61990TO0047_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 6. november 1990 har Annie Herremans anlagt sag med paastand om annullation af "ansaettelsesmyndighedens afgoerelse af 12. marts 1990", hvorved hun blev flyttet fra Breydel-bygningen til Saint-Michel-bygningen. I paastanden "tager sagsoegeren desuden forbehold om senere at opgoere kravet paa godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade".
Faktiske omstaendigheder, retsforhandlinger og paastande
2 Sagsoegeren, der er foedt i 1935, fik i 1973 beskaeftigelse som lokalt ansat ved Kommissionen. I 1985 blev hun udnaevnt til tjenestemand i loenklasse D3. Sagsoegeren er for tiden indplaceret i loenklasse D2 og arbejder som betjent i Generaldirektorat IX, Generel Administration 4, Interne Tjenester.
3 Efter sygeorlov genoptog sagsoegeren sit arbejde foer julen 1989. Efter successivt at have gjort tjeneste i to forskellige bygninger anmodede sagsoegeren om at faa et nyt tjenestested, som laa taettere paa hendes bopael. Hun blev herefter flyttet til Breydel-bygningen, der lige var taget i brug.
4 Sagsoegeren havde fra januar 1990 flere sammenstoed med den overordnede med ansvar for bygningen, S., tjenestemand i loenklasse C4, hvorunder sidstnaevnte - som ifoelge Kommissionens konstatering ofte anvendte et groft, seksuelt praeget sprog over for sine medarbejdere - over for hende og i kollegernes naervaerelse havde anvendt vulgaer og kraenkende tiltale. Sagsoegeren klagede til Personaleudvalget over denne adfaerd.
5 Forholdet mellem sagsoegeren og den paagaeldende chef blev fortsat daarligere. Den 11. marts 1990, efter endnu en episode, foerte chefen sagsoegeren ind i sektionschef Garcia Souto' s kontor. Souto foreslog i kontorchefens fravaer sagsoegeren, at hun fra den foelgende morgen skulle arbejde i en anden bygning. Sagsoegeren blev anmodet om at vaelge en anden bygning og valgte Saint-Michel-bygningen, som ligger i naerheden af hendes bopael.
6 Den foelgende dag, den 12. marts 1990, paabegyndte sagsoegeren sit arbejde i Saint-Michel-bygningen. Samme dag blev hun indkaldt til moede med kontorchefen, Ravier, om sit aendrede tjenestested.
7 Den 27. marts 1990 tilstillede sagsoegeren Hay, generaldirektoeren for personale og administration, en skrivelse. Heri beklagede hun sig over, at hendes tidligere chef, S., havde flyttet hende fra bygningen uden begrundelse, hvilket alene kunne skyldes, at hun ifoelge hans opfattelse stod i for naer kontakt med Personaleudvalget. Hun tilfoejede, at hun havde oplyst Personaleudvalget om den grove og vulgaere tiltale, som S. havde anvendt, og erklaerede, at hun derfor ikke kunne acceptere denne usaglige forflyttelse.
8 Den 6. april 1990 indgav sagsoegeren ved to saerskilte skrivelser dels en ansoegning om bistand i henhold til artikel 24 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"), dels en klage. I ansoegningen beklagede hun sig over at have vaeret udsat for "seksuel chikane i form af kraenkende tiltale", fra S., den overordnede med ansvar for Breydel-bygningen, hvor hun arbejdede. Desuden gjorde hun gaeldende, at hun havde vaeret udsat for "psykisk forulempelse", idet hendes overordnede, Garcia Souto, i S.' s naervaer havde anmodet hende om at indvillige i forflyttelse til en anden bygning og havde udsat hende for et saadant pres, at hun ikke havde kunnet goere andet end at "indvillige". Hun tilfoejede, at Garcia Souto' s begrundelse for denne foranstaltning var det daarlige personlige forhold, der var opstaaet mellem den ansvarlige for bygningen og hende, og at det klart var blevet angivet, at foranstaltningen overhovedet ikke vedroerte hendes faglige kvalifikationer. Hun anfoerte desuden, at hun var blevet tilraadet at fortie begrundelsen for flytningen, som "officielt skulle gennemfoeres i tjenestens interesse".
9 Sagsoegerens klage, der blev indgivet i henhold til vedtaegtens artikel 90, var rettet mod Garcia Souto' s afgoerelse om "at forflytte" hende til en anden bygning. Sagsoegeren gjorde gaeldende, at afgoerelsen ikke var blevet meddelt hende skriftligt, ligesom hun fandt dens indhold vildledende, da den daekkede over et saerdeles alvorligt forhold. Hun tilfoejede, at afgoerelsen maatte ses i forbindelse med de omstaendigheder, hun havde beskrevet i sin ansoegning om bistand, hvoraf kopi var vedlagt klagen, og hvoraf det ifoelge sagsoegeren fremgik, at hun to gange havde vaeret offer for sine overordnedes adfaerd.
