62002CC0077_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Verwaltungsgericht Sigmaringen (Förbundsrepubliken Tyskland)(förvaltningsdomstol) har, genom beslut av den 10 december 2001, med stöd av artikel 234 EG begärt ett förhandsavgörande från domstolen rörande tolkningen av artikel 141 EG samt av direktiven 75/117/EEG,(1) 76/207/EEG(2) och 97/81/EG(3). Verwaltungsgericht Sigmaringen vill särskilt få klarhet i huruvida ett system för deltidsarbete på grund av ålder som endast de arbetstagare som arbetat heltid under minst tre år under de senaste fem åren kan delta i medför en diskriminering av deltidsarbetande arbetstagare och på samma gång en indirekt diskriminering på grund av kön, med hänsyn till den klart högre procentandelen kvinnor bland de deltidsarbetande.
I - Tillämpliga bestämmelser
A - Gemenskapsbestämmelser
2 Enligt artikel 141 EG gäller följande:
"1. Varje medlemsstat skall säkerställa att principen om lika lön för kvinnor och män för lika arbete eller för likvärdigt arbete tillämpas.
2. I denna artikel skall med 'lön' förstås den gängse grund- eller minimilönen samt alla övriga förmåner i form av kontanter eller naturaförmåner som arbetstagaren, direkt eller indirekt, får av arbetsgivaren på grund av anställningen.
..."
3 I artikel 1 i direktiv 75/117 föreskrivs följande:
"Principen om lika lön för kvinnor och män som skisserats i artikel 119 [nu artikel 141 EG] i fördraget, härefter kallad 'likalönsprincipen', innebär att för lika arbete eller för arbete som tillerkänns lika värde all diskriminering på grund av kön skall avskaffas vid alla former och villkor för ersättningen. I synnerhet när ett arbetsvärderingssystem används för att bestämma lön, måste detta vara baserat på samma kriterier för både kvinnor och män och vara utformat så, att det utesluter all diskriminering på grund av kön."
4 Enligt artikel 1 i direktiv 76/207 gäller följande:
"1. Syftet med detta direktiv är att i medlemsstaterna realisera principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, däribland befordran, yrkesutbildning, arbetsvillkor och, enligt de villkor som nämns i punkt 2, social trygghet. Denna princip kallas härefter likabehandlingsprincipen.
..."
5 I artikel 2 i nämnda direktiv föreskrivs följande:
"1. I följande bestämmelser skall likabehandlingsprincipen innebära att det inte får förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus.
..."
6 Vidare föreskrivs följande i artikel 5 i direktivet:
"1. Tillämpningen av likabehandlingsprincipen i fråga om arbetsvillkor, inklusive villkor för att ett anställningsförhållande skall upphöra, innebär att kvinnor och män skall vara garanterade samma villkor utan diskriminering på grund av kön.
..."
7 I artikel 1 i direktiv 97/81 föreskrivs följande:
"Detta direktiv syftar till att genomföra det ramavtal om deltidsarbete som ingicks den 6 juni 1997 mellan de allmänna branschövergripande organisationerna ... som återfinns i bilagan."
8 I punkt 4 i bilagan till detta direktiv föreskrivs följande:
"1. När det gäller anställningsvillkoren får deltidsarbetande inte behandlas mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande enbart på den grunden att de arbetar deltid, om det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen.
...
4. När det finns objektiva skäl för det kan medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell lag, nationella kollektivavtal och/eller nationell praxis och/eller arbetsmarknadens parter, om det är lämpligt, låta rätten till särskilda arbetsvillkor vara beroende av anställningstid, arbetstid eller lönevillkor ..."
B - Nationella bestämmelser
9 I 72 b § punkt 1 i Bundesbeamtengesetz (tysk lag om federala tjänstemän, nedan kallad BBG), i dess lydelse före den 1 juli 2000, föreskrevs en möjlighet att låta arbetstagare som så begärde få delta i ett system för deltidsarbete på grund av ålder. I enlighet med detta system kunde arbetstagare erhålla en minskning av arbetstiden på grundval av en begäran som skulle avse all arbetstid fram till ålderspensionen, enligt en av följande två modeller: Minskning av arbetstiden (den så kallade Teilzeitmodell, system för deltidsarbete) eller en period av heltidsarbete följd av en period utan skyldighet att arbeta (den så kallade Blockmodell, eller blockmodellen).
