Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A. RANTOS
fremsat den 5. juni 2025 (1)
Sag C-743/23
A
mod
GKV-Spitzenverband
procesdeltager:
Moguntia Food Group AG
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landessozialgericht für das Saarland (den regionale appeldomstol i socialretlige sager i Saarland, Tyskland))
» Præjudiciel forelæggelse – vandrende arbejdstagere – social sikring – lovgivning, der finder anvendelse – forordning (EF) nr. 883/2004 – artikel 13, stk. 1, litra
a), og
artikel 13, stk. 1, litra
b), nr. i) – forordning (EF) nr. 987/2009 – artikel 14, stk. 8 – aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer – bilag II – artikel 1, stk. 2 – person, der normalt og samtidig har lønnet beskæftigelse i Tyskland, i Schweiz og for den kvantitativt største dels vedkommende i tredjelande – tilknytningskriterier – begrebet »en væsentlig del af virksomheden« – hensyntagen til virksomhed udøvet i tredjelande – anvendelse af lovgivningen i den medlemsstat, hvor arbejdsgiveren har sit hjemsted «
I.      Indledning
1.        A (herefter »sagsøgeren«), som boede i Tyskland, hvor han normalt arbejdede 10,5 dage i kvartalet, blev ansat af selskabet Moguntia Food Group AG, der har hjemsted i Schweiz. Han arbejdede ligeledes normalt 10,5 dage i kvartalet i denne stat, samtidig med at han udøvede den kvantitativt største del af sit arbejde i andre tredjelande end Det Schweiziske Forbund.
2.        I denne situation opstår spørgsmålet om, hvilken lovgivning om social sikring der fandt anvendelse på sagsøgeren. Skal der i denne henseende tages hensyn til virksomhed udøvet i tredjelande ved afgørelsen af, om vedkommende udøvede en »væsentlig del« af sin lønnede beskæftigelse i sin bopælsmedlemsstat som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning (EF) nr. 883/2004 (2), som ændret ved forordning (EU) nr. 465/2012 (3) (herefter »forordning nr. 883/2004«), og artikel 14, stk. 8, i forordning (EF) nr. 987/2009 (4), som ændret ved forordning nr. 465/2012 (herefter »forordning nr. 987/2009«)? Det er nærmere bestemt det spørgsmål, som Landessozialgericht für das Saarland (den regionale appeldomstol i socialretlige sager i Saarland, Tyskland) har forelagt.
3.        Anmodningen om præjudiciel afgørelse er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem sagsøgeren og Spitzenverband Bund der Krankenkassen (herefter »GKV-Spitzenverband«), der er den tyske institution, der er udpeget til at fastsætte, hvilken lovgivning om social sikring der finder anvendelse, når virksomheden normalt udøves i to eller flere medlemsstater, vedrørende denne institutions afgørelse om, at tysk lovgivning fandt anvendelse på ansættelsesforholdet mellem sagsøgeren og Moguntia Food Group.
II.    Retsforskrifter
A.      Folkeretten
4.        Den 21. juni 1999 undertegnede Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side syv aftaler, herunder aftalen om fri bevægelighed for personer (5). Ved afgørelse 2002/309/EF (6) blev disse syv aftaler godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne, og de trådte i kraft den 1. juni 2002.
5.        I henhold til præamblen til denne aftale om fri bevægelighed for personer, som ændret ved afgørelse nr. 1/2012 (7) (herefter »aftalen om fri bevægelighed for personer«), er de kontraherende parter »besluttede på at gennemføre fri bevægelighed for personer mellem sig på grundlag af de bestemmelser, der gælder i Det Europæiske Fællesskab«.
6.        Artikel 8 i aftalen om fri bevægelighed for personer med overskriften »Samordning af socialsikringssystemerne« bestemmer i litra
b):
»De kontraherende parter fastlægger i overensstemmelse med bilag II samordningen af socialsikringssystemerne, især med henblik på at sikre:
[...]
b)      fastsættelse af den lovgivning, der finder anvendelse[.]«
7.        Bilag II til aftalen om fri bevægelighed for personer med overskriften »Koordinering af sociale sikringsordninger« bestemmer i artikel 1:
»1.      De kontraherende parter er enige om på området for koordinering af sociale sikringsordninger at anvende de af Den Europæiske Unions retsakter, som der henvises til i, og som ændres ved del A i dette bilag, eller tilsvarende bestemmelser.
2.      Udtrykket »medlemsstat(er)«, der er anført i de retsakter, der henvises til i del A i dette bilag, anses for at finde anvendelse på Schweiz ud over de stater, der er omfattet af de pågældende retsakter fra Den Europæiske Union.«
8.        Del A i dette bilag II, der har overskriften »Omhandlede retsakter«, nævner forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, med senere ændringer.
B.      EU-retten
1.      Forordning nr. 883/2004
9.        Artikel 1 i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Definitioner« bestemmer i litra
a):
»I denne forordning forstås ved udtrykket:
a)      »lønnet beskæftigelse«: en beskæftigelse eller dermed ligestillet aktivitet, der betragtes som sådan ved anvendelse af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, hvor den pågældende beskæftigelse eller dermed ligestillede aktivitet udøves[.]«
10.      Forordningens afsnit I med overskriften »Almindelige bestemmelser« indeholder forordningens artikel 2 med overskriften »Personkreds«, som i stk. 1 har følgende ordlyd:
»Denne forordning finder anvendelse på personer, der er statsborgere i en medlemsstat, samt på statsløse og flygtninge bosat i en medlemsstat, og som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, samt på disses familiemedlemmer og efterladte.«
11.      Forordningens afsnit II, der har overskriften »Fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«, omfatter artikel 11-16. Artikel 11 med overskriften »Almindelige regler« bestemmer i stk. 1 og 3:
»1.      Personer, som er omfattet af denne forordning, er alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit.
[...]
3.      Med forbehold af artikel 12-16:
a)      er en person, der udøver lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed i en medlemsstat, omfattet af denne medlemsstats lovgivning
[...]«
12.      Artikel
13 i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Udøvelse af beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område« bestemmer:
»1.      En person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, er omfattet:
a)      af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt den pågældende udøver en væsentlig del af sin virksomhed i denne medlemsstat, eller
b)      såfremt den pågældende ikke udøver en væsentlig del af sin virksomhed i bopælsmedlemsstaten:
i)      af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden eller arbejdsgiveren har sit hjemsted eller sit forretningssted, hvis den pågældende er beskæftiget af én virksomhed eller arbejdsgiver, eller
[...]
2.      En person, der normalt udøver selvstændig virksomhed i to eller flere medlemsstater, er omfattet af:
a)      lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt han udøver en væsentlig del af sin virksomhed i denne medlemsstat;
eller
b)      lovgivningen i den medlemsstat, hvor interessecentret for hans virksomhed befinder sig, såfremt han ikke er bosat i en af de medlemsstater, hvor han udøver en væsentlig del af sin virksomhed.
