62023CJ0460_RES
Mål C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
mot
Procura della Repubblica
(begäran om förhandsavgörande från Tribunale di Bologna)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 3 juni 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Ett område med frihet, säkerhet och rättvisa – Gränskontroller, asyl och invandring – Direktiv 2002/90/EG – Allmän överträdelse avseende hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse – Artikel 1.1 a – Tolkning i överensstämmelse med Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Artikel 7 – Respekt för privatlivet och familjelivet – Artikel 24 – Barnets rättigheter – Artikel 52.1 – Intrång i det väsentliga innehållet i de grundläggande rättigheterna – Artikel 18 – Asylrätt – En person som olagligen till en medlemsstats territorium för in underåriga tredjelandsmedborgare och som medföljer personen i fråga och för vilka han eller hon utövar den faktiska vårdnaden”
Gränskontroller, asyl och invandring – Invandringspolitik – Bekämpande av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse – Allmän överträdelse avseende hjälp till olaglig inresa – Begrepp – En person som olagligen till en medlemsstats territorium för in underåriga tredjelandsmedborgare för vilka han eller hon utövar den faktiska vårdnaden – Omfattas inte – Nationell lagstiftning som straffbelägger detta handlande – Otillåtlighet – Rätt till respekt för familjelivet – Skyldighet att beakta barnets bästa
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artiklarna 7, 18, 24 och 52.1; rådets direktiv 2002/90, artikel 1.1 a)
(se punkterna 43–73 samt domslutet)
Resumé
Med anledning av en begäran om förhandsavgörande från Tribunale di Bologna (Domstolen i Bologna, Italien) har EU-domstolen (stora avdelningen) preciserat att en tolkning av artikel 1.1 a i direktiv 2002/90 (
1
) som är förenlig med artiklarna 7 och 24 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) får till följd att överträdelsen hjälp till olaglig inresa, i den mening som avses i denna bestämmelse, inte omfattar en person som, i strid med reglerna om personers gränspassage, låter underåriga tredjelandsmedborgare som är medföljande och för vilka vederbörande utövar faktisk vårdnad resa in i en medlemsstat. Domstolen har vidare slagit fast att dessa artiklar utgör hinder för en nationell lagstiftning som straffbelägger ett sådant handlande.
Den 27 augusti 2019 infann sig OB, som är tredjelandsmedborgare, tillsammans med två minderåriga medborgare i samma tredjeland, med falska pass vid gränsen vid flygplatsen i Bologna (Italien), efter att ha ankommit med flyg från ett tredjeland. Barnen var hennes dotter och hennes systerdotter, som hon fick vårdnaden om till följd av moderns bortgång.
Den 28 augusti 2019 greps OB och båda barnen placerades vid en mottagningsenhet. Ett förfarande inleddes mot OB vid domstolen i Bologna, som är den hänskjutande domstolen, avseende brottet hjälp till olaglig inresa för tredjelandsmedborgare enligt artikel 12.1 i den konsoliderade lagen om invandring, (
2
) genom vilken artikel 1.1 a i direktiv 2002/90 (
3
) införlivats med den italienska rättsordningen, och avseende brottet innehav av falska identitetshandlingar enligt den italienska strafflagen. OB har däremot inte åtalats för olaglig inresa i Italien.
Den 29 augusti 2019, under förhandlingen rörande fortsatt frihetsberövande inför den för straffrättsliga tvångsåtgärder ansvariga domaren vid domstolen i Bologna, förklarade OB att hon hade flytt från sitt ursprungsland för att undkomma dödshot från hennes före detta partner samt att hon fruktade för den fysiska integriteten för de underåriga som följde med henne.
Domaren med ansvar för brottsutredningen godkände anhållandet av OB men avslog åklagarmyndighetens begäran om häktning av OB.
Den 9 oktober 2019 lämnade OB in en ansökan om internationellt skydd.
Det framgår av den hänskjutande domstolens konstateranden att de minderåriga stod under OB:s ”ansvar” och ”skydd”. Den hänskjutande domstolen anser att OB:s agerande motsvarar det brott som föreskrivs i artikel 12.1 i den konsoliderade lagen om invandring och att agerandet inte omfattas av det undantag som föreskrivs i punkt 2 i denna artikel. (
4
) Den hänskjutande domstolen önskar få klarhet i huruvida ett sådant handlande emellertid kan kvalificeras som en handling som har begåtts i syfte att ge ”humanitärt stöd” i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 2002/90, (
5
) och inte omfattas av den allmänna överträdelsen hjälp till olaglig inresa som föreskrivs i artikel 1.1 a i direktivet, eftersom det syftar till att underlätta för de berörda minderåriga att utöva de rättigheter som garanteras i stadgan. (
6
)
Den hänskjutande domstolen har påpekat att direktiv 2002/90 endast föreskriver en rätt, och inte en skyldighet, för medlemsstaterna att inte straffbelägga handlingar som syftar till att tillhandahålla hjälp till olaglig inresa till deras territorium när handlingarna syftar till att tillhandahålla ”humanitärt stöd”. Den hänskjutande domstolen önskar därför bland annat få klarhet i huruvida artikel 1 är giltig mot bakgrund av stadgan och hur stadgan ska tolkas för att avgöra huruvida den utgör hinder för de nationella införlivandebestämmelserna.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar om att en unionsrättsakt så långt det är möjligt ska tolkas i överensstämmelse med primärrätten i dess helhet, bland annat bestämmelserna i stadgan. Mot bakgrund av omständigheterna i det nationella målet är artiklarna 7, 18 och 24 i stadgan (
7
) av avgörande betydelse för att besvara de frågor som ställts. De grundar sig dessutom på antagandet att det handlande som är aktuellt i det nationella målet omfattas av den allmänna överträdelsen hjälp till olaglig inresa, såsom den definieras i artikel 1.1 a i direktiv 2002/90.
