61995CJ0357_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-357/95 P,
Empresa Nacional de Urânio SA (ENU), Urgeiriça, Nelas (Portugal), ved advokaterne João Mota de Campos og João Luís dos Reis Mota de Campos, Lissabon, og med valgt adresse i Luxembourg hos Joaquim Calvo Basáran, 34, boulevard Ernest Feltgen,
appellant,
angaaende appel af dom afsagt den 15. september 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Anden Udvidede Afdeling) i de forenede sager T-458/93 og T-523/93, ENU mod Kommissionen (Sml. II, s. 2459), hvorunder der er nedlagt paastand om ophaevelse af denne dom, den anden part i appelsagen er: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridiske konsulenter António Caeiro og Juergen Grunwald, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Wagner-Centret, Kirchberg,
har
DOMSTOLEN
sammensat af praesidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformaendene G.F. Mancini, J.L. Murray og L. Sevón samt dommerne C.N. Kakouris, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann, H. Ragnemalm og M. Wathelet (refererende dommer),
generaladvokat: N. Fennelly
justitssekretaer: ekspeditionssekretaer H.A. Ruehl,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 8. oktober 1996,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 5. december 1996,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 16. november 1995 har Empresa Nacional de Urânio SA (herefter »ENU« eller »appellanten«) i medfoer af artikel 50 i Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af dommen af 15. september 1995 i de forenede sager T-458/93 og T-523/93, ENU mod Kommissionen (Sml. II, s. 2459, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten i Foerste Instans ikke gav appellanten medhold i dennes paastande om annullation af Kommissionens beslutning 93/428/Euratom af 19. juli 1993 om anvendelse af Euratom-traktatens artikel 53, stk. 2 (EFT L 197, s. 54, herefter »den anfaegtede beslutning«) samt om anerkendelse af Faellesskabets ansvar i anledning af den paastaaede tilsidesaettelse af bestemmelserne i Euratom-traktatens kapitel 6, og doemte appellanten til at betale sagens omkostninger.
2 I henhold til Euratom-traktatens artikel 2, litra d), skal Faellesskabet soerge for regelmaessig og ligelig forsyning med malme og nukleart braendsel til alle brugere i Faellesskabet. De naermere bestemmelser om indholdet af denne forpligtelse er indeholdt i kapitel 6 (artikel 52-76) i afsnit II, som fastlaegger en faelles ordning med hensyn til forsyning med malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer.
3 I henhold til Euratom-traktatens artikel 52, stk. 1, sikres »forsyning med malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer ... efter princippet om lige adgang til forsyningskilderne og gennem en faelles forsyningspolitik«. I overensstemmelse hermed »forbydes alle fremgangsmaader, der har til formaal at sikre visse brugere en privilegeret stilling« [artikel 52, stk. 2, litra a)].
4 Med henblik paa at gennemfoere denne politik indeholder Euratom-traktatens artikel 52, stk. 2, litra b), bestemmelse om oprettelse af Euratoms Forsyningsagentur (herefter »agenturet«), der har status som juridisk person og er selvfinansierende (traktatens artikel 54).
5 Endvidere indeholder Euratom-traktatens artikel 53 foelgende bestemmelser:
»Agenturet er underlagt Kommissionens kontrol; Kommissionen fastlaegger retningslinjer for dets virksomhed, har vetoret med hensyn til dets beslutninger og udnaevner dets generaldirektoer saavel som dets vicegeneraldirektoer.
Enhver udtrykkelig eller stiltiende disposition fra agenturets side under udoevelse af dets optionsret eller dets eneret til at slutte kontrakter om leverancer kan af de interesserede parter forelaegges for Kommissionen, der traeffer beslutning inden en maaned.«
6 For at kunne udfoere sine opgaver med hensyn til forsyning er agenturet i henhold til artikel 52, stk. 2, litra b), tillagt to former for rettigheder, nemlig en optionsret til malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer produceret paa medlemsstaternes omraader samt en eneret til at afslutte kontrakter om leverancer af malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer, der hidroerer fra omraader inden for eller uden for Faellesskabet.
7 Hvad naermere angaar forsyning med udgangsmaterialer, saaledes som dette begreb er fastlagt i Euratom-traktatens artikel 197, der hidroerer fra Faellesskabet, gaelder agenturets optionsret erhvervelsen af ejendomsret [Euratom-traktatens artikel 57, stk. 1, litra b)], som agenturet derefter kan overdrage til brugerne paa de i traktatens artikel 60 fastlagte vilkaar.
8 I henhold til traktatens artikel 57, stk. 2, foerste og andet afsnit, udoever agenturet sin optionsret ved indgaaelse af kontrakter med producenterne, idet disse principielt er forpligtet til at tilbyde agenturet malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer, der produceres paa medlemsstaternes omraader, inden disse malme eller materialer benyttes, overfoeres eller oplagres.
9 Euratom-traktatens artikel 59, stk. 1, indeholder bl.a. foelgende bestemmelser:
»Hvis agenturet ikke benytter sig af sin optionsret til hele produktionen eller en del af den, kan producenten:
a) enten for egen regning eller ved loenforarbejdningskontrakter forarbejde malme, udgangsmaterialer eller specielle fissile materialer under forbehold af, at han tilbyder agenturet produktet efter denne forarbejdning
b) efter Kommissionens beslutning afsaette den disponible produktion uden for Faellesskabet paa betingelse af, at han ikke yder gunstigere vilkaar end dem, der indeholdtes i det tidligere tilbud til agenturet« (hvorved der dog gaelder saerlige regler vedroerende specielle fissile materialer).
