VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO(ensimmäinen jaosto)
16 päivänä tammikuuta 2007
Asia F-126/05
Andrea Borbély
vastaan
Euroopan yhteisöjen komissio
Henkilöstö – Kulukorvaus – Asettautumiskorvaus – Päiväraha – Palvelukseentulosta aiheutuneet matkakulut – Palvelukseenottopaikka – Täysi harkintavalta
Aihe: EY 236 ja EA 152 artiklan nojalla nostettu kanne, jossa Andrea Borbély vaatii yhtäältä komission sellaisen päätöksen kumoamista,
jolla häneltä on evätty päiväraha, asettautumiskorvaus sekä korvaus hänen palvelukseenottonsa yhteydessä aiheutuneista matkakuluista,
ja toisaalta komission velvoittamista suorittamaan kyseiset korvaukset sekä korvaamaan edellä mainitut matkakulut
Ratkaisu: Komission 2.3.2005 tekemä päätös kumotaan siltä osin kuin siinä kieltäydytään myöntämästä kantajalle henkilöstösääntöjen liitteessä
VII olevan 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua asettautumiskorvausta ja samassa liitteessä olevan 10 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua
päivärahaa. Komissio velvoitetaan maksamaan kantajalle mainitut korvaukset voimassa olevien henkilöstösääntöjen mukaisesti,
korotettuna viivästyskorolla, jona on Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioitaan varten kyseessä olevaa ajanjaksoa
varten vahvistama korko korotettuna kahdella pisteellä, niistä päivistä lukien, jolloin korvaukset olisi pitänyt maksaa, ja
siihen päivään asti, jolloin maksaminen tosiasiassa tapahtuu. Kanne hylätään muilta osin. Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Tiivistelmä
1.      Henkilöstö – Kulukorvaus – Asettautumiskorvaus – Päiväraha
(Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevat 5 ja 10 artikla; neuvoston asetus N:o 723/2004)
2.      Henkilöstö – Kulukorvaus – Palvelukseenottopaikasta asemapaikkaan siirtymisestä aiheutuvat matkakulut
(Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevat 4 ja 5 artikla, 7 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 10 artikla)
3.      Henkilöstö – Kanne – Kohde – Hallintoviranomaiselle osoitettu määräys – Täysi toimivalta – Maksuvaatimus
(Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohta; liitteessä VII olevat 5 ja 10 artikla)
1.      Sitä, että virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta
annetulla asetuksella N:o 723/2004 on poistettu henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevasta 5 artiklasta ensimmäinen vaihtoehtoinen
edellytys, jonka mukaan asettautumiskorvauksen myöntäminen edellytti oikeutta ulkomaankorvaukseen, voidaan tulkita enintään
siten, että lainsäätäjä on halunnut, että asettautumiskorvauksen myöntämisedellytykset ovat yhtäläiset kaikille henkilöille,
jotka tulevat yhteisön toimielimen palvelukseen sen jälkeen, kun he ovat asuneet tai työskennelleet sen valtion alueella,
jossa kyseinen toimielin sijaitsee. Jatkossa henkilöt, jotka ovat ennen tuloaan yhteisön virkamieheksi työskennelleet jonkin
valtion tai kansainvälisen järjestön palveluksessa, joutuvat samalla tavoin kuin muutkin yhteisön virkamiehet osoittamaan
täyttävänsä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 5 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna, määrätyn ainoan edellytyksen
eli sen, että heidän on ollut vaihdettava asuinpaikkaa täyttääkseen henkilöstösääntöjen 20 artiklan mukaiset edellytykset.
Tällainen kahden virkamiesten ryhmän rinnastaminen ei kuitenkaan missään tapauksessa merkitse sitä, että lainsäätäjä olisi
halunnut muuttaa myös kyseisen edellytyksen sisältöä, joka ilmaistaan täysin samalla sanamuodolla sekä henkilöstösääntöjen
liitteessä VII olevan 5 artiklan vanhassa että uudessa versiossa. Käsite ”asuinpaikka” on siten edelleen ymmärrettävä siten,
että sillä tarkoitetaan virkamiehen tai toimihenkilön etujen keskusta.
