62024CJ0253_RES
Дело C‑253/24 [Pelavi] (
i
)
Ministero della Giustizia
срещу
NZ
(Преюдициално запитване, отправено от Corte d’appello di L’Aquila)
Решение на Съда (четвърти състав) от 4 септември 2025 година
„Преюдициално запитване — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Клауза 4 — Принцип за недопускане на дискриминация — Равно третиране в областта на заетостта и професиите — Почетни магистрати и редови магистрати — Клауза 5 — Мерки за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори — Директива 2003/88/ЕО — Член 7 — Право на платен годишен отпуск — Член 31 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Процедура за атестиране с цел окончателно потвърждаване на длъжност почетен магистрат — Отказ ex lege от претенции, произтичащи от длъжността на почетен магистрат, изпълнявана преди процедурата за атестиране — Загубване на право на платен годишен отпуск, предоставено от правото на Съюза“
Социална политика — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Директива 1999/70 — Мерки за предотвратяване на злоупотребата, произтичаща от използването на последователни срочни трудови договори — Санкциониране на такава злоупотреба — Процедура за атестиране, предхождаща окончателното потвърждаване на длъжност почетен магистрат — Право на платен годишен отпуск — Национална правна уредба, която налага отказ от право на платен годишен отпуск, произтичащ от длъжността на почетен магистрат, изпълнявана преди това — Недопустимост
(Харта на основните права на Европейския съюз, член 31, параграф 2; Директива 2003/88 на Европейския парламент и на Съвета, член 7; Директива 1999/70 на Съвета, приложение, клауза 4, точка 1 и клауза 5, точка 1)
(вж. т. 50—60 и 67—79 и диспозитива)
Резюме
Сезиран по реда на преюдициалното производство от Corte d’appello di L’Aquila (Апелативен съд Аквила, Италия), Съдът уточнява съотношението между правото на платен годишен отпуск, както е гарантирано от правото на Европейския съюз, и закрилата, предоставена от Рамковото споразумение за срочната работа (
1
), в случай на национална правна уредба, задължаваща почетните магистрати, които искат да преобразуват последователните си срочни трудови правоотношения в трудово правоотношение за неопределено време, да се откажат от някои права, сред които правото на платен годишен отпуск.
Това дело се вписва в поредица от дела по италиански преюдициални запитвания, отнасящи се до равното третиране между почетни магистрати и редови магистрати (
2
). През 2021 г. италианският законодател въвежда за почетните магистрати, които вече са на служба, възможността назначението им на тази длъжност да бъде потвърдено до 70‑годишна възраст, при условие да преминат успешно процедура за атестиране, като в същото време въвежда изискване за отказ от всякакви други претенции, произтичащи от предходното им трудово правоотношение като почетен магистрат (
3
). Целта на тази процедура е да се приложи задължението, произтичащо от клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение, да се приемат ефективни мерки за предотвратяване и санкциониране на злоупотребите при използването на последователни срочни трудови договори.
От 14 февруари 2001 г. NZ упражнява, наред с адвокатската си професия, и функциите на почетен магистрат в Tribunale di Vasto (Районен съд Васто, Италия). На тази длъжност тя не е получавала никакви надбавки през съдебните ваканции, за разлика от редовите магистрати, които имали право на платен отпуск. Назначението на NZ като почетен магистрат е продължавано и подновявано на всеки четири години до 13 декември 2022 г. — датата, на която назначението ѝ на тази длъжност е потвърдено окончателно.
Тъй като счита, че незаконно е била третирана различно по отношение на възнаграждението за функциите си преди това потвърждаване, NZ предявява иск срещу работодателя си, Ministero della Giustizia (Министерство на правосъдието, Италия), с цел да ѝ бъде признато правото да се ползва от икономическо и правно третиране, равностойно на това на работниците, изпълняващи сравними функции на служба в това министерство, включително що се отнася до годишните отпуски. Първоинстанционният съд уважава иска частично. Министерството на правосъдието обжалва това решение пред Апелативен съд Аквила, запитващата юрисдикция, тъй като счита по-конкретно, че предметът на спора е отпаднал, при положение че потвърждаването на назначението на NZ на длъжността ѝ след приключване на процедурата за атестиране предполага отказ от всякакви други претенции, произтичащи от предишното ѝ трудово правоотношение като почетен магистрат.
При тези обстоятелства запитващата юрисдикция изпитва съмнения относно съвместимостта на този отказ ex lege с клаузи 4 и 5 от Рамковото споразумение, член 7 от Директива 2003/88 (
4
) и член 31 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), в частност, доколкото засяга правото на платен годишен отпуск.