10 Tillträde till detta arbetstidssystem kunde beviljas om följande fyra villkor var uppfyllda: a) arbetstagaren hade fyllt 55 år, b) arbetstagaren hade arbetat heltid under minst tre hela år under de fem år som föregick beviljandet, c) deltidsarbetet hade inletts före den 1 augusti 2004 och d) ovillkorliga krav i tjänstens intresse fick inte utgöra hinder för att bevilja tillträde till systemet.
11 I syfte att uppmuntra arbetstagarna att begära tillträde till nämnda system föreskrevs vissa löne- och pensionsförmåner för de personer som omfattas av systemet. I 2 § punkt 1 i Verordnung über die Gewährung eines Zuschlags bei Altersteilzeit (förordning om beviljande av ett lönetillskott vid deltidsarbete på grund av ålder, nedan kallad ATZV), i dess lydelse före den 1 juli 2000, föreskrevs att arbetstagaren - för det fall det ifrågavarande arbetstidssystemet tillämpades - hade rätt till 83 procent av den nettolön som utgör ersättning för heltidsarbete. Denna reglering utgjorde ett undantag från 6 § punkt 1 i Bundesbesoldungsgesetz (lag om federala löner, nedan kallad BBesG), enligt vilken deltidsarbetande arbetstagares lön bestäms i förhållande till den tid under vilken de faktiskt arbetar.
12 Vad gäller socialförsäkringen föreskrevs vidare i 6 § punkt 1 tredje meningen i Gesetz über die Versorgung der Beamten und Richter in Bund und Ländern (lag om förmåner för tjänstemän och domare anställda av förbundsstaten och delstaterna, nedan kallad BeamtVG), i dess lydelse före den 1 juli 2000, att under den period som det ifrågavarande arbetstidssystemet tillämpades skulle arbetstagarna erhålla 90 procent av de pensionsrättigheter som en heltidsarbetande erhöll. Denna reglering utgjorde ett undantag från regeln att pensionsrättigheter för deltidsarbetande arbetstagare beviljas i proportion till den tid under vilken de faktiskt arbetar.
13 Under handläggningen av målet har de omtvistade bestämmelserna ändrats genom Gesetz über die Anpassung von Dienst und Versorgungsbezügen in Bund und Ländern (lag om anpassning av löner och förmåner för anställda av förbundsstaten och delstaterna), med verkan från och med den 1 juli 2000.
14 I enlighet med den nya lydelsen av 72 b § BBG kan en minskning av arbetstiden på grund av ålder som motsvarar hälften av den arbetstid under vilken arbetstagaren arbetat fram till denna tidpunkt, och som i vart fall inte får överstiga hälften av den genomsnittliga arbetstid som arbetstagaren haft under de senaste två åren, beviljas en arbetstagare som begär detta på följande villkor: a) arbetstagaren skall ha fyllt 55 år, b) arbetstagaren skall ha arbetat deltid under minst tre år under de senaste fem åren, c) han skall börja delta i detta system före den 1 januari 2010 och d) ovillkorliga krav i tjänstens intresse får inte utgöra hinder för detta.
15 I den lydelse av 2 § ATZV som gäller sedan den 1 juli 2000 föreskrivs att de arbetstagare som omfattas av systemet erhåller ett lönetillägg som består i skillnaden mellan den nettolön som de har rätt till enligt 6 § BBesG och 83 procent av den nettolön som de skulle ha haft rätt till enligt samma bestämmelse om de hade haft den arbetstid som legat till grund för beräkningen av minskningen av arbetstiden.
16 Slutligen föreskrivs i 6 § punkt 1 tredje meningen BeamtVG, i dess lydelse efter den 1 juli 2000, att arbetstagaren under tiden för tillämpning av det ifrågavarande arbetstidssystemet förvärvar pensionsrättigheter motsvarande 90 procent av den arbetstid som legat till grund för beräkningen av minskningen av arbetstiden.
II - Faktiska omständigheter och tolkningsfrågor
17 Erika Steinicke, född år 1944, arbetar sedan år 1962 på Bundesanstalt für Arbeit (Federala arbetsmarknadsverket, nedan kallat arbetsmarknadsverket). Hon arbetade heltid fram till år 1976. Från och med den 19 november 1976 nedsattes hennes arbetstid till hälften på hennes egen begäran, på grund av att hon hade fött en son. Hon medgavs heltidsarbete endast på månadsbasis, efter begäran och beroende på arbetsmängd. Erika Steinicke arbetade i enlighet därmed heltid under tio hela månader under perioden den 1 oktober 1994-den 30 september 1999.
