62024CJ0371
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
19 март 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Защита на физическите лица във връзка с обработването на лични данни за целите на борбата с престъпленията — Директива (ЕС) 2016/680 — Член 10 — Обработване на специални категории лични данни — Събиране на биометрични данни — Снемане на пръстови отпечатъци и фотографиране — Лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление — Абсолютна необходимост — Право на преценка — Задължение за мотивиране — Отказ на съответното лице да допусне събиране на негови биометрични данни — Национално законодателство, което дава възможност за наказателно преследване и осъждане на лицето за специфично престъпление, като каквото се наказва този отказ, дори ако това лице не е наказателно преследвано или осъдено за престъплението, което е било основанието за предвижданото събиране на данните“
По дело C‑371/24 [Comdribus] (
i
),
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж, Франция) с акт от 26 април 2024 г., постъпил в Съда на 24 май 2024 г., в рамките на наказателно производство срещу
HW,
при участието на:
Ministère public,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, K. Lenaerts, председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия в пети състав, J. Passer, E. Regan (докладчик) и D. Gratsias, съдии,
генерален адвокат: M. Szpunar,
секретар: E. Sartori, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 30 април 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за HW, от A. Baudelin, avocat,
–
за френското правителство, от R. Bénard, B. Dourthe, F. du Couëdic и B. Fodda, в качеството на представители,
–
за чешкото правителство, от L. Březinová и J. Vláčil, в качеството на представители,
–
за Ирландия, от M. Browne, Chief State Solicitor, A. Burke и A. Joyce, в качеството на представители, подпомагани от A. Thuillier, BL,
–
за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от A. Bouchagiar, H. Kranenborg и M. Wasmeier, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 1 август 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграф 1, букви а)—в) и членове 8 и 10 от Директива (ЕС) 2016/680 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от компетентните органи за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания и относно свободното движение на такива данни, и за отмяна на Рамково решение 2008/977/ПВР на Съвета (ОВ L 119, 2016 г., стр. 89).
2
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство срещу HW, в което той е осъден и му е определено наказание глоба за отказа да допусне действия по снемане на негови разпознавателни данни чрез снемане на пръстови отпечатъци и фотографиране, при все че е оправдан за престъплението, което е било основанието за извършването на тези действия.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Член 1 от Директива 2016/680 е озаглавен „Предмет и цели“ и параграф 1 от него предвижда:
„С настоящата директива се установяват правилата във връзка със защитата на физическите лица по отношение на обработването на лични данни от компетентните органи за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания, включително предпазването от заплахи за обществената сигурност и тяхното предотвратяване“.
4
Член 2 от тази директива е озаглавен „Обхват“ и параграф 1 от него гласи:
„Настоящата директива се прилага за обработването на лични данни от компетентните органи за целите, посочени в член 1, параграф 1“.
5
Съгласно член 3 от посочената директива, озаглавен „Определения“:
„За целите на настоящата директива:
1)
лични данни“ означава всяка информация, свързана с идентифицирано физическо лице или физическо лице, което може да бъде идентифицирано […]; физическо лице, което може да бъде идентифицирано, е лице, което може да бъде идентифицирано, пряко или непряко, по-специално чрез идентификатор като име, идентификационен номер, данни за местонахождение, онлайн идентификатор или по един или повече признаци, специфични за физическата, физиологичната, генетичната, психическата и умствената, икономическата, културната или социалната идентичност на това физическо лице;
2)
„обработване“ означава всяка операция или съвкупност от операции, извършвана с лични данни или набор от лични данни чрез автоматични или други средства като събиране, записване, организиране, структуриране, съхранение, адаптиране или промяна, извличане, консултиране, употреба, разкриване чрез предаване, разпространяване или друга форма на осигуряване на достъп до данните, подреждане или комбиниране, ограничаване, изтриване или унищожаване;
[…]
7)
„компетентен орган“ означава:
а)
всеки публичен орган, който е компетентен за предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания, включително предпазването от заплахи за обществената сигурност и тяхното предотвратяване; или
б)
всякакъв друг орган или образувание, който по силата на правото на държава членка разполага с публична власт и публични правомощия за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания, включително предпазването от заплахи за обществената сигурност и тяхното предотвратяване;
8)
„администратор“ означава компетентният орган, който сам или съвместно с други органи определя целите и средствата за обработването на лични данни; когато целите и средствата за това обработване се определят от правото на Съюза или правото на държава членка, администраторът или специалните критерии за неговото определяне могат да бъдат установени в правото на Съюза или в правото на държавата членка;
[…]
12)
„генетични данни“ означава лични данни, свързани с наследени или придобити генетични белези на дадено физическо лице, които дават уникална информация относно физиологията или здравето на това физическо лице и които са получени по-специално чрез анализ на биологична проба от въпросното физическо лице;
13)
„биометрични данни“ означава лични данни, получени в резултат на специфично техническо обработване, които са свързани с физическите, физиологичните или поведенческите характеристики на дадено физическо лице и които позволяват или потвърждават уникалната идентификация на това физическо лице, като лицеви изображения или дактилоскопични данни;
[…]“.
6
Член 4 от Директива 2016/680 е озаглавен „Принципи, свързани с обработването на лични данни“, и гласи:
„1.   Държавите членки гарантират, че личните данни са:
а)
обработвани законосъобразно и добросъвестно;
б)
събирани за конкретни, изрично указани и легитимни цели и не се обработват по начин, който е несъвместим с тези цели;
в)
подходящи, относими и не надхвърлят необходимото във връзка с целите, за които данните се обработват;
[…]
4.   Администраторът носи отговорност за спазването на параграфи 1, 2 и 3 и е в състояние да го докаже“.
7
Член 8 от тази директива е озаглавен „Законосъобразност на обработването“ и предвижда:
„1.   Държавите членки предвиждат обработването да бъде законосъобразно само ако и доколкото то е необходимо за изпълнението на задача, осъществявана от компетентен орган за целите, определени в член 1, параграф 1, и е въз основа на правото на Съюза или правото на държава членка.
2.   В правото на държавата членка, регламентиращо обработването, попадащо в обхвата на настоящата директива, се посочват най-малко общите цели на обработването, личните данни, които се обработват, и конкретните цели на обработването“.
8
Съгласно член 10 от посочената директива, озаглавен „Обработване на специални категории лични данни“:
„Обработването на лични данни, разкриващо расов или етнически произход, политически възгледи, религиозни или философски убеждения, членство в професионални съюзи, обработването на генетични данни, биометрични данни с цел уникално идентифициране на физическото лице, данни, свързани със здравето или сексуалния живот и сексуалната ориентация на лицето, е разрешено само когато това е абсолютно необходимо и при подходящи гаранции за правата и свободите на субекта на данни и само ако:
а)
е разрешено съгласно правото на Съюза или правото на държава членка;
б)
трябва да бъдат защитени жизненоважни интереси на субекта на данните или на друго физическо лице; или
в)
обработването касае данни, които очевидно са направени обществено достояние от субекта на данните“.