[...]
4.      En person, som er ansat som tjenestemand i en medlemsstat, og som udøver lønnet beskæftigelse og/eller selvstændig virksomhed i en eller flere medlemsstater, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, som den forvaltning, han er ansat i, er omfattet af.
[...]«
2.      Forordning nr. 987/2009
13.      Afsnit II i forordning nr. 987/2009 med overskriften »Fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«, indeholder artikel 14-21. Artikel 14, der har overskriften »Uddybning af artikel 12 og 13 i [forordning nr. 883/2004]«, fastsætter i stk. 8, 9 og 11:
»8.      Ved anvendelsen af artikel 13, stk. 1 og 2, i [forordning nr. 883/2004] udøves »en væsentlig del af beskæftigelsen/virksomheden« i en medlemsstat, når en kvantitativt væsentlig del af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter udøves i den pågældende medlemsstat, uden at det nødvendigvis drejer sig om hovedparten af disse aktiviteter.
For at afgøre, om en væsentlig del af aktiviteten udøves i en medlemsstat, tages følgende vejledende kriterier i betragtning:
a)       ved lønnet beskæftigelse: arbejdstid og/eller løn, og
b)      ved selvstændig virksomhed: omsætning, arbejdstid, antallet af leverede tjenesteydelser og/eller indtægt.
I forbindelse med en samlet vurdering gælder det, at når mindre end 25% med hensyn til ovennævnte kriterier er opfyldt, indikerer dette, at en væsentlig del af aktiviteten ikke udøves i den pågældende medlemsstat.
9.      Ved anvendelsen af artikel 13, stk. 2, litra
b), i [forordning nr. 883/2004] fastlægges en selvstændig erhvervsdrivendes »interessecenter«, ved at samtlige aspekter af vedkommendes erhvervsmæssige virksomhed tages i betragtning, herunder navnlig det sted, hvor den pågældendes faste og permanente forretningssted er beliggende, virksomhedens sædvanlige karakter eller varighed, antallet af leverede tjenesteydelser og den pågældendes hensigter, således som de fremgår af omstændighederne.
[...]
11.      Hvis en person har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater for en arbejdsgiver, der er etableret uden for Unionens område, og hvis vedkommende er bosat i en medlemsstat uden at udøve væsentlig aktivitet der, er vedkommende omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten.«
III. Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
14.      Sagsøgeren, der boede i Tyskland, blev ansat som fødevaretekniker af selskabet Moguntia Food Group i Schweiz med henblik på at udøve virksomhed som eksportteknolog i perioden fra den 1. december 2015 til den 31. december 2020. Denne virksomhed bestod i at aflægge besøg hos kunder og rådgive dem samt gennemføre kurser, seminarer og prøvesmagninger. Sagsøgeren arbejdede normalt 10,5 dage i kvartalet i Schweiz, 10,5 dage i kvartalet i Tyskland, hvor han udførte arbejdet fra hjemmet på sin bopæl, og for den kvantitativt største dels vedkommende arbejdede sagsøgeren i tredjelande, hvor hans kunder hovedsageligt befandt sig, nemlig i Belarus, Iran,
Moldova, Rusland og Ukraine. Han oppebar sit månedlige vederlag som et samlet beløb, der ikke var opdelt forholdsmæssigt efter virksomhedsstedet.
15.      Den 19. november 2015 henvendte sagsøgeren sig til GKV-Spitzenverband, som i henhold til artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 987/2009 (8) er den institution på bopælsstedet, der er udpeget til at fastlægge, hvilken lovgivning der finder anvendelse, når den pågældende persons erhvervsmæssige virksomhed normalt udøves i to eller flere medlemsstater, og gjorde opmærksom på, at han arbejdede for Moguntia Food Group og udøvede mindre end 25% af sin virksomhed i Tyskland. Den 1. december 2015 tegnede sagsøgeren en sygeforsikring i Schweiz ved en sundhedsinstitution. Den 16. december 2015 fik han udstedt en tilladelse til grænsearbejde i Schweiz. Ved skrivelse af 22. februar 2016 meddelte Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel-Stadt (kontoret for bidrag til sociale sikringsordninger i kantonen Basel, Schweiz) sagsøgeren, at det havde modtaget hans dokumentation for sygeforsikringen og tog til efterretning, at han havde tegnet den lovpligtige forsikring i Schweiz i henhold til Bundesgesetz über die Krankenversicherung (den schweiziske forbundslov om sygeforsikring) af 18. marts 1994. Dette kontor tilføjede, at det i princippet ikke længere var muligt at skifte til en lovpligtig eller privat forsikring i udlandet.
16.      Ved afgørelse af 18. august 2016 (herefter »afgørelsen af 18. august 2016«) fastslog GKV-Spitzenverband på grundlag af artikel 13 i forordning nr. 883/2004, at den tyske lovgivning om social sikring fandt anvendelse på sagsøgeren i perioden fra 1. december 2015 til 30. november 2020, og udstedte i henhold til artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 987/2009 (9) en A1-attest herpå. Det fremgik af denne afgørelse, at sagsøgeren normalt udøvede den lønnede beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, og at han udøvede en væsentlig del af den lønnede beskæftigelse i sin bopælsmedlemsstat, Tyskland. Den nævnte afgørelse, der ligeledes var vedlagt A1-attesten, blev meddelt Moguntia Food Group og Bundesamt für Sozialversicherungen (forbundskontoret for sociale sikringsordninger, Schweiz) samt, med henblik på kontrol af bidragene, den relevante tyske sygekasse og den lovpligtige tyske ulykkesforsikring.
17.      Ved afgørelse af 18. december 2020 forkastede GKV-Spitzenverband sagsøgerens indsigelse mod afgørelsen af 18. august 2016, navnlig med angivelse af, at forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009 fandt anvendelse på de faktiske omstændigheder i sagen, og at der i lyset af disse forordningers geografiske anvendelsesområde kun skulle tages udgangspunkt i sagsøgerens arbejdsperioder i Tyskland og i Schweiz, hvilket indebar, at han udøvede en væsentlig del af sin virksomhed i bopælsmedlemsstaten. Den 28. december 2020 anlagde sagsøgeren et søgsmål til prøvelse af afgørelsen af 18. december 2020 ved Sozialgericht für das Saarland (domstolen i socialretlige sager i Saarland, Tyskland), idet han bl.a. gjorde gældende, at der med henblik på at afgøre, om han udøvede en væsentlig del af sin virksomhed i sin bopælsmedlemsstat, skulle tages hensyn til hans samlede lønnede beskæftigelse, og dermed også til virksomhed i tredjelande. Ved dom af 4. august 2022 ophævede denne ret afgørelsen af 18. august 2016 og pålagde i henhold til artikel 13 i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 16 i forordning nr. 987/2009, GKV-Spitzenverband at fastlægge, at det var schweizisk lovgivning om social sikring, der fandt anvendelse på sagsøgerens lønnede beskæftigelse hos Moguntia Food Group. I denne henseende anførte den nævnte ret bl.a., at sagsøgeren kun arbejdede 10,5 dage i kvartalet i Tyskland, dvs. knap 1/6 af hans kvartalsvise arbejdstid, og at denne periode ikke kunne anses for en »væsentlig del« af hans virksomhed som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 og artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009. Ifølge samme ret har Domstolen allerede truffet afgørelse i denne retning i sagen INAIL og INPS (10).
