62003CC0072_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
»
Frie varebevægelser
–
afgift med tilsvarende virkning som told
–
afgift på marmor, der udvindes på en kommunes område, og som transporteres væk derfra
–
en rent intern situation
«
1. Det er ikke længere usædvanligt, at Domstolen anmodes om at udtale sig om anvendelsen af reglerne om den frie bevægelighed i interne situationer i medlemsstaterne. Et af de åbne spørgsmål i vores retspraksis på dette område er ganske givet, præcis hvor langt fællesskabsrettens anvendelsesområde strækker sig, og følgelig i hvor vid udstrækning Domstolen har kompetence til at besvare et præjudicielt spørgsmål, som vedrører sådanne situationer. Jeg mener, at Domstolen med foreliggende præjudicielle forelæggelse får lejlighed til at behandle dette spørgsmål på ny.
2. Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Italien) har med denne præjudicielle forelæggelse anmodet Domstolen om at udtale sig om, hvorvidt en afgift, der opkræves, når varer transporteres uden for grænserne af en kommune, der er beliggende i en medlemsstat, og som på samme måde pålægges varer, der eksporteres til en anden medlemsstat, og varer, der sendes til en anden del af den pågældende medlemsstat, er forenelig med fællesskabsretten (2) . Det kan være hensigtsmæssigt først at tage stilling til, om der bør sondres mellem det tilfælde, hvor varer beskattes, fordi de eksporteres uden for Italien, og det tilfælde, hvor varer beskattes, fordi de sendes til andre dele af Italien.
3. Hvis man tager dommen i sagen Lancry m.fl. og Simitzi-dommen i betragtning, synes svaret enkelt (3) . I det øjeblik en afgift pålægges, når en grænse passeres, også selv om det er en intern grænse, kan den udgøre en afgift med tilsvarende virkning som told. Det er i så fald helt unødvendigt at tage stilling til, om afgiften kun påvirker samhandelen inden for Fællesskabet eller på samme måde påvirker den interne handel. Den kendsgerning, at en grænse er passeret, er tilstrækkeligt til, at de bestemmelser, i henhold til hvilke afgiften er indført, i sig selv og i deres helhed er i strid med artikel 25 EF. Domstolens praksis giver således en tilsyneladende enkel og klar løsning på det spørgsmål, der er stillet i denne sag.
4. Jeg mener imidlertid ikke, at denne løsning er særlig tilfredsstillende. Domstolens faste praksis medfører, at der i praksis opstilles et omvendt princip i forhold til det gældende princip i forbindelse med afgifter med tilsvarende virkning. I henhold til denne praksis finder bestemmelserne om fri bevægelighed ikke anvendelse på en situation, som kun vedrører intern handel i en medlemsstat. Hvis der er afveget fra dette faste princip, har det været ekstraordinært, idet der er taget hensyn til særlige omstændigheder i det enkelte tilfælde og altid under overholdelse af princippet om, at bestemmelserne om fri bevægelighed ikke finder anvendelse på rent interne situationer (4) . Af denne årsag bør der tages stilling til, om den løsning, der er valgt i sager om afgifter med tilsvarende virkning, altid er berettiget, og i benægtende fald, om det ikke var hensigtsmæssigt at anlægge en mere sammenhængende synsvinkel, som kan føre til det samme resultat.
I – Relevante retsforskrifter, de faktiske omstændigheder og det præjudicielle spørgsmål
5. Den afgift, der er omhandlet i nærværende sag, er et historisk levn. Den kan spores tilbage til en Notificazione Governatoriale
af 14. juli 1846, som blev udstedt af guvernøren i provinsen Lunigiana Estense. Efter at Kongeriget Italien blev samlet, blev den indført som en vejafgift for transport af marmor på vejene i Carrara ved kongeligt dekret af 19. september 1860. Ved lov nr. 749 af 15. juli 1911 blev den ændret til en afgift på transport af marmor, som udvindes i kommunen.
6. Denne afgift er på nuværende tidspunkt baseret på et kompliceret regelværk. Efter at nogle af bestemmelserne var blevet ændret ved lov nr. 449 af 27. december 1997, fastsætter lov nr. 749/1911 på tidspunktet for de faktiske omstændigheder følgende i dens eneste artikel:
»Der indføres til fordel for Comune di Carrara en afgift på marmor, der udvindes på kommunens område, og som transporteres væk derfra. Afgiften pålægges og inddrives af kommunen på det tidspunkt, hvor marmoret overskrider kommunegrænsen, efter særlige forskrifter, der fastsættes af kommunalbestyrelsen efter høring af arbejdsmarkedets parter.
Hvert år fastsætter kommunalbestyrelsen i forbindelse med drøftelserne om kommunens budget, med hvilket beløb afgiften skal opkræves for det efterfølgende år. Såfremt kommunen påtager sig længerevarende forpligtelser, der skal finansieres eller sikres økonomisk ved hjælp af provenuet af denne afgift, kan kommunalbestyrelsen imidlertid forlods for flere år frem i tiden fastsætte mindstebeløbet for afgiften.
Kommunen kan – i form af en beslutning truffet af kommunalbestyrelsen efter den procedure, der er fastsat i kommune- og provinslovene, hvilken beslutning skal godkendes af Giunta provinciale amministrativa – bestemme, at en del af provenuet af afgiften udbetales til afholdelse af udgifter eller finansiering af opgaver, der har relation til anlæg og drift af havnen Marina di Carrara, i givet fald under anvendelse af lov nr. 50 af 12. februar 2003, og en del som delvis betaling for, at arbejderne i marmorindustrien optages i Cassa nazionale di previdenza per gli operai«.
7. Denne bestemmelse er senere blevet præciseret ved lovdekret nr. 8 af 26. januar 1999, som, med ændringer, blev konverteret til lov nr. 75 af 25. marts 1999 og foreskriver følgende:
»Den eneste artikel i lov nr. 749/1911 fortolkes således, at afgiften […] pålægges marmor og dets biprodukter, og den fastsættes på grundlag af de kommunale udgifter, der direkte eller indirekte har sammenhæng med aktiviteterne inden for den lokale marmorsektor«.
8. Endelig skal forskrifter, som blev vedtaget af Comune di Carrara den 23. marts 1999, tages i betragtning, i henhold til hvilke kommunalbestyrelsen årligt fastsætter tariffen under særlig hensyntagen til den miljøskade, som marmorindustrien forårsager. De ændringer ved love og administrative bestemmelser, som er foretaget i 2001 og 2004 efter de faktiske omstændigheder, er derimod ikke relevante for Domstolens analyse i denne sag (5) .
9. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at anvendelsen af dette regelværk medfører, at marmor, som udvindes og anvendes på Comune di Carraras område, er fritaget for denne afgift, mens marmor, der anvendes eller forarbejdes i de omkringliggende kommuner, kan opnå en hel eller delvis fritagelse.
10. De faktiske omstændigheder i sagen er følgende: Virksomheden Carbonati Apuani Srl er beskæftiget med fjernelse og bearbejdning af marmorblokke og fjernelse af jord i Comune di Carrara. Comune di Carrara krævede ved afgiftsafgørelse af 7. maj 2001, at virksomheden skulle betale marmorafgift for udførsel fra kommunen i april måned 2001. Virksomheden anlagde sag ved den nationale domstol, idet den gjorde gældende, at den lovgivning, som dette krav var baseret på, er i strid med fællesskabsretten.
11. Det spørgsmål, den nationale domstol har stillet, vedrører denne lovgivnings forenelighed med artikel 23 EF, 81 EF, 85 EF og 86 EF.
II – Indledende betragtninger
12. Disse betragtninger kan inddeles i tre kategorier. Herved bliver det muligt for mig at klarlægge rammen for det spørgsmål, der er stillet.
A – Antagelsen af det præjudicielle spørgsmål til realitetsbehandling
13. Kommissionen har i sit skriftlige indlæg anmodet Domstolen om at tage stilling til, om det præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. Det bør undersøges, om det præjudicielle spørgsmål opfylder de krav, som følger af Domstolens praksis, om at den nationale domstol er forpligtet til at give en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og de regler, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med (6) .
14. Der er ikke grundlag for denne indvending. De faktiske omstændigheder frembyder ikke nogen særlige problemer, og selv om de ikke er beskrevet detaljeret i forelæggelseskendelsen, fås en fuldstændig beskrivelse ved læsningen af de skriftlige indlæg, der er indgivet af parterne i hovedsagen. For så vidt angår lovrammen er denne gengivet klart i forelæggelseskendelsen (7) . Under disse omstændigheder er det ikke berettiget at stille krav om, at Domstolen skal forelægges samtlige elementer i tvisten for at kunne bedømme, om det er hensigtsmæssigt at foretage den fortolkning, som den er blevet anmodet om. Den kendsgerning alene, at Kommissionen har kunnet indgive brugbare indlæg i denne sag, er i øvrigt tilstrækkeligt til at vise, at forelæggelseskendelsen var tilstrækkeligt begrundet (8) . Domstolen har i denne sag adgang til de elementer, som er nødvendige for at tage stilling til det retlige spørgsmål, den har fået forelagt.
