62023CJ0797_RES
Sag C-797/23
Meta Platforms Ireland Limited
mod
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
(anmodning om præjudiciel afgørelseindgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italien))
Domstolens dom (Store Afdeling) af 12. maj 2026
»Præjudiciel forelæggelse – intellektuel ejendomsret – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv (EU) 2019/790 – artikel 15 – beskyttelse af pressepublikationer med henblik på onlineanvendelse – national lovgivning, som fastsætter en ret for udgivere af disse publikationer til en »rimelig kompensation« – forpligtelser, der påhviler udbydere af informationssamfundstjenester – beføjelser, der er tillagt en uafhængig administrativ myndighed – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 16 – frihed til at oprette og drive egen virksomhed – begrænsning i udøvelsen af denne frihed – artikel 52, stk. 1 – begrundelse – afvejning mellem den nævnte frihed og andre grundlæggende rettigheder – artikel 11, stk. 2 – mediefrihed og mediepluralisme – artikel 17, stk. 2 – beskyttelse af intellektuel ejendomsret«
Institutionernes retsakter – direktiver – medlemsstaternes gennemførelse – medlemsstaternes skønsmargen med hensyn til at regulere det materielle indhold af eneretten til reproduktion og tilrådighedsstillelse for almenheden – foreligger ikke – de nærmere regler for gennemførelsen af disse rettigheder – medlemsstaternes skøn – grænser – hensyntagen til det materielle indhold af de nævnte rettigheder og de formål, der er fastsat i direktivet
(Art. 288, stk. 3, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29, art. 2 og art. 3, stk. 2, og direktiv 2019/790, art. 15, stk. 1)
(jf. præmis 49-53)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2019/790 – harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet – ret til reproduktion og tilrådighedsstillelse for almenheden – national lovgivning, der fastsætter retten til en rimelig kompensation for udgivere af pressepublikationer – forpligtelser fastsat for udbydere af informationssamfundstjenester – beføjelser, der er tillagt en offentlig myndighed – lovlighed – betingelser – krav om forudgående samtykke fra udgivere til brug af deres publikationer – disse udgiveres mulighed for at nægte at give tilladelse til anvendelse af de nævnte publikationer eller for at give en sådan tilladelse gratis – ingen betalingsforpligtelse for tjenesteudbydere i de tilfælde, hvor der ikke gøres brug af publikationer – overholdelse af proportionalitetsprincippet
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 16 og 52; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2019/790, art. 15)
(jf. præmis 60-66, 78 og 81-83 samt domskonkl.)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2019/790 – harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet – national lovgivning, der pålægger udbydere af informationssamfundstjenester en forpligtelse til at give meddelelse om visse oplysninger, idet de i modsat fald vil blive pålagt en administrativ bøde, og til at undlade at begrænse publikationernes synlighed – begrænsning af friheden til at oprette og drive egen virksomhed – lovlighed – betingelser – begrænsning fastsat ved lov – overholdelse af den påberåbte rettigheds væsentligste indhold – forfølgelse af et mål af almen interesse, der er anerkendt som sådant af Unionen – overholdelse af proportionalitetsprincippet – betingelser opfyldt
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 16 og 52; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2019/790, art. 15)
(jf. præmis 90-101)
Resumé
I forbindelse med en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol i Lazio, Italien) tog Domstolen (Store Afdeling) for første gang stilling til rækkevidden af medlemsstaternes skønsmargen i forbindelse med gennemførelsen af artikel 15 i direktiv 2019/790 (
1
).
Den italienske lovgiver havde gennemført denne bestemmelse ved ophavsretslovens artikel 43a (
2
), hvorefter udgivere af pressepublikationer havde ret til et rimeligt vederlag for onlineanvendelsen af deres publikationer, og en ordning til sikring heraf. Den italienske lov pålagde således udbydere af informationssamfundstjenester at forhandle et sådant vederlag med udgiverne uden at begrænse synligheden af indholdet i søgeresultaterne under disse forhandlinger og at stille de oplysninger, der var nødvendige for beregningen heraf, til rådighed. Den pålagde desuden Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (tilsynsmyndighed for kommunikation, Italien) (herefter »AGCOM«) at fastsætte kriterierne herfor, at fastsætte vederlaget i tilfælde af uenighed og at sikre overholdelsen af den oplysningspligt, der påhvilede udbyderne, herunder gennem sanktioner.
Den 19. januar 2023 vedtog AGCOM beslutning nr. 3/23/CONS på grundlag af denne lov. Denne beslutning definerede kriterierne for fastsættelse af den rimelige kompensation, som udbydere af informationssamfundstjenester skulle betale til udgiverne for onlineanvendelse af pressepublikationer. Meta Platforms Ireland Ltd, som er en sådan tjenesteudbyder, anlagde sag ved den forelæggende ret med påstand om annullation af AGCOM’s beslutning.