9
Член 54 от същата директива е озаглавен „Право на ефективна съдебна защита срещу администратор или обработващ лични данни“ и гласи:
„Без да се засягат наличните средства за административна или извънсъдебна защита, включително правото да се подаде жалба до надзорен орган съгласно член 52, държавите членки предвиждат правото на субектите на данни на ефективна съдебна защита, ако считат, че правата им, установени в разпоредби, приети съгласно настоящата директива, са нарушени вследствие на обработването на личните им данни при неспазване на посочените разпоредби“.
Френското право
10
Член 55‑1 от Code de procédure pénale (Наказателно-процесуален кодекс), в приложимата му в главното производство редакция (наричан по-нататък „Наказателно-процесуалният кодекс“), гласи:
„По отношение на […] всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъплението или опита за престъпление, органът на съдебната полиция може да извърши или да възложи да се извършат под негов надзор действията по вземане на външни образци, необходими за осъществяването на технически и научни изследвания за сравняване със снетите следи и улики за нуждите на разследването.
Той извършва или възлага да се извършат под негов надзор действията по снемане на разпознавателни данни, и по-специално снемане на пръстови отпечатъци и отпечатъци от дланите и фотографиране, необходими за попълването и за работата с полицейските бази данни в съответствие със специфичните правила за всяка от тези бази данни.
Отказът на лицето, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление, да допусне извършването на разпоредените от органа на съдебната полиция действия по първа и втора алинея, се наказва с лишаване от свобода за срок от една година и глоба от 15000 евро“.
Главното производство и преюдициалните въпроси
11
На 30 май 2020 г. над 100 активисти за климата окупират булевард „Шан-з-Елизе“ в Париж (Франция). Силите на реда се намесват, за да ги разпръснат, и задържат няколко лица, сред които HW, за организиране на недекларирана демонстрация и неподчинение. HW е разпитан в ареста и дава данните за самоличността си, но отказва да допусне да му бъдат снети пръстови отпечатъци и да бъде фотографиран, а също и да съобщи отключващия код на мобилния си телефон или сам да го отключи, въпреки че е бил информиран, че тези откази представляват престъпления, които се наказват с лишаване от свобода и глоба.
12
На 1 юни 2020 г. след освобождаването си от ареста HW е предаден на прокуратурата, а след това на съдията по мерките за неотклонение, който му определя мярка за неотклонение подписка и го уведомява, че е длъжен да се яви пред Tribunal correctionnel de Paris (Наказателен съд Париж, Франция). Наказателното дело срещу HW се води по обвинение в това, че:
–
първо, на 30 май 2020 г. в Париж е организирал демонстрация на обществено място, за която не е подадено предварително уведомление съгласно определените в закона условия, като по-конкретно е подстрекавал участниците и им е давал указания да не представят документите си за самоличност и да не съдействат на силите на реда, а да направят жива верига, указания, които са били незабавно изпълнявани от останалите демонстранти,
–
второ, на 31 май 2020 г. в Париж, след като е знаел тайния код за декриптиране на криптографско устройство, което може да е било използвано за подготовката, улесняването или извършването на престъпление, е отказал да го предостави или да го задейства по искане на органите на досъдебното производство в хода на разследване по общия ред, разследване на заварено престъпление или разследване от съдия-следовател, като по-конкретно е отказал да съобщи кодовете на телефона си,
–
трето, на 30 май 2020 г. в Париж, след като спрямо него е имало една или повече основателни причини да се подозира, че е извършил престъпление или опит за престъпление, е отказал да допусне да му бъдат снети разпознавателни данни, по-конкретно чрез снемане на отпечатъци от пръстите и дланите и чрез фотографиране, необходими за попълването и за работата с полицейските бази данни в съответствие със специфичните правила за всяка от тези бази данни.
13
С присъда от 8 септември 2021 г. Tribunal correctionnel de Paris (Наказателен съд Париж) оправдава HW по обвиненията за първите две престъпления, описани в предходната точка. Той обаче е признат за виновен в извършването на третото престъпление и му е определено наказание глоба в размер на 300 евро.
14
Както HW, така и прокуратурата оспорват това съдебно решение пред Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж, Франция), който е запитващата юрисдикция.
15
Тази юрисдикция припомня, че в решение от 26 януари 2023 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни от полицията) (C‑205/21, EU:C:2023:49, т. 135), Съдът е постановил, че член 10 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)—в) и с член 8 от Директива 2016/680 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално законодателство, което предвижда системно събиране за целите на регистрацията им на биометрични и генетични данни от всяко лице, привлечено като обвиняем за умишлено престъпление от общ характер, без да предвижда задължение за компетентния орган да провери и докаже, от една страна, че събирането на тези данни е абсолютно необходимо за постигането на конкретните преследвани цели и от друга страна, че тези цели не могат да бъдат постигнати чрез мерки, които засягат в по-малка степен правата и свободите на съответното лице.
16
Посочената юрисдикция смята, че въпреки това съдебно решение остават някои въпроси за тълкуването на разпоредбите на Директива 2016/680, в частност поради разликите между националното законодателство, което е било обсъждано по онова дело, и член 55‑1 от Наказателно-процесуалния кодекс.
17
На първо място, според запитващата юрисдикция изводите на Съда от посоченото решение се отнасят до наказателнопроцесуална уредба, която предвижда системното събиране на биометричните и генетичните данни на всяко лице, срещу което са налице достатъчно доказателства за извършването на престъпление, така че да има основание за привличането му като обвиняем. Съдът обаче още не се е произнасял по правна уредба като установената с член 55‑1 от Наказателно-процесуалния кодекс, която предвижда системното събиране на биометричните данни на всяко лице, за което в хода на разследването има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление, без това да предполага привличането му като обвиняем. Поради това е необходимо да се определи дали последно описаното условие е достатъчно, за да бъдат спазени изискванията, произтичащи от тази директива.
18
На второ място, въпреки че е бил запитан за задължението на компетентния орган да мотивира надлежно необходимостта от събирането на биометричните и генетичните данни с оглед на изискванията на Директивата, в решение от 26 януари 2023 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни от полицията) (C‑205/21, EU:C:2023:49), Съдът само е отбелязал, че националният съд следва да провери дали националното право позволява да се прецени „абсолютната необходимост“ по смисъла на член 10 от Директивата от събирането на биометричните и генетичните данни на съответното лице. Според запитващата юрисдикция остава неясно дали изискването за надлежно мотивиране на абсолютната необходимост предполага предварителна проверка от органа на съдебната полиция, който е компетентният орган по член 55‑1 от Наказателно-процесуалния кодекс, и/или последваща проверка от съда, до който е отнесен въпросът за законосъобразността на събирането на данните.
