Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A. BIONDI
fremsat den 5. februar 2026 (1)
Sag C-319/24 P
Europa-Kommissionen
mod
Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd,
Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd,
Central-China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd
» Appel – dumping – import af visse former for polyvinylalkohol med oprindelse i Kina – endelige antidumpingtold – gennemførelsesforordning (EU) 2020/1336 – manglende samarbejdsvilje – artikel 18, stk. 1 og 6, i forordning (EU) 2016/1036 – rimelig sammenligning i samme handelsled – beregning af den normale værdi i tilfælde af væsentlige fordrejninger i det eksporterende land – artikel 2, stk. 6a og 10, i forordning 2016/1036 – justeringer – enkelt økonomisk enhed – artikel 2, stk. 10, litra i), i forordning 2016/1036 – ikkerefusionsberettiget moms – artikel 2, stk. 10, litra k), i forordning 2016/1036 «
Indhold
I.
Indledning
II.
Appellen
A.
Det første appelanbringende vedrørende tilsidesættelsen af grundforordningens artikel 18
1.
Baggrunden for det omtvistede spørgsmål
2.
Kort sammenfatning af parternes argumenter
3.
Bedømmelse
a)
Formaliteten vedrørende det første appelanbringende og Domstolens kompetence
b)
Realiteten
1)
Grundforordningens artikel 18
2)
Anvendelse på den foreliggende sag
B.
Det andet appelanbringende om tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 10, og af princippet om en god forvaltning
1.
Baggrunden for det omtvistede spørgsmål
2.
Kort sammenfatning af parternes argumenter
3.
Bedømmelse
a)
Beregningen af den normale værdi i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 6a
b)
Forpligtelsen til at foretage en rimelig sammenligning i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10
1)
Den rimelige sammenligning i samme handelsled
2)
Den rimelige sammenligning, når den normale værdi beregnes i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 6a
3)
Bevisbyrden og bevisstandarden i forbindelse med justeringerne
c)
Det andet appelanbringendes første led
d)
Det andet appelanbringendes andet led
1)
Den angiveligt urigtige gengivelse af de faktiske omstændigheder
2)
Den krævede bevisstandard i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10
3)
Den angivelige tilsidesættelse af princippet om en god forvaltning
C.
Det tredje appelanbringende vedrørende fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i)
1.
Baggrunden for det omtvistede spørgsmål
2.
Kort sammenfatning af parternes argumenter
3.
Bedømmelse
a)
Justeringen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i)
b)
Det tredje anbringendes første led
c)
Det tredje appelanbringendes andet led
1)
Formaliteten
2)
Realiteten
III.
Kontraappellen
A.
Formaliteten med hensyn kontraappellen og dens relevans
B.
Det første appelanbringende
C.
Det andet appelanbringende
D.
Det tredje appelanbringende
E.
Det fjerde appelanbringende
IV.
Søgsmålet for Retten
V.
Sagsomkostninger
VI.
Forslag til afgørelse
I.      Indledning
1.        Den foreliggende sag rejser vigtige spørgsmål vedrørende Europa-Kommissionens antidumpingundersøgelser.
2.        Dette er den første sag, hvor Domstolen anmodes om at fortolke anvendelsen af den nye metode i grundforordningens artikel
2, stk. 6a (2), som anvendes til at beregne den normale værdi i tilfælde af eksport fra lande, hvis hjemmemarked er genstand for væsentlige fordrejninger. Domstolens dom vil få vidtrækkende indvirkning på Kommissionens fremtidige behandling af undersøgelser, hvor denne metode anvendes. Den foreliggende sag giver endvidere Domstolen lejlighed til yderligere at præcisere omfanget af Kommissionens skønsbeføjelse, når den anvender de foreliggende faktiske oplysninger i henhold til grundforordningens artikel
18 i tilfælde af manglende samarbejdsvilje fra berørte parters side, samt omfanget af justeringerne i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i) og k).
3.        Sagen vedrører en appel iværksat af Kommissionen og en kontraappel iværksat af tre virksomheder i Sinopec-koncernen (3), en af de største kinesiske virksomhedskoncerner, som er sagsøgere i første instans. Appellen og kontraappellen vedrører en dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret (4) (herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten annullerede en gennemførelsesforordning fra Kommissionen om indførelse af endelig antidumpingtold på importen af visse former for polyvinylalkohol med oprindelse i Folkerepublikken Kina (5) (herefter »den omtvistede forordning«).
4.        Ved den omtvistede forordning indførte Kommissionen i det væsentlige bl.a. en endelig antidumpingtold på 17,3% på importen af visse PVA-varer fra Sinopec.
5.        Efter at have konstateret at der var »væsentlige fordrejninger« i Kina (6), beregnede Kommissionen den normale værdi i overensstemmelse med den metode, der er fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 6a, litra a) (7), herunder det, som den anså for at være et ikke-fordrejet og rimeligt beløb til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger (herefter »SAG-omkostninger«) samt fortjeneste (8).
6.        I denne forbindelse konstaterede Kommissionen hvad angår Sinopec Ningxia for det første, at der fandtes væsentlige og alvorlige mangler i de fremsendte oplysninger om produktionsomkostningerne. Kommissionen anvendte derfor i overensstemmelse med grundforordningens artikel 18, stk. 1, de »foreliggende faktiske oplysninger«
ved beregningen af den normale værdi for denne virksomhed (9). Kommissionen besluttede for hver type af den pågældende vare at anvende den højeste beregnede normale værdi blandt de øvrige samarbejdsvillige eksporterende producenter (10).
7.        For det andet foretog Kommissionen justeringer af eksportprisen, der gik ud på at fradrage forsikrings- og fragtomkostninger, udgifter til håndtering, kreditomkostninger og bankgebyrer
(herefter »de omtvistede omkostninger«) (11). For det tredje foretog Kommissionen en justering af eksportprisen i nedadgående retning i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i) (12). For det fjerde foretog Kommissionen en justering af den normale værdi i opadgående retning i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
b) (13).
8.        I den appellerede dom fastslog Retten for det første, at Kommissionen havde tilsidesat grundforordningens artikel
18, for så vidt som den beregnede Sinopec Ningxias normale værdi ved for hver enkelt varetype at anvende den højeste normale værdi blandt de normale værdier for andre eksporterende producenter (14). For det andet konkluderede Retten, at Kommissionen havde tilsidesat sin forpligtelse i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, til i samme handelsled at foretage en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi, for så vidt som Kommissionen trak
»de omtvistede omkostninger« fra eksportprisen. Retten fastslog ligeledes, at Kommissionen havde tilsidesat princippet om en god forvaltning ved at kræve, at Sinopec førte et urimeligt bevis (15). For det tredje konkluderede Retten, at Kommissionen havde tilsidesat grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), for så vidt som den konkluderede, at Sinopec Central-Chinas funktion svarede til den funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis, har (16).
9.        Retten annullerede derfor den omtvistede forordning for så vidt angår Sinopec, idet Kommissionen havde gjort sig skyldig i ovennævnte tilsidesættelser. I øvrigt blev Kommissionen frifundet.
10.      Kommissionen og Sinopec har iværksat henholdsvis appel og kontraappel ved Domstolen.
II.    Appellen
11.      I appelskriftet har Kommissionen, støttet af Kuraray Europe GmbH (herefter »Kuraray«), der var intervenient i første instans, nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede dom og tilpligter Sinopec at betale omkostningerne i første instans og i appelsagen.
12.      Sinopec, støttet af Wegochem Europe BV (herefter »Wegochem«), der var intervenient i første instans, har i det væsentlige nedlagt påstand om, at appellen forkastes og subsidiært, at sagen hjemvises til Retten til fornyet behandling, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
13.      Til støtte for appellen har Kommissionen fremsat tre anbringender, hvormed den har gjort gældende, at Retten begik en fejl ved at fastslå hver af de tilsidesættelser, der er nævnt i punkt 8 i dette forslag til afgørelse.
A.      Det første appelanbringende vedrørende tilsidesættelsen af grundforordningens artikel 18
14.      Kommissionens første anbringende vedrører Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 211-221. I disse præmisser tiltrådte Retten Sinopecs anbringende om, at Kommissionen havde tilsidesat grundforordningens artikel
18.
15.      Grundforordningens artikel 18 bestemmer i uddrag følgende:
»1.      I tilfælde, hvor en af de berørte parter nægter at give adgang til nødvendige oplysninger eller undlader at meddele dem inden for de frister, der er fastsat i denne forordning, eller lægger væsentlige hindringer i vejen for undersøgelsen, kan der træffes foreløbige eller endelige afgørelser, positive eller negative, på grundlag af de foreliggende faktiske oplysninger.
[...]
5.      Hvis afgørelser, herunder vedrørende den normale værdi, træffes på grundlag af stk. 1, herunder de oplysninger, der er meddelt i klagen, skal disse, hvor dette er praktisk muligt og under behørig hensyntagen til de tidsfrister, der er fastsat for undersøgelsen, kontrolleres på grundlag af oplysninger fra andre uafhængige kilder, der måtte være tilgængelige, såsom offentliggjorte prislister, officielle importstatistikker og toldindberetninger, og på grundlag af oplysninger, der er indhentet fra andre berørte parter som led i undersøgelsen.
[...]
6.      Er en berørt part ikke rede til at samarbejde i fornødent omfang, således at relevante oplysninger holdes tilbage, kan en sådan situation føre til et resultat af undersøgelsen, som er mindre gunstigt for denne part, end hvis den pågældende havde udvist samarbejdsvilje.«
1.      Baggrunden for det omtvistede spørgsmål
16.      I 327.-329. betragtning til den omtvistede forordning besluttede Kommissionen efter at have konstateret alvorlige mangler ved opgørelsen af produktionsomkostningerne vedrørende Sinopec Ningxia at anvende de »foreliggende faktiske oplysninger« i overensstemmelse med grundforordningens artikel
18 for så vidt angår beregningen af den normale værdi for denne virksomhed. Den normale værdi for denne virksomhed blev derfor beregnet i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, på grundlag af oplysninger fra andre samarbejdsvillige eksporterende producenter. Navnlig anvendte Kommissionen for hver varetype, som blev indberettet af denne virksomhed, den højeste beregnede normale værdi for de andre samarbejdsvillige eksporterende producenter.
17.      I 333. betragtning til den omtvistede forordning forkastede Kommissionen klagepunkterne om, at denne fremgangsmåde har en sanktionerende karakter. Det var Kommissionens opfattelse, at eftersom den »ikke var i stand til at kontrollere og derfor anvende de oplysninger, der blev fremlagt af Sinopec Ningxia, til beregningen af virksomhedens normale værdi, [var] der ingen tegn på, at Sinopec Ningxias normale værdi pr. varetype ville være lavere end den højeste normale værdi pr. varetype for de andre samarbejdsvillige producenter, der anvender lignende råmaterialer«.
18.      I den appellerede dom fastslog Retten, at Kommissionen i den omtvistede forordning havde anvendt en formodning om, at Sinopec Ningxias normale værdi pr. produkttype ikke var lavere end den højeste af de normale værdier for de andre samarbejdsvillige eksporterende producenter. Retten fandt, at EU-lovgiver ikke i henhold til grundforordningens artikel
18 har ønsket at indføre en sådan lovsformodning, som fritager EU-institutionerne for ethvert krav om bevisførelse.
Retten bemærkede, at Kommissionen i retsmødet for denne retsinstans havde anerkendt, at den havde anvendt en formodning, og at denne institution specifikt adspurgt havde forklaret, at den oplysning i sagsakterne, som den havde baseret sig på for systematisk at anvende den højeste normale værdi for de øvrige samarbejdsvillige eksporterende producenter, var Sinopec Ningxias manglende samarbejdsvilje. Retten konkluderede, at Kommissionen ved at anvende en sådan formodning havde tilsidesat grundforordningens artikel
18.
2.      Kort sammenfatning af parternes argumenter
19.      Med det første anbringende har Kommissionen, støttet af Kuraray, gjort gældende, at Retten i den appellerede dom begik en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af grundforordningens artikel
18. Kommissionen har gjort gældende, at den i modsætning til, hvad Retten fastslog, ikke anvendte nogen »formodning« baseret på Sinopec Ningxias manglende samarbejde i 329. og 333. betragtning til den omtvistede forordning. Kommissionen udledte blot af den omstændighed, at Sinopec Ningxia flere gange ikke havde fremlagt de manglende oplysninger, at Sinopec Ningxias normale værdier i det mindste måtte være på niveau med de højeste normale værdier for de samme varetyper fremstillet af de andre samarbejdsvillige eksporterende producenter. Kommissionen er herved af den opfattelse, at den ikke »straffede« Sinopec Ningxia, men blot anvendte oplysninger i sagsakterne vedrørende disse andre eksporterende producenter. Desuden har Kommissionen ingen steder i sine skriftlige indlæg i første instans henvist til en sådan formodning. Retten foretog således en urigtig gengivelse af kvalificeringen af dens ræsonnement i 333. betragtning til den omtvistede forordning.
20.      Wegochem har indledningsvis gjort gældende, at Kommissionens første anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, da det tilsigter at rejse tvivl om de faktiske konstateringer, som Retten har foretaget i den appellerede dom. Ifølge Wegochem fastslog Retten, at Kommissionen havde anvendt en formodning, og at den straffede Sinopec Ningxia. Kommissionen anmoder derfor Domstolen om at foretage en fornyet undersøgelse af de bagvedliggende beviser og faktiske omstændigheder.
21.      Sinopec har, støttet af Wegochem, i det væsentlige for det første gjort gældende, at Kommissionen ikke drog en slutning, men anvendte en formodning. Bortset fra ræsonnementet i 333. betragtning fremlagde Kommissionen ingen dokumentation eller begrundelse for systematisk at vælge den højeste normale værdi pr. varetype. Retten fastslog med rette, at det eneste forhold, som Kommissionen støttede sig på, var den manglende samarbejdsvilje. Det var således med rette, at den konkluderede, at Kommissionen havde anvendt en formodning. For det andet ville Kommissionen, selv hvis den havde draget en slutning, ikke have haft mulighed for at vælge en bestemt omstændighed til at straffe manglende samarbejde. Det fremgår af retspraksis fra Verdenshandelsorganisationen (WTO), at hvis visse oplysninger ikke er blevet fremlagt, kan en myndighed ikke blot antage, at de manglende oplysninger nødvendigvis er belastende, og kan ikke tolke de manglende oplysninger i det mest negative lys. For det tredje er Kommissionens bekymring om, at Rettens fremgangsmåde risikerer at tilskynde de eksporterende producenter til selektivt at afslå at samarbejde, for vidtgående. Grundforordningens artikel
18, stk. 6, kræver ikke, at resultatet skal være mindre gunstigt. Kommissionen kunne have anvendt andre værdier, såsom det vejede gennemsnit af de normale værdier blandt de andre eksportører, som ligeledes kunne have været »mindre gunstige«. I stedet sikrede Kommissionen sig, at de valgte alternative faktiske oplysninger var de mest ugunstige for Sinopec.
3.      Bedømmelse
a)      Formaliteten vedrørende det første appelanbringende og Domstolens kompetence
22.      Hvad angår Wegochems formalitetsindsigelse fremgår det af fast retspraksis, at en intervenient ikke kan påstå en sag afvist, når et sådant anbringende ikke er gjort gældende i sagsøgtes påstande (17).
23.      I den foreliggende sag har Sinopec ikke fremsat nogen formalitetsindsigelse vedrørende det første anbringende. Heraf følger, at Wegochem ikke kan fremsætte en sådan formalitetsindsigelse, og at Domstolen således ikke er forpligtet til at behandle et sådant anbringende.
24.      Spørgsmålet om Domstolens kompetence til at behandle en sag vedrører imidlertid en ufravigelig procesforudsætning, som Domstolen til enhver tid, også af egen drift, kan træffe afgørelse om (18).
25.      Eftersom Domstolen, således som det fremgår af fast praksis, ikke har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder i en appelsag (19), medmindre de er gengivet urigtigt (20), rejser Wegochems formalitetsindsigelse et spørgsmål om Domstolens kompetence, som denne skal efterprøve af egen drift.
26.      I den foreliggende sag har det første anbringende imidlertid ikke til formål at rejse tvivl om de faktiske omstændigheder. Det rejser derimod et retligt spørgsmål vedrørende fortolkningen af grundforordningens artikel
18 og navnlig omfanget af den skønsmargen, som Kommissionen råder over, når den vælger at tage hensyn til de
»foreliggende faktiske oplysninger« i tilfælde af manglende samarbejde fra en berørt parts side. Kommissionen har i øvrigt anfægtet fortolkningen af 333. betragtning til den omtvistede forordning i den appellerede dom, idet den har gjort gældende, at Retten gengav betydningen af denne betragtning fejlagtigt. Domstolen har således kompetence til at behandle Kommissionens første appelanbringende.
b)      Realiteten
1)      Grundforordningens artikel 18
27.      Som svar på Kommissionens argument om, at Retten i den appellerede dom begik en retlig fejl vedrørende grundforordningens artikel
18, skal det indledningsvis anføres, at grundforordningen ikke tillægger Kommissionen nogen beføjelse til at tvinge de berørte parter til at deltage i undersøgelsen eller til at fremlægge oplysninger. Kommissionen er således afhængig af parternes frivillige samarbejde med hensyn til at fremlægge de nødvendige oplysninger (21).
28.      EU-lovgiver har således i grundforordningens artikel 18, stk. 1, bestemt, at i tilfælde, hvor en berørt part undlader at meddele nødvendige oplysninger eller lægger væsentlige hindringer i vejen for undersøgelsen, kan der træffes afgørelser på grundlag af de »foreliggende faktiske oplysninger« (22). Det fremgår endvidere af nævnte forordnings artikel 18, stk. 6, at hvis en berørt part ikke samarbejder, kan det føre til et resultat af undersøgelsen, som er mindre gunstigt for denne part, end hvis den pågældende havde udvist samarbejdsvilje.
29.      Som det fremgår af 27. betragtning til grundforordningen, er dens artikel
18 et udtryk for EU-lovgivers ønsker om at forenkle den bevisbyrde, der påhviler Kommissionen, når den støder på materielle hindringer, som skyldes de berørte parters manglende samarbejdsvilje (23). Domstolen har således fastslået, at formålet med grundforordningens artikel 18 er at gøre det muligt for Kommissionen at fortsætte undersøgelsen, selv hvis de berørte parter måtte nægte at samarbejde eller måtte samarbejde i utilstrækkelig grad (24).
30.      I denne forbindelse har de berørte parter pligt til at samarbejde efter bedste evne og til at fremlægge alle de oplysninger, som de råder over, og som institutionerne anser for nødvendige for, at de kan træffe deres afgørelser (25). Endvidere rummer selve antidumpingproceduren,
når de berørte parter i undersøgelsen ikke samarbejder, en risiko for, at institutionerne kan tage hensyn til »foreliggende faktiske oplysninger«, som i henhold til grundforordningens artikel
18, stk. 1 og 6, kan være mindre gunstige, hvilket tilskynder virksomhederne til at samarbejde loyalt og påpasseligt (26).
31.      Af hensyn til antidumpingprocedurens effektivitet skal det sikres, at de berørte parter reelt og fuldt ud samarbejder i undersøgelsen, idet de skal handle efter bedste evne og uden at skabe hindringer for undersøgelsen. De negative konsekvenser, som en berørt part kan blive pålagt i tilfælde af manglende eller delvist samarbejde, når en berørt part kan befinde sig i en situation, der er mindre gunstig for den pågældende part, end hvis den pågældende havde samarbejdet fuldt ud i undersøgelsen, skal fungere som en tilskyndelse til at samarbejde fuldt ud og uden forbehold (27). Enhver anden løsning vil kunne forringe indvirkningen af Unionens handelsbeskyttelsesforhandlinger, hver gang EU-institutionerne står over for et manglende samarbejde i en undersøgelse (28).
32.      Det skal endvidere påpeges, at EU-institutionerne inden for den fælles handelspolitik og særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge (29). I denne sammenhæng har Kommissionen, når den baserer sine konklusioner på »de foreliggende faktiske oplysninger« i situationer, hvor de fremsendte oplysninger er mangelfulde, en vid skønsbeføjelse til at vælge de mest hensigtsmæssige foreliggende faktiske oplysninger i sagsakterne og er ikke forpligtet til at forklare, hvorfor de anvendte foreliggende faktiske oplysninger var de mest hensigtsmæssige, eftersom en sådan forpligtelse hverken fremgår af grundforordningens artikel
18 eller af retspraksis (30).
33.      Det følger endvidere af fast retspraksis, at domstolsprøvelsen af institutionernes skøn således skal begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning (31).