Domstolen prövar således huruvida artikel 1.1 a i direktiv 2002/90, jämförd med bland annat artiklarna 7, 18 och 24 i stadgan, ska tolkas så, att en person som, i strid med bestämmelserna om gränspassage för personer, låter underåriga tredjelandsmedborgare som följer med honom eller henne och som han eller hon har den faktiska vårdnaden om, resa in i en medlemsstat (
8
) inte omfattas av den allmänna överträdelsen hjälp till olaglig inresa.
Den ovannämnda bestämmelsen i direktiv 2002/90 kan på grund av sin allmänt hållna lydelse tolkas på olika sätt. Även om den inte uttryckligen avser det handlande som är i fråga i det nationella målet, utesluter den inte heller som sådan uttryckligen en tolkning enligt vilken ett sådant beteende omfattas av den allmänna överträdelse som föreskrivs däri.
Den sistnämnda tolkningen kan emellertid inte godtas.
För det första strider det mot syftena med direktiv 2002/90. Ett sådant beteende som OB:s utgör nämligen inte hjälp till olaglig invandring, utan är en följd av att denna person tar på sig det personliga ansvar för vårdnaden som han eller hon har gentemot de underåriga.
För det andra kan det aktuella handlandet, mot bakgrund av artiklarna 7 och 24 i stadgan, mot bakgrund av vilka artikel 1.1 a i direktiv 2002/90 ska tolkas, inte omfattas av den allmänna överträdelsen hjälp till olaglig inresa, inte ens när denna person själv olagligen har rest in i landet.
Varje annan tolkning skulle innebära ett synnerligen allvarligt ingrepp i rätten till respekt för familjelivet och barnets rättigheter, vilka är stadfästa i ovannämnda artiklar i stadgan, så till den grad att den skulle medföra ett intrång i det väsentliga innehållet i dessa grundläggande rättigheter, i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan.
Att godta att en person kan straffas enbart för att ha hjälpt underåriga, för vilka han eller hon har den faktiska vårdnaden, att olagligen resa in i en medlemsstat, skulle nämligen medföra ett intrång i detta väsentliga innehåll.
Genom ett sådant handlande begränsar sig en person som OB i princip till att konkret åta sig en skyldighet som följer av dennas personliga ansvar, som grundar sig på vederbörandes familjeförhållande till dessa underåriga, i syfte att ge dem det skydd och den omvårdnad som är nödvändiga för deras välbefinnande och utveckling. Personens handlande är ett konkret uttryck för hans eller hennes allmänna ansvar gentemot dessa underåriga.
Artikel 1.1 a i direktiv 2002/90 kan således inte, utan att medföra ett intrång i det väsentliga innehållet i de rättigheter som slås fast i artiklarna 7 och 24 i stadgan, syfta till att ett sådant handlande som OB:s ska kvalificeras som ”hjälp till olaglig inresa” till detta territorium och straffbeläggas på denna grund.
Slutligen gör sig denna tolkning även gällande mot bakgrund av artikel 18 i stadgan, (
9
) som är relevant när den berörda personen, i likhet med OB, har lämnat in en ansökan om internationellt skydd efter att ha rest in i den aktuella medlemsstaten.
I detta avseende ska varje tredjelandsmedborgare ha rätt att ansöka om internationellt skydd på en medlemsstats territorium, inbegripet vid dess gränser eller i dess transitområden, även om han eller hon vistas olagligt på detta territorium, oavsett hur sannolikt det är att hans eller hennes ansökan bifalls. Så snart en sådan ansökan har lämnats in kan sökanden i princip inte anses vistas olagligt på den berörda medlemsstatens territorium, så länge som hans eller hennes ansökan inte har prövats i första instans, utan att detta skulle äventyra effektiviteten av rätten till asyl, såsom den garanteras i artikel 18 i stadgan. Åtgärder som utan skälig motivering leder till att en tredjelandsmedborgare avskräcks från att lämna in sin ansökan om internationellt skydd till de behöriga myndigheterna kan även äventyra effektiviteten av rätten till asyl.