15. Ved præjudicielle forelæggelser vil det under alle omstændigheder være uforsigtigt at udvide afvisningsgrundene til andre tilfælde end dem, hvor sagens genstand ikke skal forelægges Domstolen enten på grund af manglende oplysninger (9), eller fordi sagens genstand er konstrueret (10) . Jeg finder en sådan forsigtighedsregel i overensstemmelse med karakteren af og ånden i det retlige samarbejde, som er fastlagt i artikel 234 EF, og som er baseret på et nødvendigt samarbejde mellem to domstole for at løse den samme tvist.
B – Afgørelsen af, hvilke retsregler der finder anvendelse i nærværende sag
16. Den nationale ret har anmodet Domstolen om at tage stilling til, om den italienske lovgivning er forenelig med såvel artikel 23 EF om toldunionen som artikel 81 EF, 85 EF og 86 EF om konkurrenceregler gældende for virksomheder.
17. Lad mig først gøre opmærksom på, at Domstolen under en sag i henhold til artikel 234 EF ikke har beføjelse til at afgøre, om en national bestemmelse er i overensstemmelse med fællesskabsretten. I henhold til fast retspraksis skal det spørgsmål, der er stillet i denne sag, forstås som en anmodning om, at Domstolen forsyner den nationale ret med alle de oplysninger om fortolkningen af fællesskabsretten, som er nødvendige, for at denne kan tage stilling til, om lovgivningen er forenelig med fællesskabsretten, og afsige dom i den sag, den har fået forelagt (11) .
18. Genstanden for anmodningen bør herefter begrænses til første del af spørgsmålet.
19. På dette punkt er der ingen grund til at udbrede sig yderligere. For det første skal artikel 86 EF ikke anvendes i nærværende sag, eftersom den pågældende foranstaltning hverken vedrører offentlige virksomheder eller virksomheder, der er indrømmet særlige eller eksklusive rettigheder.
20. For det andet er afgiften en statsforanstaltning, for hvilken artikel 81 EF og 82 EF ikke finder anvendelse. I henhold til Domstolens faste praksis tages konkurrencereglerne for virksomheder ikke i betragtning ved afgørelsen af, om en medlemsstats lovgivningsmæssige foranstaltning er forenelig med fællesskabsretten (12) . Det er ganske vist ikke udelukket, at en statslig foranstaltning er i strid med artikel 81 EF og 82 EF, sammenholdt med artikel 10 EF, hvis den kan ophæve den tilsigtede virkning af de for virksomhederne gældende konkurrenceregler. Dette er ifølge Domstolen tilfældet, såfremt en medlemsstat enten foreskriver eller fremmer indgåelse af aftaler i strid med artikel 81 EF eller forstærker sådanne aftalers virkninger, eller såfremt den fratager de af den udstedte retsforskrifter deres statslige karakter ved til private erhvervsdrivende at uddelegere ansvaret for at træffe beslutninger om økonomisk intervention (13) . Det er i det mindste nødvendigt at kunne bevise, at der er en direkte forbindelse mellem den pågældende foranstaltning og virksomhedens konkurrencehæmmende adfærd. Der er imidlertid intet i omstændighederne i hovedsagen, der gør det muligt at pege på en sådan forbindelse. Under alle omstændigheder er den påstand om en »indvirkning på konkurrencen«, som sagsøger i hovedsagen har gjort gældende, ikke tilstrækkeligt til, at den omtvistede afgift er omfattet af disse regler.
21. Da artikel 81 EF, 85 EF og 86 EF i princippet ikke finder anvendelse for omstændigheder som omstændighederne i hovedsagen, skal de ikke tages i betragtning ved bedømmelsen af, om den omtvistede afgift er forenelig med fællesskabsretten.
C – Den anvendte fremgangsmåde i dette forslag til afgørelse
22. Efter at spørgsmålet således er blevet afgrænset, ser det ud, som om det er enkelt at besvare. Årsagen til, at en afgift af denne type er uforenelig med fællesskabsretten, er klassisk i Domstolens praksis. Det er en nem løsning at behandle sagen på grundlag af de principper for fortolkningen af artikel 25 EF, som følger af ovennævnte domme i henholdsvis sagen Lancry m.fl. og Simitzi-sagen. Det er også den fremgangsmåde, jeg vil anvende i første omgang.
23. Denne fremgangsmåde forekommer mig imidlertid ikke at være tilstrækkelig. I henhold til fast retspraksis finder bestemmelserne om fri bevægelighed ikke anvendelse på situationer, hvis elementer og virkninger alle hører hjemme i en enkelt medlemsstat (14) . Selv om Domstolen skulle bekræfte den fortolkning, som er anvendt i ovennævnte dom i sagen Lancry m.fl. og i Simitzi-dommen, kunne man frygte en inkonsekvens i spørgsmål vedrørende fri bevægelighed. Jeg mener imidlertid, at en fællesskabsretlig bestemmelse aldrig bør fortolkes, så den skaber en inkonsekvens i Fællesskabets retsorden, hvis en anden fortolkning er mulig. Jeg vil derfor, i anden omgang, foreslå Domstolen at anvende en anden fortolkning.
III – Anvendelse af Domstolens praksis vedrørende afgifter med tilsvarende virkning som den omtvistede afgift
A – Spørgsmålet, om det er berettiget at anvende dommen i sagen Lancry m.fl. og Simitzi-dommen
24. Denne sag har et velkendt fortilfælde i Simitzi-sagen. I denne sag var der tale om en afgift, som blev opkrævet på såvel produkter, der blev indført til en geografisk isoleret del af Grækenland, De Dodekanesiske Øer, som produkter, der blev udført fra denne region. Domstolen fulgte en analyse, som blev udviklet i dommen i sagen Legros m.fl. og dommen i sagen Lancry m.fl., og opstillede i denne sag princippet om ligeværdighed mellem en hindring som følge af en afgift, der opkræves ved den nationale grænse ved udførslen af produkter fra hele statens område, og en hindring som følge af en afgift, der opkræves ved en regional grænse, i anledning af at varer passerer fra en region i en medlemsstat til andre regioner i samme stat (15) . Da de to typer afgifter har samme effekt, bør de begge forbydes.
25. Ud fra dette princip kan det spørgsmål, som den nationale domstol har stillet, ganske enkelt besvares med, at en afgift, som en kommune pålægger varer, der transporteres ud af kommunens område, udgør en afgift med tilsvarende virkning som eksporttold, ikke kun for så vidt som den pålægges varer, der udføres fra den medlemsstat, som kommunen tilhører, men også for så vidt som den pålægges varer, der forlader denne kommune og sendes til andre dele af den samme medlemsstat (16) .
26. Comune di Carrara har imidlertid fremført to argumenter imod denne analyse. Det ene er, at den omtvistede afgift, i modsætning til de omstændigheder, som forelå i forbindelse med Simitzi-dommen, kun berører et enkelt produkt, nemlig Carrara-marmor, og ikke samtlige produkter, som udføres af kommunen.
27. Dette argument er ikke holdbart. Der er i forbindelse med afgifter med tilsvarende virkning ingen krav med hensyn til det antal produkter, der er berørt af den omtvistede afgift. Et sådant krav følger af den definition, som Domstolen har givet af begrebet interne afgifter i den betydning, hvori det er anvendt i artikel 90 EF, idet dette begreb berører »hele kategorier af produkter«, der kan omfattes af en »almindelig intern afgiftsordning« (17) . Men kravet er ikke relevant i forbindelse med afgifter med tilsvarende virkning. På dette område tager traktaten sigte på fjernelse af alle afgiftsmæssige hindringer for samhandelen, også selv om der kun er tale om en enkelt vare (18) .
28. Det andet argument drejer sig om Comune di Carraras begrænsede størrelse sammenlignet med størrelsen på den region, som ovennævnte Simitzi-sag vedrørte.
29. Dette argument er heller ikke overbevisende. Begge sager drejer sig om en foranstaltning, hvorved de ansvarlige offentlige myndigheder opstiller en toldmæssig hindring for samhandelen. I det tilfælde, som ovennævnte Simitzi-sag omhandlede, blev denne foranstaltning blot gentaget flere gange. Ved en klassificering er det imidlertid kun resultatet af en sådan foranstaltning, der tæller, nemlig eksistensen af en økonomisk hindring for samhandelen på det fælles marked, uanset om der er tale om et beskedent eller endog minimalt beløb (19) . En afgift, som er fastsat af kommunalbestyrelsen i en kommune i medfør af en national lov, som det er tilfældet med den afgift, der er omhandlet i denne sag, skal således ikke behandles anderledes end en afgift, som er fastsat af de regionale råd i medfør af et regeringsdekret for hver enkelt del af det område, hvor deres beføjelser gælder, som det er tilfældet med den afgift, der var omhandlet i ovennævnte Simitzi-sag.
