61996CO0148_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-148/96 P(R),
Anthony Goldstein, laege, London, ved Solicitor Raymond St John Murphy,
appellant,
angaaende appel af kendelse afsagt den 27. februar 1996 af praesidenten for De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans i sag T-235/95 R, Goldstein mod Kommissionen (ikke offentliggjort i Samling af Afgoerelser), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af kendelsen og om, at der traeffes bestemmelse om foreloebige forholdsregler,
den anden part i appelsagen er:
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Richard Lyal, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
har
DOMSTOLENS PRAESIDENT
efter at have hoert generaladvokaten, G. Tesauro,
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 3. maj 1996 har appellanten i medfoer af EF-traktatens artikel 168 A og artikel 50, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af kendelse afsagt den 27. februar 1996 af praesidenten for Retten i Foerste Instans i sag T-235/95 R, Goldstein mod Kommissionen (ikke offentliggjort i Samling af Afgoerelser, herefter "den appellerede kendelse"), hvorved der blev truffet bestemmelse om afvisning af en begaering med paastand om, at Kommissionen tilpligtedes at traeffe alle de noedvendige foranstaltninger til at forhindre, at de kompetente organer i Det Forenede Kongerige anvender en raekke naermere angivne bestemmelser i European Specialist Medical Qualifications Order 1995 ° den nye britiske bekendtgoerelse til gennemfoerelse af Raadets direktiv 93/16/EOEF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevaegelighed for laeger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (EFT L 165, s. 1) ° indtil Retten har truffet afgoerelse om den i hovedsagen nedlagte paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 16. oktober 1995, hvorved denne afslog at traeffe bestemmelse om en raekke foreloebige forholdsregler til fordel for appellanten.
2 Vedroerende baggrunden for tvisten anfoeres foelgende i den appellerede kendelse:
"1 Anthony Goldstein er laege og britisk statsborger og har bopael i Det Forenede Kongerige. I januar 1990 opnaaede han efter at have afsluttet en speciallaegeuddannelse inden for reumatologi et Certificate of Specialist Training, udstedt af General Medical Council (herefter 'GMC' ), jf. Medical Qualifications (EEC Recognition) Order 1977 (SI 1977 nr. 827), som aendret ved Medical Nursing Dental and Veterinary Qualifications (EEC Recognition) Order 1982 (SI 1982 nr. 1076), der var den dagaeldende gennemfoerelsesbekendtgoerelse i forhold til Raadets direktiv 75/362/EOEF af 16. juni 1975 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for laeger omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 167, s. 1), og Raadets direktiv 75/363/EOEF af 16. juni 1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som laege (EFT L 167, s. 14). En kodificeret udgave af disse direktiver er senere blevet fastlagt i Raadets direktiv 93/16/EOEF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevaegelighed for laeger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (EFT L 165, s. 1, herefter 'direktiv 93/16' ).
2 GMC er et ved lov oprettet fagligt raad. Dets forhold er i dag reguleret ved Medical Act 1983. Flertallet af raadets medlemmer er valgt af laeger. Raadet skal fastlaegge naermere regler vedroerende udoevelse af virksomhed som laege i Det Forenede Kongerige og har disciplinaer myndighed. Det er ansvarlig for den aarlige offentliggoerelse af Medical Register, den officielle fortegnelse over laeger. A. Goldstein blev opfoert i denne fortegnelse i 1978 (punkt 14 i bilaget til Kommissionens skrivelse af 9.2.1995, bilag 11 til staevningen i hovedsagen).
3 Det er ubestridt, at et Certificate of Specialist Training blev udstedt af GMC til personer, der havde gennemfoert de minimumsperioder i form af speciallaegeuddannelse, der kraeves i henhold til artikel 4 og 5 i direktiv 93/16, idet sagsoegeren omtaler saadanne personer som 'Community Medical Specialists' . Ifoelge Medical Qualifications (EEC Recognition) Order 1977, som aendret, skulle 'personer med anerkendte speciallaegekvalifikationer' opfoeres i en fortegnelse over speciallaeger, Specialist List, som GMC kunne offentliggoere, saafremt raadet skoennede dette hensigtsmaessigt. Ifoelge sagsoegeren besluttede GMC ikke at offentliggoere fortegnelsen. A. Goldstein er opfoert paa Specialist List.
