62024CJ0076_RES
Sag C-76/24
Tradeinn Retail Services S.L.
mod
PH
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland))
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 1. august 2025
»Præjudiciel forelæggelse – intellektuelle ejendomsrettigheder – varemærker – direktiv (EU) 2015/2436 – indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker – artikel 10, stk. 3, litra b) – rettigheder knyttet til et varemærke – ret til at forbyde en tredjepart at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med disse formål under tegnet – onlinehandel – varer, der udbydes til salg fra en anden medlemsstat end den, hvor varemærket er registreret – begrebet »oplagre««
EU-ret – fortolkning – metoder – fortolkning på grundlag af ordlyd, sammenhæng og formål
(jf. præmis 25)
Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 2015/2436 – rettigheder knyttet til varemærker – varer forsynet med et varemærke, der er beskyttet i en medlemsstat – varer, der udbydes af tredjemand til salg ved onlinereklame fra en anden medlemsstat end den, hvor varemærket er registreret – indehaveren af dette varemærkes ret til at forbyde tredjemand at udbyde varerne til salg til forbrugerne i registreringsmedlemsstaten, at markedsføre dem eller at oplagre dem med disse formål
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2015/2436, art. 10, stk. 2, og art. 10, stk. 3, litra b)]
(jf. præmis 27-37 og 39 samt domskonkl. 1)
Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 2015/2436 – rettigheder knyttet til varemærker – begrebet oplagre – tredjemand, der har indirekte, men faktisk kontrol over de omhandlede varer – omfattet
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2015/2436, art. 10, stk. 2, og art. 10, stk. 3, litra b)]
(jf. præmis 44-47 og domskonkl. 2)
Resumé
Med denne dom præciserede Domstolen de situationer, hvor indehaveren af et varemærke kan forbyde tredjemand at bruge et tegn (
1
), og fortolkede direktiv 2015/2436 (
2
).
PH var indehaver af to tyske varemærker, der bl.a. var registreret for dykkertilbehør.
Tradeinn Retail Services S.L. (herefter »TRS«), der havde forretningssted i Spanien, udbød dykkertilbehør online under tegn, der var identiske med disse varemærker.
PH anlagde sag ved Landgericht Nürnberg-Fürth (den regionale ret i første instans i Nürnberg-Fürth, Tyskland) navnlig med påstand om, at denne brug blev forbudt. Denne ret besluttede at pålægge TRS at ophøre med at udbyde dykkerudstyr til salg eller at markedsføre dykkertilbehør forsynet med tegn, der var identiske med disse varemærker.
Efter appel iværksat af PH udvidede Oberlandesgericht Nürnberg (den regionale appeldomstol i Nürnberg, Tyskland) dette forbud til også at omfatte distribution og oplagring af disse varer.
TRS iværksatte revisionsanke ved Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), som, idet den var i tvivl om fortolkningen af artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436, forelagde Domstolen et spørgsmål om rækkevidden af rettighederne for en indehaver af et varemærke, der er beskyttet i en medlemsstat, og om begrebet »oplagre« i denne artikel.
Domstolens bemærkninger
Domstolen bemærkede indledningsvis, at ordlyden af artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 ikke indeholder nogen udtrykkelig angivelse af muligheden for, at indehaveren af et varemærke, der er registreret i en medlemsstat, kan forbyde tredjemand at oplagre varer under det nævnte tegn på en anden medlemsstats område.
Dernæst bemærkede Domstolen, at den gennem registreringen af et nationalt varemærke ydede beskyttelse principielt er indskrænket til registreringsmedlemsstatens område, således at indehaveren af det nationale varemærke som hovedregel ikke kan påberåbe sig denne beskyttelse uden for dette område. Desuden er formålet med den eneret, der er knyttet til registreringen af et varemærke (
3
), at gøre det muligt for indehaveren af det pågældende varemærke at beskytte sine særlige interesser som indehaver af dette varemærke, dvs. at sikre, at varemærket kan opfylde sine egentlige funktioner. Udøvelsen af denne ret bør derfor være begrænset til de tilfælde, hvor tredjemands brug af tegnet gør indgreb eller kan gøre indgreb i varemærkets funktioner. Blandt disse funktioner skal ikke blot henregnes varemærkets væsentligste funktion, som er at garantere varens eller tjenesteydelsens oprindelse over for forbrugerne, men ligeledes varemærkets øvrige funktioner, såsom den funktion, der består i at garantere varens eller tjenesteydelsens kvalitet eller kommunikations‑, investerings- eller reklamefunktioner.