B – Afvisning af argumenterne i svarskriftet
30. Hvis man går ud fra, at praksis fra ovennævnte Simitzi-dom kan anvendes på nærværende sag, skal vægten af de argumenter, som Comune di Carrara har fremført i svarskriftet, herefter vurderes. Der er tale om tre slags argumenter.
31. For det første vedrører de de formodede virkninger af den omtvistede afgift. Kommunen er af den opfattelse, at denne afgift ikke har nogen forstyrrende virkning på fællesskabsmarkedet.
32. Jeg må imidlertid gøre opmærksom på, at en afgift med tilsvarende virkning i traktatens forstand defineres som enhver økonomisk byrde, som pålægges ensidigt og belaster nationale eller udenlandske varer ved grænseoverskridelsen, også selv om afgiften ikke tilfalder staten og ikke har nogen diskriminerende eller beskyttende virkning (20) . Denne klassificering afhænger derfor hverken af de virkninger, som afgiften kan have på samhandelen i Fællesskabet, eller af de konkurrenceforvridninger, den kan forårsage. Heraf følger også, at kommunens argument om, at det produkt, som afgiften pålægges, ikke konkurrerer med en produktion fra områder uden for kommunen, er helt uden relevans.
33. Kommunens argumentation er for det andet baseret på de mål, som forfølges med afgiften. Den er især indført for at gøre det muligt at opbygge og reparere infrastruktur i form af veje og havne, træffe foranstaltninger til beskyttelse af miljøet, støtte kulturelle initiativer samt finansiere sociale støtteforanstaltninger for arbejdstagerne. Dette var også det hovedargument, som Den Italienske Republik gjorde gældende under retsmødet. Den tilføjede, at alle disse aktiviteter er direkte forbundet med marmorsektoren og marmorvirksomheden.
34. Det fremgår imidlertid af den generelle og absolutte karakter af forbuddet mod opkrævning af told på varebevægelser mellem medlemsstaterne, at alle former for told er forbudt, uanset deres formål eller anvendelsen af de herved tilvejebragte indtægter (21) . Derfor kan hverken den sociale, den miljømæssige, den kulturelle eller andre målsætninger, som danner grundlag for indførelsen af afgiften, eller den kendsgerning, at de herved tilvejebragte indtægter anvendes til marmorsektoren, ændre det forhold, at den omtvistede afgift må kvalificeres som en afgift med tilsvarende virkning som told som omhandlet i artikel 23 EF og 25 EF (22) .
35. Domstolen har kun tilladt en enkelt undtagelse fra princippet om forbud mod afgifter med tilsvarende virkning. Den har anerkendt, at »det i visse tilfælde ikke er udelukket, at en bestemt tjeneste, der faktisk ydes, kan berettige et forholdsmæssigt modstykke til denne tjeneste« (23) . Imidlertid kræves det endvidere i sådanne tilfælde, at tjenesteydelsen faktisk er erlagt, at den er erlagt til de pågældende aktører hver især, og at den afgift, der pålægges, er strengt afpasset efter denne tjenesteydelse (24) . Såfremt disse betingelser, som er kumulative, er opfyldt, er den opfattelse, at den opkrævede afgift ikke kun er et instrument til beskyttelse af den pågældende medlemsstat, berettiget.
36. Det påhviler den nationale ret at konstatere, om disse betingelser er opfyldt i denne sag. Opmærksomheden bør imidlertid henledes på hovedelementerne i fortolkningen, som kan være til gavn ved denne afgørelse, idet de fremgår af de sagsakter, som er forelagt Domstolen. Idet kommunen har gjort gældende, at den er omfattet af denne undtagelse, har den i sit indlæg medgivet, at det fremgår af lov nr. 75/1999, der giver en korrekt fortolkning af den lov, hvorved den omtvistede afgift blev indført, at sektorens aktører ikke er de » direkte
modtagere af indtægterne fra afgiften« (25) . Indirekte svarer afgiften til en interesse, som er fælles for samtlige aktører i denne erhvervssektor. Det bør først kontrolleres, om provenuet fra denne afgift faktisk går til udgifter forbundet med marmorsektoren. Selv om det antages, at dette er tilfældet, hidrører den hævdede fordel ved denne afgift imidlertid under alle omstændigheder fra en almen interesse hos samtlige eksportører og ikke fra en tjenesteydelse, som faktisk ydes til aktørerne hver især (26) . Denne konklusion bestyrkes af den kendsgerning, at den afgift, som eksportørerne betaler, fastsættes udelukkende ud fra mængden af marmor, der skal transporteres. Den har således i praksis ingen relation til den faktiske pris for en tjenesteydelse, som udføres af en individuel aktør (27) .
37. Det fremgår af denne analyse, at ingen af de argumenter, som Comune di Carrara har gjort gældende, kan godtages.
C – Afvisning af klassificeringen af afgiften som en intern afgift
38. Endelig har Comune di Carrara foreslået, at den omtvistede afgift klassificeres som en intern afgift i henhold til artikel 90 EF. Til grund for dette har den især lagt den kendsgerning, at der ikke længere er nogen marmorproduktion i kommunen, i hvert fald ikke i noget væsentligt omfang. Heraf kan drages den logiske slutning, at afgiften skal opfattes som en almengyldig intern afgift, hvori indgår en simpel undtagelse for marmor, som skal blive i kommunen. Desuden rammer denne afgift marmor, som forbliver i Italien, og marmor, der eksporteres, på samme måde og i samme handelsled. Da et sådant system ikke indebærer nogen forskelsbehandling, bør det anses for at være i overensstemmelse med traktatens bestemmelser.
39. Denne argumentation er ikke overbevisende. For det første har parterne ikke bevist, at den lokale produktion, som bliver i kommunen, faktisk er ubetydelig. For det andet har påstanden om, at dette skulle være tilfældet, ingen indvirkning på kvalificeringen af den omtvistede afgift. Det fremgår af fast retspraksis, at artikel 90 EF omhandler afgifter, der er led i et almindeligt internt afgiftssystem, som konsekvent behandler indenlandske og udenlandske produkter efter samme kriterier (28) . Det er imidlertid i nærværende sag ubestridt, at de varer, som produceres og forbliver i Comune di Carrara, ikke pålægges den omtvistede afgift. I modsætning til hvad Comune di Carrara og Den Italienske Republik hævdede på retsmødet, er produkternes bestemmelsessted en afgørende betingelse for, om de pålægges afgiften. At marmoret brydes i kommunen, er ikke nok til, at den pålægges afgift. Marmoret skal også transporteres ud af kommunen, hvad enten det er i uforarbejdet eller forarbejdet form. Det fremgår således klart af ordlyden af den omtvistede lovgivning, at den faktor, der giver anledning til, at afgiften pålægges, består i, at kommunegrænsen passeres. Denne beskatningsmekanisme er fastlagt således, at den specifikt berører forsendelser og eksport. Det er det objektive kriterium, den er baseret på. Det forhold, at de produkter, som ikke skal eksporteres, er begrænset i mængde, ændrer ikke ved dette systems karakter, som er det eneste, der er relevant for klassificeringen i denne sag.
40. Hvis man, i modsætning til hvad der netop er blevet hævdet, alligevel antog, at den manglende lokale anvendelse og det manglende lokale forbrug blev anset for at være et relevant element i forbindelse med denne analyse, ville kommunen i så fald kunne gøre gældende, at denne omstændighed gør den omtvistede afgift til en intern afgift?
41. Det er der al mulig grund til at betvivle. Domstolen har i en sag om en afgift på et produkt indført fra en anden medlemsstat fastslået, at manglen på et identisk eller lignende nationalt produkt ikke medfører, at denne afgift ikke er omfattet af artikel 90 EF, hvis den pågældende afgift er et led i en generel intern afgiftsordning (29) . I en sådan sag anses afgiften derimod for at være en afgift med tilsvarende virkning, hvis det fremgår, at formålet med afgiften rent faktisk er at belaste importerede eller eksporterede produkter (30) . Undersøgelsen i denne sag af den omtvistede afgifts struktur levner imidlertid ingen særlig tvivl om formålet med afgiften og hensigten hos den lovgiver, der har indført den (31) . En sådan afgift vedrører specifikt eksporterede produkter. Den kan derfor ikke betragtes som en intern skat i henhold til artikel 90 EF.
42. Under disse omstændigheder er påstanden om, at denne afgift rammer italienske produkter og eksporterede produkter på samme måde og i samme handelsled, fejlagtig. Hvis det medgives, at artikel 25 EF finder anvendelse på afgifter, som pålægges varer, når de passerer en kommunegrænse i en medlemsstat, er det ikke længere italienske produkter og eksporterede produkter, der skal sammenlignes, men produkter, der skal blive i Italien på en del af italiensk territorium, som skal sammenlignes med produkter, der skal sendes ud af dette. Ud fra dette sidstnævnte synspunkt udgør afgiften på transporteret marmor imidlertid tydeligvis en krænkelse af Fællesskabets toldområde og en tilsidesættelse af artikel 25 EF.