4 Endvidere bemaerkes, at det kvalifikationsbevis som speciallaege udstedt i Det Forenede Kongerige, som de andre medlemsstater er forpligtet til at anerkende, i henhold til artikel 5, stk. 2, i direktiv 93/16, der er affattet som artikel 5, stk. 2, i direktiv 75/362, er 'Certificate of Completion of Specialist Training (bevis for afsluttet speciallaegeuddannelse), udstedt af den dertil bemyndigede myndighed' (herefter 'CCST' ).
5 Ifoelge Kommissionen gav afslutning af en speciallaegeuddannelse indtil den 1. januar 1991 ikke i Det Forenede Kongerige anledning til, at der blev udstedt et kvalifikationsbevis. I stedet for et kvalifikationsbevis fik speciallaeger af vedkommende uddannelsesinstitution meddelt en 'godkendelse' inden for deres speciale, hvorefter de kunne udnaevnes til consultants ° det hoejeste stillingsniveau for hospitalslaeger ° inden for National Health Service (herefter 'NHS' ). Siden den 1. januar 1991 er attestation for gennemfoerelse af en speciallaegeuddannelse (svarende til 'godkendelse' ) blevet givet i form af en angivelse af bogstavet 'T' ved siden af speciallaegens navn i Medical Register.
6 Da den eneste formelle betingelse for at kunne udoeve virksomhed som laege, det vaere sig som alment praktiserende laege eller som speciallaege, der efter den dagaeldende ordning skulle vaere opfyldt, var, at den paagaeldende skulle vaere opfoert i fortegnelsen i form af 'full registration', dvs. uden forbehold, var enhver, der var opfoert paa Specialist List, berettiget til at praktisere inden for sit speciale i Det Forenede Kongerige under forudsaetning af at vaere opfoert i Medical Register, hvilket fremgaar af de af Kommissionen fremlagte oplysninger (jf. skrivelse af 20.1.1994 og bilag til skrivelse af 9.2.1995, bilag 8, punkt 14, og bilag 11, punkt 27, til staevningen i hovedsagen). Der er dog enighed mellem parterne om, at 'godkendelse' eller udnaevnelse til consultant inden for NHS i praksis var en forudsaetning for med held at kunne udoeve privat virksomhed som speciallaege.
7 Da et Certificate of Specialist Training saaledes ikke var tilstraekkeligt til at opnaa 'godkendelse' eller til at blive udnaevnt til consultant i Det Forenede Kongerige, fandt Kommissionen, at udstedelse af saadanne kvalifikationsbeviser, der udelukkende maatte antages at have til formaal at goere det muligt at udoeve virksomhed som speciallaege i en anden medlemsstat, stred mod bestemmelserne om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser i direktiv 93/16. Kommissionen var af den opfattelse, at bestemmelserne vedroerende uddannelse i direktivets artikel 4 og 5 alene fastlaegger de minimumskrav, som skal vaere opfyldt for, at en medlemsstat kan udstede et kvalifikationsbevis som speciallaege. Medlemsstaterne kunne saaledes fortsat opretholde bestemmelse om en laengere uddannelsesperiode, og i saa fald kunne de kun udstede et kvalifikationsbevis som speciallaege, efter at den paagaeldende havde gennemfoert denne uddannelse. Kommissionen indledte derfor en traktatbrudsprocedure mod Det Forenede Kongerige, hvorunder den gjorde gaeldende, at Det Forenede Kongerige paa dette punkt havde undladt at efterkomme direktiv 93/16, hvilket gav anledning til, at der i Det Forenede Kongerige i 1995 blev udstedt en ny bekendtgoerelse med henblik paa gennemfoerelse af direktivet, naermere bestemt European Specialist Medical Qualifications Order 1995 (SI 1995 nr. 3208), hvorved der skete en aendring af den for speciallaeger i Det Forenede Kongerige gaeldende ordning, idet de fleste af bestemmelserne i bekendtgoerelsen traadte i kraft den 12. januar 1996.
