62023CJ0767
DOMSTOLENS DOM (Store Afdeling)
24. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 267 TEUF – omfanget af de nationale retters pligt til præjudiciel forelæggelse, når de træffer afgørelse i sidste instans – undtagelser til denne pligt – pligt til at begrunde en konkret anvendelse af disse undtagelser – nationale bestemmelser, hvorefter en national ret, som træffer afgørelse i sidste instans, har mulighed for at forkaste søgsmål med en summarisk begrundelse – betingelser, der skal være opfyldt for at begrunde et afslag på præjudiciel forelæggelse«
I sag C-767/23 [Remling] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (afdelingen for forvaltningsretlige sager ved Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager), Nederlandene) ved afgørelse af 13. december 2023, indgået til Domstolen den samme dag, i sagen
A.M.
mod
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
har
DOMSTOLEN (Store Afdeling),
sammensat af præsidenten, K. Lenaerts, vicepræsidenten, T. von Danwitz, afdelingsformændene F. Biltgen, K. Jürimäe, L. Arastey Sahún og J. Passer samt dommerne S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec (refererende dommer), Z. Csehi, S. Gervasoni og N. Fenger,
generaladvokat: T. Ćapeta,
justitssekretær: fuldmægtig A. Lamote,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 4. marts 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
A.M. ved advocate E.C. Gelok,
–
den nederlandske regering ved M.K. Bulterman og J. Langer, som befuldmægtigede,
–
den tyske regering ved R. Kanitz, som befuldmægtiget,
–
den italienske regering ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget,
–
den finske regering ved A. Laine og M. Pere, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved F. Ronkes Agerbeek og C. Urraca Caviedes, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 26. juni 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 267, stk. 3, TEUF, sammenholdt med artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Denne anmodning er blevet fremsat i forbindelse med en tvist mellem tredjelandsstatsborgeren, A.M., og Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed, Nederlandene) (herefter »statssekretæren«) angående statssekretærens afslag på at meddele A.M. opholdstilladelse.
Retsforskrifter
3
Artikel 91, stk. 2, i Vreemdelingenwet 2000 (udlændingeloven af 2000) af 23. november 2000 (Stb. 2000, nr. 495, herefter »udlændingeloven«) bestemmer:
»Hvis Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State [(afdelingen for forvaltningsretlige sager ved Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) (Nederlandene))] finder, at et påstået klagepunkt ikke kan føre til annullation, kan den begrænse begrundelsen for sin afgørelse til denne konstatering.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
4
A.M., der er marokkansk statsborger, og hvis hustru og børn har bopæl i Nederlandene og er nederlandske statsborgere, indgav en ansøgning til statssekretæren om opholdstilladelse med gyldighed på hele Den Europæiske Unions område. Ved afgørelse af 8. oktober 2019 blev denne ansøgning afslået med den begrundelse, at A.M. allerede havde en opholdstilladelse i Spanien.
5
Efter at have indgivet en klage over denne afgørelse, som blev afslået ved statssekretærens afgørelse af 19. maj 2020, anlagde A.M. sag ved rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (retten i første instans i Haag, tingstedet Utrecht, Nederlandene) til prøvelse af sidstnævnte afgørelse.
6
Ved dom af 5. marts 2021 frifandt denne ret sagsøgte med den begrundelse, at det i overensstemmelse med dom af 10. maj 2017, Chavez-Vilchez m.fl. (C-133/15, EU:C:2017:354), påhvilede A.M. med henblik på at opnå den ansøgte opholdstilladelse at godtgøre, at hans børn ikke havde en opholdstilladelse i Spanien, eller at de ikke kunne opnå en sådan.
7
A.M. har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (afdelingen for forvaltningsretlige sager ved Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager)), som er den forelæggende ret. I forbindelse med denne appel har A.M. indledningsvis anfægtet den fortolkning, som rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (retten i første instans i Haag, tingstedet Utrecht) har anlagt af dom af 10. maj 2017, Chavez-Vilchez m.fl. (C-133/15, EU:C:2017:354), og har påberåbt sig en afledt opholdsret i medfør af artikel 20 TEUF, således som den bl.a. er fortolket i denne dom. Han har dernæst kritiseret denne ret i første instans for ikke at have forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF på trods af de forskelle, der er i national retspraksis med hensyn til bevisbyrden vedrørende denne afledte opholdsret. Endelig har han for den forelæggende ret gentaget sin anmodning om forelæggelse for Domstolen i henhold til denne bestemmelse.
