62022CJ0337
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
5. februar 2026 (
*1
)
»Appel – ansøgning om EU-figurmærket APE TEES – ældre ikke-registrerede figurmærker, der gengiver en abe, og som er beskyttet i Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland – forordning (EF) nr. 207/2009 – artikel 8, stk. 4 – relativ registreringshindring – indsigelse – klage til appelkammeret – afslag – søgsmål for Retten – artikel 50, stk. 1 og 3, TEU – Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen – artikel 126 og 127 i aftalen om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab – overgangsperiode – udløb – omstændigheder, der er indtruffet før vedtagelsen af den omtvistede afgørelse – relevante tidspunkt for vurderingen af, om der foreligger et ældre varemærke – territorialitetsprincippet – territoriale anvendelsesområde for et EU-varemærke – eksistensen af en konflikt«
I sag C-337/22 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 23. maj 2022,
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) ved D. Gája, D. Hanf, E. Markakis og V. Ruzek, som befuldmægtigede,
appellant,
støttet af:
Forbundsrepublikken Tyskland ved J. Möller, J. Heitz og M. Hellmann, som befuldmægtigede,
International Trademark Association (INTA), New York (De Forenede Stater), ved Rechtsanwälte A. Lubberger og A. Wenninger-Lenz samt avvocata N. Parrotta og dikigoros M. Perraki,
intervenienter i appelsagen,
den anden part i appelsagen:
Nowhere Co. Ltd, Tokyo (Japan), ved Rechtsanwalt R. Kunze,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún, og dommerne J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (refererende dommer) og B. Smulders,
generaladvokat: T. Ćapeta,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 10. april 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) har med denne appel nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 16. marts 2022, Nowhere mod EUIPO – Ye (APE TEES) (T-281/21, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2022:139), hvorved Retten annullerede afgørelsen truffet den 10. februar 2021 af Andet Appelkammer ved EUIPO (sag R 2474/2017-2) (herefter »den omtvistede afgørelse«) vedrørende en indsigelsessag mellem Nowhere Co. Ltd og Junguo Ye og i øvrigt frifandt EUIPO.
Retsforskrifter
Udtrædelsesaftalen
2
Første og fjerde betragtning i præamblen til aftale om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EUT 2020, L 29, s. 7, herefter »udtrædelsesaftalen«), som blev godkendt på Den Europæiske Unions og Det Europæiske Atomenergifællesskabs (Euratom) vegne ved Rådets Afgørelse (EU) 2020/135 af 30. januar 2020 (EUT 2020, L 29, s. 1), og som trådte i kraft den 1. februar 2020, har følgende ordlyd:
»[Det Forenede Kongerige meddelte] den 29. marts 2017 som følge af resultatet af folkeafstemningen i Det Forenede Kongerige og dets suveræne beslutning om at forlade Den Europæiske Union [...], at det havde til hensigt at udtræde af [Unionen] i overensstemmelse med artikel [50 TEU]
[...]
EU-retten [...] i sin helhed [ophører] i overensstemmelse med artikel 50 [TEU] [...] og med forbehold af denne aftales bestemmelser [...] med at finde anvendelse på Det Forenede Kongerige på datoen for denne aftales ikrafttræden.«
3
Udtrædelsesaftalen indeholder en tredje del med overskriften »Udtrædelsesbestemmelser«. Afsnit IV i denne tredje del har overskriften »Intellektuel ejendomsret« og omfatter bl.a. denne aftales artikel 54 og 59. Artikel 54 med overskriften »Fortsat beskyttelse i Det Forenede Kongerige af registrerede eller tildelte rettigheder« bestemmer følgende:
»1.   Indehaveren af en af følgende intellektuelle ejendomsrettigheder, som er registreret eller tildelt inden overgangsperiodens udløb, bliver uden nogen form for fornyet behandling indehaver af en tilsvarende registreret og retskraftig intellektuel ejendomsrettighed i Det Forenede Kongerige i henhold til Det Forenede Kongeriges ret:
a)
indehaveren af et EU-varemærke registreret i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 [af 14. juni 2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1]) bliver indehaver af et varemærke i Det Forenede Kongerige bestående af samme mærke for samme varer eller tjenesteydelser
[...]
3.   Hvis en intellektuel ejendomsrettighed som omhandlet i stk. 1 erklæres ugyldig eller fortabt [...] i Unionen som følge af en administrativ eller retslig procedure, som på overgangsperiodens sidste dag var igangværende, skal den tilsvarende rettighed i Det Forenede Kongerige uanset nævnte stykke også erklæres ugyldig eller fortabt […]. Erklæringen [eller fortabelsen] får virkning fra samme dato i Det Forenede Kongerige som i Unionen.
Uanset første afsnit er Det Forenede Kongerige ikke forpligtet til at erklære den tilsvarende rettighed i Det Forenede Kongerige ugyldig eller fortabt, såfremt begrundelsen for ugyldigheden eller fortabelsen af EU-varemærket [...] ikke gør sig gældende i Det Forenede Kongerige.
[...]«
4
Udtrædelsesaftalens artikel 59 med overskriften »Prioritetsret vedrørende ikkefærdigbehandlede ansøgninger om EU-varemærker, EF-design og EF-sortsbeskyttelse« bestemmer følgende i stk. 1:
»Hvis en person har indgivet ansøgning om et EU-varemærke [...] i overensstemmelse med EU-retten inden overgangsperiodens udløb, og der for den pågældende ansøgning blev fastsat en ansøgningsdato, har den pågældende person for samme varemærke for varer eller tjenesteydelser, som er af samme art eller er omfattet af dem, for hvilke varemærket søges registreret i Unionen, [...] ret til at indgive ansøgning i Det Forenede Kongerige senest ni måneder efter overgangsperiodens udløb. En ansøgning i henhold til denne artikel tillægges samme ansøgningsdato og prioritetsdato som den tilsvarende ansøgning i Unionen og, hvis det er relevant, anciennitet for et varemærke i Det Forenede Kongerige, der påberåbes i henhold til artikel 39 eller 40 i forordning [2017/1001].«
5
Fjerde del af denne aftale med overskriften »Overgang« omfatter bl.a. aftalens artikel 126 og 127. Artikel 126 er affattet som følger:
»Der er en overgangs- eller gennemførelsesperiode, som starter på dagen for denne aftales ikrafttræden og slutter den 31. december 2020.«
6
Den nævnte aftales artikel 127 med overskriften »Overgangsperiodens anvendelsesområde« bestemmer følgende i stk. 1, 3 og 6:
»1.   Medmindre andet er fastsat i denne aftale, finder EU- retten anvendelse på og i Det Forenede Kongerige i overgangsperioden.
[...]
3.   I overgangsperioden har den EU-ret, som finder anvendelse i henhold til stk. 1, samme retsvirkninger over for og i Det Forenede Kongerige som i Unionen og dens medlemsstater, og den fortolkes og anvendes i overensstemmelse med de samme metoder og generelle principper, som finder anvendelse i Unionen.
[...]
6.   Medmindre andet er fastsat i denne aftale, forstås enhver henvisning til medlemsstaterne i den EU-ret, som finder anvendelse i henhold til stk. 1, herunder som gennemført og anvendt af medlemsstaterne, i overgangsperioden således, at den omfatter Det Forenede Kongerige.«
7
Udtrædelsesaftalens artikel 185, stk. 4, har følgende ordlyd:
»Anden og tredje del [...] finder anvendelse fra overgangsperiodens udløb.«
Forordning nr. 40/94
8
Artikel 8 i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (EFT 1994, L 11, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 422/2004 af 19. februar 2004 (EUT 2004, L 70, s. 1) (herefter »forordning nr. 40/94«), med overskriften »Relative hindringer for registrering« bestemmer følgende i stk. 4:
»Hvis indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller af et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn, som ikke kun har lokal betydning, rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering, hvis og i det omfang der i henhold til fællesskabslovgivningen eller medlemsstatens lovgivning vedrørende det pågældende tegn:
a)
er erhvervet rettigheder til tegnet før tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering som EF-varemærke eller i givet fald før tidspunktet for den prioritet, der gøres gældende til støtte for EF-varemærkeansøgningen
b)
tegnet giver sin indehaver ret til at forbyde anvendelsen af et yngre mærke.«
Forordning (EF) nr. 207/2009
9
2.-4., 7., 8. og 10. betragtning til Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1) bestemte følgende:
»2.
[...] Gennemførelsen af [det indre] marked og styrkelsen af dets enhed indebærer ikke blot fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for varer og for den frie udveksling af tjenesteydelser samt gennemførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen ikke fordrejes, men også at der indføres en retstilstand, som gør det muligt for virksomhederne allerede fra starten at tilpasse deres fabrikation og distribution af varer eller deres tjenesteydelser til Fællesskabets dimensioner. Blandt de juridiske instrumenter, som virksomhederne bør råde over med henblik herpå, er varemærker, som gør det muligt for dem at identificere deres varer eller tjenesteydelser på samme måde i hele Fællesskabet, uden hensyn til grænser, særlig velegnede.
(3)
[Det] forekommer [...] påkrævet at fastsætte en fællesskabsordning for varemærker, som giver virksomhederne ret til efter én og samme fremgangsmåde at opnå EF-varemærker, som nyder ensartet beskyttelse og har retsvirkning på hele Fællesskabets område. Det hermed udtrykte princip om EF-varemærkets enhedskarakter bør gælde, medmindre andet fastsættes i denne forordning.
(4)
En indbyrdes tilnærmelse af de nationale lovgivninger kan ikke fjerne den hindring, at de rettigheder, som medlemsstaternes lovgivning tildeler varemærkeindehavere, er territorialt afgrænsede. For at virksomhederne kan udøve økonomisk aktivitet på hele det indre marked uden hindringer, er det nødvendigt med varemærker, som er undergivet ensartede fællesskabsregler, der gælder umiddelbart i alle medlemsstater.
[...]
(7)
Retten til EF-varemærket kan kun stiftes ved registrering, og en sådan registrering nægtes navnlig [...] hvis ældre rettigheder er til hinder derfor.
(8)
[Formålet med d]en af EF-varemærket ydede beskyttelse [er] navnlig [...] at sikre varemærkets funktion som angivelse af oprindelse [...].
[...]
(10)
Det er kun berettiget at beskytte EF-varemærkerne og at beskytte ældre registrerede varemærker mod EF-varemærker, i det omfang de pågældende varemærker rent faktisk bruges.«
10
Denne forordnings artikel 1 med overskriften »EF-varemærke« bestemte følgende i stk. 2:
»EF-varemærket har enhedskarakter. Det har samme retsvirkninger overalt inden for Fællesskabet [...].«
11
Den nævnte forordnings artikel 6 med overskriften »Erhvervelse af EF-varemærket« fastsatte følgende:
»Et EF-varemærke erhverves ved registrering.«
12
Samme forordnings artikel 8 med overskriften »Relative hindringer for registrering« bestemte følgende i stk. 1, 2 og 4:
»1.   Hvis indehaveren af et ældre varemærke rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering [...]
[...]
2.   Ved »ældre varemærker« efter stk. 1 forstås:
a)
varemærker af følgende kategorier, hvis ansøgningsdato ligger før datoen for EF-varemærkeansøgningen, i givet fald under hensyntagen til den prioritet, der gøres gældende til støtte for disse varemærker:
[...]
[...]
4.   Hvis indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller af et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn, som ikke kun har lokal betydning, rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering, hvis og i det omfang der i henhold til fællesskabslovgivningen eller medlemsstatens lovgivning vedrørende det pågældende tegn:
a)
er erhvervet rettigheder til tegnet før tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering som EF-varemærke eller i givet fald før tidspunktet for den prioritet, der gøres gældende til støtte for EF-varemærkeansøgningen
b)
tegnet giver sin indehaver ret til at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke.«
13
Artikel 9 i forordning nr. 207/2009 med overskriften »Rettigheder knyttet til EF-varemærket« fastsatte følgende:
»1.   EF-varemærket giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af:
a)
et tegn, der er identisk med EF-varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke EF-varemærket er registreret
b)
et tegn, der er identisk med eller ligner EF-varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af EF-varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf er risiko for forveksling i offentlighedens bevidsthed; risikoen for forveksling indbefatter risikoen for, at der antages at være en forbindelse mellem tegnet og varemærket
c)
et tegn, der er identisk med eller ligner EF-varemærket, for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke EF-varemærket er registreret, når EF-varemærket er velkendt inden for Fællesskabet, og brugen af tegnet uden rimelig grund medfører en utilbørlig udnyttelse af EF-varemærkets særpræg eller renommé, eller sådan brug skader dette særpræg eller renommé.