34.      Det er imidlertid netop under hensyntagen til Kommissionens skønsbeføjelse, at en streng domstolsprøvelse, om end inden for de ovenfor anførte grænser, er afgørende. Specifikt bør den komplekse karakter af de økonomiske og retlige vurderinger, som Kommissionen foretager, ikke forhindre domstolene i at undersøge, om den dokumentation, Kommissionen støtter sig på, er faktuelt korrekt, pålidelig og sammenhængende, om dokumentationen indeholder alle de relevante oplysninger, som bør tages i betragtning for at vurdere en kompleks situation, og om Kommissionen er i stand til at underbygge de konklusioner, den har draget heraf (32).
2)      Anvendelse på den foreliggende sag
35.      Det er i den foreliggende sag ubestridt, at Sinopec Ningxia ikke fremlagde pålidelige oplysninger om sine produktionsomkostninger, og at Kommissionen som følge af virksomhedens manglende samarbejdsvilje derfor kunne basere sig på de »foreliggende faktiske oplysninger« i overensstemmelse med grundforordningens artikel
18, stk. 1, med henblik på at beregne den normale værdi for denne virksomhed.
36.      Retten fastslog imidlertid i den appellerede doms præmis 218, at Kommissionen i 329. og 333. betragtning til den omtvistede forordning i forlængelse af sin konklusion om manglende samarbejdsvilje havde anvendt en formodning for, at den normale værdi pr. varetype for Sinopec Ningxia ikke var lavere end den højeste normale værdi pr. varetype for de andre eksporterende producenter.
37.      En formodning kan generelt defineres som en retlig mekanisme, som består i at udlede et usikkert faktum (eller flere usikre fakta) af et sikkert faktum (eller flere sikre fakta) (33).
38.      Henset til muligheden for i henhold til grundforordningens artikel 18 at drage konklusioner på grundlag af de »foreliggende faktiske oplysninger« i sagsakterne og for at behandle den part, der ikke samarbejder, eller som kun samarbejder delvist, mindre gunstigt, end hvis denne havde samarbejdet, har EU-institutionerne ret til på grundlag af det direkte bevis for de faktiske omstændigheder, som de har kunnet udlede på grundlag af de oplysninger, de er i besiddelse af, at udlede et indirekte bevis for de faktiske omstændigheder, der forbliver ukendte på grund af parternes manglende samarbejde. Med andre ord giver grundforordningens artikel
18 EU-institutionerne mulighed for at handle på grundlag af formodninger, forudsat at der er en logisk og rimelig forbindelse mellem de konstaterede faktiske omstændigheder og dem, der fortsat er ukendte. Hvis disse institutioner forbydes at påberåbe sig sådanne formodninger, svarer det til at skabe uoverstigelige forhindringer for at vedtage EU’s handelsbeskyttelsesforanstaltninger, hver gang EU-institutionerne står over for manglende samarbejde i en undersøgelse (34).
39.      Det fremgår imidlertid intet sted i den omtvistede forordning, at Kommissionen har anvendt en formodning. Kommissionen har desuden anfægtet Rettens fortolkning af den omtvistede forordning, idet den har gjort gældende, at Retten foretog en urigtig kvalificering af betydningen af 333. betragtning ved at konkludere, at den anvendte en formodning. Kommissionen har ligeledes bestridt, at den har anerkendt, at den har anvendt en formodning.
40.      En omhyggelig læsning af 333. betragtning til den omtvistede forordning, som nævnt i punkt 17 i dette forslag til afgørelse, viser, at Kommissionen i denne betragtning ikke har fastlagt eller udledt et faktum eller sandsynligheden for et faktum af et andet faktum. I denne betragtning forkastede Kommissionen blot Sinopecs argument om den sanktionerende karakter af dens valg, blandt de »foreliggende faktiske oplysninger«, af den højeste normale værdi pr. varetype af de normale værdier for de andre de samarbejdsvillige eksporterende producenter som ikke godtgjort. Kommissionen anførte blot, at det ikke var godtgjort, at denne fremgangsmåde har en sanktionerende karakter, da der ikke var noget i sagsakterne, der viste, at Sinopec Ningxias normale værdi pr. varetype ville være lavere end den højeste normale værdi pr. varetype for de andre samarbejdsvillige eksporterende producenter, der anvender lignende råmaterialer.
41.      Da Kommissionen for det første ikke har udledt et (usikkert) faktum af et andet (sikkert) faktum, kan det derfor efter min opfattelse ikke lægges til grund, at denne institution har anvendt en formodning. Kommissionen har hverken fastsat eller udledt Sinopec Ningxias normale værdi. Den bemærkede blot, at der ikke forelå dokumentation for den angiveligt sanktionerende karakter af dens systematiske valg af den højeste normale værdi for de andre samarbejdsvillige eksporterende producenter.
42.      Eftersom det for det andet er godtgjort, at Sinopec Ningxia ikke har fremlagt pålidelige oplysninger, der gør det muligt at fastsætte virksomhedens normale værdier, er udsagnet i 333. betragtning til den omtvistede forordning, om at der ikke er oplysninger, der gør det muligt for Kommissionen at vurdere, om disse værdier er lavere end de valgte værdier, korrekt og er ikke behæftet med et åbenbart urigtigt skøn.
43.      I denne henseende er den blotte omstændighed, at der foreligger en mulighed for at basere sig på andre oplysninger eller foreliggende faktiske oplysninger, der indgår i sagsakterne, ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at Kommissionen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn. Som nævnt ovenfor er formålet med grundforordningens artikel
18 at gøre det muligt for Kommissionen at afslutte sin undersøgelse uanset de midlertidige begrænsninger, den står over for, herunder tilfælde af manglende samarbejdsvilje, hvor Kommissionen har vide skønsbeføjelser til at undersøge og vurdere de »foreliggende faktiske oplysninger«.
44.      Som det fremgår af punkt 32 i dette forslag til afgørelse, skal Kommissionen i udøvelsen af sit skøn vælge de »foreliggende faktiske oplysninger«, der, samtidig med at de indgår i sagsakterne og er tilstrækkeligt underbyggede, sikrer effektiviteten af EU’s handelsbeskyttelsesforanstaltninger, også i tilfælde af manglende samarbejdsvilje. Kommissionen kan ikke vælge »foreliggende faktiske oplysninger«, som risikerer at belønne manglende samarbejdsvilje i forbindelse med undersøgelsen. I mangel af pålidelige oplysninger i sagsakterne vedrørende Sinopecs omkostninger som følge af virksomhedens manglende samarbejdsvilje kan Sinopec således ikke påberåbe sig, at alternative værdier såsom den gennemsnitlige normale værdi for de øvrige samarbejdsvillige eksporterende producenter, burde finde anvendelse, da dette eventuelt kan belønne manglende samarbejdsvilje. Som Kommissionen med rette har anført, kan anvendelsen af en sådan værdi have den anstødelige virkning at tilskynde de eksporterende producenter til selektivt at udvise manglende samarbejdsvilje på alle områder, hvor de ved, at de har afholdt omkostninger, der er højere end gennemsnittet i forhold til andre eksportører. Under alle omstændigheder har Sinopec ikke givet nogen forklaring på, hvorfor Kommissionen burde have anvendt denne værdi i stedet for den højeste normale værdi pr. varetype for de andre samarbejdsvillige eksporterende producenter.
45.      Det er desuden ikke godtgjort, at Kommissionen ved at vælge en sådan normal værdi valgte de mest ugunstige »foreliggende faktiske oplysninger« og således pålagde Sinopec Ningxia en sanktion. Oplysningerne fra de andre eksporterende erhvervsdrivende, der samarbejdede, var nemlig ikke de eneste foreliggende faktiske oplysninger, som Kommissionen kunne have taget hensyn til som følge af Sinopec Ningxias manglende samarbejdsvilje. Som det fremgår af grundforordningens artikel
18, stk. 5, kan de
»foreliggende faktiske oplysninger« ligeledes omfatte de oplysninger, som de europæiske producenter har meddelt i klagen og oplysninger fra uafhængige kilder, såsom offentliggjorte prislister, officielle statistikker og toldindberetninger. Henset til disse forskellige kilder, som ligeledes kunne have været taget i betragtning, er det ikke godtgjort, at Kommissionen ved at støtte sig på den højeste normale værdi pr. varetype for de andre samarbejdsvillige eksporterende producenter sikrede, at de alternative oplysninger var de mest ugunstige for Sinopec Ningxia. Det er således ikke underbygget, at dette valg havde karakter af straf.
46.      Som anført ovenfor rummer antidumpingproceduren en risiko for, at de anvendte »foreliggende faktiske oplysninger« i tilfælde af manglende samarbejdsvilje kan føre til et mindre gunstigt resultat i henhold til grundforordningens artikel
18, stk. 6, og Sinopec Ningxia burde have været klar over denne risiko.
47.      Sammenfattende følger det af samtlige ovenstående betragtninger, at Retten i den appellerede doms præmis 211-221 foretog en urigtig kvalificering af betydningen af 333. betragtning til den omtvistede forordning og begik en retlig fejl i strid med grundforordningens artikel
18. Kommissionens første appelanbringende bør derfor efter min opfattelse tages til følge.
B.      Det andet appelanbringende om tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 10, og af princippet om en god forvaltning
48.      Kommissionens andet appelanbringende rejser vigtige spørgsmål vedrørende samspillet mellem Kommissionens pligt til at foretage en rimelig sammenligning i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, og beregningen af den normale værdi i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 6a, i tilfælde af eksport fra lande, der har vist sig at være genstand for væsentlige fordrejninger på hjemmemarkedet. Det rejser også andre vigtige spørgsmål vedrørende bevisbyrden og den bevisstandard, der kræves for at foretage de justeringer, der er nødvendige for at sikre en sådan rimelig sammenligning.
49.      Grundforordningens artikel 2, stk. 6a, litra a), har følgende ordlyd:
»Såfremt det ved anvendelsen af dette eller enhver anden relevant bestemmelse i nærværende forordning fastslås, at det ikke er hensigtsmæssigt at anvende priserne og omkostningerne på hjemmemarkedet i dette land på grund af, at der foreligger væsentlige fordrejninger i den i litra b) anvendte betydning, beregnes den normale værdi på grundlag af produktions- og salgsomkostninger, der afspejler ikke-fordrejede priser eller referenceværdier, efter følgende regler.
Kommissionens kilder kan omfatte:
–        tilsvarende produktions- og salgsomkostninger i et passende repræsentativt land med et økonomisk udviklingsniveau svarende til eksportlandets, forudsat at de relevante data er umiddelbart tilgængelige; […]
–        hvis den finder det hensigtsmæssigt, ikke-fordrejede internationale priser, omkostninger eller benchmarks, eller
–        interne omkostninger, men kun i det omfang, hvor det er fastslået, at de ikke er fordrejede, på grundlag af nøjagtig og relevant dokumentation […].
[…]
Den beregnede normale værdi skal indbefatte et ikke-fordrejet og rimeligt beløb til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste.«
50.      Grundforordningens artikel 2, stk. 10, fastsætter følgende:
»Der foretages en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi. Denne sammenligning foretages i samme handelsled for salg, der finder sted på tidspunkter, som ligger så tæt op ad hinanden som muligt og med behørig hensyntagen til andre forskelle, som berører sammenligneligheden af priser. Når den normale værdi og den konstaterede eksportpris ikke er umiddelbart sammenlignelige, tages der i hvert enkelt tilfælde i form af justeringer behørigt hensyn til forskelle i faktorer, der påstås og påvises at påvirke priserne og dermed prisernes sammenlignelighed. […]. Er de fastsatte betingelser herfor opfyldt, kan der foretages justeringer for følgende faktorer [angivet i litra a)-k)] […]:«
51.      Kommissionens andet appelanbringende vedrører Rettens konklusioner i den appellerede doms præmis 124-139, hvori Retten konkluderede, at Kommissionen ved at trække »de omtvistede omkostninger« (dvs. forsikrings- og fragtomkostninger, udgifter til håndtering, kreditomkostninger og bankgebyrer) fra eksportprisen tilsidesatte sin forpligtelse til at foretage en rimelig sammenligning i samme handelsled i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, da disse omkostninger sandsynligvis ikke var blevet fratrukket den beregnede normale værdi.
1.      Baggrunden for det omtvistede spørgsmål
52.      I den omtvistede forordning (35) beregnede Kommissionen den normale værdi i overensstemmelse med den metode, der er fastsat i grundforordningens artikel
2, stk. 6a, for eksportlande med væsentlige fordrejninger. Den beregnede normale værdi var baseret på ikke-fordrejede værdier i det repræsentative land (Tyrkiet) forhøjet med 17,6% for SAG-omkostninger og 4% for fortjeneste. SAG-omkostningerne blev beregnet på grundlag af oplysninger vedrørende en tyrkisk producent, Ilkalem Ticaret Ve Sanayi A.S.
(herefter
»Ilkalem«) (36). I 341. betragtning til den omtvistede forordning konkluderede Kommissionen, at den normale værdi var blevet beregnet pr. varetype
»ab fabrik«.
53.      For at reducere eksportprisen til samme handelsled som den normale værdi, dvs. »ab fabrik«-niveauet, trak Kommissionen »de omtvistede omkostninger« fra eksportprisen (37).
54.      I bemærkningerne til den endelige fremlæggelse af oplysninger anfægtede Sinopec, at Kommissionen havde fjernet »de omtvistede omkostninger« fra eksportprisen, selv om disse omkostninger angiveligt ikke var blevet udeladt fra SAG-omkostningerne for producenten i det repræsentative land (38).
55.      Kommissionen behandlede dette spørgsmål i 314. betragtning til den omtvistede forordning, der har følgende ordlyd:
»Kommissionen var ikke enig i denne påstand. Kommissionen bemærkede, at der ikke er noget, der tyder på, at disse udgifter indgik i de SA&G-omkostninger, der blev indberettet for producenten i det repræsentative land. De stikprøveudtagne eksporterende producenter fremlagde desuden ingen beviser for det modsatte. Denne påstand blev derfor afvist.«
56.      Sinopec anfægtede denne konklusion for Retten, idet virksomheden gjorde gældende, at Kommissionen havde tilsidesat grundforordningens artikel
2, stk. 10.
57.      Retten tog dette anbringende til følge. For det første fastslog den i den appellerede doms præmis 124-127, at de justeringer, der har til formål nå frem til »ab fabrik« eksportprisen, kun er nødvendige for at sikre en »rimelig sammenligning«, der kræves i grundforordningens artikel 2, stk. 10, såfremt den normale værdi også beregnes »ab fabrik«. Ifølge Retten tilkom det i henhold til retspraksis Kommissionen, der havde valgt at foretage den pågældende sammenligning »ab fabrik«, at godtgøre, at disse justeringer var nødvendige for, at sammenligningen er rimelig.
58.      For det andet fastslog Retten i den appellerede doms præmis 128-139, at såfremt bevisbyrden påhvilede Sinopec og ikke Kommissionen, havde Sinopec under alle omstændigheder behørigt begrundet sin anmodning om justeringer. Retten fastslog, at Kommissionen baserede beregningen af SAG-omkostningerne på oplysninger vedrørende Ilkalem, som stammede fra »Orbis-databasen«, og som ikke var tilstrækkeligt detaljerede til at udelukke, at de omfattede »de omtvistede omkostninger«. Retten fastslog derfor, at Kommissionen, som ikke rådede over en mere præcis opdeling af Ilkalems SAG-omkostninger, ikke med rimelighed kunne kræve, at Sinopec skulle underbygge sin anmodning om justering af den normale værdi yderligere ved at fremlægge oplysninger om tredjeparter, der var mere præcise end dem, som Kommissionen selv var i besiddelse af. Ifølge Retten krævede Kommissionen derfor i 314. betragtning til den omtvistede forordning, at Sinopec førte et urimeligt bevis. Retten konkluderede endvidere, at Kommissionen i modsætning til, hvad der var tilfældet i Changmao-dommen (39), ikke havde meddelt Sinopec oplysninger, som ville have gjort det muligt for selskabet at yderligere underbygge sin anmodning om justering.
2.      Kort sammenfatning af parternes argumenter
59.      Kommissionens andet appelanbringende er opdelt i to led.
60.      Med det første led har Kommissionen, støttet af Kuraray, anfægtet den appellerede doms præmis 126 og 127. Kommissionen har gjort gældende, at Retten fejlfortolkede grundforordningens artikel
2, stk. 10, og fraveg de veletablerede bevisbyrderegler med hensyn til justeringerne. Ifølge Kommissionen sammenblandede Retten dens forpligtelser i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 6a og 10.
61.      Med det andet led har Kommissionen anfægtet den appellerede doms præmis 128-139. For det første har Kommissionen gjort gældende, at Retten gengav de faktiske omstændigheder urigtigt, da den fastslog, at Sinopec i bemærkningerne til den endelige fremlæggelse af oplysninger havde anført, at de SAG-omkostninger, der blev anvendt til beregningen af den normale værdi, »sandsynligvis« omfattede
»de omtvistede omkostninger«. Der blev nemlig ikke foretaget en sandsynlighedsanalyse i bemærkningerne til den endelige fremlæggelse af oplysninger. Det argument blev kun fremført af Wegochem i virksomhedens interventionsindlæg for Retten. For det andet anvendte Retten den bevisstandard, der er fastsat i grundforordningens artikel
2, stk. 10, forkert. Retten begrænsede sig til at fastslå, at det ikke kan »udelukkes«, at de oplysninger fra Ilkalem, der blev anvendt til at beregne SAG-omkostningerne, omfattede »de omtvistede omkostninger«. Retten fastslog således ikke korrekt, at den beregnede normale værdi faktisk eller endog sandsynligt omfattede »de omtvistede omkostninger«. For det tredje foretog Retten en urigtig anvendelse af princippet om en god forvaltning, da den konkluderede, at Kommissionen havde pålagt Sinopec en urimelig bevisbyrde, selv om den havde fremlagt alle de oplysninger, som den rådede over vedrørende den krævede justering.
62.      Hvad angår det første led har Wegochem indledningsvis gjort gældende, at dette led er uvirksomt, fordi den appellerede doms præmis 126 og 127 ikke underbygger denne doms konklusion. Dernæst har Sinopec, støttet af Wegochem, for det første gjort gældende, at dette led hviler på den fejlagtige forudsætning, at det for de udgifter, der er en del af »tilbageregningsprocessen«, ikke er nødvendigt at godtgøre, at der er tale om faktorer, der påvirker prisernes sammenlignelighed, selv om en sådan forpligtelse foreligger for udgifter, der ikke er en del af »tilbageregningsprocessen«. Såvel EU-retten som WTO-reglerne samt retspraksis er imidlertid i strid med denne tilgang. Kommissionen har bevisbyrden for, at der foreligger en forskel, som påvirker prissammenligneligheden, i forbindelse med enhver justering den foretager. For det andet og under alle omstændigheder har Sinopec har gjort gældende, at Kommissionens begrundelse for at
»tilbageregne« eksportprisen til »ab fabrik«-niveauet var forkert, da der ikke var noget bevis for, at den normale værdi, der blev beregnet i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, også lå på »ab fabrik«-niveauet. Udtalelsen i den omtvistede forordning om, at den normale værdi blev beregnet »ab fabrik«, var ubegrundet.
63.      Hvad angår det andet led har Sinopec for det første bestridt den angiveligt urigtige gengivelse af de faktiske omstændigheder. I bemærkningerne til den endelige fremlæggelse af oplysninger henviste Sinopec uafhængigt af Wegochem til sandsynligheden for, at en »ab fabrik«-eksportpris blev sammenlignet med en normal værdi i et andet handelsled. For det andet var anmodningen om justering behørigt underbygget, og Retten anvendte den korrekte bevisstandard. Det er ikke nødvendigt positivt at godtgøre, at SAG-omkostningerne omfattede »de omtvistede omkostninger«. Ifølge EU’s faste retspraksis er det tilstrækkeligt, at noget ikke er udelukket. Hvad for det tredje angår den fejlagtige anvendelse af princippet om en god forvaltning var situationen i Changmao-dommen forskellig fra den, der foreligger i denne sag.
3.      Bedømmelse
64.      Da det andet appelanbringende rejser spørgsmålet om samspillet mellem grundforordningens artikel
2, stk. 6a og 10, er det min opfattelse, at det er hensigtsmæssigt først at afklare baggrunden for disse bestemmelser i lyset af eksisterende retspraksis [herom under a) og b)] og derefter analysere det andet appelanbringendes to led [herom under
c) og d)].
a)      Beregningen af den normale værdi i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 6a
65.      Grundforordningens artikel 2, stk. 6a – som er nævnt i punkt 49 i dette forslag til afgørelse – fastsætter reglerne for beregning af den normale værdi af eksport fra lande, i hvilke det er godtgjort, at der foreligger væsentlige fordrejninger på hjemmemarkedet i den i samme bestemmelse anvendte betydning. Disse regler blev indført ved forordning (EU) nr. 2017/2321 (40), som ændrede grundforordningens artikel
2 ved at indsætte et nyt stk. 6a og ved at ændre stk. 7, som inden denne ændring fastsatte regler for beregning af den normale værdi for import fra »lande uden markedsøkonomi«.
