61987CC0172_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Sag C-172/87 rejser faerre - og mindre komplicerede - problemer end de syv andre annullationssoegsmaal, som japanske eksportoerer af PPC-fotokopieringsmaskiner (herefter benaevnt "PPC") har anlagt vedroerende Raadets forordning (EOEF) nr. 535/87 af 23. februar 1987 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan (1) (herefter benaevnt "den anfaegtede forordning" eller "den endelige forordning"). For det foerste har sagsoegeren, Mita, kun fremfoert to anbringender til stoette for soegsmaalet, det ene om fastsaettelsen af den normale vaerdi og det andet om fastsaettelsen af eksportprisen. For det andet har Domstolen allerede haft lejlighed til at tage stilling til lignende, hvis ikke identiske anbringender i sine to domme af 14. marts 1990 (forenede sager C-133/87 og C-150/87, Nashua mod Kommissionen og Raadet, Sml. I, s. 719, og sag C-156/87, Gestetner mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 781).
2. Mita intervenerede i oevrigt til stoette for Gestetner' s paastande i sag C-156/87 og henholdt sig for saa vidt angaar selskabets indlaeg vedroerende realiteten til de processkrifter, som selskabet havde indgivet eller ville indgive i naervaerende sag. Gestetner har omvendt interveneret i naervaerende sag til stoette for Mita' s paastande og har i sit indlaeg i det store og hele henholdt sig til sine processkrifter i sag C-156/87, som selskabet behandler som i det hele hoerende til naervaerende sag, og hvortil det blot har knyttet nogle yderligere bemaerkninger.
3. Baggrunden for de to selskabers gensidige interesse i at intervenere er, at det ene, Gestetner, i Japan koeber fotokopieringsmaskiner fra Mita og derefter saelger dem i Faellesskabet og i en raekke tredjelande. Gestetner hoerer dermed til kategorien Original Equipment Manufacturers (herefter benaevnt "OEM-selskaber") (2), hvis fotokopimaskiner, da de er produceret af en japansk eksportoer, er omfattet af den antidumpingtold, der er fastsat for samtlige de maskiner, som denne fremstiller. For Mita er denne told, der er paa 12,6%, lig med den konstaterede dumpingmargen for dette selskab. Som anfoert af Domstolen i praemis 21 i den naevnte dom, Gestetner mod Raadet og Kommissionen, er denne dumpingmargen her en vaegtet dumpingmargen, der ikke blot er baseret paa salgene af PPC under Mita' s eget maerke, men paa alle Mita' s salgskanaler og isaer selskabets salg til OEM-kunder, herunder Gestetner. Det er netop de saerlige forhold ved salgene til OEM-selskaberne, som er det centrale punkt i det foerste anbringende samt indgaar i det andet anbringende, som Mita har fremfoert i denne sag.
1. Anbringendet om fejlagtig beregning af den normale vaerdi af de PPC, der blev solgt til OEM-selskaberne
4. Med dette foerste anbringende har sagsoegeren i det vaesentlige gjort gaeldende, at institutionerne ved fastsaettelsen af den normale vaerdi med henblik paa at foretage en sammenligning med Mita' s eksportsalg til OEM-selskaberne kun tog delvis hensyn til den grundlaeggende forskel mellem Mita' s eksportsalg til OEM-selskaberne og Mita' s salg paa hjemmemarkedet. Ifoelge sagsoegeren tog institutionerne korrekt hensyn til den lavere fortjeneste, som fabrikanterne opnaar i forbindelse med deres salg til OEM-selskaberne, hvorimod de fejlagtigt undlod ligeledes at tage hensyn til de lavere omkostninger, som de har i forbindelse med disse salg.
5. Domstolen fastslog imidlertid i den tidligere naevnte dom Nashua mod Kommissionen og Raadet, praemis 33,
"at det fremgaar af sagen, at institutionerne tog hensyn til forskellen mellem omkostningerne og fortjenesten ved salg til OEM-selskaberne og ved andre salg".
Domstolen anfoerte:
"Det var netop med det formaal for oeje og under hensyntagen til, at det var umuligt for institutionerne at opgoere denne forskel praecist, at de som led i beregningen af den normale vaerdi for OEM-selskaberne fastsatte fortjenstmargenen til 5% og ikke til den anslaaede gennemsnitsstoerrelse paa 14,6%, samt anvendte denne margen paa de salg, der var foretaget under fabrikanternes maerke."
Den saaledes foretagne justering af fortjenstmargenen formodes saaledes at daekke ikke alene forskellene i fortjeneste, men ogsaa i omkostninger.
6. Tilbage er spoergsmaalet, om det justeringsniveau, som institutionerne anvendte, var tilstraekkeligt til fuldt ud at tage hoejde for disse forskelle. Hertil skal jeg foerst bemaerke, at Domstolen i dom af 5. oktober 1988 (forenede sager 260/85 og 106/86, Tokyo Electric mod Raadet, Sml. s. 5855, praemis 33) fastslog, at
"faellesskabsinstitutionerne i henhold til [grundforordningens (3)] artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), hvorefter der i den beregnede normale vaerdi skal indgaa en 'rimelig margen' til daekning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger, har en skoensmaessig befoejelse ved ansaettelsen af det paagaeldende beloeb".
