61981C0035
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN29. OKTOBER 1981 (
1
)
Høje Domstol.
1.
De problemer, som er rejst i nærværende sag, vedrører Fællesskabernes pensionsordning, og navnlig visse nærmere regler for anvendelsen af den ret, som artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til tjenestemandsvedtægten tillægger den, der efter fratræden af tjenesten hos en administration, en national eller international organisation eller en virksomhed, indtræder i Fællesskabernes tjeneste. Som bekendt kan enhver, der er omfattet af reglen, »... ved sin fastansættelse foranledige betalt følgende beløb til Fællesskaberne: den aktuarmæssige modværdi af de pensionsrettigheder, han har erhvervet i administrationen, i den nationale eller internationale organisation eller virksomheden eller en fastsat tilbagekøbsværdi, som denne administrations, organisations eller virksomheds pensionskasse skylder ham på tidspunktet for hans fratræden«. I stykkets andet afsnit siges det: »I lignende tilfælde fastsætter den institution, hvor tjenestemanden er ansat, under hensyntagen til den lønklasse, ban er fastansat i, antallet af de pensionsgivende tjenesteår, den efter sin ordning godskriver ham for den tidligere tjenestes varighed, på grundlag af den aktuarmæssige modværdi eller den fastsatte tilbagekøbsværdi«.
Det centrale punkt i nærværende sag er afgørelsen af, hvilken »lønklasse« en person »er fastansat i«, når han er begyndt at arbejde ved Det europæiske økonomiske Fællesskab i en bestemt lønklasse før tjenestemandsvedtægtens ikrafttræden den 1. januar 1962, og han fra denne dato at regne, og efter i mellemtiden at være blevet forfremmet til en højere lønklasse, er blevet fastansat i sidstnævnte lønklasse i henhold til vedtægtens artikel 102. Det hedder heri: »En ansat, der ved denne vedtægts ikrafttræden har en fast stilling i én af Fællesskabernes institutioner, kan ved ansættelsesmyndighedens afgørelse fastansættes i den lønklasse og på det løntrin i vedtægtens lønordning svarende til den lønklasse og det løntrin, han udtrykkeligt eller stiltiende havde opnået, før han blev omfattet af denne vedtægt«. Forudsætningen herfor var, at de pågældende opfyldte betingelserne i artikel 28, litra a), b), c), e) og f), og at de ved vedtægtens ikrafttræden havde været i Fællesskabernes tjeneste i over seks måneder, samt at de ikke havde fået en ugunstig udtalelse af det i artikel 102 nævnte integrationsudvalg (de to sidstnævnte betingelser gjaldt ikke for ansatte i lønklasserne A 1 og A 2).
2.
Jeg skal kort sammenfatte sagens faktum. Henri Étienne tiltrådte den 27. oktober 1958 en stilling i afdelingen for industri i Kommissionens Generaldirektorat for det interne marked. Han blev indplaceret i lønklasse A 6. Den 12. april 1960 blev han udnævnt til assisterende kabinetschef for et medlem af Kommissionen og indplaceret i lønklasse A 3 med virkning fra 1. maj samme år. Hans udnævnelse i sidstnævnte lønklasse havde derfor fundet sted, da vedtægten trådte i kraft (den 1. januar 1962, som jeg allerede har nævnt). I 1980, efter at det i henhold til de luxembourgske regler langt om længe var blevet muligt (ved en lov af 14. marts 1979) at overføre de pensionsrettigheder, som var erhvervet på grundlag af en national pensionsordning, til Fællesskabet, gjorde Étienne brug af den mulighed, som var indført ved den nævnte artikel 11, stk. 2, i vedtægtens bilag VIII, med hensyn til den beskæftigelse, han (fra 1954 til 1958) havde haft i en virksomhed med hjemsted i Storhertugdømmet. Den 17. april 1980 gav Kommissionens personaledirektorat tilladelse til overførsel af Étiennes nationale pensionsrettigheder til Fællesskabets pensionsordning og besluttede herved at lægge datoen 1. januar 1962 til grund ved beregningen af disse rettigheder. Étienne, som derimod var af den opfattelse, at tidspunktet for hans indtræden i tjenesten (oktober 1958). burde lægges til grund, klagede forgæves over afgørelsen. Han har herefter anlagt sag mod Kommissionen med påstand om annullation af den afgørelse, hvorved klagen blev afvist.
3.