66.      Hvor den normale værdi for lande uden markedsøkonomi i overensstemmelse med den tidligere udgave af grundforordningens artikel
2, stk. 7, blev fastsat på grundlag af de faktiske priser og omkostninger for en samarbejdsvillig producent i et tredjeland med markedsøkonomi, skal den normale værdi for de eksporterende producenter i henhold til den nye metode i artikel
2, stk. 6a, beregnes på grundlag af hypotetiske ikke-fordrejede produktionsomkostninger og rimelige beløb til dækning af SAG-omkostninger og fortjeneste.
67.      Som Kommissionen har forklaret, fastsætter Kommissionen, når den anvender metoden i artikel
2, stk. 6a, efter at have anmodet de eksporterende producenter om oplysninger om de produktionsfaktorer og mængder, der er anvendt til at fremstille hver type af den pågældende vare, ikke-fordrejede værdier for de anvendte produktionsfaktorer på grundlag af »umiddelbart tilgængelige« oplysninger, jf. grundforordningens artikel
2, stk. 6a, litra a), første led, og erstatter de fordrejede priser og omkostninger med disse værdier med henblik på at fastsætte ikke-fordrejede produktionsomkostninger.
68.      For så vidt angår SAG-omkostningerne – som er genstand for dette appelanbringende – kræves det i grundforordningens artikel
2, stk. 6a, litra a), sidste afsnit, at der for at beregne den normale værdi på grundlag af ikke-fordrejede omkostninger tillægges et
»ikke-fordrejet og rimeligt« beløb til dækning af SAG-omkostninger og fortjeneste.
69.      Formålet med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, er at undgå, at fordrejede oplysninger om priser og omkostninger i eksportlandet anvendes med henblik på antidumpingundersøgelser (41).
70.      I lighed med den tidligere udgave af grundforordningens artikel
2, stk. 7, vedrørende »lande uden markedsøkonomi«, er grundforordningens artikel
2, stk. 6a, desuden også udtryk for EU-lovgivers ønske om at vedtage en fremgangsmåde, der er særegen for Unionens retsorden, ved at fastsætte en særlig ordning med detaljerede regler for beregningen af den normale værdi for import, når der foreligger væsentlige fordrejninger i eksportlandet. Som Retten med rette har påpeget (42), kan grundforordningens artikel 2, stk. 6a, i overensstemmelse med de principper, der er udviklet i retspraksis vedrørende den tidligere udgave af artikel 2, stk. 7, ikke betragtes som en foranstaltning, der har til formål at sikre gennemførelsen i EU’s retsorden af en særlig forpligtelse, der er påtaget i forbindelse med WTO-aftalerne. WTO-reglerne fastsatte nemlig ikke regler for beregning af den normale værdi for import i tilfælde af væsentlige fordrejninger i eksportlandet (43).
71.      På samme måde anses retspraksis vedrørende den tidligere udgave af artikel
2, stk. 7, hvorefter EU-institutionerne har vide skønsbeføjelser til at fastsætte den normale værdi for lande uden markedsøkonomi (44), også for at finde anvendelse på fastsættelsen af den normale værdi i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 6a.
72.      Fastsættelsen af rimelige margener for SAG-omkostningerne udgør i denne forbindelse ikke en undtagelse fra anvendelsen af denne retspraksis. Desuden foreskriver grundforordningens artikel
2, stk. 6a, litra a), sidste afsnit, ikke nogen specifik metode til fastsættelse af disse margener. Inden for rammerne af de to givne parametre (dvs. »ikke-fordrejede og rimelige«) råder Kommissionen således over et betydeligt skøn. Det samme gælder for så vidt angår den database, der blev anvendt til at indsamle de relevante oplysninger med henblik på beregningen af den normale værdi og SAG-omkostningerne (45).
73.      Således skal den part, som tilsigter at anfægte pålideligheden af de oplysninger, som Kommissionen anvendte ved beregningen af SAG-omkostningerne, underbygge sine udsagn med forhold, som konkret kan rejse tvivl om pålideligheden af den metode eller de oplysninger, som denne institution har anvendt (46).
b)      Forpligtelsen til at foretage en rimelig sammenligning i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10
74.      I overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 10, som er nævnt i punkt 50 i dette forslag til afgørelse, skal der foretages en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi i samme handelsled. Når normalværdien og eksportprisen ikke kan gøres til genstand for en rimelig sammenligning, tages der i form af justeringer hensyn til de konstaterede forskelle i faktorerne, der angiveligt og påviseligt påvirker priserne og dermed prisernes sammenlignelighed.
75.      Bestemmelsen i grundforordningens artikel
2, stk. 10, første punktum, bygger åbenlyst på antidumpingaftalens artikel
2.4, første punktum, for så vidt som den i det væsentlige anvender den samme formulering (47). Det kan således udledes heraf, at ordlyden af denne bestemmelse i det mindste for så vidt angår forpligtelsen til at foretage en »rimelig sammenligning« mellem eksportprisen og den normale værdi i samme handelsled vidner om EU-lovgivers åbenbare vilje til at gennemføre den specifikke forpligtelse, der er fastsat i antidumpingaftalens artikel
2.4, i EU-retten (48).
1)      Den rimelige sammenligning i samme handelsled
76.      I henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, skal der foretages en rimelig sammenligning i samme handelsled, uden at det præciseres, på hvilket niveau en sådan sammenligning skal foretages. Det tilkommer derfor Kommissionen inden for rammerne af sin skønsmargen at vælge det passende handelsled (49). Selv om en sammenligning i samme handelsled ikke udtømmer forpligtelsen til at foretage en rimelig sammenligning (50), er det et af de grundlæggende parametre, der »bidrager til at opnå en rimelig sammenligning« (51). En sammenligning mellem den normale værdi og eksportprisen i forskellige handelsled kan derfor aldrig anses for rimelig.
77.      Med henblik på en sammenligning af den normale værdi og eksportprisen i samme handelsled kan det være nødvendigt at justere disse værdier for at fjerne elementer eller omkostninger, der ikke er afholdt i det handelsled, der er valgt til sammenligningen (52). Der ville nemlig være uligevægt ved sammenligningen af den normale værdi og eksportprisen, hvis der ikke blev foretaget nogen justering i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, ved at trække de omkostninger, der ikke er medregnet i fastsættelsen af den normale værdi (eller, hvis dette ikke er muligt, eksportprisen) fra eksportprisen (eller, hvis dette ikke er muligt, den normale værdi) i det handelsled, der er valgt til sammenligningen (53).
78.      Denne proces kaldes »tilbageregning« af den normale værdi og eksportprisen til det samme handelsled. Den består i at fjerne de elementer fra begge værdier, der ikke har noget at gøre med det handelsled, der er valgt til sammenligningen. Formålet med justeringerne i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, er faktisk at genoprette symmetrien mellem den normale værdi og eksportprisen (54), navnlig i samme handelsled.
79.      Ifølge fast praksis fra Unionens retsinstanser fremgår det således af både ordlyden og den brede opbygning af grundforordningens artikel 2, stk. 10, at en justering af eksportprisen eller den normale værdi kun kan foretages for at tage hensyn til forskelle i faktorer, der påvirker de to priser, og som dermed påvirker prisernes sammenlignelighed, for at sikre, at sammenligningen foretages i samme handelsled (55).
2)      Den rimelige sammenligning, når den normale værdi beregnes i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 6a
80.      Forpligtelsen til at foretage en rimelig sammenligning i samme handelsled i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, og retspraksis herom finder utvivlsomt også anvendelse, når den normale værdi beregnes i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a. I dette tilfælde er det dog en lidt anden analyse i forhold til de tilfælde, hvor den normale værdi fastsættes efter de almindelige regler. Når den normale værdi beregnes i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, anvender Kommissionen faktisk ikke-fordrejede hypotetiske produktionsomkostninger og rimelige beløb til SAG-omkostninger og fortjeneste. I stedet for ved hjælp af en »tilbageregningsøvelse« at fjerne omkostninger, der ikke indgår i det handelsled, der er valgt til sammenligningen, bør Kommissionen således i første omgang beregne den normale værdi i det valgte handelsled ved fra begyndelsen at anvende »umiddelbart tilgængelige«
oplysninger, som ikke omfatter sådanne omkostninger.
81.      Som det i det væsentlige følger af Rettens dom i CCCME-sagen skal det herved anføres, at selv om der kan være behov for justeringer i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, for at tage hensyn til forskelle mellem eksportprisen og den normale værdi, som kan påvirke deres sammenlignelighed, kan der ikke foretages sådanne fradrag af en værdi, som er beregnet, og som derfor ikke er reel. Denne værdi kan nemlig i princippet ikke påvirkes af elementer, som kan skade sammenligneligheden, da denne er blevet fastsat kunstigt ved at sammenlægge forskellige elementer, men med undtagelse af de elementer, der skal fratrækkes (56).
82.      Når Kommissionen beregner den normale værdi i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, på grundlag af
»umiddelbart tilgængelige« oplysninger i det handelsled, der er valgt til sammenligningen (herunder SAG-omkostninger, der inden for rammerne af Kommissionens vide skøn anses som »ikke-fordrejede og rimelige« i dette handelsled), er der kort sagt ingen grund til at foretage justeringer for at yderligere at tilbageregne den normale værdi, medmindre det påvises, at denne værdi (eller de dermed forbundne SAG-omkostninger) indeholder elementer, der ikke har noget at gøre med dette handelsled.
83.      Med hensyn til den rimelige sammenligning mellem den beregnede normale værdi i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 6a, og eksportprisen skal det i denne forbindelse påpeges, at Domstolen specifikt for så vidt angår SAG-omkostninger har fastslået, at da fastsættelsen af den normale værdi og eksportprisen er underlagt særskilte regler, skal SAG-omkostningerne ikke nødvendigvis behandles ens i alle tilfælde (57).
3)      Bevisbyrden og bevisstandarden i forbindelse med justeringerne
84.      Det følger af Domstolens faste praksis, at hvis en part anmoder om, at der i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, foretages justeringer, for at der kan foretages en passende sammenligning mellem den normale værdi og eksportprisen ved fastsættelsen af dumpingmargenen, skal denne part godtgøre, at anmodningen er berettiget. Bevisbyrden for, at de specifikke justeringer skal foretages, påhviler således dem – uanset hvem det er – der ønsker at påberåbe sig dem. Det følger heraf, at det påhviler den part, som ønsker at påberåbe sig en sådan justering, at godtgøre, at den faktor, for hvilken denne justering ønskes, kan påvirke priserne og dermed sammenligneligheden heraf (58).
85.      Når en producent kræver, at der skal foretages en justering, i princippet en nedsættelse, af den normale værdi eller logisk vis en forhøjelse af eksportprisen, påhviler det således denne operatør at anføre og påvise, at betingelserne for gennemførelse af en sådan justering er opfyldt. Omvendt påhviler det Kommissionen, når den mener, at eksportprisen skal justeres i nedadgående retning, i det mindste at fremlægge konvergerende indicier, der viser, at betingelsen for at foretage justeringen er opfyldt (59).
86.      Domstolen har for nylig bekræftet, at reglen, hvorefter den part, der anmoder om justering af en de faktorer, der er nævnt i grundforordningens artikel 2, stk. 10, skal godtgøre, at denne faktor kan påvirke priserne og dermed sammenligneligheden heraf, gælder uafhængigt af den metode, der anvendes til at beregne den normale værdi (60).
87.      Den omstændighed, at den normale værdi er beregnet på grundlag af grundforordningens artikel
2, stk. 6a, og dermed på grundlag af oplysninger fra eksporterende producenter i et passende repræsentativt land, kan derfor ikke lempe den bevisbyrde, som følger af den retspraksis, der er nævnt i punkt 84 ovenfor (61).
c)      Det andet appelanbringendes første led
88.      Indledningsvis er jeg i modsætning til, hvad Wegochem har gjort gældende, ikke af den opfattelse, at det andet anbringendes første led er uvirksomt. Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 139, hvorefter Sinopecs anbringende skal tiltrædes, hviler på to alternative argumenter (62). Det første led er rettet mod den første række af disse grunde (som fremgår af den appellerede doms præmis 124-127 og nævnt i punkt 57 i dette forslag til afgørelse). Hvis denne del af dommen opretholdes, vil Rettens konklusion om, at Sinopecs anbringende skal tiltrædes, blive opretholdt, hvilket gør analysen af det andet led overflødig. Det første led kan derfor antages til realitetsbehandling.
89.      Det andet anbringendes første led vedrører i det væsentlige spørgsmålet om bevisbyrden for så vidt angår de justeringer, der består i fradraget af »de omtvistede omkostninger« i eksportprisen. Kommissionen har bestridt Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 127, hvorefter det tilkom den »at godtgøre, at disse justeringer var nødvendige for, at sammenligningen af eksportprisen og den normale værdi er rimelig«.
90.      For at behandle dette spørgsmål er det afgørende at tage hensyn til de faktiske omstændigheder, der er beskrevet i punkt 52-55 i dette forslag til afgørelse. I den foreliggende sag beregnede Kommissionen den normale værdi i overensstemmelse med grundforordningens artikel 2, stk. 6a. I 341. betragtning til den omtvistede forordning konkluderede Kommissionen, at den normale værdi var blevet beregnet »ab fabrik«.
91.      For at sikre en rimelig sammenligning i samme handelsled, jf. grundforordningens artikel
2, stk. 10, måtte Kommissionen fastsætte eksportprisen i samme handelsled, dvs. »ab fabrik«. For at reducere eksportprisen til dette handelsled trak Kommissionen de »omtvistede omkostninger« fra eksportprisen og foretog således den »tilbageregningsproces«, der er nævnt i punkt 77 og 78 i dette forslag til afgørelse.
92.      Det er ubestridt, at de »omtvistede omkostninger« ikke kan henføres til det handelsled
»ab fabrik«, som Kommissionen har valgt, og at fradraget af disse omkostninger derfor var nødvendigt for at reducere eksportprisen til »ab fabrik«.
93.      Sinopec har hverken over for Kommissionen eller for Retten bestridt, at det var nødvendigt at fradrage disse omkostninger i eksportprisen for at reducere denne værdi til »ab fabrik«-niveauet. Sinopec har derimod bestridt, at sammenligningen mellem eksportprisen og den beregnede normale værdi var rimelig, idet virksomheden har gjort gældende, at »de omtvistede omkostninger« eventuelt indgik i den beregnede normale værdi. Sinopec har udtrykkeligt rejst tvivl om, hvorvidt den normale værdi var blevet beregnet på »ab fabrik«-niveauet.
94.      Det var derfor Sinopec, der anmodede om en justering af den beregnede normale værdi for at sikre en rimelig sammenligning. Subsidiært anmodede Sinopec af samme grund (fordi den normale værdi ifølge Sinopec ikke var blevet beregnet på »ab fabrik«-niveauet) Kommissionen om ikke at foretage »tilbageregningen« af »de omtvistede omkostninger« i eksportprisen. Denne forståelse af de faktiske omstændigheder bekræftes udtrykkeligt af såvel ordlyden af den appellerede doms præmis 128 som af Sinopecs og Wegochems egne oplysninger.
95.      I denne sammenhæng gør to betragtninger sig gældende.
96.      For det første er jeg af den opfattelse, at Kommissionen i den foreliggende sag har løftet sin bevisbyrde (som krævet i den retspraksis, der er nævnt i punkt 84 og 85 i dette forslag til afgørelse) vedrørende nødvendigheden af at foretage en nedjustering af eksportprisen for at reducere den til det handelsled
»ab fabrik«, der er valgt til den rimelige sammenligning.
97.      Da det fremgik af sagsakterne, at eksportprisen indeholdt elementer (»de omtvistede omkostninger«), som ikke tilhørte dette handelsled, var det indlysende, at det var nødvendigt at fratrække disse omkostninger (in re ipsa) (63). Som anført i punkt 76 i dette forslag til afgørelse kan en sammenligning i forskellige handelsled faktisk aldrig være rimelig. I modsætning til hvad Sinopec og Wegochem har gjort gældende, var det ikke nødvendigt yderligere at godtgøre, at disse udgifter var faktorer, der påvirkede prisernes sammenlignelighed. Da de ikke tilhørte det handelsled, der var valgt til sammenligningen, påvirkede disse omkostninger pr. definition prissammenligneligheden (64).
98.      Kommissionen skulle naturligvis i betragtning af sin forpligtelse til at garantere en rimelig sammenligning i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, sikre, at den normale værdi også blev beregnet i samme handelsled, dvs.
»ab fabrik«. Dette er imidlertid et spørgsmål, der vedrører fastsættelsen af den normale værdi og ikke tilbageregningen af eksportprisen. Kommissionen konkluderede i 341. betragtning til den omtvistede forordning, at den normale værdi var blevet beregnet »ab fabrik«. Så længe det ikke er fastslået, at denne konklusion var forkert, og at den normale værdi ikke blev beregnet på dette niveau – hvilket, som det vil fremgå af det nedenfor anførte, ikke er blevet påvist – vedrører dette spørgsmål ikke tilbageregningen af eksportprisen til det handelsled, der er valgt til sammenligningen.
99.      Som det fremgår af punkt 93 i dette forslag til afgørelse, var det for det andet Sinopec, der i modsætning til Kommissionens antagelse hævdede, at den normale værdi ikke var blevet beregnet »ab fabrik«, og som derfor anmodede om en justering af denne normale værdi for at sikre en rimelig sammenligning. Ifølge den retspraksis, der er nævnt i punkt 84 og 85 i dette forslag til afgørelse, påhvilede det derfor Sinopec at godtgøre, at det var nødvendigt at foretage en justering af den normale værdi for at opnå »ab fabrik«-niveauet, eller subsidiært, at fradraget af »de omtvistede omkostninger« for at tilbageregne eksportprisen til dette handelsled, der blev valgt til den rimelige sammenligning, ikke var nødvendigt.
100. Retten begik således en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 126 og 127 i det væsentlige konkluderede, at Kommissionen havde begået en fejl ved ikke at godtgøre, at fradragene af de »omtvistede omkostninger« i eksportprisen »var nødvendige for, at sammenligningen […] er rimelig«. Kommissionen påviste faktisk, at det var nødvendigt at foretage nedadgående justeringer af eksportprisen for at nå frem til det valgte handelsled med henblik på en rimelig sammenligning. Det var i stedet Sinopec, der gjorde gældende, at den normale værdi ikke var blevet beregnet til dette handelsled, og at det derfor var nødvendigt at justere den for at sikre en rimelig sammenligning. Det påhvilede således Sinopec at underbygge sine klagepunkter.
101. Denne konklusion drages ikke i tvivl af Sinopecs argument om, at der ikke var noget bevis for, at den beregnede normale værdi i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, også svarede til »ab fabrik«-niveauet.
102. Det er korrekt, således som Sinopec har gjort gældende, at en beregnet normal værdi i henhold til den metode, der er fastsat i grundforordningens artikel
2, stk. 6a, ikke nødvendigvis og pr. definition fastsættes på
»ab fabrik«-niveauet. En beregnet normal værdi er imidlertid »ab fabrik«, hvis Kommissionen ved beregningen kun medregner elementer, der er til stede i dette handelsled.
103. Når Kommissionen fastsætter den normale værdi i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, afhænger spørgsmålet om, hvorvidt denne normale værdi beregnes »ab fabrik«, i sidste ende af de oplysninger, der anvendes til beregningen heraf. Som det fremgår af punkt 80-82 i dette forslag til afgørelse, bør Kommissionen ikke til beregning af de SAG-omkostninger, der skal indgå i den beregnede normale værdi »ab fabrik«, anvende oplysninger, der indeholder omkostninger, der ikke er påløbet i dette handelsled. Hvis Kommissionen anvender sådanne oplysninger, skal den justere den beregnede normale værdi ved at fratrække disse omkostninger.
104. Dette er imidlertid netop det, som Sinopec gjorde gældende og burde have godtgjort, for at den krævede justering af den beregnede normale værdi kunne foretages. Dette er et spørgsmål om realiteten med hensyn til det andet led, som vedrører bevisstandarden. Det har ingen betydning for spørgsmålet om, hvem der bærer bevisbyrden, dvs. i det foreliggende tilfælde Sinopec, som gjorde gældende, at den normale værdi var blevet beregnet i handelsleddet ab fabrik og anmodede om en justering.