10 Artikel 60, der fastlaegger fremgangsmaaden til sammenholdelse af tilbud og ordrer vedroerende leverancer af mineraler, lyder saaledes:
»Eventuelle brugere underretter regelmaessigt agenturet om deres behov for forsyning, med specifikation af maengder, fysisk og kemisk beskaffenhed, oprindelsessted, anvendelse, tidspunkter for levering og prisbetingelser, der skal indgaa som bestemmelser og vilkaar i en forsyningskontrakt, som de oensker at afslutte.
Ligeledes underretter producenterne agenturet om de tilbud, som de er i stand til at afgive, med alle specifikationer, og isaer om varigheden af de kontrakter, som er noedvendige for opstilling af deres produktionsprogrammer. Varigheden af disse kontrakter maa ikke uden Kommissionens tilladelse overskride ti aar.
Agenturet giver alle eventuelle brugere meddelelse om de tilbud og omfanget af de forespoergsler, det har modtaget, og opfordrer dem til at afgive ordrer inden en bestemt frist.
Naar agenturet er i besiddelse af samtlige disse ordrer, giver det meddelelse om de betingelser, paa hvilke det kan imoedekomme dem.
Hvis agenturet ikke fuldt ud kan efterkomme alle modtagne ordrer, fordeler det leverancerne i forhold til de ordrer, der svarer til hvert enkelt tilbud, med forbehold af bestemmelserne i artikel 68 og 69.
Et af agenturet udfaerdiget reglement, der kraever Kommissionens godkendelse, fastsaetter vilkaarene for sammenholdelse af tilbud og ordrer.«
11 Euratom-traktatens artikel 61, stk. 1, indeholder foelgende bestemmelse:
»Agenturet er forpligtet til at imoedekomme alle ordrer, medmindre juridiske eller materielle forhold er til hinder herfor.«
12 Hvad angaar spoergsmaalet om forsyninger med malme og udgangsmaterialer, der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet, er dette i foerste raekke reguleret ved Euratom-traktatens artikel 64, hvorefter agenturet »bortset fra de i denne traktat omhandlede undtagelsestilfaelde (har) eneret til at indgaa aftaler og overenskomster«.
13 I henhold til Euratom-traktatens artikel 65 finder den i artikel 60 fastlagte fremgangsmaade til sammenholdelse af tilbud og ordrer anvendelse »paa brugernes ordrer og paa kontrakter mellem brugerne og agenturet vedroerende levering af malme ... der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet« (stk. 1). »Agenturet kan dog bestemme leverancernes geografiske oprindelse, for saa vidt det sikrer brugeren mindst lige saa fordelagtige vilkaar som de i ordren angivne« (stk. 2).
14 Euratom-traktatens artikel 66, stk. 1, fastlaegger foelgende generelle undtagelse fra princippet om agenturets eneret til at indgaa aftaler:
»Hvis Kommissionen paa de paagaeldende brugeres anmodning fastslaar, at agenturet ikke er i stand til inden for en rimelig frist helt eller delvis at levere de bestilte forsyninger eller kun kan goere det til urimelige priser, har brugerne ret til direkte at slutte kontrakter om leverancer, der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet, for saa vidt disse kontrakter i det vaesentlige svarer til de i deres ordrer angivne behov.«
15 Den 5. maj 1960 udstedte agenturet i medfoer af traktatens artikel 60, stk. 6, et reglement om de naermere regler vedroerende sammenholdelse af tilbud og ordrer paa malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer (EFT 1959-1962, s. 44, herefter »reglementet«).
16 Ved reglementet blev der indfoert forenklede fremgangsmaader til sammenholdelse af tilbud og ordrer vedroerende mineraler. Reglementets artikel 5, stk. 1, indeholder herved bl.a. foelgende bestemmelse:
»Saafremt Kommissionen vedroerende et bestemt produkt saerlig paa initiativ af agenturet efter hoering af Det Raadgivende Udvalg konstaterer, at markedssituationen er karakteriseret ved, at udbuddet er klart stoerre end efterspoergslen, kan den opfordre agenturet til ved et dertil egnet direktiv at anvende den ... forenklede fremgangsmaade.«
17 Efter denne forenklede fremgangsmaade kan brugerne og producenterne forhandle direkte med hinanden og underskrive kontrakter om forsyninger, efter at agenturet har fastlagt de generelle betingelser, som disse kontrakter skal opfylde. Kontrakterne skal herefter tilstilles agenturet og anses for afsluttet af dette, hvis der ikke inden for en frist af otte dage efter modtagelsen af kontrakterne fremsendes nogen indsigelse af agenturet til de paagaeldende.
18 Den naevnte fremgangsmaade finder dog ikke anvendelse paa kontrakter om leverancer, der vedroerer specielle fissile materialer (artikel 5, stk. 2).