18 Erika Steinicke begärde den 30 juni 1999 att arbetsmarknadsverket skulle bevilja henne tillträde till systemet för deltidsarbete på grund av ålder i den mening som avsågs i 72 b § BBG under tiden den 1 oktober 1999-den 30 september 2007 (det datum vid vilket hon avsåg att gå i pension). Hon förklarade därvid att hon önskade omfattas av den så kallade blockmodellen, med en arbetstid motsvarande den arbetstid hon dittills hade haft mellan den 1 oktober 1999 och den 30 september 2003 och en period utan arbete mellan den 1 oktober 2003 och den 30 september 2007.
19 Erika Steinickes begäran avslogs den 12 juli 1999, med motiveringen att hon under de senaste fem åren inte hade arbetat heltid under minst tre hela år, vilket var ett krav enligt 72 b § BBG i då gällande lydelse.
20 Erika Steinicke begärde den 28 juli 1999 omprövning av det ovannämnda beslutet från Landesarbeitsamt Baden-Württemberg (regionala arbetsmarknadsbyrån). Sistnämnda myndighet beslutade emellertid den 10 augusti 1999 att inte ändra sitt tidigare beslut.
21 Erika Steinicke överklagade därför beslutet till Verwaltungsgericht Sigmaringen och gjorde gällande att det förhållandet att deltidsarbetande arbetstagare inte får delta i det arbetstidssystem som föreskrivs i 72 b § BBG utgör en indirekt diskriminering på grund av kön, eftersom det är ostridigt att kvinnor arbetar deltid i klart högre utsträckning än män.
22 Erika Steinicke har emellertid senare, till följd av de ovannämnda ändringar av den ifrågavarande bestämmelsen som skett under målets handläggning (se ovan punkterna 13-16), beviljats tillträde till systemet för deltidsarbete på grund av ålder från och med den 1 juli 2000. Tvisten har således förlorat sitt föremål vad gäller perioden efter detta datum. Erika Steinicke har ändå vidhållit sitt yrkande om att det omtvistade beslutet att vägra henne tillträde till systemet skall upphävas vad gäller perioden den 1 oktober 1999-den 30 juni 2000.
23 Den nationella domstolen har därför ställt följande tolkningsfråga:
"Utgör artikel 141 EG, direktiv 75/117/EEG, 76/207/EEG och/eller direktiv 97/81/EG hinder mot bestämmelsen i 72 b § punkt 1 första meningen punkt 2 i Bundesbeamtengesetz (lag om federala tjänstemän) i dess lydelse av den 31 mars 1999, som gällde fram till och med den 30 juni 2000? Enligt nämnda bestämmelse kan deltidsarbete på grund av ålder endast beviljas en tjänsteman som under de fem senaste åren före sådant deltidsarbete har arbetat heltid under minst tre år. Frågan ställs mot bakgrund av det förhållandet att väsentligt fler kvinnor än män arbetar deltid och av den anledningen utesluts från möjligheten att arbeta deltid på grund av ålder enligt nämnda bestämmelse."
III - Rättslig bedömning
24 Genom den ifrågavarande tolkningsfrågan vill den nationella domstolen i huvudsak veta om en bestämmelse, enligt vilken möjligheten att omfattas av ett system för deltidsarbete på grund av ålder är villkorad av att arbetstagaren har arbetat heltid under minst tre av de senaste fem åren strider mot principen om likabehandling av könen enligt artikel 141 EG och direktiven 75/117 och 76/207, liksom mot principen om likabehandling av deltidsarbetande och heltidsarbetande arbetstagare enligt direktiv 97/81.
25 Erika Steinicke, kommissionen och den portugisiska regeringen anser samtliga att nämnda fråga skall besvaras jakande och har bestridit den motsatta inställning som arbetsmarknadsverket, som är motpart i målet vid den nationella domstolen men som inte har yttrat sig i domstolen, företräder.
26 Enligt vad nämnda verk har anfört i målet vid den nationella domstolen är det motiverat att utesluta deltidsarbetande från det ifrågavarande arbetstidssystemet med hänsyn dels till systemets syfte, dels till budgetmässiga och praktiska skäl.