18.      Den 6. september 2022 har GKV-Spitzenverband iværksat appel til prøvelse af denne dom ved Landessozialgericht für das Saarland (den regionale appeldomstol i socialretlige sager i Saarland), som er den forelæggende ret, med påstand om ophævelse af dommen, bl.a. med den begrundelse, at fastlæggelsen af, hvilken lovgivning der finder anvendelse, udelukkende vedrører virksomhed, der udøves inden for rammerne af anvendelsesområdet for forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, og at hvis EU-lovgiver i forbindelse med førstnævnte forordnings artikel 13 havde ønsket, at der skulle tages hensyn til virksomhed udøvet i tredjelande, ville der være blevet vedtaget regler i denne henseende. Desuden er dommen i sagen INAIL og INPS ikke relevant i den foreliggende sag, eftersom den vedrører den særlige situation for kabinepersonale og ikke angiver, at de pågældende personer udøvede virksomhed i en stat, hvor forordning nr. 883/2004 ikke fandt anvendelse.
19.      Den forelæggende ret har fremhævet, at spørgsmålet om, i hvilken medlemsstat sagsøgeren i den omtvistede periode var omfattet af sygeforsikringspligten, afhænger af den rette fortolkning af artikel 13 i forordning nr. 883/2004 og artikel 14 i forordning nr. 987/2009. For så vidt som sagsøgeren oppebar sit månedlige vederlag som et samlet beløb, der ikke var opdelt forholdsmæssigt efter virksomhedssted, giver dette ingen oplysning om, at han udøvede en væsentlig del af sin virksomhed i Tyskland. Sagsøgerens arbejdstid har således afgørende betydning, og i denne henseende arbejdede han ud af ca. 65 arbejdsdage i kvartalet 10,5 dage (ca. 16% af arbejdstiden) i Tyskland, hvor han boede, yderligere 10,5 dage (dvs. samme andel) i Schweiz og de resterende dage i tredjelande (dvs. ca. 68% af arbejdstiden).
20.      Den forelæggende ret har anført, at såfremt sagsøgerens samlede arbejdstid skal lægges til grund, idet der således tages hensyn til sagsøgerens virksomhed i tredjelande, må den forkaste GKV-Spitzenverbands appel. I dette tilfælde andrager andelen af sagsøgerens lønnede beskæftigelse i Tyskland nemlig mindre end 25% af arbejdstiden og udgør dermed ikke en »væsentlig del« af hans virksomhed som omhandlet i artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, hvilket medfører, at schweizisk lovgivning finder anvendelse. Sagsøgeren kan så også kræve, at GKV-Spitzenverband fastslår, at denne lovgivning finder anvendelse, hvilket følger af denne forordnings artikel 16, stk. 2, første punktum. Såfremt der derimod kun skal tages hensyn til sagsøgerens virksomhed i medlemsstaterne, andrager andelen af virksomheden i Tyskland 50% af arbejdstiden og udgør dermed en væsentlig del af hans virksomhed, hvilket medfører, at han er omfattet af tysk lovgivning.
21.      Ifølge den forelæggende ret har Domstolen endnu ikke udtalt sig klart om spørgsmålet om, hvorvidt der i forbindelse med fastsættelsen af, om en væsentlig del af virksomheden udøves i bopælsmedlemsstaten, skal tages udgangspunkt i den samlede virksomhed, herunder også den virksomhed, der udøves i tredjelande. Navnlig vedrører dommen i sagen INAIL og INPS og to domme, som GKV-Spitzenverband har henvist til, nemlig dommen
i sagen
Inspecteur van de Belastingdienst (11) og i sagen Finanzamt Österreich (Familieydelser til ulandsarbejder) (12), andre situationer end den, der er genstand for den foreliggende sag.
22.      På denne baggrund har Landessozialgericht für das Saarland (den regionale appeldomstol i socialretlige sager i Saarland) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, fortolkes således, at der ved undersøgelsen af, om en væsentlig del af virksomheden udøves i en medlemsstat, skal tages hensyn til hele arbejdstagerens virksomhed, herunder dennes virksomhed i tredjelande?
2)      Eller skal artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, fortolkes således, at der ved undersøgelsen af, om en væsentlig del af virksomheden udøves i en medlemsstat, kun skal tages hensyn til den virksomhed, som arbejdstageren udøver i medlemsstater?«
23.      Sagsøgeren, GKV-Spitzenverband, Moguntia Food Group, den tyske og den belgiske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen. Disse procesdeltagere og den franske regering har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet, der blev afholdt den 5. marts 2025.
IV.    Bedømmelse
24.      Med de to præjudicielle spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, skal fortolkes således, at begrebet »en væsentlig del af virksomheden« som omhandlet i disse bestemmelser med henblik på at afgøre, om en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, er omfattet af lovgivningen om social sikring i sin bopælsmedlemsstat, indebærer, at der skal tages hensyn til hele denne persons virksomhed, herunder virksomhed, der udøves i tredjelande, eller kun til den virksomhed, som vedkommende udøver i medlemsstater.
25.      Det skal indledningsvis nævnes, at bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 883/2004, herunder forordningens artikel 13, stk. 1, ifølge Domstolens faste praksis udgør en udtømmende og ensartet ordning for lovvalgsregler. Disse bestemmelser har nemlig ikke alene til formål at undgå en samtidig anvendelse af flere nationale lovgivninger og de komplikationer, som dette kan medføre, men også at forhindre, at personer, som er omfattet af den nævnte forordnings anvendelsesområde, mister deres beskyttelse med hensyn til social sikring, fordi ingen lovgivning finder anvendelse på dem. Når en person er omfattet af det personelle anvendelsesområde for den nævnte forordning som defineret i forordningens artikel 2, finder reglen i denne forordnings artikel 11, stk. 1, om, at én lovgivning finder anvendelse, således principielt anvendelse, og den nationale lovgivning, der skal anvendes, bestemmes i overensstemmelse med bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 883/2004. Til dette formål indfører denne forordnings artikel 11, stk. 3, litra
a), princippet om, at en person, der udøver lønnet beskæftigelse i en medlemsstat, er omfattet af denne stats lovgivning. Dette princip gælder imidlertid »[m]ed forbehold af artikel 12 til 16« i den nævnte forordning. I visse særlige situationer kan man nemlig risikere, at den blotte anvendelse af den generelle regel i denne forordnings artikel 11, stk. 3, litra
a), ikke vil forhindre, men derimod skabe administrative forviklinger såvel for arbejdstageren som for arbejdsgiveren og de sociale sikringsinstitutioner, hvilket vil kunne hindre udøvelsen af retten til fri bevægelighed for de personer, der er omfattet af forordning nr. 883/2004 (13).