8 I henhold til den nye ordning er det fortsat GMC, der er ansvarlig for registrering og for meddelelse af anerkendelse af kvalifikationer, mens det er et nyt organ, Specialist Training Authority of the Medical Royal Colleges (herefter 'STA' ), der er ansvarlig for gennemfoerelse af speciallaegeuddannelser i Det Forenede Kongerige. STA udsteder CCST til laeger, der har afsluttet en godkendt speciallaegeuddannelse. GMC udfaerdiger og offentliggoer et Specialist Register, hvori er opfoert laeger med CCST samt laeger, der har et kvalifikationsbevis som speciallaege udstedt andre steder i Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade, som er anerkendt efter direktiv 93/16. Hvad naermere angaar laeger, der allerede havde kvalifikationsbevis som speciallaege paa tidspunktet for ikrafttraedelsen af den nye ordning, har disse i henhold til denne krav paa at blive opfoert i Specialist Register, forudsat at de over for GMC godtgoer, 1) at de har vaeret consultants inden for et andet medicinsk speciale end almen praksis, 2) at de har opnaaet 'godkendelse' inden for et saadant speciale, eller 3) at de over for STA har dokumenteret, at a) de i Det Forenede Kongerige har gennemfoert en uddannelse inden for et saadant speciale, og denne opfyldte de krav til uddannelse inden for specialet, der var gaeldende i Det Forenede Kongerige paa tidspunktet for uddannelsen, eller b) at de har et kvalifikationsbevis udstedt i Det Forenede Kongerige inden for et saadant speciale, der svarer til CCST inden for specialet. Medical Qualifications (EEC Recognition) Order 1977, der indeholdt bestemmelse om Specialist List, blev ophaevet.
9 Det er ubestridt, at A. Goldstein ikke har opnaaet 'godkendelse', og at han aldrig er blevet udnaevnt til consultant. Han er ikke i besiddelse af et CCST udstedt af den paagaeldende uddannelsesinstitution.
10 Ifoelge Kommissionen gaelder det dog, at personer som sagsoegeren, der er i besiddelse af et Certificate of Specialist Training ° saafremt de har gennemgaaet en tilstraekkelig supplerende uddannelse eller har en tilstraekkelig supplerende erfaring ° kan blive registreret som speciallaeger efter den nye ordning.
11 Den administrative procedure forloeb herefter saaledes: Den 10. august 1993 fremsendte A. Goldstein, der havde vanskeligt ved at udoeve virksomhed som reumatolog i Det Forenede Kongerige, en klage til Kommissionen under henvisning til artikel 3, stk. 2, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), hvori han gjorde gaeldende, at GMC og de oevrige kompetente myndigheder med hensyn til uddannelse af og kvalifikationsbeviser til speciallaeger gjorde sig skyldig i konkurrencestridig praksis. Han anfoerte, at GMC er en virksomhed eller en sammenslutning af virksomheder bestaaende af laeger. GMC har en dominerende stilling, idet raadet har en lovbestemt eneret til at udstede og registrere kvalifikationsbeviserne for Community Medical Practitioners og har en kontrol med hensyn til disses virksomhed i Det Forenede Kongerige. Parterne er enige om, at A. Goldstein' s klagepunkt over for GMC, Medical Royal Colleges og de andre kompetente myndigheder med hensyn til uddannelse var, at disse udnyttede deres befoejelser til kunstigt at begraense antallet af speciallaeger til fordel for laeger inden for NHS, herunder navnlig consultants, og til skade for 'Community Medical Specialists' og 'potentielle forbrugere', i strid med EF-traktatens artikel 85 og 86. Han gjorde navnlig gaeldende, at GMC naegtede i Medical Register at angive, at indehavere af Certificate of Specialist Training var speciallaeger. Han anfoerte endvidere, at de af GMC fastlagte regler, hvorefter offentligheden ikke havde direkte adgang til speciallaeger, og disse ikke havde ret til at give sig til kende, var udtryk for en begraensning af den frie konkurrence. Endelig anfoerte han, at private forsikringsselskaber ikke ydede godtgoerelse for honorarer til speciallaeger, medmindre den paagaeldende var enten consultant eller var 'godkendt' af vedkommende uddannelsesinstitution.
12 Den 18. november 1994 opfordrede A. Goldstein Kommissionen til at tage stilling til hans klage. Ved skrivelse af 9. februar 1995 (bilag 11 til staevningen i hovedsagen) meddelte Kommissionen sagsoegeren, at den ikke paataenkte at foelge sagen op, idet han blev opfordret til at fremsaette sine bemaerkninger, jf. artikel 6 i Kommissionens forordning 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42). A. Goldstein fremsatte sine bemaerkninger ved skrivelse af 12. september 1995 (bilag 12 til staevningen i hovedsagen).
