62008CC0012
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. MENGOZZI
fremsat den 21. januar 2009 (
1
)
Sag C-12/08
Mono Car Styling SA, under konkurs
mod
Dervis Odemis m.fl.
»Anmodning om præjudiciel afgørelse — direktiv 98/59/EF — artikel 2 og 6 — procedure for høring og information af personale i tilfælde af kollektive afskedigelser — arbejdsgiverens forpligtelser — arbejdstagernes søgsmålsret — krav om direktivkonform fortolkning«
I — Indledende bemærkninger
1.
Den foreliggende sag giver Domstolen mulighed for at klarlægge visse aspekter vedrørende fællesskabsrettens regler på området for kollektive afskedigelser. Det spørgsmål, der navnlig skal afgøres, kræver, at det fastslås, hvorvidt direktiv 98/59/EF direkte tildeler arbejdstagerne rettigheder, og hvis det er tilfældet, hvorvidt det drejer sig om individuelle eller kollektive rettigheder. Det skal desuden undersøges, om det nævnte direktiv tillader, at en national bestemmelse begrænser mulighederne for at gøre indsigelse mod en kollektiv afskedigelse i tilfælde af tilsidesættelse af en forskrift i direktivet. Det er desuden nødvendigt at tage højde for eventuelle begrænsninger, som i denne sag kan opstå direkte i forbindelse med fællesskabsrettens almindelige principper, og navnlig i forbindelse med retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.
2.
Behovet for klarlæggelse af ovennævnte opstår som følge af den foreliggende sag, hvor Cour du travail de Liège skal træffe afgørelse i en række søgsmål anlagt af de berørte arbejdstagere i forbindelse med en kollektiv afskedigelse og i den forbindelse har forelagt Domstolen flere præjudicielle spørgsmål.
II — Retsforskrifter
A — Fællesskabsretten
3.
De fællesskabsretlige regler, der er genstand for den foreliggende sag, er indeholdt i Rådets direktiv 98/59/EF af 20. juli 1998 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (herefter »direktivet«) (
2
).
4.
Første og anden betragtning til direktivet har følgende ordlyd:
»1.
For at dets bestemmelser kan fremtræde klart og rationelt, bør Rådets direktiv 75/129/EØF af 17. februar 1975 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser kodificeres.
2.
Det er vigtigt at øge beskyttelsen af arbejdstagere i tilfælde af kollektive afskedigelser under hensyn til nødvendigheden af en afbalanceret økonomisk og social udvikling i Fællesskabet.«
5.
Direktivets artikel 2 bestemmer:
»1.   Når arbejdsgiveren påtænker at foretage kollektive afskedigelser, er vedkommende forpligtet til i tilstrækkelig god tid at indlede konsultationer med arbejdstagernes repræsentanter med henblik på at nå frem til en aftale.
2.   Konsultationerne skal i det mindste dreje sig om mulighederne for at undgå eller begrænse de kollektive afskedigelser samt for at afbøde følgerne af disse ved hjælp af sociale ledsageforanstaltninger, der navnlig tager sigte på støtte til omplacering eller omskoling af de afskedigede arbejdstagere.
Medlemsstaterne kan bestemme, at arbejdstagernes repræsentanter kan anmode om bistand fra eksperter i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis.
3.   For at gøre det muligt for arbejdstagernes repræsentanter at fremsætte konstruktive forslag er arbejdsgiveren forpligtet til i tilstrækkelig god tid under konsultationerne:
a)
at give dem alle relevante oplysninger, og
b)
under alle omstændigheder at give dem skriftlig meddelelse om:
i)
årsagerne til de påtænkte afskedigelser
ii)
hvor mange arbejdstagere der skal afskediges, og hvilke kategorier, de tilhører
iii)
hvor mange arbejdstagere der normalt beskæftiges, og hvilke kategorier, de tilhører
iv)
i hvilket tidsrum de påtænkte afskedigelser skal finde sted
v)
hvilke kriterier der tænkes anvendt til at udvælge de arbejdstagere, der skal afskediges, for så vidt det ifølge national lovgivning og/eller praksis er arbejdsgiveren, der har beføjelse hertil
vi)
efter hvilken metode en eventuel afskedigelsesgodtgørelse tænkes beregnet, når der er tale om en anden godtgørelse end den, der er fastsat i national lovgivning og/eller praksis.
Arbejdsgiveren skal sende en genpart af i det mindste den i første afsnit, litra b), nr. i)-v), nævnte skriftlige meddelelse til den kompetente offentlige myndighed
[…]«
6.
Direktivets artikel 3-6 foreskriver:
»Artikel 3
1.   Arbejdsgiveren er forpligtet til skriftligt at meddele den kompetente offentlige myndighed enhver plan om kollektiv afskedigelse.
[…]
2.   Arbejdsgiveren er forpligtet til at fremsende en genpart af den i stk. 1 nævnte meddelelse til arbejdstagernes repræsentanter.
Arbejdstagernes repræsentanter kan fremsende deres eventuelle bemærkninger til den kompetente offentlige myndighed.
Artikel 4
1.   Planlagte kollektive afskedigelser, som er meddelt den kompetente offentlige myndighed, får virkning tidligst 30 dage efter den i artikel 3, stk. 1, fastsatte meddelelse, med forbehold af de bestemmelser, der gælder for individuelle rettigheder med hensyn til opsigelsesvarsler.
Medlemsstaten kan give den kompetente offentlige myndighed mulighed for at forkorte den i første afsnit omhandlede frist.
[…]
Artikel 5
Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes mulighed for at anvende eller indføre love eller administrative bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne, eller at tillade eller fremme anvendelsen af overenskomstmæssige bestemmelser, der er mere gunstige for arbejdstagerne.
Artikel 6
Medlemsstaterne sikrer, at arbejdstagernes repræsentanter og/eller arbejdstagerne har adgang til administrative og/eller retslige procedurer, der gør det muligt at sikre overholdelsen af de forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv.«
B — National ret
7.
Bestemmelserne i direktiv 75/129 (og som følge heraf i direktiv 98/59) er blevet gennemført i Belgien ved den kollektive overenskomst nr. 24 af 2. oktober 1975, der er tillagt bindende virkning ved kongelig anordning af (herefter »den kollektive overenskomst nr. 24«). Artikel 6 i den kollektive overenskomst nr. 24 fastsætter følgende:
»Når en arbejdsgiver påtænker at foretage kollektive afskedigelser, skal denne forud herfor informere arbejdstagernes repræsentanter herom og indlede konsultationer med dem; denne underretning gives i samarbejdsudvalgsregi eller, såfremt et sådant ikke er oprettet, i tillidsmandsgruppen […]
Konsultationerne skal finde sted med personalet eller dets repræsentanter, såfremt der ikke er oprettet et samarbejdsudvalg eller en tillidsmandsgruppe.
Konsultationerne skal dreje sig om mulighederne for at undgå eller begrænse den kollektive afskedigelse samt afbøde følgerne heraf ved hjælp af sociale ledsageforanstaltninger, der navnlig tager sigte på støtte til omplacering eller omskoling af de afskedigede arbejdstagere.
I denne henseende er arbejdsgiveren forpligtet til at give arbejdstagernes repræsentanter alle relevante oplysninger og under alle omstændigheder at give skriftlig meddelelse om årsagerne til de påtænkte afskedigelser, hvilke kriterier der tænkes anvendt til at udvælge de arbejdstagere, der skal afskediges, hvor mange arbejdstagere der skal afskediges, og hvilken kategori de tilhører, hvor mange arbejdstagere der normalt beskæftiges, og hvilke kategorier de tilhører, samt efter hvilken metode en eventuel afskedigelsesgodtgørelse tænkes beregnet, når der ikke er tale om en godtgørelse, der er fastsat ved lov eller ved en kollektiv overenskomst, og i hvilket tidsrum de påtænkte afskedigelser skal finde sted, for at gøre det muligt for arbejdstagernes repræsentanter at fremkomme med bemærkninger og fremsætte forslag, således at disse kan tages i betragtning.«
8.
Yderligere bestemmelser vedrørende beskyttelse af arbejdstagere i tilfælde af kollektive afskedigelser er foreskrevet i Belgien ved lov af 13. februar 1998 vedrørende beskæftigelsesforanstaltninger, hvis artikel 66-69 foreskriver følgende:
»Artikel 66
1.   En arbejdsgiver, som påtænker at foretage kollektive afskedigelser, skal overholde den fastsatte informations- og høringsprocedure ved kollektive afskedigelser, således som det er foreskrevet ved en kollektiv overenskomst indgået i Conseil national du Travail (det nationale arbejdsmarkedsråd).
I denne henseende skal arbejdsgiveren opfylde følgende betingelser:
i)
Arbejdsgiveren skal for samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, for tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, for arbejdstagerne fremlægge en skriftlig rapport, hvori han oplyser om, at han agter at foretage kollektive afskedigelser.
ii)
Arbejdsgiveren skal kunne fremlægge bevis for, at han i forbindelse med planen om at foretage kollektive afskedigelser har holdt møde med samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, med tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, med arbejdstagerne.
iii)
Arbejdsgiveren skal give medarbejderrepræsentanterne i samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, medlemmerne af tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, arbejdstagerne mulighed for at stille spørgsmål om de påtænkte kollektive afskedigelser og fremføre argumenter eller fremsætte modforslag i denne henseende.
iv)
Arbejdsgiveren skal have taget stilling til de spørgsmål, argumenter og modforslag, der er omhandlet i punkt iii), og have besvaret dem.