19 Artikel 5a, der blev indsat i reglementet ved agenturets forordning af 15. juli 1975 (EFT L 193, s. 37), fastlaegger en ny forenklet fremgangsmaade, som opstiller en sikkerhed for, at agenturet har et fuldstaendigt kendskab til markedet [litra b)], men hvorefter brugerne er »berettigede til at henvende sig direkte til producenterne og til at forhandle frit med den valgte producent om leveringskontrakter« [litra a)].
20 I henhold til artikel 5a, litra d), f) og g), i reglementet, som aendret, gaelder dog foelgende:
»d) Med henblik paa kontraktens indgaaelse skal denne ti arbejdsdage forinden forelaegges agenturet til underskrift.
f) Agenturet skal udtale sig inden ti arbejdsdage efter modtagelse af kontrakten enten ved at indgaa denne eller ved at afvise den.
g) Afvisningen skal meddeles de paagaeldende ved en begrundet beslutning. Denne kan indbringes for Kommissionen i henhold til artikel VIII, stk. 3, i vedtaegterne for Forsyningsagenturet.«
Faktiske omstaendigheder
21 Foelgende faktiske omstaendigheder fremgaar af, hvad Retten har lagt til grund i den appellerede dom (praemis 1-17):
- ENU er et selskab, hvis virksomhed i det vaesentlige er rettet mod fremstilling af koncentrater af uran paa portugisisk omraade. Appellanten er paa faellesskabsplan en lille producent, idet selskabet har en produktion af stoerrelsesordenen 200 tons uran om aaret (svarende til 1,5% af Faellesskabets forbrug af naturligt uran), men appellanten vil kunne udvide sin virksomhed i form af en udnyttelse af en ny forekomst i Niza (Portugal).
- Da der ikke i Portugal findes nogen industrikernereaktor, er ENU noedsaget til at eksportere hele sin produktion. Appellanten havde herved indgaaet en langfristet kontrakt med Électricité de France (herefter »EDF«), som repraesenterede naesten tre fjerdedele af selskabets produktion af uran. De meget lave priser i forbindelse med enkeltkontrakter (dvs. paa det saakaldte »spotmarked«), der end ikke daekkede produktionsomkostningerne, og EDF's beslutning om ikke laengere at indgaa langfristede kontrakter medfoerte, at appellantens lagre af uran voksede (lagrene i 1990 blev anslaaet til 350 tons), samt oekonomiske vanskeligheder for selskabet, der var til alvorlig skade for dets planer om at udnytte den nye forekomst i Niza.
- Paa grundlag af traktatens kapitel 6 anmodede ENU ved skrivelse af 8. oktober 1987 agenturet om at udoeve sin optionsret i henhold til traktatens artikel 57 til det naevnte lager paa 350 tons koncentreret uran, idet appellanten genfremsatte denne anmodning den 10. oktober 1988. Selskabet gjorde endvidere Kommissionens Generaldirektorat for Energi opmaerksom paa sin situation.
- Ved skrivelse af 8. november 1988 reagerede Kommissionen herpaa, idet den medgav, at ENU havde rejst et vigtigt problem, som Kommissionen noeje ville overveje, og Kommissionen gentog dette i en skrivelse af 14. november 1988, der var et svar paa en opfordring fra den portugisiske regerings statssekretaer for energi.
- Efter en brevveksling og et moede med agenturet fremsatte ENU i betragtning af, at selskabet ikke havde modtaget nye oplysninger, paa ny en opfordring til agenturet om at handle i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, idet appellanten tilstillede Kommissionen en kopi af den paagaeldende skrivelse, hvorved det blev meddelt, at en afsaetning af selskabets lager var en forudsaetning for virksomhedens overlevelse. Ved skrivelse af 8. december 1989 meddelte kommissionsmedlem Cardoso e Cunha ENU, at han delte selskabets opfattelse, hvorefter agenturets forsyningspolitik burde omfatte en saerlig ordning med henblik paa at loese problemer som selskabets, idet han ville opfordre agenturet til at fremlaegge forslag herom.
- Efter denne opfordring udarbejdede agenturet en »skitse til praktisk loesning af problemet 'portugisisk uran' inden for rammerne af forsyningspolitikken ('saerlig ordning')« og rettede henvendelse til brugerne i Faellesskabet for at formaa disse til at acceptere denne plan (hvorefter den paagaeldende maengde uran skulle fordeles mellem elektricitetsselskaberne efter en fordelingsnoegle og til en pris svarende til producentens kostpris forhoejet med 10%, hvorved ordningen ikke laengere skulle finde anvendelse, saafremt markedsprisen kom til at ligge over den angivne pris). I foerste omgang foerte agenturets tiltag ikke til noget resultat.
- Under henvisning til Euratom-traktatens artikel 53, stk. 2, og artikel 148 opfordrede ENU ved skrivelse af 21. december 1990 formelt Kommissionen til at paalaegge agenturet at genoprette den forskriftsmaessige funktion af de mekanismer, der er indfoert ved kapitel 6, og at ivaerksaette den »saerlige ordning«.
- Da Kommissionen ikke reagerede, indbragte ENU den 3. april 1991 et passivitetssoegsmaal i medfoer af Euratom-traktatens artikel 148.
- I dommen af 16. februar 1993 (sag C-107/91, ENU mod Kommissionen, Sml. I, s. 599) fastslog Domstolen, at Kommissionen i strid med traktatens artikel 53, stk. 2, havde undladt at vedtage en beslutning vedroerende ENU's anmodning om, at Kommissionen paalagde agenturet at udoeve sin optionsret med hensyn til den portugisiske uranproduktion.