13 Det er ubestridt, at A. Goldstein samtidig med sin klage, dvs. den 10. august 1993, anmodede om, at der blev truffet foreloebige forholdsregler med henblik paa at skabe grundlag for, at laeger med de i direktivet opregnede kvalifikationsbeviser kunne udoeve virksomhed inden for deres speciale i Det Forenede Kongerige. Det fremgaar herved af Kommissionens skrivelse af 20. januar 1994, hvori anmodningen blev afslaaet (bilag 8 til staevningen i hovedsagen), at sagsoegeren navnlig forlangte, at Kommissionen skulle stille krav om, at 1) der i Medical Register skulle vaere en saerlig angivelse ved siden af navnene paa de personer, der har kvalifikationsbeviser som speciallaeger anerkendt i henhold til artikel 5, stk. 2, i direktiv 93/16, at 2) der i samtlige medlemsstater skulle offentliggoeres og udbredes en saerlig liste over personer med saadanne kvalifikationer, at 3) Medical Register for 1993 skulle traekkes tilbage, og at 4) udoevelse af virksomhed som speciallaege og brug af titlen speciallaege skulle forbeholdes personer med de paagaeldende kvalifikationer. Til stoette for, at de paagaeldende foreloebige forholdsregler uopsaettelige, gjorde sagsoegeren gaeldende, at det paa uantagelig maade stred mod almene hensyn, at laeger, der som han havde gennemfoert en speciallaegeuddannelse i overensstemmelse med kravene i henhold til faellesskabsdirektivet, blev forhindret i at udoeve virksomhed inden for deres speciale i Det Forenede Kongerige paa vilkaar med fri konkurrence. Han henviste herved saerligt til, at det var noedvendigt at gribe ind over for, at der ville kunne blive indfoert nye regler, som undergravede den frie konkurrence. Han anfoerte endvidere, at den form for praksis, han klagede over, kunne paafoere ham en alvorlig og uoprettelig skade. Han gjorde herved navnlig gaeldende, at der forelaa uopsaettelighed, da han inden laenge ville have udtoemt sine muligheder ved de nationale domstole og ville blive paalagt at betale sagsomkostninger i forbindelse med sin sag mod sundhedsministeren, i hvilken han ikke ville faa medhold.
14 Ved den tidligere naevnte skrivelse af 20. januar 1994 afslog Kommissionen at imoedekomme sagsoegerens anmodning, idet den anfoerte, at det ikke var blevet godtgjort, at der forelaa en uopsaettelighed, som ville kunne begrunde, at der blev truffet bestemmelse om foreloebige forholdsregler. Kommissionen fandt ikke, at de paatalte forhold paa uantagelig maade stred mod almene hensyn, idet de 773 laeger, der var opfoert paa Specialist List, kunne udoeve virksomhed som laege inden for deres speciale og oplyse alment praktiserende laeger herom. Hvad angaar spoergsmaalet om risikoen i forbindelse med indfoerelsen af nye regler anfoerte Kommissionen, at sagsoegeren alene baserede sig paa en rapport til sundhedsministeren vedroerende de forholdsregler, der var noedvendige for at bringe lovgivningen i Det Forenede Kongerige i overensstemmelse med direktiv 93/16. Sundhedsministeren havde herved endnu ikke givet meddelelse om, hvilken form for lovgivning Det Forenede Kongeriges regering ville stille forslag om efter denne rapport. Hvad angaar spoergsmaalet om risikoen for en alvorlig og uoprettelig skade for sagsoegeren fandt Kommissionen, at der ingen sammenhaeng var mellem den angivelige skade og de foranstaltninger, der blev anmodet om.
15 Den 28. april 1994 fremsatte sagsoegeren endnu en anmodning om foreloebige forholdsregler, som Kommissionen afslog ved skrivelse af 20. juni 1994 (bilag 9 til staevningen i hovedsagen).