Arbejdsgiveren skal føre bevis for, at han har opfyldt betingelserne i foregående afsnit.
2.   Arbejdsgiveren skal give den af kongen udpegede fuldmægtig meddelelse om, at han agter at foretage kollektive afskedigelser. Denne meddelelse skal bekræfte, at betingelserne nævnt i stk. 1, andet afsnit, er opfyldt.
En kopi af meddelelsen skal, samme dag som den sendes til den i første afsnit nævnte fuldmægtig, fremsendes til samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, til tillidsmandsgruppen, og skal bekendtgøres i virksomheden. Desuden skal der på bekendtgørelsesdatoen sendes en kopi med anbefalet brev til de arbejdstagere, som er omfattet af de kollektive afskedigelser, og hvis kontrakt allerede er bragt til ophør på bekendtgørelsesdatoen.
Artikel 67
Den afskedigede arbejdstager kan kun bestride, at informations- og høringsproceduren er overholdt, med den begrundelse, at arbejdsgiveren ikke har opfyldt betingelserne i artikel 66, stk. 1, andet afsnit.
Den afskedigede arbejdstager kan ikke længere bestride, at informations- og høringsproceduren er overholdt, hvis medarbejderrepræsentanterne i samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, medlemmerne af tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, de arbejdstagere, der skulle have været informeret og hørt, ikke har givet arbejdsgiveren meddelelse om indvendinger vedrørende overholdelsen af en eller flere af de betingelser, der er nævnt i artikel 66, stk. 1, andet afsnit, inden for en frist på 30 dage regnet fra den bekendtgørelsesdato, der er nævnt i artikel 66, stk. 2, andet afsnit.
Inden for en frist på 30 dage regnet fra datoen for sin afskedigelse eller fra den dato, hvorpå afskedigelserne fik karakter af kollektive afskedigelser, skal den afskedigede arbejdstager ved anbefalet brev give arbejdsgiveren meddelelse om, at han bestrider, at informations- og høringsproceduren er overholdt.
Artikel 68
1.   Hvis den afskedigede arbejdstager, der bestrider, at informations- og høringsproceduren er overholdt, har et løbende opsigelsesvarsel, eller hvis dette endnu ikke er begyndt at løbe, bliver opsigelsesvarslet udsat, forudsat at bestridelsen er begrundet, fra den tredje arbejdsdag, der følger efter fremsendelsen af anbefalet brev i medfør af artikel 67, stk. 3.
[…]
Artikel 69
1.   Hvis ansættelseskontrakten for den afskedigede arbejdstager, der bestrider, at informations- og høringsproceduren er overholdt, allerede er udløbet, skal arbejdstageren i det anbefalede brev i medfør af artikel 67, stk. 3, desuden anmode om genansættelse i virksomheden.
[…]«
III — Faktiske omstændigheder, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
9.
De faktiske omstændigheder i denne sag er fremstillet meget detaljeret i den lange forelæggelsesafgørelse. Uden at skulle medtage alle detaljer kan sagen opsummeres som følger.
10.
I løbet af 2004 gennemgik selskabet Mono Car Styling (herefter »Mono Car«), som fremstiller udstyr til biler, en kritisk periode på grund af et stort fald i nye ordrer. I den forbindelse besluttede selskabet at nedskære antallet af medarbejdere ved at foretage en kollektiv afskedigelse.
11.
Selskabet indgik en aftale med arbejdstagernes repræsentanter, hvorved det blev besluttet, at der skulle afskediges 30 medarbejdere, og der blev indført særlige kompenseringsordninger og støtteforanstaltninger for de medarbejdere, der skulle afskediges. Både arbejdstagernes repræsentanter og de kompetente arbejdsmyndigheder anerkendte, at virksomheden havde overholdt informations- og høringsproceduren som foreskrevet i lovgivningen om kollektive afskedigelser.
12.
Hovedsagen blev indledt med, at 21 af de arbejdstagere, der blev berørt af den kollektive afskedigelse, indledte individuelle søgsmål. Genstand for søgsmålet er en påstand om, at selskabet Mono Car har tilsidesat visse proceduremæssige forpligtelser, der er foreskrevet i lovgivningen om kollektive afskedigelser. Jeg mener, at detaljerne vedrørende de fremførte indsigelser for den nationale domstol kan udelades i denne sammenhæng, idet de ikke har direkte betydning for de spørgsmål, som Domstolen anmodes om at besvare.
13.
Under alle omstændigheder skal den forelæggende ret træffe afgørelse vedrørende en appel iværksat af Mono Car, efter at arbejdstagerne i første instans blev tildelt (økonomisk) erstatning på grund af uregelmæssigheder ved afskedigelsesproceduren.
14.
For at løse den nationale tvist har den forelæggende ret fundet det nødvendigt først at søge svar på visse spørgsmål vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten og har derfor forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 6 i […] direktiv 98/59 […] fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som artikel 67 i lov af 13. februar 1998 […]
—
for så vidt som det i denne bestemmelse er fastsat, at en arbejdstager kun kan bestride, at informations- og høringsproceduren er overholdt, med den begrundelse, at arbejdsgiveren ikke har opfyldt betingelserne i samme lovs artikel 66, stk. 1, andet afsnit
—
og for så vidt som medarbejderrepræsentanterne i samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, medlemmerne af tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, de arbejdstagere, der skulle have været informeret og hørt, har givet arbejdsgiveren meddelelse om indvendinger vedrørende overholdelsen af en eller flere af de betingelser, der er nævnt i artikel 66, stk. 1, andet afsnit, inden for en frist på 30 dage regnet fra den bekendtgørelsesdato, der er nævnt i artikel 66, stk. 2, andet afsnit
—
og for så vidt som den afskedigede arbejdstager ved anbefalet brev har givet arbejdsgiveren meddelelse om, at han bestred, at informations- og høringsproceduren var overholdt, samt at han ønskede at genoptage sit arbejde [og dette inden for en frist på 30 dage regnet fra datoen for sin afskedigelse] eller fra den dato, hvorpå afskedigelserne fik karakter af kollektive afskedigelser?
2)
Såfremt det antages, at artikel 6 i […] direktiv [98/59] kan fortolkes således, at den tillader en medlemsstat at vedtage en national bestemmelse som artikel 67 i lov af 13. februar 1998 […], for så vidt som det i denne bestemmelse er fastsat, at en afskediget arbejdstager kun kan bestride, at informations- og høringsproceduren er overholdt, med den begrundelse, at arbejdsgiveren ikke har opfyldt betingelserne i samme lovs artikel 66, stk. 1, andet afsnit, og for så vidt som medarbejderrepræsentanterne i samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, medlemmerne af tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, de arbejdstagere, der skulle have været informeret og hørt, har givet arbejdsgiveren meddelelse om indvendinger vedrørende overholdelsen af en eller flere af de betingelser, der er nævnt i artikel 66, stk. 1, andet afsnit, inden for en frist på 30 dage regnet fra den bekendtgørelsesdato, der er nævnt i artikel 66, stk. 2, andet afsnit, og for så vidt som den afskedigede arbejdstager ved anbefalet brev har givet arbejdsgiveren meddelelse om, at han bestred, at informations- og høringsproceduren var overholdt, samt at han ønskede at genoptage sit arbejde, og dette inden for en frist på 30 dage regnet fra datoen for sin afskedigelse eller fra den dato, hvorpå afskedigelserne fik karakter af kollektive afskedigelser,
er en sådan ordning da forenelig med borgernes grundlæggende rettigheder, der er en integrerende del af de almindelige retsprincipper, som Fællesskabets retsinstanser sikrer overholdelsen af, og nærmere bestemt med artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder?
3)
Kan en national ret, der er forelagt en tvist mellem to borgere, i det foreliggende tilfælde en arbejdstager og dennes tidligere arbejdsgiver, se bort fra en bestemmelse i national ret, der er i strid med bestemmelserne i et fællesskabsdirektiv, såsom artikel 67 i lov af 13. februar 1998 […], for at give virkning til andre bestemmelser i national ret, som må antages korrekt at gennemføre et fællesskabsdirektiv, såsom bestemmelserne i kollektiv overenskomst nr. 24 af […] hvis effektive anvendelse er hindret af den bestemmelse i national ret, der er i strid med bestemmelserne i et fællesskabsdirektiv — i det foreliggende tilfælde artikel 67 i lov af ?
4)
1.