27 Vad gäller det förstnämnda skälet har arbetsmarknadsverket hävdat att det ifrågavarande arbetstidssystemet har till syfte att skapa arbetstillfällen. Om deltidsarbetande arbetstagare beviljades tillträde till systemet, skulle det inte ha samma inverkan på arbetsmarknaden som den som uppnås genom att heltidsarbetande arbetstagare beviljas tillträde till det. De förstnämnda arbetstagarna arbetar nämligen redan deltid, vilket innebär att något beaktansvärt antal arbetstillfällen inte blir tillgängligt på arbetsmarknaden till följd av deras deltagande i systemet.
28 Vad gäller budgethänsyn har arbetsmarknadsverket hävdat att det skulle vara alltför kostsamt att bevilja även deltidsarbetande arbetstagare tillträde till systemet, med hänsyn till att de arbetstagare som omfattas av nämnda system åtnjuter särskilda löne- och pensionsförmåner.
29 Arbetsmarknadsverket har slutligen, vad gäller de praktiska hänsynen, anfört att om en deltidsarbetande arbetstagare kunde omfattas av det ifrågavarande systemet enligt blockmodellen, skulle arbetsgivaren bli skyldig att erbjuda denna arbetstagare en heltidsanställning som är lämplig i förhållande till hans/hennes kompetens. Eftersom det är mycket ovanligt att en tjänst av sådant slag är omedelbart tillgänglig, skulle arbetsgivaren bli tvungen att skapa en sådan tjänst till priset av betydande arbetsinsatser avseende planering och fördelning av arbetet. I nästa skede, under vilket arbetstagaren inte är skyldig att arbeta, skulle arbetstagaren - som vid den tidpunkten skulle inneha en heltidstjänst - få ersättas med en deltidsarbetande arbetstagare, eftersom endast en halv tjänst enligt organigrammet därvid skulle frigöras. Detta skulle på nytt medföra betydande arbetsinsatser avseende planering och fördelning av arbetet.
30 Erika Steinicke har bestritt dessa argument. Enligt hennes mening är det felaktigt att påstå att det ifrågavarande systemet inte skulle ha någon positiv inverkan på arbetsmarknaden om deltidsarbetande arbetstagare gavs tillgång till det. Inte heller argumentet rörande problem med planering och fördelning av arbetet om deltidsarbetande skulle beviljas tillträde till detta system är befogat, eftersom detta problem föreligger även när heltidsarbetande beviljas tillträde till nämnda system. Enligt Erika Steinicke är inte heller påståendet att den diskriminering som är följden av de ifrågavarande bestämmelserna är motiverad av ekonomiska skäl korrekt, eftersom de deltidsarbetande arbetstagarna bidrar till att minska kostnader och till att göra arbetsmarknaden smidigare.
31 Den portugisiska regeringen är av samma åsikt och har anfört att de sysselsättningspolitiska mål som åberopats av motparten i målet vid den nationella domstolen kan uppnås även genom en bestämmelse som inte är diskriminerande, exempelvis sådan som den som antagits med verkan från och med den 1 juli 2000.
32 Kommissionen har inledningsvis anfört att det ifrågavarande systemet inte omfattas av begreppet lön i artikel 141 EG eller artikel 1 i direktiv 75/117 utan av begreppet arbetsvillkor i artikel 5 i direktiv 76/207, eftersom de finansiella fördelar som föreskrivs inom ramen för nämnda system endast utgör incitament som skapats i eftersträvandet av sysselsättningspolitiska mål. Kommissionen har därefter, på grundval av de statistiska uppgifter som den nationella domstolen har angett, anfört att det förhållandet att deltidsarbetande inte kan omfattas av det ifrågavarande systemet vid första anblicken tycks utgöra en indirekt diskriminering på grund av kön, vilken mot bakgrund av domstolens rättspraxis inte tycks vara motiverad av skäl som jag kommer att redovisa nedan.
33 Vid en bedömning av de ovan redovisade argumenten anser jag mig inledningsvis kunna instämma i kommissionens åsikt att det är nödvändigt att först undersöka vilka gemenskapsbestämmelser som är tillämpliga i förevarande mål.
34 I detta avseende har den nationella domstolen, såsom angetts ovan, hänvisat dels till artikel 141 EG, dels till direktiven 75/117, 76/207 och 97/81.
35 Det tycks mig som om artikel 141 EG och direktiv 75/117 inte är tillämpliga i förevarande fall. Vad som är omtvistat i målet är nämligen inte så mycket frågan huruvida de ifrågavarande tyska bestämmelserna innebär att kvinnliga arbetstagare och manliga arbetstagare erhåller lika lön för lika arbete eller likvärdigt arbete, som frågan huruvida det är svårare för kvinnliga än för manliga arbetstagare att få tillträde till det system för deltidsarbete på grund av ålder som regleras i nämnda bestämmelser.