10 Som foelge af sagsoegerens ansoegning om bistand blev der foretaget en undersoegelse, hvorunder sagsoegeren og fem af hende udpegede vidner afgav forklaring. Sagsoegeren besvarede under afhoeringen spoergsmaalet om, hvorvidt hun virkelig oenskede sin forflyttelse til Saint-Michel-bygningen annulleret for at vende tilbage til Breydel-bygningen, med "at hun var lykkelig over at arbejde i Saint-Michel-bygningen, at hun havde rare kolleger, og at hun ikke oenskede at komme tilbage til Breydel-bygningen, i hvert fald ikke saa laenge S. var dér".
11 Efter afhoeringerne blev der indledt disciplinaer forfoelgning i henhold til vedtaegtens artikel 87, hvorefter ansaettelsesmyndigheden "efter forslag fra tjenestemandens overordnede eller paa eget initiativ uden at have indhentet udtalelse fra disciplinaerraadet [kan] give en advarsel eller en irettesaettelse". Efter at sagen var blevet behandlet af generaldirektoeren for personale og en direktoer i Kommissionen, blev der givet S. en skriftlig advarsel, som blev indsat i hans personlige aktmappe.
12 Sagsoegeren har til stoette for naervaerende sag fremsat tre anbringender. Det foerste anbringende er, at flytningen af hende er retsstridig, idet den hverken er begrundet i tjenestens interesse eller i tjenstlige krav, ligesom hun finder den uretfaerdig, fordi den straffer offeret for kraenkelserne, ikke gerningsmanden. Hun anfoerer herved, at omstaendighederne i forbindelse med flytningen af hende har skadet hendes omdoemme, idet kolleger og venner med rette maatte undre sig over, at "en person i hendes alder brat opgiver sit arbejde" efter to paa hinanden foelgende flytninger til to forskellige bygninger. Sagsoegeren har desuden i replikken anfoert, at Kommissionens argument om tjenestens interesse reelt daekker over en retsstridig hensigt. Sagsoegeren anfoerer, at hendes henvendelse til Personaleudvalget "helt klart har spillet en rolle" i de overvejelser, der gik forud for afgoerelsen om at flytte hende og ikke den overordnede med ansvar for bygningen.
13 Sagsoegeren har under sit andet anbringende gjort gaeldende, at vedtaegtens artikel 25 er tilsidesat, idet afgoerelsen om hendes flytning ikke blev meddelt hende skriftligt og ikke var begrundet. Hun har i replikken tilfoejet, at flytningen af hende til en anden bygning indebaerer et klagepunkt, idet den blev paalagt hende paa et tidspunkt, da hun var i foelelsesmaessigt oproer i hoejeste grad og ikke kunne forsvare sig.
14 Sagsoegerens tredje anbringende er, at administrationen ikke har overholdt sin bistandspligt. Sagsoegeren har desuden anfoert, at hun har lidt en vis ikke-oekonomisk skade og udtrykkeligt taget forbehold om senere at opgoere kravet paa godtgoerelse herfor.
15 Kommissionen har vedroerende sagsoegerens foerste anbringende indledningsvis henvist til, at den har et vidt skoen ved organisationen af tjenesten og placeringen af personalet, saafremt den udoever dette skoen i tjenestens interesse og under overholdelse af stillingernes aekvivalens. Kommissionen bemaerker, at sagsoegerens arbejdsopgaver hverken blev aendret eller reduceret ved flytningen af hende. Henset til den saerdeles anspaendte situation, der herskede i den afdeling, hvor sagsoegeren arbejdede, havde administrationen med foeje konkluderet, at det var i tjenestens interesse at placere sagsoegeren andetsteds. Kommissionen har tilfoejet, at en fjernelse af den for bygningen ansvarlige, "hvis faglige kompetence, bortset fra hans utilstedelige sprogbrug, er tilfredsstillende", ville have vaeret til skade for tjenesten, idet Breydel-bygningen lige var blevet taget i brug. Kommissionen haevder, at sektionschef Garcia Souto kun foreslog sagsoegeren at goere tjeneste i en anden bygning, men ikke paalagde hende det. Ifoelge Kommissionen protesterede sagsoegeren ikke mod en flytning under sine samtaler den 11. og 12. marts 1990 med henholdsvis Garcia Souto og Ravier, men erklaerede sig meget tilfreds med denne foranstaltning under den undersoegelse, der blev foretaget efter hendes ansoegning om bistand. Kommissionen erkender, at det normalt, naar man staar over for seksuel chikane, maa foretraekkes at flytte gerningsmanden og ikke offeret. Dette kan dog ifoelge Kommissionen vaere vanskeligt, navnlig paa et tidspunkt, da undersoegelsen vedroerende de faktiske forhold endnu ikke er ivaerksat. Kommissionen understreger, at der ikke er knyttet nogen som helst sanktion til flytningen af offeret og henviser til, at den i den konkrete sag blev foretaget for at beskytte sagsoegeren og med hendes billigelse. Med hensyn til sagsoegerens paastand om, at Kommissionens begrundelse reelt daekker over en retsstridig hensigt, har Kommissionen anfoert, at der er tale om et nyt anbringende om magtfordrejning, som boer afvises fra paakendelse. Subsidiaert fremhaever Kommissionen, at sagsoegeren ikke har fremsat noget bevis for denne paastand.