19
На трето място, посочената юрисдикция отбелязва, че член 55‑1 от Наказателно-процесуалния кодекс повдига допълнителен въпрос, който е напълно нов от гледна точка на правото на Съюза. Всъщност съгласно трета алинея от посочения член отказът да се допусне снемане на разпознавателни данни, представлява специфично престъпление, което може да доведе до наказателно преследване и осъждане дори ако самото главно престъпление, което е било основанието за предвижданото събиране на данните, не е довело до наказателно преследване и осъждане на предполагаемия му извършител. Това поставя въпроса съответно дали е изпълнено условието за „абсолютна необходимост“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680, което трябва да е налице, за да може да се пристъпи към събиране на биометрични данни, и дали може да е оправдано да се проведе наказателно преследване и евентуално да се осъди лицето за такова специфично престъпление.
20
Според запитващата юрисдикция отговорът на тези въпроси е от определящо значение за изхода на главното производство, тъй като HW е бил осъден само за престъплението отказ да допусне снемане на разпознавателни данни, а е бил оправдан за главното престъпление, което е обосновавало мярката снемане на разпознавателни данни, без в нито един момент от производството да са били изложени надлежни мотиви за абсолютната необходимост от тази мярка.
21
При тези обстоятелства Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 10 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)— в) и във връзка с член 8 […] от Директива 2016/680 да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като член 55‑1 от френския наказателно-процесуален кодекс, която предвижда системното снемане на разпознавателни данни (дактилоскопиране и фотографиране) на лицата, по отношение на които има една или повече причини да се подозира, че са извършили престъпление или опит за престъпление?
2)
Трябва ли член 10 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)— в) и във връзка с член 8 […] от Директива 2016/680 да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като член 55‑1 от френския наказателно-процесуален кодекс, която не предвижда задължение за компетентния орган да мотивира надлежно във всеки конкретен случай абсолютната необходимост от снемането на разпознавателни данни?
3)
Трябва ли член 10 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)— в) и във връзка с член 8 […] от Директива 2016/680 да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като член 55‑1 от френския наказателно-процесуален кодекс, която позволява самостоятелно да бъде наказателно преследвано и осъдено лице, което е отказало да допусне снемане на разпознавателни данни, дори ако това лице не е наказателно преследвано или осъдено за престъплението, което е било основанието за мярката снемане на разпознавателни данни?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
22
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 10 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)—в) и с член 8 от Директива 2016/680 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално законодателство, което предвижда системно събиране на биометричните данни на всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление.
23
В самото начало следва да се припомни, че член 10 от тази директива представлява специална разпоредба за някои категории лични данни, като биометричните и генетичните данни, която цели да гарантира по-голяма защита на тези данни, като определи по-строги условия за законосъобразност на обработването им. Всъщност тези категории данни по естеството си са особено чувствителни от гледна точка на основните права и свободи, тъй като контекстът, в който се обработват такива данни, може да поражда значителни рискове за правата и свободите на субектите на данните (вж. в този смисъл решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 48 и цитираната съдебна практика).
24
В този смисъл по отношение на личните данни, които попадат в някоя от изчерпателно изброените в член 10 от тази директива категории (наричани по-нататък „чувствителните лични данни“), каквито са биометричните и генетичните данни, въпросният член 10 предвижда, че обработването им трябва да отговаря не само на условието да попада в една от трите хипотези, изброени в букви а)—в), сред които е и посочената в буква а) хипотеза, при която обработването е разрешено съгласно правото на държавата членка, но и на две други условия, а именно, от една страна, да са налице „подходящи гаранции“ за правата и свободите на субекта на данните, а от друга страна, предвижданото обработване да е „абсолютно необходимо“ (вж. в този смисъл решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 77).
25
Що се отнася до последното условие, тъй като член 10 от Директива 2016/680 представлява конкретно, отнасящо се до чувствителните лични данни приложение на принципите, прогласени в членове 4 и 8 от тази директива, които трябва да се спазват при всяко обработване на данни, попадащи в приложното ѝ поле, обхватът на посоченото условие трябва да се определя с оглед на тези принципи (решение от 26 януари 2023 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни от полицията) (C‑205/21, EU:C:2023:49, т. 121).
26
Оттук следва, от една страна, че обхватът на условието за „абсолютна необходимост“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680 трябва в съответствие с член 4, параграф 1, буква б) от тази директива да се определя във връзка с целите на събирането на съответните лични данни, а тези цели трябва да са конкретни, изрично указани и легитимни. Също така, в съответствие с член 4, параграф 1, буква в) от Директивата това условие изисква личните данни да са подходящи и относими и да не надхвърлят необходимото във връзка с целите, за които се обработват, като последното изискване съответно предполага държавите членки да спазват принципа на свеждане на обработваните данни до минимум, принцип, на който член 10 се явява специално приложение по отношение на чувствителните лични данни (вж. в този смисъл решение от 26 януари 2023 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни от полицията), C‑205/21, EU:C:2023:49, т. 122).
27
От друга страна, в светлината на член 4, параграф 1, буква а) от Директива 2016/680 обхватът на посоченото условие трябва да се определя във връзка с член 8, параграф 1 от Директивата, съгласно който държавите членки трябва в частност да предвидят, че обработването е законосъобразно само ако и доколкото е необходимо за изпълнението на задача, осъществявана от компетентен орган за целите, определени в член 1, параграф 1 от тази директива, както и във връзка с член 8, параграф 2 от нея, който изисква в правото на държавата членка, което регламентира обработването, попадащо в обхвата на тази директива, да се посочват най-малко общите цели на обработването, личните данни, които се обработват, и конкретните цели на обработването (решение от 26 януари 2023 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни от полицията), C‑205/21, EU:C:2023:49, т. 123).
28
Като се имат предвид тези принципи, произтичащи от член 4, параграф 1, букви а)—в) и от член 8 от Директива 2016/680, условието за „абсолютна необходимост“ по смисъла на член 10 от тази директива — който определя по-строги условия за законосъобразност на обработването на чувствителните данни спрямо произтичащите от членове 4 и 8 — предполага, на първо място, тази необходимост да се преценява особено стриктно с оглед на целите на разглежданото обработване и следователно обработването да може да се счита за необходимо само в ограничен брой случаи (вж. в този смисъл решения от 26 януари 2023 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни от полицията), C‑205/21, EU:C:2023:49, т. 117 и 118, и от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 78).
