62019CJ0546_RES
Дело C‑546/19
BZ
срещу
Westerwaldkreis
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesverwaltungsgericht)
Решение на Съда (четвърти състав) от 3 юни 2021 година
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Имиграционна политика — Връщане на гражданите на трети страни, които са в незаконен престой — Директива 2008/115/ЕО — Член 2, параграф 1 — Приложно поле — Гражданин на трета страна — Осъдителна присъда в държавата членка — Член 3, точка 6 — Забрана за влизане — Съображения, свързани с обществения ред и обществената сигурност — Отмяна на решението за връщане — Законосъобразност на забраната за влизане“
Преюдициални въпроси — Допустимост — Граници — Явно ирелевантни въпроси и хипотетични въпроси, поставени при условия, изключващи ползата от отговор
(член 267 ДФЕС)
(вж. т. 38)
Контрол по границите, убежище и имиграция — Имиграционна политика — Връщане на гражданите на трети страни, които са в незаконен престой — Директива 2008/115 — Приложно поле — Забрана за влизане по съображения, свързани с обществения ред и обществената сигурност — Държава членка, която не се е възползвала от възможността да не прилага посочената директива по отношение на граждани, които подлежат на връщане като наказателноправна санкция или като последствие от наказателноправна санкция — Включване
(член 2, параграф 1 и член 3, точка 2 от Директива 2008/115 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т 44—58; т. 1 от диспозитива)
Контрол по границите, убежище и имиграция — Имиграционна политика — Връщане на гражданите на трети страни, които са в незаконен престой — Забрана за влизане — Начален момент на действие на забраната за влизане — Дата на действително напускане на територията на съответната държава членка от заинтересованото лице
(член 3, точка 3 от Директива 2008/115 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 52)
Контрол по границите, убежище и имиграция — Имиграционна политика — Връщане на гражданите на трети страни, които са в незаконен престой — Решение за връщане на такъв гражданин, придружено от забрана за влизане, наложена поради наличие на осъдителна присъда или поради опасност за обществения ред или националната сигурност — Гражданин, който в действителност не е напуснал територията на държавите членки — Оставяне в сила на забраната за влизане след оттегляне на решението за връщане — Недопустимост
(член 1, член 3, точки 3 и 6 и член 11, параграф 1 от Директива 2008/115 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 54 и 56—61; т. 2 от диспозитива)
Резюме
BZ, гражданин на трета страна, пребивава в Германия от 1990 г. Въпреки че оттогава има задължение да напусне страната, той продължава да пребивава в тази държава членка по силата на „отлагане на извеждането“ съгласно националното право, което редовно се подновява.
През 2013 г. BZ е осъден на наказание лишаване от свобода за подпомагане на тероризма, а през 2014 г. е предсрочно освободен от изтърпяването на останалата част от наказанието.
Поради тази осъдителна присъда със заповед от 24 февруари 2014 г. Westerwaldkreis (окръг Вестервалд, Германия) разпорежда експулсирането на BZ и налага забрана за влизане и пребиваване на територията на Германия за срок от шест години, който впоследствие е намален на четири години, считано от датата, на която BZ действително напусне територията на Германия, и е с крайна дата 21 юли 2023 г. Успоредно с това окръг Вестервалд издава на BZ предупреждение за извеждане от страната, което обаче оттегля в рамките на административно производство по възражение.
Тъй като жалбата срещу наложените му мерки е отхвърлена, BZ подава въззивна жалба срещу решението за отхвърляне пред Oberverwaltungsgericht Rheinland Pfalz Областен административен съд Райнланд-Пфалц, Германия).
През 2017 г. компетентният германски орган отхвърля молба за убежище на BZ като явно неоснователна. Този орган констатира също, че BZ не може да бъде върнат в Сирия, тъй като в тази страна са налице условията, при които е забранено извеждането.
Тъй като въззивната жалба за отмяна на заповедта за експулсиране и за определяне на продължителността на забраната за влизане и пребиваване е отхвърлена с решение от 5 април 2018 г., BZ подава ревизионна жалба срещу това решение пред Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Германия). Тази юрисдикция, от една страна, отхвърля ревизионната жалба на BZ в частта, отнасяща се до издадената по отношение на него заповед за експулсиране и така последната влиза в сила. От друга страна, тя продължава ревизионното производство, доколкото се отнася до решението, по силата на което срокът на забраната за влизане и пребиваване, придружаваща заповедта за експулсиране, е намален на четири години, считано от евентуалното напускане от BZ на територията на Германия, и изтича най-късно на 21 юли 2023 г.
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали Директивата за връщане (
1
) се прилага по отношение на забрана за влизане като разглежданата, наложена на гражданин на трета страна за цели, които „не са свързани с миграцията“. Нейните съмнения произтичат от факта, че съгласно „Наръчника за връщането“ на Комисията (
2
), правилата относно забраните за влизане, свързани с връщане (
3
) съгласно Директивата за връщане, „не засягат забраните за влизане, издадени за цели, които не са свързани с миграцията“. Тя обаче посочва, че Германия не се е възползвала от възможността, предоставена на държавите членки по член 2, параграф 2, буква б) от Директивата за връщане, да не прилага тази директива за граждани на трета страна, които подлежат на връщане като наказателноправна санкция или като последствие от наказателноправна санкция съгласно националното законодателство.