105. På baggrund af ovenstående betragtninger skal det første led af Kommissionens andet appelanbringende efter min opfattelse tages til følge.
d)      Det andet appelanbringendes andet led
106. Det andet anbringendes andet led er rettet mod den appellerede doms præmis 128-139, som indeholder Rettens analyse af det alternative scenarie, hvor bevisbyrden for de omtvistede justeringer påhvilede Sinopec (65). Det led rejser tre spørgsmål vedrørende for det første Rettens angivelige urigtige gengivelse af de faktiske omstændigheder [herom under 1)], for det andet bevisstandarden for den justering af den normale værdi, som Sinopec anmodede om [herom under 2)]), og for det tredje Kommissionens angivelige tilsidesættelse af princippet om en god forvaltning ved at kræve et urimeligt bevis [herom under 3)].
1)      Den angiveligt urigtige gengivelse af de faktiske omstændigheder
107. For det første skal der tages stilling til Kommissionens argument om, at Retten gengav de faktiske omstændigheder urigtigt ved i den appellerede doms præmis 128 at fastslå, at Sinopec i sine bemærkninger til den endelige fremlæggelse af oplysninger gjorde gældende, at den normale værdi var blevet beregnet ved »sandsynligvis« at medtage »de pågældende omkostninger«.
108. Retspraksis fastsætter en høj tærskel for, hvornår der foreligger en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder. Retten skal hvad angår sagens akter have lagt indholdsmæssigt urigtige omstændigheder til grund. Den urigtige gengivelse skal fremgå på åbenbar vis af disse sagsakter, og Retten skal åbenbart have overskredet grænserne for en rimelig bedømmelse af disse beviser (66).
109. I det foreliggende tilfælde fremgår det af en læsning af Sinopecs bemærkninger til den endelige fremlæggelse af oplysninger, at Sinopec i dette dokument bestred, at selv om »de omtvistede omkostninger« var blevet fratrukket eksportprisen for at nå frem til »ab fabrik«-prisen, var den samme øvelse ikke blevet foretaget i forhold til den beregnede normale værdi. Sinopec gjorde gældende, at Kommissionen derfor sammenlignede en ab fabrik-eksportpris med en beregnet normal værdi, for hvilken det var vanskeligt at afgøre, i hvilket handelsled denne beregnede normale værdi var blevet fastsat. Således blev den normale værdi fastsat, så den »formodentlig omfattende leveringen«.
110. Denne ordlydsanalyse af bemærkningerne til den endelige fremlæggelse af oplysninger viser, som Kommissionen har gjort gældende, at Sinopecs oplysninger ikke omfattede nogen specifik »sandsynlighedsanalyse«. Det fremgår af Domstolens sagsakter, at sandsynlighedsscenariet faktisk først blev udviklet af Wegochem for Retten.
111. Bortset fra dette er Rettens beskrivelse af Sinopecs klagepunkt i den appellerede doms præmis 128 ikke materielt urigtig. Kernen i dette klagepunkt (dvs. fradraget af »de omtvistede omkostninger« i eksportprisen og ikke i den beregnede normale værdi) er klart beskrevet. Desuden indebærer anvendelsen af begrebet »formodentlig« – selv om det er udtryk for en mindre grad af sikkerhed end udtrykket »sandsynligvis« – en vis sandsynlighedsanalyse.
112. Det er således ikke min opfattelse, at den høje tærskel, der er nødvendig for at fastslå en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, er nået i den foreliggende sag. Ifølge fast praksis skal retmæssigheden af en retsakt truffet af Kommissionen dog vurderes i forhold til de oplysninger, som den kunne råde over på det tidspunkt, hvor den vedtog den (67). Der skal derfor foretages en materiel vurdering af, om Sinopec behørigt har underbygget sin anmodning om justering af den omhandlede normale værdi ved udelukkende at henvise til sine oplysninger, således som de er nævnt i punkt 109 i dette forslag til afgørelse, og ikke på grundlag af senere argumenter, der er tilføjet disse oplysninger.
2)      Den krævede bevisstandard i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10
113. For det andet skal Kommissionens argument om, at Retten anvendte den bevisstandard, der kræves for justeringer i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, forkert, undersøges.
114. Hvad angår den bevisstandard, der kræves for justeringer i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, præciseres det i den retspraksis, der er nævnt i punkt 85 i dette forslag til afgørelse, at når en producent gør gældende, at der skal foretages en justering af den normale værdi, i princippet en nedsættelse, påhviler det denne operatør at anføre og påvise, at betingelserne for gennemførelse af en sådan justering er opfyldt.
115. Hvad specifikt angår SAG-omkostningerne, der er beregnet i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 6a, litra a), sidste afsnit, fremgår det af den retspraksis fra Retten, der er nævnt i punkt 73 i dette forslag til afgørelse, at den part, som tilsigter at anfægte pålideligheden af de oplysninger, som Kommissionen anvendte, skal underbygge sine udsagn med forhold, som konkret kan rejse tvivl om pålideligheden af den metode eller de oplysninger, som Kommissionen har anvendt
116. I den appellerede doms præmis 128 fastslog Retten, at Sinopec behørigt havde begrundet sin anmodning om at foretage justeringen af den normale værdi, navnlig af SAG-omkostningerne, for at sikre en rimelig sammenligning. Retten fastslog ligeledes i den appellerede doms præmis 132, at det ikke kunne udelukkes, at oplysningerne om det tyrkiske selskab Ilkalem fra Orbis-databasen, som Kommissionen anvendte til at fastsætte SAG-omkostningerne, omfattede »de omtvistede omkostninger«. Den fastslog faktisk, at disse oplysninger ikke var tilstrækkeligt detaljerede eller præcise til med sikkerhed at afgøre, om »de omhandlede omkostninger« var omfattet heraf (68).
117. En første konklusion, der kan udledes direkte af den appellerede dom, er, at det ikke
er blevet endeligt fastslået, hverken
i løbet af Kommissionens undersøgelse, eller for Retten, at »de omtvistede omkostninger« faktisk var medtaget i de oplysninger, som Kommissionen anvendte til at beregne SAG-omkostningerne i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 6a, litra a), sidste afsnit. Hvis Sinopec havde godtgjort, at sådanne omkostninger var medtaget i disse oplysninger, fremgår det af punkt 80 og 82 i dette forslag til afgørelse, at Kommissionen burde have foretaget en justering af den beregnede normale værdi for at fjerne disse elementer, hvilket ikke har noget at gøre med det handelsled, der blev valgt til den rimelige sammenligning. Dette var imidlertid tydeligvis ikke tilfældet her.
118. På denne baggrund er det ikke min opfattelse, at det kan lægges til grund, at Sinopec i sin anmodning om justeringer, der er nævnt i punkt 109 i dette forslag til afgørelse, godtgjorde, at betingelserne for at indrømme en sådan justering var opfyldt, således som det kræves i henhold til den retspraksis, der er nævnt i punkt 114 i dette forslag til afgørelse. Der var naturligvis tale om en særlig vanskelig opgave, for så vidt som de relevante oplysninger vedrørte en tredjepart, den tyrkiske producent Ilkalem, og Kommissionen selv var ikke i besiddelse af oplysninger, der gjorde det muligt for den at fastslå, om
»de pågældende omkostninger« var medtaget i disse oplysninger (69).
119. I denne sammenhæng kan der for det første stadig sætte
spørgsmålstegn ved, om Kommissionen på grundlag af den tvivl, som Sinopecs bemærkninger til den endelige fremlæggelse af oplysninger gav udtryk for, alligevel burde have set bort fra oplysningerne i Orbis-databasen, da de ikke var tilstrækkeligt præcise til at afgøre, om »de omtvistede omkostninger« var medtaget i de beregnede SAG-omkostninger.
120. Det skal imidlertid i denne forbindelse nævnes, at Kommissionen i 215. betragtning til den omtvistede forordning anførte, at de oplysninger, der var til rådighed for Ilkalem, »generelt er af samme detaljeringsgrad som alle offentligt tilgængelige finansielle data, som Kommissionen normalt anvender i [antidumping-]undersøgelser. Detaljeringsgraden for denne virksomhed indeholder derfor alle de nødvendige oplysninger og gør ikke virksomheden uegnet til denne undersøgelse«. Sinopec har ikke bestridt disse udsagn. Virksomheden har ikke bestridt, at disse oplysninger var egnede til at beregne SAG-omkostningerne. Kommissionen havde derfor ingen grund til at afvise disse oplysninger.
121. For det andet kan der sættes
spørgsmålstegn ved, om Kommissionen på grundlag af den tvivl, som Sinopec gav udtryk for i sine bemærkninger til den endelige fremlæggelse af oplysninger, ikke desto mindre burde have søgt efter mere præcise oplysninger for at sikre en rimelig sammenligning i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10.
122. I denne forbindelse skal opmærksomheden henledes på, at Kommissionen i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 6a, litra a), skal beregne den normale værdi på grundlag af »umiddelbart tilgængelige data«.
123. Kravet om »umiddelbart tilgængelige«
sikrer, at Kommissionen i forbindelse med beregningen af den normale værdi i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, anvender data, der kan tilgås og kontrolleres hurtigt (70). Det sikrer også, at Kommissionen i forbindelse med beregningen af den normale værdi anvender offentligt tilgængelige eller på anden måde verificerbare data fra interesserede parter (under behørig hensyntagen til dataenes fortrolighed), som derfor kan fremsætte bemærkninger til disse data i løbet af undersøgelsen. Dette er afgørende for en retfærdig sagsbehandling ved beregningen af den normale værdi og retten til en retfærdig rettergang (71).
124. Det tilkommer bestemt Kommissionen at sikre rimeligheden af sammenligningen i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, herunder når den normale værdi beregnes i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, på grundlag af »umiddelbart tilgængelige« oplysninger. Som anført i punkt 27 i dette forslag til afgørelse er Kommissionens undersøgelsesbeføjelser i antidumpingprocedurer imidlertid begrænsede, idet grundforordningen ikke tillægger Kommissionen nogen undersøgelsesbeføjelser, der gør det muligt for den at tvinge virksomhederne til at deltage i undersøgelsen eller fremlægge oplysninger.
125. I denne sammenhæng anførte Kommissionen i 238. betragtning til den omtvistede forordning, at »en yderligere opdeling af [Ilkalems SAG-omkostninger] ikke var umiddelbart tilgængelig[…]«. I samme betragtning anførte Kommissionen med rette, at grundforordningen fastsætter, at Kommissionen skal anvende »umiddelbart tilgængelige« oplysninger, og den foreskriver ikke nogen anmodninger til producenter i det repræsentative land. Den præciserede ligeledes, at selv om det var muligt at anmode om og kontrollere sådanne oplysninger fra disse producenter, ville det højst sandsynligt dreje sig om fortrolige oplysninger. Sinopec har ikke bestridt disse udsagn. Desuden har hverken Sinopec eller Wegochem i deres oplysninger præciseret, hvordan eller hvor Kommissionen kunne have fundet mere præcise oplysninger.
126. Mere generelt er det ikke udelukket, at de »umiddelbart tilgængelige oplysninger«, som Kommissionen anvender til at beregne den normale værdi, i visse tilfælde ikke er tilstrækkeligt detaljerede til at tilbagevise anmodninger om justeringer, der som i den foreliggende sag ikke er tilstrækkeligt underbyggede.
127. Dette betyder imidlertid ikke, at Kommissionen i sådanne tilfælde ikke kan benytte disse oplysninger til at beregne den normale værdi. Dette gælder så meget desto mere, når de anvendte oplysningers egnethed ikke i sig selv drages i tvivl (72). Domstolens praksis bekræfter, at det hverken er urimeligt eller upassende at fastsætte den normale værdi på grundlag af disse oplysninger (73).
128. Som nævnt i punkt 72 i dette forslag til afgørelse har Kommissionen desuden vide skønsbeføjelser til at fastsætte de ikke-fordrejede og rimelige SAG-omkostninger, der skal anvendes ved beregningen af den normale værdi i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a. Prøvelsesstandarden i denne sammenhæng er følgelig, om der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn (74). Det følger heraf, at de oplysninger, som en sagsøger har støttet sig på for at afkræfte denne vurdering, skal være tilstrækkelige til at bevirke, at analysen bliver usandsynlig. Dette er ikke sket i den foreliggende sag.
129.  Sammenfattende har samtlige ovenstående betragtninger to konsekvenser.
130. For det første begik Retten en retlig fejl for så vidt angår den bevisstandard, der kræves for justeringer i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, ved at konkludere, at Sinopec i sine bemærkninger til den endelige fremlæggelse af oplysninger behørigt havde underbygget sin anmodning om justering af den beregnede normale værdi.
131. Selv om Retten ikke udtrykkeligt anførte i den appellerede dom, at Kommissionen som følge af Sinopecs anmodning om justering for at sikre en rimelig sammenligning burde have foretaget den ønskede justering af den normale værdi, kan en sådan konklusion for det andet udledes af den omstændighed, at Retten tiltrådte Sinopecs anbringende om tilsidesættelsen af grundforordningens artikel
2, stk. 10.
132. Selv om det som anført i punkt 92 i dette forslag til afgørelse for så vidt angår eksportprisen var ubestridt, at »de omtvistede omkostninger« skulle fratrækkes, eftersom de ikke indgik i det handelsled, der var valgt til sammenligningen, var der imidlertid ingen præcise angivelser for den beregnede normale værdi, og det blev ikke godtgjort, således som Retten selv fastslog, at disse omkostninger var medtaget i de oplysninger, der blev anvendt til at beregne SAG-omkostningerne (75). Det er netop dette, som Kommissionen anførte i første punktum i 314. betragtning til den omtvistede forordning (76), og som derfor ikke er fejlagtig i denne henseende.
133. Ved at tiltræde Sinopecs anbringende og ved i det væsentlige at fastslå, at betingelserne for justeringerne af den omhandlede beregnede normale værdi var opfyldt i det foreliggende tilfælde, begik Retten således en anden retlig fejl vedrørende den bevisstandard, der kræves for at foretage justeringerne i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10.
3)      Den angivelige tilsidesættelse af princippet om en god forvaltning
134. Endelig skal der foretages en vurdering af Kommissionens argument om Rettens angiveligt fejlagtige konstatering af en tilsidesættelse af princippet om en god forvaltning.
135. Det sidste argument i det andet anbringendes andet led vedrører to kritikpunkter fra Rettens side. For det første fastslog Retten i den appellerede doms præmis 134 og 135, at Kommissionen ved at kræve, at Sinopec skulle underbygge sin anmodning om justering yderligere ved at fremlægge oplysninger om tredjeparter, der var mere præcise end dem, Kommissionens selv var i besiddelse af, krævede et urimeligt bevis. For det andet kritiserede Retten i den appellerede doms præmis 138 ligeledes Kommissionen for ikke at have meddelt Sinopec oplysninger, som ville have gjort det muligt for virksomheden yderligere at understøtte sin anmodning om justering.
136. Indledningsvis gengiver, således som Retten med rette konstaterede, grundforordningens artikel 2, stk. 10, ikke udtrykkeligt bestemmelsen i antidumpingaftalens artikel 2.4, om, at »[m]yndighederne tilkendegiver over for de pågældende parter, hvilke oplysninger der er nødvendige for at sikre en rimelig sammenligning, og de undlader i den forbindelse at pålægge nævnte parter en urimelig bevisbyrde« (77). Denne bestemmelse er ikke specifikt overført til andre artikler i grundforordningen. Derfor kan det ikke udledes af artikel 2, stk. 10, eller af andre bestemmelser i grundforordningen, at EU-lovgiver har tilkendegivet en vilje til i EU-retten at gennemføre en særlig forpligtelse, der følger af bestemmelsen i antidumpingaftalens artikel 2.4, sidste punktum (78).
137. Selv om grundforordningens artikel
2, stk. 10, som sådan ikke fastsætter nogen positiv forpligtelse for EU-institutionerne til at give de interesserede parter specifikke oplysninger om eventuelle justeringer for at sikre en rimelig sammenligning, betyder dette imidlertid ikke, at grundforordningen ikke tager hensyn til kravene i antidumpingaftalens artikel
2.4, sidste punktum. Disse krav er en del af en proceduremæssig ordning, som EU-lovgiver har indført med hensyn til de af EU-institutionerne i kraft af denne forordning gennemførte antidumpingprocedurer, fortolket i lyset af princippet om en god forvaltning, der er fastsat i artikel
41 i chartret om grundlæggende rettigheder (79).
138. Hvad angår Rettens første kritikpunkt om pålæggelse af en urimelig bevisbyrde henviser den til 314. betragtning til den omtvistede forordning (nævnt i punkt 55 i dette forslag til afgørelse).
139. I denne betragtning konstaterede Kommissionen dels, at der ikke var noget, der tydede på, at »de omtvistede omkostninger« indgik i de SAG-omkostninger, der blev indberettet for den tyrkiske producent, dels at Sinopec
»desuden« »ingen beviser [fremlagde] for det modsatte«. I denne betragtning afviste Kommissionen således i det væsentlige den anmodning om justering af den normale værdi, som Sinopec havde fremsat i sine bemærkninger til den endelige fremlæggelse af oplysninger (nævnt i punkt 109 i dette forslag til afgørelse), som ubegrundet.
140. Som anført i punkt 112 i dette forslag til afgørelse skal lovligheden af denne afvisning vurderes i lyset af de oplysninger, som Sinopec fremlagde, og ikke på grundlag af efterfølgende argumenter, der er tilføjet efterfølgende. I den forbindelse viser de argumenter, der er fremført for Retten, navnlig af Wegochem, at Sinopecs anmodning uden tvivl kunne have været mere underbygget, end den var, for at skabe større tvivl om oplysningerne i Orbis-databasen, som Kommissionen anvendte. Argumentet om en bevisbyrde, der angiveligt er umulig at løfte kan således ikke afhjælpe den omstændighed, at anmodningen om justering af den beregnede normale værdi ikke var tilstrækkeligt underbygget.
141.  Selv hvis det antages, at det ville have været uforholdsmæssigt vanskeligt for Sinopec at fastslå, således som det kræves i henhold til den retspraksis, der er nævnt i punkt 114 i dette forslag til afgørelse, at »de omtvistede omkostninger« var medtaget i Ilkalems data i Orbis-databasen, fremgår det ikke desto mindre af punkt 125 og 126 i dette forslag til afgørelse, at Kommissionen i mangel af endelig sikkerhed med hensyn til visse påberåbte omstændigheder vedrørende de »umiddelbart tilgængelige« oplysninger, der blev anvendt ved beregningen af den normale værdi i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 6a, havde ret til at anvende disse oplysninger til at beregne den normale værdi, selv om de ikke var tilstrækkeligt detaljerede til endeligt at tilbagevise den uunderbyggede anmodning om justering.
142. Det skal i denne forbindelse også ud fra et bredere politisk synspunkt anføres, at en accept af anmodninger om justeringer af den beregnede normale værdi, som ikke er tilstrækkeligt underbygget som krævet i henhold til den retspraksis, der er nævnt i punkt 114 og 115 i dette forslag til afgørelse, inden for rammerne af den metode, der er fastsat i grundforordningens artikel
2, stk. 6a, risikerer at svække hele metoden baseret på umiddelbart tilgængelige oplysninger.
143. Rettens andet kritikpunkt vedrører den omstændighed, at Kommissionen ikke meddelte Sinopec oplysninger, der ville have gjort det muligt for virksomheden yderligere at understøtte sin anmodning.
144. Selv om den proceduremæssige ordning, der er indført ved grundforordningen for antidumpingprocedurer, sammenholdt med princippet om en god forvaltning, som anført i punkt 137 i dette forslag til afgørelse, indebærer, at parterne har visse proceduremæssige rettigheder for så vidt angår de oplysninger, der er nødvendige for en rimelig sammenligning i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, står det i denne forbindelse intetsteds skrevet, at Kommissionen skal meddele de interesserede parter oplysninger, som den ikke har i sine sagsakter. Dette betyder en af to ting: Enten gør parterne gældende, at Kommissionen ikke indsamlede tilstrækkelige oplysninger og gør derfor gældende, at Kommissionen har tilsidesat sin pligt til at udvise omhu i forbindelse med undersøgelsen – omend det dog af punkt 119-128 i dette forslag til afgørelse fremgår, at dette ikke er tilfældet i den foreliggende sag – idet de ellers ikke kan gøre gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af princippet om en god forvaltning, fordi de ikke modtog oplysninger, som ikke indgår i sagsakterne.