- Med henblik paa at opfylde denne dom vedtog Kommissionen den anfaegtede beslutning, hvorved den afviste alle de anmodninger, som ENU havde fremsat i klageskrivelsen af 21. december 1990.
- Ved staevning af 27. september 1993 anlagde ENU sag ved Retten med paastand om annullation af den anfaegtede beslutning.
- I mellemtiden, naermere bestemt den 20. oktober 1992, havde ENU endvidere anlagt sag ved Domstolen med paastand om erstatning for den skade, som appellanten havde lidt som foelge af, at Kommissionen angiveligt havde tilsidesat bestemmelserne i Euratom-traktatens kapitel 6. I medfoer af Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21) henviste Domstolen denne sag til Retten.
- Ved kendelse af 16. december 1994 traf Retten bestemmelse om forening af de to sager.
- Som foelge af de anstrengelser, som agenturet havde udfoldet, solgte ENU i 1993 og i 1994 endelig ca. 250 tons uran til en pris, der var langt lavere end den, til hvilken det havde indvilget i at udbyde sit uran inden for rammerne af den »saerlige ordning«.
Rettens dom
22 Det fremgaar af den appellerede dom, at ENU for Retten fremsatte to anbringender til stoette for annullationspaastanden.
- For det foerste gjorde appellanten gaeldende, at Kommissionen retsstridigt havde afslaaet at paalaegge agenturet at udoeve sin optionsret og sin eneret til at afslutte kontrakter om leverancer med henblik paa at sikre afsaetningen af selskabets uranproduktion, idet appellanten anfoerte, at der af traktaten udsprang en forpligtelse til sikre afsaetningen af selskabets produktion, der var til raadighed til en pris, som ikke var urimelig. Appellanten anfaegtede navnlig lovligheden af den forenklede fremgangsmaade til sammenholdelse af tilbud og ordrer paa malme, der blev indfoert ved reglementets artikel 5a (jf. praemis 21-39 i den appellerede dom).
- For det andet gjorde appellanten gaeldende, at det var med urette, at Kommissionen ikke havde paalagt agenturet at anvende den »saerlige ordning« i forbindelse med dets forsyningspolitik vedroerende portugisisk uran, selv om kommissionsmedlem Cardoso e Cunha i sin skrivelse af 8. december 1989 til selskabet havde tilsluttet sig dette (jf. praemis 75-79 i den appellerede dom).
23 Om det foerste anbringende bemaerkede Retten i det vaesentlige foelgende:
- Agenturets opgaver maa antages at indskraenke sig til at sikre den regelmaessige og ligelige forsyning af alle Faellesskabets brugere, og producenternes interesser kan kun beskyttes i forbindelse med opfyldelsen af de krav, der vedroerer forsyningssikkerheden. Det fulgte heraf, at forsyningsordningen ikke sikrer en praeferentiel afsaetning af produktionen af malme i Faellesskabet (praemis 59 og 60 i den appellerede dom).
- Retten bemaerkede herefter, at det i modsaetning til, hvad ENU havde gjort gaeldende, maatte antages, at
»det saerligt fremhaevede kriterium - 'urimelige' priser - i artikel 66, som afgraenser anvendelsesomraadet for en fremgangsmaade, der skal anvendes som undtagelse, ikke efter traktatens system kan fortolkes som vaerende indsat ligeledes med henblik paa at sikre en praeference for faellesskabsprodukterne inden for rammerne af den almindeligt gaeldende fremgangsmaade, der er fastlagt i artikel 60« (praemis 63 i den appellerede dom).
- Agenturet havde kun kunnet modsaette sig import af malme til lavere priser end dem, som producenterne i Faellesskabet forlangte, hvis denne import kunne hindre gennemfoerelsen af traktatens formaal. I alle andre tilfaelde fremkommer priserne ved at sammenholde tilbud og ordrer i overensstemmelse med traktatens artikel 60 eller reglementets artikel 5a, uden at agenturet paa nogen maade kan indvirke paa prisniveauet (praemis 64 i den appellerede dom).
- Agenturet kunne herefter ikke vaere forpligtet til at give afsaetningen af faellesskabsproduktionen fortrinsret, for saa vidt den forsyningsordning, der er fastlagt i traktaten, ikke indeholder noget princip om faellesskabspraeference for producenterne (praemis 61, 62 og 67 i den appellerede dom).
- Saafremt agenturet alligevel beslutter at gribe ind til fordel for faellesskabsproducenterne og med dette formaal modsaetter sig en import, er det en forudsaetning, at den pris, som forlanges af faellesskabsproducenterne, svarer til eller er lavere end den, som agenturet er blevet underrettet om, eller at faellesskabsproducenternes tilbud indeholder saadanne fordele, at de for brugeren kan opveje en eventuel prisforskel (praemis 66 i den appellerede dom).
- Appellanten havde herved ikke paaberaabt sig nogen saerlig omstaendighed, som kunne udgoere et juridisk forhold til hinder for, at Faellesskabets brugere kunne faa forsyninger af malme, der hidroerte fra lande uden for Faellesskabet (praemis 69 i den appellerede dom).
- Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt den forenklede fremgangsmaade til sammenholdelse af tilbud og ordrer, som er fastlagt i reglementets artikel 5a, er lovlig, maatte appellantens argumentation, hvorefter agenturet burde have udoevet sin optionsret og sin eneret til at afslutte kontrakter om leverancer af malme, saaledes at ENU's uranproduktion blev sikret afsaetning, anses for at vaere uden relevans, idet det maatte fastslaas, at Kommissionens afslag paa at efterkomme appellantens anmodning ikke paa nogen maade var uretmaessigt, naar henses til det forsyningssystem, der er indfoert ved traktaten (praemis 71 og 72 i den appellerede dom). Under alle omstaendigheder kunne det forhold, at der er indfoert en saadan fremgangsmaade, forklares ved udviklingen i konjunkturerne, som var kendetegnet ved flere tilbud end ordrer, hvilket gjorde en saadan centralisering nytteloes, hvorved agenturet ikke var blevet frataget sine enerettigheder, som »skal udoeves i overensstemmelse med de markedsoekonomiske regler« (praemis 73 i den appellerede dom).
24 Hvad angaar det andet anbringende bemaerkede Retten foelgende:
- Kommissionsmedlem Cardoso e Cunha's skrivelse af 8. december 1989 maatte anses for en »meddelelse af politisk karakter«, der ikke var en retningslinje fra Kommissionen til agenturet, og som hverken indebar noget tilsagn eller noget, der kunne skabe en berettiget forventning om, at den »saerlige ordning« ville blive ivaerksat paa bindende maade (praemis 82 i den appellerede dom).
- Det maatte endvidere fastslaas, at den pris, som appellanten paa baggrund af den »saerlige ordning« havde erklaeret sig villig til at acceptere, var maerkbart hoejere end de priser, der dengang var aftalt i de fleraarige kontrakter indgaaet mellem Faellesskabets brugere og leverandoererne, og som Kommissionen i form af fortrolige oplysninger havde fremlagt for Retten. Det maatte foelge heraf, at appellanten paa ingen maade kunne paastaa, at den »saerlige ordning« skulle finde anvendelse, naar der ikke forelaa saerlige omstaendigheder, som kunne begrunde en afvigelse fra det forsyningssystem, der er fastlagt i traktatens kapitel 6 (praemis 84 i den appellerede dom).
- Selv saafremt de af appellanten foreslaaede priser skulle vise sig at vaere mindst lige saa gunstige som markedspriserne, maatte det antages, at agenturet under alle omstaendigheder havde en skoensmaessig befoejelse, hvis graenser ikke var blevet overskredet (praemis 85 i den appellerede dom).
25 Retten forkastede appellantens erstatningspaastand med den begrundelse, at Kommissionen ikke kunne antages at have gjort sig skyldig i noget retsstridigt (praemis 89, 90 og 91 i den appellerede dom).
Appellen for saa vidt angaar annullationspaastanden
26 Til stoette for appellen, for saa vidt Retten har forkastet annullationspaastanden, har appellanten fremsat tre anbringender.
27 For det foerste goer appellanten gaeldende, at Retten for saa vidt angaar denne paastand har foretaget en forkert afgraensning af sagens genstand.
28 For det andet anfoerer appellanten, at Retten har undladt at tage stilling til, om de ved reglementets artikel 5 og 5a fastlagte forenklede fremgangsmaader er gyldige.
29 For det tredje goer appellanten gaeldende, at Retten har undladt at laegge til grund, jf. praemis 82 i den appellerede dom, at kommissionsmedlem Cardoso e Cunha's skrivelse af 8. december 1989 til selskabet var udtryk for et tilsagn fra Kommissionens side, som skabte en berettiget forventning hos appellanten.
Det foerste anbringende
30 Til stoette for appellen for saa vidt angaar annullationspaastanden har appellanten i foerste raekke gjort gaeldende, at Retten ved afgraensningen af sagens genstand har gjort sig skyldig i en retlig fejlvurdering. I praemis 54 i den appellerede dom henviste Retten til appellantens anmodning om afsaetningsgaranti for selskabets uranproduktion og i praemis 72 til »udelukkende ... spoergsmaalet om, hvorvidt traktatens bestemmelser skal fortolkes saaledes, at de forpligter agenturet og/eller Kommissionen til at sikre, at det naturlige uran, som ENU udbyder, kan afsaettes«, idet afgoerelsen af sagen alene maatte afhaenge af dette spoergsmaal.
31 Appellanten havde imidlertid alene nedlagt paastand om annullation af den anfaegtede beslutning, for saa vidt der herved var sket en manglende imoedekommelse af selskabets anmodninger om, at agenturet blev paalagt at genoprette den forskriftsmaessige funktion af de mekanismer, der er indfoert ved traktatens kapitel 6, og at ivaerksaette en »saerlig ordning«, der ville have skabt grundlag for en oejeblikkelig loesning af problemet vedroerende appellantens afsaetning af uran. Ved afgoerelsen om annullationspaastanden burde Retten derfor hverken have taget stilling til, om traktatens system indebaerer en »afsaetningsgaranti for [appellantens] uranproduktion« (praemis 54 og 71 i den appellerede dom), eller til, »hvorvidt traktatens bestemmelser skal fortolkes saaledes, at de forpligter agenturet og/eller Kommissionen til at sikre, at det naturlige uran, som ENU udbyder, kan afsaettes« (praemis 72). Retten burde alene have undersoegt, om faellesskabsproducenterne, brugerne, agenturet, medlemsstaterne og Kommissionen rent faktisk havde handlet i overensstemmelse med traktatens bestemmelser. Appellanten anfoerer, at disse spoergsmaal kun kunne besvares benaegtende.