Parternes standpunkter er herefter følgende: Sagsøgeren gør gældende, af »den lønklasse, han er fastansat i«, jf. artikel 11, stk. 2, i bilag VIII, er lønklasse A 6, hvori han blev indplaceret fra den 27. oktober 1958 at regne, altså da han begyndte at arbejde for Kommissionen. Kommissionen gør heroverfor gældende, at det korrekte vil være at lægge lønklasse A 3 til grund, som den pågældende var indplaceret i den 1. januar 1962, altså da han blev fastansat som tjenestemand. Antagelsen af den førstnævnte opfattelse ville indebære, at den periode med hensyn til fællesskabspensionen, som skulle lægges til grund ved overførslen af de pensionsrettigheder, der er erhvervet i den nationale virksomhed, hvor han tidligere arbejdede, ville blive 17 måneder i stedet for 10 måneder og 20 dage, som ville blive resultatet af en beregning på grundlag af den modsatte opfattelse. For at forklare denne forskel må der henses til, at beregningen af det antal pensionsgivende tjenesteår, der skal godskrives, i henhold til artikel 3, stk. 3, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser til den nævnte artikel 11, stk. 2, i bilag VIII sker ved omregning af den overførte sum til en teoretisk pension, og dette igen ved omregning til antal pensionsgivende tjenesteår i henhold til vedtægten på grundlag af den årlige grundløn, som svarer til den stillingsmæssige placering.
Den opfattelse, sagsøgeren gør gældende, er, at hans retsstilling i tiden før vedtægtens ikrafttræden var den samme som en fastansat tjenestemands. Jeg mener imidlertid ikke, at dette synspunkt kan accepteres. EØF-traktatens artikel 246, stk. 3, og artikel 212, hvortil der henvises (sidstnævnte bestemmelse er senere afløst af artikel 24, stk. 1, i traktaten om fusion af Fællesskabets udøvende myndigheder) bestemmer nemlig, at Rådet skal udarbejde Vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber og ansættelsesvilkårene for Fællesskabernes øvrige ansatte; i artikel 246, stk. 3, bestemmes det dog, at hver institution indtil dette tidspunkt »ansætter ... det nødvendige personale og ... med henblik herpå [indgår] tidsbegrænsede kontrakter«. Forskellen mellem den forud for vedtægtens ikrafttræden gældende ordning, som hvilede på aftale, og den efterfølgende vedtægtsmæssige ordning, er således den klarest tænkelige. Det betyder, at Fællesskabet ikke kunne beskæftige fastansatte tjenestemænd før vedtægtens ikrafttræden. Fastansættelse af tjenestemænd i en offentlig forvaltning kan nemlig alene tænkes at ske på grundlag af en tjenestemands- og normeringslov, hvori personalets retsstilling og karriereforløb er fastlagt.
Sagsøgeren gør gældende, at han er blevet ansat i henhold til en tidsubegrænset kontrakt. Dette forhold kan imidlertid ikke indebære, at han anses for fastansat, idet noget sådant ville være i strid med EØF-traktatens artikel 246, stk. 3. Det har Domstolen allerede fastslået i dommene hhv. af 15. juli 1960 i sagerne 43, 45 og 48/50, Lachmüller mil., (Sml. 1954-1964, s. 199; org.ref. Recueil 1960, s. 933) og 14. december 1961 i sag 12/61, Gorter (Sml. 1954-1964, s. 267; org.ref. Recueil 1961, s. 535). Domstolen antog, at den ovennævnte regel forbød, at der før udstedelsen af tjenestemandsvedtægten udtrykkeligt eller stiltiende blev oprettet varige ansættelsesforhold, og at EØF's ansatte ikke forud for vedtægtens ikrafttræden havde en berettiget forventning om at opnå rettigheder i henhold til denne. At EØF's institutioner alligevel indgik tidsubegrænsede ansættelseskontrakter skyldtes ifølge den nævnte Lachmiiller-dom, at man ikke på tidspunktet for aftalernes indgåelse kunne forudse behovet i de tjenestegrene, som på daværende tildspunkt påbegyndte deres virksomhed, og at man altså havde vanskeligt ved på forhånd at fastlægge arbejdsaftalernes varighed. I intet tilfælde kunne disse aftaler, stadig ifølge Domstolen, antages af være udtryk for, at parterne begge havde til hensigt at skabe et varigt ansættelsesforhold mellem sig, idet en sådan hensigt ville stride klart mod reglen i artikel 246, stk. 3.