Skal artikel 2 i […] direktiv [98/59], nærmere bestemt artikel 2, stk. 1, 2 og 3, fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national bestemmelse, som artikel 66, stk. 1, i lov af 13. februar 1998 […], for så vidt som den bestemmer, at en arbejdsgiver, der søger at opfylde de forpligtelser, han er pålagt i forbindelse med kollektive afskedigelser, alene er forpligtet til at føre bevis for, at han har opfyldt følgende betingelser:
i)
Arbejdsgiveren skal for samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, for tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, for arbejdstagerne have fremlagt en skriftlig rapport, hvori han oplyser om, at han agter at foretage kollektive afskedigelser.
ii)
Arbejdsgiveren skal kunne fremlægge bevis for, at han i forbindelse med planen om at foretage kollektive afskedigelser har holdt møde med samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, med tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, med arbejdstagerne.
iii)
Arbejdsgiveren skal have givet medarbejderrepræsentanterne i samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, medlemmerne af tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, arbejdstagerne mulighed for at stille spørgsmål om de påtænkte kollektive afskedigelser og fremføre argumenter eller fremsætte modforslag i denne henseende.
iv)
Arbejdsgiveren skal have taget stilling til de spørgsmål, argumenter og modforslag, der er omhandlet i punkt iii), og have besvaret dem?
2.
Skal samme bestemmelse forstås således, at den er til hinder for en national bestemmelse som artikel 67, stk. 2, i lov af 13. februar 1998 […], for så vidt som denne bestemmelse fastsætter, at den afskedigede arbejdstager kun kan bestride, at informations- og høringsproceduren er overholdt, med den begrundelse, at arbejdsgiveren ikke har opfyldt betingelserne i artikel 66, stk. 1, andet afsnit, som omhandlet i spørgsmål 1 ovenfor?«
IV — Fortolkning af den nationale lovgivning og formaliteten med hensyn til de præjudicielle spørgsmål
15.
Inden de præjudicielle spørgsmål undersøges, mener jeg, at det er nødvendigt at fortolke den nationale lovgivning og de hertil tilknyttede problemer om formaliteten med hensyn til forelæggelsesafgørelsen.
16.
På baggrund af forelæggelsesafgørelsen og parternes bemærkninger kan artikel 67 i loven af 1998, som foreskriver en række begrænsninger i den enkelte arbejdstagers ret til at anfægte en kollektiv afskedigelse, fortolkes på to helt forskellige måder.
17.
Ifølge en første fortolkning kan begrænsningerne i mulighederne for individuel anfægtelse, som fastsat i den nævnte artikel 67, kun anvendes i søgsmål med henblik på at opnå de særlige retsmidler, som loven af 1998 stiller til rådighed i tilfælde af uretmæssig kollektiv afskedigelse. Med andre ord gælder disse begrænsninger kun ved søgsmål, der har til formål at opnå en genansættelse af den afskedigede arbejdstager eller en udsættelse af opsigelsesvarslet. Dette skal ses ud fra det faktum, at sådanne retsmidler er specifikke for loven af 1998 (
3
).
18.
En anden fortolkning vil derimod være, at begrænsningerne af mulighederne for individuel anfægtelse, som fastsat i artikel 67 i loven af 1998, ikke udelukkende finder anvendelse på de særlige retsmidler, der er foreskrevet i nævnte lov, men mere generelt set i forbindelse med alle individuelle søgsmål indledt af arbejdstagere til prøvelse af en kollektiv afskedigelse med henblik på at bestride overholdelsen af informations- og høringsproceduren. Ifølge en sådan fortolkning vil begrænsningerne i nævnte artikel 67 også kunne anvendes ved søgsmål indledt af de enkelte arbejdstagere med henblik på f.eks. at opnå erstatning. Den forelæggende ret tager ikke klart stilling til spørgsmålet, men synes at hælde til denne anden fortolkning.
19.
Det er klart, at hvis man følger den første fortolkning, vil den foreliggende præjudicielle sag miste enhver relevans. Ifølge en sådan fortolkning kan begrænsningerne i artikel 67 i loven af 1998 højst forhindre en arbejdstager i at opnå nogle af de særlige retsmidler, men den forbyder ikke arbejdstageren at indlede et søgsmål med henblik på at anfægte en kollektiv afskedigelse på grundlag af andre retsregler end loven af 1998 og opnå en passende godtgørelse, f.eks. erstatning. Som følge heraf står det klart, at der ikke længere vil være modsætninger i forhold til artikel 6 i direktiv 98/59 eller princippet om effektiv domstolsbeskyttelse eller i forhold til den europæiske menneskerettighedskonvention. Disse bestemmelser kræver, at der gives garanti for passende beskyttelsesforanstaltninger, ikke at der sikres et særligt retsmiddel.
20.
I det mindste en del af den belgiske retspraksis følger den første fortolkning. Det gør sig bl.a. gældende i hovedsagen for retten i første instans, hvis afgørelse efterfølgende er blevet appelleret for den forelæggende ret. Cour du travail de Liège har den 30. april 2007 i en anden forbindelse truffet en afgørelse i den retning, hvori den navnlig udtalte, at fortolkningen, hvorefter betingelserne i artikel 67 i loven af 1998 skal finde anvendelse på alle søgsmål, og ikke kun på søgsmål med påstand om de særlige retsmidler, der er omhandlet i denne lov, »vil udgøre […] en omfattende forringelse af de rettigheder og handlinger, som tilkommer arbejdstagerne i den kollektive overenskomst nr. 24« (
4
).
21.
Det fremgår bl.a. af sagsakterne, og det blev bekræftet under retsmødet, at for den forelæggende ret blev spørgsmålet om en mulig genansættelse af arbejdstagerne i selskabet Mono Car end ikke rejst, hvilket gør alle de problemstillinger, der blev forelagt den forelæggende ret, endnu mere irrelevante, hvis man følger den første fortolkning.
22.
Selv om det ikke tilkommer Domstolen at fortolke den nationale lovgivning, må jeg indrømme, at jeg finder det vanskeligt at forstå, hvordan den nationale ret kan foretrække en strengere fortolkning af artikel 67. Især hvis man henser til, som det også blev nævnt under retsmødet, at loven af 1998, som artiklen er indsat i, er blevet ændret som følge af en omfattende kollektiv afskedigelse på en Renaultfabrik med henblik på at yde arbejdstagerne øget beskyttelse i tilfælde af kollektive afskedigelser. Alene af denne grund synes det vanskeligt at anerkende, at en lov, der er tilblevet i en sådan sammenhæng, i sidste ende og konkret set mindsker de afskedigede arbejdstageres rettigheder.
23.
Jeg skal desuden påpege, at artikel 68 og 69 i loven af 1998 begrænser sig til at fastsætte bestemmelser for henholdsvis udsættelsen af opsigelsesvarslet (artikel 68) og arbejdstagerens anmodning om genansættelse (artikel 69). Disse to artikler i loven af 1998 synes at præcisere omfanget af de retsmidler, som nævnte lov omhandler, hvilket bekræfter, at loven af 1998 har et anvendelsesområde, der er begrænset til disse specifikke og ekstraordinære retsmidler (udsættelse af opsigelsesvarsel og genansættelse). Det skal i den forbindelse påpeges, at der i medfør af artikel 68 automatisk sker en udsættelse af opsigelsesvarslet, og såfremt betingelserne herfor ikke er opfyldt, anvendes artikel 69, som forpligter arbejdstageren til at anmode om genansættelse: »arbejdstageren [skal] desuden anmode om genansættelse i virksomheden «.
24.
Det er navnlig den belgiske regering, der i sine skriftlige bemærkninger fastholder, at de præjudicielle spørgsmål bør afvises, eftersom artikel 67 i loven af 1998 ikke kan anvendes i den pågældende sag.
25.
Det skal også indrømmes, at den forelæggende rets logiske fremgangsmåde ved henvendelse til Domstolen ikke er uden mangler. Efter at have fremført to mulige fortolkninger af den nationale ret og uden at have taget klart stilling til fordel for én af fortolkningerne har den forelæggende ret rettet henvendelse til Domstolen med en række spørgsmål, som udelukkende giver mening, såfremt man foretrækker én af de to fortolkninger. Som følge heraf skal Domstolen nu udtale sig om en problemstilling, som kan blive helt irrelevant, hvis den nationale ret beslutter, at den nationale lovgivning skal fortolkes på en anden måde.
26.
Med disse bemærkninger mener jeg alligevel ikke, at den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse opfylder de meget strenge betingelser, som ifølge Domstolens retspraksis kræves, for at den kan afvise at besvare de fremførte spørgsmål fra den nationale ret.
27.
På den ene side har Domstolen stedse udtalt, at det tilkommer de nationale retter at bedømme indholdet af den nationale lovgivning og behovet for Domstolens afgørelse for at kunne afgøre tvisten i hovedsagen (
5
).
28.
På den anden side mener jeg, at de spørgsmål, som Cour du travail de Liège har forelagt, kan fortolkes som en generel anmodning til Domstolen om at klarlægge visse aspekter i direktiv 98/59, så den nationale ret kan fortolke sin egen nationale lovgivning på en sådan måde, at den ikke strider mod bestemmelserne i fællesskabsretten.
29.
Jeg mener derfor ikke, at Kongeriget Belgiens afvisningspåstand bør tages til følge.
V — Direktiv 98/59
30.
Inden de enkelte præjudicielle spørgsmål behandles, vil det være nyttigt at fremsætte nogle generelle betragtninger vedrørende direktiv 98/59. Når visse aspekter af direktivet er klarlagt, vil det være lettere at besvare spørgsmålene.