43. Det fremgår af ovenstående, at den omtvistede afgift hører under kategorien af afgifter med tilsvarende virkning som told, uden at det er nødvendigt at vide, om den pålægges intern handel eller handel inden for Fællesskabet. Den er således ikke undtaget fra traktatens forbud mod sådanne afgifter.
IV – En anden synsvinkel
A – Ulemperne ved løsningen i Lancry-dommen
44. Den løsning, som jeg netop har gjort rede for på grundlag af Domstolens praksis på området, navnlig dommen i sagen Lancry m.fl., har den fordel, at den sikrer homogenitet på det fælles toldområde og herigennem en ensartet anvendelse af traktatens bestemmelser om toldunionen. Det ville også have været paradoksalt at medgive, som generaladvokat Tesauro påpegede i sit forslag til afgørelse i sagen Lancry m.fl., at »hindringer for samhandelen mellem Portugal og Danmark er forbudt [i et enhedsmarked], mens hindringer for samhandelen mellem Napoli og Capri ikke spiller nogen rolle« (32) . På den anden side har denne retspraksis imidlertid store ulemper. Efter min opfattelse er der tre store ulemper.
45. For det første hviler denne retspraksis på et spinkelt grundlag. Det fremgår alene af en gennemgang af de bestemmelser i traktaten, som den er baseret på. I artikel 23 EF og 25 EF tager traktaten sigte på at fjerne toldhindringerne for samhandelen mellem medlemsstaterne . Det fremgår således ikke, at disse bestemmelser skal finde anvendelse på samhandelen mellem dele af den samme medlemsstats territorium.
46. Lancry-dommen er uden tvivl baseret på den idé, at en afgift, der opkræves ved passage af en grænse, griber ind i »enhedskarakteren af Fællesskabets toldområde« (33) . Dette kan være sandt i teorien, men får uholdbare konsekvenser i praksis. Artikel 23 EF er udelukkende et udtryk for en vilje hos de stater, der grundlagde Fællesskabet, til at begrænse dets medlemmers anvendelse af deres kompetence på toldområdet. Det var imidlertid ikke deres hensigt hermed at fratage disse stater deres beføjelser til at regulere situationer, som udelukkende berører deres eget område. Ud fra et princip om fri bevægelighed gældende udelukkende for transnationale
situationer uddrog Domstolen imidlertid et princip gældende for grænseoverskridende
situationer ved at ligestille regionale og nationale grænser (34) . Ordningen med en toldunion er imidlertid først og fremmest en ordning med fri bevægelighed mellem medlemsstaterne, ikke en ordning for passage af interne grænser. Ved at ligestille disse to ting forledes Domstolen til at anvende princippet om fri bevægelighed på afgifter, der opkræves i situationer, som ikke har nogen tilknytning til dette princip.
47. For det andet viser dommen i ovennævnte sag Lancry m.fl. og den heraf følgende praksis, at Domstolens praksis er inkonsekvent. Man kunne således forvente, at Lancry-dommen ville blive anvendt på alle områder med tilknytning til bestemmelserne om fri bevægelighed (35) . Der var tilsyneladende intet til hinder for, at det ræsonnement, som blev anvendt i denne sag, ligeledes blev anvendt i sager vedrørende andre handelshindringer. I stedet for et indgreb i enhedskarakteren af Fællesskabets toldområde kunne man blot have påberåbt et indgreb i det indre marked (36) eller i den økonomiske enhed, som blev skabt med Den Økonomiske og Monetære Union (37) . Disse begreber kunne teoretisk set have samme praktiske virkning. Det var imidlertid ikke den løsning, Domstolen valgte. På alle disse områder valgte den at bevare det klassiske princip om, at reglerne om fri bevægelighed ikke finder anvendelse på rent interne situationer.
48. Der er således stadig en modsætning, som tilsyneladende ikke kan forklares, mellem den linje, som er fulgt i spørgsmål om afgifter med tilsvarende virkning, og den generelle linje, som Domstolen har fulgt på andre områder (38) . Nyere retspraksis er uden tvivl med til at mindske afstanden mellem toldunionen og de øvrige ordninger for fri bevægelighed. Domstolen har for nylig forsøgt at udvide sin kompetence til at udtale sig om anvendelsen af fællesskabsretten til interne situationer, som kan have en tilknytning til de situationer, der er omfattet af fællesskabsretten (39) . Den har i denne forbindelse imidlertid ikke sat spørgsmålstegn ved princippet om, at fællesskabsretten ikke finder anvendelse på rent interne situationer. Efter min opfattelse er Domstolens ønske om ikke at fravige dette princip udtryk for berettigede forbehold med hensyn til risikoen for en vilkårlig udvidelse af fællesskabsrettens anvendelsesområde.
49. Endelig er det sidste argument, som burde overbevise om, at løsningen i Lancry-sagen bør opgives, at der er stærke grunde til at vende tilbage til den retspraksis, som gælder i sager om foranstaltninger med tilsvarende virkning. Dels stemmer denne retspraksis overens med bogstav og ånd i bestemmelserne om fri bevægelighed, som ikke skal anvendes i rent interne situationer. Dels stemmer den efter min opfattelse overens med et mere overordnet ønske hos Domstolen om ikke at tolke bestemmelserne om frie varebevægelser på baggrund af et princip om fri udøvelse af erhvervsvirksomhed. En af de vigtigste årsager til at begrænse anvendelsesområdet for bestemmelserne om fri bevægelighed til transnationale situationer er, at liberaliseringen af handelen bør opretholdes som det eneste perspektiv for disse bestemmelser (40) .
50. Jeg mener, at alle disse årsager i dag støtter en ny indfaldsvinkel, uden at der herved sættes spørgsmålstegn ved de berettigede krav, som førte til dommen i sagen Lancry m.fl.
B – Mulige løsninger
51. Hvis man anlægger en klassisk indfaldsvinkel, fremstår den omtvistede afgift som en kompleks struktur, der skal adskilles i forskellige elementer, nemlig de elementer, som er omfattet af anvendelsesområdet for fællesskabsbestemmelserne om den frie bevægelighed, og de elementer, som ikke er omfattet. Dette betyder, at den pågældende lovgivning ikke skal behandles som en samlet helhed, men forskelligt, alt efter om den har virkninger for samhandelen inden for Fællesskabet eller ikke (41) .
52. I det omfang den omtvistede afgift pålægges produkter, der eksporteres ud af italiensk territorium, er den omfattet af forbuddet i artikel 25 EF. Analysen i punkt 24-43 i dette forslag til afgørelse bør derfor gælde for denne del af den nationale lovgivning. I det omfang den pålægges produkter, som forbliver i Italien, falder den imidlertid uden for Fællesskabets bestemmelser om toldunionen.
53. I denne henseende råder Domstolen i teorien over tre mulige løsninger.
54. Den første løsning består i på ny at fastslå, at fællesskabsretten ikke finder anvendelse på en afgift, som en medlemsstat pålægger intern handel på dens område. Domstolen ville herved indtage det samme standpunkt, som generaladvokat Tesauro slog til lyd for i sit forslag til afgørelse i ovennævnte sag Lancry m.fl.
55. Jeg mener, at denne løsning kan anfægtes, da den ser bort fra de berettigede hensyn, som lå til grund for dommen i Lancry-sagen, først og fremmest hensyn til de praktiske vanskeligheder forbundet med at bestemme oprindelsen af eller bestemmelsesstedet for produkter, der omsættes i Fællesskabet (42), og ligeledes hensyn til vanskelighederne forbundet med, hvad man kalder »omvendt forskelsbehandling« (43) . Dette udtryk vedrører især de tilfælde, hvor borgere i en medlemsstat, som ikke har gjort brug af den frie bevægelighed, som garanteres i traktaten, befinder sig i en mindre gunstig retsstilling end de borgere, der har gjort brug af de rettigheder, som følger af disse friheder. Domstolen har som bekendt som regel forbigået disse tilfælde og herved baseret sig på, at rent interne situationer er udelukket fra fællesskabsrettens anvendelsesområde (44) . Det tilkommer herefter alene en national retsinstans at vurdere disse situationer (45) . At Domstolen erklærer sig inkompetent, kan imidlertid have som konsekvens, at den nationale retsinstans lades magtesløs over for diskriminerende situationer, som har deres oprindelse i anvendelsen af fællesskabsretten (46) . Det er vanskeligt at medgive, at fællesskabsretten ikke skulle være interesseret i en situation, som den selv har været med til at skabe. I sådanne tilfælde har fællesskabsretten skabt et problem, som den nationale ret uden fællesskabsretten ikke havde kendt til og uden tvivl ikke havde tolereret, og som den nationale ret måske står magtesløs over for.