145. Når det er godtgjort, at Kommissionen har meddelt parterne alle de relevante og delbare oplysninger, der indgik i sagsakterne, kan der ikke være tale om en tilsidesættelse af princippet om en god forvaltning alene af den grund, at Kommissionen ikke har meddelt en interesseret part oplysninger, som ville have gjort det muligt for denne yderligere at understøtte sin anmodning. Denne konklusion bekræftes af Changmao-dommen, hvori Domstolen fastslog, at en sagsøger i en sådan situation ikke kunne foreholde Kommissionen, at den ikke havde handlet i overensstemmelse med princippet om god forvaltningsskik, og at den havde tilsidesat sagsøgerens ret til forsvar ved at pålægge sagsøgeren en urimelig bevisbyrde (80).
146. Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det andet appelanbringendes tredje argument efter min opfattelse ligeledes skal tages til følge, og at Kommissionens andet appelanbringende følgelig skal tages til følge i sin helhed.
C.      Det tredje appelanbringende vedrørende fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i)
147. Kommissionens tredje appelanbringende vedrører Rettens konklusioner i den appellerede doms præmis 65-113, hvori Retten fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), ved at foretage en justering i nedadgående retning af eksportprisen i henhold til denne bestemmelse.
148. Grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), bestemmer følgende, at »[d]er foretages en justering for forskelle i provision, der betales i forbindelse med de pågældende salg. Begrebet »provision« anses for at indbefatte den avance, en forhandler af varen eller den samme vare modtager, hvis en sådan forhandler har samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis«.
1.      Baggrunden for det omtvistede spørgsmål
149. Som det fremgår af 365.-374. betragtning til den omtvistede forordning, fandt Kommissionen, at en nedjustering af eksportprisen i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), var berettiget.
150. I 373. betragtning til denne forordning fandt Kommissionen navnlig, at når den ser på det samlede billede af Sinopec-gruppens og Sinopec Central Chinas aktiviteter – et forbundet selskab, der foretager alt eksportsalg af Sinopecs berørte varer til Den Europæisk Union – »ikke kunne betragtes som en intern salgsafdeling, men snarere kunne betegnes som en forhandler i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i)«. For at nå frem til denne konklusion tog Kommissionen i sin analyse hensyn til fem punkter (81):
–        For det første søgte Sinopec Central-China kunder og etablerede kontakt til dem.
–        For det andet foretog Sinopec Chongqing, en producent af de berørte varer, direkte eksportsalg.
–        For det tredje foretog Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia, en anden producent af de berørte varer, direkte salg i Kina,
–        For det fjerde afholdt Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia salgsomkostningerne.
–        For det femte markedsførte Sinopec Central-China også varer fremstillet af andre producenter end Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia.
151. Sinopec anfægtede denne konklusion for Retten.
152. I den appellerede dom forkastede Retten for det første Kommissionens argument om, at en justering i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), i princippet skal foretages, når en virksomhed opretter et forbundet selskab, der skal varetage eksportsalget (82).
153. For det andet var Retten enig med Kommissionen i, at det, henset til, at der fandtes en fælles kontrol, skulle undersøges, om alle de relevante faktiske omstændigheder viser, at der er tale om en »enkelt økonomisk enhed«, og følgelig om de opgaver, der udføres af den forbundne forhandler, svarede til dem, der gælder for en intern salgsafdeling. Retten efterprøvede således, om Kommissionen havde fremlagt tilstrækkelige konvergerende indicier til at godtgøre, at Sinopec Central-China, til trods for at der fandtes en fælles kontrol, ikke kunne anses for at handle som en intern salgsafdeling, og at det derfor var nødvendigt at foretage den omtvistede justering (83).
154. Retten analyserede derfor hvert af de fem ovennævnte punkter. Den konkluderede, at det første og det femte punkt ikke var relevante med henblik på at afgøre, om Sinopec Central-China var en intern salgsafdeling eller en agent (84), at det andet og det tredje punkt ikke udgjorde et overbevisende indicium for, at Sinopec Central-China ikke kunne betragtes som en intern salgsafdeling (85), og at det fjerde punkt ikke ændrede vurderingen af det andet og det tredje punkt (86).
155. På baggrund af disse overvejelser fastslog Retten, at det andet og tredje punkt ikke var nok til at udgøre en vifte af konvergerende indicier, der godtgør, at Sinopec Central-Chinas har samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis, eller udgør en hindring for anerkendelse af dets status som en intern salgsafdeling. Ifølge Retten havde Kommissionen derfor ikke løftet den bevisbyrde, der påhvilede den i henhold til retspraksis, og havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at konkludere, at Sinopec Central-China udførte funktioner, der svarede til dem, der udføres af en agent, der arbejder på provisionsbasis (87).
2.      Kort sammenfatning af parternes argumenter
156. Kommissionens tredje appelanbringende er opdelt i to led.
157. Med det første led har Kommissionen, støttet af Kuraray, anfægtet den appellerede doms præmis 65-79. Kommissionen har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), og tilsidesatte bevisbyrdeprincippet i forbindelse med justeringen i henhold til den relevante retspraksis. I den foreliggende sag har Kommissionen behørigt løftet den bevisbyrde, der påhvilede den. De beviser, som Kommissionen fremlagde, burde have overført bevisbyrden til Sinopec for at gøre det muligt for virksomheden at bevise, at justeringen i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), ikke var berettiget. Det følger, at den appellerede doms præmis 69 og 70 angiveligt er behæftet med en retlig fejl.
158. Med det andet led har Kommissionen for det første gjort gældende, at Retten ved at foretage en særskilt analyse af hvert enkelt af de indicier, der er nævnt i punkt 150 i dette forslag til afgørelse begik en retlig fejl ved anvendelsen af grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i). Ifølge retspraksis kan betydningen af disse forhold kun vurderes samlet og ikke ved at tage hensyn til dem enkeltvis. Disse forhold er kun relevante, hvis de tages i betragtning som en hel række af indicier til støtte for den konklusion, der er fremført i den omtvistede forordning. Kommissionen har anført, at Retten undlod at anvende denne standard. For det andet har Kommissionen anfægtet Rettens konklusioner vedrørende hvert af de fem punkter, der er nævnt i punkt 150 i dette forslag til afgørelse. Hvad navnlig angår det tredje punkt har Kommissionen gjort gældende, at Retten tilsidesatte begrundelsespligten.
159. Hvad angår det første led har Sinopec, støttet af Wegochem, bestridt Kommissionens argumenter.
160. Hvad angår det andet led har Wegochem indledningsvis gjort gældende, at det ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som det er et forsøg på at anfægte Rettens konstateringer af de faktiske omstændigheder. Sinopec og Wegochem har dernæst bestridt Kommissionens argumenter vedrørende hvert af de fem ovennævnte punkter.
3.      Bedømmelse
a)      Justeringen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i)
161. I henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), kan der foretages en justering for forskelle i provision, der betales i forbindelse med de pågældende salg. Det andet punktum i denne bestemmelse præciserer, at begrebet »provision« anses for at indbefatte den avance, en forhandler af varen eller den samme vare modtager, hvis en sådan forhandler har samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis.
162. Andet punktum blev indsat i grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), ved Rådets forordning (EF) nr. 1972/2002 (88). Det følger af sjette betragtning til denne forordning, at formålet med indsættelsen var i overensstemmelse med institutionernes faste praksis at præcisere, at sådanne justeringer også bør foretages, hvis parterne ikke opererer på basis af et principal-agent-forhold, men opnår samme økonomiske resultat som køber og som sælger. Følgelig giver grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), mulighed for at foretage en justering ikke blot for forskellene mellem de provisioner, der er udbetalt for det pågældende salg, men også for den margen, de erhvervsdrivende har optjent på varen, såfremt de har funktioner, der svarer til dem, der udføres af en agent, der arbejder på provisionsbasis.
163. Som Retten med rette bemærkede i den appellerede doms præmis 60 ff., følger det imidlertid af retspraksis, at der ikke kan foretages en justering i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), når producenten og dennes forbundne distributør med ansvar for eksport til Den Europæiske Union danner en enkelt økonomisk enhed (89).
164. Den omstændighed, at produktions- og salgsaktiviteterne er fordelt mellem selvstændige juridiske selskaber inden for en koncern, er ikke til hinder for, at koncernen udgør en enkelt økonomisk enhed. En sådan koncern fordeler blot sine aktiviteter internt på en måde, der i andre tilfælde udøves af en enkelt juridisk enhed. Den økonomiske begrundelse for at anerkende en enkelt økonomisk enhed er at forhindre kunstig udelukkelse af salgsomkostninger fra en vares værdiansættelse, blot fordi en koncern anvender et særskilt juridisk datterselskab i stedet for en intern salgsafdeling. De to virksomhedsstrukturer er økonomisk ens (90).
165. Det følger heraf, at den distributør, der danner en enkelt økonomisk enhed med en producent, der har hjemsted i en tredjestat, ikke kan anses for at udøve samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i) (91).
166. Der foreligger en enkelt økonomisk enhed, når en producent hvad angår sine produkter overdrager opgaver, som normalt henhører under en intern salgsafdeling, til et distributionsselskab, som er undergivet producentens økonomiske kontrol (92). Selv om det er en forudsætning for, at der foreligger en enkelt økonomisk enhed, at producenten har kontrol over eller fælles kontrol med den forbundne forhandler, kan en sådan enhed derfor kun konstateres, hvis de funktioner, der udføres af den forbundne forhandler, svarer til de funktioner, som en intern salgsafdeling varetager (93).
167. Analysen følger således en funktionel tilgang. Det, som har betydning, er indholdet og ikke formen. Inden for rammerne af analysen af spørgsmålet, om der foreligger en enkelt økonomisk enhed mellem en producent og dennes forbundne distributør, er det afgørende, at den økonomiske virkelighed i forholdet mellem denne producent og denne distributør tages i betragtning. I betragtning af kravet om en konstatering, der afspejler den økonomiske virkelighed i forholdet mellem denne producent og denne distributør, er EU-institutionerne forpligtede til at tage
»samtlige relevante faktorer«, der gør det muligt at fastlægge, om denne distributør udøver samme funktion som en integreret salgsafdeling hos denne producent, i betragtning (94).
168. Der skal navnlig foretages en vurdering af den funktion, som den forbundne forhandler udøver inden for den koncern, som den pågældende tilhører. Kommissionen bør derfor undersøge alle de funktioner, som denne virksomhed udøver i forbindelse med markedsføring og eksport af den pågældende vare og andre varer, både inden for koncernen og i dens forbindelser med uafhængige tredjepartsproducenter (95).
169. Forpligtelsen til at tage hensyn til den økonomiske virkelighed i forholdet mellem producenten og den forbundne distributør indebærer, at der skal tages hensyn til forhold såsom graden af den forbundne distributørs selvstændighed (96), risikofordelingen, afregningsstrukturen for det forbundne selskab, eksklusiviteten af forholdet eller muligheden for at repræsentere andre uafhængige producenter (97).
b)      Det tredje anbringendes første led
170. Med det tredje anbringendes første led har Kommissionen i det væsentlige anfægtet den appellerede doms præmis 69 og 70. I disse præmisser forkastede Retten Kommissionens argument om, at der findes en »generel regel«, der i princippet kræver en justering i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), når en virksomhed opretter en forbundet handelsvirksomhed, der skal varetage eksportsalget.
171. Denne bedømmelse, som Retten har foretaget, indeholder imidlertid ingen retlig fejl og tilsidesætter i modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende, ikke bevisbyrdeprincippet i forbindelse med justeringen i henhold til den relevante retspraksis.
172. Som Retten med rette påpegede i den appellerede doms præmis 65-68 – og som det fremgår af punkt 84 i dette forslag til afgørelse – følger det af fast retspraksis, at bevisbyrden for de specifikke justeringer, der er opregnet i grundforordningens artikel
2, stk. 10, påhviler den part, der ønsker at påberåbe sig dem. Når det er Kommissionens opfattelse, at eksportprisen skal justeres i nedadgående retning med den begrundelse, at et salgsselskab knyttet til producenten, i dette tilfælde Sinopec Central-China, udøver funktioner, der kan sidestilles med dem, som udøves af en agent, der arbejder på provisionsbasis, påhviler det i det mindste denne institution at fremlægge konvergerende indicier, der viser, at denne betingelse er opfyldt (98).
173. Det er kun, når Kommissionen har fremlagt konvergerende indicier for, at det omhandlede salgsselskab udførte samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis, at det påhviler dette selskab eller dens forbundne producent at føre bevis for, at en justering i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), ikke er begrundet, f.eks. ved at godtgøre, at de danner en enkelt økonomisk enhed (99).
174. Det følger for det første heraf, at der ikke findes nogen generel regel i retspraksis, der kræver en justering i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), blot fordi virksomheden opretter et forbundet handelsselskab, som skal varetage eksportsalget.
175. Kommissionen skal fremlægge konvergerende indicier, der viser, at det salgsselskab, der er forbundet med producenten (den forbundne distributør), på trods af producentens kontrol over den forbundne forhandler eller en fælles kontrol med disse to selskaber udøver funktioner, der svarer til dem, der udøves af en agent, der arbejder på provisionsbasis.
176. I det foreliggende tilfælde er spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen har fremlagt tilstrækkelige indicier til at konkludere, at Sinopec Central-China på trods af sin status som forbundet distributør udførte disse funktioner, præcis det, der er omhandlet i dette anbringendes andet led.
177. For det andet vil den overførsel af bevisbyrden til Sinopec, som Kommissionen har henvist til i sit appelskrift, og som er nævnt i punkt 173 i dette forslag til afgørelse, først finde sted, når Kommissionen har fremlagt sådanne konvergerende indicier.
178. Det tredje anbringendes første led skal følgelig forkastes.
c)      Det tredje appelanbringendes andet led
1)      Formaliteten
179. Hvad angår det tredje anbringendes andet led skal der først tages stilling til Wegochems formalitetsindsigelse. Som anført i punkt 22-25 i dette forslag til afgørelse, hvortil jeg henviser, kan Wegochem ikke fremsætte et sådant anbringende. Da selskabet rejser et spørgsmål om Domstolens kompetence, bør den imidlertid af egen drift undersøge dette spørgsmål.
180. Det følger af fast retspraksis, at Domstolen ikke har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og i princippet heller ikke til at bedømme de beviser, Retten har lagt til grund ved fastlæggelsen af disse faktiske omstændigheder (100). For så vidt som Kommissionens tredje appelanbringendes andet led har til formål at opnå en fornyet undersøgelse af de beviser, som Retten har støttet sig på i sin konklusion om, at Kommissionen ikke har løftet den bevisbyrde, der påhvilede den med henblik på at godtgøre, at Sinopec Central-China udførte funktioner, der kan sammenlignes med dem, der varetages af en agent, der handler på provisionsbasis, har Domstolen følgelig ikke kompetence til at undersøge et sådant anbringende, medmindre disse beviser er gengivet urigtigt (101).
181. Spørgsmålet om, hvorvidt Retten har anvendt den rette standard ved bevisbedømmelsen, er imidlertid et retligt spørgsmål, som Domstolen har kompetence til at tage stilling til (102). På samme måde er spørgsmålet om relevansen af de elementer, som Kommissionen har taget i betragtning med henblik på at afgøre, om en forbundet distributør udøver funktioner, der svarer til dem, der varetages af en agent, der arbejder på provisionsbasis, eller om der foreligger en enkelt økonomisk enhed som omhandlet i grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), også retlige spørgsmål, der kan undersøges under en appelsag (103).
2)      Realiteten
182. Med hensyn til realiteten har Kommissionen for det første anfægtet den af Retten anvendte standard for bevisbedømmelse.
183. I denne henseende er jeg enig med Kommissionen i, at de fem punkter, der er nævnt i punkt 150 i dette forslag til afgørelse, og som udgør en række indicier, ifølge retspraksis ikke skal vurderes på grundlag af deres individuelle betydning, men skal betragtes som en helhed af indicier, der understøtter den omtvistede forordnings konklusion.
184. Som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i punkt 167 og 168 i dette forslag til afgørelse, kræver det faktisk, at der tages hensyn til »alle relevante faktorer« vedrørende den økonomiske virkelighed i forholdet mellem den pågældende producent og den pågældende distributør, når det skal afgøres, om en justering i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), er berettiget, eller om den ikke er det, fordi producenten og den forbundne distributør, der er ansvarlig for eksporten til Den Europæiske Union, udgør en enkelt økonomisk enhed.
185. I det foreliggende tilfælde foretog Retten imidlertid en samlet vurdering af alle de faktorer, der understøttede Kommissionens konklusion i den omtvistede forordning. Efter at have analyseret hvert enkelt af de fem punkter individuelt i den appellerede doms præmis 82-111 nåede Retten til sin endelige konklusion i præmis 112, idet den udtrykkeligt henviste til alle de fem punkter, der udgjorde rækken af indicier. Retten konkluderede, at de eneste to punkter, som den anså for relevante, nemlig det andet og det tredje punkt, ikke var nok til at udgøre en vifte af konvergerende indicier, der godtgør, at Sinopec Central-China har samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis. Kommissionens klagepunkt om, at Retten anvendte en urigtig bedømmelsesstandard, skal derfor forkastes.
186. Kommissionen har dernæst anfægtet Rettens analyse af hvert af de fem punkter, der er nævnt i denne doms præmis 150, og som udgør den række indicier, der underbygger Kommissionens konklusion i den omtvistede forordning.
187. Jeg påpeger i denne forbindelse, at den konklusion, som Retten nåede frem til i den appellerede doms præmis 112 efter dens samlede vurdering af indicierne, kun var baseret på to af de fem punkter, som Kommissionen støttede sig på i den omtvistede forordning, fordi Retten forkastede to punkter (det første og det femte) som irrelevante, mens et tredje (det fjerde punkt) ikke ændrede dens vurdering af de to resterende punkter.
188. Selv om Retten anvendte den korrekte bedømmelsesstandard i den appellerede doms præmis 112, ville hele vurderingen derfor være behæftet med en fejl, hvis det blev fastslået, at dens samlede vurdering kun var baseret på en delvis helhed af indicier som følge af en retlig fejl ved vurderingen af relevansen af visse faktorer.
189. Hvad angår det første af de fem punkter, der er nævnt i punkt 150 ovenfor, nemlig at Sinopec Central-China søgte kunder og etablerede kontakter med disse, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 82-84, at dette ikke var relevant. Retten fandt, at eftersom søgning efter og kontakt med kunder er aktiviteter, som kan udøves af såvel en intern salgsafdeling som en salgsagent, var dette forhold ikke relevant for analysen.
190. Kommissionen har bestridt denne analyse, der, for så vidt som den vedrører relevansen af et forhold, der tages i betragtning ved afgørelsen af, om der foreligger en enkelt økonomisk enhed, vedrører et retligt spørgsmål (104).
191. Som anført ovenfor (105) skal der med henblik på at fastslå, om der foreligger en enkelt økonomisk enhed, foretages en undersøgelse af samtlige de funktioner, som den forbundne distributør udøver i forbindelse med markedsføringen og eksporten af den pågældende vare, i lyset af den økonomiske virkelighed i forholdet til producenten.
192. I denne sammenhæng er jeg enig med Retten i, at søgning efter og kontakt med kunder er en aktivitet, som i mangel af en ekstern salgsagent kan udøves af en intern salgsafdeling. Det er derfor ikke min opfattelse, at Retten begik en fejl ved at fastslå, at det første punkt ikke er afgørende for at fastslå, om den forbundne forhandler handler som en intern salgsafdeling eller som salgsagent.
193. Den omstændighed, at et punkt ikke nødvendigvis er afgørende, betyder imidlertid ikke, at det er irrelevant.
194. Den omstændighed, at den forbundne distributør søger efter kunder og etablerer kontakter med disse, er en relevant faktor for forståelsen af alle de funktioner, som den forbundne enhed udfører i lyset af sit økonomiske forhold til producenten. Hvis det fastslås, at den forbundne enhed ikke har henvendt sig til kunder og ikke har direkte kontakt med dem, vil dette være et stærkt tegn på, at denne enhed ikke udfører funktioner, der svarer til dem, der varetages af en agent, der arbejder på provisionsbasis. Faktisk fremgår det af retspraksis, at Retten anså det for et relevant element ved afgørelsen af, om en forbundet forhandler handlede som agent, at denne enhed markedsførte varerne, stod for kontakten med eksisterende og potentielle kunder, indhentede og modtog ordrer og forhandlede salg (106).
195. Retten begik derfor en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 84 konkluderede, at det første punkt var irrelevant for vurderingen af, om Sinopec Central-China handlede som agent, der arbejder på provisionsbasis, jf. grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i).