26.      Blandt disse særlige situationer er den, der er omhandlet i denne forordnings artikel 13, stk. 1, litra
a), og artikel 13, stk. 1, litra
b), nr. i), hvorefter en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, er omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt den pågældende udøver en væsentlig del af sin virksomhed i denne medlemsstat, eller, såfremt den pågældende ikke udøver en væsentlig del af sin virksomhed i bopælsmedlemsstaten, af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden eller arbejdsgiveren har sit hjemsted eller sit forretningssted, hvis den pågældende er beskæftiget af én virksomhed eller arbejdsgiver. Domstolen har i denne henseende præciseret, at en person kun kan være omfattet af anvendelsesområdet for artikel 13, såfremt den pågældende sædvanligvis udøver aktivitet af betydeligt omfang på to eller flere medlemsstaters område (14).
27.      Artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 bestemmer, at ved anvendelsen af artikel 13, stk. 1 og 2, i forordning nr. 883/2004 udøves »en væsentlig del« af beskæftigelsen/virksomheden i en medlemsstat, når en »kvantitativt væsentlig« del af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter udøves i den pågældende medlemsstat, uden at det nødvendigvis drejer sig om hovedparten af disse aktiviteter. Denne artikel 14, stk. 8, præciserer, at for at afgøre, om en væsentlig del af aktiviteten udøves i en medlemsstat, tages vejledende kriterier i betragtning, som ved lønnet beskæftigelse er arbejdstid og/eller løn, og at det i forbindelse med en samlet vurdering gælder, at når mindre end 25% med hensyn til disse kriterier er opfyldt, indikerer dette, at en væsentlig del af aktiviteten ikke udøves i den pågældende medlemsstat.
28.      I det foreliggende tilfælde fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at sagsøgeren i perioden fra den 1. december 2015 til den 31. december 2020 boede i Tyskland og sædvanligvis arbejdede 10,5 dage i kvartalet i denne medlemsstat fra hjemmet på sagsøgerens bopæl, 10,5 dage i kvartalet i Schweiz, hvor hans arbejdsgiver havde hjemsted, og de resterende dage i tredjelande. I denne sammenhæng er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt sagsøgeren var omfattet af den tyske eller den schweiziske lovgivning om social sikring.
29.      Det skal i denne henseende anføres, at i henhold til artikel 8 i aftalen om fri bevægelighed for personer fastlægger de kontraherende parter i overensstemmelse med bilag II til aftalen samordningen af socialsikringssystemerne, især med henblik på at sikre fastsættelse af den lovgivning, der finder anvendelse. I artikel 1, stk. 2, i dette bilag II hedder det, at »[u]dtrykket »medlemsstat(er)«, der er anført i de retsakter, der henvises til i del A i dette bilag, anses for at finde anvendelse på Schweiz ud over [på] de stater, der er omfattet af de pågældende retsakter fra Den Europæiske Union«. Denne del A fastsætter, at forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009 finder anvendelse mellem de kontraherende parter. Med henblik på den foreliggende sag skal Det Schweiziske Forbund derfor ikke betragtes som et tredjeland, men som en medlemsstat.
30.      Det følger i øvrigt af Domstolens faste praksis, at den blotte omstændighed, at en arbejdstagers virksomhed udøves uden for EU’s område, ikke er tilstrækkelig til at udelukke, at EU-reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed, og navnlig reglerne i forordning nr. 883/2004, finder anvendelse, såfremt arbejdsforholdet har en tilstrækkelig snæver tilknytning til dette område. En sådan tilknytning følger bl.a. af den omstændighed, at en unionsborger, der er hjemmehørende i en medlemsstat, er blevet ansat af en virksomhed, der er etableret i en anden medlemsstat, og for hvilken unionsborgeren er beskæftiget (15). Desuden afhænger anvendelsen af den lovvalgsordning, der er indført ved denne forordning, kun af den objektive situation, som den berørte arbejdstager befinder sig i, og af samtlige omstændigheder vedrørende vedkommendes beskæftigelse (16).
31.      For så vidt som sagsøgeren udøvede sin virksomhed i to medlemsstater, nemlig Tyskland og Schweiz, idet Det Schweiziske Forbund sidestilles med en medlemsstat, er det artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, der afgør, hvilken lovgivning om social sikring der finder anvendelse på ham.
32.      Som det fremgår af artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, skal arbejdstiden og/eller lønnen tages i betragtning (17). Som den forelæggende ret har præciseret, oppebar sagsøgeren i den foreliggende sag sit månedlige vederlag som et samlet beløb, der ikke var opdelt forholdsmæssigt efter virksomhedsstedet. Da den forelæggende ret ikke har henvist til andre kriterier, der kan tages i betragtning, skal den lovgivning, som sagsøgeren var omfattet af, fastlægges på grundlag af arbejdstiden. Ifølge den forelæggende rets beregninger ud fra den antagelse, at der er ca. 65 arbejdsdage i et kvartal, udgjorde sagsøgerens virksomhed i Tyskland ca. 16% af hans arbejdstid, hvis den virksomhed, der blev udøvet i tredjelande, tages i betragtning, mens han, såfremt der ses bort fra denne virksomhed, tilbragte 50% af sin arbejdstid i Tyskland, idet der tages hensyn til hans arbejde i Schweiz.
33.      Efter min opfattelse følger det både af ordlyden af forordning nr. 987/2009 og af Domstolens praksis, at hele arbejdstagerens virksomhed skal tages i betragtning, herunder virksomhed i tredjelande.
34.      Med hensyn til ordlyden af forordning nr. 987/2009 bestemmer denne forordnings artikel 14, stk. 8, første afsnit, at der skal tages udgangspunkt i alle arbejdstagerens aktiviteter. Denne bestemmelse henviser derfor ikke kun til den virksomhed, der udøves i medlemsstaterne. Desuden præciseres det i denne bestemmelses tredje afsnit, at ved lønnet beskæftigelse »[gælder det] [i] forbindelse med en samlet vurdering [...], at når mindre end 25% med hensyn til [kriterierne om arbejdstid og/eller løn] er opfyldt, indikerer dette, at en væsentlig del af aktiviteten ikke udøves i den pågældende medlemsstat«. Den nævnte bestemmelse fastsætter således under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor lønnen ikke udgør et relevant kriterium, at lovgivningen i en arbejdstagers bopælsmedlemsstat kun finder anvendelse på arbejdstageren, når denne tilbringer mere end 25% af sin arbejdstid i denne medlemsstat. Ifølge samme bestemmelse skal der desuden foretages en samlet vurdering for at afgøre, om en væsentlig del af aktiviteten udøves i den pågældende medlemsstat. Artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 sondrer i denne henseende ikke mellem, om aktiviteten udøves i en medlemsstat eller et tredjeland. Metoden i denne forordning består derfor i at fokusere på den del af aktiviteten, der udøves i bopælsmedlemsstaten, blandt alle den pågældende arbejdstagers aktiviteter og i at efterprøve, om den udgør mindst 25%, uden at det er nødvendigt at undersøge, om de øvrige dele af aktiviteten udøves i en medlemsstat eller et tredjeland.