16 A. Goldstein fremsatte yderligere anmodninger om foreloebige forholdsregler og fremfoerte yderligere retlige og faktiske argumenter ° dels vedroerende den angivelige konkurrencestridige karakter af GMC' s praksis i forbindelse med Medical Qualifications (EEC Recognition) Order 1977, dels vedroerende de sager, som han havde anlagt ved de nationale domstole ° i skrivelser af 26. maj, 4. juli, 12. august og 28. september 1994 og 21. juni og 3. juli 1995 (bilag 1-4, 6 og 7 til staevningen i hovedsagen). Ved en af anmodningerne forlangte sagsoegeren, at Kommissionen i lyset af de naevnte nye argumenter genovervejede den afgoerelse om ikke at ville traeffe bestemmelse om foreloebige forholdsregler, der var blevet meddelt ham ved skrivelse af 20. januar 1994. Endvidere anmodede han om en raekke foreloebige forholdsregler, der navnlig havde sammenhaeng med sagerne for de nationale domstole.
17 Ved skrivelse af 16. oktober 1995 afslog Kommissionen samtlige disse anmodninger om foreloebige forholdsregler (bilag 10 til staevningen i hovedsagen)."
3 Ved staevning registreret paa Rettens Justitskontor den 24. december 1995 har sagsoegeren anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 16. oktober 1995, hvorved denne fastholdt sin afgoerelse om ikke at ville traeffe bestemmelse om de foreloebige forholdsregler, sagsoegeren havde anmodet om.
4 Ved saerskilt dokument registreret paa Rettens Justitskontor den 10. januar 1996 fremsatte appellanten i medfoer af EF-traktatens artikel 186 en begaering om foreloebige forholdsregler med paastand om, at Kommissionen tilpligtedes straks at traeffe alle de noedvendige foranstaltninger til at beskytte appellantens legitime interesser under forloebet af retsforhandlingerne i hovedsagen, saaledes at den i denne afsagte dom ikke ville blive uden nogen praktisk virkning, idet appellanten anfoerte, at han risikerede fuldstaendigt at miste sin stilling paa markedet. De paagaeldende foreloebige forholdsregler skulle dermed sikre appellanten en "faellesskabsstatus" som speciallaege i reumatologi i denne periode. Appellanten paastod herved navnlig Kommissionen tilpligtet at nedlaegge forbud mod, at det organ, der blev oprettet ved den nye britiske bekendtgoerelse af 1995, Specialist Training Authority of the Medical Royal Colleges, udoever de befoejelser med hensyn til uddannelse af speciallaeger, som det er tillagt ved bekendtgoerelsen.
5 Ved den appellerede kendelse afviste Rettens praesident begaeringen om foreloebige forholdsregler.
6 I den appellerede kendelse blev det antaget, at begaeringen om foreloebige forholdsregler vedroerte den nye britiske bekendtgoerelse af 1995 og ikke angik forholdsregler, der ville kunne vaere et led i den endelige afgoerelse, som Retten skulle traeffe vedroerende den i hovedsagen nedlagte annullationspaastand. Ved denne afgoerelse ville der saaledes under alle omstaendigheder kun kunne ske annullation af Kommissionens afgoerelse om ikke at ville traeffe bestemmelse om en raekke foreloebige foranstaltninger over for den praksis, der blev fulgt af de kompetente myndigheder som led i den tidligere britiske ordning.
7 Det anfoeres endvidere i den appellerede kendelse, at da begaeringen om foreloebige forholdsregler angik foranstaltninger, som Kommissionen ikke forinden var blevet anmodet om at traeffe bestemmelse om, maatte begaeringen i oevrigt ligge uden for graenserne for Faellesskabets retsinstansers kompetence, idet disses opgave er at foretage en retslig proevelse af de af Kommissionen om konkurrencespoergsmaal trufne afgoerelser, hvorimod disse retsinstanser ikke kan traede i Kommissionens sted og udoeve de befoejelser, denne er tillagt.