196. Hvad angår det andet punkt, der er nævnt i punkt 150 ovenfor, vedrørende den omstændighed, at Sinopec Chongqing foretog direkte eksportsalg, har Kommissionen ikke bestridt nogen specifik retlig fejl i Rettens analyse i den appellerede doms præmis 85-94. Den har gjort gældende, at Retten undlod at knytte vurderingen af det direkte salg til en analyse af dets relevans for det økonomiske forhold mellem Sinopec Chongqing og Sinopec Central-China. For så vidt som Kommissionen skal forstås således, at den anmoder om fornyet prøvelse af Rettens bedømmelse af beviserne, kan denne anmodning imidlertid ikke antages til realitetsbehandling i forbindelse med en appel. For så vidt som Kommissionens klagepunkt skal forstås således, at det er rettet mod den bedømmelsesstandard, som Retten anvendte, er dette klagepunkt allerede blevet forkastet i punkt 182-185 i dette forslag til afgørelse.
197. Hvad angår det tredje punkt, der er nævnt i punkt 150 ovenfor, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 97 og 98, at selv om Sinopec Chongqings og Sinopec Ningxias direkte hjemmemarkedssalg godtgjorde, at de rådede over den nødvendige infrastruktur til at operere uden mellemhandlere, kan producenterne lovligt anvende interne afdelinger eller forbundne enheder til deres eksporttransaktioner, der er forskellige fra dem, de anvender på deres hjemmemarkeder. Retten konkluderede derfor, at det tredje punkt ikke udgjorde et overbevisende indicium, der kan udgøre en hindring for anerkendelsen af Sinopec Central-China som en intern salgsafdeling.
198. I modsætning til hvad Kommissionen har anført, kan jeg ikke se noget modsætningsforhold i dette ræsonnement. Klagepunktet om Rettens tilsidesættelse af begrundelsespligten kan derfor ikke tages til følge. For så vidt som Kommissionen har anmodet Domstolen om at foretage en fornyet prøvelse af Rettens bevisbedømmelse og nå til en anden konklusion end den, der blev draget i den appellerede dom, kan denne anmodning ikke antages til realitetsbehandling i forbindelse med en appel.
199. Hvad angår det fjerde punkt, der er nævnt i punkt 150 ovenfor, nemlig at Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia afholdt salgsomkostninger, knyttede Retten i den appellerede doms præmis 100-102 det til det andet og det tredje punkt og konkluderede, at det ikke ændrede vurderingen af disse punkter.
200. Kommissionen har selv knyttet sit klagepunkt vedrørende denne del af dommen til ulovligheden af analysen vedrørende det andet og det tredje punkt. Det fremgår imidlertid af de foregående punkter i dette forslag til afgørelse, at de klagepunkter, der er rettet mod analysen af det andet og det tredje punkt, skal forkastes. Kommissionens klagepunkt, der er rettet mod Rettens bedømmelse af det fjerde punkt, kan derfor heller ikke tages til følge.
201. Hvad endelig angår det femte punkt, der er nævnt i punkt 150 ovenfor, vedrørende den omstændighed, at Sinopec Central-China ligeledes markedsførte varer fremstillet af andre producenter end Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia, konstaterede Retten i den appellerede doms præmis 111, at det var uden relevans i forbindelse med påvisning af, at Sinopec Central-China havde samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis. Den analyse, der førte til denne konklusion, er opdelt i to led. For det første fastslog Retten i denne doms præmis 106-108 efter at have henvist til den relevante retspraksis, at eftersom Kommissionen ikke havde foretaget en undersøgelse af, hvor stor en del af Sinopec Central-Chinas samlede omsætning af varer, som selskabet havde købt hos andre selskaber end Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia, udgjorde, kunne den ikke påberåbe sig det femte punkt for at gøre gældende, at der ikke findes en enkelt økonomisk enhed. For det andet fastslog Retten i den appellerede doms præmis 109 og 110, at selv hvis Kommissionen blot kunne nøjes med at undersøge den del af Sinopec Central-Chinas omsætning, der hidrørte fra salg af PVA, var det under alle omstændigheder godtgjort, at Sinopec Central-Chinas køb af PVA fra tredjepartsproducenter kun svarede til 2% af købet af PVA hos Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia, og at den PVA, som det købte fra producenter, der ikke var forbundne,
under alle omstændigheder blev solgt i Kina til et »forbundet selskab«.
202. Kommissionen har bestridt denne analyse, der ligesom det første punkt – for så vidt som det vedrører relevansen af et forhold, der tages i betragtning ved afgørelsen af, om der foreligger en enkelt økonomisk enhed – vedrører et retligt spørgsmål (107).
203. Hvad angår den første del af analysen, som Retten støtter sig på i sin konklusion i den appellerede doms præmis 111, noterer jeg, at analysen i denne doms præmis 106 og 107 er i overensstemmelse med den deri nævnte retspraksis. Konklusionen i den doms præmis 108 om, at Kommissionen på ingen måde kunne anvende det femte punkt som en relevant faktor, fordi den ikke undersøgte andelen af den samlede omsætning ved salg af alle varer købt hos andre selskaber end Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia, er imidlertid efter min opfattelse fejlagtig.
204. Som nævnt ovenfor (108) giver retspraksis EU-institutionerne mulighed for at tage hensyn til »samtlige relevante faktorer« vedrørende den økonomiske virkelighed i forholdet mellem producenten og den forbundne distributør med henblik på at afgøre, om der foreligger en enkelt økonomisk enhed. Disse faktorer kan derfor ikke nødvendigvis begrænses til analysen af andelen af den samlede omsætning ved salg af alle varer, som den forbundne forhandler foretager. Andelen af salget af den pågældende vare kan også udgøre en relevant faktor, som EU-institutionerne er berettigede til at tage hensyn til i analysen (109). Retten begik således en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 111 fastslog, at det femte element var uden relevans, fordi Kommissionen ikke havde foretaget en analyse af andelen af den samlede omsætning ved salg af alle Sinopec Central-Chinas produkter.
205. Hvad angår den anden del af analysen i den appellerede doms præmis 109 og 110 foretog Retten den »under alle omstændigheder« og dermed som et »obiter dictum«. I disse præmisser synes Retten, selv om den ikke udtrykkeligt anførte det, i det væsentlige at have konkluderet, at på grundlag af analysen af den meget begrænsede del af omsætningen, der (udelukkende) vedrørte den pågældende vare, som Sinopec Central-China genererede hos andre tredjepartsproducenter (taget i betragtning af Kommissionen), udgjorde det femte punkt ikke et tilstrækkeligt indicium for at fastslå, at dette selskab havde samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis.
206. Det må imidlertid konstateres, at denne (indirekte) konklusion vedrørende det femte punkt slet ikke er nævnt i den appellerede doms præmis 112, hvor Retten foretager sin samlede vurdering af de fem punkter. Retten tog derfor på ingen måde det femte punkt i betragtning i forbindelse med denne samlede vurdering, eftersom den (med urette) fandt, at et sådant punkt var uden relevans.
207. Sammenfattende er jeg af den opfattelse, at Retten begik to retlige fejl ved at fastslå, at det første og det femte punkt var uden relevans i forbindelse med analysen af, om Sinopec Central-China på trods af sin status som forbundet selskab havde samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis.
208. Eftersom den samlede vurdering af indicierne, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 112, kun var støttet på det andet og det tredje punkt, fordi Retten med urette forkastede det første og det femte punkt som irrelevante, må det følgelig konkluderes, at denne samlede vurdering er behæftet med retlige fejl.
209. Jeg foreslår derfor, at Domstolen tager Kommissionens tredje appelanbringendes andet led til følge.
III. Kontraappellen
210. Sinopecs kontraappel vedrører den appellerede doms præmis 141-159. I disse præmisser forkastede Retten Sinopecs indsigelse mod Kommissionens beslutning om at opjustere den normale værdi i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
b), for at afspejle forskellen mellem merværdiafgiften (momsen) og momsrefusionssatsen ved eksport.
211. Med sin kontraappel har Sinopec nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom, for så vidt som den stadfæstede justeringen af normalværdien for ikkerefusionsberettiget moms, om annullation af den omtvistede forordning, for så vidt som den foretog denne justering, og om at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Sinopec har subsidiært nedlagt påstand om, at sagen hjemvises til Retten, og at afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
212. Kommissionen har, støttet af Kuraray, nedlagt påstand om, at kontraappellen forkastes, og at Sinopec tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Kuraray har endvidere nedlagt påstand om, at kontraappellen afvises.
213. Til støtte for kontraappellen har Sinopec fremsat fire anbringender.
214. I den appellerede doms præmis 141-159 stadfæstede Retten Kommissionens afgørelse, således som den fremgår af 387. og 388. betragtning til den omtvistede forordning, om at justere den beregnede normale værdi for at tage hensyn til den ikkerefusionsberettigede moms, der var indeholdt i eksportprisen. Retten fastslog, at selv om ordlyden af den omtvistede forordning ikke er let at forstå, læst i sin sammenhæng og understøttet af beviser i de administrative sagsakter, havde Kommissionen i tilstrækkelig grad godtgjort, dels at eksportprisen omfattede ikkerefusionsberettiget moms, mens den normale værdi var blevet beregnet ved hjælp af data fra et repræsentativt land i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, eksklusive moms, dels at denne asymmetri derfor begrundede en opjustering af den normale værdi for at sikre en rimelig sammenligning mellem denne værdi og eksportprisen (110).
215. Retten fandt imidlertid, at Kommissionen begik en fejl ved at anvende grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
b), som retsgrundlag for denne justering, da denne bestemmelse ikke udtrykkeligt omfatter beregnede normale værdier baseret på data fra det repræsentative land. Retten fandt imidlertid, at denne fejl ikke var afgørende, da grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), giver Kommissionen mulighed for at justere andre faktorer, der påvirker prissammenligneligheden, herunder ikkerefusionsberettiget moms (111).
A.      Formaliteten med hensyn kontraappellen og dens relevans
216. Kuraray har for det første gjort gældende, at appellen som helhed skal afvises. Ifølge Kuraray har Sinopec hverken forklaret eller påvist, hvilken fordel kontraappellen ville give selskabet.
217. Med formalitetsindsigelsen har Kuraray i det væsentlige bestridt Sinopecs interesse i at iværksætte kontraappellen. I overensstemmelse med fast retspraksis forudsætter en appellants retlige interesse, at appellen med sit resultat kan tilføre den appellerende part en fordel. Endvidere kan Domstolen af egen drift tage stilling til, om en part savner interesse i at rejse eller fortsætte en appelsag (112).
218. Som anført i punkt 22-25 i dette forslag til afgørelse kan Kuraray som intervenient ikke fremsætte et sådant formalitetsanbringende. Da dette anbringende imidlertid rejser et spørgsmål om Domstolens kompetence, bør den imidlertid af egen drift undersøge dette spørgsmål.
219. Efter min opfattelse er der ingen tvivl om, at Sinopec har en interesse i at iværksætte kontraappel. Såfremt kontraappellen tages til følge, og Domstolen fastslår, at Retten begik en fejl ved at fastslå, at der kunne foretages en justering i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), ville den normale værdi, der blev anvendt til at fastsætte Sinopecs dumpingmargen, blive nedsat, og antidumpingtolden ville derfor også blive nedsat. Dette
ville uden tvivl udgøre en fordel for Sinopec.
220. For det andet er Kommissionen uden at fremsætte en formalitetsindsigelse af den opfattelse, at kontraappellen, som følge af at der ikke er iværksat kontraappel af den appellerede doms præmis 160-164, er uvirksom i sin helhed. Sinopec har navnlig ikke anfægtet den nævnte doms præmis 160, hvori Retten ved at anvende udtrykket
»nødvendigt« angiveligt bekræftede behovet for en justering. Denne præmis modsiger således de argumenter, som Sinopec har fremført i kontraappellen.
221. Den appellerede doms præmis 160 er blot en sammenfatning af de argumenter, som Sinopec har fremført i forbindelse med sit andet klagepunkt i det andet anbringendes tredje led i første instans. Der er ikke tale om en konstatering fra Rettens side. Den omstændighed, at denne præmis ikke specifikt anfægtes, påvirker på ingen måde kontraappellens relevans.
B.      Det første appelanbringende
222. Med sit første kontraappelanbringende har Sinopec gjort gældende, at Retten ved i den appellerede dom at ændre retsgrundlaget for justeringen for ikkerefusionsberettiget moms fra grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
b), til denne forordnings artikel
2, stk. 10, litra
k), har fejlfortolket indledningen til nævnte forordnings artikel
2, stk. 10, og
artikel 2,
stk. 10, litra
k).
223. Sinopec har gjort gældende, at Kommissionen i den foreliggende sag ikke påviste, at betingelserne i grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), var opfyldt, da den i den omtvistede forordning ikke anvendte denne bestemmelse, men grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
b). Det tilkom ikke Retten, men Kommissionen at foretage justeringen på grundlag af grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), og at godtgøre, at betingelserne for anvendelse af denne bestemmelse var opfyldt. Rettens rolle begrænser sig til at undersøge lovligheden af Kommissionens retsakter og ikke til at korrigere de retlige fejl, som denne institution har begået. Rettens fejlagtige udskiftning af retsgrundlaget gjorde det muligt at opretholde justeringen på trods af Kommissionens manglende overholdelse af den bevisbyrde, der påhvilede den.
224. Kommissionen har, støttet af Kuraray, bestridt Sinopecs argumenter.
225. I den appellerede doms præmis 153-156 fastslog Retten, at Kommissionen havde konstateret, at eksportprisen omfattede et beløb svarende til den ikkerefusionsberettigede moms, mens den normale værdi var blevet beregnet eksklusiv moms, og at denne asymmetri følgelig begrundede en opjustering af den normale værdi for at sikre en rimelig sammenligning mellem den normale værdi og eksportprisen.
226. Sinopec har ikke bestridt disse præmisser i den appellerede dom og de deri indeholdte konstateringer. Sinopec har navnlig ikke bestridt, at det er nødvendigt at foretage en opjustering af den normale værdi for at sikre en rimelig sammenligning i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, henset til ovennævnte asymmetri, som utvivlsomt har påvirket prissammenligneligheden.
227. I den appellerede doms præmis 157 konkluderede Retten, at Kommissionen havde begået en retlig fejl ved at fastslå, at retsgrundlaget for opjusteringen af den normale værdi var grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
b). Retten fastslog imidlertid, at denne fejl ikke begrundede annullationen af den omtvistede forordning, eftersom den ikke havde nogen afgørende indflydelse på Kommissionens vurdering, idet betingelserne for anvendelse af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra
k), under alle omstændigheder var opfyldt. Det er »udskiftningen af retsgrundlaget« til justeringen, som Sinopec beskriver det, der anfægtes i forbindelse med dette anbringende.
228. Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 157 indeholder efter min opfattelse imidlertid ingen retlig fejl.
229. For det første begik Retten ingen fejl ved at konkludere, at betingelserne for anvendelse af grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), var opfyldt.
230. Ifølge denne bestemmelse
»kan [der] også foretages en justering for forskelle i andre faktorer, som ikke er omhandlet under [grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra a)-j)], hvis det påvises, at de påvirker sammenligneligheden af priser [...], navnlig hvis kunder konsekvent betaler andre priser på hjemmemarkedet på grund af forskelle i disse faktorer«.
231. Denne bestemmelse udgør en »opsamlingsbestemmelse«, som blev indført i EU’s antidumpinglovgivning (113) med henblik på at tillade justeringer for »andre faktorer«, som ikke specifikt er anført i grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra a)-j), og dermed udvide anvendelsesområdet for denne bestemmelse for så vidt angår justeringer (114).
232. Som jeg har anført i punkt 225 og 226 i dette forslag til afgørelse, er det ubestridt, at medtagelsen i eksportprisen af et beløb svarende til den ikkerefusionsberettigede moms og beregningen af den normale værdi eksklusive moms udgjorde en forskel i faktorer, der påvirkede priserne og prisernes sammenlignelighed, og som begrundede en opjustering af den normale værdi i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, for at sikre en rimelig sammenligning. Betingelsen i bestemmelsens første punktum er derfor opfyldt.
233. For så vidt angår grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra k), andet led, hvor det anføres, at »navnlig hvis kunder konsekvent betaler andre priser på hjemmemarkedet på grund af forskelle i disse faktorer«, tyder anvendelsen af ordet »navnlig« på, at der ikke stilles yderligere krav. Det har snarere til formål at illustrere en situation, hvor betingelsen – dvs. at det er godtgjort, at den pågældende faktor påvirker prisernes sammenlignelighed – er opfyldt.
234. Da Retten konkluderede, at det var godtgjort, at asymmetrien i moms mellem den beregnede normale værdi og eksportprisen påvirkede prisernes sammenlignelighed, begik den derfor ingen fejl ved at konkludere, at betingelserne for anvendelse af grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), var opfyldt.
235. For det andet var den retlige fejl, som Kommissionen begik ved at klassificere justeringen under grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), rent formel i en situation, hvor det blev fastslået, at en justering var nødvendig for at sikre en rimelig sammenligning i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, og at betingelserne i samme forordnings artikel
2, stk. 10, litra
b), var opfyldt. Denne fejl ved den retlige klassificering af justeringen havde faktisk ingen afgørende indflydelse på hverken Kommissionens vurdering, hvorefter justeringen var nødvendig, eller på størrelsen af justeringen og den dumpingmargen, der fulgte heraf. Som Retten med rette fastslog, kan en rent formel fejl, navnlig for så vidt angår retsgrundlaget, ikke føre til annullation af den pågældende EU-retsakt (115).
236. Hvad for det tredje angår Rettens angivelige overskridelse af sin rolle, som begrænser sig til at undersøge lovligheden af Kommissionens retsakter, er det ikke min opfattelse, at Retten overskred sine kontrolbeføjelser ved at sætte sin egen vurdering i stedet for Kommissionens. For at nå frem til sin konklusion støttede Retten sig nemlig på faktorer, der udgør en integrerende del af Kommissionens argumentation i den omtvistede forordning, og resultatet af dens vurdering er i overensstemmelse med denne retsakts dispositive del (116). Retten har ikke foretaget en ny vurdering af de faktiske omstændigheder, som erstatter Kommissionens, og den har derfor ikke gjort indgreb i denne institutions vide skønsmargen inden for området handelspolitik, som er et skøn, der er begrundet i kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, som Kommissionen er forpligtet til at undersøge (117).
237. Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at forkaste Sinopecs første kontraappelanbringende som ugrundet.
C.      Det andet appelanbringende
238. Det andet anbringende i Sinopecs kontraappel er rettet mod den appellerede doms præmis 158. Sinopec har gjort gældende, at Retten ved at fastslå, at den beregnede normale værdi »træder i stedet for« den pågældende vares pris på eksportlandets hjemmemarked, fortolkede grundforordningens artikel
2, stk. 6a, forkert. Sinopec er af den opfattelse, at selv om en beregnet normal værdi i henhold til metoden i grundforordningens artikel 2, stk. 3- 6, har til formål at tilvejebringe en erstatningsværdi for salgsprisen på hjemmemarkedet, er dette ikke tilfældet med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, som pålægger Kommissionen helt at se bort fra hjemmemarkedssalget. Ifølge Sinopec er det imidlertid en nødvendig betingelse at godtgøre, at »kunder konsekvent betaler andre priser på hjemmemarkedet på grund af forskelle i disse faktorer«, for at foretage en justering i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k).
239. Kommissionen har, støttet af Kuraray, bestridt Sinopecs argumenter. Kuraray har endvidere gjort gældende, at det andet anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi det ikke er tilstrækkeligt klart og præcist til, at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret. Ifølge Kuraray opfylder det derfor ikke kravene i artikel
169, stk. 2, i Domstolens procesreglement.
240. Hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt det andet anbringende kan antages til realitetsbehandling, er jeg af den opfattelse, at selv hvis det antages, at Domstolen af egen drift foretager en undersøgelse af Kurarays formalitetsindsigelse, der som intervenient ikke kan fremsætte et sådant anbringende, således som det fremgår af punkt 22-25 i dette forslag til afgørelse, skal dette anbringende ikke afvises. Dette appelanbringende angiver faktisk præcist, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som Sinopec har nedlagt påstand om ophævelse af (dvs. den appellerede doms præmis 158), og de retlige argumenter, der særligt støtter anbringendet (dvs. den angivelige tilsidesættelse af grundforordningens artikel
2, stk. 6a) (118).
241. Efter min opfattelse er dette anbringende imidlertid uvirksomt. Som jeg har anført i punkt 233 i dette forslag til afgørelse, indeholder grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), andet led, ingen yderligere krav. Det fremhæver snarere en særlig situation, hvor betingelsen i første led – dvs. at det er godtgjort, at forskellen i de pågældende faktorer påvirker prisernes sammenlignelighed – er opfyldt. I den appellerede doms præmis 153-157 fastslog Retten, at Kommissionen, idet denne betingelse var opfyldt, var berettiget til at foretage en opjustering af den normale værdi. Selv om denne doms præmis 158, således som Sinopec har gjort gældende, var fejlagtig for så vidt angår fortolkningen af grundforordningens artikel
2, stk. 6a, sammenholdt med samme forordnings artikel
2, stk. 10, litra
k), andet led, ville en sådan fejl derfor ikke rejse tvivl om konklusionen om, at justeringen var berettiget i den foreliggende sag.