[...]
3.   De til EF-varemærket knyttede rettigheder gælder først over for tredjemand, når varemærkets registrering er offentliggjort. Der kan dog kræves rimelig erstatning for handlinger, som er foretaget efter bekendtgørelsen af en EF-varemærkeansøgning, og som efter offentliggørelsen af registreringen af EF-varemærket ville være forbudt i kraft af denne offentliggørelse. Den ret, for hvilken sagen indbringes, kan ikke træffe afgørelse i sagen, før registreringen er offentliggjort.«
14
Forordningens artikel 41 med overskriften »Indsigelse« bestemte følgende i stk. 1 og 3:
»1.   I indtil tre måneder efter bekendtgørelsen af EF-varemærkeansøgningen kan der, under henvisning til at varemærket bør udelukkes fra registrering i henhold til artikel 8, rejses indsigelse mod varemærkets registrering:
[...]
c)
i de i artikel 8, stk. 4, nævnte tilfælde, af indehavere af ældre varemærker eller tegn som omhandlet i den pågældende bestemmelse samt af de personer, der i henhold til gældende national ret er beføjet til at udøve disse rettigheder.
[...]
3.   Indsigelsen skal fremsættes skriftligt og skal begrundes. Den anses først for fremsat, når indsigelsesgebyret er betalt. Inden for en frist, der fastsættes af [Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked, (KHIM)], kan indsigeren fremlægge kendsgerninger, beviser og argumenter til støtte for sin indsigelse.«
15
Den nævnte forordnings artikel 42 med overskriften »Behandling af indsigelsen« fastsatte følgende i stk. 2:
»2.   På begæring af ansøgeren skal indehaveren af et ældre EF-varemærke, der har rejst indsigelse, godtgøre, at der inden for de seneste fem år forud for offentliggørelsen af EF-varemærkeansøgningen er gjort reel brug af det ældre EF-varemærke i Fællesskabet for de varer og tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og som lægges til grund for indsigelsen, eller at der foreligger rimelig grund til, at brug ikke har fundet sted, forudsat at det ældre EF-varemærke på dette tidspunkt har været registreret i mindst fem år. Godtgøres dette ikke, forkastes indsigelsen. Har det ældre EF-varemærke kun været anvendt for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, anses det ved behandlingen af indsigelsen kun som registreret for denne del af varerne eller tjenesteydelserne.
3.   Stk. 2 finder anvendelse på de i artikel 8, stk. 2, litra a), omhandlede ældre nationale varemærker, dog således at brug i den medlemsstat, hvor det ældre nationale varemærke er beskyttet, træder i stedet for brug i Fællesskabet.«
16
Samme forordnings artikel 46 med overskriften »Registreringsperiode« bestemte følgende:
»Registreringsperioden for EF-varemærket er ti år regnet fra den dag, ansøgningen blev indgivet. [...]«
17
Forordning nr. 207/2007 er blevet ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2424 af 16. december 2015 (EUT 2015, L 341, s. 21), der trådte i kraft den 23. marts 2016. Efterfølgende er forordning nr. 207/2009 blev ophævet og erstattet med virkning fra den 1. oktober 2017 af forordning 2017/1001.
Forordning 2017/1001
18
12. betragtning til forordning 2017/1001 er sålydende:
»For at opnå retssikkerhed og fuld overensstemmelse med prioritetsprincippet, i henhold til hvilket et registreret ældre varemærke har forrang for senere registrerede varemærker, er det nødvendigt at fastsætte, at håndhævelsen af rettigheder, der er knyttet til et EU-varemærke, ikke bør berøre indehaverrettigheder, der er erhvervet inden EU-varemærkets ansøgnings- eller prioritetsdato. [...]«
19
Denne forordnings artikel 1, stk. 2, artikel 8, stk. 1 og 4, artikel 9, stk. 1, og artikel 46, stk. 1 og 4, har samme ordlyd som henholdsvis artikel 1, stk. 2, artikel 8, stk. 1 og 4, artikel 9, stk. 1, første punktum, artikel 41, stk. 1, og artikel 41, stk. 3, sidste punktum, i forordning nr. 207/2009. Artikel 9, stk. 2, i forordning 2017/1001, der i det væsentlige svarer til artikel 9, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 207/2009, præciserer, at »[m]ed forbehold af indehaverrettigheder erhvervet inden EU-varemærkets ansøgnings- eller prioritetsdato« kan indehaveren af det pågældende EU-varemærke forbyde tredjemand, der ikke har den pågældende indehavers samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af ethvert tegn, der er opregnet i denne artikel 9, stk. 2.
20
Artikel 47 i forordning 2017/1001 med overskriften »Behandling af indsigelsen«, der har samme ordlyd som artikel 42 i forordning nr. 207/2009, bestemmer følgende i stk. 1 og 5:
»1.   Under behandlingen af indsigelsen opfordrer [EUIPO] om fornødent parterne til inden for en af [EUIPO] fastsat frist at udtale sig om meddelelser fra de øvrige parter eller fra [EUIPO] selv.
[...]
5.   Fremgår det af behandlingen af indsigelsen, at varemærket er udelukket fra registrering for alle eller en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke EU-varemærket søges registreret, afslås ansøgningen for de pågældende varer eller tjenesteydelser. I modsat fald forkastes indsigelsen.«
21
Artikel 51 i forordning 2017/1001 med overskriften »Registrering« fastsætter følgende i stk. 1:
»Såfremt [...] en eventuel indsigelse er endeligt færdigbehandlet ved tilbagetagelse, afvisning eller anden disposition, indføres varemærket og de oplysninger, der er omhandlet i artikel 111, stk. 2, i registret. Registreringen bekendtgøres.«
22
Denne forordnings artikel 70 med overskriften »Behandling af klagen« har i stk. 2 følgende ordlyd:
»Under behandlingen af klagen opfordrer appelkammeret om fornødent parterne til inden for en af kammeret fastsat frist at fremkomme med deres bemærkninger til dets meddelelser eller til indlæg fra de øvrige parter.«
23
Den nævnte forordnings artikel 71 med overskriften »Afgørelse af klagen« fastsætter følgende i stk. 2:
»Efter at have realitetsbehandlet sagen træffer appelkammeret afgørelse om klagen. Appelkammeret kan enten omgøre den af afdelingen trufne afgørelse eller hjemvise sagen til videre behandling i den pågældende afdeling.«
24
Denne forordnings artikel 139 med overskriften »Begæring om national sagsbehandling« bestemmer følgende i stk. 1-3:
»1.   Ansøgeren eller indehaveren af et EU-varemærke kan indgive en begæring om at lade sin ansøgning eller sit EU-varemærke overgå til en ansøgning om registrering som nationalt varemærke:
a)
for så vidt ansøgningen om registrering af EU-varemærket er afslået, tilbagetaget eller anses for tilbagetaget
[...]
2.   Overgang finder ikke sted:
[...]
b)
hvis overgangen har til formål at opnå beskyttelse i en medlemsstat, hvor der ifølge en afgørelse truffet af [EUIPO] eller en national ret foreligger en registreringshindring for det EU-varemærke, der søges registreret, eller en fortabelses- eller ugyldighedsgrund mod det registrerede EU-varemærke.
3.   For den nationale ansøgning, der er resultatet af overgangen af et EU-varemærke eller en EU-varemærkeansøgning, gælder i den berørte medlemsstat ansøgningsdatoen for det pågældende EU-varemærke eller prioritetsdatoen for den pågældende ansøgning [...]«
Forordning nr. 2868/95
25
Artikel 19 i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13. december 1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (EFT 1995, L 303, s. 1), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1041/2005 af 29. juni 2005 (EUT 2005, L 172, s. 1) (herefter »forordning nr. 2868/95«), med overskriften »Dokumentation for indsigelsen« bestemte følgende i stk. 1 og 2:
»1. [KHIM] giver den indsigende part mulighed for – inden for en af [KHIM] fastsat frist, som skal være på mindst to måneder fra den dato, hvor indsigelsesproceduren anses for påbegyndt, jf. regel 18, stk. 1 – at forelægge oplysninger, beviser og argumenter til støtte for sin indsigelse eller til at supplere de oplysninger, beviser eller argumenter, der allerede er indgivet, jf. regel 15, stk. 3.
2. Den indsigende part skal inden for den i stk. 1 fastsatte frist også indgive dokumentation for sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang samt beviser for sin ret til at gøre indsigelse. Den indsigende part skal navnlig forelægge følgende beviser:
[...]
d)
hvis indsigelsen støttes på en ældre rettighed, jf. forordningens artikel 8, stk. 4, bevis for erhvervelsen af denne rettighed, dens fortsatte eksistens og omfanget af beskyttelsen af denne
[...]«
26
Regel 20 i forordning nr. 2868/95 med overskriften »Undersøgelse af indsigelser« bestemte følgende i stk. 1:
»Har den indsigende part ikke inden udløbet af den i regel 19, stk. 1, fastsatte frist godtgjort sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang og sin ret til at gøre indsigelse, afvises indsigelsen som grundløs.«
Delegeret forordning (EU) 2018/625
27
Artikel 80 i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2018/625 af 5. marts 2018 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 om EU-varemærker og om ophævelse af delegeret forordning (EU) 2017/1430 (EUT 2018, L 104, s. 1) med overskriften »Overgangsforanstaltninger« har følgende ordlyd:
»Bestemmelserne i forordning (EF) nr. 2868/95 [...] finder fortsat anvendelse på verserende sager, indtil sagerne er afsluttet, hvis denne forordning ikke finder anvendelse i henhold til artikel 82.«
28
Denne delegerede forordnings artikel 82 med overskriften »Ikrafttræden og anvendelse« bestemmer følgende i stk. 2:
»[Denne forordning] anvendes fra den ikrafttrædelsesdato, der er omhandlet i stk. 1, dog med følgende undtagelser:
[...]
b)
Artikel 7 og 8 finder ikke anvendelse på indsigelsessager, hvor indsigelsessagens kontradiktoriske del blev påbegyndt inden den 1. oktober 2017.
[...]
j)
Afsnit V finder ikke anvendelse på klager indgivet inden den 1. oktober 2017.
[...]«
Sagens baggrund
29
Sagens baggrund, således som den er gengivet i den appellerede doms præmis 1-15 og 22, kan sammenfattes som følger.
30
Den 30. juni 2015 indgav Junguo Ye en ansøgning om registrering af et EU-varemærke til EUIPO.
31
Det varemærke, der blev ansøgt registreret, var følgende figurtegn:
32
Der blev ansøgt om registrering for varer og tjenesteydelser henhørende under klasse 3, 9, 14, 18, 25 og 35 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret.
33
Varemærkeansøgningen blev offentliggjort i EF-varemærketidende nr. 234/2015 den 9. december 2015.
34
Den 8. marts 2016 rejste sagsøgeren i første instans, Nowhere, i henhold til artikel 41 i forordning nr. 207/2009 indsigelse mod registreringen af det ansøgte varemærke for alle de varer og tjenesteydelser, der er omhandlet i denne doms præmis 32.
35
Indsigelsen var bl.a. støttet på de tre følgende ikke-registrerede ældre figurmærker, der anvendes erhvervsmæssigt, bl.a. i Det Forenede Kongerige:
36
Den registreringshindring, der blev påberåbt til støtte for indsigelsen for så vidt angår disse ældre varemærker, var den, der er omhandlet i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009.
37
Ved afgørelse af 20. september 2017 forkastede indsigelsesafdelingen indsigelsen.
38
Den 17. november 2017 indgav Nowhere en klage over denne afgørelse.
39
Ved en afgørelse af 8. oktober 2018 afslog Andet Appelkammer ved EUIPO klagen.
40
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 7. januar 2019 anlagde Nowhere et søgsmål med påstand om annullation af denne første afgørelse.