16 Kommissionen har til sagsoegerens andet anbringende - om overtraedelse af vedtaegtens artikel 25 - i svarskriftet gjort gaeldende, at flytningen af sagsoegeren alene var en foranstaltning til intern organisation, som ikke har aendret hendes vedtaegtsmaessige stilling, og som ifoelge Domstolens praksis derfor ikke kraever nogen begrundelse. Kommissionen laegger vaegt paa, at sagsoegeren ikke blev flyttet mod sin vilje, hvorfor der ikke var tale om en akt, der indeholder et klagepunkt efter vedtaegtens artikel 25. Kommissionen har i duplikken tilfoejet, at sagsoegeren stadig goer tjeneste i Generaldirektorat IX, "Personale og Administration", Direktorat "Generel Administration", "Interne Tjenester", og at hendes arbejdsopgaver ikke er blevet aendret. Subsidiaert har Kommissionen anfoert, at afgoerelsen var tilstraekkelig begrundet.
17 Kommissionen finder, at Retten boer afvise at paakende sagsoegerens tredje anbringende, hvorefter administrationen skal have tilsidesat sin beskyttelsespligt, idet sagsoegerens ansoegning om bistand ikke blev efterfulgt af en klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2. Kommissionen har vedroerende realiteten henvist til sin undersoegelse, der gjorde det klart, at fjernelsen af sagsoegeren, som Garcia Souto besluttede, var en foerste reaktion, der traengte sig paa i en administrativ situation, som var blevet utaalelig paa grund af S.' s adfaerd, hvilken sagsoegeren var offer for.
18 For saa vidt endelig angaar den ikke-oekonomiske skade, som sagsoegeren haevder at have lidt, har Kommissionen anfoert, at den ikke har udvist nogen retsstridig adfaerd, der har kunnet forvolde en saadan skade. Kommissionen har endvidere gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke har paavist en ikke-oekonomisk skade, der kan tilregnes Kommissionen.
19 Skriftvekslingen er forloebet forskriftsmaessigt. Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Ansaettelsesmyndighedens afgoerelse af 12. marts 1990 om at flytte sagsoegeren fra Breydel-bygningen til Saint-Michel-bygningen annulleres.
- Den stiltiende afvisning af sagsoegerens klage, indgivet den 6. april 1990 i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, annulleres.
- Sagsoegeren tager forbehold om senere at opgoere kravet paa godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade.
- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Spoergsmaalet om sagens omkostninger afgoeres efter gaeldende regler.
Formaliteten
20 Naar det er aabenbart, at en sag indbragt for Retten maa afvises, kan Retten jf. artikel 111 i dens procesreglement af 2. maj 1991 (EFT L 136, s. 1), uden at fortsaette sagens behandling traeffe afgoerelse ved begrundet kendelse. Retten finder, at denne sag er tilstraekkelig belyst ved sagens akter og bestemmer, at det er ufornoedent at fortsaette sagens behandling.
21 I henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 91, stk. 1, jf. artikel 3, stk. 1, litra a), i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans, kan Retten traeffe afgoerelse i tvister mellem Faellesskaberne og disses ansatte, der vedroerer lovligheden af en akt, der indeholder et klagepunkt imod vedkommende som anfoert i vedtaegtens artikel 90, stk. 2. Forekomsten af en saadan akt er altsaa en ufravigelig betingelse for, at en sag kan realitetsbehandles. Saafremt der aabenbart ikke foreligger en saadan akt, kan artikel 111 i Rettens procesreglement finde anvendelse.
22 Det bemaerkes herved, at kun akter, der er egnet til umiddelbart at paavirke en tjenestemands retsstilling, kan anses for at indeholde et klagepunkt (jf. f.eks. Domstolens dom af 10.12.1969, sag 32/68, Grasselli mod Kommissionen, Sml. 1969, s. 141). Saadanne akter maa udsondres fra dem, der blot er foranstaltninger til intern organisation af tjenesten, og som ikke paavirker tjenestemandens vedtaegtsmaessige stilling (jf. Domstolens dom af 14.7.1976, sag 129/75, Hirschberg mod Kommissionen, Sml. s. 1259, paa s. 1270).