35.      Denne fortolkning understøttes af Domstolens praksis vedrørende fastlæggelsen af, hvilken lovgivning om social sikring der finder anvendelse i forbindelse med forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009. Som den forelæggende ret har anført, vedrører denne retspraksis ganske vist ikke direkte det spørgsmål, der er rejst i den foreliggende sag. Den giver imidlertid oplysninger om den metode, der skal følges, når en person normalt og samtidig arbejder i to eller flere medlemsstater og i tredjelande.
36.      Det skal således for det første anføres, at selv om forordning nr. 883/2004 har til formål at ajourføre og forenkle reglerne om samordning af de nationale lovgivninger om social sikring, som det fremgår af tredje betragtning hertil, har den bevaret de samme formål som forordning (EØF) nr. 1408/71 (18). Domstolen har i denne henseende fastslået, at det fremgår af denne forordnings opbygning og systematik, at kriteriet vedrørende »stedet for udøvelsen« af den pågældendes lønnede beskæftigelse eller selvstændige virksomhed er det væsentligste kriterium med henblik på udpegelsen af en eneste anvendelig lovgivning, og at dette kriterium kun bør fraviges i særlige tilfælde ved hjælp af subsidiære tilknytningskriterier såsom kriterier vedrørende den pågældendes bopælsmedlemsstat, kriterier vedrørende den medlemsstat, hvor den virksomhed, som beskæftiger arbejdstageren, har sit hjemsted, eller vedrørende stedet for en virksomheds filial eller faste repræsentation eller kriterier vedrørende stedet for vedkommendes hovedbeskæftigelse (19). Ifølge Domstolen skal begrebet »stedet for udøvelsen« af en beskæftigelse imidlertid forstås som en fastlæggelse af det sted, hvor den pågældende person konkret udfører de handlinger, som er forbundet med denne beskæftigelse (20). Med henblik på at afgøre, hvilken lovgivning om social sikring arbejdstageren er omfattet af, skal dennes faktiske situation derfor undersøges, og alle arbejdstagerens aktiviteter skal tages i betragtning, uanset hvor de udøves. Hvis kun den aktivitet, der udøves i medlemsstaterne, blev taget i betragtning, ville det med andre ord skabe en retlig fiktion, der ligger langt fra den konkrete virkelighed hvad angår den aktivitet, der udøves i bopælsmedlemsstaten, nemlig 16% af den faktiske arbejdstid.
37.      For det andet undersøgte Domstolen i dommen i sagen INAIL og INPS, som sagsøgeren har påberåbt sig til støtte for sin argumentation, under omstændighederne i den pågældende sag, hvilken lovgivning om social sikring der fandt anvendelse på et luftfartsselskabs kabinepersonale. I denne henseende bemærkede Domstolen i denne doms præmis 64, at forelæggelsesafgørelsen ikke indeholdt oplysninger om de omhandlede arbejdstageres løn, og at den forelæggende ret hvad angik de omhandlede arbejdstageres arbejdstid havde angivet, at de i de omhandlede perioder boede i Italien, arbejdede på denne medlemsstats område, nærmere bestemt i det lokale, der var beregnet til besætningen, og som lå i en lufthavn, i 45 minutter om dagen, og i resten af arbejdstiden befandt sig om bord på luftfartsselskabets fly. Domstolen udledte heraf, at med forbehold af bestemmelsen af de omhandlede arbejdstageres samlede daglige arbejdstid fremgik det således ikke, at mindst 25% af disse arbejdstageres arbejdstid blev udført i deres bopælsmedlemsstat (21). Domstolen gik således frem som anført i punkt 34 i dette forslag til afgørelse ved at lægge vægt på den del af aktiviteten, der blev udøvet i Italien, uden at undersøge, om de øvrige dele af arbejdstiden blev lagt i medlemsstater eller tredjelande. For at nå frem til den konklusion, at lovgivningen i bopælsmedlemsstaten ikke finder anvendelse, er det nemlig tilstrækkeligt at fastslå, at den procentdel af aktiviteten, der udøves i denne stat, er mindre end 25% af de samlede aktiviteter. Som Moguntia Food Group har anført i sit skriftlige indlæg, fremgår det med andre ord af dommen i sagen INAIL og INPS, at det alene er relevant at finde ud af, hvor stor en del af virksomheden der udøves i bopælsmedlemsstaten, og hvor stor en del der udøves uden for denne medlemsstat.
38.      Jeg er enig med den forelæggende ret i, at dommen
i sagen
Inspecteur van de Belastingdienst (22) og i sagen Finanzamt Österreich (Familieydelser til ulandsarbejder) (23) ikke synes at være relevante for besvarelsen af de forelagte spørgsmål, for så vidt som de omhandlede arbejdstagere til forskel fra arbejdstageren i hovedsagen udelukkende arbejdede i tredjelande og ikke var omfattet af artikel 13 i forordning nr. 883/2004. I øvrigt vedrørte Sozialversicherungsanstalt-dommen (24), som GKV-Spitzenverband, den franske regering og Kommissionen har henvist til i retsmødet, spørgsmålet om, hvordan aftalen om fri bevægelighed for personer og aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992
(25), som ændret ved aftalen om Republikken Bulgariens og Rumæniens deltagelse i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde
(26), skal anvendes i en situation, hvor en unionsborger, der udøver selvstændig erhvervsvirksomhed samtidig i en EU-medlemsstat og en stat i Den Europæiske Frihandelssammenslutning, der er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, påbegynder yderligere selvstændig erhvervsvirksomhed i Schweiz. Dette spørgsmål vedrørte således ikke, om der skal tages hensyn til virksomhed udøvet i tredjelande med henblik på at afgøre, om en væsentlig del af virksomheden udøves i en medlemsstat, men afgrænsningen af disse aftalers anvendelsesområde.
39.      Det fremgår af artikel 13, stk. 1, litra
b), nr. i), i forordning nr. 883/2004, at såfremt den pågældende ikke udøver en væsentlig del af sin virksomhed i bopælsmedlemsstaten, er vedkommende omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden eller arbejdsgiveren har sit hjemsted eller sit forretningssted.