8 Begaeringen om foreloebige forholdsregler maatte herefter afvises.
9 Det maatte under alle omstaendigheder gaelde, at betingelserne, for saa vidt angaar realiteten, om, at der skal foreligge uopsaettelighed, og om, at det umiddelbart maa antages, at sagsoegeren vil kunne faa medhold i hovedsagen, ikke var opfyldt. Hvad naermere angaar spoergsmaalet om uopsaettelighed maatte det fastslaas, at appellanten alene havde anfoert, at han risikerede at miste sin status som speciallaege, uden at han havde godtgjort, at denne risiko ikke kunne imoedegaas. Selv om appellanten under forloebet af retsforhandlingerne i hovedsagen maatte vaere uden status som speciallaege, kunne han endvidere ikke antages at have foert bevis for, at denne skade ville vaere uoprettelig. Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt appellanten umiddelbart maatte antages at kunne faa medhold i hovedsagen, havde appellantens anbringende til stoette for, at Kommissionen havde tilsidesat begrundelsespligten derved, at der i den anfaegtede afgoerelse ikke var nogen omtale af Domstolens dom af 10. maj 1995 (sag C-384/93, Alpine Investments, Sml. I, s. 1141), sammenhaeng med det i hovedsagen rejste spoergsmaal om lovligheden af de af appellanten anfaegtede nationale foranstaltninger, saaledes at dette forhold var uden betydning, idet den anfaegtede afgoerelse udelukkende var begrundet i, at de forlangte foranstaltninger ikke kunne anses for uopsaettelige.
10 Under appelsagen har appellanten nedlagt paastand om ophaevelse af den appellerede kendelse og om, at Kommissionen tilpligtes at traeffe alle de noedvendige foranstaltninger til at beskytte appellantens legitime interesser, ligesom appellanten har nedlagt paastand om, at Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med behandlingen af begaeringen om foreloebige forholdsregler.
11 Ved processkrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 31. maj 1996 har Kommissionen indgivet skriftligt indlaeg.
12 Da parternes skriftlige indlaeg indeholder alle de oplysninger, som er noedvendige for, at der kan traeffes afgoerelse om appellen, er det ufornoedent, at parterne afgiver mundtlige indlaeg.
Appellantens argumenter
13 Til stoette for appellen har appellanten fremsat ét anbringende, hvorved han goer gaeldende, at den appellerede kendelse er behaeftet med fejl i form af en fejlagtig begrundelse.
14 Appellantens argumentation har herved i det vaesentlige karakter af en noeje gentagelse af alle de argumenter vedroerende realiteten, som appellanten fremfoerte over for Kommissionen under den administrative procedure og derefter for Rettens praesident under behandlingen af sagen om foreloebige forholdsregler.
15 Hvad naermere angaar spoergsmaalet om begrundelsen for den appellerede kendelse har appellanten i foerste raekke gjort gaeldende, at i modsaetning til, hvad der blev antaget i kendelsen, er genstanden for hovedsagen og for begaeringen om foreloebige forholdsregler den samme, idet appellanten soeger opnaaet, at der traeffes bestemmelse om foreloebige forholdsregler, hvorefter han fra Det Forenede Kongerige rentabelt kan drive virksomhed som "Community Medical Specialist" i form af udfoerelse af laegelige tjenesteydelser inden for reumatologi over for patienter i medlemsstaterne i overensstemmelse med kravene i henhold til direktiv 93/16. Appellanten anfoerer, at selv om den anfaegtede afgoerelse fra Kommissionen henviser til bestemte former for praksis fra GMC' s side under den tidligere gaeldende britiske ordning, kan afgoerelsen forstaas saaledes, at den i det vaesentlige ogsaa angaar foranstaltninger, som omhandlet i den for Retten fremsatte begaering om foreloebige forholdsregler.
16 Appellanten goer herefter gaeldende, at der for saa vidt angaar spoergsmaalet om manglende uopsaettelighed er blevet angivet en fejlagtig begrundelse i den appellerede kendelse. Appellanten anfoerer herved, at han har foert tilstraekkeligt bevis for, at der foreligger en alvorlig og uoprettelig skade. Appellanten er ude af stand til at udfoere tjenesteydelser over for patienter, der er omfattet af en sygeforsikringsordning, idet de fleste private forsikringsselskaber ikke godtgoer ydelser udfoert af speciallaeger, der ikke er consultants, eller som ikke har et "Higher Specialist Training-certifikat". Endvidere har appellanten efter GMC' s regler om annoncering mv. ikke ret til direkte at give sig til kende over for offentligheden. Endelig gaelder det, at alment praktiserende laeger i almindelighed henviser deres patienter til consultants, og at GMC uden direkte at forbyde noget saadant anbefaler speciallaeger ikke at tage imod patienter, der henvender sig direkte til dem. Der er herved tale om en uoprettelig skade, da appellanten under disse omstaendigheder ikke har nogen alternativ mulighed for at udoeve virksomhed som speciallaege i reumatologi i overensstemmelse med ordningen i henhold til direktiv 93/16.