8
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at svaret på det spørgsmål om fortolkningen af EU-retten, som A.M. har rejst, klart fremgår af Domstolens praksis. I overensstemmelse med den retspraksis, der følger af dom af 6. oktober 1982, Cilfit (283/81, EU:C:1982:335), og af 6. oktober 2021, Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799), er den forelæggende ret derfor af den opfattelse, at den ikke har pligt til at anmode om en præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267, stk. 3, TEUF, og at den kan træffe afgørelse i tvisten i hovedsagen med følgende summariske begrundelse for sin afgørelse:
»Appellen medfører ikke, at [førsteinstansrettens] afgørelse ophæves. Det er ikke nødvendigt at anføre yderligere begrundelser for denne konstatering.
Appelskriftet indeholder således ikke nogen spørgsmål, som kræver besvarelse af hensyn til retsenheden, retsudviklingen eller retsbeskyttelsen generelt (udlændingelovens artikel 91, stk. 2).«
9
Denne mulighed for at anvende en summarisk begrundelse, som fastsat i udlændingelovens artikel 91, stk. 2, afspejler den balance, som den nederlandske lovgiver ved vedtagelsen af denne lov ønskede mellem hensigten om at generalisere muligheden for at iværksætte appel i alle sager vedrørende udlændingeloven og behovet for at give den forelæggende ret mulighed for at koncentrere sin prøvelse om spørgsmål, der kræver en besvarelse af hensyn til retsenheden, retsudviklingen eller retsbeskyttelsen generelt.
10
Den forelæggende ret har fremhævet, at den bl.a. er berettiget til at give en summarisk begrundelse for sine afgørelser, når de anbringender, der er fremført for den, er uvirksomme, eller når de blot anfægter førsteinstansrettens anvendelse af dens faste praksis, uden klart at godtgøre, hvorledes denne anvendelse er ukorrekt eller mangelfuld, eller hvorfor den skal fraviges. I sådanne tilfælde vil der ikke være nogen interesse i en detaljeret gengivelse af retspraksisløsninger, som ikke er blevet anfægtet på seriøs vis. Den omstændighed, at der ikke er noget grundlag for at ophæve førsteinstansrettens dom, og at der ikke foreligger spørgsmål vedrørende retsenheden, retsudviklingen eller retsbeskyttelsen, indebærer desuden generelt, at der ikke foreligger spørgsmål om fortolkningen af EU-retten, som nødvendiggør en præjudiciel forelæggelse.
11
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at borgeren selv i tilfælde af en summarisk begrundelse får en effektiv domstolsbeskyttelse, eftersom hver enkelt udlændingeretlig sag er genstand for en grundig og udførlig undersøgelse ved retten i første instans, for hvilken tredjelandsstatsborgere og deres advokater bl.a. kan fremsætte deres anbringender skriftligt og fremføre deres sag mundtligt under en kontradiktorisk forhandling. Denne ret vil under alle omstændigheder afsige en dom med en fuldstændig begrundelse. For så vidt angår den forelæggende ret vil denne altid foretage en fuldstændig prøvelse af appelsagens realitet, selv om dette ikke fremgår af den summariske begrundelse i dens dom.