I förevarande fall åtnjuter OB de rättigheter som följer av ingivandet av en sådan ansökan och kan inte bli föremål för straffrättsliga påföljder vare sig på grund av att hon själv olagligen rest in i Italien eller på grund av att hon vid inresan åtföljdes av sin dotter och sin systerdotter, för vilka hon har den faktiska vårdnaden.
Domstolen konstaterar att det under dessa omständigheter varken finns anledning att pröva giltigheten av artikel 1 i direktiv 2002/90 eller att tolka punkt 2 i denna artikel, som avser undantag från straffrättsligt ansvar i de fall då det aktuella handlandet syftar till att ge den berörda personen humanitärt stöd.
Mot bakgrund av den hänskjutande domstolens frågor om huruvida den nationella bestämmelse genom vilken bland annat artikel 1.1 a i direktiv 2002/90 införlivas med den italienska rättsordningen är förenlig med unionsrätten, erinrar domstolen om att medlemsstaternas domstolar, vid genomförandet av åtgärder för införlivande av ett direktiv, inte bara ska tolka sin nationella rätt på ett sätt som står i överensstämmelse med detta direktiv, utan även se till att de inte grundar sig på en tolkning av direktivet som strider mot de grundläggande rättigheter som skyddas av unionens rättsordning eller mot andra allmänna principer som erkänns i denna rättsordning.
Vid införlivandet av artikel 1.1 a i direktiv 2002/90, som syftar till att exakt definiera överträdelsen hjälp till olaglig invandring, får medlemsstaterna således inte i nationell rätt införa bestämmelser som går utöver räckvidden för denna överträdelse, såsom den definieras i denna bestämmelse, genom att inkludera handlingar som inte omfattas av bestämmelsen, i strid med artiklarna 7, 24 och 52.1 i stadgan.
Artiklarna 7 och 24 är dessutom i sig tillräckliga och behöver inte preciseras genom bestämmelser i unionsrätten eller i nationell rätt för att ge enskilda rättigheter som kan åberopas som sådana. Om den hänskjutande domstolen skulle finna att det inte är möjligt att tolka den nationella rätten på ett sätt som är förenligt med unionsrätten, är den således skyldig att inom ramen för sin behörighet säkerställa det rättsliga skydd som enskilda tillerkänns enligt dessa artiklar och säkerställa att dessa ges full verkan genom att vid behov underlåta att tillämpa artikel 12 i den konsoliderade lagen om invandring.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
(
1
)	Rådets direktiv av den 28 november 2002 om definition av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse (EGT L 328, 2002, s. 17). Artikel 1.1 a i direktivet, med rubriken ”Allmän överträdelse”, föreskriver att varje medlemsstat ska anta lämpliga påföljder för ”den som avsiktligt hjälper en person som inte är medborgare i en medlemsstat att resa in i eller passera genom en medlemsstats territorium i strid mot denna stats lagstiftning om utlänningars inresa eller transitering”.
(
2
)	Decreto legislativo n. 286 - Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (lagstiftningsdekret nr 286 med konsoliderade bestämmelser om reglering av invandring och bestämmelser om utlänningars rättsliga ställning) av den 25 juli 1998 (GURI nr 191 av den 18 augusti 1998, ordinarie tillägg nr 139), i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet.
(
3
)	Liksom artikel 1.1 i rådets rambeslut 2002/946/RIF av den 28 november 2002 om förstärkning av den straffrättsliga ramen för att förhindra hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse (EGT L 328, 2002, s. 1).
(
4
)	I denna bestämmelse föreskrivs att ”handlingar som utförs i Italien för att undsätta och ge humanitärt stöd till utlänningar i nöd som i vart fall befinner sig på statens territorium” inte ska betraktas som ett brott.
(
5
)	Enligt denna bestämmelse får ”[v]arje medlemsstat … besluta att inte införa påföljder för sådant handlande som avses i [artikel 1.1 a] genom att tillämpa sin nationella lagstiftning och praxis om syftet med handlandet är att ge humanitärt stöd till personen i fråga”.
(
6
)	Det vill säga, för det första, deras rätt till liv, fysisk integritet samt frihet och säkerhet, eftersom dessa rättigheter är hotade i deras ursprungsland, för det andra, deras rätt till respekt för familjelivet, med beaktande av de släktskapsband som finns mellan OB och dessa underåriga, och för det tredje, deras rätt till asyl, i samband med den ansökan om internationellt skydd som OB lämnat in.
(
7
)	Som stadfäster rätten till respekt för familjelivet, rätten till asyl respektive barnets rättigheter.
(
8
)	Nedan kallat ”ett sådant handlande”.
(
9
)	Enligt denna bestämmelse ska rätten till asyl garanteras med iakttagande av reglerna i Genèvekonventionen och i enlighet med EU-fördraget och EUF-fördraget. Medlemsstaterna är skyldiga att iaktta sådana bestämmelser vid genomförandet av såväl direktiv 2002/90 som rambeslut 2002/946.