32 Det bemaerkes herom, at Retten i praemis 20 i den appellerede dom afgraensede genstanden for annullationspaastanden saaledes:
»[Appellanten] har nedlagt paastand om, at Kommissionens naevnte beslutning annulleres i det omfang, de anmodninger, som [appellanten] havde fremsat i naevnte skrivelse af 21. december 1990 ... paa baggrund af traktatens artikel 53, stk. 2, med henblik paa at loese problemet vedroerende afsaetningen af dennes uranproduktion, afvises. Disse anmodninger kan med henblik paa den undersoegelse, der skal foretages i naervaerende sag, opdeles i foelgende grupper. For at opnaa, at agenturet i overensstemmelse med traktatens bestemmelser udoevede sin optionsret til denne produktion og sin eneret til at slutte kontrakter om leverancer af malme, opfordrede [appellanten] i det vaesentlige Kommissionen til dels at paalaegge agenturet at genoprette den forskriftsmaessige funktion af de mekanismer, der er indfoert ved traktatens kapitel 6, dels i medfoer af de samme bestemmelser at forhindre, at Faellesskabets brugere frit kan forsyne sig fra eksterne markeder, skoent [appellantens] produktion er disponibel til en rimelig pris ... Desuden anmodede [appellanten] Kommissionen om - for at loese det overhaengende problem vedroerende afsaetningen af selskabets uranlagre - at paalaegge agenturet at ivaerksaette den 'saerlige ordning' vedroerende portugisisk uran inden for sin forsyningspolitik ...«.
33 Disse bemaerkninger vedroerende sagens genstand, der er delvis gentaget i praemis 54 i den appellerede dom, er ganske i overensstemmelse med den af appellanten for Retten nedlagte paastand.
34 Appellantens annullationspaastand for Retten havde saaledes til formaal at opnaa en annullation af Kommissionens beslutning om ikke at imoedekomme appellantens anmodninger i henhold til traktatens artikel 53, stk. 2. Sagens genstand maatte derfor for saa vidt afgraenses paa grundlag af indholdet af disse anmodninger, som den anfaegtede beslutning fra Kommissionen var en reaktion paa.
35 Som det fremgaar af Domstolens ovennaevnte dom af 16. februar 1993 i sagen ENU mod Kommissionen, maa det herved laegges til grund, at den af appellanten oprindelig oenskede beslutning i medfoer af traktatens artikel 53, stk. 2, skulle have til formaal at tilvejebringe en loesning paa det konkrete problem, som appellanten havde forelagt agenturet og Kommissionen (praemis 16), dvs. af vanskelighederne ved at afsaette appellantens lagre af uran. Tilsvarende gaelder det, at for saa vidt Kommissionen var blevet anmodet om bl.a. at paalaegge agenturet at ivaerksaette en »saerlig ordning«, som muliggjorde en oejeblikkelig loesning af problemet med hensyn til afsaetningen af appellantens uran, maatte appellantens skrivelse af 21. december 1990 til Kommissionen forstaas som en forelaeggelse for denne af agenturets disposition, der indebar en stiltiende afvisning af at udoeve dets optionsret med hensyn til appellantens uranproduktion (naevnte dom, praemis 34).
36 Det maa herefter fastslaas, at Retten ikke for saa vidt har foretaget en forkert afgraensning af sagens genstand ved konkret at undersoege spoergsmaalet om afsaetningen af appellantens lagre af uran paa grundlag af en vurdering af, hvorvidt agenturet og Kommissionen havde anvendt traktatens kapitel 6 korrekt.
37 Det foerste anbringende maa foelgelig forkastes.
Det andet anbringende
38 Med det andet anbringende har appellanten gjort gaeldende, at Retten har undladt at fastslaa, at reglementets artikel 5 og 5a er ugyldige i henseende til traktatens regler, idet Retten i praemis 73 i den appellerede dom alene bemaerkede, at den forenklede fremgangsmaade til sammenholdelse af tilbud og ordrer forklares ved udviklingen i konjunkturerne og opfylder maalet med den centraliserede fremgangsmaade i henhold til traktatens artikel 60 og i almindelighed maalet med det forsyningssystem, som er oprettet ved traktatens kapitel 6. Der kan imidlertid rejses flere indvendinger mod den naevnte forenklede fremgangsmaade.
39 For det foerste kan hverken agenturet eller Kommissionen efter traktatens artikel 60 vaere befoejet til at fastlaegge en fremgangsmaade, der adskiller sig fra den i kapitel 6 fastlagte, herunder navnlig i form af, at brugerne i strid med traktatens artikel 66 bemyndiges til at forhandle og afslutte kontrakter med enhver producent, det vaere sig inden for eller uden for Faellesskabet (jf. reglementets artikel 5a). Det tilkommer i givet fald Raadet i medfoer af Euratom-traktatens artikel 76 at tilpasse forsyningssystemet til udviklingen.