Съображения на Съда
След като припомня практиката си относно мерките за санкциониране на злоупотребата при използването на срочни трудови договори (
5
), Съдът констатира, че заявлението за участие в процедурата за атестиране предполага отказ от правото на платен годишен отпуск за периода преди окончателното потвърждаване, гарантирано от член 7 от Директива 2003/88 и член 31, параграф 2 от Хартата. Според италианското правителство отказът от това право представлява подходяща насрещна престация за окончателното потвърждаване на длъжност почетен магистрат, тъй като успехът в процедурата за атестиране не просто поражда шанс за стабилизиране на предходното трудово правоотношение, а води до ефективното стабилизиране на това трудово правоотношение. Освен това въпросното изискване позволявало да се избегне обратна дискриминация спрямо редовите магистрати, за които се прилагат изцяло принципите на конкурсно начало и на изключителност на съдебната функция.
Несъмнено наличието на процедура за назначаване посредством конкурс, който е запазен само за длъжностите на редови магистрати за целите на достъп до съдебната власт, която не се прилага за назначаването на почетни магистрати, позволява да се изключи възможността последните да се ползват изцяло от правата, предоставени на редовите магистрати. При все това, макар някои разлики в третирането да могат да се обосноват с различията в изискваната квалификация и с естеството на задачите, за които редовите магистрати трябва да поемат отговорност, изключването на всякакво право на платен отпуск по отношение на почетните магистрати не може да се допусне с оглед на клауза 4 от Рамковото споразумение.
Това право всъщност фигурира в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88. По-нататък, залегналото в член 31, параграф 2 от Хартата право на платен годишен отпуск е едновременно императивно и безусловно, поради което тази разпоредба не се нуждае от конкретизиране в разпоредби на правото на Съюза или на националното право. Следователно на тази разпоредба може да се прави позоваване в спор между работници и техния работодател в положение от обхвата на правото на Съюза, което поради това попада в приложното поле на Хартата.
Така клауза 4 от Рамковото споразумение, член 7 от Директива 2003/88 и член 31, параграф 2 от Хартата не допускат национална правна уредба, която, за разлика от предвиденото в нея за редовите магистрати, изключва за почетните магистрати, намиращи се в сходно положение, всякакво право да получават обезщетение през ваканционния период, когато съдебната дейност е преустановена.
От това следва, от една страна, че за да отговаря на условията по клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение, национална правна уредба трябва да предвижда, когато е налице злоупотреба при използването на последователни срочни трудови договори, ефективни гаранции за санкциониране на тази злоупотреба и за заличаване на последиците от нея, като преобразуването на срочното трудово правоотношение в трудово правоотношение за неопределено време представлява по принцип ефективна санкция за такава злоупотреба. От друга страна, правото на период на платен годишен отпуск е субективно право на всеки работник, което му е предоставено императивно и безусловно от правото на Съюза.
С оглед на тези елементи Рамковото споразумение не може да се тълкува в смисъл, че прилагането на мерките, предприети от държава членка за санкциониране на злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори и за заличаване на последиците от нея, би могло да бъде обусловено от изискване към съответния работник да се откаже от право, което правото на Съюза му предоставя в изпълнение на клауза 4 от това споразумение.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
1
)	Рамково споразумение, което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129; наричано по-нататък „Рамковото споразумение“).
(
2
)	Вж. по-конкретно решения от 16 юли 2020 г., Governo della Repubblica italiana (Статут на италианските мирови съдии) (C‑658/18, EU:C:2020:572), от 7 април 2022 г., Ministero della Giustizia и др. (Статут на италианските мирови съдии) (C‑236/20, EU:C:2022:263), и от 27 юни 2024 г., Peigli (C‑41/23, EU:C:2024:554).
(
3
)	С член 29 от Decreto legislativo n. 116 — Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina cessitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (Законодателен декрет № 116 за структурната реформа на системата на почетни магистрати и други разпоредби относно мировите съдии, както и преходна нормативна уредба, приложима за почетните магистрати на активна служба, в изпълнение на Закон № 57 от 28 април 2016 г.) от 13 юли 2017 г. (GURI, бр. 177 от 31 юли 2017 г., стр. 1), както е изменен с Legge n. 234 — Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022—2024 (Закон № 234 за прогнозен държавен бюджет за бюджетната 2022 г. и многогодишен бюджет за периода 2022—2024 г.) от 30 декември 2021 г. (GURI, бр. 310 от 31 декември 2021 г., стр. 1).
(
4
)	Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3).
(
5
)	Вж. по-конкретно решение от 8 май 2019 г., Rossato и Conservatorio di Musica F. A. Bonporti (C-494/17, EU:C:2019:387, т. 39—43 и 45).