41
Ved afgørelse af 17. juli 2019 (sag R 2474/2017-2 (REV)) tilbagekaldte Andet Appelkammer sin første afgørelse på grund af en åbenbar fejl, som kunne tilregnes EUIPO.
42
Ved kendelse af 18. december 2019, Nowhere mod EUIPO – Ye (APE TEES) (T-12/19, EU:T:2019:907), fastslog Retten, at det var ufornødent at træffe afgørelse i den sagen, der er nævnt i denne doms præmis 40.
43
Ved en anden afgørelse, dvs. den omtvistede afgørelse, afslog Andet Appelkammer ved EUIPO den klage, der er nævnt i nærværende doms præmis 38. Hvad angår de ældre varemærker, der er nævnt i nærværende doms præmis 35, fandt appelkammeret navnlig i det væsentlige, at efter Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen og efter udløbet af overgangsperioden den 31. december 2020 udgjorde de rettigheder, der kunne eksistere i Det Forenede Kongerige, ikke længere et grundlag for en indsigelsessag, der bl.a. var støttet på artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009. Appelkammeret fandt derfor, at Nowhere ikke længere til støtte for sin indsigelse kunne påberåbe sig ordningen for søgsmål vedrørende utilbørlig udnyttelse (»action for passing off«) i medfør af Det Forenede Kongeriges lovgivning i henhold til artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009. Hvad angår disse ældre varemærker stadfæstede Andet Appelkammer ved EUIPO således forkastelsen af indsigelsen alene af denne grund.
Søgsmålet for Retten og den appellerede dom
44
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. maj 2021 anlagde Nowhere sag med påstand om annullation og omgørelse af den omtvistede afgørelse, alene for så vidt som Andet Appelkammer ved EUIPO ved denne afgørelse havde givet afslag på den klage, der er nævnt i nærværende doms præmis 38, med den begrundelse, der er omhandlet i nærværende doms præmis 43.
45
Til støtte for søgsmålet fremsatte Nowhere et enkelt anbringende om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009. I forbindelse med dette anbringende gjorde Nowhere i det væsentlige gældende, at den eneste relevante dato for fastlæggelsen af, om der foreligger en ældre rettighed, som ligger til grund for en indsigelse mod registreringen af et EU-varemærke, er datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af dette EU-varemærke.
46
EUIPO anførte, at en sådan ældre rettighed ikke alene skal foreligge på dette tidspunkt, men også på det tidspunkt, hvor EUIPO træffer sin endelige afgørelse om indsigelsen, dvs. i det foreliggende tilfælde på tidspunktet for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse.
47
I første række fastslog Retten i den appellerede doms præmis 24, at selv om EU-retten i overensstemmelse med artikel 50, stk. 3, TEU var ophørt med at finde anvendelse i Det Forenede Kongerige fra ikrafttrædelsen af udtrædelsesaftalen, der var indgået i henhold til artikel 50, stk. 2, TEU, dvs. den 1. februar 2020, fremgik det af denne aftales artikel 126, sammenholdt med samme aftales artikel 127, stk. 1, første punktum, at EU-retten, medmindre andet var fastsat, fortsat fandt anvendelse i Det Forenede Kongerige og på dets område i en overgangsperiode, der begyndte på datoen for den nævnte aftales ikrafttræden og sluttede den 31. december 2020 (herefter »overgangsperioden«). I den appellerede doms præmis 25 bemærkede Retten desuden, at bestemmelserne i udtrædelsesaftalens artikel 54-61, der er indeholdt i afsnit IV i aftalens tredje del vedrørende intellektuel ejendomsret, intet fastsatte om udfaldet af en indsigelse, der var rejst inden udtrædelsesaftalens ikrafttræden på grundlag af en ældre rettighed, der var beskyttet i Det Forenede Kongerige.
48
I anden række bemærkede Retten i den nævnte doms præmis 26 og 27, at det eneste forhold i de administrative sagsakter, der i det konkrete tilfælde var relevant for den sag, som var anlagt ved Retten, og som lå efter overgangsperiodens udløb, var den omtvistede afgørelse, idet alle de øvrige omstændigheder vedrørende proceduren for EUIPO, som var indtruffet efter indgivelsen af ansøgningen om registrering af det ansøgte varemærke, var indtruffet inden udtrædelsesaftalens ikrafttræden og derfor under alle omstændigheder før overgangsperiodens udløb.
49
I tredje række fastslog Retten indledningsvis i samme doms præmis 28, at i lighed med Domstolens praksis, der følger af dom af 8. maj 2014, Bimbo mod KHIM (C-591/12 P, EU:C:2014:305, præmis 12), og af 18. juni 2020, Primart mod EUIPO (C-702/18 P, EU:C:2020:489, præmis 2 og den deri nævnte retspraksis), der er nævnt i den appellerede doms præmis 18, hvorefter det i det væsentlige er datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af et EU-varemærke, mod hvilket der er rejst indsigelse, der er afgørende for fastlæggelsen af, hvilken materiel ret der finder anvendelse, »følger det nu af fast praksis« fra Retten, der bl.a. fremgår af dom af 30. januar 2020, Grupo Textil Brownie mod EUIPO – The Guide Association (BROWNIE) (T-598/18, herefter »Brownie-dommen«, EU:T:2020:22, præmis 19), at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en relativ registreringshindring, skal vurderes på tidspunktet for indgivelsen af den ansøgning om registrering af et EU-varemærke, som indsigelsen er rejst imod.
50
I den appellerede doms præmis 29 fremhævede Retten, at det af Brownie-dommen følger, at den omstændighed, at det ældre varemærke kan miste sin status som varemærke, der er registreret i en medlemsstat, på et tidspunkt efter indgivelsen af ansøgningen om registrering af EU-varemærket, navnlig som følge af den pågældende medlemsstats eventuelle udtræden af EU, i princippet er irrelevant for indsigelsens udfald.
51
På grundlag af samme retspraksis udledte Retten af disse betragtninger i den nævnte doms præmis 30 endvidere, at den omstændighed, at en indsigelse i henhold til artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 var støttet på ældre ikke-registrerede varemærker, der anvendes erhvervsmæssigt i Det Forenede Kongerige, og på lovgivningen om utilbørlig udnyttelse i henhold til Det Forenede Kongeriges lovgivning, var uden relevans i tilfælde af en indsigelse rejst mod en ansøgning om registrering af et EU-varemærke, der var indgivet inden udtrædelsesaftalens ikrafttræden og udløbet af overgangsperioden.
52
Endelig konkluderede Retten i samme doms præmis 31, at eftersom ansøgningen om registrering af det ansøgte varemærke i det foreliggende tilfælde var blevet indgivet inden disse datoer, kunne disse ældre ikke-registrerede varemærker, for så vidt som de var blevet anvendt erhvervsmæssigt i Det Forenede Kongerige, i princippet danne grundlag for indsigelsen i den foreliggende sag, hvilket Andet Appelkammer ved EUIPO burde have taget hensyn til ved sin vurdering.
53
I fjerde række fandt Retten, at de argumenter, som EUIPO havde fremført, ikke kunne rejse tvivl om denne konklusion.
54
For det første forkastede Retten i den appellerede doms præmis 34 EUIPO’s argument om anvendelsen af præsens indikativ i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, idet den bemærkede dels, at den blotte anvendelse af præsens indikativ i en bestemmelse ikke gør det ikke muligt at drage nogen konklusion med hensyn til fortolkningen heraf, dels at det hvad angår ordene »[h]vis indehaveren af et ikke-registreret varemærke […] rejser indsigelse«, som indleder denne artikel 8, stk. 4, ikke kan udelukkes, at brugen af nutidsformen snarere henviser til tidspunktet for rejsning af indsigelsen end til tidspunktet for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse.
55
Hvad for det andet angår de bestemmelser i regel 19, stk. 2, litra d), og regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95, som EUIPO havde henvist til, bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 36, at det fremgik af ordlyden af den sidstnævnte regel, at beviset for den ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang skulle fremlægges inden udløbet af den frist, der er omhandlet i den førstnævnte af disse regler. Retten fastslog imidlertid, at denne frist i det foreliggende tilfælde var udløbet på en dato, der lå forud for udtrædelsesaftalens ikrafttræden og udløbet af overgangsperioden. I den appellerede doms præmis 37 konkluderede Retten på denne baggrund, at disse bestemmelser »i det mindste i det foreliggende tilfælde« stod i modsætning til EUIPO’s opfattelse, hvorefter den relevante dato for eksistensen af ældre rettigheder var datoen for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse.
56
For det tredje fremhævede Retten som svar på EUIPO’s argument vedrørende artikel 42, stk. 2 og 3, i forordning nr. 207/2009 i den nævnte doms præmis 38 og 39, at undersøgelsen af en indsigelse ikke systematisk indebærer en undersøgelse af den reelle brug af det ældre varemærke, idet denne sidstnævnte undersøgelse kun kan finde sted på begæring af ansøgeren, og at denne forordnings artikel 42, stk. 2, under alle omstændigheder henviser til de fem år, der går forud for offentliggørelsen af EU-varemærkeansøgningen, og ikke til den periode, der udløber på det tidspunkt, hvor EUIPO træffer endelig afgørelse om indsigelsen.
57
For det fjerde forkastede Retten i den appellerede doms præmis 40 EUIPO’s henvisninger til bestemmelser og retspraksis vedrørende ugyldighedsbegæringer, idet den bemærkede, at disse ikke nødvendigvis var relevante i forbindelse med en tvist vedrørende en indsigelsessag.
58
For det femte bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 41 som svar på EUIPO’s argument, hvoraf det i det væsentlige fremgik, at der fra udløbet af overgangsperioden ikke kunne opstå nogen konflikt mellem det ansøgte varemærke og de ældre ikke-registrerede varemærker, der blev anvendt erhvervsmæssigt i Det Forenede Kongerige, at det ansøgte varemærke i henhold til artikel 51 i forordning 2017/1001 er registreret, når sagen i tilfælde af en indsigelse er endeligt færdigbehandlet, bl.a. fordi indsigelsen forkastes, og at det udtrykkeligt af denne forordnings artikel 52 fremgår, at registreringen gælder fra datoen for indgivelsen af ansøgningen og ikke først fra det endelige afslag på en eventuel indsigelse.
59
I den nævnte doms præmis 42 konkluderede Retten, at selv hvis det blev medgivet, at der efter overgangsperiodens udløb ikke længere kunne opstå en konflikt mellem de omhandlede varemærker, forholdt det sig ikke desto mindre således, at en sådan konflikt i tilfælde af registrering af det ansøgte varemærke ikke desto mindre kunne have foreligget i perioden mellem datoen for indgivelsen af EU-varemærkeansøgningen og udløbet af overgangsperioden. Retten bemærkede, at det imidlertid var vanskeligt at forstå, hvorfor Nowhere skulle nægtes beskyttelse af selskabets ældre ikke-registrerede varemærker, der blev brugt erhvervsmæssigt i Det Forenede Kongerige i denne periode, og at det derfor måtte anerkendes, at Nowhere havde en berettiget interesse i at få medhold i sin indsigelse for så vidt angår den nævnte periode.
60
For det sjette fastslog Retten i den nævnte doms præmis 44 og 45, at EUIPO’s argument om, at ansøgeren om det omhandlede EU-varemærke i henhold til artikel 139 i forordning 2017/1001 ville være i stand til at omdanne sin EU-varemærkeansøgning til nationale varemærkeansøgninger i alle Unionens medlemsstater og således opnå beskyttelse af det samme varemærke på det samme område på en omstændig og omkostningsfuld måde, idet hindringen for registrering ikke længere fandtes i Unionen, ligeledes skulle forkastes. Retten fremhævede nemlig dels, at sådanne betragtninger i princippet gælder for enhver indsigelsesprocedure, dels at eftersom det hvad angår den ansøgning om et nationalt varemærke, der følger af overgangen af en EU-varemærkeansøgning, i henhold til artikel 139, stk. 3, i forordning 2017/1001 er datoen for indgivelsen af denne sidstnævnte ansøgning, som skal gælde i den berørte medlemsstat, kunne der således være opstået en konflikt i perioden mellem datoen for indgivelsen af EU-varemærkeansøgningen og udløbet af overgangsperioden.