Dette gaelder ogsaa for saa vidt angaar fastsaettelsen af beloebet for en "rimelig fortjenstmargen", som naevnes i den samme bestemmelse. For at Mita' s anbringende kan tages til foelge, maatte Mita derfor bevise, at Raadet ved udoevelsen af dette skoen har begaaet en aabenbar fejltagelse eller magtfordrejning, eller at Raadet klart har overskredet graenserne for sit skoen.
7. Det maa fastslaas, at Mita ganske vist under proceduren (jf. bilag III til staevningen) havde fremlagt en raekke tal, der efter selskabets opfattelse viste, at
"omkostningerne ved salg af OEM-produkter er vaesentlig lavere end omkostningerne ved salg af produkter under maerket Mita paa hjemmemarkedet" (jf. staevningens punkt 40),
men disse tal var, som Raadet ikke har vaeret sen til at paapege, dels
"baseret paa [Mita' s] egen vilkaarlige fordeling af omkostningselementerne mellem OEM-salgene og salgene under selskabets eget maerke" (jf. svarskriftet, punkt 10),
dels vedroerte de kun salgene paa faellesmarkedet og ikke paa det japanske marked. Det er rigtigt, at Mita ikke kunne fremlaegge oplysninger vedroerende OEM-salg af PPC paa det japanske marked, da saadanne salg ikke forekommer paa dette marked. Det er ogsaa sandt, at den normale vaerdi for OEM-salgene blev beregnet netop af denne grund, og at artikel 2, stk. 3, litra b), i forordning nr. 2176/84 normalt finder anvendelse netop,
"saafremt samme vare ikke saelges i normal handel paa eksportlandets eller oprindelseslandets hjemmemarked, eller saafremt et saadant salg ikke muliggoer en passende sammenligning".
Dette forhold kan imidlertid ikke goere det til en pligt for institutionerne, naar de beregner den normale vaerdi i medfoer af den naevnte bestemmelses litra b), nr. ii), at anvende oplysninger vedroerende et andet marked end "eksportlandets eller oprindelseslandets hjemmemarked". Det fremgaar nemlig af selve ordlyden af den naevnte bestemmelses litra b), nr. ii), at:
"Produktionsomkostningerne beregnes paa grundlag af alle omkostninger i normal handel, baade faste og variable, til materialer og fremstilling i oprindelseslandet ..."
Hertil kommer, at Domstolen i dommene af 5. oktober 1988 vedroerende elektroniske skrivemaskiner, og isaer i dommen i Brother mod Raadet (sag 250/85, Sml. s. 5683, praemis 18) fastslog, at:
"Det fremgaar af opbygningen af forordning nr. 2176/84, at naar den normale vaerdi fastsaettes som en beregnet vaerdi, er formaalet hermed at fastlaegge salgsprisen for en vare, saaledes som denne ville vaere, saafremt varen solgtes i oprindelses- eller eksportlandet",
og Domstolen konkluderede, at:
"Foelgelig er det de omkostninger, der gaelder i forbindelse med afsaetning paa hjemmemarkedet, der skal tages i betragtning."
I praemis 19 bemaerkede Domstolen yderligere:
"Det boer endvidere fremhaeves, at naar man for de modeller, der saelges i tilstraekkelig stort omfang paa hjemmemarkedet, har kunnet fastlaegge en faktisk pris, mens den normale vaerdi for modeller, der udelukkende eksporteres, har maattet fastlaegges som en beregnet vaerdi, ville en undladelse af for sidstnaevnte modellers vedkommende at tage de samme omkostninger i betragtning som dem, der indgaar i den faktiske pris for de modeller, der saelges paa hjemmemarkedet, bevirke, at producenter af elektroniske skrivemaskiner, der eksporterer, uden grund behandles forskelligt, alt efter om de samtidig har en afsaetning paa deres hjemmemarked eller udelukkende afsaetter deres produktion i udlandet."
Selv om den dér naevnte situation ikke er den samme som situationen i naervaerende sag, hvor der ikke forekommer noget OEM-salg af PPC paa hjemmemarkedet (se isaer betragtning 8 og 11 til den anfaegtede forordning), er Domstolens udtalelse imidlertid en understregning af, at der ved beregningen af den normale vaerdi for en bestemt model skal tages hensyn til omkostningerne paa hjemmemarkedet, selv om modellen ikke saelges dér, men saelges til eksport.