Todellinen asuinpaikka on vain yksi tekijä, joka muiden ohessa määrittää virkamiehen etujen keskuksen. Tätä näkemystä tukee
henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 5 artiklan tarkoitus, jota asettautumiskorvauksen myöntämisedellytysten muutoksella
ei ole muutettu eikä ole ollut tarkoitus muuttaa, eli korvata kulut, joita liittyy sellaisen vakinaistetun virkamiehen tilanteeseen,
joka siirtyy väliaikaisesta asemasta lopulliseen asemaan ja joutuu siten järjestämään asiansa siten, että hän kykenee asumaan
asemapaikassaan ja sopeutumaan sinne pysyvästi tarkemmin määrittelemättömäksi mutta huomattavan pitkäksi aikaa. Näin ollen
tilapäisen asunnon olemassaolo siellä, missä toimielin sijaitsee, erityisesti työskentelyä varten, ei ole kaikissa tapauksissa
ristiriidassa asettautumiskorvauksen tarkoituksen kanssa, sillä se vastaa niitä pakkotilanteita, jotka eivät normaalisti koske
henkilöitä, joiden etujen keskus on sama kuin heidän asemapaikkansa.
Sama pätee välttämättä päivärahaan, jonka tarkoituksena on korvata kulut ja hankaluudet, joita aiheutuu koeajalla olevan virkamiehen
väliaikaisesta tilanteesta esimerkiksi niissä tapauksissa, joissa hänen on säilytettävä samaan aikaan aikaisempi asuntonsa,
erityisesti sen vuoksi, että on tulkittava samalla tavoin edellytystä, joka liittyy velvollisuuteen vaihtaa asuinpaikkaa henkilöstösääntöjen
liitteessä VII olevien 5 ja 10 artiklan yhteydessä.
(ks. 44 ja 47–49 kohta)
Viittaukset:
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑74/95, Monteiro da Silva v. komissio, 12.12.1996 (Kok. H. 1996, s. I‑A‑583 ja
II‑1559, 63 ja 64 kohta); asia T‑137/95, Mozzaglia v. komissio, 12.12.1996 (Kok. H. 1996, s. I‑A‑619 ja II‑1657, 57 kohta);
asia T‑132/97, Collins v. alueiden komitea, 20.8.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑469 ja II‑1379, 41 kohta); asia T‑251/02, E v.
komissio, 13.12.2004 (Kok. H. 2004, s. I‑A‑359 ja II‑1643, 100 kohta) ja asia T‑283/03, Recalde Langarica v. komissio, 13.9.2005
(Kok. H. 2005, s. I‑A‑235 ja II‑1075, 179 kohta).
2.      Jotta otettaisiin huomioon henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan tavoite, jonka mukaan
työnantajana olevan yhteisön toimielimen on vastattava matkakustannuksista, joita virkamiehelle on aiheutunut pääsystä palvelukseenottopaikasta
asemapaikkaan, virkamiehen vakituista asuinpaikkaa ja samalla hänen palvelukseenottopaikkansa määrittävää etujen keskusta
määritettäessä on samalla tavoin kuin silloin, kun määritetään vakituista asuinpaikkaa henkilöstösääntöjen liitteessä VII
olevan 4 artiklan soveltamiseksi, annettava aivan erityinen merkitys asianomaisen todelliselle asuinpaikalle, erityisesti
hänen toimipaikalleen palvelukseenottohetkellä. Virkamiehelle ei siten voi aiheutua tällaisia kuluja, jos hän oli jo palvelukseenottohetkellä
nimenomaan ammatillisista syistä tulevassa asemapaikassaan, riippumatta siitä, mikä on henkilöstösääntöjen liitteessä VII
olevissa 5 ja 10 artiklassa tarkoitettu hänen etujensa keskus.