36 Vad gäller direktiv 76/207, som även det har omnämnts i beslutet om hänskjutande, skall först erinras om att jag i mål C-187/00, Kutz-Bauer, uttryckligen anförde att nämnda direktiv inte var tillämpligt på ett arbetstidssystem som är helt analogt med det ifrågavarande systemet.(4) Nämnda system hade nämligen det dubbla syftet att underlätta för arbetstagare som uppnått en viss ålder att gradvis övergå från det yrkesaktiva livet till pensionärstillvaron samt att bidra till att minska arbetslösheten. Nämnda system kunde enligt min mening anses avse såväl systemet för ålderspension som systemet för arbetslöshetsförsäkring och skall därmed snarare omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 79/7(5) än för direktiv 76/207(6).
37 I domen i det nämnda målet valde domstolen emellertid att peka på det förhållandet att nämnda system påverkar de berörda arbetstagarnas yrkesverksamhet, genom att det ändrar arbetstiden för de arbetstagare som deltar i det, i stället för att ta fasta på nämnda systems syfte. På grundval av detta övervägande drog domstolen slutsatsen att arbetsvillkor reglerades i det ifrågavarande systemet, varför det skulle bedömas mot bakgrund av direktiv 76/207 snarare än direktiv 79/7.(7)
38 Jag anser därför att domstolen även vid bedömningen i förevarande mål, av samma skäl som anges i den ovannämnda domen, bör fastslå att de ifrågavarande nationella bestämmelserna rör arbetsvillkor och således skall bedömas mot bakgrund av direktiv 76/207. Jag övergår därför till en bedömning på grundval av detta antagande.
39 Vad gäller direktiv 97/81 anser jag att förevarande mål åtminstone delvis berörs även av detta direktiv.(8) I nämnda direktiv fastställs nämligen principen om icke-diskriminering mellan deltidsarbetande och heltidsarbetande vad gäller "anställningsvillkor"(9), och direktivet är tillämpligt på "deltidsarbetande som har ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som regleras av lag"(10), vilket är fallet vad gäller Erika Steinicke.
40 Jag återgår till den i målet aktuella frågan och konstaterar i detta avseende att det framför allt skall prövas huruvida 72 b § BBG, i dess lydelse fram till den 30 juni 2000, innebar en skillnad i behandling i den mening som avses i direktiv 76/207 eller direktiv 97/81, eller eventuellt i båda dessa direktiv.
41 Det tycks därvid inte föreligga några tvivel avseende det förhållandet att denna bestämmelse, som innebär att en stor del av de deltidsarbetande utesluts från tillträde till det ifrågavarande arbetstidssystemet, uppenbarligen medför en skillnad i behandling till nackdel för de sistnämnda arbetstagarna och således i princip är oförenlig med direktiv 97/81.
42 Jag anser dock att det knappast allvarligt kan ifrågasättas att denna bestämmelse stod i strid även med direktiv 76/207, eftersom nämnda bestämmelse - även om den var formulerad på ett neutralt sätt - i själva verket missgynnade kvinnor i högre grad än män. Det förhåller sig nämligen inte bara så, vilket domstolen har bekräftat, att "[d]et är ostridigt att deltidsanställda arbetstagare i Tyskland mycket oftare är kvinnor än män"(11), utan detta förhållande är än mer tydligt just inom den sektor där Erika Steinicke arbetar - nämligen den federala offentliga förvaltningen - i vilken enligt vad som framgår av beslutet om hänskjutande cirka 90 procent av de deltidsarbetande arbetstagarna är kvinnor. Denna uppgift, i den form som den anges i nämnda beslut, tycks inte ens ha bestritts av arbetsmarknadsverket.
43 Mot denna bakgrund skall det emellertid erinras om att enligt fast rättspraxis medför en nationell bestämmelse sådan som den här ifrågavarande, genom vilken en mycket högre procentandel kvinnor än män faktiskt missgynnas, en diskriminering av kvinnliga arbetstagare som är förbjuden enligt gemenskapsrätten, särskilt enligt direktiv 76/207, endast om särbehandlingen inte är befogad av sakliga skäl som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön.(12)
44 På samma sätt förbjuds genom direktiv 97/81 skillnader i behandling som missgynnar deltidsarbetande endast "om det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen".(13)
45 För att kunna fastställa om 72 b § BBG, i dess lydelse fram till den 30 juni 2000, strider mot direktiven 76/207 och 97/81, är det nödvändigt att dessutom undersöka om den skillnad i behandling mellan deltidsarbetande och heltidsarbetande - samt indirekt mellan arbetstagare av olika kön - som följer av nämnda bestämmelse är motiverad av objektiva skäl.