A — Direktivets oprindelse, formål og kendetegn
31.
Den første af Fællesskabets retsakter, der omhandlede kollektive afskedigelser, var direktiv 75/129/EØF (
6
). Det, der især fik afgørende betydning for vedtagelsen af nævnte direktiv, var den betragtning, at de store industrikoncerner ved kollektive afskedigelser valgte at afskedige de arbejdstagere, der var ansat i de af Fællesskabets medlemsstater, der havde en udpræget lav beskyttelse mod afskedigelse.
32.
Faktisk har Fællesskabets bestemmelser på området for afskedigelser fra starten været karakteriseret af en dobbeltsidighed. På den ene side påpegede fællesskabslovgiver straks, at der lå sociale mål til grund for fællesskabssystemet, og at det var vigtigt at »øge beskyttelsen af arbejdstagere«, hvilket var afgørende for udstedelsen af direktiv 75/129 (
7
). På den anden side blev samme direktiv vedtaget med hjemmel i traktatens artikel 94 (tidligere artikel 100), som foreskriver udstedelse af direktiver med henblik på en tilnærmelse af de nationale lovgivninger, »der direkte indvirker på det fælles markeds oprettelse eller funktion«.
33.
Denne dobbelte natur fremgår tydeligt af betragtningerne til direktiv 75/129. I første betragtning fastslås som nævnt behovet for at øge beskyttelsen af arbejdstagerne. I anden betragtning tages hensyn til de eksisterende forskelle i de forskellige medlemsstaters bestemmelser på området for kollektive afskedigelser, og i tredje betragtning bemærkes det, at »disse forskelle kan indvirke direkte på det fælles markeds funktion«.
34.
Direktiv 75/129 blev første gang ændret ved direktiv 92/56 (
8
). Som følge af denne ændring har reglerne, selv om de ikke er ændret drastisk, fået (i hvert fald teoretisk set) en mere »social« karakter, som det bl.a. fremgår af første betragtning til direktivet fra 1992, der henviser til fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, som blev vedtaget i 1989.
35.
Direktiv 98/59 er, som det fremgår af første betragtning, en kodificering af direktiv 75/129 og repræsenterer således en samlet konsolideret tekst af samme, som ændret ved direktiv 92/56.
36.
Man kan derfor i enhver henseende betragte direktiv 98/59 som den nu gældende version af direktiv 75/129. Det gør det nemlig muligt at henvise til retspraksis i forbindelse med sidstnævnte direktiv, som jeg vil citere, hvor det er hensigtsmæssigt, uden at nævne, at der heri formelt set henvises til direktiv 75/129.
37.
Formålet med direktiv 98/59 er hovedsagelig at fastlægge en række proceduremæssige restriktioner i tilfælde af kollektive afskedigelser. Med andre ord er direktivets formål ikke at fastlægge materielle regler for de valg, som virksomhederne kan træffe i driften af sine aktiviteter. Som det fremgår af Domstolens praksis, berører direktivet ikke virksomhedernes frihed til at foretage afskedigelser (
9
) og mere generelt set at tilrettelægge deres økonomiske aktiviteter, som det skønnes mest passende (
10
).
38.
Det står ligeledes klart, som det navnlig fremgår af direktivets artikel 5, at samme direktiv fremstår som en harmoniseringsretsakt, der fastlægger en minimumsstandard og giver medlemsstaterne mulighed for at indføre en mere gunstig lovgivning i forhold til arbejdstagerne (
11
). Som følge heraf har harmoniseringen af reglerne på området for kollektive afskedigelser, som er gennemført ved direktivet, en delvis og begrænset karakter (
12
).
39.
Det har også stor betydning, at Domstolens praksis vedrørende disse regler især er koncentreret om deres anvendelsesområde. Der har især været fokus på begreberne virksomhed (
13
) og afskedigelse (
14
), anvendelse af direktivet i tilfælde af ophør af virksomhedens aktiviteter (
15
) og i forhold til arbejdsgivere uden gevinst for øje (
16
). Domstolen har anvendt samme tankegang i forbindelse med fortolkningen af undtagelserne i direktivets anvendelsesområde (
17
), beregningen af tærsklerne for anvendelse af samme (
18
) og det tidspunkt, hvor afskedigelsen anses for gennemført (
19
).
B — Tildeler direktivet nogen rettigheder?
40.
En særlig problemstilling, som først skal behandles, består i at fastlægge, hvorvidt direktiv 98/59 tildeler nogen rettigheder, og såfremt det er tilfældet, hvorvidt der er tale om individuelle rettigheder (dvs. de tildeles de enkelte arbejdstagere) eller kollektive rettigheder (dvs. de tildeles arbejdstagernes repræsentanter).
41.
Navnlig de arbejdstagere, der er berørt af afskedigelsen, hævder forståeligt nok, at direktivet tildeler rettigheder til hver enkelt arbejdstager, der er berørt af en kollektiv afskedigelse. Kommissionen mener derimod, at direktiv 98/59 tildeler rettigheder af kollektiv art.
42.
Jeg mener, at spørgsmålet, således som det er fremlagt inden for rammerne af parternes betragtninger, er uhensigtsmæssigt.
43.
Direktivet fastsætter og anerkender i sig selv ingen rettigheder, hverken af individuel eller kollektiv art. Direktivet foreskriver, at medlemsstaterne i tilfælde af kollektive afskedigelser skal anerkende visse proceduremæssige garantier. Det foreskriver herudover, særligt i artikel 6, at medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at »sikre overholdelsen af de forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv« (min fremhævelse).
44.
Som det fremgår, har fællesskabslovgiver i den eneste artikel, der handler om, hvordan man sikrer direktivbestemmelsernes konkrete virkning, undgået at anvende udtrykket »rettigheder« og taler derimod om »forpligtelser«. Direktivet sigter derfor mere mod at indføre en række forpligtelser for arbejdsgiverne, som træffer beslutning om en sådan afskedigelse, end det sigter mod at tildele rettigheder til de personer, der er berørt af en kollektiv afskedigelse.
45.
Selv om ovennævnte betragtning kan give et fingerpeg om hensigten hos lovgiver, som herudover på et område, såsom området for kollektive afskedigelser, der per definition er et meget kompliceret område og karakteriseret ved meget forskellige nationale lovgivninger, sigter mod at forlige meget forskellige holdninger, forholder det sig ikke desto mindre således, at der for hver forpligtelse findes en tilsvarende rettighed. Som følge heraf, hvem kan da nyde godt af en rettighed i medfør af direktivets artikel 6?
46.
Efter min mening fremgår det ikke af selve direktivet, som overlader det til medlemsstaterne at afgøre det. Her skal navnlig ordlyden af artikel 6 fremhæves. Den foreskriver, at medlemsstaterne skal sikre, at »arbejdstagernes repræsentanter og/eller arbejdstagerne har adgang til administrative og/eller retslige procedurer, der gør det muligt at sikre overholdelsen af de forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv« (min fremhævelse).
47.
Ordlyden af artikel 6 er tydelig. Medlemsstaterne kan i fuld overensstemmelse med artikel 6 give følgende søgsmålsret i forbindelse med kollektive afskedigelser: a) arbejdstagernes repræsentanter, b) arbejdstagerne individuelt set eller c) både arbejdstagernes repræsentanter og de enkelte arbejdstagere (
20
).
48.
Jeg mener, at mine fremførte betragtninger vedrørende direktiv 98/59’s oprindelse og kendetegn fuldt ud begrunder en fortolkning af direktivets artikel 6 ud fra ordlyden. Det synes navnlig helt uberettiget og heller ikke nødvendigt at anvende yderligere fortolkningskriterier med henblik på at fremtvinge andre bestemmelser, end lovgiver har til hensigt at fastlægge. Det er klart, at fællesskabslovgivers hensigt er at give medlemsstaterne en bred margin til selv at træffe afgørelser på området, dvs. at sikre, at der i tilfælde af kollektive afskedigelser garanteres effektive retsmidler, uafhængig af den omstændighed, at disse midler i sidste ende er resultatet af medlemsstaternes tildeling af en individuel, kollektiv eller blandet søgsmålsret.
49.
Herudover foreskriver artikel 27 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret i Nice den 7. december 2000 (
21
), at »arbejdstagerne eller deres repræsentanter på passende niveauer [skal] have sikkerhed for information og høring i god tid i de tilfælde og på de betingelser, der er fastsat i fællesskabslovgivningen og national lovgivning og praksis« (min fremhævelse). Også her bekræfter lovgivningen ved brug af konjunktionen »eller« muligheden for, at informations- og høringsretten tildeles på et kollektivt frem for på et individuelt niveau.
50.
I denne sammenhæng findes også direktiv 2002/14 (
22
), som indfører en generel ramme for information og høring af arbejdstagere og i artikel 9 lader bestemmelserne i direktiv 98/59 uberørte, idet den betragter arbejdstagernes repræsentanter som de eneste, der faktisk er involveret i informations- og høringsproceduren, og i 15. betragtning præciserer, at »[d]ette direktiv ikke [berører] de nationale ordninger, hvorefter den konkrete udøvelse af denne ret indebærer, at de, der har en sådan ret, skal tilkendegive deres ønsker kollektivt«.
