61989CC0294_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Kommissionen har i denne sag nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktatens artikel 59 og 60 samt Raadets direktiv 77/249/EOEF af 22. marts 1977 om lettelser med henblik paa den faktiske gennemfoerelse af advokaters frie udveksling af tjenesteydelser (1) (herefter benaevnt "direktivet").
Kommissionen har specielt kritiseret de franske bestemmelser i dekret nr. 79-233 (2) (herefter benaevnt "dekretet"), der begraenser faellesskabsbestemmelsernes anvendelsesomraade og i videre omfang end tilladt udvider forpligtelsen for en tjenesteydende advokat til at handle i forbindelse med en lokal advokat og endelig paabyder anvendelse over for den personkreds, direktivet er rettet til, af bestemmelser, der i den franske retsorden gaar ud paa en territorial eneret til at repraesentere andre i retssager.
2. Jeg vil her kun kort beskaeftige mig med de to foerste klagepunkter, som den franske regering ikke har bestridt, og som efter min mening klart maa anerkendes.
Kommissionen har saaledes med rette gjort gaeldende, at dekretets artikel 126-2, foerste afsnit, er i strid med direktivets artikel 1, idet det deri i strid med, hvad direktivet bestemmer, om advokater, der er statsborgere i medlemsstaterne og etableret i deres hjemland, tilsyneladende er bestemt, at advokater, der er franske statsborgere og etableret i en anden medlemsstat, ikke er omfattet af dekretets bestemmelser.
Selv om denne begraensning af dekretets anvendelsesomraade, som det fremgaar af affattelsen af andre af dekretets bestemmelser (jf. eksempelvis artikel 126-1), ikke ser ud til at have vaeret tilsigtet og sandsynligvis er resultatet af en misforstaaelse hos lovgivningsmagten, maa foelgelig dog et elementaert krav om retsvished medfoere, at den omhandlede bestemmelse skal aendres.
3. Kommissionen har dernaest gjort gaeldende, at dekretets artikel 126-3, femte afsnit, hvorefter en tjenesteydende advokat skal handle i forbindelse med en lokal advokat ogsaa ved moede for organer og myndigheder, hvis afgoerelser ikke har karakter af retsafgoerelser, og ved udfoerelsen af opgaver, ved hvilke advokatbistand ikke efter fransk ret er obligatorisk, er i strid med direktivets artikel 5, hvori det tvaertimod bestemmes, at en saadan forpligtelse kun kan kraeves opfyldt, for saa vidt angaar udoevelse af virksomhed i forbindelse med repraesentation og forsvar af en klient for retten.
Ogsaa dette klagepunkt maa efter min mening anerkendes. Det er i oevrigt i Domstolens praksis fastslaaet, at direktivets artikel 5 ikke kan bevirke, at der til en tjenesteydende advokat stilles krav, som ikke ville kunne stilles i henhold til de faglige regler, som finder anvendelse, hvis der ikke foreligger en tjenesteydelse i Traktatens forstand, og at en forpligtelse til at handle i forbindelse med en advokat med moederet for den ret, der behandler sagen, for en advokat, der er etableret i en anden medlemsstat, i sager, hvor der ikke er advokattvang, ikke kan begrundes i almene hensyn (3).
4. Til forskel fra de to foerste klagepunkter bestrides Kommissionens tredje klagepunkt af sagsoegte.
Indholdet af dette klagepunkt kraever en kort forklaring. I Frankrig og i andre medlemsstater gaelder et princip om omraademaessig begraensning af moederetten, hvorefter en advokat samtidig med at vaere befoejet til i sin virksomhed at yde andre sin bistand paa hele det nationale omraade kun har ret til at repraesentere andre i retssager og altsaa til at traeffe de i retssager fornoedne processuelle skridt som rettergangsfuldmaegtig ved den Tribunal de grande instance, som han har moederet for.
Denne begraensning, der i al almindelighed gaelder for samtlige paa fransk omraade etablerede advokater, skal ifoelge dekretets artikel 126-3, fjerde afsnit, ogsaa gaelde for tjenesteydende advokater, der er etableret i andre medlemsstater, idet den tjenesteydende advokat efter denne bestemmelse ved obligatorisk repraesentation i borgerlige sager ved Tribunal de grande instance skal benytte en bestemt i vedkommende retskreds hjemmehoerende advokat med moederet for denne Tribunal de grande instance og ved Cour d' appel en advokat (avoué), der er advokat ved eller har moederet for Cour d' appel.
5. Kommissionen har anerkendt, at det retmaessigt i overensstemmelse med direktivets artikel 5 kan bestemmes, at den tjenesteydende advokat handler i forbindelse med en advokat, som udoever virksomhed ved den ret, der skal behandle sagen (4), men mener, at det forbud mod repraesentation i sager ved Tribunal de grande instance, som gaelder for en advokat, der er etableret i en anden medlemsstat, er i strid med faellesskabsretten.