29
Ето защо целите на обработването на чувствителни лични данни, каквото е събирането на биометрични и генетични данни, не бива да се задават твърде общо, а трябва да се определят достатъчно точно и конкретно, за да може да се прецени дали посоченото обработване е „абсолютно необходимо“ по смисъла на член 10 (вж. в този смисъл решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 79 и цитираната съдебна практика).
30
В това отношение, макар несъмнено Директива 2016/680 да не дава определение на понятието „цели на обработването“, може да се отбележи, както следва от точка 27 от настоящото решение, че член 8, параграф 2 от тази директива изрично разграничава това понятие от понятието „общи цели на обработването“ (вж. в този смисъл решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 80).
31
Съдът обаче вече е постановявал, че понятието „общи цели на обработването“ по смисъла на член 8, параграф 2 препраща към по-общите цели, посочени в член 1, параграф 1 от Директива 2016/680, които трябва да преследва обработването, за да попада в обхвата на тази директива, докато понятието „цели на обработването“, включително „конкретни цели на обработването“ по смисъла на член 8, параграф 2, трябва да се разбира като отнасящо се до специфичните и конкретни цели, преследвани с обработването на личните данни с оглед на задачата, която е възложена на администратора, като например дадена специфична задача, свързана с предотвратяването и разкриването на престъпленията или с осъществяването на разследването и наказателното преследване или с изпълнението на наказанията (решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 81).
32
На второ място, условието за „абсолютна необходимост“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680 предполага особено стриктен контрол за спазването на установения в член 4, параграф 1, буква в) принцип за свеждане на обработваните данни до минимум и в този смисъл изисква администраторът на чувствителни лични данни да се уверява, че целта на съответното обработване не може да бъде постигната също толкова ефикасно чрез използване на категории данни, различни от изброените в член 10 (вж. в този смисъл решения от 26 януари 2023 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни от полицията), C‑205/21, EU:C:2023:49, т. 125 и 126, и от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 82 и 85), като този принцип дава израз на принципа на пропорционалност (решение от 4 октомври 2024 г., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Опит за достъп до запазени на мобилен телефон данни), C‑548/21, EU:C:2024:830, т. 79 и цитираната съдебна практика).
33
На трето място, с оглед на значителните рискове, които обработването на чувствителни лични данни създава за правата и свободите на субектите на данни, особено в контекста на задачите, които компетентните органи осъществяват за целите, определени в член 1, параграф 1 от Директива 2016/680, условието за „абсолютна необходимост“ по смисъла на член 10 от тази директива предполага да се взема предвид особеното значение на целта на съответното обработване. Това значение може да се преценява в частност въз основа на естеството на съответната цел, на факта, че обработването обслужва специфична и конкретна цел във връзка с предотвратяването на престъпления или заплахи за обществената сигурност с определена степен на тежест, наказването на такива престъпления или защитата срещу такива заплахи, както и с оглед на конкретните обстоятелства, при които се извършва това обработване (решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 83).
34
На четвърто място, що се отнася до събирането на биометрични и генетични данни на лица, срещу които се води наказателно преследване за извършването на умишлено престъпление или които са заподозрени в извършването на такова престъпление, с цел бъдещо идентифициране и сравняване на тези лица, от практиката на Съда следва, че абсолютната необходимост от събирането на тези данни трябва да следва от всички релевантни данни, каквито са например естеството и тежестта на предполагаемото престъпление, в което е обвинено лицето, конкретните обстоятелства във връзка с това престъпление, евентуалната връзка на посоченото престъпление с други висящи производства, а също и предишните криминални прояви или индивидуалният профил на съответните лица (вж. в този смисъл решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 84 и цитираната съдебна практика).
35
Следователно, макар държавата членка да може да се съобрази с Директива 2016/680 както като възложи на компетентните органи задачата да следят във всеки конкретен случай за спазването на условието всяко обработване на чувствителни лични данни да е „абсолютно необходимо“ по смисъла на член 10 от тази директива, така и като определи на законодателно равнище критерии за преценка, които органите трябва впоследствие да прилагат при обвързана компетентност, това не променя факта, че във втората хипотеза тези критерии трябва да са от такова естество, че да отговарят на всички произтичащи от това условие изисквания, посочени в точки 25—34 от настоящото решение (решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 87).
36
Затова с оглед на всички тези изисквания Съдът е приел, че национално законодателство, което предвижда системно събиране за целите на регистрацията им на биометрични и генетични данни от всяко лице, привлечено като обвиняем за умишлено престъпление от общ характер, без да предвижда задължение за компетентния орган да провери и докаже, от една страна, че събирането на тези данни е абсолютно необходимо за постигането на преследваните специфични и конкретни цели, а от друга страна, че тези цели не могат да бъдат постигнати чрез мерки, които засягат в по-малка степен правата и свободите на съответното лице, е в противоречие с това условие за „абсолютна необходимост“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680, тъй като такова законодателство може да доведе до неизбирателно и общо събиране на биометрични и генетични данни за повечето лица, които се привличат като обвиняеми (вж. в този смисъл по-специално решения от 30 януари 2024 г., Директор на Главна дирекция Национална полиция при МВР-София, C‑118/22, EU:C:2024:97, т. 64, и от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 88 и цитираната съдебна практика).
37
В настоящия случай, доколкото по същество предвижда, че органът на съдебната полиция извършва или възлага да се извършат под негов надзор действията по снемане на разпознавателни данни, и по-специално снемане на пръстови отпечатъци и фотографиране, по отношение на всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление, член 55‑1 от Наказателно-процесуалния кодекс, също както националното законодателство, описано в точка 36 от настоящото решение, урежда „обработването“ на „биометрични данни“, посочено в член 10 от Директива 2016/680. Всъщност по смисъла на член 3, точки 2 и 13 от тази директива снемането на такива данни води до „събиране“ съответно на „дактилоскопични данни“ и на „лицеви изображения“, които чрез специфично техническо обработване осигуряват данни, които са свързани с физическите характеристики на дадено лице и позволяват или потвърждават уникалната идентификация на това лице.
38
Както следва от текста на член 55‑1 от Наказателно-процесуалния кодекс и както потвърждава френското правителство в писменото си становище, целите на това събиране на биометрични данни са да може да се сравняват биометричните данни на лицето, спрямо което се води наказателно разследване, със снетите следи и улики за нуждите на това разследване, както и да се идентифицира съответното лице в рамките на същото или други висящи или бъдещи наказателни производства.