51.
Det skal herudover præciseres, at diskussionen i de foregående punkter udelukkende vedrører en mulig tilsidesættelse af den materielle ret, som kan udledes af direktiv 98/59, dvs. retten til information og høring. Alle andre rettigheder, som de nationale lovgivninger eventuelt tildeler arbejdstagerne og/eller deres repræsentanter, vedrører ikke den omhandlede sag.
52.
Efter at have behandlet disse indledende aspekter, vil jeg nu undersøge de spørgsmål, den forelæggende ret har rejst.
VI — Om de præjudicielle spørgsmål
A — Første og fjerde præjudicielle spørgsmål
1. Rettens individuelle eller kollektive art (første spørgsmål, første led)
53.
Med det første spørgsmål anmoder den forelæggende ret i det væsentlige Domstolen om at tage stilling til foreneligheden med artikel 6 i direktiv 98/59 af en national bestemmelse, der underlægger den enkelte arbejdstagers ret til at anfægte en kollektiv afskedigelse følgende forhold:
a)
at der er indgivet klage over specifikke overtrædelser (manglende overholdelse af betingelserne i artikel 66 i den belgiske lov af 1998)
b)
og navnlig, at arbejdstagernes repræsentanter formelt set har gjort de omhandlede overtrædelser gældende over for arbejdsgiveren.
54.
I fremlæggelsen af det første spørgsmål koncentrerer parterne sig først og fremmest om problemstillingen i litra b) i foregående punkt, dvs. om den individuelle eller kollektive ret til at anfægte en kollektiv afskedigelse. Derfor vil jeg først og fremmest undersøge dette første aspekt. Diskussionen vedrørende begrænsningerne i mulighederne for kun at gøre indsigelser over for visse specifikke overtrædelser [litra a) i foregående punkt] skal derimod behandles sammen med det fjerde præjudicielle spørgsmål.
a) Parternes påstande
55.
Dervis Odemis m.fl., eller de arbejdstagere, der er berørt af den kollektive afskedigelse, påpeger først og fremmest, at fortolkningen af den belgiske lovgivning på området for kollektive afskedigelser, som den forelæggende ret har anlagt i det første præjudicielle spørgsmål, ligger langt fra den, der normalt følges. Som jeg også har påpeget tidligere, findes der en anden fortolkning, der tydeligvis er mere tro mod hensigten med loven af 1998, ifølge hvilken en manglende overholdelse af betingelserne i samme lovs artikel 67 udelukkende forhindrer de enkelte arbejdstagere i at anmode om genansættelse eller udsættelse af opsigelsesvarslet og ikke på nogen måde begrænser arbejdstagernes mulighed for at anlægge søgsmål med henblik på f.eks. at opnå erstatning på grund af manglende overholdelse af informations- og høringsproceduren (
23
).
56.
Som følge heraf fremstår den løsning, som parterne foreslår med hensyn til det første præjudicielle spørgsmål, på sin vis næsten som subsidiær, idet arbejdstagernes første forsvar, også selv om det ikke kan anvendes direkte for Domstolen, synes at bestå i at hævde den ovenfor anførte fortolkning af den belgiske lovgivning. Under alle omstændigheder påstår parterne, at direktivet foreskriver en ret til information og høring, der angår arbejdstagerne individuelt og ikke kun deres repræsentanter. Som følge heraf kræver direktivets artikel 6, at også de enkelte arbejdstageres ret til anfægtelse anerkendes.
57.
Kongeriget Belgien, der kun berører realiteten i de præjudicielle spørgsmål subsidiært, efter at have påstået, at de bør afvises (
24
), mener, at valget af midler til sikring af rettighederne i medfør af fællesskabsretten i mangel af specifikke anvisninger i direktivet henhører under de enkelte medlemsstaters egen vurdering. Som følge heraf, og såfremt de foreskrevne retsmidler på effektiv vis kan sikre rettighederne, kan medlemsstatens valg af retsmidler ikke være genstand for kritik. Der er derfor ingen modsætninger mellem direktivet og den belgiske lovgivning, såfremt den belgiske lovgivning foreskriver passende retsmidler til sikring af en tilstrækkelig overholdelse af bestemmelserne i direktiv 98/59.
58.
Kommissionen mener, at direktiv 98/59 anerkender kollektive og ikke individuelle rettigheder, og der foreligger derfor efter Kommissionens mening ingen problemer vedrørende foreneligheden med nævnte direktiv.
59.
Det Forenede Kongeriges regering bekræfter endelig, at den valgmulighed, der ligger i konjunktionen »og/eller« i artikel 6 i direktiv 98/59, ikke kan overvindes ved en fortolkning, da det i modsat fald ville hindre selve funktionen af det system, som er fastsat ved direktivet.
b) Stillingtagen
60.
Den logiske konsekvens af mine ovenfor anførte betragtninger vedrørende den generelle natur af direktiv 98/59 (
25
) er, at direktivet i sig selv ikke foreskriver, at de enkelte arbejdstagere individuelt tildeles en selvstændig ret til at anfægte en kollektiv afskedigelse i tilfælde af tilsidesættelse af informations- og høringsretten.
61.
Det fremgår især tydeligt af ordlyden i direktivets artikel 6, som kræver, at medlemsstaterne sikrer, at »arbejdstagernes repræsentanter og/eller arbejdstagerne« har adgang til administrative og/eller retslige procedurer, der gør det muligt at sikre overholdelsen af de forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv.
62.
Den belgiske lov af 1998 fastsætter, hvis den fortolkes som den forelæggende ret synes at gøre det, en særlig model, hvor den enkelte arbejdstagers individuelle klageret bevares, men dog er underlagt en forudgående »anfægtelse« af den kollektive afskedigelse fra arbejdstagernes repræsentanters side. Praktisk set synes den belgiske lovgiver her at foreskrive en kollektiv og ikke individuel ret. Den omstændighed, at indsigelsen fremføres individuelt, kan ikke tilsidesætte den omstændighed, at det er arbejdstagernes repræsentanter, der har beføjelse til at træffe den endelige afgørelse om at anfægte afskedigelsen eller ej. Det står ikke i modsætning til direktiv 98/59, som faktisk angiver arbejdstagernes repræsentanter, frem for de enkelte arbejdstagere, som modpart over for den arbejdsgiver, der har til hensigt at foretage en kollektiv afskedigelse (jf. f.eks. direktivets artikel 2).
63.
Som følge heraf synes loven ikke at stå i modsætning til direktivets artikel 6, som anerkender muligheden for, at en medlemsstat selv fastsætter informations- og høringsretten i tilfælde af kollektive afskedigelser, som en kollektiv ret.
64.
Domstolen har i andre tilfælde, selv om det var i en anden forbindelse, nægtet at foretage en teleologisk fortolkning af direktivet om kollektive afskedigelser og har på nøjagtig vis fulgt en ordret fortolkning af dets bestemmelser (
26
).
65.
En ordret fortolkning af artikel 6 i direktiv 98/59 forekommer mig navnlig at stemme fuldt ud overens med direktivets karakteristika, dvs. at give plads til en lovgivning baseret på kompromisser, hvor der søges en balance mellem arbejdsgivernes og arbejdstagernes forskellige interesser og de forskellige eksisterende traditioner, i forholdet til fagforeningerne, i Fællesskabets forskellige medlemsstater.
2. Direktivets forenelighed med en begrænsning af mulighederne for anfægtelse i tilfælde af specifikke overtrædelser (første spørgsmål, andet led, samt fjerde spørgsmål)
66.
Hvad angår det andet aspekt i det første præjudicielle spørgsmål, dvs. foreneligheden mellem artikel 6 i direktiv 98/59 og en national lovgivning, som begrænser mulighederne for at anfægte en kollektiv afskedigelse til visse specifikke overtrædelser, så knytter problemet sig til det fjerde præjudicielle spørgsmål vedrørende foreneligheden mellem artikel 2 i direktiv 98/59 og artikel 66 og 67 i den belgiske lov af 1998.
67.
Det drejer sig mere specifikt om at undersøge foreneligheden mellem direktiv 98/59 og et system, der i tilfælde af kollektive afskedigelser reelt set begrænser arbejdsgiverens forpligtelser til overholdelse af visse specifikke betingelser, der dog ikke dækker alle de forpligtelser, der foreskrives i direktiv 98/59. På samme måde skal det fastslås, om det er uforeneligt med nævnte direktiv, at en anfægtelse af en kollektiv afskedigelse kun er mulig, såfremt ovennævnte betingelser ikke er overholdt.
68.
Som ovenfor nævnt opstår problemet konkret set i forbindelse med, at artikel 66 og 67 i den belgiske lov af 1998 skitserer et system, hvor arbejdsgiveren kun skal bevise at have overholdt de fire betingelser i artikel 66, stk. 1, andet afsnit, og gjort følgende: udarbejdet en skriftlig rapport til arbejdstagernes repræsentanter, indkaldt repræsentanterne, givet dem mulighed for at stille spørgsmål og fremsætte forslag og givet svar på eventuelle spørgsmål og forslag. Herudover er det i medfør af artikel 67 i nævnte lov kun en påstået tilsidesættelse af disse fire betingelser, der giver mulighed for at anfægte den kollektive afskedigelse.