6. Den Franske Republik har heroverfor anfoert, at reglen om den omraademaessige begraensning af moederetten, som den anvendes i Frankrig, er absolut berettiget, idet den tager sigte paa en forsvarlig retsplejeordning gennem opretholdelse af en fast kontakt mellem den tjenesteydende advokat og vedkommende Tribunal og gennem den adgang, den lokale advokat faar til at foelge med paa de forskellige trin i sagen for hermed at opfylde de forpligtelser, som han har som moedeberettiget over for vedkommende Tribunal de grande instance.
Sagsoegte har hertil foejet, at Domstolen ikke i dommen i sag 427/85 (5) har villet frakende bestemmelsen om moederettens omraademaessige begraensning berettigelse som saadan, men blot har villet kritisere visse saerlig belastende og ikke i objektive forhold begrundede forhold i forbindelse med anvendelsen af den.
7. Lad det straks vaere sagt, at den af den franske regering forfaegtede opfattelse ikke efter min mening stemmer overens med en rigtig forstaaelse af Traktatens bestemmelser.
Ifoelge Traktatens artikel 59 skal restriktioner, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser afskaffes, blandt andet - som det siges i Traktatens artikel 60, stk. 3 - med henblik paa at saette tjenesteyderen i stand til at udoeve sin virksomhed i det land, hvor ydelsen praesteres paa samme vilkaar, som det paagaeldende land fastsaetter for sine egne statsborgere.
Disse bestemmelser, hvis hovedformaal er at goere det muligt for tjenesteyderen at udoeve sin virksomhed i vaertslandet uden at blive udsat for forskelsbehandling af nogen art, indebaerer imidlertid ikke, at hele den nationale lovgivning, der anvendes i forhold til denne stats egne borgere, og som i almindelighed regulerer de i denne stat etablerede personer og virksomheders loebende aktiviteter, fuldt ud paa samme maade kan bringes i anvendelse paa aktiviteter af midlertidig art, der udoeves af personer eller virksomheder, der er etableret i andre medlemsstater (6).
Som anfoert af Domstolen i dommen i sag 427/85 (7) indgaar bestemmelsen om moederettens omraademaessige begraensning netop i national lovgivning, som i almindelighed regulerer de i den paagaeldende stat etablerede advokaters loebende aktiviteter, idet disse advokater alle har ret til at opnaa moederet for en domstol og dér udoeve alle de aktiviteter, der er noedvendige for at repraesentere klienterne og varetage disses interesser. Under disse omstaendigheder maa det fastslaas, at bestemmelsen ikke kan anvendes paa aktiviteter af midlertidig art, der udoeves af advokater, som er etableret i andre medlemsstater, da de retlige og faktiske vilkaar, som gaelder for disse, for saa vidt er fundamentalt forskellige.
8. Vedroerende de af sagsoegte anfoerte grunde skal bemaerkes, at lignende indsigelser i den tidligere naevnte sag 427/85 var blevet fremfoert af den tyske regering, og derefter forkastet af Domstolen.
Specielt om noedvendigheden af at sikre, at en advokat, der optraeder som rettergangsfuldmaegtig, kan opretholde den noedvendige kontakt med retten, bemaerkes, at Domstolen gentagne gange har fastslaaet, at vore dages transport- og kommunikationsmidler giver mulighed for at sikre en hensigtsmaessig kontakt med justitsmyndighederne og klienterne (8).
9. Nu fortjener imidlertid de betaenkeligheder, den franske regering har givet udtryk for, under alle omstaendigheder stor opmaerksomhed, idet en retsstat utvivlsomt som en af sine hovedopgaver har at sikre en god retspleje.
Med dette for oeje kan der absolut ikke bortses fra noedvendigheden af, at retten faar mulighed for foruden ved hjaelp af de mest moderne kommunikationsmidler let og hurtigt at kommunikere med parternes repraesentanter for herigennem under iagttagelse af kontradiktionsprincippet at sikre den hurtigst mulige gennemfoerelse af sagen.
Naar det er sagt, maa det efter min mening ogsaa fastslaas, at den noedvendige forbindelse mellem domstol og advokat med henblik paa desuden at undgaa forhalingsmanoevrer eller objektivt begrundede forsinkelser kan etableres ved en mindre bebyrdende bestemmelse for tjenesteyderen, saasom en bestemmelse om en forpligtelse til at vaelge adresse hos den lokale kollega, han handler i forbindelse med.
10. Kommissionen selv har i en besvarelse i retsmoedet af et udtrykkeligt spoergsmaal vedroerende dette punkt udtalt, at den i det allerhoejeste ville kunne acceptere, at der paalaegges en forpligtelse til at vaelge adresse, hvorved den i oevrigt har bekraeftet sit allerede i sag 427/85 udtrykte standpunkt (9).