39
Както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 52—54 от заключението си, събираните по този начин данни се явяват подходящи и относими във връзка с тези специфични и конкретни цели по смисъла на член 4, параграф 1, буква в) от Директивата, при условие че целите са определени по подходящ и достатъчно точен начин в правото на съответната държава членка, включително практиката на националните съдилища, което запитващата юрисдикция следва да провери (вж. в този смисъл решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 90).
40
Следва обаче да се констатира, че определеното в член 55‑1 от Наказателно-процесуалния кодекс приложно поле на събирането на биометрични данни се явява особено широко, тъй като обхваща всички лица, за които има една или повече основателни причини да се подозира, че са извършили престъпление или опит за престъпление.
41
Самото наличие обаче на една или повече основателни причини да се подозира, че лицето е извършило престъпление или опит за престъпление, не следва да се смята за обстоятелство, което само по себе си позволява да се презумира, че събирането на биометричните данни на това лице е абсолютно необходимо във връзка със специфичните и конкретни цели, за които се събират данните, и при отчитане на произтичащото от това нарушаване на правото на зачитане на личния живот и правото на защита на личните данни, гарантирани в членове 7 и 8 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) (вж. в този смисъл решение от 26 януари 2023 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни от полицията), C‑205/21, EU:C:2023:49, т. 130).
42
Всъщност, от една страна, не е изключено в някои случаи събирането на биометрични данни да не бъде конкретно необходимо за целите на висящото наказателно производство въпреки наличието на една или повече основателни причини да се подозира, че съответното лице е извършило престъпление или опит за престъпление (вж. в този смисъл решение от 26 януари 2023 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни от полицията), C‑205/21, EU:C:2023:49, т. 131).
43
От друга страна, възможността събирането на биометричните данни на лицето, заподозряно в извършването на престъпление или опит за престъпление, да е абсолютно необходимо за воденото спрямо това лице разследване или за други висящи или бъдещи наказателни производства, трябва да се преценява с оглед на всички релевантни данни в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 34 от настоящото решение.
44
Както обаче личи от самия текст на първия въпрос, запитващата юрисдикция се опира на разбирането, че член 55‑1 от Наказателно-процесуалния кодекс предвижда системно събиране на биометричните данни на всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление, без задължение за органа на съдебната полиция да проверява и доказва във всеки отделен случай, че събирането на тези данни е „абсолютно необходимо“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680.
45
Следва все пак да се отбележи, че френското правителство оспорва това тълкуване на националното право, дадено от запитващата юрисдикция.
46
Всъщност, от една страна, от думата „може“ в член 55‑1, първа алинея от Наказателно-процесуалния кодекс личало, че органът на съдебната полиция разполага с право на преценка дали да извърши действията по вземане на външните образци, които са „необходими“ за разследването по смисъла на тази разпоредба.
47
От друга страна, също от самия текст на член 55‑1, втора алинея от посочения кодекс следвало, че осъществяването на предвидените в тази разпоредба действия по снемане на разпознавателни данни, в частност дактилоскопски и фотографски, зависи от специфичните правила за всяка от полицейските бази данни, които се попълват с тези действия, тоест съответно автоматизираната дактилоскопска база данни, а само за фотографиите — и регистрациите за криминални прояви. Много други разпоредби на този кодекс обаче, които запитващата юрисдикция не споменавала, задавали строги граници на възможността за снемане на разпознавателни данни и използването им. По-конкретно, съгласно тези разпоредби разпознавателни данни се снемали само когато разследването налага това. Също така, тази възможност била обвързана с по-строги условия, а не само с наличието на подозрения за извършването на престъпление или опит за престъпление — изисквало се да има тежки или непротиворечиви улики, налагащи вероятен извод за съпричастност на съответното лице като извършител или съучастник към престъпление, което се наказва с лишаване от свобода, или пък да е необходимо сигурно идентифициране на това лице.
48
Освен това френското правителство подчертава, че макар наистина да не е споменато в член 55‑1 от Наказателно-процесуалния кодекс, условието за „абсолютна необходимост“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680 все пак е изрично закрепено в националното законодателство, с което конкретно се транспонира тази директива. Същевременно не можело събирането на биометрични данни на основание член 55‑1 да се извършва в нарушение на разпоредбите на това законодателство.
49
В това отношение следва да се припомни, че Съдът няма задачата да се произнася по тълкуването на националните разпоредби и да решава дали даденото им от националния съд тълкуване е правилно, тъй като това тълкуване е от изключителната компетентност на националния съд (решение от 4 октомври 2024 г., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Опит за достъп до запазени на мобилен телефон данни), C‑548/21, EU:C:2024:830, т. 53 и цитираната съдебна практика).
50
Всъщност като част от разпределението на правомощията между юрисдикциите на Съюза и националните юрисдикции Съдът е длъжен да вземе предвид фактическия и правния контекст на преюдициалните въпроси, така както е очертан в акта за преюдициално запитване. Следователно, каквито и критики да отправя правителството на дадена държава членка към възприетото от запитващата юрисдикция тълкуване на националното право, анализът на преюдициалните въпроси трябва да се направи въз основа на това тълкуване, а проверката за неговата точност не е задача на Съда (решение от 29 юли 2024 г., CU и ND (Социално подпомагане—Непряка дискриминация), C‑112/22 и C‑223/22, EU:C:2024:636, т. 40 и цитираната съдебна практика).
51
При тези условия, ако се допусне, че както посочва запитващата юрисдикция, член 55‑1 от Наказателно-процесуалния кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че предвижда системност на действията по снемане на разпознавателни данни, в частност дактилоскопски и фотографски, от всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление, без компетентният орган да е длъжен да преценява във всеки отделен случай дали снемането на тези разпознавателни данни е „абсолютно необходимо“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680, то в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 36 от настоящото решение, подобно национално законодателство би било в противоречие с член 10, доколкото би могло да води до неизбирателно и общо събиране на биометричните данни на тези лица.
52
При все това, като се имат предвид в частност обстоятелствата, посочени в точки 46—48 от настоящото решение, запитващата юрисдикция трябва, от една страна, да провери дали обсъжданото в главното производство национално законодателство задължава органа на съдебната полиция системно да събира такива данни, без този орган да може да преценява във всеки отделен случай дали това е „абсолютно необходимо“ по смисъла на член 10.