46 I detta hänseende skall det erinras om att "det följer av fast rättspraxis att även om det inom ramen för en begäran om förhandsavgörande ankommer på den nationella domstolen att fastställa huruvida det föreligger sådana objektiva faktorer i det konkreta fall som den skall bedöma, är domstolen, som skall ge den nationella domstolen ett ändamålsenligt svar, behörig att, mot bakgrund av akten i målet vid den nationella domstolen och de skriftliga och muntliga yttranden som förelagts den, lämna upplysningar av sådant slag att den nationella domstolen får möjlighet att avgöra målet".(14)
47 Eftersom, såsom har redovisats ovan, arbetsmarknadsverket i huvudsak har åberopat tre grunder för att motivera den ovannämnda skillnaden i behandling inför den nationella domstolen, skall dessa grunder analyseras närmare.
48 Den första grunden avser, såsom har angetts ovan, påståendet att det med det ifrågavarande systemet, som innebär att heltidsarbetande arbetstagares arbetstid minskas, eftersträvas sysselsättningspolitiska mål som inte - eller som endast på ett mindre effektivt sätt - skulle kunna uppnås om även deltidsarbetande arbetstagare beviljades tillträde till systemet.
49 I detta avseende skall det erinras om att enligt fast rättspraxis kan social- och sysselsättningspolitiska mål motivera en skillnad i behandling endast när det kan visas att de "medel som valts ... är gnade att uppnå det mål som eftersträvas med denna politik och att de är nödvändiga för att uppnå detta mål".(15)
50 Jag anser att det för det första verkar som om det förhållandet att deltidsarbetande arbetstagare är uteslutna från tillträde till det ifrågavarande arbetstidssystemet inte utgör ett medel som är gnat att uppnå de ovannämnda målen. Eftersom deltidsarbetet är ett medel för att uppnå flexibilitet på arbetsmarknaden, vilket skall gynna sysselsättningen, riskerar nämligen den ifrågavarande bestämmelsen - genom vilken deltidsarbetande personer diskrimineras - att såsom kommissionen med rätta har anfört avskräcka arbetstagare från att ta denna typ av arbete. Detta kan således i praktiken ha en verkan som är exakt motsatt den verkan som arbetsmarknadsverket har gjort gällande.
51 Det förhållandet att den ifrågavarande bestämmelsen kan avskräcka från deltidsarbete tycks mig för övrigt framgå dels av det förhållandet att Erika Steinicke, som önskade delta i det ifrågavarande systemet, begärde av sin arbetsgivare att få övergå från deltidsarbete till heltidsarbete, dels av den omständigheten att det genom den nya lydelsen av 72 b § BBG, som gäller sedan den 1 juli 2000 och som antagits för att lösa detta problem, numera endast är möjligt för de arbetstagare som har arbetat deltid under minst tre år under de senaste fem åren att få tillträde till det ifrågavarande arbetstidssystemet.
52 Jag anser inte heller att den ifrågavarande skillnaden i behandling kan anses vara nödvändig för att uppnå de angivna sysselsättningspolitiska målen. Denna uppfattning styrks av det förhållandet att de nya bestämmelser som gäller inom området har samma syfte, utan att någon sådan diskriminering är för handen.
53 Den andra grund som arbetsmarknadsverket har åberopat för att motivera de ifrågavarande tyska bestämmelserna avser de alltför höga kostnader som skulle uppkomma i personalbudgeten om deltidsarbetande arbetstagare beviljades tillträde till det ifrågavarande arbetstidssystemet.
54 För att visa varför detta argument saknar relevans i detta mål är det tillräckligt att erinra om domstolens fasta rättspraxis, enligt vilken "budgethänsyn ... inte [kan] ... motivera en diskriminering till nackdel för ett av könen".(16)
55 Slutligen anser jag att även det sista argument som arbetsmarknadsverket har gjort gällande, avseende det förhållandet att beviljandet av tillträde för deltidsarbetande arbetstagare till det ifrågavarande systemet kan medföra allvarliga problem för arbetsgivarna vad gäller planering och fördelning av arbetet, är obefogat.