Endvidere skal jeg bemaerke, at der ogsaa i Domstolens procesreglement tilsyneladende er taget hoejde for de her omtalte problemer, idet det deri er paalagt sagsoegeren at angive en valgt adresse paa det sted, hvor Domstolen har sit saede (artikel 38, stk. 2) (10).
En bestemmelse herom forekommer mig saaledes at vaere et velegnet middel til at sikre en hensigtsmaessig og ordentlig afvikling af retssager, hvorved unoedvendige hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser undgaas.
11. Endelig har Domstolen tidligere for saa vidt angaar den lokale advokats opfyldelse af sine pligter over for den kompetente ret i den flere gange citerede dom i sag 427/85 fastslaaet, at den tjenesteydende advokat og den advokat, han har valgt at handle i forbindelse med, principielt begge maa antages at vaere undergivet de deontologiske regler, der gaelder i vaertslandet, og at vaere i stand til at etablere et passende samarbejde med henblik paa det mandat, der er givet dem, saaledes at de overholder de deontologiske regler og bevarer deres faglige selvstaendighed.
Selv om den nationale lovgiver derfor kan fastlaegge den generelle ramme for samarbejdet, maa dog de forpligtelser, der foelger af disse bestemmelser, ikke staa i misforhold til formaalene med pligten til at handle i forbindelse med en lokal advokat, som er at saette den tjenesteydende advokat i stand til at udfoere de opgaver, som hans klient har betroet ham, under iagttagelse af en god retspleje.
Med henblik herpaa kan det ikke retmaessigt kraeves, at den lokale advokat selv er rettergangsfuldmaegtig eller forsvarer i sagen, eller at han skal underskrive sagens dokumenter. Saadanne krav forekommer nemlig faktisk hverken absolut noedvendige eller hensigtsmaessige for at sikre den tjenesteydende advokat den stoette, han har brug for (11).
12. Paa baggrund af det anfoerte gaar mit forslag til Domstolen ud paa foelgende:
1) Det fastslaas, at Den Franske Republik har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktatens artikel 59 og 60 samt Raadets direktiv 77/249/EOEF om lettelser med henblik paa den faktiske gennemfoerelse af advokaters frie udveksling af tjenesteydelser,
- idet den ikke har givet franske statsborgere, der udoever advokatvirksomhed i en anden medlemsstat end Den Franske Republik, de rettigheder, der tilkommer dem i henhold til direktivet
- idet den har paalagt en tjenesteydende advokat at handle i forbindelse med en paa fransk omraade etableret advokat, ogsaa ved udoevelsen af opgaver, ved hvilken advokatbistand ikke efter fransk ret er obligatorisk
- idet den har ladet reglerne om territorial eneret til at give moede for retterne finde anvendelse paa den advokat, der udfoerer tjenesteydelsen.
2) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
3) Intervenienten betaler sine egne omkostninger.
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) EFT L 78, s. 17.
(2) JORF af 23.3.1979.
(3) Dom af 25.2.1988 (sag 427/85, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 1123, praemis 13 og 14).
(4) Jf. paa linje hermed Domstolens ovenfor i note 3 naevnte dom af 25.2.1988, Kommissionen mod Tyskland, praemis 43. Det bemaerkes, at Tyskland har interveneret i sagen til stoette for sagsoegte ud fra en fejlagtig antagelse om, at Kommissionen ikke kunne acceptere det synspunkt, at den lokale advokat skal vaere en advokat med moederet for naevnte ret.
(5) Den ovenfor i note 3 naevnte dom af 25.2.1988, Kommissionen mod Tyskland.
(6) Dom af 17.12.1981 (sag 279/80, Webb, Sml. s. 3305, praemis 16).
(7) Den ovenfor i note 3 naevnte dom af 25.2.1988, Kommissionen mod Tyskland, praemis 41 og 42.
(8) Dom af 12.7.1984 (sag 107/83, Klopp, Sml. s. 2971, praemis 21); den ovenfor i note 3 naevnte dom af 25.2.1988, Kommissionen mod Tyskland, praemis 28.
(9) Jf. retsmoederapporten i den ovenfor i note 3 naevnte sag 427/85, Kommissionen mod Tyskland, s. 1134, andet afsnit.
(10) Ogsaa den sidste affattelse af procesreglementet, der snart vil blive offentliggjort i EFT, indeholder en saadan bestemmelse om valg af adresse, hvis tilsidesaettelse imidlertid ikke mere medfoerer sagens afvisning.
(11) Den ovenfor i note 3 naevnte dom af 25.2.1988, Kommissionen mod Tyskland, praemis 24-26.