Tilanne ei olisi toisenlainen, vaikka tuleva virkamies olisi ollut poissa edelliseltä toimipaikaltaan lyhyen ajanjakson ennen
palvelukseentuloaan käytettyään esimerkiksi oikeuttaan vuosilomaan ja palattuaan tämän jälkeen etujensa keskuksena olevaan
maahan. Kuluja, joita hänelle tämän jälkeen aiheutuu palaamisesta aikaisempaan toimipaikkaan, joka olisi myös hänen yhteisön
toimielimelle suorittamiensa tulevien tehtäviensä toimipaikka, ei voida korvata henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan
7 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla. Näiden virkamiehen itsensä aiheuttamien kulujen korvaaminen ei näet vastaisi tämän
määräyksen tavoitetta.
(ks. 66–68 kohta)
Viittaukset:
Yhteisöjen tuomioistuin: asia C‑452/93 P, Magdalena Fernández v. komissio, 15.9.1994 (Kok. s. I‑4295, 22 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑63/91, Benzler v. komissio, 10.7.1992 (Kok. s. II‑2095, 23 ja 24 kohta); em.
asia Monteiro da Silva, 70 ja 71 kohta; asia T‑28/98, J v. komissio, 28.9.1999 (Kok. H. 1999, s. I‑A‑185 ja II‑973, 47 kohta)
ja asia T‑299/02, Dedeu i Fontcuberta v. komissio, 25.10.2005 (Kok. H. 2005, s. I‑A‑303 ja II‑1377, 77 kohta).
3.      Yhteisöjen tuomioistuimet eivät voi osoittaa määräyksiä yhteisön toimielimelle määräämällä sen toteuttamaan sellaisia toimenpiteitä,
joita päätöksen kumoamista koskevan tuomion täytäntöönpano edellyttää, sillä muutoin hallintoviranomaisen harkintavalta tehtäisiin
tyhjäksi. Yhteisöjen tuomioistuimilla on henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen mukaan taloudellisluonteisissa
riidoissa täysi harkintavalta, jonka nojalla se voi velvoittaa vastaajana olevan toimielimen maksamaan tietyt määrät, tarvittaessa
viivästyskorkoineen.
Sellaisen kumoamiskanteen yhteydessä, joka on kohdistettu siihen, että kantajalta on evätty asettautumiskorvaus ja päiväraha,
vaatimukset, joiden mukaan hallinto pitäisi velvoittaa maksamaan näiden kahden korvauksen määrät viivästyskoroilla korotettuina,
on riittävän täsmällinen, ja se on tutkittava, vaikka kantaja ei olekaan esittänyt laskelmaa vaadittavista määristä, sillä
ne ovat suoraan ja objektiivisesti määritettävissä kahden selvän ja kiistattoman muuttujan perusteella eli kantajan peruspalkan
ja sen perusteella, onko hänellä oikeus kotitalouslisään, kyseisenä aikana ja asianomaisten ajanjaksojen ajalta kunkin näitä
korvauksia koskevan säännöksen osalta.
(ks. 71 ja 72 kohta)
Viittaukset:
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T-94/92, X v. komissio, 9.6.1994 (Kok. H. 1994, s. I‑A‑149 ja II‑481, 33 kohta);
asia T‑130/96, Aquilino v. neuvosto, 8.7.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑351 ja II‑1017, 39 kohta); asia T‑197/98, Rudolph v. komissio,
23.3.2000 (Kok. H. 2000, s. I‑A‑55 ja II‑241, 32 ja 33 kohta); asia T‑29/01, Puente Martín v. komissio, 18.9.2002 (Kok. H.
2002, s. I‑A‑157 ja II‑833, 87 kohta) ja asia T‑14/03, Di Marzio v. komissio, 2.3.2004 (Kok. H. 2004, s. I‑A‑43 ja II‑167,
63 kohta).