Det vil altså med andre ord sige, at det personale, som blev ansat i tiden forud for vedtægtens ikrafttræden på tidsubegrænsede kontrakter, ikke havde nogen som helst garanti for fast ansættelse. Institutionen kunne til enhver tid opsige arbejdsaftalen med én måneds varsel, som var det almindelige varsel i ansættelseskontrakterne. I det foreliggende tilfælde havde Kommissionen ved skrivelse af 3. december 1958 udtrykkeligt henledt sagsøgerens opmærksomhed på, at »denne ansættelse på det nuværende stadium af Fællesskabets organisation kun kan have midlertidig karakter«. Det burde have været tilstrækkeligt til at afkræfte de misforståelser, som eventuelt kunne være opstået på grundlag af den »avis d'entrée en fonctions« (meddelelse om tiltrædelse) af 19. november 1958, hvori sagsøgeren betegnes som »tjenestemand« (se bilag VII til stævningen). Anvendelsen af denne betegnelse lader sig i øvrigt let forklare, når man betragter fællesskabsadministrationens daværende praksis, hvorefter man anvendte EKSF-vedtægtens terminologi, der indeholdt begrebet »midlertidige tjenestemænd« (i artikel 2, stk. 3).
Sagsøgeren kan heller ikke hente støtte i overvejelser om den faktiske uafbrudte ansættelse, han havde gennem hele sin tjenestetid før vedtægtens ikrafttræden. Dette forhold kan hverken retligt eller faktisk sidestilles med fastansættelse som tjenestemand. Vi véd nemlig, at der forud for tjenestemandsansættelse af kontraktansatte i henhold til vedtægtens artikel 102 gik en procedure, som indebar en individuel bedømmelse af den enkelte ansatte, og som således ikke på nogen måde var automatisk.
4.
Et andet af sagsøgerens argumenter er, at det tidspunkt, da han blev omfattet af Fællesskabets pensionsordning, er sammenfaldende med hans indtræden i Fællesskabets tjeneste og således ligger forud for hans fastansættelse som tjenestemand. Jeg tror imidlertid ikke, at dette kan have indflydelse på fastlæggelsen af det tidspunkt, som i henhold til artikel 11, stk. 2, i bilag VIII skal lægges til grund ved beregningen af det antal pensionsgivende tjenesteår, der skal godskrives for den tidligere tjenestes varighed. Vi véd, at de EØF-ansatte, selv om de i tiden forud for vedtægtens ikrafttræden allerede var omfattet af en fællesskabssocialordning, ikke havde nogen mulighed for at overføre deres nationale pensionsrettigheder hertil. Denne mulighed blev indført for første gang ved vedtægten af 1962. Fællesskabets lovgivningsmyndighed kunne frit fastsætte de nærmere regler herfor og kunne navlig lægge et tidspunkt til grund for den ovennævnte beregning, som var et andet end det, hvorpå personer, der var ansat i tiden forud for vedtægten, blev omfattet af pensionsordningen. Der består således ingen som helst logisk begrundelse for at opstille en enhedsfortolkning i et tilfælde, hvor lovgivningsmyndigheden har villet sondre (nemlig mellem på den ene side fastansættelsen og den lønklasse, i hvilken fastansættelsen sker, og på den anden side det tidspunkt, hvor den pågældende bliver omfattet af Fællesskabernes pensionsordning).
Sagsøgeren har også til støtte for sin påstand påberåbt sig den omstændighed, at han ikke længere var omfattet af den nationale pensionsordning fra det tidspunkt, da han indtrådte i EØF's tjeneste. Hertil må det bemærkes, at de ansatte i perioden forud for vedtægtens ikrafttræden havde mulighed for fortsat at være omfattet af en national pensionsordning. Når bortses fra ethvert andet argument, finder jeg derfor, at det ville være lidet velbegrundet at lade et valg, som den enkelte frit har truffet, være afgørende for fastlæggelsen af det tidspunkt, der skal lægges til grund for den beregning, jeg tidligere har omtalt.
5.
Efter min opfattelse fører den korrekte fortolkning af de regler, som skal finde anvendelse i den foreliggende sag, nødvendigvis til, at sagsøgerens påstand må tilbagevises. Dels viser nemlig den sammenhæng, hvori artikel 11, stk. 2, i bilag VIII indgår, at den »lønklasse, han er fastansat i«, og som institutionen skal tage hensyn til, er den samme som den, tjenestemanden er indplaceret i ved sin fastansættelse, dvs. på det tidspunkt, da han kan gøre brug af den mulighed, som er fastsat i bestemmelsen. Den nævnte artikel 3, stk. 3, i gennemførelsesbestemmelserne er et yderligere bevis herfor, idet der her tales om »den stillingsmæssige placering«. Hertil kommer, at der ifølge EØF-traktatens artikel 246, stk. 3, ikke kan tænkes nogen »fastansættelse« eller»udnævnelse« forud for personalevedtægtens ikrafttræden. Jeg skal tilføje, at der, for så vidt angår spørgsmålet om sikkerheden i ansættelsesforholdet (ligesom i mange andre henseender), ikke er nogen tvivl om, at indførelsen af vedtægtsreglerne indebar en tilbundsgående fornyelse af de tidligere retsforhold vedrørende arbejdet i Fællesskabet. Det var kun muligt at give de nye regler tilbagevirkende kraft ved en udtrykkelig vedtægtsregel herom. Der findes imidlertid ingen regler i vedtægten, som giver administrationen mulighed for at tillægge »fastansættelsen« virkning fra et tidligere tidspunkt end den 1. januar 1962 for så vidt angår den nævnte artikel 11, stk. 2, i bilag VIII.