242. Under alle omstændigheder hviler det andet appelanbringende ligeledes på en fejlagtig læsning af den appellerede dom. Ved i den appellerede doms præmis 128 at fastslå, at den beregnede normale værdi »træder i stedet for« den pågældende vares pris på eksportlandets hjemmemarked, har Retten nemlig ikke, som Sinopec synes at have gjort gældende, anført, at Kommissionen skulle tage hensyn til hjemmemarkedssalget ved beregningen af den normale værdi. Retten gav i stedet udtryk for, at den beregnede normale værdi i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 6a, i den rimelige sammenligning mellem den normale værdi og eksportprisen træder i stedet for den normale værdi som defineret i grundforordningens artikel
2, stk. 1.
243. Jeg foreslår derfor Domstolen, at det andet anbringende i Sinopecs kontraappel ligeledes forkastes.
D.      Det tredje appelanbringende
244. Med det tredje anbringende i kontraappellen har Sinopec gjort gældende, at Retten gengav de beviser, som den rådede over, urigtigt, idet den undlod at vurdere relevansen af en afgørelse fra US Court of International Trade (De Forenede Stater), som bekræftede, at justeringer for ikkerefusionsberettiget moms, ikke kun er ulovlige i forbindelse med en rimelig sammenligning, men også i forbindelse med beregningen af den normale værdi. Ifølge Sinopec foretog Retten en urigtig gengivelse af beviserne ved ikke at henvise til denne afgørelse i den appellerede dom og følgelig ved ikke at undersøge dens betydning. Ifølge Sinopec påvirker denne urigtige gengivelse konklusionen i den appellerede doms præmis 156, hvorefter Kommissionen havde godtgjort behovet for at foretage en justering for ikkerefusionsberettiget moms.
245. Kommissionen har, støttet af Kuraray, bestridt Sinopecs argumenter. Kuraray har ligeledes gjort gældende, at det tredje anbringende skal afvises med den begrundelse, at Sinopec ikke har fremlagt noget bevis til støtte for den påståede urigtige gengivelse af beviserne. Ifølge Kuraray opfylder dette anbringende derfor ikke kravene i artikel
169, stk. 2, i Domstolens procesreglement.
246. Hvad for det første angår Kurarays formalitetsindsigelse er jeg af den opfattelse, at selv hvis det antages, at Domstolen af egen drift måtte foretage en undersøgelse dette anbringende – som Kuraray som intervenient ikke kan fremsætte (119) – skal det tredje anbringende ikke afvises. I lighed med det foregående anbringende angiver det tredje appelanbringende præcist, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som Sinopec har nedlagt påstand om ophævelse af (dvs. den appellerede doms præmis 156), og de retlige argumenter, der særligt er gjort gældende til støtte for dette anbringende (dvs. den angivelige urigtige gengivelse af beviserne uden hensyntagen til ovennævnte afgørelse fra US Court of International Trade).
247. Efter min opfattelse skal det tredje appelanbringende imidlertid forkastes.
248. For det første er jeg enig med Kommissionen i, at sammenhængen mellem EU-institutionernes praksis og de amerikanske myndigheders tilgang ikke er relevant. Afgørelsen fra US Court of International Trade er et eksempel på en praksis i en anden jurisdiktion, som kan inspirere en bestemt fortolkning af EU’s antidumpingtold, men som ikke kan betegnes som »bevis«. I mangel af beviser kan der derfor ikke foreligge en »urigtig gengivelse af beviserne«.
249. For det andet og under alle omstændigheder kan den manglende bedømmelse af beviserne ikke føre til en urigtig gengivelse af disse. Ifølge retspraksis kræver et klagepunkt om en urigtig gengivelse af beviserne ikke blot, at appellanten præcist angiver, hvilke beviser Retten har gengivet urigtigt, men også, at appellanten påviser de fejl i dens undersøgelse, der efter appellantens opfattelse har foranlediget Retten til denne urigtige gengivelse (120).
250. Det følger heraf, at en urigtig gengivelse af beviserne forudsætter, at disse er blevet bedømt på en måde, der åbenbart er i strid med deres indhold. Sinopec har imidlertid ikke gjort gældende, at Retten gengav den vurdering af afgørelsen fra US Court of International Trade, som virksomheden fremlagde for denne ret, urigtigt. Appellanten har derimod gjort gældende, at Retten overhovedet ikke tog hensyn til disse beviser i sin vurdering. Denne anmodning udgør i det væsentlige et klagepunkt om manglende begrundelse.
251. Selv om Sinopecs klagepunkt skal forstås på denne måde, bør det imidlertid også forkastes. Den manglende henvisning i den appellerede dom til den omtvistede afgørelse fra US Court of International Trade indebærer nødvendigvis, at Retten fandt, at en sådan afgørelse var uden relevans. Denne manglende henvisning i dommen er under alle omstændigheder ikke til hinder for, at Sinopec fremsætter klagepunkter mod den appellerede dom, eller for, at Domstolen undersøger disse klagepunkter.
252. Jeg foreslår derfor Domstolen, at det tredje anbringende i Sinopecs kontraappel ligeledes forkastes.
E.      Det fjerde appelanbringende
253. Med det fjerde anbringende i kontraappellen anfægter Sinopec den appellerede doms præmis 150-156. Virksomheden har gjort gældende, at retten til at blive hørt og begrundelsespligten er blevet tilsidesat.
254. For det første har Sinopec gjort gældende, at da retsgrundlaget for justeringen af den ikkerefusionsberettigede moms blev ændret fra grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
b), til artikel 2, stk. 10, litra
k), blev Sinopec forhindret i at fremlægge dokumentation for, at betingelserne i sidstnævnte bestemmelse ikke var opfyldt. Sinopec har erkendt, at den for Retten har haft lejlighed til at forholde sig til, om betingelserne i grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), var opfyldt. Retten til at blive hørt for Kommissionen, der er ophavsmand til retsakten, adskiller sig imidlertid fra muligheden for at blive hørt for Retten. Sinopec har gjort gældende, at hvis Sinopec havde haft mulighed for at fremføre sine argumenter, navnlig om den betingelse, der er fastsat i grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), andet led, kunne Kommissionen have truffet en anden afgørelse.
255. For det andet har Sinopec gjort gældende, at Kommissionen på trods af dens anmodninger ikke har forklaret, hvorfor den pågældende justering var nødvendig, når den normale værdi er baseret på oplysninger fra et tredjeland. Det var først under sagen for Retten, at Kommissionen fremkom med en forklaring. Hvis Kommissionen kun skal give forklaringer under retssager ved Unionens retsinstanser om, hvorfor den valgte en bestemt fremgangsmåde, navnlig hvis en sådan forklaring udtrykkeligt blev anmodet om under den administrative procedure, og hvor Unionens retsinstanser fandt, at Kommissionen havde begået en retlig fejl, er der risiko for at forpligtelsen til at begrunde afgørelser og de berørte parters ret til at blive hørt mister ethvert indhold.
256. Kommissionen har, støttet af Kuraray, bestridt Sinopecs argumenter.
257. Hvad for det første angår den angivelige tilsidesættelse af retten til at blive hørt noterer jeg, at Sinopecs argument omhandler betingelsen i grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
k), andet led. Som jeg har anført i punkt 232 og 241 i dette forslag til afgørelse, pålægger denne bestemmelses andet led imidlertid ikke et yderligere krav, men fremhæver blot en særlig situation, hvor betingelsen i første led er opfyldt. I en sådan situation, hvor den betingelse, der er nævnt i første led, er opfyldt, og justeringen derfor er berettiget, ville dette således ikke have nogen indflydelse på den pågældende justering, selv om det var korrekt, at Sinopec ikke havde mulighed for at fremføre sine argumenter vedrørende betingelsen i andet led. Dette appelanbringende er derfor efter min opfattelse uden relevans.
258. Under alle omstændigheder fremgår det af fast retspraksis, at selv om det ikke kan pålægges sagsøgeren at godtgøre, at Kommissionens afgørelse ville have været anderledes, hvis den pågældende formelle fejl ikke havde foreligget, men blot, at en sådan mulighed ikke helt kan udelukkes, da denne part bedre kunne have sikret sit forsvar, hvis denne uregelmæssighed ikke havde foreligget, forholder det sig ikke desto mindre således, at tilstedeværelsen af en uregelmæssighed i forbindelse med retten til forsvar kun kan medføre, at den omhandlede retsakt annulleres, for så vidt som det er muligt, at den administrative procedure som følge af denne uregelmæssighed ville have kunnet føre til et andet resultat, og dermed konkret har påvirket retten til forsvar (121)
259. I den foreliggende sag har Sinopec imidlertid ikke fremlagt nogen oplysninger, der kan godtgøre, at den administrative procedure i en situation, hvor justeringen, som anført i punkt 225 og 226 i dette forslag til afgørelse, var berettiget, kunne have ført til et andet resultat.
260. For så vidt angår det fjerde anbringendes andet led var det med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 152 fastslog, at det følger af Domstolens praksis, at
»en forordning, der fastsætter antidumpingtold, skal indeholde en redegørelse for de væsentligste elementer, der ligger til grund for Kommissionens ræsonnement, men ikke skal indeholde en særlig begrundelse for hvert af de mange faktuelle argumenter, som de berørte parter har fremsat«, og at »Retten [...] således [kan] anmode Kommissionen om afklarende oplysninger og tage hensyn til disse i forbindelse med sin kontrol, forudsat at de er baseret på elementer i Kommissionens sagsakter«.
261. Sinopec har ikke anfægtet denne retspraksis og har heller ikke bestridt, at Kommissionens afklarende oplysninger var baseret på elementer i Kommissionens sagsakter. I denne sammenhæng kan dette anbringendes andet led heller ikke tages til følge.
262. Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen ligeledes at forkaste Sinopecs fjerde kontraappelanbringende og følgelig kontraappellen i sin helhed.
IV.    Søgsmålet for Retten
263. I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
264. Dette er efter min opfattelse for det første tilfældet for så vidt angår det andet klagepunkt i det tredje anbringende, som Sinopec fremsatte for Retten, vedrørende den angiveligt straffende karakter af kilden til de foreliggende faktiske oplysninger. Det fremgår nemlig af punkt 35-46 i dette forslag til afgørelse, at Kommissionen ikke anlagde et åbenbart urigtigt skøn i 329. og 333. betragtning til den omtvistede forordning ved at beregne den normale værdi for Sinopec Ningxia i overensstemmelse med grundforordningens artikel
2, stk. 6a, på grundlag af oplysningerne fra de andre samarbejdsvillige eksporterende producenter i henhold til samme forordnings artikel
18 og navnlig for hver varetype, som dette selskab havde indberettet, ved at anvende den højeste normale værdi for de andre samarbejdsvillige eksporterende producenter. Det ovennævnte andet klagepunkt i Sinopecs tredje anbringende skal derfor forkastes i sin helhed.
265. For det andet er jeg af den opfattelse, at Domstolen ligeledes kan træffe endelig afgørelse om både det første og andet led i det andet anbringende, som Sinopec fremsatte for Retten, om tilsidesættelse af grundforordningens artikel
2, stk. 10.
266. Hvad angår klagepunktet om tilsidesættelse af forpligtelsen til at foretage en rimelig sammenligning i samme handelsled i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, mellem eksportprisen og den beregnede normale værdi i henhold til denne forordnings artikel
2, stk. 6a, for så vidt angår de »omtvistede omkostninger« fremgår det af punkt 64-146 i dette forslag til afgørelse, at Kommissionen ikke anlagde et åbenbart urigtigt skøn i denne henseende i den omtvistede forordning. Dette klagepunkt, der er indeholdt i det andet led i det andet anbringende for Retten, skal derfor forkastes.
267. Med hensyn til klagepunktet om tilsidesættelse af grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), fremgår det af punkt 161-169 og 184 i dette forslag til afgørelse, at det ved afgørelsen af, om en justering i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), er berettiget, fordi den forbundne forhandler udfører funktioner, der svarer til dem, der udføres af en agent, der arbejder på provisionsbasis, eller om den ikke er berettiget, fordi producenten og dennes forbundne distributør med ansvar for eksport til Den Europæiske Union udgør en enkelt økonomisk enhed, er nødvendigt at tage hensyn til »alle relevante faktorer« vedrørende den økonomiske virkelighed i forholdet mellem denne producent og denne distributør.
268. I den foreliggende sag skal der derfor foretages en analyse af de fem punkter, der er opregnet i punkt 150 i dette forslag til afgørelse, og som udgør en række indicier, der underbygger Kommissionens konklusion i den omtvistede forordning om, at justeringen var berettiget. Det skal efterprøves, om Kommissionen i det mindste har fremlagt konvergerende indicier, der viser, at betingelserne for at foretage justeringen var opfyldt (122).
269. Hvad angår det første punkt, nemlig at Sinopec Central-China søgte kunder og etablerede kontakter med disse, fremgår det af punkt 189-194 i dette forslag til afgørelse, at denne aktivitet er relevant for at fastslå, om en forbundet enhed har samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis, men ikke er afgørende for vurderingen af, om den forbundne forhandler handler som en intern salgsafdeling eller som handelsagent.
270. Hvad angår det andet punkt vedrørende den omstændighed, at Sinopec Chongqing foretog direkte eksportsalg til USA, henviser jeg til analysen i den appellerede doms præmis 88-93, hvori den relevante retspraksis anvendes korrekt. Dette punkt er således relevant for analysen, men i betragtning af det lave sammenlignelige salgsbeløb og de særlige forhold i den foreliggende sag udgør dette ikke i sig selv et overbevisende indicium for, at betingelserne for at anvende justeringen i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), er opfyldt.
271. Hvad angår det tredje punkt, nemlig at Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia foretog direkte salg i Kina, henviser jeg til analysen i den appellerede doms præmis 95-99, hvori den relevante retspraksis anvendes korrekt. Selv om dette punkt også er relevant for analysen, udgør det derfor ikke i sig selv et overbevisende indicium for, at betingelserne for at anvende justeringen i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), er berettiget.
272. Det samme gælder for det fjerde punkt, der er nævnt i punkt 150 i dette forslag til afgørelse, og som vedrører den omstændighed, at Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia har afholdt salgsomkostninger. Da det er ubestridt, at Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia kun har afholdt omkostningerne i forbindelse med salg på hjemmemarkedet og for Sinopec Ningxias vedkommende i forbindelse med direkte eksportsalg til USA, hænger eksistensen af disse salgsomkostninger sammen med henholdsvis det andet og det tredje punkt.
273. Hvad endelig angår det femte punkt vedrørende den omstændighed, at Sinopec Central-China ligeledes markedsførte varer fremstillet af andre producenter end Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia, er det godtgjort, at der i sagsakterne ikke foreligger oplysninger om, hvor stor en andel af den samlede omsætning salget af alle de varer, der er købt hos andre selskaber end Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia, udgør. Det fremgår imidlertid af sagsakterne, at Sinopec Central-Chinas køb af PVA fremstillet af tredjepartsproducenter kun tegnede sig for 2% af selskabets køb af PVA hos Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia. Den omsætning, som Sinopec Central-China har realiseret gennem salg af PVA, stammer således fra PVA, som selskabet næsten udelukkende havde købt hos Sinopec Chongqing og Sinopec Ningxia. Det er i øvrigt ligeledes ubestridt, at det PVA, som Sinopec Central-China købte af tredjepartsproducenter, ikke blev eksporteret til Unionen, men blev solgt til et forbundet selskab i Kina og derfor udgjorde koncerninterne transaktioner. Selv om den omstændighed, at den forbundne forhandler sælger varer fra andre producenter end den forbundne producent, er et vigtigt element, der skal tages i betragtning ved analysen under de særlige omstændigheder i den foreliggende sag, må det i denne sammenhæng konkluderes, at det femte punkt ikke udgør et tilstrækkeligt indicium for, at den forbundne forhandler havde samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis.
274. I lyset af samtlige ovenstående betragtninger vedrørende det første til det femte punkt er det min opfattelse, at disse punkter under de særlige omstændigheder i den foreliggende sag samlet set ikke udgør en tilstrækkelig række konvergerende indicier, der godtgør, at Sinopec Central-China havde samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis. Under disse omstændigheder må det konkluderes, at Kommissionen ikke har løftet sin bevisbyrde for, at betingelserne for at foretage en justering i henhold til grundforordningens artikel
2, stk. 10, litra
i), var opfyldt. Følgelig skal Sinopecs andet anbringendes første led tages til følge.
V.      Sagsomkostninger
275. I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen. I henhold til det samme reglements artikel 138, stk. 1 og 3, der i medfør af artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom, og hver part bærer sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter. Hvis det skønnes berettiget på baggrund af sagens omstændigheder, kan retten imidlertid bestemme, at den ene part, ud over at betale sine egne omkostninger, betaler en andel af modpartens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 140, stk. 3, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, kan Domstolen træffe afgørelse om, at en intervenient skal bære sine egne omkostninger.
276. Hvis Domstolen er enig i min bedømmelse af Kommissionens appel og Sinopecs kontraappel, vil Sinopec være den tabende part. Da Kommissionen og Kuraray har nedlagt påstand om, at Sinopec tilpligtes at betale sagsomkostningerne, bør det pålægges Sinopec at betale de af Kommissionen og Kuraray afholdte omkostninger i appellen og kontraappellen.
277. I den endelige dom i sagen i første instans, jf. mit forslag til afgørelse, får Sinopec imidlertid medhold for så vidt angår et af de tre anbringender, der blev fremsat i første instans, og som var genstand for appellen, og i øvrigt frifindes Kommissionen, herunder med hensyn til det anbringende, der udgjorde kontraappellens genstand. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Sinopec tilpligtes at betale omkostningerne i første instans, foreslår jeg Domstolen, at Sinopec tilpligtes at bære 75% af sine egne omkostninger i første instans og at betale 75% af Kommissionens omkostninger i første instans, og at Kommissionen tilpligtes at bære 25% af sine egne omkostninger i første instans og at betale 25% af Sinopecs omkostninger i første instans.
VI.    Forslag til afgørelse
278. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»–      Den Europæiske Unions Rets dom af 21. februar 2024, Sinopec Chongqing SVW Chemical m.fl. mod Kommissionen (T-762/20, EU:T:2024:113), ophæves, for så vidt som den annullerer Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2020/1336 af 25. september 2020 om indførelse af endelig antidumpingtold på importen af visse former for polyvinylalkohol med oprindelse i Folkerepublikken Kina for så vidt angår Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd og Central-China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd. Ved beregningen af den antidumpingtold, der pålægges importen til EU af polyvinylalkohol fremstillet og solgt af disse virksomheder, foretog Europa-Kommissionen justeringer i nedadgående retning af eksportprisen i henhold til artikel 2, stk. 10, litra e), g), i) og k), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 af 8. juni 2016 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union.
–      Kommissionens gennemførelsesforordning 2020/1336 annulleres for så vidt angår Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd og Central-China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd, idet Kommissionen ved beregningen af den antidumpingtold, der pålægges importen til EU af polyvinylalkohol fremstillet og solgt af disse, har foretaget justeringer i nedadgående retning af eksportprisen i henhold til artikel 2, stk. 10, litra i), i forordning 2016/1036.
–      Kommissionens frifindes i øvrigt.
–      Kontraappellen iværksat af Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd og Central-China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd forkastes.
–      Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd og Central-China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd tilpligtes at betale de af Kommissionen og Kuraray Europe GmbH afholdte omkostninger i forbindelse med appellen og kontraappellen.
–      Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd og Central-China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd tilpligtes at bære 75% af deres egne omkostninger i første instans og at betale 75% af Kommissionens omkostninger i første instans, og Kommissionen tilpligtes at bære 25% af sine egne omkostninger i første instans og at betale 25% af disse virksomheders omkostninger i første instans.
–      Wegochem Europe BV bærer sine egne omkostninger.
–      Kuraray Europe GmbH bærer sine egne omkostninger i første instans.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 af 8.6.2016 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (EUT 2016, L 176, s. 21, herefter »grundforordningen«). Artikel 2, stk. 6a, blev indført i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/2321 af 12.12.2017 om ændring af grundforordningen og af forordning (EU) 2016/1037 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (EUT 2017, L 338, s. 1).
3 –      Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd (»Sinopec Chongqing«), Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd (»Sinopec Ningxia«) og Central-China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd (»Sinopec Central-China«) (herefter samlet »Sinopec«).
4 –      Dom af 21.2.2024, Sinopec Chongqing SVW Chemical m.fl. mod Kommissionen (T-762/20, EU:T:2024:113).