12
Den forelæggende ret har ligeledes anført, at afdelingen for udlændingeretlige sager har afsagt 11047 domme med realitetsafgørelser i perioden 2020-2023, hvoraf 85% blev afsagt med en summarisk begrundelse. I denne henseende har den forelæggende ret anført, at EU-retten i stigende grad påvirker udlændingeretten, og har anført, at der i forbindelse med appelsager fremsættes adskillige anmodninger om præjudiciel forelæggelse, hvoraf nogle er helt uden begrundelse. Henset til denne situation ville det være tidskrævende at begrunde afslag på at forelægge præjudicielle spørgsmål i lyset af de undtagelser, som Domstolen opstillede i dom af 6. oktober 1982, Cilfit (283/81, EU:C:1982:335, præmis 21), hvoraf det fremgår, at en national ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres (herefter »en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres«), for hvilken der rejses et EU-retligt spørgsmål, er fritaget for sin forelæggelsespligt som omhandlet i artikel 267, stk. 3, TEUF, når den har fastslået, at det rejste spørgsmål ikke er relevant, at den pågældende EU-retlige bestemmelse allerede er blevet fortolket af Domstolen, eller at den korrekte fortolkning af EU-retten fremgår med en sådan klarhed, at der ikke er plads til nogen rimelig tvivl (herefter »de tre Cilfit-undtagelser«).
13
Den forelæggende ret har tilføjet, at den, når den giver en summarisk begrundelse for sin afgørelse, tilslutter sig konklusionen i den afgørelse, der blev truffet i første instans, uden nødvendigvis at gentage hele afgørelsens begrundelse. Den forelæggende ret har i denne forbindelse præciseret, at den kan nå til det samme resultat som det, førsteinstansretten nåede frem til, men af andre grunde. Den kan således anvende en summarisk begrundelse, når denne ret har afslået en anmodning om at forelægge præjudicielle spørgsmål uden at give en behørig begrundelse for sin afgørelse, eller endog når den ikke har behandlet en sådan anmodning.
14
Den forelæggende ret er under henvisning til bl.a. Menneskerettighedsdomstolens dom af 24. april 2018, Baydar mod Nederlandene (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514), af den opfattelse, at den mulighed, som den er tillagt ved udlændingelovens artikel 91, stk. 2, for at anvende en summarisk begrundelse, er i overensstemmelse med den generelle begrundelsespligt, der følger af chartrets artikel 47, stk. 1, og af artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«). Den forelæggende ret agter derfor ikke at stille Domstolen dette spørgsmål.
15
Den forelæggende ret har imidlertid anført, at det fremgår af præmis 51 i dom af 6. oktober 2021, Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799), at en afgørelse fra en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, og som anser sig for fritaget for pligten til at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse, enten skal godtgøre, at det rejste EU-retlige spørgsmål ikke er relevant for afgørelsen af den tvist, som indbragt for den, at fortolkningen af den omhandlede EU-retlige bestemmelse er baseret på Domstolens praksis, eller, i mangel af en sådan retspraksis, at EU-rettens fortolkning fremgår for denne ret med en sådan klarhed, at der ikke er plads til nogen rimelig tvivl. Spørgsmålet er derfor, om muligheden for at give en summarisk begrundelse for en sådan afgørelse er i overensstemmelse med artikel 267, stk. 3, TEUF, sammenholdt med chartrets artikel 47, når en part i den tvist, der er indbragt for den nævnte ret, anmoder om en præjudiciel forelæggelse. Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, om den i dette tilfælde skal give en detaljeret begrundelse for, hvorfor den ikke har pligt til at foretage en sådan forelæggelse, idet den bl.a. skal præcisere, hvilken af de tre Cilfit-undtagelser der finder anvendelse.
16
I denne henseende har den forelæggende ret anført, at det fremgår af præmis 61-65 i dom af 6. oktober 2021, Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799), at når en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, afviser et søgsmål af grunde, der er særlige for retsplejen ved denne ret, kan den undlade at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål uden at være bundet af den begrundelsespligt, der er fastsat i denne doms præmis 51. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om denne løsning kan udvides til at omfatte det tilfælde, hvor et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, men hvor den ret, for hvilken sagen er indbragt, giver en summarisk begrundelse for sin afgørelse af grunde, der er særlige for retsplejen ved denne ret.