56. For at komme uden om disse vanskeligheder ville den anden mulige løsning være at anvende en løsning på den interne del af afgiften som den, Domstolen anvendte i Guimont-dommen (47) . Der ville således være tale om at foreslå den nationale domstol at overføre den løsning, som følger af forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning, til de tilfælde, hvor den nationale ret i den pågældende stat foreskriver, at en national aktør skal have de samme rettigheder, som en eksportør ville have i henhold til fællesskabsretten i den samme situation. Lovgivningens to dele ville således være adskilt fra spørgsmålet om anvendelsen af fællesskabsretten og, direkte eller indirekte, blive behandlet efter de samme principper, nemlig principperne om frie varebevægelser.
57. Selv om denne løsning skulle være at foretrække frem for den foregående, mener jeg ikke, den er helt tilfredsstillende. Dels risikerer den, til fordel for en udvidelse af Domstolens præjudicielle kompetence, at medføre en udvidelse af fællesskabsrettens anvendelsesområde, som er vanskelig at kontrollere. Fremgangsmåden i Guimont-dommen har en meget stor rækkevidde. Hvis man følger denne, er der praktisk taget ingen situationer, der ikke falder ind under Domstolens kompetence og fællesskabsrettens anvendelse, om end indirekte. Det er tilstrækkeligt, at den pågældende situation kan sættes i forbindelse med et spørgsmål om fortolkning af fællesskabsretten, som ikke klart er uden genstand. En sådan forbindelse synes imidlertid ikke at være særlig svær at finde, eftersom det i princippet først og fremmest udelukkende tilkommer den nationale retsinstans at vurdere, om det er relevant og nødvendigt at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse (48) . Dels vil effektiviteten af denne løsning fortsat være afhængig af, at de borgere, som befinder sig i en rent intern situation, får de samme rettigheder som de rettigheder, der gælder i henhold til fællesskabsretten (49) . Afgørelsen af, om der sker en omvendt forskelsbehandling, afhænger således udelukkende af den nationale rets muligheder og mulighederne for dér at finde et passende instrument. Imidlertid risikerer denne søgen i visse tilfælde at støde på hindringer, som vedrører selve de pågældende retssystemers karakter (50) .
58.  Det er årsagen til, at jeg i sidste instans foretrækker en tredje løsning, som frembyder den dobbelte fordel, at princippet om, at bestemmelserne om fri bevægelighed ikke finder anvendelse på rent interne situationer, bevares, uden at de vanskeligheder, som dette princip risikerer at medføre i praksis, underkendes. Løsningen består i at sondre mellem den omtvistede nationale lovgivning
og de interne situationer, der kan opstå som følge heraf. Lovgivningen vedrører delvis fællesskabsbestemmelser om toldunionen, men situationerne gør det ganske givet ikke. Heraf følger imidlertid ikke, at situationerne falder helt uden for fællesskabsrettens anvendelsesområde. Eftersom der er tale om »restsituationer«, som er underlagt virkningerne af anvendelsen af traktatens bestemmelser på den lovgivning, som regulerer dem, mener jeg, at de er omfattet af fællesskabsrettens almindelige principper.
C – Den foreslåede løsning
59. Jeg foreslår, at der ved vurderingen sondres mellem spørgsmålet, om fællesskabsretten finder anvendelse i interne situationer som den, der er omhandlet i nærværende sag, og spørgsmålet, hvilke fællesskabsretlige instrumenter der kan anvendes på disse situationer, eftersom disse to spørgsmål giver anledning til forskellige problemer.
1. Spørgsmålet, om fællesskabsretten finder anvendelse i situationer som den, der er omhandlet i nærværende sag
60. Jeg må gøre opmærksom på princippet om den enkelte medlemsstats frihed til, inden for grænserne af sine forpligtelser i henhold til traktatens bestemmelser, at indføre det afgiftssystem, den finder mest hensigtsmæssigt for det enkelte produkt (51) . Der kan ikke sættes spørgsmålstegn ved den afgiftsmæssige kompetence, som medlemsstaterne har i spørgsmål vedrørende interne afgifter. Dette betyder dog ikke, at den interne situation, som er en følge af anvendelsen af traktatens bestemmelser på en skattelovgivning, slet ikke henhører under fællesskabsretten.
61. Vi står over for en national lovgivning, der er berøvet en del af sin rækkevidde på grund af anvendelsen af bestemmelserne om fri bevægelighed, men som ikke desto mindre fortsætter med at skabe en del omtvistelige situationer i forhold til fællesskabsretten. På den ene side skal den nationale lovgivning, for så vidt den berører samhandelen inden for Fællesskabet, tilsidesættes til fordel for fællesskabsreglerne om fri bevægelighed. På den anden side fortsætter den imidlertid med at have retsvirkninger, for så vidt den berører de rent interne situationer. Alt efter deres bestemmelsessted anvendes således forskellige bestemmelser på de produkter, som er omfattet af denne lovgivning. Dette kan føre til forskelsbehandling, som følge af at der enten anvendes fællesskabsbestemmelser eller nationale bestemmelser på situationer, som synes at være ens (52) . I nærværende sag anvendes således to forskellige ordninger alt efter produkternes bestemmelsessted, hvor det i samtlige tilfælde er den samme situation, der behandles, nemlig forsendelse af produkter ud af en kommune i en medlemsstat.
62. I dette tilfælde skaber hverken den nationale lovgivning eller fællesskabsretten i sig selv en forskelsbehandling. Forskelsbehandlingen er imidlertid resultat af den delvise anvendelse af fællesskabsretten på den pågældende nationale lovgivning. Selv om denne situation hverken er ønsket eller forudset, er den en nødvendig følge af fællesskabsrettens anvendelse. Selv om situationen i sine hovedelementer er omfattet af den nationale lovgivning, er den også en »restsituation« set ud fra en fællesskabsretlig synsvinkel. Ved de virkninger, som fællesskabsretten frivilligt eller ufrivilligt har skabt, bliver den en af de grundlæggende bestanddele heraf.
63. Det er muligt, at dette forhold ikke synes at være en tilstrækkeligt betydningsfuld materiel sammenkædningsfaktor til fællesskabsretten, til at situationen kan anses for at høre under fællesskabsrettens anvendelsesområde. Som hovedregel er det nemlig ikke tilstrækkeligt, at en situation har sin oprindelse i anvendelsen af fællesskabsretten, for at den hører under dens anvendelsesområde. Det skal også påvises, at den medfører tilsidesættelse af en af traktatens konkrete målsætninger. Dette er typisk tilfældet, når den pågældende situation er årsag til en hindring for samhandelen i Fællesskabet (53) . I så fald er det tilladt at lade denne situation være omfattet af bestemmelserne om de grundlæggende friheder og målsætningen om beskyttelse af fællesmarkedet. Nu er formålene med traktaten imidlertid blevet udvidet. Efter min opfattelse er en af Fællesskabets grundlæggende målsætninger nu klart at undgå at forårsage en hvilken som helst forskelsbehandling som følge af anvendelsen af dets egne bestemmelser (54) . Heraf følger, at det med anvendelsen af en fællesskabsbestemmelse så vidt muligt altid bør undgås at give anledning til en tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling.
64. En situation som den, der er omhandlet i denne sag, har både ved sin beskaffenhed og ved sine virkninger tilknytning til fællesskabsretten. Den kan således ikke udelukkes fra de fællesskabsretlige rammer.
2. Fællesskabsretlige instrumenter, som finder anvendelse på den pågældende situation
65. De instrumenter, som vil være naturligt velegnede til denne relative udvidelse af fællesskabsrettens anvendelsesområde, er fællesskabsrettens almindelige principper. Disse principper har karakter af grundlæggende bestemmelser i Fællesskabets retsorden. De udgør en objektiv ramme for samtlige bestemmelser og situationer, som kan være omfattet af fællesskabsretten (55) . De udgør også dels kriterier ved vurderingen af fællesskabsretsakters gyldighed, dels kriterier ved fortolkningen af retsakter og situationer, som falder inden for de fællesskabsretlige rammer. Det er ud fra sidstnævnte synsvinkel, man skal vurdere Domstolens gentagne princip, ifølge hvilket en statslig begrundelse af en national foranstaltning, som indebærer en risiko for begrænsning af de i traktaten sikrede grundlæggende friheder, »skal fortolkes i lyset af de almindelige retsgrundsætninger, herunder grundrettighederne« (56) . Jeg mener, det er fuldt ud muligt at udvide dette princip til at gælde ved bedømmelsen af en restsituation som den, der er defineret ovenfor, når det er fastslået, at den falder inden for fællesskabsrettens rammer.
66. Det tilkommer de kompetente nationale myndigheder at foretage denne bedømmelse. De råder over vide skønsbeføjelser i forbindelse med anvendelsen og gennemførelsen af de midler, som fællesskabsretten stiller til deres rådighed. Dette følger af, at de skal tage hensyn til en række modstridende k onkrete interesser inden for en rent national ramme. Det er indlysende, at den nationale domstol, som skal afgøre sagen, er bedst i stand til at afgøre, om der i en konkret sag er tale om forskelsbehandling. I et tilfælde som det foreliggende skal den nationale domstol f.eks. undersøge, om det er berettiget at behandle produkter, der forbliver på nationalt område, og produkter, der skal eksporteres, forskelligt. Det kan imidlertid ske, at den nationale ret ikke stiller de midler til rådighed, som er nødvendige for at kunne identificere og fjerne en sådan forskelsbehandling (57) . I så fald mener jeg, at det er fuldt ud berettiget, at den nationale domstol får mulighed for at anvende de lovbestemmelser, som fællesskabsretten råder over.