17 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt han umiddelbart maa antages at kunne faa medhold i hovedsagen, goer appellanten gaeldende, at de principper, som fremgaar af dommen i sagen Alpine Investments, a. st., umiddelbart vil kunne begrunde en annullation af den anfaegtede afgoerelse, idet reglerne om annoncering mv. for tjenesteydelser udfoert af speciallaeger i Det Forenede Kongerige derved, at de opstiller et forbud mod hvervning af patienter pr. telefon, goer det umuligt for appellanten rentabelt at udoeve virksomhed.
Indstaevntes argumenter
18 Kommissionen har i foerste raekke gjort gaeldende, at stoerstedelen af de til stoette for appellen fremfoerte argumenter er uden relevans for vurderingen af spoergsmaalet om, hvorvidt den appellerede kendelse er afsagt med rette.
19 Hvad angaar formaliteten i forbindelse med begaeringen om foreloebige forholdsregler anfoerer Kommissionen, at det var med foeje, at Rettens praesident antog, at appellanten ikke ved en begaering om foreloebige forholdsregler fremsat som led i et annullationssoegsmaal til proevelse af Kommissionens afgoerelse af 16. oktober 1995 indirekte kunne anfaegte den nye britiske ordning.
20 Kommissionen goer herefter gaeldende, at appellanten har erkendt, at han vil kunne genoptage sin virksomhed som speciallaege, saafremt han faar medhold i hovedsagen, hvilket er udtryk for en bekraeftelse af rigtigheden af den af Rettens praesident anlagte vurdering, hvorefter den angivelige skade under alle omstaendigheder ikke vil vaere uoprettelig.
21 Endelig anfoerer Kommissionen, at appellanten ikke ved det af ham under appelsagen anfoerte kan antages at have skabt tvivl om rigtigheden af den i den appellerede kendelse anlagte vurdering, hvorefter det ikke umiddelbart kan antages, at han vil kunne faa medhold i hovedsagen.
Bemaerkninger
22 I henhold til artikel 51 i EF-statutten for Domstolen er appel begraenset til retsspoergsmaal og kan kun stoettes paa, at Retten savner kompetence, at der er begaaet rettergangsfejl, eller at Retten har overtraadt faellesskabsretten. Da disse bestemmelser ogsaa finder anvendelse paa appel ivaerksat i henhold til artikel 50, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen, skal den foreliggende sag begraenses til kun at angaa retsspoergsmaal, idet der ikke skal tages stilling til den vurdering af de faktiske omstaendigheder, som Rettens praesident har foretaget ved afgoerelsen om afvisning af begaeringen om foreloebige forholdsregler (jf. kendelse af 19.7.1995, sag C-149/95 P(R), Kommissionen mod Atlantic Container Line m.fl., Sml. I, s. 2165, praemis 18).
23 Det fremgaar endvidere af procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), at et appelskrift praecist skal angive, hvilke elementer der anfaegtes i den appellerede kendelse, samt de retlige argumenter, som goeres gaeldende til stoette for paastanden om kendelsens ophaevelse.
24 Ifoelge fast retspraksis er dette krav ikke opfyldt, naar appellen blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var stoettet paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund. En saadan appel har i realiteten kun til formaal at opnaa, at de i sagen fremsatte paastande paakendes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence (jf. bl.a. kendelse af 17.10.1995, sag C-62/94 P, Turner mod Kommissionen, Sml. I, s. 3177, praemis 17).
25 Hvad angaar kravet til begrundelse i en kendelse om foreloebige forholdsregler bemaerkes herefter, at det ikke kan kraeves, at Retten i sager om foreloebige forholdsregler udtrykkeligt tager stilling til samtlige de faktiske og retlige spoergsmaal, som er blevet rejst under sagen om foreloebige forholdsregler. Det er tilstraekkeligt, at Rettens vurderinger under hensyn til sagens omstaendigheder med rimelighed begrunder kendelsen og goer det muligt for Domstolen at udoeve sin domstolskontrol (jf. kendelsen i sagen Kommissionen mod Atlantic Container Line m.fl., a. st., praemis 58).