53
От друга страна, като се има предвид в частност споменатото и от запитващата юрисдикция твърдение на HW в главното производство и в писменото му становище, че автоматизираната дактилоскопска база данни съдържа записи на пръстовите отпечатъци на 6,5 милиона души, запитващата юрисдикция трябва също така да се увери, че и действителното прилагане на обсъжданото в главното производство национално законодателство от страна на компетентните органи не води до системно събиране на биометричните данни на всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление (вж. по аналогия решение от 23 април 2009 г., Angelidaki и др., C‑378/07—C‑380/07, EU:C:2009:250, т. 164 и цитираната съдебна практика). Всъщност, в хипотезата, посочена в точка 46 от настоящото решение, тоест ако органът на съдебната полиция разполага със свобода на преценка при прилагането на член 55‑1, първа алинея от Наказателно процесуалния кодекс, то трябва този орган да упражнява това правомощие в съответствие с изискванията, изложени в точки 28—36 от настоящото решение.
54
Ето защо на първия въпрос следва да се отговори, че член 10 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)—в) и член 8 от Директива 2016/680 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално законодателство, което предвижда системно събиране на биометричните данни на всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление, освен ако се установи, от една страна, че националното право определя по подходящ и достатъчно точен начин специфичните и конкретни цели на това събиране на данни, а от друга страна, че компетентният орган е длъжен във всеки отделен случай да преценява дали събирането на данните е абсолютно необходимо за осъществяването на тези цели, така че подобно събиране на данни не е системно.
По втория въпрос
55
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 10 от Директива 2016/680 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално законодателство, което не предвижда задължение за компетентния орган да мотивира надлежно във всеки отделен случай „абсолютната необходимост“ по смисъла на тази разпоредба от събирането на биометричните данни на всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление.
По допустимостта
56
Френското правителство смята, че този въпрос е недопустим. Всъщност от преюдициалното запитване личало, че съображенията, поради които запитващата юрисдикция задава посочения въпрос, се отнасят до органа, който трябва да упражнява контрола за „абсолютна необходимост“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680. Формулировката на втория въпрос обаче не засягала този аспект, а се отнасяла до задължението във всеки индивидуален случай да се излагат мотиви за причината, поради която би било „абсолютно необходимо“ да се снемат разпознавателните данни на съответните лица. Затова не било сигурно, че отговорът на втория въпрос би бил полезен за решаването на делото в главното производство. По-конкретно, запитващата юрисдикция не посочила защо от споменатите от нея разпоредби от правото на Съюза, а именно член 4, параграф 1, букви а)—в) и членове 8 и 10 от Директивата, да следва някакво задължение за мотивиране.
57
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, която той определя съгласно своите собствени правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност (решения от 15 май 2003 г., Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, т. 31, и от 18 декември 2025 г., Tenergie (Искане за опрощаване на вносни мита), C‑259/24, EU:C:2025:1013, т. 26 и цитираната съдебна практика).
58
Съдът може да откаже да се произнесе по отправен от национална юрисдикция преюдициален въпрос само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 62 и цитираната съдебна практика).
59
В настоящия случай следва да се констатира, че както личи от точка 18 от настоящото решение, в мотивите на преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция изрично поставя въпроса дали „изискването за надлежно мотивиране“ на „абсолютната необходимост“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680 от събирането на разпознавателни данни е изискване към „компетентния орган“, определен в член 3, точка 7 от Директивата, а именно органът на съдебната полиция, и/или към националния съд, който упражнява контрола по отношение на актовете на този орган.
60
Оттук следва, че противно на поддържаното от френското правителство, запитващата юрисдикция не пита просто кой орган трябва да упражнява контрола за „абсолютната необходимост“ от събирането на данните по смисъла на член 10 от Директивата, а иска и да изясни какъв е обхватът на евентуално носеното от този орган задължение за мотивиране, и по-конкретно за надлежно мотивиране.
61
При тези условия не би могло да се приеме, че исканото тълкуване на правото на Съюза очевидно няма никаква връзка с действителността или с предмета на главното производство или че се отнася до проблем от хипотетично естество.
62
Колкото до неизложените уж в акта за преюдициално запитване причини, поради които правото на Съюза би изисквало от компетентния орган да се мотивира защо събирането на биометрични данни да е „абсолютно необходимо“ по смисъла на член 10 от Директивата, достатъчно е да се отбележи, че това се отнася до съществото на втория въпрос, а не до допустимостта му.
63
Следователно вторият въпрос е допустим.
По същество
64
Както следва от точка 24 от настоящото решение, член 10 от Директива 2016/680 предвижда, че обработването на чувствителни лични данни, каквото е събирането на биометрични данни, трябва да отговаря не само на условието предвижданото обработване да е „абсолютно необходимо“, но и на условието в частност да са налице „подходящи гаранции“ за правата и свободите на субекта на данните.
65
Що се отнася до последно посоченото условие, следва да се отбележи, че член 54 от Директивата, който дава израз на член 47 от Хартата, изрично изисква от държавите членки да предвидят, че лицето има право на ефективна съдебна защита, ако счита, че правата му, установени в разпоредби, приети съгласно тази директива, са нарушени вследствие на обработването на личните му данни при неспазване на тези разпоредби (решение от 4 октомври 2024 г., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Опит за достъп до запазени на мобилен телефон данни), C‑548/21, EU:C:2024:830, т. 117).
66
В това отношение от практиката на Съда също следва, че правото на ефективна съдебна защита, гарантирано в член 47 от Хартата, изисква по принцип заинтересованото лице да може да се запознае с мотивите за взетото по отношение на него решение посредством прочитане на решението или съобщаване на мотивите му, за да може това лице да защити правата си при възможно най-добри условия и да реши въз основа на цялата необходима информация дали има смисъл да сезира компетентния съд, както и за да се предостави пълна възможност на този съд да упражни контрол за законосъобразността на решението (решение от 13 юни 2024 г., ХЯ и др. II, C‑229/23, EU:C:2024:505, т. 52 и цитираната съдебна практика).
67
Наистина това право не е абсолютно и съгласно член 52, параграф 1 от Хартата може да бъде ограничавано, но условието за това е ограниченията да са предвидени в закон, да зачитат основното съдържание на съответните права и свободи и при спазване на принципа на пропорционалност да са необходими и действително да отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора (решение от 4 октомври 2024 г., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Опит за достъп до запазени на мобилен телефон данни), C‑548/21, EU:C:2024:830, т. 119 и цитираната съдебна практика).
68
Затова компетентният орган, на който националното право разрешава да събира биометрични данни в случай на „абсолютна необходимост“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680, има задължението в рамките на приложимите национални производства да съобщава на субектите на данните мотивите, на които се основава изводът за тази „абсолютна необходимост“, тъй като тези мотиви са необходими, за да могат посочените субекти да упражнят в частност изрично предвиденото си в член 54 от Директивата право на средства за правна защита в съответствие с член 47 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2024 г., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Опит за достъп до запазени на мобилен телефон данни), C‑548/21, EU:C:2024:830, т. 120 и цитираната съдебна практика).