17
På denne baggrund har Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (afdelingen for forvaltningsretlige sager ved Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager)) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 267, stk. 3, TEUF, sammenholdt med artikel 47, stk. 2, i [chartret], fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning som den, der fremgår af artikel 91, stk. 2, i [udlændingeloven], hvorefter Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State [(afdelingen for forvaltningsretlige sager ved Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager))], som en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, kan afgøre et spørgsmål, [som en part har] rejst om fortolkning af EU-retten, eventuelt i forbindelse med en udtrykkelig anmodning om, at der indhentes en præjudiciel afgørelse, med en [summarisk] begrundelse, uden at det angives, hvilken af de tre undtagelser fra forelæggelsespligten der finder anvendelse?«
Om det præjudicielle spørgsmål
18
Den forelæggende ret ønsker med spørgsmålet nærmere bestemt oplyst, om artikel 267, stk. 3, TEUF, sammenholdt med chartrets artikel 47, stk. 2, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, kan afgøre et spørgsmål vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig bestemmelse, som en af parterne i tvisten har rejst, eventuelt i forbindelse med en udtrykkelig anmodning om, at der indhentes en præjudiciel afgørelse, med en summarisk begrundelse for sin afgørelse uden at angive, hvilken af de tre Cilfit-undtagelser der finder anvendelse i den pågældende sag.
19
Det bemærkes, at den præjudicielle forelæggelsesprocedure, som er fastsat i artikel 267 TEUF, udgør hjørnestenen i det domstolssystem, der er indført ved traktaterne. Den indfører nemlig en dommerdialog mellem Domstolen og medlemsstaternes retter, som har til formål at sikre en ensartet fortolkning af EU-retten. Denne procedure gør det herved muligt at sikre EU-rettens sammenhæng, fulde virkning og særegne karakter samt autonomien for Unionens retsorden, som Domstolen skal værne om (jf. i denne retning udtalelse 2/13 (Unionens tiltrædelse af EMRK) af 18.12.2014, EU:C:2014:2454, præmis 176, og dom af 15.10.2024, KUBERA, C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 33).
20
Såfremt der i henhold til national ret ikke er nogen adgang til judiciel prøvelse af en national rets afgørelse, er denne sidstnævnte principielt forpligtet til at indbringe en sag for Domstolen i henhold til artikel 267, stk. 3, TEUF, når der for denne ret rejses et spørgsmål om fortolkningen af EU-retten eller om gyldigheden af en afledt retsakt (dom af 6.10.2021, Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi, C-561/19, EU:C:2021:799, præmis 32, og af 15.10.2024, KUBERA, C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 34).
21
Pligten for de nationale retter, hvis afgørelser ikke kan appelleres, til at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse er et led i samarbejdet mellem de nationale retter, som skal anvende EU-retten, og Domstolen, og skal sikre, at EU-retten anvendes korrekt og fortolkes ensartet i alle medlemsstaterne. Denne pligt har navnlig til formål at forhindre, at der i en medlemsstat udvikler sig en national retspraksis, som ikke er i overensstemmelse med EU-retten (dom af 24.5.1977, Hoffmann-La Roche, 107/76, EU:C:1977:89, præmis 5, og af 15.10.2024, KUBERA, C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 35).
22
En national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, kan derfor kun fritages for denne pligt, hvis den befinder sig i en situation, der svarer til en af de tre Cilfit-undtagelser. En sådan national ret skal således på eget ansvar, uafhængigt og med den fornødne omhu vurdere, om den har pligt til at forelægge Domstolen det EU-retlige spørgsmål, der er blevet rejst for den, eller om den derimod kan anse sig fritaget for denne pligt, for så vidt som en af de tre Cilfit-undtagelser finder anvendelse (jf. i denne retning dom af 15.10.2024, KUBERA, C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 36 og 37 samt den deri nævnte retspraksis).
23
I denne henseende følger det af den ordning, som er indført med artikel 267 TEUF, sammenholdt med chartrets artikel 47, stk. 2, at når en national retsinstans, hvis afgørelser ikke kan appelleres, finder, at der er tale om en af de tre Cilfit-undtagelser, og derfor er af den opfattelse, at den er fritaget for pligten til at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse i medfør af artikel 267, stk. 3, TEUF, skal det af begrundelsen for retsafgørelsen fremgå, enten at det rejste EU-retlige spørgsmål ikke er relevant for afgørelsen af tvisten, at fortolkningen af den pågældende EU-retlige bestemmelse er støttet på Domstolens praksis, eller, såfremt der ikke findes en sådan praksis, at EU-rettens fortolkning fremgår med en sådan klarhed for denne nationale retsinstans, at der ikke er plads til nogen rimelig tvivl (dom af 6.10.2021, Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi, C-561/19, EU:C:2021:799, præmis 51, og af 15.10.2024, KUBERA, C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 62).