26 Det bemaerkes, at det af appellanten i denne appelsag anfoerte i det vaesentlige er en ren gentagelse af, hvad appellanten gjorde gaeldende over for Kommissionen under den administrative procedure og derefter for Retten. Det af appellanten anfoerte, der angaar forholdene paa markedet for laegelige tjenesteydelser i Det Forenede Kongerige og spoergsmaalet om anvendelsen af EF-traktatens artikel 85, 86 og 90 og fortolkningen af direktiv 93/16 og dettes gennemfoerelse i Det Forenede Kongerige, er uden relevans i forbindelse med appellen. Det af appellanten anfoerte vedroerer ikke ° og kan derfor ikke afsvaekke grundlaget for ° de i den appellerede kendelse anlagte vurderinger, hvorefter genstanden for sagen om foreloebige forholdsregler ikke er den samme som genstanden for hovedsagen, og det ikke er blevet dokumenteret, at der foreligger en alvorlig og uoprettelig skade, eller at det umiddelbart maa antages, at appellanten vil kunne faa medhold i hovedsagen.
27 Der boer herefter alene ske en undersoegelse af, hvorvidt de, enkelte, argumenter til stoette for appellen, der specifikt angaar den i den appellerede kendelse angivne begrundelse, dokumenterer, at kendelsen er behaeftet med en fejl i form af manglende eller fejlagtig begrundelse.
28 Hvad naermere angaar kravet om, at der skal foreligge uopsaettelighed, hvorved der skal vaere foert bevis for, at der foreligger en alvorlig og uoprettelig skade, bemaerkes, at det i kendelsen anfoeres, at appellanten alene gjorde gaeldende, at han risikerede at miste sin status som speciallaege, uden herved at tage hensyn til, at han, under visse forudsaetninger, efter den nye ordning kunne blive opfoert i Specialist Register, og at appellanten ikke naermere forklarede, hvorledes det midlertidige tab af hans status som speciallaege kunne vaere udtryk for en uoprettelig skade.
29 Appellanten har til stoette for paastanden om ophaevelse af den appellerede kendelse alene anfoert, at han udsaettes for et uopretteligt tab, for saa vidt han i mangel af foreloebige forholdsregler ikke har nogen alternativ mulighed for at udfoere tjenesteydelser som speciallaege i overensstemmelse med ordningen i henhold til direktiv 93/16.
30 Det bemaerkes herom blot, at selv om det maatte anses for godtgjort, at appellanten som foelge af den nye ordning er ude af stand til rentabelt at udoeve virksomhed som speciallaege, er det definitivt blevet fastslaaet i den appellerede kendelse, at han vil kunne genoptage denne virksomhed, saafremt han faar medhold i hovedsagen, hvilket da heller ikke er blevet bestridt under appelsagen. Appellanten har heller ikke anfoert noget til stoette for, at det beror paa en fejl, naar det i den appellerede kendelse er blevet antaget, at der i mangel af noget argument fra appellantens side efter omstaendighederne i sagen ikke kan vaere nogen formodning for, at den midlertidige afbrydelse af appellantens virksomhed vil medfoere en vanskeligt oprettelig skade, ogsaa selv om appellanten senere faar medhold i hovedsagen.
31 Appellen maa herefter for saa vidt forkastes, idet appellanten ikke har anfoert noget, der kan rejse tvivl om rigtigheden af den i den appellerede kendelse anlagte vurdering, hvorefter appellanten ikke har dokumenteret, at der foreligger en uoprettelig skade.
32 Da det er blevet fastslaaet, at den appellerede kendelse indeholder en behoerig og tilstraekkeligt begrundet argumentation for saa vidt angaar spoergsmaalet om manglende uopsaettelighed, maa appellen i det hele forkastes, hvorved det er ufornoedent at tage stilling til appellantens argumenter vedroerende formaliteten i forbindelse med begaeringen om foreloebige forholdsregler og vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt han umiddelbart maa antages at kunne faa medhold i hovedsagen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
33 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Appellanten har tabt sagen og boer derfor doemmes til at betale omkostningerne i forbindelse med appellen.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLENS PRAESIDENT
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler sagens omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 11. juli 1996.