69
Тези съображения не намират опровержение в доводите на правителствата, участвали в настоящото преюдициално производство.
70
Най-напред, подобно задължение за компетентния орган да мотивира „абсолютната необходимост“ по смисъла на член 10 от събирането на биометричните данни на дадено лице, спрямо което се води наказателно разследване, изобщо не би могло да застраши разследването. Всъщност мотивите може да са кратки, стига да са достатъчно ясни, за да може съответното лице да упражни правото си на средства за правна защита.
71
По-нататък, това задължение за мотивиране е още по-наложително, като се има предвид, че съгласно член 10 компетентният орган трябва да преценява във всеки отделен случай „абсолютната необходимост“ от събирането на данните, като проверява и доказва наличието ѝ, както следва по-конкретно от точки 25—36 от настоящото решение. Ако този орган обаче не е длъжен да мотивира решенията си в това отношение, националният съд, до който бъде отнесен въпросът за законосъобразността на събирането на данните, няма да е в състояние да осъществи контрол нито за това дали органът действително е упражнил посоченото право на преценка, нито за това дали е имало основание за събирането на данните (вж. в този смисъл решение от 28 ноември 2024 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни II), C‑80/23, EU:C:2024:991, т. 58).
72
Както правилно изтъква Европейската комисия, това тълкуване намира потвърждение в член 4, параграф 4 от Директива 2016/680, който изисква компетентният орган, който събира биометрични данни в качеството си на „администратор“ по смисъла на член 3, точка 8, да е в състояние да докаже в частност спазването на задълженията по член 4, параграф 1, букви а)—в), от който пък във връзка с член 10 от Директивата следва, че целите на събирането на такива данни трябва да са достатъчно точни и конкретни, за да може да се оцени „абсолютната необходимост“ от събирането на данните по смисъла на член 10, както беше посочено в точка 29 от настоящото решение.
73
Оттук следва, че наличието на съдебен контрол, чрез който се следи за законосъобразността на събирането на биометрични данни от „компетентния орган“, определен в член 3, точка 7 от Директива 2016/680, в никакъв случай не може да компенсира липсата на задължение за този орган да мотивира „абсолютната необходимост“ от събирането на данните в съответствие с член 10 от Директивата и не може вместо него да осигурява спазването на това задължение, тъй като всъщност посоченият орган е длъжен да извършва изискваната от член 10 преценка, а тя пък след това позволява именно да се гарантира ефективността на съдебния контрол (вж. в този смисъл решение от 28 ноември 2024 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни II), C‑80/23, EU:C:2024:991, т. 57 и 61).
74
Накрая, следва да се уточни, че както отбелязва генералният адвокат в точка 81 от заключението си, задължението на компетентния орган да се мотивира защо събирането на биометрични данни да е „абсолютно необходимо“ по смисъла на член 10 от Директива 2016/680, не би могло да се смята за несъразмерна тежест за този орган, тъй като в никакъв случай не може събирането на данни да е системно по отношение на лицата, за които има една или повече основателни причини да се подозира, че са извършили престъпление или опит за престъпление, както следва в частност от точка 36 от настоящото решение.
75
Ето защо на втория въпрос следва да се отговори, че член 10 от Директива 2016/680 във връзка с член 4, параграф 4 и член 54 от нея и в светлината на член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално законодателство, което не предвижда задължение за компетентния орган да мотивира надлежно във всеки отделен случай „абсолютната необходимост“ по смисъла на член 10 от събирането на биометричните данни на всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление.
По третия въпрос
76
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 10 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)—в) и член 8 от Директива 2016/680 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално законодателство, което дава възможност за наказателно преследване и осъждане на лицето за специфично престъпление, като каквото се наказва отказът му да позволи събиране на негови биометрични данни, при все че това лице не е наказателно преследвано или осъдено за престъплението, което е било основанието за предвижданото събиране на данните.
По допустимостта
77
Френското правителство изразява съмнения в допустимостта на този въпрос. Въпросът се отнасял до законността на специфичния престъпен състав по член 55‑1, трета алинея от Наказателно-процесуалния кодекс, въздигащ в престъпление и наказващ отказа на съответното лице да допусне действия по снемане на разпознавателни данни, но всъщност Директива 2016/680 не уреждала последиците от такъв отказ. Освен това в правото на Съюза нямало акт, който да установява общи правила относно възможността на държавите членки да обявяват за престъпление и да санкционират подобни откази. Затова член 55‑1, трета алинея от Наказателно-процесуалния кодекс изобщо не бил разпоредба, с която да се прилага правото на Съюза.
78
В това отношение обаче е достатъчно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, когато не може да се приеме за очевидно, че тълкуването на акт от правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, както именно е в настоящия случай за Директива 2016/680, възражението за неприложимост на този акт по делото в главното производство се отнася до съществото на въпросите (решение от 4 октомври 2024 г., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Опит за достъп до запазени на мобилен телефон данни), C‑548/21, EU:C:2024:830, т. 67 и цитираната съдебна практика).
79
Поради това следва да се приеме, че третият въпрос е допустим.
По същество
80
За да се отговори на третия въпрос, трябва на първо място да се провери дали национално законодателство, което дава възможност, както член 55‑1, трета алинея от Наказателно-процесуалния кодекс, за наказателно преследване и осъждане на лицето за специфично престъпление, като каквото се наказва отказът му да позволи събиране на негови биометрични данни, при все че това лице не е наказателно преследвано или осъдено за престъплението, което е било основанието за предвижданото събиране на данните, попада в приложното поле на правото на Съюза, и по-конкретно на Директива 2016/680, както допуска запитващата юрисдикция. При утвърдителен отговор трябва на второ място да се определи и дали разпоредбите на Директивата допускат подобно законодателство.
81
На първо място, що се отнася до обхвата на посочената директива, следва да се припомни, че съгласно член 2, параграф 1 тя се прилага за обработването на лични данни от компетентните органи за целите, посочени в член 1, параграф 1, сред които са в частност целите на предотвратяването, разследването, разкриването и наказателното преследване на престъпления.
82
От практиката на Съда обаче следва, че опитът на компетентния орган да пристъпи към събиране на лични данни — какъвто е налице, когато субектът на данните откаже да му бъдат събирани биометричните данни — за целите на предотвратяването, разследването, разкриването и наказателното преследване на престъпления, попада в обхвата на Директива 2016/680 (вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2024 г., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Опит за достъп до запазени на мобилен телефон данни), C‑548/21, EU:C:2024:830, т. 77).