56 Det kan nämligen konstateras, såsom kommissionen har påpekat, att det ifrågavarande problemet skulle kunna uppkomma även vid en tillämpning av de omtvistade bestämmelserna. Eftersom det föreskrivs att de arbetstagare som har arbetat heltid under minst tre år under de senaste fem åren kan beviljas tillträde till det ifrågavarande arbetstidssystemet, är det enligt bestämmelsen inte uteslutet att även de arbetstagare som vid tidpunkten för sin begäran om att få delta i systemet redan arbetar deltid kan beviljas tillträde till det.
57 Mot bakgrund av det ovanstående anser jag slutligen inte att de argument som arbetsmarknadsverket har gjort gällande i målet vid den nationella domstolen utgör objektiva skäl som är ägnade att motivera den skillnad i behandling mellan deltidsarbetande och heltidsarbetande arbetstagare - och indirekt mellan manliga och kvinnliga arbetstagare - som följer av den lydelse av 72 b § BBG som gällde fram till den 30 juni 2000.
58 Jag föreslår därför att den aktuella frågan skall besvaras så, att direktiv 97/81 och - i den mån som betydligt fler kvinnliga offentligt anställda än manliga arbetar deltid - direktiv 76/207 utgör hinder för nationella bestämmelser som innebär att tillträde till ett system för deltidsarbete på grund av ålder kan beviljas endast sådana offentligt anställda som under de föregående fem åren har varit heltidsanställda under en sammanhängande period av minst tre år, såvida inte detta är befogat av objektiva skäl.
59 Innan jag avslutar detta förslag till avgörande, kan det slutligen konstateras att den nationella domstolen i beslutet om hänskjutande, visserligen utan att ställa en särskild tolkningsfråga i detta avseende, har begärt att domstolen - för det fall den ifrågavarande bestämmelsen anses vara diskriminerande och Erika Steinicke således skall beviljas tillträde till det ifrågavarande arbetstidssystemet även under den i målet omtvistade perioden - skall pröva huruvida Erika Steinicke har rätt till de förmåner enligt det ifrågavarande arbetstidssystemet som följer av de bestämmelser som gällde fram till den 30 juni 2000, eller om hon har rätt till de förmåner som följer av detta system enligt de bestämmelser som gäller sedan den 1 juli 2000.
60 I detta avseende konstaterar jag endast att det inte ankommer på EG-domstolen utan på den nationella domstolen att, mot bakgrund av de faktiska omständigheter som den har kännedom om, avgöra vilka bestämmelser i nationell lag som är tillämpliga i det konkreta målet, i syfte att säkerställa att principen om förbud mot diskriminering enligt direktiven 76/207 och 97/81 iakttas.
IV - Förslag till avgörande
61 Mot bakgrund av det ovanstående föreslår jag att domstolen skall besvara den ovannämnda fråga som Verwaltungsgericht Sigmaringen ställt i beslut av den 10 december 2001 på följande sätt:
Rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS och - i den mån som betydligt fler kvinnliga offentligt anställda än manliga arbetar deltid - rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor utgör hinder för en nationell bestämmelse som innebär att tillträde till ett system för deltidsarbete på grund av ålder kan beviljas endast sådana offentligt anställda som under de föregående fem åren har varit heltidsanställda under en sammanhängande period av minst tre år, såvida inte detta är befogat av objektiva skäl.
(1) - Rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (EGT L 45, s. 19; svensk specialutgåva, område 13, volym 4, s. 78) (nedan kallat direktiv 75/117).
(2) - Rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (EGT L 39, s. 40; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 191) (nedan kallat direktiv 76/207).
(3) - Rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS (EGT L 14, 1998, s. 9) (nedan kallat direktiv 97/81).
(4) - Det arbetstidssystem som var i fråga i nämnda mål bygger på bestämmelserna i Altersteilzeitgesetz (lag om deltidsarbete på grund av ålder) av den 23 juli 1996. Enligt denna lag kan de arbetstagare som har fyllt 55 år och som har ingått ett avtal med arbetsgivaren begära att få arbeta deltid enligt ett traditionellt system eller enligt en ordning för blockarbete. För att uppmuntra tillämpningen av detta system föreskrivs i nämnda lag att de arbetstagare som deltar i det har rätt till ersättning för deltidsarbetet motsvarande 70 procent av den nettolön som utbetalas för heltidsarbete.
(5) - Rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet (EGT L 6, s. 24; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 111) (nedan kallat direktiv 79/7).