67. Blandt de principper, der kan anvendes i dette tilfælde, er især det almindelige princip om forbud mod forskelsbehandling, som ifølge Domstolen er et af fællesskabsrettens grundlæggende principper (58) . Det er almindeligt i dette princip at se en simpel »funktionel forlængelse« af bestemmelserne om fri bevægelighed (59) . Når EF-domstolen anvender dette princip, er formålet som regel at beskytte de ved traktaten stadfæstede friheder. I Domstolens klassiske doktrin anses dette princip for et instrument, der kan anvendes til at realisere de økonomiske friheder, som beskyttes af traktaten (60) .
68. Det synes nu hensigtsmæssigt at tillægge dette princip en selvstændig eksistens og give det en selvstændig rækkevidde. Man kan medgive, at anvendelsen af de økonomiske friheder ikke længere er en nødvendig betingelse for anvendelsen af princippet om forbud mod forskelsbehandling. Dette er den logiske følge af Domstolens dom i Martínez Sala-sagen, sammenholdt med Domstolens dom i sagen Baumbast og R (61) . I Martínez Sala-sagen sørgede Domstolen for at løsrive anvendelsen af princippet om forbud mod forskelsbehandling fra alle overvejelser med hensyn til udøvelsen af en økonomisk aktivitet. Af dommen i sagen Baumbast og R følger, at rettighederne i medfør af det europæiske statsborgerskab indgår direkte i de personlige rettigheder, som borgerne i medlemsstaterne har i deres egenskab af unionsborgere. En af disse rettigheder er imidlertid retten til ikke at blive udsat for uberettiget forskelsbehandling (62) .
69. Der er herved ikke tale om at udvide fællesskabsrettens anvendelsesområde til alle nationale situationer, som er potentielt diskriminerende. Princippet om forbud mod forskelsbehandling har lige så lidt som traktatens bestemmelser om fri bevægelighed og bestemmelserne om unionsborgerskabet (63) til formål at udvide fællesskabsrettens materielle anvendelsesområde til interne situationer, som er uden tilknytning til fællesskabsretten (64) . Det er dog min opfattelse, at en borger, der befinder sig i en retssituation af fællesskabsoprindelse, ikke bør pålægges nogen forskelsbehandling, medmindre denne er berettiget, som følge af oprindelsen af eller bestemmelsesstedet for dennes produkter. Borgeren skal kunne opnå fællesskabsbeskyttelse ikke via anvendelsen af bestemmelserne om fri bevægelighed, men i henhold til en hensyntagen til princippet om forbud mod forskelsbehandling.
3. Konklusion af analysen
70. Hvis jeg sammenfatter denne analyse i en sammenhængende regel, er resultatet følgende:
1) En afgift som den, der er omhandlet i denne sag, udgør en afgift med tilsvarende virkning som told, for så vidt som den rammer varer, der eksporteres fra en medlemsstat.
2) De situationer, som, når der er tale om produkter, der skal blive på nationalt område, kan opstå, fordi artikel 25 EF anvendes på den pågældende afgift, skal vurderes på baggrund af fællesskabsrettens almene principper, navnlig princippet om forbud mod forskelsbehandling.
71. Uanset om Domstolen følger mit forslag til afgørelse, eller dette ikke er tilfældet, vil jeg foreslå den at genskabe en sammenhængende løsning mellem området for afgifter med tilsvarende virkning og de øvrige områder inden for fri bevægelighed. Hvis Domstolen følger mit forslag til afgørelse, kan den i øvrigt opnå en dobbelt fordel. For det første vil den kunne bevare princippet om, at bestemmelserne om fri bevægelighed ikke finder anvendelse på situationer, som ikke har tilknytning til de situationer, bestemmelserne vedrører. For det andet vil den inden for grænserne af den kompetence, den allerede råder over i henhold til Guimont-dommen, kunne give de nationale domstole effektive instrumenter til at regulere omtvistelige situationer, som er opstået ved anvendelsen af fællesskabsretten.
V – De tidsmæssige virkninger af den præjudicielle dom
72. Såfremt Domstolen fastslår, at afgiften på marmor er uforenelig med fællesskabsretten, har Comune di Carrara nedlagt påstand om, at de tidsmæssige virkninger af dommen begrænses til fremtiden. Den har i denne forbindelse gjort gældende, dels at der er usikkerhed med hensyn til den retlige ramme, der er gældende for den pågældende afgift, dels de alvorlige finansielle konsekvenser, som en sådan afgørelse kan have for kommunen.
73. I princippet kan og skal en regel, som fortolkes af Domstolen i henhold til artikel 234 EF, anvendes af den nationale ret, også i forbindelse med retsforhold, der er stiftet og består, før der afsiges dom vedrørende fortolkningsanmodningen (65) . Kun hvis der på grund af tvingende retssikkerhedshensyn foreligger ekstraordinære omstændigheder, kan Domstolen begrænse muligheden for at påberåbe sig den således fortolkede bestemmelse med henblik på en prøvelse af de retsforhold, som er etableret i god tro (66) .
74. I nærværende sag fremgår det af analysen, at der ikke har været nogen objektiv usikkerhed med hensyn til rækkevidden af artikel 25 EF. Der er ikke fremlagt nogen egentlige oplysninger, som har kunnet skabe tvivl om, at en sådan afgift er uforenelig med fællesskabsretten. Det eneste forbehold gælder de tilfælde, hvor afgiften var opkrævet, inden dommen i sagen Legros m.fl. var afsagt. Indtil denne dom blev afsagt, kunne kommunen nemlig med rimelighed gå ud fra, at denne afgift ikke var uforenelig med fællesskabsretten, i hvert fald i det omfang den blev pålagt rent intern handel. Den analyse, som indgik i denne dom, burde imidlertid have rejst stærk tvivl om den omtvistede afgifts gyldighed. Denne løsning blev i øvrigt også anvendt af Domstolen i ovennævnte Simitzi-dom.
75. Da den pågældende afgift har samme karakter som den afgift, der blev omhandlet i denne dom, finder jeg det hensigtsmæssigt i nærværende sag at anvende den løsning, der blev valgt i den pågældende dom. Domstolen kan således beslutte, at EF-traktatens bestemmelser om afgifter med tilsvarende virkning som told ikke kan påberåbes til støtte for krav om tilbagebetaling af beløb, som er opkrævet før den 16. juli 1992, i form af den omtvistede afgift, medmindre den, der fremsætter kravet, inden denne dato har anlagt sag med påstand om tilbagebetaling af beløbet eller på tilsvarende måde administrativt har fremsat krav om tilbagebetaling.
76. Jeg vil subsidiært tilføje, at hvis Domstolen beslutter at gøre brug af den analyse, jeg foreslår, bør der ikke vælges en anden løsning i denne henseende. Dels må det med føje anses, at dommen i sagen Legros m.fl. på dette område skabte en ny retlig situation, som de berørte parter kunne betragte som stabil og klar. Dels er hensigten med den foreslåede løsning ikke at nå frem til et andet resultat end i Simitzi-dommen, selv om der i analysen er fulgt nye veje.
VI – Forslag til afgørelse
77. I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det spørgsmål, den har fået forelagt, således:
»1) En afgift, som en medlemsstat har opkrævet på varer, som følge af at de transporteres ud af kommunen i denne medlemsstat, udgør en afgift med tilsvarende virkning som told, for så vidt som den pålægges varer, som eksporteres til en anden medlemsstat.
2) De situationer, som i forbindelse med produkter, der sendes til en anden del af det nationale territorium, kan opstå som følge af anvendelsen af EF-traktatens bestemmelser om afgifter med tilsvarende virkning som told, skal bedømmes i lyset af fællesskabsrettens almindelige principper, navnlig princippet om forbud mod forskelsbehandling.
3) EF-traktatens bestemmelser om afgifter med tilsvarende virkning som told kan ikke påberåbes til støtte for krav om tilbagebetaling af beløb, som er opkrævet før den 16. juli 1992, i form af den omtvistede afgift, medmindre den, der fremsætter kravet, inden denne dato har anlagt sag med påstand om tilbagebetaling af beløbet eller på tilsvarende måde administrativt har fremsat krav om tilbagebetaling.«
(1) .
(2)
–	Jeg gør opmærksom på, at Domstolen via præjudicielle forelæggelser er blevet stillet lignende spørgsmål vedrørende anvendelsen af en sådan afgift i fire forenede sager, som stadig verserer ved Domstolen (forenede sager C-426/03 – C-429/03, GE.M.E.G. m.fl.).