23 For saa vidt angaar flytningen af sagsoegeren fra Breydel-bygningen til Saint-Michel-bygningen, fremgaar det af sagens akter, at sagsoegerens vedtaegtsmaessige rettigheder ikke paa nogen maade er blevet paavirket heraf. Foranstaltningen medfoerte ingen aendring i sagsoegerens indplacering og aendrede heller ikke hendes materielle rettigheder ifoelge vedtaegten.
24 Hertil skal foejes, at flytning fra én bygning til en anden bygning i samme by ikke kan sidestilles med flytning af en tjenestemand eller ansat fra ét tjenestested til et andet, hvilket paa grund af de virkninger, en saadan flytning kan have for den paagaeldende og dennes familie, kan vaere en akt, der indeholder et klagepunkt (jf. f.eks. dom af 24.2.1981, forenede sager 161/80 og 162/80, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen, Sml. s. 543).
25 Det maa derfor fastslaas, at sagsoegerens arbejdsopgaver ikke aendredes efter flytningen af hende, hvorfor det staar fast, at princippet om et passende forhold mellem loenklasse og arbejde ikke blev tilsidesat ved den anfaegtede foranstaltning. Der skal herved henvises til, at selv en aendring af en tjenestemands videnskabelige eller administrative opgaver, som klart gaar videre end en simpel flytning fra en bygning til en anden, ikke er en akt, der indeholder et klagepunkt imod tjenestemanden, hvis de aendrede arbejdsopgaver stadig svarer til dennes loenklasse (jf. Domstolens domme hhv. af 17.5.1984, sag 338/82, Albertini og Montagnani mod Kommissionen, Sml. s. 2123, paa s. 2145, af 27.10.1988, sag 280/87, Hecq mod Kommissionen, Sml. s. 6433, paa s. 6446, og af 7.3.1990, forenede sager C-116/88 og C-149/88, Hecq mod Kommissionen, Sml. I, s. 599, paa s. 625).
26 Desuden kan efter Domstolens praksis visse akter, selv om de ikke paavirker tjenestemandens materielle vilkaar eller loenklasse, anses for akter, der indeholder et klagepunkt, hvis de goer indgreb i den paagaeldende ansattes ideelle interesser og fremtidsudsigter (jf. med hensyn til forflyttelser Domstolens domme af 27.6.1973, sag 35/72, Kley mod Kommissionen, Sml. s. 679, navnlig s. 687 ff., og af 29.10.1981, sag 125/80, Arning mod Kommissionen, Sml. s. 2539, navnlig s. 2554). Det er imidlertid klart, at den omtvistede foranstaltning i denne sag ikke har haft saadanne foelger. Da der ikke er sket nogen aendring i sagsoegerens arbejdsopgaver, kan der ikke tages hensyn til sagsoegerens ideelle interesse i at udfoere visse opgaver frem for andre (jf. Domstolens dom af 10.3.1978, sag 7/77, von Wuellerstorf und Urbair mod Kommissionen, Sml. s. 769, navnlig s. 779). Der er intet holdepunkt for at antage, at sagsoegerens karriere er blevet aendret eller paavirket af, at hun blev paalagt at udfoere sine arbejdsopgaver i en anden bygning. Endelig maa det under alle omstaendigheder fastslaas, at den af sagsoegeren ytrede frygt for, at hendes omdoemme er blevet skadet, ikke er begrundet. Dels kan sagsoegeren nemlig personligt forklare "sine omgivelser", hvorfor hun blev flyttet, dels er S. blevet tildelt en sanktion.
27 Den omstridte foranstaltning har saaledes aabenbart ikke aendret sagsoegerens retsstilling, idet hverken hendes vedtaegtsmaessige rettigheder eller hendes ideelle interesser er blevet beroert. Det er derfor klart, at foranstaltningen ikke udgoer en akt, der indeholder et klagepunkt, men blot er en foranstaltning, som Kommissionen har truffet med henblik paa intern organisation af tjenesten. Foelgelig er det aabenbart, at sagsoegerens paastand om annullation heraf maa afvises.
28 For saa vidt endelig angaar det i paastanden anfoerte om, at "sagsoegeren tager forbehold om senere at opgoere kravet paa godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade" maa dette efter Rettens opfattelse fortolkes saaledes, at sagsoegeren hermed alene vil goere Retten opmaerksom paa, at hun ikke med denne sag tilsigter at opnaa godtgoerelse for en saadan skade. Under alle omstaendigheder kan heller ikke denne paastand fremmes til realitetsbehandling.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
29 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger, jf. reglementets artikel 88.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Hver part baerer sine omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg, den 4. juli 1991.