61
Henset til det ovenstående konkluderede Retten i den appellerede doms præmis 46, at ingen af de argumenter, som EUIPO havde fremført, kunne understøtte EUIPO’s synspunkt om, at datoen for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, som »[va]r den eneste omstændighed i den foreliggende sag, der fandt sted efter udløbet af overgangsperioden«, var det relevante tidspunkt for løsningen af den foreliggende tvist, og fastslog, at Nowheres eneste anbringende skulle tages til følge, og at den omtvistede afgørelse skulle annulleres. Af de grunde, der er anført i nærværende doms præmis 47 og 48, frifandt Retten i øvrigt EUIPO.
Retsforhandlingerne ved Domstolen og parternes påstande i appelsagen
62
Ved et processkrift indleveret den 23. maj 2022 anmodede EUIPO i henhold til artikel 170a, stk. 1, i Domstolens procesreglement om, at appellen blev admitteret i overensstemmelse med artikel 58a, stk. 3, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
63
Ved kendelse af 16. november 2022, EUIPO mod Nowhere (C-337/22 P, EU:C:2022:908, blev appellen admitteret.
64
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 21. marts 2023 har Forbundsrepublikken Tyskland fået tilladelse til at intervenere til støtte for EUIPO.
65
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 27. april 2023, EUIPO mod Nowhere (C-337/22 P, EU:C:2023:409), fik International Trademark Association (INTA) tilladelse til at intervenere til støtte for EUIPO’s påstande.
66
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 3. oktober 2023 blev retsforhandlingerne i den foreliggende sag udsat indtil afsigelsen af dom af 20. juni 2024, EUIPO mod Indo European Foods (C-801/21 P, EU:C:2024:528). Herefter blev sagen genoptaget ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 20. juni 2024.
67
EUIPO har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves i sin helhed.
–
Nowheres klage over den omtvistede afgørelse forkastes i sin helhed.
–
Nowhere tilpligtes at betale sagsomkostningerne i nærværende sag og i sagen for Retten.
68
Nowhere har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
EUIPO tilpligtes at betale omkostningerne i appelsagen.
69
Forbundsrepublikken Tyskland har støttet EUIPO’s påstande.
70
INTA har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
INTA tilpligtes at bære sine egne omkostninger.
Appellen
71
EUIPO har til støtte for appellen fremsat et enkelt anbringende. Med dette anbringende har EUIPO i det væsentlige gjort gældende, at Rettens konklusion om, at Andet Appelkammer ved EUIPO i forbindelse med sin bedømmelse af den omhandlede indsigelse var forpligtet til at tage hensyn til de ældre ikke-registrerede varemærker, for så vidt som de var blevet anvendt erhvervsmæssigt i Det Forenede Kongerige, er behæftet med en utilstrækkelig begrundelse og retlige fejl. Dette anbringende består af tre led, hvoraf det første vedrører Rettens tilsidesættelse af sin begrundelsespligt, idet den ikke i tilstrækkelig grad har redegjort for grundene til, at den med denne konklusion fraveg sin faste praksis, det andet led vedrører en retlig fejl vedrørende fortolkningen af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, og det tredje led vedrører tilsidesættelse af retsvirkningerne af artikel 50, stk. 3, TEU og udtrædelsesaftalens artikel 126 og 127 samt tilsidesættelse af territorialprincippet som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 207/2009.
72
Til støtte for påstandene i denne appel har Forbundsrepublikken Tyskland ligeledes gjort gældende, at Nowheres søgsmål for Retten burde have været afvist på grund af manglende søgsmålsinteresse som følge af, at disse ældre varemærker ophørte med at have virkning under klagesagen for EUIPO.
Formaliteten
73
Nowhere har bestridt, at appellen kan antages til realitetsbehandling, i det væsentlige med den begrundelse, at den ikke rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling som omhandlet i artikel 58a i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, eftersom den omtvistede afgørelse var behæftet med tilsidesættelse af princippet om god forvaltning, der er fastsat i artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), og at den i denne situation under alle omstændigheder skal annulleres, idet den appellerede doms konklusion skal støttes på denne begrundelse.
74
I denne henseende skal det fremhæves, at Domstolen admitterede appellen i sin helhed, idet den fandt, at EUIPO’s anmodning om bevilling af appel i henhold til procesreglementets artikel 170a, stk. 1, i tilstrækkelig grad godtgjorde, at appellen rejste et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng og udvikling (kendelse af 16.11.2022, EUIPO mod Nowhere, C-337/22 P, EU:C:2022:908, præmis 41 og 42).
75
Endvidere har spørgsmålet om, hvorvidt den appellerede doms konklusion kan støttes på andre retlige grunde end de i denne dom anførte, ingen betydning for, om appellen kan antages til realitetsbehandling.
76
Nowheres argumentation skal derfor forkastes.
Forbundsrepublikken Tysklands argumentation vedrørende Nowheres manglende søgsmålsinteresse for Retten
77
Det skal erindres, at en part, der i medfør af artikel 40 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol har fået tilladelse til at intervenere i en sag for Domstolen, ikke kan ændre sagens genstand, således som denne er afgrænset ved hovedparternes påstande og anbringender. Det følger heraf, at alene de af en intervenients argumenter, som ligger inden for rammerne af disse påstande og anbringender, kan realitetsbehandles (dom af 10.11.2016, DTS Distribuidora de Televisión Digital mod Kommissionen, C-449/14 P, EU:C:2016:848, præmis 114 og den deri nævnte retspraksis).
78
Ved at påberåbe sig et anbringende, der angår grundlæggende retsprincipper, som Unionens retsinstanser kan eller skal tage under påkendelse ex officio, går en intervenient imidlertid ikke ud over rammerne for den sag, der er indbragt for denne retsinstans (Jf. i denne retning dom af 2.12.2009, Kommissionen mod Irland m.fl. (C-89/08 P, EU:C:2009:742, præmis 34 og 35 og den deri nævnte retspraksis). Inden for rammerne af en appel udgør enhver omstændighed, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt et annullationssøgsmål, der er anlagt for Retten, kan antages til realitetsbehandling, og navnlig den interesse, som den part, der har anlagt dette søgsmål, har i at opnå annullation af den anfægtede retsakt, et anbringende, der angår grundlæggende retsprincipper (jf. i denne retning dom af 15.6.2023, Silver m.fl. mod Rådet, C-499/21 P, EU:C:2023:479, præmis 38 og 40 og den deri nævnte retspraksis).
79
I det foreliggende tilfælde har Forbundsrepublikken Tyskland i sit interventionsindlæg til støtte for appelpåstandene bl.a. gjort gældende, at Nowheres søgsmål for Retten burde have været afvist på grund af manglende søgsmålsinteresse, eftersom det ældre varemærke, der var blevet påberåbt til støtte for indsigelsen »ophørte med have virkninger« under sagen for appelkammeret, og derfor ikke længere kunne bibringe Nowhere nogen fordel.
80
Henset til det i nærværende doms præmis 78 anførte bemærkes, at selv om EUIPO i forbindelse med sin appel ikke har gjort gældende, at Nowhere ikke har søgsmålsinteresse i forhold til den omtvistede afgørelse, kan Forbundsrepublikken Tysklands argumentation herom antages til realitetsbehandling.
81
Hvad angår realiteten skal det erindres, at forekomsten af en interesse i at anlægge et annullationssøgsmål forudsætter, at søgsmålet med sit resultat kan tilføre den person, der har anlagt det, en fordel. Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en sådan fordel, skal vurderes konkret under hensyn til alle de konsekvenser, der kan følge af konstateringen af en eventuel ulovlighed, som den afgørelse, der er genstand for dette søgsmål, er behæftet med, og arten af den skade, der angiveligt er lidt (jf. i denne retning dom af 20.6.2024, EUIPO mod Indo European Foods, C-801/21 P, EU:C:2024:528, præmis 80 og 81 og den deri nævnte retspraksis).
82
I den omtvistede afgørelse stadfæstes imidlertid indsigelsesafdelingens afgørelse om at forkaste Nowheres indsigelse med den begrundelse, at Nowhere fra datoen for overgangsperiodens udløb ikke længere kunne påberåbe sig sine ældre varemærker, der ikke var registreret i Det Forenede Kongerige, til støtte for denne indsigelse. Nowhere kunne således drage fordel af konstateringen af, at denne begrundelse var ulovlig, og af annullationen af den omtvistede afgørelse.
83
Forbundsrepublikken Tysklands argumentation vedrørende Nowheres manglende søgsmålsinteresse for Retten skal derfor forkastes som ugrundet.
Realiteten
84
Indledningsvis skal det bemærkes, at eftersom ansøgningen om registrering af det EU-varemærke, der er genstand for den foreliggende tvist, blev indgivet den 30. juni 2015, er denne tvist reguleret dels af de materielle bestemmelser i forordning nr. 207/2009, der var gældende på denne dato, dels af de proceduremæssige bestemmelser i forordning 2017/1001 (jf. analogt dom af 20.6.2024, EUIPO mod Indo European Foods, C-801/21 P, EU:C:2024:528, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
Det eneste anbringendes andet led om en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009
– Parternes argumenter
85
Med det eneste anbringendes andet led, som skal behandles først, har EUIPO, støttet af Forbundsrepublikken Tyskland og INTA, gjort gældende, at indehaveren af en ældre rettighed såvel i forbindelse med indsigelsessager som i ugyldighedssager er forpligtet til at bevise denne rettigheds eksistens, gyldighed og omfang ikke blot på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering af det omhandlede EU-varemærke eller på tidspunktet for dennes prioritet, for at godtgøre, at den nævnte rettighed går forud for denne ansøgning, men også på det tidspunkt, hvor EUIPO træffer afgørelse, for at godtgøre, at den har permanent karakter. Den omstændighed, at denne ældre rettighed bortfalder ex nunc under sagens behandling ved EUIPO, bl.a. som følge af, at rettigheden udløber, fortabes eller opgives, medfører nødvendigvis, at den pågældende indsigelse eller ugyldighedsbegæring forkastes. I præmis 30-34 i dom af 13. september 2006, MIP Metro mod KHIM – Tesco Stores (METRO) (T-191/04, herefter »Metro-dommen«, EU:T:2006:254), anerkendte Retten, at det er disse regler, der gælder, og dette er blevet bekræftet i dens senere retspraksis.
86
Ifølge EUIPO kan disse regler udledes af ordlyden af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, navnlig af anvendelsen af præsens indikativ og denne ordlyds grammatiske opbygning, den sammenhæng, hvori den indgår, navnlig ordlyden af regel 19, stk. 2, litra d), og regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 og af artikel 42, stk. 2 og 3, i forordning nr. 207/2009, samt af det generelle formål med indsigelsesproceduren, som er at beskytte de interesser, som indehavere af ældre rettigheder har, ved at bevare disse rettigheders væsentligste funktion mod konflikter, som kan opstå i forhold til EU-varemærker som følge af, at der på samme tid findes to gyldige rettigheder, der kan påberåbes.
87
EUIPO har foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 28-31 »skabte« en ny generel regel, hvorefter begivenheder vedrørende et ældre varemærke, der indtræffer efter tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering af et EU-varemærke, er uden relevans for udfaldet af indsigelsen mod denne registrering. I denne henseende støttede Retten sig på betragtninger vedrørende den materielle ret, der fandt anvendelse ratione temporis, og vurderingen af, om der forelå en relativ registreringshindring på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering af det ansøgte EU-varemærke, samt på praksis fra Retten, som ikke var relevant. Retten konkluderede med urette, at EUIPO var forpligtet til at tage hensyn til ældre rettigheder, der er beskyttet i Det Forenede Kongerige, og som er påberåbt mod en ansøgning om registrering af et EU-varemærke, der er indgivet inden overgangsperiodens udløb.
88
Endvidere har EUIPO gjort gældende, at Retten i den nævnte doms præmis 34-42 fortolkede artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 i strid med denne bestemmelses ordlyd, sammenhæng og formål, idet den forkastede de argumenter vedrørende disse, som EUIPO havde fremført for Retten med henblik på at godtgøre eksistensen af de regler, der er nævnt i nærværende doms præmis 85.