Dette formål og den geografiske rækkevidde af den beskyttelse, som varemærket giver, har således flere konsekvenser for fortolkningen af artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436. For det første kan indehaveren af et nationalt varemærke forbyde tredjemand at markedsføre varer i registreringsmedlemsstaten under det tegn, hvis brug krænker dette varemærke, idet det dog forudsættes, at sådanne varer ikke anses for at være bragt i omsætning, hvis de er omfattet af en suspensionstoldprocedure såsom den eksterne forsendelsesprocedure og ikke er overgået til fri omsætning.
For det andet kan indehaveren af et nationalt varemærke forbyde, at tredjemand på registreringsmedlemsstatens område udbyder varer til salg under dette tegn. Indehaveren kan således modsætte sig et sådant tilbud, også når det vedrører varer, der er henført under den eksterne forsendelsesprocedure, for så vidt som tilbuddet nødvendigvis indebærer, at disse varer overgår til fri omsætning. Desuden bemærkede Domstolen, at indehaveren af et varemærke kan forbyde tredjemand, bl.a. ved onlinereklame, at udbyde varer til salg under det nævnte tegn, herunder når denne tredjemand, serveren på det websted, som han bruger, eller varerne befinder sig uden for registreringsmedlemsstaten, hvis dette tilbud eller denne reklame er rettet mod forbrugere, som befinder sig på denne medlemsstats område. Hvis det forholdt sig anderledes, ville erhvervsdrivende, der anvender elektronisk handel og tilbyder forbrugere, der befinder sig på dette område, varer, som befinder sig uden for dette område, nemlig undgå enhver forpligtelse til at respektere de rettigheder, der er knyttet til dette varemærke, hvilket ville skade den effektive virkning af den beskyttelse, der sikres ved direktiv 2015/2436. Domstolen præciserede dog, at den blotte tilgængelighed af et websted på det område, som er omfattet af varemærket, ikke er tilstrækkeligt til, at det kan konkluderes, at det salgsudbud, der fremsættes dér, henvender sig til forbrugere på dette område. Det påhviler de nationale domstole at vurdere fra sag til sag, om der foreligger bevis for, at et salgsudbud eller en reklame, som vises på et websted eller en onlineplatform, som er tilgængelig på det nævnte område, henvender sig til forbrugerne på dette område.
For det tredje giver artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 indehaveren af et varemærke mulighed for at forbyde tredjemand ikke alene at udbyde til salg og markedsføre varer under et tegn, hvis brug krænker dette varemærke, men også at »oplagre dem med disse formål«. Denne bestemmelse omfatter således kun tredjemands besiddelse af sådanne varer, hvis dette er en forudsætning for et udbud til salg eller en markedsføring, som indehaveren af et varemærke kan forbyde.
Indehaveren af et varemærke kan forbyde tredjemand, bl.a. ved onlinereklame, at udbyde varer til salg under dette tegn, uanset den omstændighed, at denne tredjemand, serveren på det websted, som den pågældende bruger, eller disse varer befinder sig uden for registreringsmedlemsstaten, hvis dette tilbud er rettet mod forbrugere, der befinder sig på denne medlemsstats område. I en sådan situation har indehaveren ligeledes ret til at forbyde nævnte tredjemand at besidde de nævnte varer uden for dette område, hvis denne besiddelse udgør et trin, der går forud for fremsættelsen af et sådant udbud til salg eller gennemførelsen heraf, således at den kan anses for at være foretaget med henblik herpå.
Endelig fastslog Domstolen, at udtrykket »oplagre« i artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 ikke alene omfatter de tilfælde, hvor tredjemand direkte og faktisk kontrollerer de pågældende varer, men ligeledes dem, hvor vedkommende har en indirekte, men ikke desto mindre faktisk kontrol over disse varer, for så vidt som den pågældende har en kontrol- eller ledelsesbeføjelse i forhold til den person, der direkte og faktisk kontrollerer disse. Hvis denne bestemmelse kun fandt anvendelse på en tredjemand, der direkte havde den faktiske kontrol over de pågældende varer, ville det være umuligt for varemærkeindehaveren at rette et påbud om ophør til en erhvervsdrivende, der uden indehaverens samtykke med henblik på at udbyde disse varer til salg eller markedsføre dem overgav dem til en tjenesteyder, for at denne med henblik herpå kunne varetage tjenesteydelser såsom oplagring eller transport af de nævnte varer. En sådan fortolkning ville være uforenelig med formålet med direktiv 2015/2436 og fratage den beskyttelse, som direktivet sikrer, en del af sin effektive virkning.
(
1
) – Disse situationer er fastsat i artikel 10, stk. 2, i direktiv 2015/2436.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2436 af 16.12.2015 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT 2015, L 336, s. 1).
(
3
) – Denne eneret er fastsat i af artikel 10, stk. 1, i direktiv 2015/2436.