40.      Det skal tilføjes, at hensyntagen til virksomhed udøvet i tredjelande på ingen måde ophæver hovedreglen, hvorefter en arbejdstager, der udøver virksomhed i flere medlemsstater, altid er omfattet af lovgivningen i en medlemsstat. Såfremt arbejdsgiverens hjemsted er beliggende i et tredjeland, følger det nemlig udtrykkeligt af artikel 14, stk. 11, i forordning nr. 987/2009, at »[h]vis en person har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater for en arbejdsgiver, der er etableret uden for Unionens område, og hvis vedkommende er bosat i en medlemsstat uden at udøve væsentlig aktivitet der, er vedkommende omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten«.
41.      Ingen af de oplysninger, som GKV-Spitzenverband, den tyske, den belgiske og den franske regering har fremført, kan rejse tvivl om den fortolkning, hvorefter den lovgivning om social sikring, der finder anvendelse i et tilfælde som sagsøgerens, skal fastlægges med udgangspunkt i den samlede virksomhed, herunder også den virksomhed, der er udøvet i tredjelande.
42.      GKV-Spitzenverband samt den tyske, den belgiske og den franske regering har nemlig for det første gjort gældende, at artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 udtrykkeligt vedrører en situation, hvor en person normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater. Ifølge denne forordnings artikel 1, litra
a), indebærer definitionen af begrebet »lønnet beskæftigelse« således, at dette begreb altid er knyttet til virksomhed i en medlemsstat. Desuden er der ikke tale om sædvanlig lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, når en person udøver sin virksomhed i en medlemsstat og et tredjeland. Følgelig omfatter denne forordnings artikel 13 ikke virksomhed udøvet i tredjelande, og den til virksomhed i disse lande medgåede arbejdstid skal ikke tages i betragtning ved vurderingen af, om en væsentlig del af den lønnede beskæftigelse udøves i bopælsmedlemsstaten. I det foreliggende tilfælde er det imidlertid ubestridt, at sagsøgeren »normalt udøver« lønnet beskæftigelse i en medlemsstat, nemlig Forbundsrepublikken Tyskland, og en stat, der sidestilles med en medlemsstat, nemlig Det Schweiziske Forbund. Det er ligeledes ubestridt, at sagsøgeren arbejder for en arbejdsgiver, der har hjemsted i Schweiz, og efter dennes anvisninger. Det følger heraf, at denne artikel 13, stk. 1, finder anvendelse på sagsøgerens situation, selv om han for størstedelens vedkommende har arbejdet i tredjelande, således som det bekræftes af Domstolens praksis, der er nævnt i punkt 30 i dette forslag til afgørelse, og denne bestemmelse fastsætter ikke, at der skal ses bort fra virksomhed udøvet i tredjelande ved fastlæggelsen af, hvilken lovgivning der finder anvendelse.
43.      For det andet har disse procesdeltagere gjort gældende, at det formål, der forfølges med artikel 13 i forordning nr. 883/2004, er at undergive den pågældende lovgivningen i den medlemsstat, som vedkommende har den snævreste tilknytning til, idet dette formål kan bringes i fare, hvis der tages hensyn til den virksomhed, der udøves i tredjelande. Det er korrekt, at denne hensyntagen – udelukkende med henblik på beregningen af den procentdel af arbejdstagerens virksomhed, der udøves i de forskellige berørte medlemsstater – de facto fører til en nedsættelse af den kvantitative del af den virksomhed, der udøves i bopælsmedlemsstaten, hvilket fremmer anvendelsen af lovgivningen i den medlemsstat, hvor arbejdsgiveren har sit hjemsted. Ifølge selve ordlyden af Domstolens praksis vedrørende fortolkningen af forordning nr. 1408/71 er anvendelsen af lovgivningen i arbejdstagerens bopælsmedlemsstat imidlertid en supplerende regel, som kun får betydning i det tilfælde, hvor denne lovgivning har en tilknytning til arbejdsforholdet (27). Denne regel udgør derfor en undtagelse fra hovedreglen om anvendelse af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden udøves. I samme retning har Domstolen anerkendt den undtagelsesmæssige karakter
af tilknytningen til bopælsmedlemsstaten (28). En sådan fortolkning finder analog anvendelse på forordning nr. 883/2004, idet artikel 14, stk. 8, tredje afsnit, i forordning nr. 987/2009 præciserer den kvantitative del, der er nødvendig for at fastslå denne tilknytning. Jeg er derfor ikke enig i den tyske regerings argument om, at anvendelsen af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten er udgangspunktet for lovvalgsordningen i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004.
44.      For det tredje er GKV-Spitzenverband samt den tyske og den franske regering af den opfattelse, at hvis det antages,
at lønnet beskæftigelse, der udøves i tredjelande, skal tages i betragtning i forbindelse med artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, kan det samme ikke gøre sig gældende for så vidt angår denne artikels stk. 2, der vedrører selvstændig virksomhed. Hvis dette var tilfældet, ville det, henset til ordlyden af denne forordnings artikel 13, stk. 2, litra
b), og til den omstændighed, at der ikke findes en tilsvarende regel for selvstændig virksomhed i artikel 14, stk. 11, i forordning nr. 987/2009, være uklart, hvilken lovgivning om social sikring en selvstændig erhvervsdrivende ville være omfattet af. Hvad angår dette argument skal det nævnes, at de regler, der finder anvendelse på arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, er forskellige, således at løsningen for førstnævnte ikke kan anvendes analogt på sidstnævnte. Hvad angår sidstnævnte bestemmer artikel 13, stk. 2, litra
b), i forordning nr. 883/2004, at en person, der normalt udøver selvstændig virksomhed i to eller flere medlemsstater, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor interessecentret for hans virksomhed befinder sig, såfremt han ikke er bosat i en af de medlemsstater, hvor han udøver en væsentlig del af sin virksomhed. Også her udpeger denne bestemmelse udtrykkeligt lovgivningen om social sikring i en medlemsstat og ikke lovgivningen om social sikring i et tredjeland. Det fremgår desuden af artikel 14, stk. 9, i forordning nr. 987/2009, at en selvstændig erhvervsdrivendes »interessecenter« som omhandlet i artikel 13, stk. 2, litra
b), i forordning nr. 883/2004 fastlægges ved, at samtlige aspekter af vedkommendes erhvervsmæssige virksomhed tages i betragtning, herunder navnlig det sted, hvor den pågældendes faste og permanente forretningssted er beliggende, virksomhedens sædvanlige karakter eller varighed, antallet af leverede tjenesteydelser og den pågældendes hensigter, således som de fremgår af omstændighederne. Der er således tale om en faktuel vurdering, som ikke kan ændres, alt efter om den virksomhed, der udøves i tredjelande, tages i betragtning eller ej ved beregningen af den procentdel af virksomheden, der udøves i bopælsmedlemsstaten.