(6) - Förslag till avgörande av den 5 februari 2002 (REG 2002, s. I-0000), punkt 38.
(7) - Dom av den 20 mars 2003 i mål C-187/00, Kutz-Bauer (REG 2003, s. I-0000), punkterna 43-46.
(8) - Nämnda direktiv är endast delvis tillämpligt på de faktiska omständigheterna i förevarande mål, på grund av att fristen för dess införlivande med nationell rätt löpte ut den 20 januari 2000, medan den tidsperiod som domstolens prövning avser sträcker sig mellan den 1 oktober 1999 och den 30 juni 2000.
(9) - Se klausul 4 i bilagan till nämnda direktiv.
(10) - Se klausul 2 i bilagan till nämnda direktiv.
(11) - Dom av den 26 september 2000 i mål C-322/98, Kachelmann (REG 2000, s. I-7505), punkt 24. Se, för ett liknande resonemang, även det förslag till avgörande som generaladvokaten Geelhoed den 6 februari 2003 föredrog i mål C-25/02, Rinke (ännu ej publicerat i rättsfallssamlingen).
(12) - Domstolen har fastställt denna princip med särskild hänvisning till direktiv 76/207, bland annat i dom av den 2 oktober 1997 i mål C-1/95, Gerster (REG 1997, s. I-5253), punkterna 30 och 34 med ytterligare hänvisningar, av den 6 april 2000 i mål C-226/98, Jørgensen (REG 2000, s. I-2447), punkt 29 med ytterligare hänvisningar, av den 26 september 2000 i det ovannämnda målet Kachelmann, punkt 23, och av den 20 mars 2003 i det ovannämnda målet Kutz-Bauer, punkt 50. Principen har även fastställts med hänvisning till artikel 141 EG och/eller direktiv 75/117, bland annat i dom av den 17 juni 1998 i mål C-243/95, Hill och Stapleton (REG 1998, s. I-3739), punkt 34, av den 9 februari 1999 i mål C-167/97, Seymour-Smith och Perez (REG 1999, s. I-623), punkt 69, och av den 14 september 1999 i mål C-249/97, Gruber (REG 1999, s. I-5295), punkterna 25 och 26). Vidare har principen fastställts med hänvisning till direktiv 79/7, bland annat i dom av den 27 juni 1990 i mål C-33/89, Kowalska (REG 1990, s. I-2591), punkt 16, av den 7 maj 1991 i mål C-229/89, kommissionen mot Belgien (REG 1991, s. I-2205), punkt 13, av den 24 februari 1994 i mål C-343/92, Roks m.fl. (REG 1994, s. I-571), punkt 33, och av den 14 december 1995 i mål C-444/93, Megner och Scheffel (REG 1995, s. I-4741), punkt 24. Principen har sedermera dessutom kodifierats i olika direktiv, se rådets direktiv 97/80/EG av den 15 december 1997 om bevisbörda vid mål om könsdiskriminering (EGT L 14, 1998, s. 6), rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling (EGT L 303, s. 16) eller Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/73/EG av den 23 september 2002 om ändring av direktiv 76/207 (EGT L 269, s. 15).
(13) - Klausul 4 i bilagan till direktiv 97/81.
(14) - Dom av den 7 mars 1996 i mål C-278/93, Freers och Speckmann (REG 1996, s. I-1165), punkt 24. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 februari 1999 i det ovannämnda målet Seymour-Smith och Perez, punkterna 67 och 68, av den 26 juni 2001 i mål C-381/99, Brunnhofer (REG 2001, s. I-4961), punkt 65, och av den 20 mars 2003 i det ovannämnda målet Kutz-Bauer, punkt 52.
(15) - Dom av den 9 februari 1999 i det ovannämnda målet Seymour-Smith och Perez, punkt 69, min kursivering. Se även dom av den 14 december 1995 i det ovannämnda målet Megner och Scheffel, punkterna 29 och 30, och av den 7 mars 1996 i det ovannämnda målet Freers och Speckmann, punkt 28.
(16) - Se dom av den 24 februari 1994 i det ovannämnda målet Roks m.fl., punkterna 35 och 36, av den 17 juni 1998 i det ovannämnda målet Hill och Stapleton, punkt 40, av den 23 maj 2000 i mål C-104/98, Buchner m.fl. (REG 2000, s. I-3625), punkt 28, och av den 20 mars 2003 i det ovannämnda målet Kutz-Bauer, punkterna 59-61.