(3)
–	Domstolens dom af 9.8.1994, forenede sager C-363/93, C-407/93, C-408/93, C-410/93 og C-411/93, Lancry m.fl., Sml. I, s. 3957, og af 14.9.1995, forenede sager C-485/93 og C-486/93, Simitzi, Sml. I, s. 2655. Udgangspunktet for denne retspraksis er dom af 16.7.1992, sag C-163/90, Legros m.fl., Sml. I, s. 4625.
(4)
–	Jf. især dom af 7.5.1997, forenede sager C-321/94 – C-324/94, Pistre m.fl., Sml. I, s. 2343, og af 5.12.2000, sag C-448/98, Guimont, Sml. I, s. 10663.
(5)
–	Ifølge de drøftelser, der fandt sted på retsmødet, ser det under alle omstændigheder ud, som om disse ændringer ikke ændrer ved karakteren og rækkevidden af de bestemmelser, som er genstand for min undersøgelse i denne sag.
(6)
–	Dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90 – C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., Sml. I, s. 393, præmis 6 og 7.
(7)
–	I denne henseende adskiller situationen sig fra den situation, der førte til Domstolens kendelse af 13.3.1996, sag C-326/95, Banco de Fomento e Exterior, Sml. I, s. 1385, hvori det blev fastslået, at de præjudicielle spørgsmål tydeligvis ikke kunne antages til realitetsbehandling.
(8)
–	Jf. især dom af 12.9.2000, forenede sager C-180/98 – C-184/98, Pavlov m.fl., Sml. I, s. 6451, præmis 52 og 53.
(9)   –	Jf. især dom af 12.7.1979, sag 244/78, Union laitière normande, Sml. s. 2663, og dommen i sagen Telemarsicabruzzo m.fl., nævnt i fodnote 6.
(10)
–	Jf. især dom af 11.3.1980, sag 104/79, Foglia, Sml. s. 745, og af 16.12.1981, sag 244/80, Foglia, Sml. s. 3045.
(11)
–	Jf. især dom af 30.4.1998, forenede sager C-37/96 og C-38/96, Sodiprem m.fl., Sml. I, s. 2039, præmis 22.
(12)
–	Dom af 7.2.1984, sag 238/82, Duphar m.fl., Sml. s. 523, præmis 30.
(13)
–	Dom af 21.9.1988, sag 267/86, Van Eycke, Sml. s. 4769, præmis 16, og, som det nyeste eksempel, af 9.9.2003, sag C-198/01, Consorzio Industrie Fiammiferi, Sml. I, s. 8055, præmis 45 og 46.
(14)
–	Jf. især dom af 15.12.1982, sag 286/81, Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij, Sml. s. 4575, præmis 9, af 18.2.1987, sag 98/86, Mathot, Sml. s. 809, præmis 7, 8 og 9, af 28.1.1992, sag C-332/90, Steen, Sml. I, s. 341, præmis 9, og af 9.9.1999, sag C-108/98, RI.SAN., Sml. I, s. 5219, præmis 23.
(15)
–	Simitzi-dommen, nævnt i fodnote 3, præmis 21 og 25. Domstolen henviste i denne forbindelse til dommen i sagen Legros m.fl. og dommen i sagen Lancry m.fl., nævnt i fodnote 3.
(16)
–	Jf., analogt, Simitzi-dommen, nævnt i fodnote 3, præmis 22.
(17)
–	Jf. især dom af 9.11.1983, sag 158/82, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 3573, præmis 24, og generaladvokat Mancinis forslag til afgørelse i denne sag.
(18)
–	Jf. især dom af 21.9.2000, forenede sager C-441/98 og C-442/98, Michaïlidis, Sml. I, s. 7145. Denne sag drejede sig om en afgift, som kun blev pålagt eksporterede tobaksvarer.
(19)
–	Dom af 1.7.1969, sag 24/68, Kommissionen mod Italien, Sml. 1969, s. 47; org.ref.: Rec. s. 193, præmis 9 og 14.
(20)
–	Jf. især dom af 1.7.1969, forenede sager 2/69 og 3/69, Social Fonds voor de Diamantarbeiders, Sml. 1969, s. 49; org.ref.: Rec. s. 211, præmis 18.
(21)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Italien, nævnt i fodnote 19, præmis 7.
(22)
–	Jf. især dom af 10.12.1968, sag 7/68, Kommissionen mod Italien, Sml.1965-1968, s. 541; org.ref.: Rec. s. 617, af 14.12.1972, sag 29/72, Marimex, Sml. 1972, s. 343; org.ref.: Rec. s. 1309, præmis 7, og Michaïlidis-dommen, nævnt i fodnote 18, præmis 17.
(23)
–	Dommen af 1.7.1969 i sagen Kommissionen mod Italien, nævnt i fodnote 19, præmis 11.
(24)
–	Jf. især dom af 26.2.1975, sag 63/74, Cadsky, Sml. s. 281, præmis 8, og af 17.5.1983, sag 132/82, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1649, præmis 8.
(25)
–	Sagsøgtes indlæg, s. 12. Det bemærkes, at lov nr. 75 om fortolkningen af lov nr. 749/1911 bestemmer, at afgiften på marmor fastsættes på grundlag af »de kommunale afgifter, der direkte eller indirekte har sammenhæng med aktiviteterne inden for marmorsektoren«.
(26)
–	Jf., analogt, Cadsky-dommen, nævnt i fodnote 24, præmis 8.
(27)
–	Jf., analogt, dom af 27.2.2003, sag C-389/00, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2001, præmis 35 og 36.
(28)
–	Jf. især Marimex-dommen, nævnt i fodnote 22, præmis 7, og dom af 22.3.1977, sag 78/76, Steineke & Weinlig, Sml. s. 595, præmis 28.
(29)
–	Jf. især dom af 3.2.1981, sag 90/79, Frankrig mod Kommissionen, Sml. s. 283, præmis 14.
(30)
–	Jf. især dom af 9.11.1983, sag 158/82, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 3573, og af 22.4.1999, sag C-109/98, CRT France International, Sml. I, s. 2237.
(31)
–	Generaladvokat Cosmas gjorde i sit forslag til afgørelse i den sag, som gav anledning til dommen i sagen CRT France International (nævnt i fodnote 30), opmærksom på, at Domstolen ved afgørelsen af, hvordan afgiften klassificeres i et lignende tilfælde, ikke finder det historiske forløb omkring etableringen af den omtvistede afgift samt dennes formål uden betydning (punkt 25).
(32)
–	Generaladvokat Tesauros forslag til afgørelse i sagen, som gav anledning til dommen i sagen Lancry m.fl., nævnt i fodnote 3, punkt 28.
(33)
–	Denne bekymring er en af de vigtigste bevæggrunde bag Domstolens ræsonnement i denne sag. Det bør påpeges, at begrebet »Fællesskabets toldområde« generelt anvendes af Domstolen som betegnelse for det geografiske anvendelsesområde for EF-traktatens bestemmelser om toldunionen og ikke er et kompetencegrundlag, der som sådan er anerkendt til Fællesskabet.
(34)
–	I denne forbindelse har den måttet basere sig på en betydning af grænse, som ikke stemmer overens med den definition, som almindeligvis anvendes i folkeretten. I Dictionnaire de la terminologie du droit international public, udgivet under ledelse af J. Basdevant, defineres grænse således: »Grænse for en stats territorium. Grænse, der bestemmer, hvor to nabostaters territorier begynder eller slutter« (definitionen er gengivet i Dictionnaire de droit international public, udgivet under ledelse af Salmon J., Bruylant, Bruxelles, 2001, s. 520). En lignende definition findes i Encyclopedia of Public International Law, udgivet under ledelse af R. Bernhardt, under »Boundaries«.
(35)
–	Dette var faktisk det synspunkt, som kom til udtryk i en del af den juridiske litteratur, navnlig J.-P. Keppenne og P. van Ypersele, »Vers une application du droit communautaire à des obstacles à la libre circulation des marchandises à l’intérieur d’un État membre«, Journal des tribunaux de droit européen, 1994, s. 179, samt A. Rigaux og D. Simon i deres kommentar til ovennævnte dom i sagen Lancry m.fl., Europe, 1994, nr. 361.
(36)
–	Jf. i denne henseende H.U.J. d’Oliveira, »Is reverse discrimination still possible under the Single European Act?«, i Forty years on: the evolution of private international law in Europe, Kluwer, Deventer, 1990, s. 71-86.
(37)
–	I denne henseende gav generaladvokat Geelhoed udtryk for, at man efter oprettelsen af det fælles kapitalmarked som følge af Den Økonomiske og Monetære Union ikke længere kan tale om en rent intern situation i forbindelse med de frie kapitalbevægelser. I det forenede kapitalmarked ser han således et fælles marked, der kan sammenlignes med den fælles toldunion, som har eksisteret meget længe (forslag til afgørelse i den sag, som førte til dom af 5.3.2002, forenede sager C-515/99 og C-527/99 – C-540/99, Reisch m.fl., Sml. I, s. 2157, punkt 104 og 105).