40 Endvidere goer appellanten gaeldende, at producenterne ved den forenklede fremgangsmaade fratages enhver beskyttelse derved, at brugerne frit kan forsyne sig uden for Faellesskabet til skade for afsaetningen af produktionen i Faellesskabet. Traktatens artikel 66 indeholder imidlertid kun hjemmel til i hvert enkelt tilfaelde at tillade import fra tredjelande paa de strenge vilkaar, der gaelder efter bestemmelsen, og som netop har til formaal, at afsaetningen af produktionen i Faellesskabet ikke maa vanskeliggoeres, naar den er til raadighed til en pris, som ikke er urimelig.
41 Som det fremgaar af praemis 84 i den appellerede dom, goer den forenklede fremgangsmaade det endelig muligt at opretholde fortrolighed om priserne, saaledes at de erhvervsdrivende ikke kan faa kendskab til de faktisk anvendte priser, hvilket undergraver den markedsbetingede prisdannelse, som er grundlaget for den ved traktatens artikel 60 indfoerte ordning med sammenholdelse af tilbud og ordrer, der tilgodeser hensynet til saavel brugerne som producenterne.
42 Det bemaerkes, at Retten i praemis 71 i den appellerede dom anfoerte, at:
»Kommissionens afslag paa at efterkomme [appellantens] anmodning om, at agenturet udoever sin optionsret og sin eneret til at afslutte kontrakter om leverancer af malme, saaledes at [appellantens] uranproduktion sikres afsaetning, ikke paa nogen maade er uretmaessigt, naar henses til det forsyningssystem, der er indfoert ved traktaten«,
hvorfor det
»[ikke] er noedvendigt at tage stilling til, hvorvidt den forenklede fremgangsmaade til sammenholdelse af tilbud og ordrer, som er fastlagt i reglementets artikel 5a, er lovlig«.
43 Denne opfattelse maa tiltraedes. Som anfoert i praemis 34 i denne dom var formaalet med appellantens annullationspaastand for Retten at opnaa en annullation af den anfaegtede beslutning om ikke at imoedekomme appellantens anmodninger til Kommissionen i henhold til traktatens artikel 53, stk. 2, med henblik paa at loese problemet vedroerende afsaetningen af selskabets uranproduktion. Det er blevet fastslaaet, at mekanismerne i traktatens kapitel 6 under alle omstaendigheder ikke indebar nogen forpligtelse, hverken for agenturet eller for Kommissionen, til at sikre afsaetningen af appellantens produktion, hvorfor det er ufornoedent yderligere at tage stilling til det af appellanten anfoerte om, at den forenklede fremgangsmaade i henhold til reglementets artikel 5a er retsstridig.
44 Det maa foelgelig fastslaas, at uanset den naermere fremgangsmaade til sammenholdelse af tilbud og ordrer, der er blevet indfoert ved reglementet, forudsaetter en stillingtagen til de klagepunkter, som appellanten har fremsat som led i det andet anbringende til stoette for en ophaevelse af den appellerede dom, at det forinden undersoeges, hvorvidt Retten med foeje kunne antage, at mekanismerne i henhold til traktatens kapitel 6 ikke indebar nogen forpligtelse for agenturet til at sikre afsaetningen af appellantens uranproduktion og dermed en forpligtelse for Kommissionen til at paalaegge agenturet at sikre afsaetningen af denne produktion.
45 Det bemaerkes herved, at det er med foeje, at Retten i praemis 57 i den appellerede dom fastslog, at formaalet med at oprette agenturet har vaeret paa de i kapitel 6 fastlagte vilkaar at opfylde en af de vaesentlige maalsaetninger, som traktatens artikel 2, litra d), har tillagt Faellesskabet, nemlig at sikre en regelmaessig og ligelig forsyning med malme og nukleart braendsel til samtlige Faellesskabets brugere.
46 Som anfoert i punkt 44 ff. i generaladvokatens forslag til afgoerelse maa det fastslaas, at ingen bestemmelse i den ved kapitel 6 indfoerte forsyningsordning, som har til formaal at virkeliggoere denne maalsaetning, indebaerer nogen forpligtelse til at sikre afsaetningen af produktionen af malme i Faellesskabet. Det er tvaertimod med foeje, at Retten har bemaerket, at
»der ikke (sondres) efter produkternes oprindelsessted i det system, hvor de tilbud, der hidroerer fra faellesskabsproducenter, og de ordrer, der hidroerer fra Faellesskabets brugere, centraliseres hos agenturet, saaledes at dette kan sikre en regelmaessig og ligelig forsyning af alle brugerne« (praemis 61 i den appellerede dom),
for saa vidt det i traktatens artikel 65, stk. 1, bestemmes, at artikel 60 vedroerende en fremgangsmaade til sammenholdelse af tilbud og forespoergsler finder anvendelse paa brugernes ordrer og paa kontrakter mellem brugerne og agenturet vedroerende levering af malme, der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet.
47 Det bemaerkes endvidere, at Retten i praemis 69 i den appellerede dom har anfoert, at appellanten ikke havde paaberaabt sig nogen saerlig omstaendighed, der kunne godtgoere, at der var sket en undergravning, eller forelaa en risiko for en undergravning, af opfyldelsen af det grundlaeggende formaal, som er en regelmaessig og ligelig forsyning med malme og nukleart braendsel.