89
Hvad for det første angår ordlyden af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 fortolkede Retten i den appellerede doms præmis 34 EUIPO’s argumentation fejlagtigt og anlagde en urigtig forståelse af den nævnte bestemmelses grammatiske opbygning.
90
Hvad for det andet angår den sammenhæng, hvori samme bestemmelse indgår, minimerede Retten i denne doms præmis 36 og 37 betydningen heraf ved at fastslå, at regel 19, stk. 1, og regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 ikke henviser til den dato, hvor afgørelsen om indsigelsen er truffet. I den nævnte doms præmis 38 og 39 forkastede Retten desuden med urette EUIPO’s argumentation vedrørende betingelserne for reel brug af det ældre varemærke, selv om disse betingelser viser, at der findes en mekanisme, som forhindrer, at der meddeles afslag på en ansøgning om registrering af et EU-varemærke, når der ikke foreligger en konflikt på det tidspunkt, hvor afgørelsen om indsigelsen træffes. Endelig var det med urette, at Retten i samme doms præmis 40 afviste at anse anvendelsen af de EU-retlige bestemmelser og retspraksis vedrørende ugyldighedssager for relevante.
91
Hvad for det tredje angår formålene med indsigelsessager har EUIPO gjort gældende, at Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 42 om, at Nowhere havde en berettiget interesse i at få medhold i sin indsigelse, er baseret på fejlagtige betragtninger. Rettens betragtning om, at der i tilfælde af registrering foreligger en potentiel konflikt, hviler på en sammenblanding mellem ansøgnings- eller prioritetsdatoen for en ansøgning om registrering af et EU-varemærke, hvis væsentligste rolle er at fastlægge rettighedernes kronologiske rækkefølge i overensstemmelse med prioritetsprincippet, og datoen for offentliggørelsen af registreringen af dette varemærke, fra hvilken EU-varemærkerne kan gøres gældende over for tredjemand. Endvidere fremgår det navnlig af Domstolens praksis, at søgsmål vedrørende krænkelse og ugyldighed er forskellige såvel med hensyn til deres formål og deres retsvirkninger. I modsætning til, hvad Retten har anført, indebærer EUIPO’s standpunkt derfor ikke, at Nowhere nægtes beskyttelse af sine ikke-registrerede ældre varemærker i Det Forenede Kongerige i perioden mellem datoen for indgivelsen af ansøgningen om det anfægtede varemærke og datoen for udløbet af overgangsperioden.
92
Nowhere er af den opfattelse, at EUIPO’s argumentation er ugrundet.
93
I denne henseende har Nowhere gjort gældende, at Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen er uden betydning for den beskyttelse, som Nowheres ældre rettigheder nyder, med den begrundelse, at den eneste relevante dato med henblik på behandlingen af den indsigelse, som Nowhere har rejst, er datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af det ansøgte varemærke, på hvilken dato Det Forenede Kongerige stadig var en EU-medlemsstat.
94
Nowhere har desuden anført, at det omhandlede ældre varemærke på det tidspunkt, hvor indsigelsen blev rejst, var omfattet af en territorial beskyttelse i henhold til varemærkeretten inden for Unionen.
95
Endvidere har Nowhere gjort gældende, at EUIPO har støttet sig på en antagelse, der ikke har noget grundlag i de relevante bestemmelser i forordning nr. 207/2009, hvorefter ethvert ophør af en ældre rettigheds gyldighed, der indtræder under indsigelsessagen, inden der træffes endelig afgørelse om indsigelsen, skal medføre, at indsigelsen forkastes.
96
Nowhere har nemlig for det første gjort gældende, at det var med føje, at Retten fastslog, at den blotte anvendelse af præsens indikativ i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 ikke underbyggede denne antagelse.
97
For det andet følger det ikke af de relevante bestemmelser i forordning nr. 207/2009, navnlig forordningens artikel 41, at de omhandlede ældre rettigheder på tidspunktet for den omtvistede afgørelse altid skal kunne kvalificeres som sådanne. Det afgørende er alene, om de omhandlede ældre varemærker på ansøgnings- eller prioritetsdatoen for den omhandlede ansøgning om registrering af et EU-varemærke udgjorde »ældre rettigheder«.
98
For det tredje angår EUIPO’s henvisning til Metro-dommen en anden situation end den, der er genstand for den foreliggende sag, således som Retten fremhævede i den appellerede doms præmis 35, eftersom fornyelsen af et varemærke ikke kan sidestilles med en politisk begivenhed, der er uafhængig af parterne.
99
For det fjerde tager EUIPO’s argumentation vedrørende de krav, der følger af artikel 42, stk. 2 og 3, i forordning nr. 207/2009, ikke højde for de talrige tilfælde, hvor det ældre varemærke ikke har været registreret i fem år, og hvor der derfor ikke tages hensyn til den reelle brug af dette varemærke.
– Domstolens bemærkninger
100
Med henblik på i den appellerede doms præmis 31 at konkludere, at de ældre varemærker, der ikke var registreret i Det Forenede Kongerige, og som Nowhere havde påberåbt sig på grundlag af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, i princippet kunne begrunde Nowheres indsigelse, støttede Retten sig på Brownie-dommen, der er nævnt i denne doms præmis 28-30.
101
Denne retspraksis hviler på den forudsætning, at eftersom spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en relativ registreringshindring, der er påberåbt til støtte for en indsigelse mod registrering af et EU-varemærke, skal vurderes på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen vedrørende denne registrering, har den omstændighed, at det ældre varemærke, der er påberåbt til støtte for denne indsigelse, efter denne dato mister sin status som varemærke, der er registreret eller beskyttet i en medlemsstat, i princippet ingen betydning for udfaldet af den nævnte indsigelse.
102
Som EUIPO i det væsentlige har gjort gældende inden for rammerne af det eneste anbringendes andet led, har en sådan forudsætning imidlertid hverken grundlag i ordlyden af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, eller den sammenhæng, hvori den indgår, eller mere generelt i indsigelsesprocedurens formål.
103
I denne henseende fremgår det i første række af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, at »[h]vis indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller af et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn, som ikke kun har lokal betydning, rejser indsigelse«, er »det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering«, »hvis og i det omfang« dette tegn i henhold til EU-lovgivningen eller medlemsstatens lovgivning opfylder to betingelser, nemlig dels i henhold til den nævnte artikel 8, stk. 4, litra a), at »rettigheder til tegnet [er erhvervet] før tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering som [EU]-varemærke eller i givet fald før tidspunktet for den prioritet, der gøres gældende til støtte for [ansøgningen]«, dels i henhold til den nævnte artikel 8, stk. 4, litra b), at »tegnet giver sin indehaver ret til at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke«.
104
Hvad angår betingelsen i denne forordnings artikel 8, stk. 4, litra a), vedrører den, som det fremhæves ved anvendelsen af tempusformen perfektum og præpositionen »før«, udtrykkeligt et krav om, at den erhvervelse af rettigheder til det tegn, der er påberåbt til støtte for indsigelsen, skal have fundet sted på et fortidigt tidspunkt i forhold til datoen for indgivelsen af den omhandlede ansøgning om registrering af et EU-varemærke eller i givet fald tidspunktet for den prioritet, der er påberåbt til støtte herfor.
105
Selv om betingelsen i den nævnte forordnings artikel 8, stk. 4, litra b), ligeledes indeholder det nævnte krav om fortidighed ved at fastsætte, at det tegn, der er påberåbt til støtte for indsigelsen, i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse på det pågældende tegn, skal give sin indehaver »ret til at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke«, skal det derimod bemærkes, at denne betingelse er affattet i præsens indikativ, og at den ikke henviser til noget tidspunkt, hvor den skal være opfyldt.
106
Det skal ligeledes fremhæves, at formuleringen »det varemærke, der søges registreret, [er] udelukket fra registrering«, i denne artikel 8, stk. 4, som henviser til EUIPO’s afgørelse, hvorved indsigelsen tages til følge, og hvorved der gives afslag på ansøgningen om registrering af et EU-varemærke, ligeledes er affattet i præsens indikativ.
107
Det kan af denne bestemmelses ordlyd udledes, at erhvervelsen af den ældre rettighed, der er påberåbt til støtte for en indsigelse på grundlag af den nævnte bestemmelse, ganske vist skal vurderes i forhold til datoen for indgivelsen af ansøgningen om det omhandlede EU-varemærke eller i givet fald prioritetsdatoen. Det følger imidlertid ligeledes heraf, at det, for at denne indsigelse kan tages til følge, er nødvendigt, at denne ældre ret giver indehaveren »giver sin indehaver ret til at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke« i henhold til lovgivningen i en medlemsstat eller i henhold til EU-retten, ikke blot på dette tidspunkt, men ligeledes på det senere tidspunkt, hvor denne indsigelse rejses, og indtil det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om, hvorvidt »det varemærke, der søges registreret, [er] udelukket fra registrering«.
108
I anden række bekræftes denne fortolkning af en analyse af den sammenhæng, hvori artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 indgår.
109
Det skal bemærkes, at i lighed med ordlyden af denne bestemmelse antyder ordlyden af denne forordnings artikel 8, stk. 1 og 2, som har en tilsvarende opbygning, for så vidt angår indsigelser, der er støttet på registrerede ældre varemærker, som sidstnævnte bestemmelse finder anvendelse på, at selv om datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af et EU-varemærke er relevant med henblik på vurderingen af, om disse ældre registrerede varemærker fandtes på et tidligere tidspunkt, er det for at indsigelserne kan tages til følge et krav, at varemærkerne består frem til det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om indsigelsen. Mens denne artikel 8, stk. 2, definerer »ældre varemærker« i den nævnte artikel 8, stk. 1, som omfattende bl.a. »varemærker [...], hvis ansøgningsdato ligger før datoen for E[U]-varemærkeansøgningen, i givet fald under hensyntagen til den prioritet, der gøres gældende til støtte for disse varemærker«, fastsætter den nævnte artikel 8, stk. 1, at »[h]vis indehaveren af et ældre varemærke rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering«, når de betingelser, der er nævnt i denne bestemmelse er opfyldt.
110
Endvidere fremgår det af Domstolens praksis, at det påhviler appelkamrene at efterprøve, at den ældre rettighed, der er påberåbt i henhold til artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 40/94, ikke er blevet erklæret ugyldig ved en endelig retsafgørelse, der ikke kan påklages på det tidspunkt, hvor det pågældende appelkammer træffer afgørelse om klagen over indsigelsesafdelingens afgørelse, med henblik på at sikre, at denne ret stadig har de virkninger, der kræves i henhold til denne bestemmelse (jf. i denne retning dom af 29.3.2011, Anheuser-Busch mod Budějovický Budvar, C-96/09 P, EU:C:2011:189, præmis 95-97 og 205).
111
Det fremgår desuden af denne retspraksis, at det i mangel af en sådan endelig retsafgørelse, og eftersom den omhandlede ældre rettighed fortsat består på det tidspunkt, hvor EUIPO træffer endelig afgørelse om indsigelsen, tilkommer EUIPO at undersøge, om indsigeren har godtgjort, at det omhandlede tegn er omfattet af anvendelsesområdet for den påberåbte medlemsstats lovgivning, og om den gør det muligt at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke (jf. i denne retning dom af 29.3.2011, Anheuser-Busch mod Budějovický Budvar, C-96/09 P, EU:C:2011:189, præmis 95-97 og 205-207).
112
Det følger således af ovenstående betragtninger, at spørgsmålet om, hvorvidt der fortsat findes en gyldig ældre rettighed, skal vurderes på det tidspunkt, hvor EUIPO træffer endelig afgørelse om indsigelsen med henblik på at afgøre, om »det varemærke, der søges registreret, [er] udelukket fra registrering«, herunder på tidspunktet for klagen for appelkammeret. Der er tale om et forudgående spørgsmål, som EUIPO skal tage stilling til, inden det undersøger, om indsigeren har godtgjort, at denne ældre rettighed i øvrigt opfyldte de materielle betingelser i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, og navnlig at den gav indehaveren ret til at forbyde brugen af et yngre varemærke.
113
I tredje række understøttes denne fortolkning af formålene med indsigelsesproceduren.