6.
Tilbage står at afgøre, om sagsøgeren som hævdet har været udsat for forskelsbehandling i forhold til de tjenestemænd, der er blevet ansat efter vedtægtens ikrafttræden, for så vidt som der udelukkende for hans vedkommende, hvad angår beregningen ifølge den nævnte artikel 11, stk. 2, i bilag VIII, skulle være lagt en anden lønklasse til grund end den, som han blev indplaceret i ved sin ansættelse. Hertil skal jeg først bemærke, at der ikke består den lighed mellem de pågældende tilfælde, som måtte kræves for at antage, at der foreligger forbudt forskelsbehandling af dem, der er blevet ansat på kontrakt i henhold til den før vedtægten gældende ordning, i forhold til de tjenestemænd, som er blevet ansat i henhold til vedtægten. For det andet bemærkes, at den tjenestemand, der har påbegyndt en prøvetid i Fællesskabet, som falder positivt ud, ikke kan udnævnes i en lønklasse svarende til en stillingsgruppe over den, som tjenestemanden blev indplaceret i ved prøvetidens begyndelse. Det kan således på ingen måde antages, at en tjenestemand, der er blevet ansat i henhold til vedtægten, er stillet gunstigere end sagsøgeren, som efter at være blevet fastansat i lønklasse A 3, gør gældende, at lønklasse A 6 skal lægges til grund ved pensionsberegningen, hvilket ville tillægge han yderligere tre år forud for tjenestemandsansættelsen.
7.
Sagsøgeren har subsidiært gjort gældende, at Kommissionen, da den traf den anfægtede afgørelse, ikke længere kunne afvise hans klage, idet hans anmodning af 23. april 1980 om at få bekræftet, at han var blevet tjenestemandsansat i 1958, var blevet imødekommet. Den tjenestemand i Kommissionen, som havde til opgave at udarbejde attester til nationale pensionsinstitutioner med henblik på overførsler af de pensionsrettigheder, som fællesskabstjenestemænd havde erhvervet hos disse, havde faktisk angivet den 1. oktober 1958 som tidspunktet for Étienne's tjenestemandsudnævnelse. Det må imidlertid lægges til grund, at attesten ikke var en retsakt rettet til sagsøgeren, ligesom den ikke indebar nogen ændring af hans retsforhold. Med attesten konstateredes ene og alene en tidligere bestående retstilstand, og den havde til formål at give oplysninger over for en national socialsikringsmyndighed. Den kunne altså således på ingen måde antage karakter af en afgørelse, som stiftede ret for sagsøgeren.
For det andet må det lægges til grund, at det pågældende dokument var udarbejdet af en tjenestemand, som med sikkerhed ikke havde bemyndigelse til at handle som ansættelsesmyndighed over for sagsøgeren, jf. vedtægtens artikel 90, stk. 2, sidste punktum. Der kunne således ikke ved attesten foretages nogen ændringer vedrørende det tidspunkt, da sagsøgeren faktisk blev udnævnt til tjenestemand. Som jeg har haft lejlighed til at anføre, kunne de gældende regler i øvrigt ikke på nogen måde give ansættelsesmyndigheden beføjelse til at tillægge tjenestemandsudnævnelsen tilbagevirkende kraft til et tidspunkt før vedtægtens ikrafttræden.
Endelig har sagsøgte i retsmødet vedrørende det dokument, hvorom der er tale, anført — uden at blive modsagt af sagsøgeren — at den anvendte terminologi tager hensyn til luxembourgsk praksis, netop fordi den luxembourgske lovgivning om overførelse af pensionsrettigheder også finder anvendelse i forhold til andre internationale organisationer, som tillægger udtrykket »fastansættelse« et bredere anvendelsesområde, end tilfældet er i fællesskabsretten.
8.
Af de anførte grunde skal jeg foreslå Domstolen at frifinde Kommissionen og at dømme sagsøgeren, Henri Etienne, til at bære sine egne omkostninger i forbindelse med sagen.
(
1
) – Oversat fra italiensk