69.
Også her, ligesom i det første spørgsmål, vil jeg slå fast, at fortolkningen af den nationale lovgivning, som den forelæggende ret synes at foretrække, ærligt talt fremstår som værende diskutabel. Hvis man, som den belgiske regering korrekt har påpeget i sine indlæg også vedrørende det fjerde præjudicielle spørgsmål, følger den retslige fortolkning, ifølge hvilken de bestemmelser, der begrænser muligheden for anfægtelse af kollektive afskedigelser i medfør af loven af 1998, kun gælder for retsmidler i form af genansættelse og udsættelse af opsigelsesvarslet, forsvinder problemerne med den belgiske lovgivnings forenelighed med direktiv 98/59, idet muligheden for at benytte alle de andre retsmidler i den belgiske lovgivning bibeholdes, navnlig muligheden for at opnå erstatning (
27
).
70.
Det står klart, at arbejdsgiverens forpligtelser som foreskrevet i direktiv 98/59 er korrekt gennemført i belgisk ret ved den kollektive overenskomst nr. 24. Hvis man således fortolker loven af 1998 som et simpelt instrument, der har til formål at styrke arbejdstagernes position, er det klart, at reglerne i den kollektive overenskomst nr. 24, som stadig er gældende, udgør en korrekt gennemførelse af selve direktivet.
71.
Da det dog tilkommer den nationale ret at fortolke medlemsstatens interne lovgivning, må man følge den forelæggende rets fortolkning, hvorefter begrænsningerne i mulighederne for anfægtelse som foreskrevet i loven af 1998 gælder ved alle søgsmål anlagt af arbejdstagere, der er berørt af en kollektiv afskedigelse, og som klager over tilsidesættelse af informations- og høringsproceduren.
72.
Hvis loven af 1998 således i væsentligt omfang har begrænset arbejdsgiverens forpligtelser og som følge heraf arbejdstagernes muligheder for anfægtelse til udelukkende at omfatte de forpligtelser, der er foreskrevet i artikel 66, stk. 1, andet afsnit, i samme lov, mener jeg, at det står klart, at der foreligger en uforenelighed med fællesskabsretten.
73.
Der er ingen tvivl om, at de angivne forpligtelser i artikel 66, stk. 1, andet afsnit, i loven af 1998 ikke omfatter alle de forpligtelser, der er foreskrevet i direktiv 98/59. Som det korrekt set påpeges af de intervenerede arbejdstagere, mangler der f.eks. en tydelig angivelse af behovet for, at kontakten mellem arbejdsgiveren og arbejdstagernes repræsentanter generelt set har til formål, at parterne skal nå til enighed. Det var netop mangelen på en tydelig angivelse af dette formål, der i 1994 dannede grundlag for en dom, hvor Det Forenede Kongerige blev dømt for traktatbrud (
28
). Artikel 66 i loven af 1998 foreskriver heller ikke, at arbejdsgiverens skriftlige meddelelse skal indeholde detaljer om den påtænkte afskedigelse som angivet i direktivets artikel 2, stk. 3, første afsnit, litra b).
74.
Herudover anerkender den belgiske regering implicit, at de betingelser, som arbejdsgiveren pålægges ved artikel 66 i loven af 1998, ikke omfatter alle de betingelser, der er foreskrevet i direktiv 98/59. Regeringen bekræfter dog, at loven af 1998 begrænser sig til at foreskrive endnu et niveau af beskyttelse af de arbejdstagere, der er berørt af en kollektiv afskedigelse, uden på nogen måde at udhule det system, der er indført med den kollektive overenskomst nr. 24. Kommissionen har udtalt sig i samme retning.
3. Forslag til afgørelse af første og fjerde spørgsmål
75.
Som følge heraf mener jeg, at første og fjerde præjudicielle spørgsmål skal besvares med, at direktiv 98/59 ikke er til hinder for en national bestemmelse, der i tilfælde af tilsidesættelse af informations- og høringsproceduren begrænser retten til anfægtelse af en kollektiv afskedigelse til arbejdstagernes repræsentanter, eller som betinger retten til individuel anfægtelse af den kollektive afskedigelse af, at arbejdstagernes repræsentanter har fremsat indsigelser. Derimod er samme direktiv til hinder for en national lovgivning, som kun giver mulighed for anfægtelse af en kollektiv afskedigelse i tilfælde af visse specifikke overtrædelser af de forpligtelser, som foreskrives i direktivet, og ikke i tilfælde af alle overtrædelser af forpligtelserne.
B — Andet præjudicielle spørgsmål
1. Indledende bemærkninger
76.
Med det andet, subsidiære, spørgsmål spørger den forelæggende ret i det væsentlige om, for så vidt som de nationale bestemmelser, der påberåbes i det første spørgsmål, ikke står i modsætning til direktiv 98/59, hvorvidt de samme bestemmelser er forenelige med de grundlæggende rettigheder og navnlig med artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention.
77.
Da jeg som nævnt foreslår Domstolen at fastslå, at der foreligger en uforenelighed med direktiv 98/59 i forbindelse med et af de to aspekter, der er fremført af den nationale ret, eller rettere sagt begrænsningen i mulighederne for anfægtelse, opstår problemet med foreneligheden med de grundlæggende rettigheder efter min mening særligt på grund af kravet om en forudgående anfægtelse fra arbejdstagernes repræsentanters side, hvilket er en betingelse for at kunne anlægge individuelt søgsmål.
78.
Jeg skal i øvrigt påpege, at hvis det fastslås, at beskyttelsen af de kollektive rettigheder er ulovlig, kan det få betydning for lovligheden af direktiv 98/59, eftersom direktivets artikel 6 som nævnt generelt set og i tilfælde af tilsidesættelse af informations- og høringsproceduren også giver mulighed for kun at anerkende kollektive søgsmål.
2. Parternes argumenter
79.
Dervis Odemis m.fl. påstår i den forbindelse, at en national lovgivning, som begrænser retten til anfægtelse af en kollektiv afskedigelse til arbejdstagernes repræsentanter, og som følge heraf udelukker arbejdstagerne fra at anlægge individuelle søgsmål, også selv om den er forenelig med direktiv 98/59, under alle omstændigheder tilsidesætter princippet om retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.
80.
Kommissionen insisterer på sin egen fortolkning, hvorefter direktiv 98/59 anerkender en kollektiv ret og ikke en individuel ret, og afviser, at dette står i modstrid med retten til en effektiv domstolsbeskyttelse og den europæiske menneskerettighedskonvention (herefter »EMRK«). Det stemmer i det væsentlige overens med Det Forenede Kongeriges holdning.
81.
Kongeriget Belgien tager udgangspunkt i den forudsætning, at den belgiske lov af 1998 ikke på nogen måde begrænser de af arbejdstagernes rettigheder, som allerede er anerkendt ved den kollektive overenskomst nr. 24. Som følge heraf begrænser den belgiske regerings indlæg sig til at fastslå, at udelukkelsen af arbejdstagerne fra individuelt set at benytte retsmidlet i form af genansættelse uden en forudgående anfægtelse fra arbejdstagernes repræsentanters side ikke udgør en tilsidesættelse af den grundlæggende ret til effektiv domstolsbeskyttelse, eftersom de enkelte arbejdstagere under alle omstændigheder bevarer muligheden for at udnytte talrige andre retsmidler.
3. Stillingtagen
82.
Også i dette tilfælde er spørgsmålet naturligvis kun relevant, hvis bestemmelserne i den belgiske lov af 1998 fortolkes således, at de i sidste ende udgør en restriktion af de rettigheder, der tildeles arbejdstagerne i den tidligere lovgivning og navnlig i den kollektive overenskomst nr. 24.
83.
Domstolen har som bekendt bekræftet, at retten til en effektiv domstolsbeskyttelse udgør et grundlæggende princip i fællesskabsretten (
29
), som har rødder i medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, og som både er knæsat i artikel 6 og 13 i EMRK og i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
84.
Denne ret indebærer i første omgang, at de berørte parter kan gøre de rettigheder, de tildeles ved fællesskabsretten, gældende for en national domstol, inden for de af medlemsstaternes eventuelt fastsatte proceduremæssige rammer (
30
).
85.
Dog finder retten til en effektiv domstolsbeskyttelse i den bredeste betydning ikke kun anvendelse i forbindelse med de rettigheder, der anerkendes af fællesskabsretten, men kan også indføres i et mere generelt perspektiv i forbindelse med alle de rettigheder, der garanteres ved lovgivningerne i hver medlemsstat. Denne specifikke betydning af princippet kan undersøges særligt med henblik på EMRK.
86.
Hvad angår de særlige bestemmelser i EMRK, som Domstolen her skal gennemgå, henviser den forelæggende ret — efter min mening korrekt set — kun til artikel 6 i samme, der omhandler retten til en retfærdig rettergang og som følge heraf også retten til domstolsadgang både på det civilretlige og det strafferetlige område.
87.