Da den forelæggende ret var i tvivl om, hvorvidt den nationale lovgivning var forenelig med EU-retten, besluttede den at forelægge Domstolen spørgsmål om fortolkningen af artikel 15 i direktiv 2019/790 samt artikel 16 og 52 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
Domstolens bemærkninger
Hvad i første række angår artikel 15 i direktiv 2019/790 bemærkede Domstolen, at denne bestemmelse (
3
) forpligter medlemsstaterne til at sikre, at udgivere af pressepublikationer har eneret til reproduktion og tilrådighedsstillelse for almenheden med hensyn til disse publikationer. Selv om disse stater ikke råder over noget skøn med hensyn til at regulere disse rettigheders materielle indhold, har de ikke desto mindre ved gennemførelsen af disse rettigheder et skøn med hensyn til de nærmere regler for gennemførelsen heraf.
Domstolen præciserede, at disse gennemførelsesregler imidlertid ikke må bevirke, at det materielle indhold af de nævnte rettigheder ændres, navnlig deres art og rækkevidde, og at de skal være fuldt ud forenelige med såvel det generelle formål med dette direktiv som med det specifikke formål med dets artikel 15.
I denne henseende udtalte Domstolen, at det nævnte direktivs generelle formål er at tilstræbe en harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om ophavsret og beslægtede rettigheder, samtidig med at der opretholdes et højt beskyttelsesniveau for disse rettigheder og bidrages til at skabe en velfungerende og retfærdig markedsplads for ophavsret. Hvad angår formålet med artikel 15 i direktiv 2019/790 anførte Domstolen, at indførelsen i EU-retten af de rettigheder, som denne artikel fastsætter, bl.a. har til formål at afhjælpe de problemer, som udgiverne står over for i forbindelse med meddelelsen af licens til den onlineanvendelse af deres publikationer, som foretages af udbydere af informationssamfundstjenester, og at sikre, at det er muligt at tjene de investeringer, der er nødvendige for at udgive de nævnte publikationer, ind igen.
Domstolen bemærkede endvidere, at de enerettigheder, der er fastsat i denne artikel 15, er af præventiv karakter, således at enhver anvendelse af de pressepublikationer, som er omfattet af den nævnte artikels anvendelsesområde, kræver forudgående tilladelse fra udgiverne af sådanne publikationer. Selv om udgiverne på grund af denne præventive karakter har mulighed for at gøre tilladelsen til at anvende deres publikationer betinget af et vederlag, som de finder passende, fremhævede Domstolen ligeledes, at de skal bevare muligheden for at tillade onlineanvendelse af deres pressepublikationer gratis og også gøre det muligt at forbyde dem. Samtidig skal udbydere af informationssamfundstjenester bevare friheden til at træffe afgørelse om en sådan anvendelse. Der kan således ikke pålægges dem nogen betalingsforpligtelse i henhold til artikel 15 i direktiv 2019/790, når de hverken anvender eller påtænker at anvende de nævnte pressepublikationer.
I det foreliggende tilfælde bemærkede Domstolen indledningsvis, at det tilkom den forelæggende ret at vurdere, om den omhandlede nationale lovgivning, der fastsatte udgivernes ret til at modtage et rimeligt vederlag, opfyldte disse krav.
Dernæst præciserede Domstolen, at de forpligtelser, der er pålagt tjenesteudbyderne ved denne lovgivning, nemlig forpligtelsen til at meddele de oplysninger, der er nødvendige for at fastsætte vederlagets størrelse, og forpligtelsen til at afholde sig fra at begrænse pressepublikationernes synlighed i søgeresultaterne under forhandlingerne, bidrager til gennemførelsen af formålene med direktiv 2019/790 og artikel 15 heri ved at styrke det beskyttelsesniveau, der er omhandlet i dette direktiv, og navnlig dets artikel 15. I denne henseende forklarede Domstolen, at kun disse udbydere råder over relevante oplysninger med henblik på at vurdere den økonomiske værdi af onlineanvendelsen af pressepublikationer, hvilket indebærer, at udgiverne af disse publikationer placeres i en svag forhandlingsposition med henblik på at fastsætte deres vederlag.
Disse forpligtelser gør det derfor muligt at sikre, at forhandlingerne mellem udbydere og udgivere er rimelige, og at disse frit og på grundlag af alle relevante oplysninger kan beslutte, om og mod hvilket vederlag de ønsker at give udbyderne tilladelse til at reproducere pressepublikationer eller stille dem til rådighed for almenheden.