45.      For det fjerde er disse procesdeltagere af den opfattelse, at forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009 fastsætter mekanismer for oplysning og samarbejde med henblik på at sikre, at bestemmelserne heri anvendes efter hensigten, navnlig i artikel 76 i forordning nr. 883/2004 (29). Forpligtelsen til loyalt samarbejde består imidlertid kun mellem medlemsstaterne, og de oplysninger om f.eks. arbejdstid eller arbejdsgiverens hjemsted, som den kompetente institution har brug for til at afgøre, hvilken lovgivning der finder anvendelse, kan ikke indhentes eller kontrolleres i tredjelande, hvilket ville skabe risiko for misbrug. I denne henseende skal det påpeges, at i henhold til disse forordninger vil den lovgivning om social sikring, der finder anvendelse, altid være lovgivningen i en medlemsstat. Hvis det under disse omstændigheder antages, at hensyntagen til virksomhed, der udøves i tredjelande, fører til anvendelse af lovgivningen i den medlemsstat, hvor arbejdsgiveren har sit hjemsted, er den kompetente institution i sidstnævnte stat og i bopælsmedlemsstaten, ligesom den pågældende arbejdstager, underlagt en gensidig forpligtelse til oplysning og samarbejde
(30). Som Kommissionen har fremhævet i retsmødet, kan den kompetente institution i bopælsmedlemsstaten i forbindelse med den samlede vurdering, som den skal foretage, bl.a. anmode institutionen i den medlemsstat, hvor arbejdsgiverens hjemsted er beliggende, om hos arbejdsgiveren at kontrollere, om arbejdstageren faktisk har udført ydelser i tredjelande, f.eks. ved at anmode om beviser såsom billetter eller fakturaer. I modsætning til hvad den belgiske regering har gjort gældende, fører hensyntagen til virksomhed, der udøves i et tredjeland, ikke til, at denne virksomhed er defineret i lovgivningen i de tredjelande, hvor arbejdet udføres.
46.      For det femte har den belgiske regering illustreret sin holdning med et eksempel omhandlende en person, der bor i medlemsstat A, og som udøver lønnet beskæftigelse på medlemsstat B’s og D’s område. Samtidig er denne person en del af en militær reservestyrke i et tredjeland, hvor den pågældende i weekender eller på fridage deltager i aktive missioner og gennemgår uddannelse på dette tredjelands område. Ifølge denne regering vil det nævnte tredjeland i henhold til sin nationale lovgivning som hovedregel anse denne virksomhed for at være public service-virksomhed, hvilket på grundlag af artikel 13, stk. 4, i forordning nr. 883/2004 vil føre til, at lovgivningen om social sikring i dette tredjeland finder anvendelse på den pågældende person. I denne henseende skal det nævnes, at det fremgår af denne bestemmelse, at en person, som er ansat som tjenestemand »i en medlemsstat«, og som udøver lønnet beskæftigelse og/eller selvstændig virksomhed i en eller flere medlemsstater, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, som den forvaltning, han er ansat i, er omfattet af. Følgelig kan den nævnte bestemmelse ikke finde anvendelse på en person, der er tjenestemand i et tredjeland.
47.      For det sjette har den belgiske og den franske regering i retsmødet gjort gældende, at medtagelsen af virksomhed, der udøves i tredjelande, de facto eller de jure kunstigt styrker den medlemsstat, hvor arbejdsgiveren har sit hjemsted. Den franske regering er således kommet med et eksempel med en arbejdstager, der bor i Frankrig, hvis arbejdsgiver har hjemsted i Tyskland, og som i øvrigt arbejder i Danmark og resten af tiden i tredjelande. For denne arbejdstager er det den tyske lovgivning om social sikring, der finder anvendelse, selv om han tilbringer 0% af sin arbejdstid i Tyskland. Selv om det er korrekt, at en arbejdstager sikkert har et bedre kendskab til lovgivningen i sin bopælsmedlemsstat, samtidig med at han behersker det sprog, hvorpå der kommunikeres med den kompetente institution, er den logik, der ligger til grund for forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, således som det er blevet anført, at lade en arbejdstager, der udøver virksomhed i flere medlemsstater, være omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor hans arbejdsgiver har sit hjemsted, når han, som det er tilfældet i hovedsagen, ikke udøver en væsentlig del af sin virksomhed i sin bopælsmedlemsstat. I denne retning er det i strid med formålet med disse forordninger fuldstændig at se bort fra størstedelen af arbejdstiden alene med den begrundelse, at den tilbringes i tredjelande. Desuden forekommer det klart kunstigt at antage, at 16% af arbejdstiden, der er tilbragt i bopælsmedlemsstaten, skal indregnes som udgørende 50% af den samlede arbejdstid.
48.      Endelig har Kommissionen for sin del i sine indlæg anført, at det ikke har været EU-lovgivers hensigt helt at se bort fra virksomhed udøvet i tredjelande. Kommissionen har således foreslået, at de forelagte præjudicielle spørgsmål besvares med, at der ved undersøgelsen af, om en væsentlig del af virksomheden udøves i bopælsmedlemsstaten, skal tages hensyn til hele arbejdstagerens virksomhed, herunder dennes virksomhed i tredjelande, idet sidstnævnte virksomhed skal henføres til den medlemsstat, hvor den virksomhed, som arbejdstageren er ansat i, har sit hjemsted, når denne arbejdstager også udøver virksomhed i den medlemsstat, hvor virksomheden har hjemsted, og når han udøver sin virksomhed i udlandet på virksomhedens vegne og efter dennes anvisninger. Som anført i punkt 34 i dette forslag til afgørelse skal det afgøres, hvilken lovgivning der finder anvendelse, ved først at undersøge, hvor stor en kvantitativt væsentlig del af hele arbejdstagerens virksomhed der udøves i bopælsmedlemsstaten. Afhængigt af om denne del er større eller mindre end 25%, finder enten lovgivningen i bopælsmedlemsstaten eller lovgivningen i den medlemsstat, hvor arbejdsgiverens hjemsted ligger, anvendelse.
49.      På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at med henblik på at afgøre, om en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, er omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, indebærer begrebet »en væsentlig del af virksomheden«, at der skal tages hensyn til hele denne persons virksomhed, herunder virksomhed, der udøves i tredjelande, og ikke kun til den virksomhed, som vedkommende udøver i medlemsstater.
50.      Det følger heraf, at i det foreliggende tilfælde fandt lovgivningen om social sikring i den med en medlemsstat sidestillede stat, hvor sagsøgerens arbejdsgiver havde sit hjemsted, nemlig Det Schweiziske Forbund, anvendelse på sagsøgeren.