48 Herefter kunne der ikke af nogen bestemmelse i kapitel 6 udspringe en forpligtelse for agenturet til at sikre afsaetningen af appellantens uranproduktion. Tvaertimod bemaerkede Retten i praemis 73 i den appellerede dom, at udviklingen i konjunkturerne siden Faellesskabets oprettelse har vaeret kendetegnet ved flere tilbud end ordrer.
49 Det bemaerkes yderligere, at det af appellanten anfoerte, hvorefter traktatens artikel 66 kun indeholder hjemmel til at gennemfoere import fra tredjelande, saafremt produktionen i Faellesskabet er utilstraekkelig, eller de af faellesskabsproducenterne anvendte priser er urimelige, hviler paa en forkert fortolkning af artikel 66. Det er saaledes med foeje, at Retten i praemis 63 i den appellerede dom har fastslaaet, at det eneste formaal med artikel 66 er at skabe grundlag for en undtagelse, paa de i bestemmelsen fastlagte vilkaar, fra princippet om agenturets eneret til direkte at slutte kontrakter om leverancer, der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet.
50 Det bemaerkes herefter, at den ved reglementets artikel 5a indfoerte forenklede fremgangsmaade ikke alene finder anvendelse paa leverancer med oprindelse i Faellesskabet, men ogsaa paa leverancer i form af import fra tredjelande paa grundlag af traktatens artikel 65, som i sin helhed henviser til artikel 60, hvis stk. 6 er hjemmelen for reglementet. Endvidere strider fremgangsmaaden ikke mod traktatens artikel 66, idet den ikke undergraver agenturets eneret til direkte at afslutte kontrakter, for saa vidt det i henhold til reglementets artikel 5a, litra d)-g), henhoerer under agenturet at afslutte saadanne kontrakter, hvilket agenturet kan afslaa. Det er herefter for saa vidt angaar spoergsmaalet om anvendelsen af reglementets artikel 5a ufornoedent at undersoege, om de to i traktatens artikel 66 fastsatte betingelser skal vaere opfyldt, naar der er tale om leverancer, der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet.
51 Under alle omstaendigheder fremgaar det af, hvad Retten har lagt til grund, at appellanten ikke har foert bevis for, at agenturet i strid med traktatens artikel 66 rent faktisk bemyndigede enhver bruger i Faellesskabet til direkte at afslutte kontrakter om leverancer af malme med oprindelse uden for Faellesskabet uden om agenturet.
52 Det andet anbringende maa herefter ligeledes forkastes.
Det tredje anbringende
53 Appellanten har gjort gaeldende, at kommissionsmedlem Cardoso e Cunha's skrivelse af 8. december 1989 til selskabet i modsaetning til, hvad Retten antog, var udtryk for et tilsagn fra Kommissionens side over for den portugisiske regering og Europa-Parlamentet om at ville finde en tilfredsstillende loesning paa problemet vedroerende afsaetningen af appellantens uranproduktion, og at dette tilsagn skabte en berettiget forventning hos selskabet.
54 Retten bemaerkede i praemis 82 i den appellerede dom, at denne skrivelse »begraenser ... sig til at redegoere for vedkommende kommissionsmedlems forventede almindelige indstilling inden for rammerne af hans opgaver vedroerende agenturets virksomhed«. Endvidere antog Retten i praemis 86 i den appellerede dom, »at de af [appellanten] paaberaabte dokumenter, som hidroerer fra agenturet, fra Kommissionen eller vedkommende kommissionsmedlem, hverken indeholdt et bindende tilsagn om obligatorisk gennemfoerelse af den 'saerlige ordning' eller noget, der kunne berettige selskabet til at forvente noget saadant. Det fremgaar tvaertimod klart af sagen, og navnlig af [appellantens] bemaerkninger, at denne ikke paa nogen maade var i tvivl om, at den 'saerlige ordning' var rent vejledende.«
55 Det bemaerkes herom blot, at Retten efter de faktiske omstaendigheder, som den lagde til grund, og som Domstolen savner kompetence til som led i en appelsag at efterproeve rigtigheden af, med foeje kunne antage, at skrivelsen fra kommissionsmedlem Cardoso e Cunha ikke var udtryk for et tilsagn fra Kommissionens side, som kunne skabe en berettiget forventning hos adressaten.
56 Det tredje anbringende maa herefter forkastes.
Appellen for saa vidt angaar erstatningspaastanden
57 Da samtlige appellantens anbringender til stoette for en ophaevelse af Rettens dom for saa vidt angaar annullationspaastanden maa forkastes, maa det fastslaas, at Retten med foeje, jf. praemis 91 i den appellerede dom - paa det grundlag, at den adfaerd, som agenturet var blevet kritiseret for, og Kommissionens afslag paa at efterkomme appellantens anmodninger var fuldstaendigt forskriftsmaessige - kunne traeffe den afgoerelse, at erstatningspaastanden under alle omstaendigheder ikke kunne tages til foelge.
58 Da ingen af appellantens anbringender er blevet taget til foelge, maa appellen i det hele forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
59 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Appellanten har tabt appelsagen og boer derfor doemmes til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler sagens omkostninger.