24
Henset til den grundlæggende rolle, som den i artikel 267 TEUF omhandlede præjudicielle procedure spiller i Unionens retsorden, kan en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, således ikke forkaste anbringender, der rejser et spørgsmål om fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig bestemmelse, uden først at vurdere, om den har pligt til at forelægge Domstolen dette spørgsmål til præjudiciel afgørelse, eller om dette spørgsmål er omfattet af en af de tre Cilfit-undtagelser. Det følger heraf, at når en sådan national ret i medfør af en af disse undtagelser beslutter ikke at forelægge Domstolen sagen, skal denne afgørelse i alle tilfælde overholde det begrundelseskrav, der er nævnt i den foregående præmis, dvs. specifikt og konkret at redegøre for grundene til, at denne undtagelse finder anvendelse.
25
Denne fortolkning rejser ikke tvivl om den retspraksis, der følger af dom af 15. marts 2017, Aquino (C-3/16, EU:C:2017:209, præmis 56), og af 6. oktober 2021, Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799, præmis 61), hvorefter en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, kan undlade at forelægge et præjudicielt spørgsmål for Domstolen, når sagen skal afvises på grundlag af formalitetsregler, der er særlige for retsplejen ved denne ret, forudsat at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet overholdes (dom af 15.10.2024, KUBERA, C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 47).
26
Bortset fra dette tilfælde kan den omstændighed, at et søgsmål forkastes på grundlag af en summarisk begrundelse, der alene består i at fastslå, at de betingelser, som den nationale lovgivning opstiller for anvendelsen af en sådan begrundelse, er opfyldt i det konkrete tilfælde, ikke opfylde den pligt, der påhviler de nationale retter, hvis afgørelser ikke kan appelleres, til at angive grundene til, at de finder, at en af de tre Cilfit-undtagelser finder anvendelse på den tvist, der er indbragt for dem, og begrunder, at sagen ikke forelægges Domstolen til præjudiciel afgørelse.
27
Menneskerettighedsdomstolen har ganske vist bl.a. i dom af 24. april 2018, Baydar mod Nederlandene (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514, §§ 20, 48 og 51), fastslået, at en nederlandsk lovgivning, der var analog med den i hovedsagen omhandlede, og som gjorde det muligt for Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) at forkaste en kassationsappel på grundlag af en summarisk begrundelse, ikke skulle erklæres uforenelig med EMRK’s bestemmelser.
28
Imidlertid begrænser den retspraksis ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, der er udviklet med hensyn til overholdelsen af retten til en retfærdig rettergang, som er sikret ved EMRK’s artikel 6, stk. 1, sig til det tilfælde, hvor en part i en tvist udtrykkeligt har opfordret den ret, for hvilken sagen er indbragt, til at fremsætte en anmodning om præjudiciel afgørelse. Som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har præciseret, tjener retten til en begrundet afgørelse den generelle regel, der er fastsat i EMRK, og som har til formål at beskytte enkeltpersoner mod vilkårlighed ved at vise over for parterne, at de er blevet hørt, og ved at sikre, at de modtager et svar på deres indlæg, og at de forstår retsafgørelsen. For så vidt som EMRK ikke sikrer en ret til, at et spørgsmål forelægges Domstolen til præjudiciel afgørelse, kan en part som garanti mod vilkårlighed desuden kun forvente en besvarelse fra en national ret i en begrundelse i en dom eller afgørelse, hvis parten har afgivet indlæg for den kompetente nationale ret med henblik på en forelæggelse. I mangel af en sådan anmodning og en udtrykkelig begrundelse er Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol følgelig af den opfattelse, at det ikke kan anses for en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, at en retsinstans ikke har forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål uden at angive en begrundelse herfor (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 16.12.2025, Gondert mod Tyskland, CE:ECHR:2025:1216JUD003470121, § 42).
