38 rakenteesta ks. mm. II luku, jonka otsikkona on ”Oikeus maasta poistumiseen ja maahantuloon”, ja III luku, jonka otsikkona on ”Oleskeluoikeus” (enintään kolmen kuukauden oleskelu (6 artikla) ja yli kolmen kuukauden oleskelu (7 artikla)). Viimeksi mainitussa luvussa säädetään myös oleskeluoikeuden säilymisedellytyksistä ja edellytyksistä, joiden täyttyessä kyseinen oikeus lakkaa (12–14 artikla), samoin kuin menettelyllisistä takeista (15 artikla)). Ks. myös IV luku, jonka otsikkona on ”Pysyvä oleskeluoikeus” (16–21 artikla).
29      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 34 ja 49 kohta. Toisin sanoen direktiivillä 2004/38 käyttöön otettu järjestelmä kattaa unionin kansalaisen ja hänen perheenjäsentensä liikkumisvapauden käytön ”koko elinkaaren”. Ks. julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:433, 70–75 kohta).
30      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 47 kohta. Koska direktiivin 35 artikla ei sen sijaan koske liikkumis- ja oleskeluoikeutta, joka asianomaisella henkilöllä olisi mutta jota on rajoitettava yleiseen järjestykseen, yleiseen turvallisuuteen tai kansanterveyteen perustuvista syistä, kyseinen artikla ei ole direktiivin 1 artiklan c alakohdassa tarkoitettu säännös. Oikeuden rajoittamisesta edellä mainituista syistä säädetään direktiivin VI luvussa, jonka otsikkona on ”Maahantulo- ja oleskeluoikeuden rajoittaminen yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen taikka kansanterveyteen liittyvistä syistä”.
31      Toisin sanoen on niin, että mahdollisuus soveltaa direktiiviä 2004/38 määräytyy loogisesti sen ajankohdan mukaan, jona henkilö saa direktiivissä tarkoitetun oikeuden.  Palaan tämän seikan huomattavaan merkitykseen jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 75 ja 82 kohdassa. Lisäksi väärinkäytöstä merkitsevän käyttäytymisen toteen näyttämisestä ks. tämän ratkaisuehdotuksen 76 kohta.
32      Luvun säännöksissä säädetään muun muassa julkisuudesta (34 artikla), aiempien direktiivien kumoamisesta (38 artikla), direktiivin soveltamista koskevista kertomuksista (39 artikla), direktiivin saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä (40 artikla), direktiivin voimaantulosta (41 artikla) ja siitä, kenelle direktiivi on osoitettu (42 artikla).
33      Direktiivin 2004/38 36 artiklassa, jonka otsikkona on ”Seuraamukset”, säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on annettava säännökset seuraamuksista, joita sovelletaan [kyseisen] direktiivin täytäntöönpanemiseksi annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen, ja toteutettava niiden soveltamisen varmistamiseksi tarvittavat toimenpiteet. Säädettyjen seuraamusten on oltava tehokkaita ja oikeasuhteisia. – –” (kursiivi tässä). Muistutan, että direktiivin 2004/38 36 artiklassa kodifioidaan yhteisöjen tuomioistuimen tätä koskenut vakiintunut oikeuskäytäntö. Ks. mm. tuomio 12.12.1989, Messner (C‑265/88, EU:C:1989:632, 15 kohta) ja tuomio 30.4.1998, komissio v. Saksa (C‑24/97, EU:C:1998:184, 14 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34      Ks. direktiivin 5 artiklan 5 kohta, jossa säädetään velvollisuudesta ilmoittaa vastaanottavan jäsenvaltion alueella oleskelusta kohtuullisessa määräajassa, sekä direktiivin 8 artiklan 2 kohta, 9 artiklan 3 kohta ja 20 artiklan 2 kohta, joissa säädetään hallinnollisista muodollisuuksista, joita unionin kansalaisen ja hänen perheenjäsentensä on noudatettava (rekisteröitymisvelvollisuus ja oleskelukortin hakeminen).