Hvad endelig angår de beføjelser, som AGCOM var tillagt ved den omhandlede nationale lovgivning, fastslog Domstolen, at det ud over denne myndigheds rolle ved fastsættelsen af vederlagets størrelse stod udbyderne og udgiverne frit for ikke at indgå en aftale. Domstolen tilføjede, at denne myndigheds beføjelse til at kontrollere overholdelsen af den oplysningspligt, der var pålagt udbyderne, og til at sanktionere eventuelle tilsidesættelser ikke kunne anses for at være i strid med denne artikel 15, forudsat at proportionalitetsprincippet blev overholdt.
Hvad i anden række angår chartrets artikel 16 og 52 fandt Domstolen, at en national lovgivning, der fastsætter en »rimelig kompensation«, der skal forstås som den økonomiske modydelse, som parterne frit har fastsat, ikke kan anses for at indebære en begrænsning af udbydernes udøvelse af friheden til at oprette og drive egen virksomhed. Derimod kunne forpligtelserne til at meddele visse oplysninger og til ikke at begrænse synligheden af de publikationer, der var pålagt sidstnævnte, samt de beføjelser, som AGCOM var tillagt i denne henseende, begrænse udøvelsen af denne frihed.
Efter at have fastslået, at den omhandlede nationale lovgivning, for så vidt som den begrænsede tjenesteudbydernes mulighed for at gøre deres interesser gældende i et kontraktforhold, ikke kunne gøre indgreb i det væsentligste indhold af friheden til at oprette og drive egen virksomhed, undersøgte Domstolen, om proportionalitetsprincippet var overholdt.
I denne henseende fremhævede Domstolen indledningsvis, at denne lovgivning var egnet til at nå det mål, som den forfulgte. Dernæst fremgik det ikke klart, at der fandtes mindre restriktive foranstaltninger, der gjorde det muligt lige så effektivt at nå dette mål. Hvad endelig angår den forpligtelse til at meddele visse oplysninger, der var pålagt tjenesteudbyderne, bemærkede Domstolen, at de oplysninger, der skulle videregives, syntes at være begrænset til de oplysninger, der var nødvendige for at fastsætte det eventuelle vederlag, som de skulle betale til udgiverne, idet disse skulle overholde fortroligheden med hensyn til oplysninger af forretningsmæssig, industriel og finansiel karakter. Endvidere tog den sanktion, der kunne pålægges for manglende overholdelse af denne forpligtelse, hensyn til udbydernes økonomiske formåen og pålagde dem således ikke en åbenbart urimelig byrde. Pålæggelsen af en sådan forpligtelse syntes således at stå i rimeligt forhold til det forfulgte mål, idet den var egnet til at skabe en rimelig balance mellem de omhandlede grundlæggende rettigheder og friheder: På den ene side friheden til at oprette og drive egen virksomhed, der er fastsat i chartrets artikel 16, og på den anden side den intellektuelle ejendomsret, der er fastsat i chartrets artikel 17, stk. 2, og retten til mediefrihed og mediernes pluralisme, der er sikret ved chartrets artikel 11, stk. 2.
Følgelig fastslog Domstolen, at artikel 15 i direktiv 2019/790 samt chartrets 16 og 52 ikke er til hinder for en national lovgivning, der for udgiverne fastsætter en ret til et rimeligt vederlag som modydelse for den tilladelse til at anvende deres publikationer, som er givet udbydere af informationssamfundstjenester, som pålægger disse udbydere visse forpligtelser, og som giver en offentlig myndighed beføjelse til at fastsætte referencekriterierne for fastsættelsen af dette vederlag og til at kontrollere overholdelsen af en af forpligtelserne og til at sanktionere manglende overholdelse heraf, forudsat dels, at denne lovgivning ikke fratager udgiverne muligheden for at nægte at give en sådan tilladelse eller at give den gratis, og at den ikke pålægger udbyderne nogen betalingsforpligtelse uden tilknytning til anvendelsen af sådanne publikationer, dels at de forpligtelser og eventuelle bøder, som sidstnævnte pålægges, overholder proportionalitetsprincippet.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/790 af 17.4.2019 om ophavsret og beslægtede rettigheder på det digitale indre marked og om ændring af direktiv 96/9/EF og 2001/29/EF (EUT 2019, L 130, s. 92).
(
2
) – Articolo 43-bis della legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (lov nr. 633 om beskyttelse af ophavsret og andre rettigheder i forbindelse med udøvelsen heraf) af 22.4.1941 (GURI nr. 166 af 16.7.1941) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »artikel 43a«).
(
3
) – Sammenholdt med artikel 2 og 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22.5.2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT 2001, L 167, s. 10).