Artikel 13, som udtrykkeligt omhandler retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, synes ikke at kunne påberåbes her, idet den forudsætter, at der er gjort indsigelser mod krænkelsen af en materiel ret, som garanteres ved EMRK. I denne sag nedlægger ingen af parterne dog påstand om krænkelse af en grundlæggende rettighed, der er fastlagt i EMRK.
88.
Artikel 6 i EMRK fastsætter som bekendt, at »[e]nhver skal, når der skal træffes afgørelse enten i en strid om hans borgerlige rettigheder og forpligtelser eller angående en mod ham rettet anklage for en forbrydelse, være berettiget til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en ved lov oprettet uafhængig og upartisk domstol«.
89.
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har fortolket artikel 6 i EMRK og bekræftet, at den først og fremmest garanterer »retten til domstolsadgang«, dvs. retten til at fremføre sine påstande for en dommer (
31
). Samme retspraksis fra domstolen i Strasbourg bekræfter dog, at med henblik på anvendelse af den omhandlede bestemmelse er det nødvendigt, at der foreligger en indsigelse med påstand om krænkelse af en »ret«, hvorom det på rimelig vis kan hævdes, at den anerkendes i den pågældende medlemsstats interne lovgivning (
32
).
90.
Som det fremgår, synes den belgiske lovgivning dog at anerkende informations- og høringsretten som en kollektiv og ikke individuel ret (
33
). Samtidig følges denne ret i loven af 1998 af særlige beskyttelsesinstrumenter, som i det væsentlige tildeles arbejdstagernes repræsentanter.
91.
Den omstændighed, at den belgiske lovgivning anerkender denne ret som en kollektiv ret, står i sig selv ikke i modsætning til EMRK, idet den omhandlede ret ikke er foreskrevet i selve EMRK.
92.
Hvis denne ret på lovlig vis og set i lyset af EMRK og de grundlæggende rettigheder generelt kan være en kollektiv ret, forekommer det fuldt ud acceptabelt, at også den foreskrevne beskyttelse er af kollektiv art, og at et eventuelt søgsmål skal anlægges af arbejdstagernes repræsentanter. Jeg mener, at det i den forbindelse kan betragtes som afgørende, at der er symmetri mellem det at være i besiddelse af en materiel ret og muligheden for at anlægge søgsmål til beskyttelse af denne ret. Hvis en ret er af kollektiv art, så kan beskyttelsen af denne ret efter dette princip også være af kollektiv art.
93.
Dervis Odemis m.fl.’s henvisning til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom i Philis-sagen er ikke relevant. I denne sag bekræftede domstolen, at en græsk regel, ifølge hvilken søgsmålsretten i forbindelse med betaling af de skyldte beløb til en selvstændig erhvervsdrivende blev forbeholdt en faglig organisation, var uforenelig med artikel 6 i EMRK (
34
). I denne sag var der ikke tvivl om, at den erhvervsdrivende havde en individuel ret til betaling, således at der var tale om en uberettiget asymmetri mellem det at være i besiddelse af retten og muligheden for at gøre den gældende for en domstol. I denne sag vil der som følge af rettens kollektive art findes et tilsvarende kollektivt retsmiddel.
94.
Hvis man dog, og i modsætning til det, der synes at fremgå af den forelæggende rets afgørelse, skulle antage, at den belgiske lovgivning anerkender en individuel ret til information og høring, f.eks. på baggrund af artikel 23 i den belgiske forfatning (
35
), ændres perspektivet radikalt, og det sidestiller sagen med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols Philis-dom. Er det tilfældet, vil uforeneligheden med artikel 6 i EMRK efter min mening stå klar, idet det står i klar modsætning til artikel 6 i EMRK, at der kun anerkendes en kollektiv beskyttelse i forhold til en individuel rettighed. Det tilkommer dog den nationale ret, som alene er kompetent til at fortolke sin egen lovgivning, at undersøge, om den belgiske lovgivning foreskriver en individuel ret til information og høring.
95.
Et sidste og særligt aspekt, der skal tages i betragtning, vedrører relevansen af artikel 30 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder i denne sag, idet den foreskriver, at »[e]nhver arbejdstager har ret til beskyttelse mod ubegrundet opsigelse i overensstemmelse med fællesskabsretten og national lovgivning og praksis«.
96.
Man kan spørge, hvorvidt denne bestemmelse kan spille en rolle i den foreliggende sag, navnlig ved at pålægge anerkendelsen af retten til at anlægge individuelt søgsmål i tilfælde af tilsidesættelse af informations- og høringsproceduren fra arbejdsgiverens side. Det mener jeg ikke, at den kan.
97.
I forbindelse hermed kan man ikke se bort fra ordvalget i denne artikel, idet den foreskriver, at enhver arbejdstager er garanteret mod »ubegrundet« opsigelse. Denne præcisering understreger, at beskyttelsen ikke anerkendes som en grundlæggende individuel rettighed for enhver uregelmæssighed i forbindelse med en afskedigelse (
36
). Den angiver klart, at der skal være tale om en alvorlig uregelmæssighed, f.eks. i forbindelse med årsagen til valget om at afskedige den pågældende. Overtrædelserne af direktiv 98/59 synes derimod ikke at kunne begrunde en påberåbelse af artikel 30 i charteret, da de i betragtning af indholdet i direktivet vedrører formelle/proceduremæssige uregelmæssigheder.
98.
Afslutningsvis findes der ikke tilstrækkeligt grundlag for at antage, at direktiv 98/59 i en vis grad er blevet overhalet af den efterfølgende udvikling i fællesskabsretten, eller at den er ulovlig — set i lyset af de generelle principper — på det punkt, hvor den anerkender muligheden for at fastlægge informations- og høringsretten som en kollektiv ret. Ved gennemførelsen af de forpligtelser til beskyttelse, der er foreskrevet ved direktiv 98/59, skal medlemsstaterne derfor i medfør af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse sørge for en beskyttelse, der tilsvarer den materielle ret, som anerkendes, uanset om den er individuel eller kollektiv.
99.
Jeg foreslår derfor Domstolen at afgøre det andet præjudicielle spørgsmål ved at fastslå, at princippet om retten til en effektiv domstolsbeskyttelse ikke er til hinder for en lovgivning, der i tilfælde af kollektive afskedigelser anerkender informations- og høringsretten som en kollektiv ret og som følge heraf og i tilfælde af krænkelse af denne ret kun tillader arbejdsgivernes repræsentanter at anlægge søgsmål, og ikke arbejdstagerne individuelt set. Såfremt informations- og høringsretten fremstår som en individuel ret i det nationale retssystem, er princippet om retten til en effektiv domstolsbeskyttelse dog til hinder for en bestemmelse, der kun tillader arbejdstagernes repræsentanter at gøre denne ret gældende, eller som underlægger et individuelt søgsmål en forudgående anfægtelse fra arbejdstagernes repræsentanters side.
C — Tredje spørgsmål
100.
Med det tredje spørgsmål spørger den forelæggende ret i det væsentlige, om en national ret, der er forelagt en tvist mellem to borgere, kan se bort fra en national bestemmelse (her artikel 67 i loven af 1998), der er i strid med et fællesskabsdirektiv. I den foreliggende sag sker det med henblik på at anvende en anden national bestemmelse, der er forenelig med førnævnte direktiv (her den kollektive overenskomst nr. 24 af 1975).
101.
Spørgsmålet kan naturligvis kun blive relevant, såfremt Domstolen påviser et muligt problem med foreneligheden mellem den belgiske lovgivning og direktiv 98/59.
102.
Jeg mener dog, at spørgsmålet, om man kan se bort fra en national bestemmelse, og således anvende et direktiv med direkte horisontal virkning, udgør en unødvendig komplikation af et problem, der kan løses på en meget simplere måde.
103.
Som jeg allerede har angivet i vid udstrækning ovenfor, er der ikke tvivl om, at den nationale lovgivning i det foreliggende tilfælde kan fortolkes på to forskellige måder. Ifølge en første fortolkning, som er den eneste, der kan medføre problemer med foreneligheden med fællesskabsretten, reducerer loven af 1998 i væsentligt omfang den beskyttelse, som tildeles de enkelte arbejdstagere i tilfælde af kollektive afskedigelser. Omvendt følger det af en anden fortolkning, at loven af 1998 ikke på nogen måde begrænser arbejdstagernes allerede anerkendte rettigheder på baggrund af de tidligere bestemmelser og navnlig den kollektive overenskomst nr. 24. Denne anden fortolkning medfører ikke problemer med foreneligheden med fællesskabsretten.
104.
Idet de eventuelle problemer med uforenelighed mellem fællesskabsretten og belgisk lovgivning således kun knytter sig til den ene mulige fortolkning af den nationale lovgivning, står det klart, at såfremt Domstolen antager, at lovgivningen er uforenelig med fællesskabsretten, vil det forpligte den forelæggende ret til at følge den anden fortolkning. Det vil med andre ord ikke dreje sig om at se bort fra en national bestemmelse, men blot om at fortolke den nationale lovgivning i overensstemmelse med fællesskabsretten og følge Domstolens faste retspraksis på dette område (
37
).
105.