5 –      Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2020/1336 af 25.9.2020 om indførelse af endelig antidumpingtold på importen af visse former for polyvinylalkohol med oprindelse i Folkerepublikken Kina (EUT 2020, L 315, s. 1).
6 –      Som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 6a, litra b). Jf. 91., 170. og 171. betragtning til den omtvistede forordning. Kommissionen baserede sig navnlig på rapporten om situationen i Kina af 20.12.2017, som den offentliggjorde i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 6a, litra c).
7 –      Jf. denne artikels ordlyd i punkt 49 i dette forslag til afgørelse.
8 –      Jf. henholdsvis 172., 222. og 87. betragtning til den omtvistede forordning.
9 –      Jf. denne artikels ordlyd i punkt 15 i dette forslag til afgørelse.
10 –      327.-333. betragtning til den omtvistede forordning.
11 –      313., 314. og 357. betragtning til den omtvistede forordning.
12 –      358. og 373. betragtning til den omtvistede forordning.
13 –      388. betragtning til den omtvistede forordning.
14 –      Den appellerede doms præmis 211-221.
15 –      Den appellerede doms præmis 125-139.
16 –      Den appellerede doms præmis 65-113.
17 –      Jf. dom af 28.3.2019, River Kwai International Food Industry mod AETMD (C-144/18 P, EU:C:2019:266, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
18 –      Jf. dom af 24.03.1993, CIRFS m.fl. mod Kommissionen (C-313/90, EU:C:1993:111, præmis 23), og af 6.10.2020, Bank Refah Kargaran mod Rådet (C-134/19 P, EU:C:2020:793, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
19 –      Jf. bl.a. dom af 14.12.2017, EBMA mod Giant (China) (C-61/16 P, EU:C:2017:968, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
20 –      Jf. bl.a. kendelse af 13.2.2025, RS mod EIB (C-614/24 P, EU:C:2025:103, præmis 12 og den deri nævnte retspraksis).
21 –      Jf. dom af 14.12.2017, EBMA mod Giant (China) (C-61/16 P, EU:C:2017:968, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
22 –      Jf. dom af 4.9.2014, Simon, Evers & Co. (C-21/13, EU:C:2014:2154, præmis 33) Som det følger af bestemmelsens ordlyd, skal grundforordningens artikel 18, stk. 1, anses for gennemførelsen i EU-retten af artikel 6.8 i aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (EFT 1994, L 336, s. 103, herefter »antidumpingaftalen«), som denne bestemmelse i videst mulige omfang skal fortolkes i overensstemmelse med. Jf. generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse EBMA mod Rådet
(C-61/16 P, EU:C:2017:615, punkt 44 og den deri nævnte retspraksis).
23 –      Jf. i denne retning generaladvokat Bots forslag til afgørelse Simon, Evers & Co. (C-21/13, EU:C:2014:261, punkt 65).
24 –      Jf. i denne retning dom af 14.12.2017, EBMA mod Giant (China) (C-61/16 P, EU:C:2017:968, præmis 55). Jf. ligeledes den appellerede doms præmis 181.
25 –      Jf. dom af 14.12.2017, EBMA mod Giant (China) (C-61/16 P, EU:C:2017:968, præmis 56).
26 –      Jf. i samme retning endvidere Rettens dom af 2.10.2024, CCCME m.fl. mod Kommissionen (T-263/22, EU:T:2024:663, præmis 227 og den deri nævnte retspraksis (herefter »Rettens dom i CCCME-sagen«).
27 –      Jf. i samme retning generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse EBMA mod Rådet (C-61/16 P, EU:C:2017:615, punkt 53).
28 –      Jf. analogt dom af 4.9.2014, Simon, Evers & Co (C-21/13, EU:C:2014:2154, præmis 37), og af 26.1.2017, Maxcom mod City Cycle Industries (C-248/15 P, 46 PC-254/15 P og C-260/15 P, EU:C:2017:62, præmis 67).
29 –      Jf. bl.a. dom af 2.12.2021, Kommissionen og GMB Glasmanufaktur Brandenburg mod Xinyi PV Products (Anhui) Holdings (C-884/19 P og C-888/19 P, EU:C:2021:973, præmis 117 og den deri nævnte retspraksis).
30 –      Jf. i samme retning Rettens dom i CCCME-sagen, præmis 213, og den deri nævnte retspraksis. Jf. endvidere den appellerede dom præmis 188.
31 –      Jf. bl.a. dom af 20.1.2022, Kommissionen mod Hubei Xinyegang Special Tube
(C-891/19 P, EU:C:2022:38, præmis 35 og 36 samt den deri nævnte retspraksis).
32 –      Jf. i denne forbindelse analogt mit forslag til afgørelse
ABLV Bank mod SRB (C-602/22 P, EU:C:2025:347, punkt 73) og Deutsche Lufthansa mod Ryanair m.fl. (C-457/23 P, EU:C:2025:802, punkt 16 og 17).
33 –      Jf. generaladvokat Bots forslag til afgørelse Anbouba mod Rådet (C-605/13 P og C-630/13 P, EU:C:2015:2, punkt 50) og generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse W m.fl. (C-621/15, EU:C:2017:176, punkt 32).
34 –      Jf. i denne retning generaladvokat Bots forslag til afgørelse Simon, Evers & Co. (C-21/13, EU:C:2014:261, punkt 69).
35 –      Jf. 335.-341. betragtning til den omtvistede forordning.
36 –      Jf. 338., 339. og
213.-220. betragtning til den omtvistede forordning.
37 –      Jf. 357. betragtning til den omtvistede forordning.
38 –      Jf. 313. betragtning til den omtvistede forordning og den appellerede doms præmis 128.
39 –      Dom af 28.4.2022, Changmao Biochemical Engineering mod Kommissionen (C-666/19 P, EU:C:2022:323) (herefter »Changmao-dommen«).
40 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2017 om ændring af forordning (EU) 2016/1036 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union, og af forordning (EU) 2016/1037 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (EUT 2017, L 338, s. 1).
41 –      Retten har med rette henvist hertil i den appellerede doms præmis 32.
42 –      Jf. den appellerede doms præmis 41-43.
43 –      Jf. i denne retning dom af 16.7.2015, Kommissionen mod Rusal Armenal (C-21/14 P, EU:C:2015:494, præmis 47-50).
44 –      Jf. dom af 27.10.2011, Dongguan Nanzha Leco Stationery mod Rådet (C-511/09 P, EU:C:2011:696, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis). Jf. endvidere punkt 32 i dette forslag til afgørelse.
45 –      Jf. i denne henseende Rettens dom i CCCME-sagen, præmis 96, og den deri nævnte retspraksis.
46 –      Jf. i denne henseende Rettens dom i CCCME-sagen, præmis 97, og den deri nævnte retspraksis.
47 –      Jf. i denne henseende generaladvokat Pitruzzellas forslag til afgørelse Donex Shipping and Forwarding (C-104/19, EU:C:2020:159, punkt 43 og 44).
48 –      Jf. i denne retning dom af 16.7.2015, Kommissionen mod Rusal Armenal (C-21/14 P, EU:C:2015:494, præmis 47-50).
49 –      Under hensyntagen til at antidumpingaftalens artikel 2.4 fastsætter, at en sådan sammenligning foretages »normalt ab fabrik«, hvilket svarer til »ab fabrik«-niveauet.
50 –      En sammenligning skal være upartisk, objektiv og afbalanceret for at være rimelig, jf. i den forbindelse WTO’s appelorgans rapport af 5.9.2017, Den Europæiske Union – Antidumpingforanstaltninger over for importen af visse fedtalkoholer med oprindelse i Indonesien, WT/DS442/AB/R, punkt 5.21.
51 –      Ibidem.
52 –      Jf. i denne retning generaladvokat Bots forslag til afgørelse Dongguan Nanzha Leco Stationery mod Rådet (C-511/09 P, EU:C:2011:35, punkt 90).
53 –      Jf. i denne retning dom af 27.10.2011, Dongguan Nanzha Leco Stationery mod Rådet (C-511/09 P, EU:C:2011:696, præmis 36).
54 –      Jf. dom af 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials mod Rådet (C-15/12 P, EU:C:2013:572, præmis 29). Jf. endvidere dom af 10.3.2009, Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP mod Rådet (T-249/06, EU:T:2009:62, præmis 194 og 195). Jf. i denne forbindelse endvidere den appellerede doms præmis 157 in fine.
55 –      Jf. Changmao-dommens
præmis 138 og den deri nævnte retspraksis.
56 –      Jf. Rettens dom i CCCME-sagen, præmis 188, og vedrørende den tidligere udgave af grundforordningens artikel 2, stk. 7, dom af 18.3.2009, Shanghai Excell M&E Enterprise og Shanghai Adeptech Precision mod Rådet (T-299/05, EU:T:2009:72, præmis 266).
57 –      Jf. dom af 16.2.2012, Rådet og Kommissionen mod Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP (C-191/09 P og C-200/09 P, EU:C:2012:78, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
58 –      Jf. Changmao-dommen, præmis 139 den deri nævnte retspraksis.
59 –      Dom af 16.2.2012, Rådet og Kommissionen mod Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP (C-191/09 P og C-200/09 P, EU:C:2012:78, præmis 61), og af 26.10.2016, PT Musim Mas mod Rådet (C-468/15 P, EU:C:2016:803, præmis 84).
60 –      Jf. Changmao-dommen, præmis 151.
61 –      Jf. Rettens dom i CCCME-sagen, præmis 197.
62 –      Dette følger tydeligt af anvendelsen af udtrykket »under alle omstændigheder« i den appellerede doms præmis 128.
63 –      Dette blev bekræftet af Domstolen, da den fastslog, at den omstændighed, at den beregnede normale værdi og eksportprisen fastsættes i to forskellige handelsled, er en omstændighed, der begrunder en justering. Jf. dom af 27.10.2011, Dongguan Nanzha Leco Stationery mod Rådet (C-511/09 P, EU:C:2011:696, præmis 39). Jf. ligeledes modsætningsvis dom af 10.3.1992, Sharp Corporation mod Rådet (C-179/87, EU:C:1992:113, præmis 15-19).
64 –      Jeg mener derfor, at den sondring – som parterne har drøftet – mellem justeringerne i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, første punktum, vedrørende »tilbageregningsprocessen« (for hvilken det ikke er nødvendigt at påvise, at der er tale om faktorer, der påvirker prissammenligneligheden) og justeringerne i henhold til samme bestemmelses tredje punktum (for hvilke der findes en sådan forpligtelse) er en form for »falsk modsætning«. Faktisk skal alle justeringer vedrøre faktorer, der påvirker prissammenligneligheden (jf. retspraksis nævnt i punkt 79 i dette forslag til afgørelse). Faktorer, der ikke indgår i det handelsled, der er valgt til en rimelig sammenligning, påvirker imidlertid pr. definition prissammenlignelighed.
65 –      Der er efter min opfattelse ingen tvivl om, at Domstolen i modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende, skal undersøge det andet anbringendes andet led, selv om den tager dette anbringendes første led til følge. Som anført i punkt 88 i dette forslag til afgørelse er Rettens konklusion i denne sammenhæng baseret på to alternative begrundelser.
66 –      Jf. bl.a. dom af 27.6.2024, Servier m.fl. mod Kommissionen
(C-201/19 P, EU:C:2024:552, præmis 60 og 61 samt den deri nævnte retspraksis).
67 –      Jf. i denne retning bl.a. dom af 1.7.2008, Chronopost og La Poste mod UFEX m.fl. (C-341/06 P og C-342/06 P, EU:C:2008:375, præmis 90 og den deri nævnte retspraksis).
68 –      Jf. den appellerede doms præmis 132 in fine og præmis 134 in fine.
69 –      Jf. herom punkt 134 ff. nedenfor.
70 –      Ved at have mulighed for at anvende »umiddelbart tilgængelige« data bør Kommissionen være i stand til hurtigt at indhente og kontrollere de nødvendige omkostningsdata (fra det repræsentative land) til at beregne den normale værdi og dermed beregne dumpingmargenen inden for den strenge frist, der er fastsat for antidumpingundersøgelser.
71 –      Jf. i denne retning dom af 21.2.2024, Inner Mongolia Shuangxin Environment-Friendly Material mod Kommissionen (T-763/20, EU:T:2024:114, præmis 86 ff., navnlig præmis 98 ff.). Denne dom, som blev afsagt samme dag som den appellerede dom, vedrører ligeledes den omtvistede forordning.
72 –      Selv om myndighederne i denne forbindelse »skal tage skridt til at skabe klarhed hvad angår den krævede justering og derefter afgøre, om og i hvilket omfang denne justering er berettiget«, betyder »kravet om en rimelig sammenligning ikke, at myndighederne skal acceptere enhver anmodning om justering«. Jf. WTO’s appelorgans rapport af 15.7.2011, De Europæiske Fællesskaber – De endelige antidumpingforanstaltninger vedrørende visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer af jern eller stål med oprindelse i Kina, WT/DS397/AB/R, punkt 488.
73 –      Jf. analogt med den tidligere udgave af grundforordningens artikel 2, stk. 7, Changmao-dommen, præmis 107, hvor Domstolen bekræftede, at Kommissionen havde ret til at fastsætte den normale værdi uden først at anmode om mere detaljerede oplysninger om visse data.
74 –      Jf. punkt 33 og 34 i dette forslag til afgørelse.
75 –      Den løsning er i overensstemmelse med WTO’s appelorgans rapport af 18.1.2016, De Europæiske Fællesskaber – De endelige antidumpingforanstaltninger vedrørende visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer af jern eller stål med oprindelse i Kina, WT/DS397/AB/RW, punkt 5 163 (og andre henvisninger), hvoraf fremgår, at »hvis det ikke over for myndighederne påvises, at der er en forskel, der påvirker prissammenligneligheden, er der ingen forpligtelse til at foretage en justering«.
76 –      Som nævnt i dette forslag til afgørelses punkt 55.
77 –      Jf. den appellerede doms præmis 129. Jf. endvidere generaladvokat Pitruzzellas forslag til afgørelse Donex Shipping and Forwarding (C-104/19, EU:C:2020:159, punkt 46).
78 –      Generaladvokat Pitruzzellas forslag til afgørelse Donex Shipping and Forwarding (C-104/19, EU:C:2020:159, punkt 48).
79 –      Ibidem, præmis 51 og 56.
80 –      Jf. Changmao-dommen, præmis 152.
81 –      Jf. den appellerede doms præmis 80.
82 –      Den appellerede doms præmis 69 ff.
83 –      Den appellerede doms præmis 79 ff.
84 –      Den appellerede doms præmis 84 og 111.
85 –      Den appellerede doms præmis 94 og 99.
86 –      Den appellerede doms præmis 102.
87 –      Den appellerede doms præmis 112.
88 –      Forordning af 5.11.2002 om ændring af forordning (EF) nr. 384/96 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EFT 2002, L 305, s. 1).
89 –      Jf. i denne forbindelse dom af 26.10.2016, PT Musim Mas v Council (C-468/15 P, EU:C:2016:803, præmis 39).
90 –      Jf. i denne forbindelse ibidem, præmis 40 og 41.
91 –      Ibidem, præmis 42.
92 –      Jf. i denne retning dom af 5.10.1988, Canon m.fl. mod Rådet (277/85 og 300/85, EU:C:1988:467, præmis 39), og af 10.3.1992, Ricoh mod Rådet (C-174/87, EU:C:1992:108, præmis 14). Jf. endvidere dom af 25.6.2015, PT Musim Mas mod Rådet (T-26/12, EU:T:2015:437, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
93 –      Jf. i den forbindelse dom af 25.6.2015, PT Musim Mas mod Rådet (T-26/12, EU:T:2015:437, præmis 48).
94 –      Jf. i den forbindelse dom af 26.10.2016, PT Musim Mas mod Rådet (C-468/15 P, EU:C:2016:803, præmis 43).
95 –      Jf. i den forbindelse dom af 25.6.2015, PT Musim Mas mod Rådet
(T-26/12, EU:T:2015:437, præmis 51).
96 –      Interne afdelinger følger normalt strenge forretningsprotokoller. De har ikke beføjelse til at forhandle priser uden for et snævert sortiment og anvender producentens interne systemer, mens de eksterne agenter generelt har større kommerciel autonomi til at fastsætte lokale salgspriser og markedsføringsstrategier og opererer på grundlag af et mandat frem for direkte rapportering.
97 –      Interne afdelinger arbejder udelukkende for den forbundne koncern og kan ikke repræsentere andre producenter, mens eksterne agenter kan repræsentere flere producenter og typisk har deres egen kundeportefølje.
98 –      Jf. dom af 26.10.2016, PT Musim Mas mod Rådet (C-468/15 P, EU:T:2016:803, præmis 83 og 84 samt den deri nævnte retspraksis).
99 –      Ibidem, præmis 85.
100 –      Jf. bl.a. dom af 26.10.2016, PT Musim Mas mod Rådet (C-468/15 P, EU:T:2016:803, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).
101 –      Jf. i denne retning ibidem, præmis 28.
102 –      Jf. bl.a. dom af 10.7.2008, Bertelsmann og Sony Corporation of America mod Impala (C-413/06 P, EU:C:2008:392, præmis 117 og den deri nævnte retspraksis).
103 –      Jf. i denne retning dom af 26.10.2016, PT Musim Mas mod Rådet (C-468/15 P, EU:C:2016:803, præmis 36 ff.).
104 –      Jf. punkt 181 i dette forslag til afgørelse.
105 –      Jf. punkt 167 og 168 i dette forslag til afgørelse.
106 –      Jf. dom af 25.6.2015, PT Musim Mas mod Rådet (T-26/12, EU:T:2015:437, præmis 80).
107 –      Jf. punkt 181 i dette forslag til afgørelse.
108 –      Jf. punkt 167 og 168 i dette forslag til afgørelse.
109 –      Jf. i denne retning modsætningsvis dom af 26.10.2016, PT Musim Mas mod Rådet (C-468/15 P, EU:C:2016:803, præmis 44 og 45).
110 –      Den appellerede doms præmis 149-156.
111 –      Den appellerede doms præmis 157 og 158.
112 –      Jf. bl.a. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 27.10.2011, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Rådet og Parlamentet (C-605/10 P(R), EU:C:2011:710, præmis 15 og den deri nævnte retspraksis).
113 –      Denne bestemmelse blev indført i en tidligere udgave af grundforordningen ved Rådets forordning (EF) nr. 2331/96 af 2.12.1996 om ændring af forordning (EF) nr. 384/96 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EFT 1996, L 317, s. 1). Bestemmelsen blev indført i forlængelse af en GATT-panelrapport af 28.4.1995 i sag GD/253 (EEC – Indførelse af antidumpingtold på importen af kassettebånd fra Japan), hvori panelet fandt, at den daværende fællesskabslovgivning var for restriktiv ved at begrænse kvoterne til en specifik og udtømmende liste (jf. begrundelsen til Kommissionens forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EF) nr. 384/96, KOM(96) 145 endelig
(EFT 1996, C 159, s. 6)).
114 –      Jf. anden betragtning til forordning nr. 2331/96.
115 –      Jf. i denne retning dom af 3.12.1996, Portugal mod Rådet (C-268/94, EU:C:1996:461, præmis 79), og af 23.2.1988, Det Forenede Kongerige mod Rådet (131/86, EU:C:1988:86, præmis 11). Jf. ligeledes i samme retning Rettens praksis, der er nævnt i den appellerede doms præmis 157.
116 –      Jf. i denne retning dom af 8.12.2011, France Télécom mod Kommissionen (C-81/10 P, EU:C:2011:811, præmis 33).
117 –      Jf. i denne retning dom af 16.2.2012, Rådet og Kommissionen mod Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP (C-191/09 P og C-200/09 P, EU:C:2012:78, præmis 68).
118 –      Jf. i denne henseende dom af 28.9.2023, Changmao Biochemical Engineering mod Kommissionen (C-123/21 P, EU:C:2023:708, præmis 87).
119 –      Jf. punkt 22-25 og 218 i dette forslag til afgørelse.
120 –      Jf. i denne henseende bl.a. dom af 24.10.2024, Kommissionen mod Intel Corporation (C-240/22 P, EU:C:2024:915 præmis 228 og den deri nævnte retspraksis).
121 –      Jf. bl.a. dom af 5.5.2022, Zhejiang Jiuli Hi-Tech Metals mod Kommissionen (C-718/20 P, EU:T:2022:362, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
122 –      Jf. dom af 26.10.2016, PT Musim Mas mod Rådet (C-468/15 P, EU:T:2016:803, præmis 83 og 84 samt den deri nævnte retspraksis). Jf. tillige punkt 172 i dette forslag til afgørelse.