35      Direktiivin 2004/38 36 artiklassa tarkoitetut toimenpiteet ovat nimittäin yleisluonteisia, kun taas ”toimenpiteiden, jotka kansalliset viranomaiset [voivat] toteut[taa] direktiivin 2004/38 35 artiklan nojalla evätäkseen, lopettaakseen tai peruuttaakseen tässä direktiivissä annetun oikeuden, on perustuttava yksittäistapauksen tutkimiseen erikseen”, kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, joten ne ovat yksittäistapausta koskevia toimenpiteitä. Ks. tuomio McCarthy ym. (49 ja 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 47 kohta ja 34 alaviite.
37      Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, 29.6.2001, KOM(2001) 257 lopull. (EYVL 2001, C 270 E, s. 150).
38      Neuvoston 5.12.2003 vahvistama yhteinen kanta (EY)  N:o 6/2004 (EUVL 2004, C 54 E, s. 12, etenkin s. 32). Kursivointi tässä.
39      Komission tiedonanto Euroopan parlamentille ja neuvostolle Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38/EY täytäntöönpanon ja soveltamisen parantamisesta, 2.7.2009, KOM(2009) 313 lopull., s. 16 (jäljempänä komission vuoden 2009 suuntaviivat).
40      Komission tiedonanto ”unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta vapaaseen liikkuvuuteen”, 6.12.2023, C(2023) 8500 final (EUVL 2023, C 1392, s. 99) (jäljempänä komission vuoden 2023 suuntaviivat).
41      Ks. komission vuoden 2009 suuntaviivat, s. 20, ja komission vuoden 2023 suuntaviivat, s. 72.
42      Kyseisen tuomion taustalla oli asia, jossa vastakkain olivat Mauritiuksen kansalainen, joka asui Irlannissa, ja Minister for Justice and Equality (oikeus- ja tasa-arvoministeri), ja siinä oli kyse Mauritiuksen kansalaisen karkottamispäätöksestä, joka oli tehty Irlannin lain nojalla hänen puolisonsa, joka oli unionin kansalainen, palattua jäsenvaltioon, jonka kansalainen hän oli ja jossa hän suoritti vankeusrangaistusta, eli Portugaliin. Kansallisen lainsäädännön mukaan karkottamispäätöksen tekemisen yhteydessä määrättiin viran puolesta myös toistaiseksi voimassa olevasta maahantulokiellosta.
43      Ks. tuomio Chenchooliah (62 kohta) ja tuomio Lounes (38–42 kohta). Direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”henkilö, johon tätä direktiiviä sovelletaan” dynaamisuudesta tai muuttuvasta luonteesta ks. tuomio Metock (73, 80 ja 99 kohta). Ks. myös julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:433, 47–67 ja 70 kohta).
44      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 48 kohta ja 28 alaviite.
45      Ks. tuomio Chenchooliah (70 kohta).
46      Ks. vastaavasti tuomio Chenchooliah (59–63 kohta).
47      Ks. vastaavasti tuomio Chenchooliah (79 kohta). Muistutan, että direktiivin 2004/38 15 artiklan, jonka otsikkona on ”Menettelyä koskevat takeet”, 1 kohdassa säädetään, että ”jäljempänä 30 ja 31 artiklassa säädettyjä menettelyjä on soveltuvin osin sovellettava kaikkiin päätöksiin, joilla rajoitetaan unionin kansalaisen tai tämän perheenjäsenten vapaata liikkuvuutta muista kuin yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen taikka kansanterveyteen perustuvista syistä”. Artiklan 3 kohdassa säädetään, että ”vastaanottava jäsenvaltio ei 1 kohdassa tarkoitetun karkottamispäätöksen yhteydessä saa asettaa maahantulokieltoa”. Unionin tuomioistuimen mukaan kyseisessä 15 artiklassa säädetään ”järjestelmästä, jota sovelletaan silloin, kun kyseisen direktiivin mukainen tilapäinen oleskeluoikeus päättyy, erityisesti kun unionin kansalainen tai hänen perheenjäsenensä, jolla on aiemmin ollut direktiivin 6 artiklan nojalla oikeus oleskella maassa enintään kolme kuukautta tai 7 artiklan nojalla yli kolme kuukautta, ei enää täytä kyseessä olevaa oleskeluoikeutta koskevia edellytyksiä, ja vastaanottava jäsenvaltio voi siis lähtökohtaisesti karkottaa hänet” (ks. tuomion 74 kohta).