V.      Forslag til afgørelse
51.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Landessozialgericht für das Saarland (den regionale appeldomstol i socialretlige sager i Saarland, Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012, sammenholdt med artikel 14, stk. 8, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved forordning nr. 465/2012,
skal fortolkes således, at
med henblik på at afgøre, om en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, er omfattet af lovgivningen om social sikring i bopælsmedlemsstaten, indebærer begrebet »en væsentlig del af virksomheden« som omhandlet i disse bestemmelser, at der skal tages hensyn til hele denne persons virksomhed, herunder virksomhed, der udøves i tredjelande, og ikke kun den virksomhed, som vedkommende udøver i medlemsstater.«
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 29.4.2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1, berigtiget i EUT 2004, L 200, s. 1).
3 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 22.5.2012 (EUT 2012, L 149, s. 4).
4 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 16.9.2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2009, L 284, s. 1).
5 –      EFT 2002, L 114, s. 6.
6 –      Euratom-afgørelse truffet af Rådet og Kommissionen, for så vidt angår aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde, den 4.4.2002 om indgåelse af syv aftaler med Det Schweiziske Forbund (EFT 2002, L 114, s. 1).
7 –      Afgørelse vedtaget af Det Blandede Udvalg nedsat i henhold til aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer af 31.3.2012 om erstatning af bilag II til aftalen om koordinering af sociale sikringsordninger (EUT 2012, L 103, s. 51), som trådte i kraft den 1.4.2012.
8 –      Det fremgår af denne bestemmelse, at »[d]en udpegede institution på bopælsstedet [straks] fastlægger [...], hvilken lovgivning den pågældende skal være omfattet af, under hensyntagen til artikel 13 i [forordning nr. 883/2004] og artikel 14 i [forordning nr. 987/2009]. Denne første fastlæggelse er midlertidig. Institutionen underretter de udpegede institutioner i de enkelte medlemsstater, hvor aktiviteten udøves, om den midlertidige fastlæggelse«.
9 –      Denne bestemmelse fastsætter, at »[e]fter anmodning fra den berørte person eller arbejdsgiveren attesterer den kompetente institution i den medlemsstat, hvis lovgivning skal anvendes i medfør af en bestemmelse i afsnit II i [forordning nr. 883/2004], at sådan lovgivning finder anvendelse med angivelse af evt. slutdato og betingelser«.
10 –      Dom af 19.5.2022 (C-33/21, herefter »dommen i sagen INAIL og INPS«, EU:C:2022:402).
11 –      Dom af 8.5.2019 (C-631/17, EU:C:2019:381).
12 –      Dom af 25.11.2021 (C-372/20, EU:C:2021:962).
13 –      Jf. dom af 3.6.2021, TEAM POWER EUROPE (C-784/19, EU:C:2021:427, præmis 32-35 og den deri nævnte retspraksis).
14 –      Jf. dom af 16.7.2020, AFMB m.fl. (C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
15 –      Jf. dom af 25.11.2021, Finanzamt Österreich (Familieydelser til ulandsarbejder) (C-372/20, EU:C:2021:962, præmis 36 og 37 og den deri nævnte retspraksis).
16 –      Jf. i denne retning dom af 16.7.2020, AFMB m.fl. (C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 54 og 60 og den deri nævnte retspraksis).
17 –      I »Praktisk vejledning om den lovgivning, der finder anvendelse i Den Europæiske Union (EU), Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) og Schweiz«, som er udarbejdet og vedtaget af Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger og offentliggjort i december 2013, anføres det på s. 26, at »der kan også være andre kriterier, der skal indgå. Det er op til de udpegede institutioner selv at inddrage alle relevante kriterier og at foretage en samlet vurdering af personens situation, før de træffer beslutning om, hvilken lovgivning der skal anvendes«, dog uden at disse andre kriterier defineres. Denne vejledning, der findes på de forskellige officielle EU-sprog, kan konsulteres på følgende adresse: https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_en
18 –      Rådets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT 1971 II, s. 366). Jf. dom af 5.6.2014, I (C-255/13, EU:C:2014:1291, præmis 41).
19 –      Jf. dom af 27.9.2012, Partena (C-137/11, EU:C:2012:593, præmis 49).
20 –      Jf. i denne retning dom af 27.9.2012, Partena (C-137/11, EU:C:2012:593, præmis 57).
21 –      I den nævnte doms præmis 65 tilføjede Domstolen, at det imidlertid tilkommer den forelæggende ret på grundlag af de ovenfor anførte kriterier at efterprøve, om de omhandlede arbejdstagere i de pågældende perioder har udøvet en væsentlig del af deres beskæftigelse i den medlemsstat, som de er bosat i, dvs. Italien, og at de i bekræftende fald i henhold til forordning nr. 883/2004, som ændret i 2009, skal anses for fra og med den 1.5.2010, som er datoen, hvor denne forordning trådte i kraft, at henhøre under den italienske lovgivning om social sikring.
22 –      Dom af 8.5.2019 (C-631/17, EU:C:2019:381).
23 –      Dom af 25.11.2021 (C-372/20, EU:C:2021:962).
24 –      Dom af 26.9.2024 (C-329/23, EU:C:2024:802).
25 –      EFT 1994, L 1, s. 3.
26 –      EUT 2007, L 221, s. 15.
27 –      Jf. dom af 19.3.2015, Kik (C-266/13, EU:C:2015:188, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis). Som generaladvokat Bot anførte i sit forslag til afgørelse Chain (C-189/14, EU:C:2015:345, punkt 62), omfattede arbejdskraftens bevægelighed på det tidspunkt, hvor den første forordning om vandrende arbejdstageres sociale sikring
blev udformet, hovedsagelig en enkelt migration til en anden medlemsstat, og tilknytningen til den stat, hvor arbejdet udføres, hvilede således på formodningen om, at der herved var tale om den bedste beskyttelse for arbejdstageren, for så vidt som denne bl.a. kunne gøre krav på samme rettigheder som indenlandske arbejdstagere
28 –      Jf. dom af 13.9.2017, X (C-570/15, EU:C:2017:674, præmis 28).
29 –      Denne artikel fastsætter i stk. 4, at »[i]nstitutionerne og de personer, der er omfattet af denne forordning, har en gensidig forpligtelse til oplysning og samarbejde med henblik på at sikre, at denne forordning anvendes efter hensigten«.
30 –      Ifølge Domstolens praksis kræves, for at det system, der er indført ved forordning nr. 883/2004, kan fungere tilfredsstillende, et tæt og effektivt samarbejde såvel mellem de kompetente institutioner i de forskellige medlemsstater som mellem disse institutioner og de personer, som henhører under denne forordnings anvendelsesområde. Domstolen tilføjede, at et sådant samarbejde er nødvendigt med henblik på fastsættelsen af de pågældende personers rettigheder og forpligtelser og for at gøre det muligt for sidstnævnte at gøre deres rettigheder gældende så hurtigt og så effektivt som muligt (jf. dom af 16.11.2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C-422/22, EU:C:2023:869, præmis 53).