(38)
–	Denne selvmodsigelse er i øvrigt også bemærket i den juridiske litteratur, især af P. Oliver, Free Movement of Goods in the European Community, Sweet & Maxwell, nr. 6.103-6.106, 2003.
(39)
–	Denne udvidelse er kommet til udtryk på to forskellige måder i Domstolens senere retspraksis: dels ved at nationale bestemmelser, som medfører forskelsbehandling eller hindrer adgangen til et marked i en medlemsstat, i sig selv skaber og opretholder en særbehandling, som griber ind i samhandelen inden for Fællesskabet (dommen i sagen Pistre m.fl., nævnt i fodnote 4, og dom af 13.1.2000, sag C-254/98, TK-Heimdienst, Sml. I, s. 151), dels ved at Domstolen i betragtning af omstændighederne i sagen har ønsket at give den nationale ret et anvendeligt svar, hvormed denne kunne bedømme de nationale bestemmelser i den sag, den skal pådømme (Guimont-dommen, nævnt i fodnote 4, og dommen i sagen Reisch m.fl., nævnt i fodnote 37).
(40)
–	Jf. især dom af 24.11.1994, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Keck og Mithouard, Sml. I, s. 6097, generaladvokat Tesauros forslag til afgørelse i den sag, der gav anledning til dom af 15.12.1993, sag C-292/92, Hünermund m.fl., Sml. I, s. 6787, samt generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse, fremsat den 25.3.2004, sag C-442/02, CaixaBank France, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, punkt 62 og 63. Jf. desuden, i samme retning, N. Bernard, »La libre circulation des marchandises, des personnes et des services dans le traité CE sous l’angle de la compétence«, Cahiers de droit européen, 1998, især s. 26.
(41)
–	Jf., analogt, dom af 14.12.1982, forenede sager 314/81, 315/81, 316/81 og 83/82, Waterkeyn m.fl., Sml. s. 4337, præmis 11 og 12.
(42)
–	Dommen i sagen Lancry m.fl., nævnt i fodnote 3, præmis 31.
(43)
–	Jf. vedrørende dette problem, som det nyeste eksempel, generaladvokat Légers forslag til afgørelse, som førte til dom af 13.11.2003, sag C-294/01, Granarolo, Sml. I, s. 13429, punkt 78 ff.
(44)
–	Jf. især dom af 13.3.1979, sag 86/78, Peureux, Sml. s. 897, præmis 38, af 23.10.1986, sag 355/85, Driancourt, Sml. s. 3231, præmis 10 og 11, og af 18.2.1987, sag 98/86, Mathot, Sml. s. 809, præmis 7. Jf. ligeledes generaladvokat Mischos mere nuancerede standpunkt i Edah-sagen (dom af 13.11.1986, forenede sager 80/85 og 159/85, Sml. s. 3359), hvor han udtalte følgende: »Omvendt forskelsbehandling er naturligvis utænkelig i det lange løb i et virkeligt fællesmarked, som nødvendigvis må være baseret på princippet om ligebehandling. Den skal afskaffes gennem harmonisering af lovgivningerne.«
(45)
–	Jf. i denne retning dom af 16.6.1994, sag C-132/93, Steen, Sml. I, s. 2715, præmis 10.
(46)
–	Der kan f.eks. nævnes de franske domstoles usikre holdning til Domstolens forkastelse af de franske bestemmelser om reklame for alkoholholdige drikkevarer, gengivet i G. Isaac, »La condamnation du régime français de publicité pour les boissons alcooliques«, Revue trimestrielle de droit européen, 1983, s. 470 f.
(47)
–	Sag C-448/98, nævnt i fodnote 4.
(48)
–	I henhold til fast retspraksis, jf. især dom af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, præmis 59.
(49)
–	Guimont-dommen, nævnt i fodnote 4, præmis 23.
(50)
–	Visse nationale retssystemer er særligt dårligt udrustede til at bekæmpe diskrimination som følge af anvendelsen af en national lovgivning. Det drejer sig om systemer, hvori der ikke er mulighed for domstolskontrol af lovenes overensstemmelse med forfatningen, eller som i det mindste kun råder over en forebyggende kontrol. Dette er især tilfældet i Frankrig og Det Forenede Kongerige.
(51)
–	Dom af 22.6.1976, sag 127/75, Bobie, Sml. s. 1079, præmis 9.
(52)
–	Jf. i denne retning O. Due og C. Gulmann, »Restrictions à la libre circulation intracommunautaire et situations purement internes«, i Une Communauté de droit. Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, Verlag, Berlin, 2003, især s. 383.
(53)
–	Jf. især dom af 7.2.1979, sag 115/78, Knoors, Sml. s. 399, præmis 20 og 24, og Driancourt-dommen, nævnt i fodnote 44, præmis 10.
(54)
–	Uden at drage konsekvenser på det juridiske plan vil jeg gøre opmærksom på, at udkastet til en traktat om en forfatning for Europa indeholder en artikel 2, i henhold til hvilken de værdier, Unionen bygger på, er »medlemsstaternes fælles værdigrundlag i et samfund præget af pluralisme, tolerance, retfærdighed, solidaritet og ikke-forskelsbehandling«, samt en artikel 3, i henhold til hvilken et af Unionens mål er at bekæmpe forskelsbehandling.
(55)
–	Jf. generaladvokat Stix-Hackls redegørelse for de almindelige principper i Fællesskabets retsorden i forslag til afgørelse, fremsat den 18.3.2004, i Omega-dommen (sag C-36/02), der stadig verserer ved Domstolen.
(56)
–	I Domstolens retspraksis anvendes dette princip på såvel nationale begrundelser vedrørende tvingende hensyn til almenhedens interesse (dom af 26.6.1997, sag C-368/95, Familiapress, Sml. I, s. 3689, præmis 24) som på begrundelser vedrørende klausuler om grundlæggende retsprincipper fastsat i traktaten (dom af 18.6.1991, sag C-260/89, ERT, Sml. I, s. 2925, præmis 43).
(57)
–	Jeg vil påpege, at Corte costituzionale (Italien) i en afgørelse af 30.12.1997 allerede har forkastet nationale bestemmelser, som skabte en situation med omvendt forskelsbehandling som følge af anvendelsen af artikel 28 EF på en del af disse bestemmelser (afgørelse nr. 443, femte betragtning, offentliggjort i Rivista di diritto internazionale, 1998, s. 531). I dette tilfælde lagde den pågældende domstol udelukkende nationale forfatningsprincipper om lighed og økonomisk frihed til grund. Det kan dog tænkes, at en national domstol i en lignende situation ikke finder veje og midler i den nationale ret til at nå frem til en sådan løsning.
(58)
–	Dom af 19.10.1977, forenede sager 117/76 og 16/77, Ruckdeschel m.fl., Sml. s. 1753, præmis 7.
(59)
–	Jf. i denne retning navnlig indlæg af K. Lenaerts, »L’égalité de traitement en droit communautaire. Un principe unique aux apparences multiples«, Cahiers de droit européen, 1991, s. 3-41.
(60)
–	Jf. især dom af 2.2.1989, sag 186/89, Cowan, Sml. s. 195, og af 11.7.2002, sag C-224/98, D’Hoop, Sml. I, s. 6191. Jf. desuden i denne retning generaladvokat Lagranges forslag til afgørelse i den sag, der førte til dom af 17.7.1963, sag 13/63, Italien mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 433, org.ref.: Rec. s. 334, hvori han erklærede, at »det er kun inden for rammerne af de mål, der forfølges, at princippet skal overholdes«, samt generaladvokat La Pergolas forslag til afgørelse i den sag, der førte til dom af 12.5.1998, sag C-85/96, Martínez Sala, Sml. I, s. 2691, hvor princippet betegnes som en »logisk følge af [...] ret[ten] til fri bevægelighed«.
(61)
Martínez Sala-dommen, nævnt i fodnote 60, og dom af 17.9.2002, sag C-413/99, Baumbast og R, Sml. I, s. 7091. Imellem disse to domme udviklede Domstolen sin praksis på området i dom af 24.11.1998, sag C-274/96, Bickel og Franz, Sml. I, s. 7637, af 20.9.2001, sag C-184/99, Grzelczyk, Sml. I, s. 6193, og i D’Hoop-dommen, nævnt i fodnote 60.
(62)
–	Jf. i denne retning generaladvokat La Pergolas forslag til afgørelse i Martínez Sala-sagen, nævnt i fodnote 60, punkt 23.
(63)
–	Dom af 5.6.1997, forenede sager C-64/96 og C-65/96, Uecker og Jacquet, Sml. I, s. 3171, præmis 23.
(64)
–	Dom af 15.1.1986, sag 44/84, Hurd, Sml. s. 29, præmis 55.
(65)
–	Dom af 27.3.1980, sag 61/79, Denkavit italiana, Sml. s. 1205, præmis 16.
(66)
–	Dommen i sagen Legros m.fl., nævnt i fodnote 4, præmis 30-36.