48      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 42 alaviite.
49      Ks. tuomio Chenchooliah (65 kohta).
50      Ks. tuomio Chenchooliah (66 kohta).
51      Ks. tuomio Chenchooliah (68 kohta).
52      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 57 kohta. Eräät oikeuskirjallisuuden kirjoittajat ovatkin huomauttaneet, että ”näin ollen unionin kansalaisuuteen liittyvää suojaa jatketaan: sellaisille kolmannen maan kansalaisille, joilla on ollut johdettu oleskeluoikeus, annetaan enemmän suojaa kuin sellaisille, joilla ei koskaan ole ollut yhteyttä unionin kansalaiseen”. Ks. Ritleng, D., ”Scope and meaning of Article 15 of Directive 2004/38: Yes but no: Chenchooliah”, Common Market Law Review, nide 57, nro4, 2020, s. 1183–1200 ja erityisesti s. 1195.
53      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 56 alaviite.
54      Nyt käsiteltävässä asiassa direktiivin 2004/38 nojalla saatujen oikeuksien menettämisestä taannehtivasti on seurannut, että kyseiset oikeudet ”katsotaan alkujaankin peruutetuiksi”, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa.
55      Ks. mm. tuomio Metock (82 kohta); tuomio 12.3.2014, O. ja B. (C‑456/12, EU:C:2014:135, 35 kohta) ja tuomio 1.8.2025, Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (C‑397/23, EU:C:2025:602, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56      Direktiivin 2004/38 johdanto-osan 25 perustelukappaleesta ilmenee, että kyseisten menettelyllisten takeiden tarkoituksena on muun muassa varmistaa unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä korkeatasoinen suojelu tilanteissa, joissa heidän ei sallita tulla toiseen jäsenvaltioon tai oleskella siellä.
57      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 47 alaviite.
58      Muistutan, että direktiivin 2004/38 31 artiklan 3 kohdassa säädetään, että ”muutoksenhakumenettelyssä on voitava tarkastaa päätöksen laillisuus sekä suunnitellun toimenpiteen perusteena olevat tosiseikat ja olosuhteet. Menettelyssä on varmistettava, ettei päätös ole suhteeton erityisesti 28 artiklassa säädettyihin vaatimuksiin nähden”.
59      Ks. mm. komission tiedonanto Euroopan parlamentille ja neuvostolle: ”Tukea kansallisille viranomaisille vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden väärinkäytön torjuntaan: Käsikirja EU:n kansalaisten ja kolmansien maiden kansalaisten välisten epäiltyjen lumeavioliittojen vastaisista toimista EU:n kansalaisten vapaata liikkuvuutta koskevan unionin lainsäädännön yhteydessä” (SWD/2014/0284 final), COM(2014) 604 final, s. 42 (jäljempänä lumeavioliittokäsikirja).
60      Ks. analogisesti tuomio 23.3.2000, Diamantis (C‑373/97, EU:C:2000:150, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 58 kohdassa viitattu oikeuskäytäntö.
62      Oikeuden väärinkäytön kieltoa koskeva yleinen periaate vahvistettiin 14.12.2000 annetussa tuomiossa Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, 52 ja 53 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin totesi sen nimenomaisesti unionin oikeuden yleiseksi periaatteeksi 5.7.2007 antamassaan tuomiossa Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, 38 kohta). Ks. myöhemmästä oikeuskäytännöstä tuomio 10.11.2011, Foggia – SGPS (C‑126/10, EU:C:2011:718, 50 kohta). Ks. tästä Tridimas, P.T., The General Principles of Law: Who Needs Them? Les Cahiers de Droit Européen, nide 52, Nº 1, 2015, s. 419–441 ja erityisesti s. 427.
63      Ks. tuomio 14.12.2000, Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, 52 ja 53 kohta) ja tuomio McCarthy ym. (54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus McCarthy ym. (C‑202/13, EU:C:2014:345, 108–115 kohta).