114
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at de krav om fortidighed, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, litra a), i forordning nr. 207/2009 for så vidt angår registrerede ældre varemærker og i denne forordnings artikel 8, stk. 4, for så vidt angår ikke-registrerede varemærker, gennemfører prioritetsprincippet, der er nævnt i 12. betragtning til forordning 2017/1001.
115
I henhold til dette princip tilkommer den eneret, som disse forordninger giver indehaveren af EU-varemærket, den, der først har registreret eller erhvervet det pågældende varemærke. I denne henseende er det, således som det fremgår af artikel 46 i forordning nr. 207/2009, den dag, hvor ansøgningen om registrering af dette varemærke blev indgivet, eller i givet fald datoen for den prioritet, der gøres gældende til støtte for denne ansøgning, som er afgørende. I tilfælde af konflikt mellem to varemærker formodes det først erhvervede eller registrerede varemærke at opfylde betingelserne for beskyttelse før det senere registrerede EU-varemærke (jf. i denne retning dom af 21.2.2013, Fédération Cynologique Internationale, C-561/11, EU:C:2013:91, præmis 39 og 40 og den deri nævnte retspraksis).
116
Ud fra dette perspektiv opfylder indsigelsesproceduren, som er en af de forudgående kontrolmekanismer, der er til rådighed i forbindelse med proceduren for registrering af EU-varemærker, et præventivt formål, der består i at undgå registrering af EU-varemærker, som kan komme i konflikt med andre varemærker eller andre erhvervsmæssigt anvendte tegn, ved at gøre det muligt for indehaveren af et ældre varemærke at forhindre, at et tegn, der kan krænke dette varemærke, registreres, uden at dette berører den mulighed, som indehaveren i henhold til forordning nr. 207/2009 har for at anlægge sag om krænkelse som følge af brugen af et yngre varemærke eller for at indgive en ugyldighedsbegæring i forhold til sidstnævnte, når dette er blevet registreret (jf. i denne retning dom af 21.2.2013, Fédération Cynologique Internationale, C-561/11, EU:C:2013:91, præmis 42, 43, 45 og 48).
117
Desuden er det generelle formål med forordning nr. 207/2009 at foretage en afvejning mellem på den ene side varemærkeindehaverens interesse i at sikre varemærkets væsentligste funktion, som er at garantere oprindelsen af varen eller tjenesteydelsen, der er omfattet af varemærket, over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse, og på den anden side andre erhvervsdrivendes interesse i at kunne råde over tegn, der kan betegne deres varer og tjenesteydelser (jf. i denne retning dom af 30.5.2018, Tsujimoto mod EUIPO, C-85/16 P og C-86/16 P, EU:C:2018:349, præmis 90 og den deri nævnte retspraksis, og af 16.7.2020, ACTC mod EUIPO, C-714/18 P, EU:C:2020:573, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
118
For at et varemærkes væsentligste funktion kan opfyldes af varemærket, giver forordning nr. 207/2009 således indehaveren af dette varemærke en række rettigheder, samtidig med at den begrænser dem til, hvad der er strengt nødvendigt for at sikre denne funktion, bl.a. gennem anvendelsen af regler om »reel brug« som omhandlet i denne forordnings artikel 42, stk. 2, første punktum. (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, ACTC mod EUIPO, C-714/18 P, EU:C:2020:573, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
119
I denne henseende fastsætter artikel 42, stk. 2 og 3, i forordning nr. 207/2009 i den affattelse, der finder anvendelse på den foreliggende tvist, at ansøgeren om et EU-varemærke kan kræve, at indehaveren af et ældre registreret varemærke godtgør, at der inden for de seneste fem år forud for offentliggørelsen af den varemærkeansøgning, der har været genstand for en indsigelse, er gjort »reel brug« af dette ældre varemærke. Det fremgår desuden, at hvis det ældre varemærke kun har været anvendt for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, »anses det ved behandlingen af indsigelsen« kun som registreret for denne del af varerne eller tjenesteydelserne. Disse bestemmelser afspejler således specifikt med hensyn til indsigelsesproceduren det generelle formål med disse forordninger, som er på en balanceret måde på den ene side at opretholde og beskytte de enerettigheder, der er tillagt indehaveren af det ældre varemærke, og på den anden side at begrænse disse rettigheder for at tage hensyn til tredjemands interesser (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, ACTC mod EUIPO, C-714/18 P, EU:C:2020:573, præmis 33, 38 og 39).
120
Som det er anført i nærværende doms præmis 101, fremgår det imidlertid af den appellerede doms præmis 28-30, at det ved Brownie-dommen blev fastslået, at når et ældre varemærke ophører med at være beskyttet på det relevante område på et tidspunkt, der ligger efter datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af EU-varemærket, og dermed også inden EUIPO har truffet afgørelse om indsigelsen mod registreringen af sidstnævnte varemærke under indsigelsessagen eller klagesagen, skal EUIPO ikke tage hensyn til denne omstændighed med henblik på at afgøre, om denne indsigelse skal tages til følge. Denne fortolkning har nødvendigvis til følge, at EUIPO kan være forpligtet til at afslå registrering af et EU-varemærke på grund af en potentiel konflikt med et ældre varemærke, selv om sidstnævnte varemærke på tidspunktet for denne afgørelse om afslag ikke længere er beskyttet på dette område i henhold til den lovgivning eller de konventionsbestemmelser, der finder anvendelse herpå.
121
I en situation, hvor det ældre varemærke ikke længere nyder en sådan beskyttelse, kan dette varemærkes væsentligste funktion imidlertid ikke længere bringes i fare ved registreringen af EU-varemærket, eftersom et sådant ældre varemærke ikke længere er egnet til at opfylde denne væsentlige funktion. Den fortolkning af forordning nr. 207/2009, som konklusionen i den appellerede doms præmis 31 hviler på, er derfor i strid med denne forordnings generelle formål om at foretage en afvejning af interesserne hos indehaveren af et ældre varemærke og tredjemands interesser i at råde over tegn, der kan betegne deres varer og tjenesteydelser.
122
Det følger af det ovenstående, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 28-30 at støtte sig på den forudsætning, at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en relativ registreringshindring, der er påberåbt til støtte for en indsigelse mod registrering af et EU-varemærke, alene skal vurderes på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen vedrørende denne registrering.
123
Hvad angår den appellerede doms præmis 42, hvori Retten som svar på EUIPO’s argument om, at der ikke forelå en konflikt mellem Nowheres ældre varemærker og det ansøgte varemærke efter overgangsperiodens udløb, fandt, at der i det mindste kunne foreligge en konflikt i perioden mellem tidspunktet for indgivelsen af EU-varemærkeansøgningen og tidspunktet for udløbet af overgangsperioden, således at dette selskab havde en berettiget interesse i at få medhold i sin indsigelse, skal det for det første bemærkes, at ugyldigheds- og indsigelsessager med hensyn til deres genstand og virkninger adskiller sig fra sager om krænkelse.
124
Det fremgår således af retspraksis, at den mulighed, som indehaveren af et ældre EU-varemærke har for at anlægge en sag om krænkelse mod indehaveren af et yngre EU-varemærke, hverken kan bevirke, at indgivelsen af en ugyldighedsbegæring til EUIPO eller de forudgående kontrolmekanismer, der er til rådighed i forbindelse med proceduren for registrering af EU-varemærker, herunder indsigelsessager, bliver meningsløse (jf. i denne retning dom af 21.2.2013, Fédération Cynologique Internationale, C-561/11, EU:C:2013:91, præmis 48).
125
Tilsvarende indebærer indgivelsen af en indsigelse, som EUIPO kan afvise uden at foretage en realitetsbehandling, ikke, at et søgsmål om krænkelse, der anlægges med henblik på at forbyde erhvervsmæssig brug af tegn, som er identiske med eller ligner det ældre varemærke, mister sin betydning, hvilket også gælder med hensyn til et yngre EU-varemærke (jf. analogt dom af 21.2.2013, Fédération Cynologique Internationale, C-561/11, EU:C:2013:91, præmis 45, 46 og 52), og dermed så meget desto mere med hensyn til et tegn, der i lighed med det i den foreliggende sag omhandlede er genstand for en ansøgning om registrering af et EU-varemærke, der stadig verserer.
126
Dette ræsonnement finder tilsvarende anvendelse på et ældre ikke-registreret varemærke som det, der er omhandlet i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, som ifølge denne bestemmelses ordlyd »giver sin indehaver ret til at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke«.
127
I modsætning til den forudsætning, som Rettens ræsonnement i den appellerede doms præmis 42 hviler på, indebærer forkastelsen af Nowheres indsigelse med den begrundelse, at der ikke kan opstå nogen konflikt mellem de omhandlede varemærker efter udløbet af overgangsperioden, derfor ikke, at dette selskab skal nægtes beskyttelse de af selskabets ældre ikke-registrerede varemærker, der er anvendt erhvervsmæssigt i Det Forenede Kongerige inden denne dato, navnlig for så vidt angår en eventuel konflikt, som måtte være forbundet med brugen af et EU-varemærke.
128
For så vidt som Nowhere i henhold til Det Forenede Kongeriges lovgivning faktisk havde ret til at forbyde brugen af et yngre varemærke som omhandlet i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, var dette selskab i denne periode nemlig berettiget til at anlægge et søgsmål ved retterne i Det Forenede Kongerige om krænkelse af dets rettigheder mod brugen af det EU-varemærke, der var genstand for den omhandlede registreringsansøgning, uden at den senere registrering af dette sidstnævnte varemærke under alle omstændigheder kunne være til hinder for dette søgsmål.
129
For det andet bemærkes, at indsigelsessager til forskel fra krænkelsessager ikke vedrører en konflikt, der er forbundet med den faktiske erhvervsmæssige brug af varemærkerne, men en potentiel konflikt, der er betinget af den ansøgte registrering, og som er knyttet til sameksistensen af to konkurrerende intellektuelle ejendomsrettigheder, der begge er gyldige og kan gøres gældende.
130
I denne sammenhæng er varigheden af registreringen af EU-varemærket, således som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 41, i overensstemmelse med artikel 46 i forordning nr. 207/2009 ti år fra datoen for indgivelsen af ansøgningen.
131
I modsætning til, hvad Retten synes at udlede heraf i denne doms præmis 42, følger det imidlertid ikke heraf, at der foreligger en risiko for en konflikt mellem dette varemærke og et ældre varemærke fra denne dato. I overensstemmelse med artikel 9, stk. 3, første punktum, i forordning nr. 207/2009 gælder de til EU-varemærket knyttede rettigheder først over for tredjemand, når varemærkets registrering er offentliggjort. Det følger navnlig heraf, at den eneret, som EU-varemærket giver sin indehaver, der bl.a. gør det muligt for vedkommende i forbindelse med en krænkelsessag i medfør af artikel 9, stk. 1 og 2, i forordning nr. 207/2009 at forbyde tredjemand at bruge et varemærke, alene kan omfatte handlinger, der er foretaget af tredjemand efter offentliggørelsen af registreringen af dette EU-varemærke (jf. i denne retning dom af 22.6.2016, Nikolajeva, C-280/15, EU:C:2016:467, præmis 37).
132
I det tilfælde, som EUIPO har påberåbt sig for Retten, og som er omhandlet i den appellerede doms præmis 42, nemlig det tilfælde, hvor de ældre varemærker, der er beskyttet i Det Forenede Kongerige, ikke længere er beskyttet i Unionen fra overgangsperiodens udløb, foreligger der ganske vist en potentiel risiko for en konflikt mellem disse ældre varemærker og EU-varemærket, såfremt sidstnævnte varemærke registreres inden udløbet af denne periode.
133
Eftersom Nowheres indsigelse i det foreliggende tilfælde var verserende på dette tidspunkt, og Andet Appelkammer ved EUIPO indtil dette tidspunkt endnu ikke havde truffet den omtvistede afgørelse, gjorde denne indsigelse det imidlertid muligt for Nowhere at beskytte de omhandlede ældre varemærkers væsentligste funktion ved at forhindre denne registrering.
134
Hvis det derimod antages, at den situation, der er omhandlet i nærværende doms præmis 132, foreligger, eftersom det ansøgte EU-varemærke på tidspunktet for overgangsperiodens udløb endnu ikke var registreret, kunne det under alle omstændigheder først være blevet registreret, efter at disse ældre varemærker var ophørt med at have virkning.