Jeg skal påpege, at parterne i denne sag, herunder de berørte arbejdstagere, faktisk har foreslået Domstolen at løse problemet på den ovennævnte måde (
38
).
106.
Idet jeg som ovenfor nævnt mener, at den fortolkning af loven af 1998, hvorefter loven pålægger begrænsninger og betingelser i forbindelse med individuelle anfægtelser af kollektive afskedigelser (og ikke kun med henblik på at opnå genansættelse eller udsættelse af opsigelsesvarslet), er i strid med fællesskabsretten, mener jeg derfor, at den forelæggende ret her bør følge den anden fortolkning, hvorefter betingelserne i artikel 67 i loven af 1998 kun gælder for anmodninger om opnåelse af de retsmidler, der er indført ved denne lov.
107.
Det er derfor ikke nødvendigt at besvare den forelæggende rets spørgsmål i den foreliggende affattelse med hensyn til muligheden for at se bort fra en national bestemmelse. Hvis det omformuleres med henblik på at give den nationale ret en retningslinje, foreslår jeg, at Domstolen fastslår, at blandt to mulige fortolkninger af en national bestemmelse om beskæftigelse, i dette tilfælde loven af 13. februar 1998, hvoraf den ene er i strid med fællesskabsretten, skal den nationale ret følge den fortolkning, der ikke er uforenelig med fællesskabsretten.
VII — Forslag til afgørelse
108.
På baggrund af de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, som Cour du travail de Liège har forelagt, på følgende måde:
»Direktiv 98/59 er ikke til hinder for en national bestemmelse, der i tilfælde af tilsidesættelse af informations- og høringsproceduren begrænser retten til anfægtelse af en kollektiv afskedigelse til arbejdstagernes repræsentanter, eller som betinger retten til individuel anfægtelse af den kollektive afskedigelse af, at arbejdstagernes repræsentanter har fremsat indsigelser. Derimod er samme direktiv til hinder for en national lovgivning, som kun giver mulighed for anfægtelse af en kollektiv afskedigelse i tilfælde af visse specifikke overtrædelser af de forpligtelser, som foreskrives i direktivet, og ikke i tilfælde af alle overtrædelser af forpligtelserne.
Princippet om retten til en effektiv domstolsbeskyttelse er ikke til hinder for en lovgivning, der i tilfælde af kollektive afskedigelser anerkender informations- og høringsretten som en kollektiv ret og som følge heraf og i tilfælde af krænkelse af denne ret kun tillader arbejdsgivernes repræsentanter at anlægge søgsmål, og ikke arbejdstagerne individuelt set. Såfremt informations- og høringsretten fremstår som en individuel ret i det nationale retssystem, er princippet om retten til en effektiv domstolsbeskyttelse til hinder for en bestemmelse, der kun tillader arbejdstagernes repræsentanter at gøre denne ret gældende, eller som underlægger et individuelt søgsmål en forudgående anfægtelse fra arbejdstagernes repræsentanters side.
Blandt to mulige fortolkninger af en national bestemmelse om beskæftigelse, i dette tilfælde loven af 13. februar 1998, hvoraf den ene er i strid med fællesskabsretten, skal den nationale ret følge den fortolkning, der ikke er uforenelig med fællesskabsretten.«
(
1
) – Originalsprog: italiensk.
(
2
) – EFT L 225, s. 16.
(
3
) – Jeg påpeger endvidere, at også udsættelse af opsigelsesvarslet og genansættelse, der tydeligvis udgør meget drastiske foranstaltninger, egentlig kun har til formål at fortsætte (eller genoprette) arbejdsforholdet, indtil alle procedurer vedrørende den kollektive afskedigelse er gennemført korrekt, jf. forelæggelsesafgørelsen, s. 22.
(
4
) – Cour du travail de Liège, dom af 30.4.2007, R.G. 32.872/04, s. 34.
(
5
) – Jf. f.eks. dom af 17.7.2008, sag C-500/06, Corporación Dermoestética, Sml. I, s. 5785, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis.
(
6
) – Rådets direktiv af 17.2.1975 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (EFT L 48, s. 29).
(
7
) – Første betragtning til direktiv 75/129.
(
8
) – Rådets direktiv 92/56/EØF af 24.6.1992 om ændring af direktiv 75/129/EØF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (EFT L 245, s. 3).
(
9
) – Dom af 12.2.1985, sag 284/83, Nielsen & Søn, Sml. s. 553, præmis 10, og af, forenede sager C-187/05 — C-190/05, Agorastoudis m.fl., Sml. I, s. 7775, præmis 35.
(
10
) – Dom af 7.12.1995, sag C-449/93, Rockfon, Sml. I, s. 4291, præmis 21.
(
11
) – Jf. også dom af 8.6.1982, sag 91/81, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2133, præmis 11.
(
12
) – Jf. dom af 8.6.1994, sag C-383/92, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 2479, præmis 25.
(
13
) – Rockfon-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 10, og dom af 15.2.2007, sag C-270/05, Athinaïki Chartopoïïa AE, Sml. I, s. 1499.
(
14
) – Nielsen & Søn-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 9, og dom af 12.10.2004, sag C-55/02, Kommissionen mod Portugal, Sml. I, s. 9387.
(
15
) – Dom af 28.3.1985, sag 215/83, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1039, og dommen i sagen Agorastoudis m.fl., nævnt ovenfor i fodnote 9.
(
16
) – Dom af 16.10.2003, sag C-32/02, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 12063.
(
17
) – Dom af 17.12.1998, sag C-250/97, Lauge m.fl., Sml. I, s. 8737, og dommen i sagen Agorastoudis m.fl., nævnt ovenfor i fodnote 9, præmis 29.
(
18
) – Dom af 18.1.2007, sag C-385/05, Confédération générale du travail m.fl., Sml. I, s. 611.
(
19
) – Dom af 27.1.2005, sag C-188/03, Junk, Sml. I, s. 885.
(
20
) – I den forbindelse afslører en sammenligning af de forskellige sprogversioner ingen forskelle. Især hvad angår første del af sætningen, som er den vigtigste i den forbindelse, jf. f.eks. den italienske version »i rappresentanti dei lavoratori e/o i lavoratori«, den engelske »the workers’ representatives and/or workers«, den tyske »Arbeitnehmervertreter und/oder […] Arbeitnehmer« og den nederlandske »de vertegenwoordigers van de werknemers en/of de werknemers«. Den eneste undtagelse er den spanske version, som bruger konjunktionen »eller« og foreskriver anerkendelse af retten til »los representantes de los trabajadores o los trabajadores«. Alene ud fra den spanske version mener jeg ikke, at en anerkendelse af søgsmålsretten både for arbejdstagerne individuelt og for deres repræsentanter burde indebære problemer, jf. dom af 12.7.2005, sag C-304/02, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 6263, præmis 83.
(
21
) – EFT C 364, s. 1.
(
22
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/14/EF af 11.3.2002 om indførelse af en generel ramme for information og høring af arbejdstagerne (EFT L 80, s. 29).
(
23
) – Jf. ovenfor, punkt 17.
(
24
) – Jf. ovenfor, punkt 24.
(
25
) – Jf. ovenfor, punkt 30 ff.
(
26
) – Nielsen & Søn-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 9, præmis 8-10.
(
27
) – Jf. ovenfor, punkt 19 ff.
(
28
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 34 ff.
(
29
) – Jf. bl.a. dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, præmis 18, af, sag C-432/05, Unibet, Sml. I, s. 2271, præmis 37, og af, sag C-268/06, Impact, Sml. I, s. 2483, præmis 43.
(
30
) – Unibet-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 29, præmis 38-40.
(
31
) – Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 21.2.1975 i sagen Golder mod Det Forenede Kongerige, serie A, nr. 18, præmis 35.
(
32
) – Jf. bl.a. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 25.11.1993 i sagen Zander mod Sverige, serie A, nr. 279 B, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis.
(
33
) – Jf. ovenfor, punkt 62.
(
34
) – Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 27.8.1991 i sagen Philis mod Grækenland, serie A, nr. 209.
(
35
) – Således fremstillet i den forelæggende rets dom, som nævnt ovenfor i fodnote 4, s. 19. Den omhandlede artikel 23 angiver, at de grundlæggende rettigheder, der tilkommer alle, omfatter »retten til information, høring og kollektiv forhandling«.
(
36
) – De forskellige sprogversioner af charteret bekræfter denne fortolkning. Jf. bl.a. den italienske version »licenziamento ingiustificato«, den engelske »unjustified dismissal«, den tyske »ungerechtfertigte Entlassung«, den spanske »despido injustificado«, den nederlandske »kennelijk onredelijk ontslag« og den portugisiske »despedimentos sem justa causa«.
(
37
) – Jf. bl.a. dom af 11.1.2007, sag C-208/05, ITC Innovative Technology Center GmbH, Sml. I, s. 181, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis.
(
38
) – Kongeriget Belgien mener i overensstemmelse med sin holdning om, at en fortolkning af den belgiske lovgivning, der begunstiger arbejdstagerne, er den eneste mulige, ikke at det er nødvendigt at besvare spørgsmålet, idet der ikke er modstrid mellem den nationale lovgivning og fællesskabsretten.