64      Henkilöiden vapaan liikkumisen yhteydessä unionin tuomioistuin on jo todennut muun muassa, että se seikka, että jäsenvaltion kansalainen on päättänyt hankkia ammattinimikkeen muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, josa hän asuu, hyötyäkseen siellä edullisemmasta lainsäädännöstä, ei sellaisenaan riitä oikeuksien väärinkäytön toteamiseen. Ks. analogisesti tuomio 17.7.2014, Torresi (C‑58/13 ja C‑59/13, EU:C:2014:2088, 50 kohta) ja julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Torresi (C‑58/13 ja C‑59/13, EU:C:2014:265, 91 ja 92 kohta).
65      Ks. direktiivin 2004/38 johdanto-osan 28 perustelukappale ja komission vuoden 2023 suuntaviivat, s. 72: ”Väärinkäyttö voi koskea myös muun tyyppisiä lumesuhteita”.
66      Ks. analogisesti tuomio 9.3.1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, 27 kohta) ja tuomio 23.9.2003, Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, 55 kohta). Tästä huomautan, että kuten komissio on todennut, avioliittoa ei ”voida katsoa lumeavioliitoksi vain siksi, että sen ansiosta henkilö saa maahanmuuttoon liittyvää tai mitä tahansa muuta etua. Suhteen laadulla ei ole merkitystä 35 artiklan soveltamisessa”. Ks. komission vuoden 2009 suuntaviivat, s. 16. Potentiaaliseen väärinkäyttöön viittaavista seikoista, joiden vuoksi asiaa voidaan alkaa tutkia, ks. lumeavioliittokäsikirja, s. 7, 4.1 kohta. Ks. myös EFTAn tuomioistuimen tuomio 9.2.2021, Kerim (E-1/20, 36 kohta) ja EFTAn tuomioistuimen tuomio 23.11.2021, Q ym. (E-16/20, 59–64 kohta).
67      Tämä voi koskea esimerkiksi sosiaalitukia tai muita sosiaalietuja, joita unionin kansalainen tai hänen perheenjäsenensä, jotka ovat kolmannen maan kansalaisia, saattaisivat edelleenkin saada tai joita he voisivat edelleenkin vaatia useiden sellaisten oleskeluvuosien määrän perusteella, jotka kertyivät laittomasti. Tässä tilanteessa on esimerkiksi mahdollista, että sosiaalituet evättäisiin tai että kansalliset viranomaiset jopa vaatisivat kyseisten tukien palauttamista.
68      Komission vuoden 2009 suuntaviivoista (s. 16) ja vuoden 2023 suuntaviivoista (s. 71) ilmenee, ettei direktiivi 2004/38 ”estä jäsenvaltioita tutkimasta yksittäisiä tapauksia, joissa niillä on perusteltu syy epäillä väärinkäyttöä. Sen sijaan unionin lainsäädännössä kielletään järjestelmälliset tarkastukset”.
69      Asianomaisen henkilön mahdollisuus tehokkaasti riitauttaa syytös oikeuden väärinkäytöstä tai petoksesta ja käyttää tehokkaasti puolustautumisoikeuksiaan voisi vaarantua, jos kansalliset jäsenvaltiot esittäisivät syytöksensä vasta pitkän ajan kuluttua.
70      Tällaisia seuraamuksia voivat olla esimerkiksi lumeavioliiton tiettyjen vaikutusten poistaminen tai hallinnolliset seuraamusmaksut. Ks. tästä  komission vuoden 2009 suuntaviivat, s. 16 ja komission vuoden 2023 suuntaviivat, s. 71 ja 72.
71      Ks. tuomio 2.3.2010, Rottmann (C‑135/08, EU:C:2010:104, 39, 41, 42, 45, 55 ja 56 kohta) ja tuomio 12.3.2019, Tjebbes ym. (C‑221/17, EU:C:2019:189, 30–32 ja 40 kohta). Ks. myös tuomio 18.1.2022, Wiener Landesregierung (Kansalaisuuden myöntämistä koskevan vakuuttelun peruuttaminen) (C‑118/20, EU:C:2022:34) tuomio 21.10.2020, Stadt Duisburg (Saavutettujen oikeuksien säilyttäminen kansalaisuuden saamisen jälkeen) (C‑720/19, EU:C:2020:847) ja tuomio 5.9.2023, Udlændinge- og Integrationsministeriet (Tanskan kansalaisuuden menettäminen) (C‑689/21, EU:C:2023:626).