83
Оттук следва, че както отбелязва генералният адвокат в точка 99 от заключението си, когато за отказа си субектът на данните подлежи на наказателна санкция съгласно националното право като извършител на специфично престъпление, изразяващо се в такъв отказ, съвместимостта на предвижданото събиране на биометрични данни с разпоредбите на Директивата е условие за законосъобразността на тази санкция (вж. по аналогия решение от 16 май 2017 г., Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, т. 41 и 74).
84
Следователно попада в обхвата на Директивата националното законодателство, което дава възможност, както член 55‑1, трета алинея от Наказателно-процесуалния кодекс, за наказателно преследване и осъждане на лицето, отказало да му бъдат събрани биометрични данни, като извършител на специфично престъпление, при все че това лице не е наказателно преследвано или осъдено за престъплението, което е било основанието за събирането на данните.
85
На второ място, що се отнася до въпроса дали разпоредбите на Директива 2016/680 допускат подобно национално законодателство, следва да се констатира, че доколкото съгласно посоченото в точка 83 от настоящото решение съвместимостта на предвижданото събиране на биометрични данни с тези разпоредби представлява условие за законосъобразността на наказателната санкция, която се налага за такова специфично престъпление на лицето, отказало да му се събират данните, то на това лице може да се наложи наказателна санкция само ако опитът за събирането на данните отговаря на условието за „абсолютна необходимост“ по смисъла на член 10 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)—в) и член 8 от Директивата, както следва по-конкретно от точки 24—36 от настоящото решение.
86
В това отношение, както следва от съдебната практика, припомнена в точки 34 и 43 от настоящото решение, възможността предвижданото събиране на биометричните данни да е абсолютно необходимо по смисъла на Директивата, трябва да се преценява с оглед на всички релевантни данни към момента, в който компетентните органи предвиждат да осъществят събирането на данните. Ето защо обстоятелството, че субектът на данните, за когото към момента, в който се е предвиждало да се съберат данните му, е имало една или повече причини да се подозира, че е извършил престъпление или опит за престъпление, в крайна сметка не е бил наказателно преследван или осъден за това престъпление, само по себе си не е определящо за спазването на условието за „абсолютна необходимост“.
87
В този смисъл Съдът вече е уточнявал, че само по себе си обстоятелството, че събирането на биометричните данни на обвиненото в престъпление лице се извършва, преди то да бъде осъдено с влязла в сила присъда, не е достатъчно, за да се изключи възможността това събиране да се счита за „абсолютно необходимо“ по смисъла на член 10 от Директивата, тъй като предвид преследваните специфични и конкретни цели събирането на тези данни, включително с оглед на вида им, може да се окаже абсолютно необходимо, по-специално за да може да се определи дали поради евентуалната си принадлежност към престъпна организация посоченото лице може да е участвало в други престъпления, за които биха могли да са релевантни данни от този вид, или за да може да бъде идентифицирано лицето, ако съществува риск от укриване (вж. в този смисъл решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни), C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 93).
88
При все това е важно да се подчертае, че щом попада в обхвата на правото на Съюза, подобна наказателна санкция за специфично престъпление, като каквото се наказва отказът на лицето да позволи събиране на негови биометрични данни, трябва да е съобразена с общите принципи на правото на Съюза, сред които е принципът на пропорционалност, закрепен в частност в член 49, параграф 3 от Хартата, който гласи, че тежестта на наказанията не трябва да бъде несъразмерна спрямо престъплението (вж. в този смисъл решение от 8 март 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Директен ефект), C‑205/20, EU:C:2022:168, т. 31 и цитираната съдебна практика).
89
Принципът на пропорционалност изисква налаганото наказание да съответства на тежестта на престъплението, от една страна, а от друга, при определянето на наказанието и на размера на глобата да се отчитат конкретните обстоятелства по случая (решение от 4 октомври 2018 г., Link Logistik N&N, C‑384/17, EU:C:2018:810, т. 45).
90
В това отношение, както по същество подчертава генералният адвокат в точки 109—112 от заключението си, националният съд, който е компетентен за налагането на наказателната санкция за специфичното престъпление, като каквото се наказва отказът на лицето да позволи събиране на негови биометрични данни, носи задължението да вземе предвид в съответствие с припомнената в точка 34 от настоящото решение съдебна практика в частност поведението и профила на съответното лице, предишните му криминални прояви и тежестта на предполагаемото престъпление, което е било основанието за предвижданото събиране на данните.
91
Ето защо на третия въпрос следва да се отговори, че член 10 от Директива 2016/680 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)—в) и член 8 от нея и в светлината на член 49, параграф 3 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национално законодателство, което дава възможност за наказателно преследване и осъждане на лицето за специфично престъпление, като каквото се наказва отказът му да позволи събиране на негови биометрични данни, при все че това лице не е наказателно преследвано или осъдено за престъплението, което е било основанието за предвижданото събиране на данните, стига това събиране на данни да отговаря на условието да е „абсолютно необходимо“ по смисъла на член 10, а налаганата за него наказателна санкция да е съобразена с принципа на пропорционалност.
По съдебните разноски
92
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Член 10 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)—в) и член 8 от Директива (ЕС) 2016/680 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от компетентните органи за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания и относно свободното движение на такива данни, и за отмяна на Рамково решение 2008/977/ПВР на Съвета
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национално законодателство, което предвижда системно събиране на биометричните данни на всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление, освен ако се установи, от една страна, че националното право определя по подходящ и достатъчно точен начин специфичните и конкретни цели на това събиране на данни, а от друга страна, че компетентният орган е длъжен във всеки отделен случай да преценява дали събирането на данните е абсолютно необходимо за осъществяването на тези цели, така че подобно събиране на данни не е системно.
2)
Член 10 от Директива 2016/680 във връзка с член 4, параграф 4 и член 54 от нея и в светлината на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национално законодателство, което не предвижда задължение за компетентния орган да мотивира надлежно във всеки отделен случай „абсолютната необходимост“ по смисъла на член 10 от събирането на биометричните данни на всяко лице, за което има една или повече основателни причини да се подозира, че е извършило престъпление или опит за престъпление.
3)
Член 10 от Директива 2016/680 във връзка с член 4, параграф 1, букви а)—в) и член 8 от нея и в светлината на член 49, параграф 3 от Хартата на основните права
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национално законодателство, което дава възможност за наказателно преследване и осъждане на лицето за специфично престъпление, като каквото се наказва отказът му да позволи събиране на негови биометрични данни, при все че това лице не е наказателно преследвано или осъдено за престъплението, което е било основанието за предвижданото събиране на данните, стига това събиране на данни да отговаря на условието да е „абсолютно необходимо“ по смисъла на член 10, а налаганата за него наказателна санкция да е съобразена с принципа на пропорционалност.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.