135
Følgelig bliver dette EU-varemærke i tilfælde af registrering først gyldigt og kan gøres gældende på et tidspunkt, hvor der ikke foreligger nogen – end ikke potentiel – konflikt med de nævnte ældre varemærker. Henset til formålet med indsigelsesproceduren som anført i denne doms præmis 116, som netop er at undgå, at der opstår en sådan potentiel konflikt, kan det i modsætning til, hvad der fremgår af den appellerede doms præmis 42, derfor ikke fastslås, at Nowhere har bevaret en »berettiget interesse« i afslaget på registrering af det ansøgte varemærke i dette tilfælde.
136
Det følger heraf, at Retten støttede sig på urigtige forudsætninger, da den i den nævnte præmis i den appellerede dom forkastede EUIPO’s argumentation om, at der ikke forelå nogen konflikt mellem de ældre varemærker og det ansøgte varemærke efter overgangsperiodens udløb.
137
Hvad angår de retlige fejl, som Retten angiveligt begik i den appellerede doms præmis 34-40, hvorved Retten forkastede EUIPO’s argumenter vedrørende for det første ordlyden af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, for det andet relevansen af regel 19, stk. 2, litra d), og regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95, for det tredje betydningen af betingelserne vedrørende reel brug af et ældre varemærke, og for det fjerde Rettens praksis i forbindelse med ugyldighedssager, er det tilstrækkeligt at bemærke, at henset til konstateringerne i nærværende doms præmis 102-136 kan spørgsmålet om, hvorvidt disse retlige fejl foreligger, ikke have nogen indflydelse på udfaldet af det eneste anbringendes andet led.
138
Henset til samtlige ovenstående betragtninger, og uden at det er fornødent at undersøge de øvrige argumenter, som EUIPO har påberåbt sig til støtte for sit eneste anbringendes andet led, skal det konkluderes, at dette andet led skal tiltrædes.
139
De argumenter, som Nowhere har fremført, og som i det væsentlige er baseret på den samme forudsætning som den, Retten selv lagde til grund i den appellerede doms præmis 28-31, og som blev forkastet i nærværende doms præmis 102 til 122, kan ikke føre til en anden konklusion.
140
Hvad desuden angår relevansen af EUIPO’s henvisning til Metro-dommen, som Nowhere har bestridt, skal det fastslås, således som EUIPO har anført i replikken, at Retten i den appellerede dom på de faktiske omstændigheder i den foreliggende tvist anvendte generelle principper vedrørende den relevante dato med henblik på vurderingen af, om der foreligger ældre rettigheder, uden at tage hensyn til den omstændighed, at Det Forenede Kongeriges udtræden til forskel fra bl.a. den manglende fornyelse af et ældre varemærke udgør en omstændighed, som parterne ikke har nogen indflydelse på. Endvidere, og således som det navnlig fremgår af nærværende doms præmis 121, er spørgsmålet om, hvorvidt det med henblik på behandlingen af en indsigelse er relevant, at den ældre rettighed er ophørt med at nyde den beskyttelse, som den er tillagt ved EU-retten, på grund af en omstændighed, som indehaveren ikke har nogen indflydelse på, ikke afgørende, eftersom denne ældre rettigheds væsentligste funktion i et sådant tilfælde under alle omstændigheder ikke længere kan trues af registreringen af det ansøgte varemærke.
Det eneste anbringendes tredje led om tilsidesættelse af de retlige konsekvenser af artikel 50, stk. 3, TEU og udtrædelsesaftalens artikel 126 og 127 samt tilsidesættelse af territorialprincippet som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 207/2009
– Parternes argumenter
141
Med det eneste anbringendes tredje led, som herefter skal behandles, har EUIPO indledningsvis gjort gældende, at de generelle regler, der er nævnt i nærværende doms præmis 85, finder anvendelse i det tilfælde, hvor det ældre varemærke ikke længere er gyldigt og ikke kan gøres gældende i Unionen som følge af Det Forenede Kongeriges faktiske udtræden af Unionen efter overgangsperiodens udløb.
142
Til støtte for dette argument bemærkede EUIPO for det første, at udtrædelsesaftalen ikke indeholder en udtrykkelig bestemmelse, der som en undtagelse til disse generelle regler fastsætter, at ophøret af virkningerne af ældre rettigheder og varemærker, der er beskyttet i Det Forenede Kongerige, skal behandles på en anden måde end den, der finder anvendelse på ældre rettigheder.
143
Det følger heraf, at Retten i den appellerede doms præmis 25 forgæves påpegede, at udtrædelsesaftalen ikke indeholdt bestemmelser, der regulerer behandlingen af en indsigelse, der er rejst på grundlag af en ældre rettighed, som var beskyttet i Det Forenede Kongerige, inden datoen for udtrædelsesaftalens ikrafttræden, eftersom denne omstændighed ikke kunne begrunde, at Retten fraveg de nævnte generelle regler.
144
Den omstændighed, at den omtvistede afgørelse, således som Retten fastslog i den nævnte doms præmis 26 og 27, er det eneste relevante forhold, hvis dato ligger efter udløbet af overgangsperioden, er desuden uden betydning.
145
For det andet kan der efter EUIPO’s opfattelse ikke kræves nogen rimelig erstatning i henhold til artikel 9, stk. 3, andet punktum, i forordning nr. 207/2009 på grundlag af det ansøgte EU-varemærke for faktiske omstændigheder, der har fundet sted i Det Forenede Kongerige, idet sidstnævnte ikke var en medlemsstat på tidspunktet for offentliggørelsen af registreringen af dette varemærke. Dette forhold taler ligeledes for, at der ikke foreligger en potentiel konflikt efter overgangsperiodens udløb, og bekræfter, at den appellerede doms præmis 42 er behæftet med en retlig fejl i denne henseende.
146
For det tredje har EUIPO gjort gældende, at i tilfælde af en registrering af det ansøgte EU-varemærke er dette gyldigt og kan gøres gældende i de 27 nuværende EU-medlemsstater med den fordel, at prioritetsdatoen for ansøgningen om registrering af dette varemærke er gældende. Såfremt der gives afslag på registrering, og ansøgningen overgår til 27 ansøgninger om registrering som nationale varemærker, kan ansøgeren imidlertid opnå nationale varemærker i alle disse medlemsstater, med anvendelse af den samme dato. Desuden har ansøgeren efterfølgende mulighed for at indgive en ny EU-varemærkeansøgning ved på grundlag af artikel 139 i forordning 2017/1001 at påberåbe sig de således opnåede nationale varemærker og følgelig opnå et varemærke med enhedskarakter på EU-plan, der ligner det EU-varemærke, der er ansøgt om i det foreliggende tilfælde. Nowhere har således ingen interesse i at opnå afslag på den omhandlede EU-varemærkeansøgning, idet et sådant afslag »lovlig ville kunne omgås« ved at lade ansøgningen overgå til en ansøgning, der har de samme virkninger.
147
Hvad angår Det Forenede Kongeriges område har Nowhere i givet fald altid mulighed for på grundlag af sine ældre varemærker, der ikke er registreret i denne stat, at anfægte den eventuelle registrering af den varemærkeansøgning, som den pågældende varemærkeansøger indgiver i Det Forenede Kongerige inden for en frist på ni måneder fra overgangsperiodens udløb på grundlag af udtrædelsesaftalens artikel 59, stk. 1. Denne mulighed har imidlertid ingen sammenhæng med indsigelsessagen ved EUIPO.
148
EUIPO er derfor af den opfattelse, at i modsætning til, hvad der fremgår af den appellerede doms præmis 45, gælder de betragtninger, som EUIPO fremførte for Retten vedrørende overgangen af den omhandlede EU-varemærkeansøgning til nationale varemærkeansøgninger, ikke for enhver indsigelsessag, eftersom EU-varemærkeansøgeren i en »normal« situation, hvor den ældre rettighed er beskyttet af en EU-medlemsstats lovgivning, i tilfælde af overgang ikke opnår en beskyttelse svarende til den, som registreringen af det ansøgte varemærke, der er omhandlet i den foreliggende tvist, giver.
149
I modsætning til hvad Retten fastslog i denne præmis, har EUIPO i øvrigt gjort gældende, at der som følge af det territorialitetsprincip for intellektuelle ejendomsrettigheder, der er omhandlet i femte betragtning til forordning 2017/1001, ikke kan opstå nogen konflikt mellem et nationalt varemærke, der er resultatet af en sådan overgang, og et ældre ikke-registreret varemærke i Det Forenede Kongerige i perioden forud for overgangsperiodens udløb. Endelig har EUIPO gjort gældende, at Retten så bort fra EU-lovgivers ønske, der fremgår af første betragtning til forordning nr. 40/94, om at skabe en intellektuel ejendomsrettighed, der har enhedskarakter på EU-plan, som et alternativ til nationale varemærker.
150
Nowhere er af den opfattelse, at EUIPO’s argumentation er ugrundet.
151
Nowhere har anført, at der skal tages hensyn til den rækkefølge, som begivenhederne har fundet sted i, når der foretages en undersøgelse af proportionalitetsprincippet i overensstemmelse med chartrets artikel 17, stk. 2, og artikel 52, stk. 1, i forbindelse med en procedure, der er blevet indledt inden Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen eller endog inden afholdelsen af folkeafstemningen om denne udtræden, dvs. på en dato, hvor der ikke var noget, der tydede på, at en sådan udtræden ville blive en realitet.
152
Endvidere har Nowhere – samtidig med at selskabet har anført, at udtrædelsesaftalen ikke indeholder nogen udtrykkelig bestemmelse om, at de rettigheder, som beskyttes i Det Forenede Kongerige, skal ophøre med at have virkning i Unionen – påberåbt sig section 6(3)(a) i European Union (Withdrawal) Act 2018 (lov af 2018 om Den Europæiske Union (meddelelse om udtræden)), hvorefter varemærkedomstole i Det Forenede Kongerige er forpligtet til at anvende den nationale afledte EU-ret i overensstemmelse med EU-retten, således som den forelå ved overgangsperiodens udløb.
153
Desuden er det i henhold til overgangsbestemmelserne i Trade Marks (Amendment etc.) (EU Exit) Regulations 2019 (forskrifter om varemærker af 2019 (ændringer osv.) (udtræden af Den Europæiske Union)) anerkendt, at registreringen af et EU-varemærke, der udgør det formelle grundlag for en indsigelsessag, fortsat udgør den relevante rettighed i forbindelse med denne procedure. Det Forenede Kongeriges myndighed for intellektuel ejendomsret er således forpligtet til at træffe afgørelse om den pågældende indsigelse på grundlag af den lovgivning, der var gældende på tidspunktet for indgivelsen af begæringen. Nowhere har heraf konkluderet, at der med henblik på at anvende proportionalitetsprincippet og sikre gensidighed i lovgivningen bør tages hensyn til disse bestemmelser, som ville have gjort det muligt at afbøde konsekvenserne af ophøret af virkningen inden for Unionen af rettigheder, som er beskyttede i Det Forenede Kongerige.
– Domstolens bemærkninger
154
I første række skal det bemærkes, at traktaterne i henhold til artikel 50, stk. 3, TEU ophørte med at finde anvendelse på Det Forenede Kongerige på datoen for udtrædelsesaftalens ikrafttræden den 1. februar 2020, således at denne stat fra denne dato ikke længere er en medlemsstat (dom af 9.6.2022, Préfet du Gers og Institut national de la statistique et des études économiques, C-673/20, EU:C:2022:449, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis). Det fremgår imidlertid af fjerde betragtning i præamblen til denne aftale, at EU-retten i sin helhed ophører med at finde anvendelse på denne stat fra datoen for denne aftales ikrafttræden »med forbehold af bestemmelserne« i denne aftale.
155
I den nævnte aftales artikel 126 og 127 fastsættes en overgangsperiode, der begynder på datoen for aftalens ikrafttræden og slutter den 31. december 2020, i løbet af hvilken EU-retten, medmindre andet er fastsat i samme aftale, finder anvendelse på og i Det Forenede Kongerige, og enhver henvisning til medlemsstaterne i EU-retten skal forstås således, at den omfatter denne stat.