29
Hvad angår EU-retten gælder den forpligtelse, der påhviler de nationale retter, hvis afgørelser ikke kan appelleres, til at angive grundene til, at de er af den opfattelse, at en af de tre Cilfit-undtagelser finder anvendelse på den tvist, der er indbragt for dem, imidlertid, når en af parterne i denne tvist påberåber sig EU-retten, i hvilken henseende det er uden betydning, om parten anmoder om en præjudiciel forelæggelse for Domstolen. Den præjudicielle forelæggelse er således baseret på en dialog domstolene imellem, hvis indledning udelukkende beror på den nationale domstols bedømmelse af relevansen og nødvendigheden af forelæggelsen (dom af 12.2.2008, Kempter, C-2/06, EU:C:2008:78, præmis 42), uden at der kræves en anmodning herom fra parterne. For at denne begrundelsespligt finder anvendelse, er det følgelig tilstrækkeligt, at en af parterne i den omhandlede tvist har påberåbt sig EU-retten, uden at det er nødvendigt at kræve, at denne part desuden udtrykkeligt har fremsat en anmodning om præjudiciel afgørelse.
30
I denne sammenhæng skal det bemærkes, at artikel 267, stk. 2 og 3, TEUF, hvorefter Domstolen har kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål, »såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en ret« i en af medlemsstaterne, ikke indebærer, at Domstolen kun kan behandle de sager, i hvilke en af hovedsagens parter har rejst et spørgsmål om EU-rettens fortolkning eller gyldighed; Domstolen kan også behandle de sager, hvori et sådant spørgsmål rejses ex officio af den nationale ret, når denne skønner, at en afgørelse fra Domstolen af dette spørgsmål er nødvendig, før den afsiger sin dom (jf. i denne retning dom af 16.6.1981, Salonia, 126/80, EU:C:1981:136, præmis 7, dom af 6.10.1982, Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, præmis 9, og af 21.2.2013, Fédération Cynologique Internationale, C-561/11, EU:C:2013:91, præmis 30).
31
Den nævnte begrundelsespligt gælder derfor ligeledes for en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, såfremt den, selv om parterne i den pågældende tvist ikke har påberåbt sig EU-retten, i henhold til national ret (jf. i denne retning dom af 14.12.1995, van Schijndel og van Veen, C-430/93 og C-431/93, EU:C:1995:441, præmis 13, 14 og 22, og af 12.2.2008, Kempter, C-2/06, EU:C:2008:78, præmis 45) eller EU-retten (jf. i denne retning dom af 26.10.2006, Mostaza Claro, C-168/05, EU:C:2006:675, præmis 38, og af 17.5.2022, Ibercaja Banco, C-600/19, EU:C:2022:394, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis), har en mulighed for eller en forpligtelse til af egen drift at tage retlige anbringender, der støttes på en bindende EU-retlig regel, under påkendelse.
32
Det følger heraf, at når en medlemsstat tillader en sådan ret at anvende en summarisk begrundelse med det formål at sikre en god retspleje ved at afkorte varigheden af retslige procedurer og ved at gøre det muligt for den nævnte ret at bruge hovedparten af sine ressourcer på at afgøre sager, der er af interesse for at kunne sikre ensartede og sammenhængende retsregler, skal en sådan summarisk begrundelse ikke desto mindre specifikt og konkret angive grundene til, at denne retsinstans er af den opfattelse, at en af de tre Cilfit-undtagelser finder anvendelse i forbindelse med den tvist, den skal påkende, og at det derfor er berettiget ikke at forelægge tvisten for Domstolen til præjudiciel afgørelse.
33
En sådan forpligtelse anses for opfyldt, når en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, udtrykkeligt angiver, at den agter at tilegne sig den begrundelse, som den lavere retsinstans har anført i den pågældende tvist, for så vidt som denne lavere retsinstans har angivet grundene til, at den fandt, enten at det rejste EU-retlige spørgsmål ikke var relevant, at den pågældende EU-retlige bestemmelse allerede var blevet fortolket af Domstolen, eller at denne fortolkning fremgik med en klarhed, der ikke gav anledning til nogen rimelig tvivl.