Запитващата юрисдикция иска да се установи евентуално и дали е съвместимо с правото на Съюза оставянето в сила на забрана за влизане (
4
), наложена от държава членка на гражданин на трета страна, който се намира на нейна територия и спрямо когото е издадена влязла в сила заповед за експулсиране, когато решението за връщане, издадено по отношение на този гражданин от посочената държава членка, е било оттеглено. В това отношение тя уточнява, че съгласно германското право заповедта за експулсиране не представлява „решение за връщане“ (
5
) по смисъла на Директивата за връщане, за разлика от предупреждението за извеждане от страната.
Поради това запитващата юрисдикция решава да поиска от Съда да даде разяснения относно приложното поле на Директивата за връщане и относно установената в нея връзка между забраната за влизане и решението за връщане.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът приема, че в приложното поле на Директивата за връщане влиза забрана за влизане и пребиваване, наложена от държава членка, която не се е възползвала от възможността по член 2, параграф 2, буква б) от посочената директива, на гражданин на трета страна, който се намира на нейна територия и спрямо когото е издадена заповед за експулсиране по съображения, свързани с обществената сигурност и обществения ред, поради наличие на предходна осъдителна присъда.
В това отношение Съдът припомня, че съгласно член 2, параграф 1 от Директивата за връщане същата се прилага по отношение на граждани на трети страни, които са в незаконен престой на територията на държава членка. Предвид определението за „незаконен престой“ в Директивата за връщане всеки гражданин на трета страна е в незаконен престой поради самия факт, че присъства на територията на държава членка, без да отговаря на условията за влизане, престой или пребиваване в нея и следователно попада в приложното поле на посочената директива.
От това следва, че приложното поле на тази директива се определя единствено от наличието на незаконен престой на гражданин на трета страна, независимо от причините за това положение или от мерките, които могат да бъдат приети спрямо този гражданин. Освен това приложното поле на Директивата за връщане не може да бъде изменено с препоръка на Комисията, която няма обвързващо действие.
На второ място, Съдът постановява, че Директивата за връщане не допуска оставянето в сила на забрана за влизане и пребиваване, наложена от държава членка на гражданин на трета страна, който се намира на нейна територия и спрямо когото е издадена влязла в сила заповед за експулсиране по съображения, свързани с обществената сигурност и обществения ред, поради наличие на предходна осъдителна присъда, когато решението за връщане, издадено по отношение на този гражданин от посочената държава членка, е било оттеглено, въпреки че тази заповед за експулсиране е влязла в сила.
За да стигне до този извод, Съдът отбелязва, че от Директивата за връщане (
6
) следва, че една забрана за влизане допълва решение за връщане, като на заинтересованото лице се забранява за определен срок след „връщането“ му, както е определен в Директивата — и следователно след като то напусне територията на държавите членки — да влиза отново на тази територия и да пребивава на нея след това. Следователно забраната за влизане произвежда действие едва от момента, в който заинтересованото лице действително напусне територията на държавите членки.
В случая наложената на BZ забрана за влизане вече не е придружена от решение за връщане. Тъй като забраната за влизане, попадаща в приложното поле на Директива 2008/115, може да породи правните си последици едва след изпълнението на решението за връщане, тя няма как да остане в сила след отмяната на решението за връщане.
От това следва, че когато държава членка е изправена пред гражданин на трета страна, който се намира на нейна територия и не притежава валидно разрешение за пребиваване, тя трябва да определи дали на този гражданин следва да се издаде ново разрешение за пребиваване. Ако случаят не е такъв, тя трябва да приеме по отношение на посочения гражданин решение за връщане, което в съответствие с член 11, параграф 1 от Директивата за връщане може или трябва да бъде придружено от забрана за влизане по смисъла на член 3, точка 6 от тази директива.
Съдът счита, че е в противоречие с Директивата за връщане да се толерира наличието на междинен статут на граждани на трети страни, които се намират на територията на държава членка без право или разрешение за пребиваване и евентуално са обект на забрана за влизане, без за тях да има валидно решение за връщане. Фактът, че заповед за експулсиране като тази на BZ е влязла в сила, не може да обоснове оставянето в сила на забрана за влизане и пребиваване, при положение че по отношение на BZ не е прието решение за връщане.
Тези съображения важат и за гражданите на трети страни, които са в незаконен престой на територията на държава членка и които подобно на BZ не могат да бъдат изведени, тъй като принципът на забрана за връщане не го допуска. Всъщност съгласно Директивата това обстоятелство не оправдава неприемането на решение за връщане по отношение на гражданин на трета страна в такова положение, а само отлагане на извеждането му в изпълнение на посоченото решение.
(
1
)	Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98, наричана по-нататък „Директива за връщането).
(
2
)	Препоръка (ЕС) 2017/2338 на Комисията от 16 ноември 2017 година за създаване на общ Наръчник за връщането, който компетентните органи на държавите членки да използват при изпълнението на задачи, свързани с връщането (ОВ L 339, 2017 г., стр. 83).
(
3
)	А именно забрани за влизане, свързани с нарушаването на правилата за миграция в държавите членки.
(
4
)	Определен в член 3, точка 6 от Директивата за връщане като административно или съдебно решение или акт, с което[/който] се забраняват влизането и престоят на територията на държавите членки за определен период, [придружаващ(о)] решение за връщане.
(
5
)	Определено в член 3, точка 4 от Директивата за връщане като административно или съдебно решение или друг акт, което[/който] определя или обявява за незаконен престоя на гражданин на трета страна и налага или постановява задължение за връщане.
(
6
)	По-точно член 3, точки 4 и 6 и член 11, параграф 1 от Директивата.