156
Som Retten i det væsentlige fastslog i den appellerede doms præmis 25, fastsætter udtrædelsesaftalens artikel 54-61, der er indeholdt i afsnit IV i aftalens tredje del med titlen »Intellektuel ejendomsret«, og som finder anvendelse fra overgangsperiodens udløb i overensstemmelse med aftalens artikel 185, stk. 4, derimod ikke, hvordan man skal behandle en indsigelse, der er indgivet inden datoen for aftalens ikrafttræden på grundlag af en ældre rettighed, der er beskyttet i Det Forenede Kongerige, og som er verserende ved udløbet af denne periode.
157
Imidlertid fandt Retten, efter at konstateret, at der ikke fandtes en sådan angivelse, at denne konstatering talte for, at det var muligt – selv efter overgangsperiodens udløb – at påberåbe sig varemærker, der er beskyttet i Det Forenede Kongerige, og på grundlag af hvilke der var blevet rejst indsigelse inden udtrædelsesaftalens ikrafttræden, således som det fremgår af indsættelsen af den nævnte konstatering i det ræsonnement, der er anført i den appellerede doms præmis 24-31. Herved begik Retten en retlig fejl.
158
Som anført i nærværende doms præmis 154 fremgår det nemlig af fjerde betragtning i præamblen til udtrædelsesaftalen, at EU-retten med forbehold af bestemmelserne i denne aftale, ophører med at finde anvendelse på Det Forenede Kongerige på datoen for den nævnte aftales ikrafttræden. Endvidere fremgår det af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, at det i denne bestemmelse omhandlede ældre varemærke eller rettighed navnlig skal give indehaveren »ret til at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke«»i henhold til [...] medlemsstatens lovgivning vedrørende [dette varemærke eller denne rettighed]«. Fra overgangsperiodens udløb udgjorde Det Forenede Kongeriges lovgivning, som Nowhere har påberåbt sig til støtte for sin indsigelse, i mangel af modstående bestemmelser i udtrædelsesaftalen imidlertid ikke længere »en medlemsstats lovgivning«.
159
Det var således med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 25 fastslog, at udtrædelsesaftalen ikke indeholdt udtrykkelige bestemmelser om udfaldet af en indsigelse, der var rejst inden datoen for denne aftales ikrafttræden, uden derved at drage passende retlige konsekvenser heraf for så vidt angår muligheden for efter overgangsperiodens udløb at påberåbe sig de ældre varemærker, der er beskyttet i Det Forenede Kongerige, og som indsigelsen er støttet på.
160
I anden række følger det af territorialprincippet, der er nævnt i anden til fjerde betragtning til forordning nr. 207/2009, og som er bragt i anvendelse for så vidt angår EU-varemærker i denne forordnings artikel 1, stk. 2, andet punktum, at et varemærkes retsvirkninger er begrænset til det område, hvor det er beskyttet (jf. i denne retning dom af 22.6.1994, IHT Internationale Heiztechnik og Danzinger, C-9/93, EU:C:1994:261, præmis 22, og af 19.12.2012, Leno Merken, C-149/11, EU:C:2012:816, præmis 38, 40 og 41). I overensstemmelse med dette princip er det med henblik på anvendelsen af den nævnte forordnings artikel 8, stk. 4, således kun på det område, hvor det pågældende tegn er beskyttet, at den lovgivning, der finder anvendelse, tillægger dette tegn enerettigheder, der kan komme i konflikt med et EU-varemærke (jf. i denne retning dom af 29.3.2011, Anheuser-Busch mod Budějovický Budvar, C-96/09 P, EU:C:2011:189, præmis 162).
161
Det følger imidlertid ikke af udtrædelsesaftalens artikel 54-61, at parterne i denne aftale som en undtagelse til det nævnte territorialprincip har fastsat, at et EU-varemærke, der er registreret efter overgangsperiodens udløb, skal have virkning på Det Forenede Kongeriges område, herunder for dette ældre varemærkes gyldighedsperiode før dette tidspunkt. Navnlig etableres der i disse artikler ingen forbindelse mellem udfaldet af en EU-varemærkeansøgning, der verserede på den nævnte dato, og udfaldet af en tilsvarende ansøgning indgivet til myndighederne i Det Forenede Kongerige på grundlag af denne aftales artikel 59, stk. 1.
162
Det følger heraf, således som EUIPO i det væsentlige har anført inden for rammerne af sit eneste anbringendes tredje led, at der ikke kan være en konflikt mellem ældre varemærker, der er beskyttet i Det Forenede Kongerige, og et EU-varemærke, såfremt sidstnævnte varemærke registreres efter overgangsperiodens udløb, eftersom sidstnævnte varemærke i dette tilfælde vil have virkninger på et andet område end det, hvorpå disse ældre varemærker er beskyttet.
163
Ved i den appellerede doms præmis 42 og 45 at henvise til en potentiel konflikt mellem på den ene side de ældre varemærker, der er beskyttet i Det Forenede Kongerige, og på den anden side det ansøgte EU-varemærke, eller i givet fald i tilfælde af afslag på registrering af sidstnævnte den nationale varemærkeansøgning, der er resultatet af overgangen af en EU-varemærkeansøgning, støttede Retten sig imidlertid implicit, men nødvendigvis, på den forudsætning, at for så vidt som en ansøgning om registrering af et EU-varemærke er blevet indgivet inden overgangsperiodens udløb, kan dette varemærke, såfremt det registreres efter denne dato, eller i det mindste et nationalt varemærke, der er resultatet af overgangen af den nævnte ansøgning, have virkning på Det Forenede Kongeriges område. En sådan forudsætning indebærer imidlertid, at der findes udtrykkelige bestemmelser i udtrædelsesaftalen, der som en undtagelse fra princippet om varemærkers territorialitet gør det muligt at forlænge sådanne virkninger efter den nævnte dato, hvilket ikke er tilfældet.
164
Det følger heraf, at Retten ved i den appellerede doms præmis 42 og 45 at støtte sig på, at der forelå en sådan potentiel konflikt, begik en retlig fejl, for så vidt som den ikke tog korrekt hensyn til de retsvirkninger, som overgangsperiodens udløb og varemærkers territorialitetsprincip, har for den indsigelse, der er omhandlet i den foreliggende tvist.
165
Følgelig skal det eneste anbringendes tredje led tages til følge, uden at det er fornødent at undersøge de øvrige argumenter, som EUIPO har påberåbt sig til støtte herfor.
166
Denne konklusion drages ikke i tvivl af Nowheres argumenter vedrørende proportionalitetsprincippet og gensidighedsprincippet. Eftersom Retten ikke støttede sig på disse principper i den appellerede dom, kan de nemlig ikke ligge til grund for det ræsonnement, som denne dom hviler på.
167
Såfremt det antages, at Nowhere med disse argumenter ønsker at anmode Domstolen om at erstatte de præmisser, hvorpå denne dom er støttet, med andre præmisser, er det tilstrækkeligt at bemærke, at den omstændighed, at indsigelsen blev rejst på et tidspunkt, hvor Det Forenede Kongeriges udtræden ikke kunne forudses, er uden betydning, eftersom det ældre varemærke, der er genstand for beskyttelse i henhold til EU-retten, under alle omstændigheder, således som det fremgår af nærværende doms præmis 102-122, fortsat skal eksistere indtil datoen for afsigelsen af den endelige afgørelse om denne indsigelse.
168
Hvad desuden angår Nowheres påberåbelse af de bestemmelser i Det Forenede Kongeriges nationale ret, som vedrører indsigelser støttet på EU-varemærker, og som er vedtaget med henblik på denne stats udtræden af Unionen, skal det for det første bemærkes, at EU-varemærkesystemet er et selvstændigt system, der består af en helhed af regler, og som forfølger formål, som er særegne for systemet, og dets anvendelse er uafhængig af alle nationale systemer (dom af 6.6.2018, Apcoa Parking Holdings mod EUIPO, C-32/17 P, EU:C:2018:396, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis). For det andet følger det ikke af udtrædelsesaftalens artikel 54-61, således som det er blevet konstateret i nærværende doms præmis 161, at parterne i denne aftale som en undtagelse til territorialprincippet har fastsat, at et EU-varemærke, der er registreret efter overgangsperiodens udløb, har virkning på Det Forenede Kongeriges område. Selv om det antages, at gensidighedsprincippet i det foreliggende tilfælde er relevant, kan det under alle omstændigheder ikke foranledige EUIPO til at anerkende, at en ældre rettighed, der er beskyttet i Det Forenede Kongerige, fortsat kan påberåbes i forbindelse med en indsigelse mod registreringen af et sådant varemærke efter denne dato.
169
Henset til samtlige ovenstående betragtninger, og uden at det er fornødent at undersøge det eneste anbringendes første led, skal appellen tages til følge, og den appellerede dom ophæves.
Søgsmålet for Retten
170
I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver Rettens afgørelse, enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.
171
Det må fastslås, at tvisten i denne sag er moden til påkendelse.
172
I denne henseende har Nowhere, således som det er anført i nærværende doms præmis 45, til støtte for sit søgsmål påberåbt sig et enkelt anbringende om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, inden for rammerne af hvilket Nowhere i det væsentlige har gjort gældende, at den eneste relevante dato med henblik på at fastslå, om der foreligger en ældre rettighed, som ligger til grund for en indsigelse mod registreringen af et EU-varemærke, er datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af dette varemærke.
173
Af de grunde, der er anført i nærværende doms præmis 102-137, skal dette anbringende forkastes, eftersom denne ældre rettighed fortsat skal eksistere indtil det tidspunkt, hvor EUIPO træffer afgørelse om den indsigelse, der er støttet på den nævnte ret, herunder under klagesagen for appelkammeret, hvilket ikke var tilfældet for så vidt angår det varemærke, som Nowhere har påberåbt sig til støtte for sin indsigelse.
174
Nowhere har i forbindelse med den foreliggende appel gjort gældende, at selskabet desuden havde påberåbt sig et anbringende om tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik, der er fastsat i chartrets artikel 41.
175
Selv om Nowhere, således som det fremgår af indholdet af selskabets stævning, har gjort gældende, at selskabet som følge af den manglende hensyntagen til dets ældre rettigheder, der er beskyttet i Det Forenede Kongerige, i den omtvistede afgørelse, led et tab, som EUIPO var eneansvarlig for, navnlig henset til tilbagekaldelsen af den første afgørelse truffet af Andet Appelkammer ved EUIPO den 8. oktober 2018, der er nævnt i nærværende doms præmis 39, er denne argumentation imidlertid fremført til støtte for selskabets eneste anbringende om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 og ikke et særskilt og selvstændigt anbringende om tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik.
176
Det følger heraf, at EUIPO skal frifindes i det af Nowhere anlagt søgsmål.
Sagsomkostninger
177
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
178
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
179
Da EUIPO i det foreliggende tilfælde har nedlagt påstand om, at Nowhere tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da Nowhere har tabt sagen, bør det pålægges Nowhere at bære sine egne omkostninger og at betale de af EUIPO afholdte omkostninger i forbindelse med nærværende appel og sagen i første instans.
180
I henhold til procesreglementets artikel 140, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, bør Forbundsrepublikken Tyskland, som er indtrådt i retsforhandlingerne i nærværende sag, bære sine egne omkostninger.
181
Procesreglementets artikel 140, stk. 3, der i medfør af procesreglementets artikel 184, stk. 1, ligeledes finder anvendelse i appelsager, bestemmer, at Domstolen kan træffe afgørelse om, at andre intervenienter end en medlemsstat eller en institution skal bære deres egne omkostninger.
182
I det foreliggende tilfælde bør INTA bære sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):
1)
Den Europæiske Unions Rets dom af 16. marts 2022, Nowhere mod EUIPO – Ye (APE TEES) (T-281/21, EU:T:2022:139) ophæves.
2)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes i det af Nowhere Co. Ltd anlagte søgsmål.
3)
Nowhere Co. Ltd bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som EUIPO har afholdt i forbindelse med denne appelsag og sagen i første instans.
4)
Forbundsrepublikken Tyskland og International Trademark Association (INTA) bærer hver deres egne omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.