34
Bortset fra dette tilfælde skal den begrundelse, der påhviler de nationale retter, hvis afgørelser ikke kan appelleres, tilpasses de faktiske og retlige omstændigheder i den pågældende tvist, og den skal i alle tilfælde angive de specifikke og konkrete grunde til, at disse retter finder, at det er ufornødent at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
35
Hvad angår den specifikke og konkrete begrundelse, der skal til for at berettige anvendelsen af en af de tre Cilfit-undtagelser, bør den dog som hovedregel kunne være kortfattet, når en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, finder, at de spørgsmål, som en eller flere parter i den pågældende tvist har foreslået, at den skal forelægge, ikke er relevant for sagens afgørelse, dvs. når besvarelsen af disse spørgsmål under ingen omstændigheder kan påvirke sagens afgørelse (jf. i denne retning dom af 6.10.1982, Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, præmis 10).
36
Tilsvarende kan en enkelt henvisning til Domstolens relevante praksis begrunde et afslag på at indbringe en sag for Domstolen, når det rejste spørgsmål materielt set er identisk med et spørgsmål, der allerede har været genstand for en præjudiciel afgørelse i et lignende tilfælde eller så meget desto mere i samme nationale sag (dom af 27.3.1963, Da Costa m.fl., 28/62-30/62, EU:C:1963:6, s. 75 og 76, og af 6.10.2021, Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi, C-561/19, EU:C:2021:799, præmis 36). Når de omtvistede spørgsmål ikke er fuldstændigt identiske, men det omhandlede retsspørgsmål er løst gennem Domstolens praksis, uanset ved hvilken procedure denne retspraksis er etableret, kan det imidlertid være nødvendigt med en mere udførlig begrundelse for et sådant afslag.
37
Endelig er der som hovedregel også behov for en mere udførlig begrundelse for at godtgøre, at EU-rettens korrekte fortolkning fremgår med en sådan klarhed, at der ikke er plads til rimelig tvivl, idet spørgsmålet om, hvorvidt dette er tilfældet, skal vurderes i forhold til EU-rettens særegenheder, de særlige vanskeligheder, som fortolkningen heraf frembyder, og risikoen for afvigende retspraksis inden for Unionen. En national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, skal på grundlag af disse elementer anføre, hvorfor den er overbevist om, at hverken de øvrige nationale retter, hvis afgørelser ikke kan appelleres, eller Domstolen vil være i tvivl om afgørelsen (jf. i denne retning dom af 6.10.2021, Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi, C-561/19, EU:C:2021:799, præmis 40). Denne nationale ret er imidlertid ikke forpligtet til detaljeret at godtgøre, at disse andre nationale retter og Domstolen ville anlægge den samme fortolkning.
38
Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 267, stk. 3, TEUF, sammenholdt med chartrets artikel 47, stk. 2, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, kan afgøre et spørgsmål vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig bestemmelse, som en af parterne i tvisten har rejst, eventuelt i forbindelse med en udtrykkelig anmodning om, at der indhentes en præjudiciel afgørelse, med en summarisk begrundelse for sin afgørelse, medmindre den forelæggende ret redegør for de specifikke og konkrete grunde til, at en af de tre Cilfit-undtagelser finder anvendelse i den pågældende sag.
Sagsomkostninger
39
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Store Afdeling) for ret:
Artikel 267, stk. 3, TEUF, sammenholdt med artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en national ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, kan afgøre et spørgsmål vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig bestemmelse, som en af parterne i tvisten har rejst, eventuelt i forbindelse med en udtrykkelig anmodning om, at der indhentes en præjudiciel afgørelse, med en summarisk begrundelse for sin afgørelse, medmindre den forelæggende ret redegør for de specifikke og konkrete grunde til, at en af de tre undtagelser til en sådan national rets pligt til præjudiciel forelæggelse, som Domstolen opstillede i dom af 6. oktober 1982, Cilfit (283/81, EU:C:1982:335, præmis 21), finder anvendelse i den pågældende sag.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.