8. Mita' s henvisning til en nyere dom afsagt af United States Court of International Trade, hvorefter en myndighed ikke med rimelighed kan kraeve fremlagt oplysninger, som den véd ikke findes, kan heller ikke spille nogen rolle i den foreliggende sag. For det foerste fremgaar det af Domstolens praksis, at:
"... den omstaendighed, at en, selv betydelig, handelspartner foerer en bestemt politik, ikke i sig selv [kan] bevirke, at Faellesskabet er forpligtet til at optraede paa samme maade ... [og kan heller ikke] vaere afgoerende for fortolkningen af den faellesskabsretlige ordning" (4).
For det andet har institutionerne ikke afkraevet Mita oplysninger, der ikke fandtes, men har blot afvist at tage hensyn til oplysninger, som de ikke ansaa for relevante.
9. Efter min mening kan der heller ikke som modargument henvises til, at artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), in fine, taler om "tilgaengelige oplysninger", da denne afslutningsbestemmelse kun vedroerer det tillaeg, der skal foretages til omkostningerne for fortjeneste. Hvad angaar fortjenesten maa man i oevrigt rejse det spoergsmaal, om det forhold, at der ikke findes noget OEM-salg paa det japanske marked, ikke netop er et tegn paa, at producenterne ikke er interesseret i at foretage OEM-salg paa dette marked og dermed give afkald paa en del af den fortjeneste, som de kan opnaa ved at saelge under deres eget maerke. Paa Faellesskabets marked kan de modsat have interesse i at give afkald paa en del af deres fortjeneste for at faa adgang til det allerede eksisterende salgssystem i form af OEM-selskaberne. Det kan saaledes ikke udelukkes, at hvis der faktisk havde vaeret OEM-salg paa det japanske hjemmemarked, ville disse salg have fundet sted med en fortjeneste meget naer den, som Mita har opnaaet ved salg under sit eget maerke.
10. Paa baggrund af det hidtil anfoerte kan det derfor ikke konkluderes, at Mita har bevist, at Raadet ved at laegge en margen paa 5% til Mita' s produktionsomkostninger (inklusive salgs-, administrations- og generalomkostninger) i den beregnede normale vaerdi for (de hypotetiske) salg til OEM-selskaber medregnede et beloeb for salgs-, administrations- og generalomkostninger samt fortjeneste, der ikke var "rimeligt" efter grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii).
11. Efter det anfoerte finde jeg det ikke noedvendigt at efterproeve, hvorvidt Raadet har ret i sin udtalelse i duplikkens punkt 9, hvor det med henvisning til markedet for matrixprintere anfoerer, at:
"Den virkelige fortjenstmargen i Japan for salg til OEM-selskaber plejer at vaere vaesentligt over 5%."
Jeg kan heller ikke se, at Mita har nogen grund til at anholde denne udtalelse, for selv om den skulle vise sig at vaere korrekt, og den justering, som institutionerne har foretaget, herefter udelukkende skulle daekke forskellene i omkostninger, kan den ikke svaekke selskabets stilling. De eneste omkostningsforskelle, som Mita har anfoert i punkt 47 og 49 i den fortrolige udgave af selskabets replik, er vaesentligt stoerre end den foretagne justering, og de ville derfor - hvis de ellers skulle have vaeret taget i betragtning - have vaeret rigeligt tilstraekkelige til at vise, at den anfaegtede justering var for lav.
12. Det fremgaar endvidere af det anfoerte, at der ikke er grundlag for klagepunktet om, at Raadet anvendte en diskriminerende metode til at beregne den normale vaerdi for PPC, der solgtes til OEM-selskaber. For saa vidt dette klagepunkt er baseret paa, at den faktisk foretagne justering ikke er den samme for alle eksportoererne, men svarer til forskellen mellem den virkelige fortjenstmargen, som den enkelte eksportoer har opnaaet ved salg paa hjemmemarkedet under sit eget maerke, og den faste og ensartede fortjenstmargen paa 5%, der anvendtes ved beregningen af samtlige hjemmemarkedssalg til OEM-koebere, overses det nemlig paa den ene side, at justeringen ogsaa skal daekke omkostningsforskellene, og at det absolut er muligt, hvis ikke sandsynligt, at de eksportoerer, der har en stor fortjeneste, har lavere omkostninger, og for det andet, at institutionerne, naar de i mangel af enhver faktisk oplysning udoever deres befoejelse til skoensmaessigt at anslaa de omkostninger og den fortjeneste, der skal medregnes i den normale vaerdi, herved med rimelighed kan anvende et og samme fortjenstniveau. Jeg bemaerker yderligere, at det baade fremgaar af Domstolens praksis (5) og af artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), i grundforordningen i dennes gaeldende version, dvs. som den foreligger ved forordning (EOEF) nr. 2423/88 af 11. juli 1988 (6), der har afloest forordning nr. 2176/84, at beregningen af en given producents eller eksportoers omkostninger og fortjeneste ogsaa kan ske paa grundlag af andre producenters eller eksportoerers faktiske omkostninger og den fortjeneste, de har opnaaet i oprindelses- eller eksportlandet. Ogsaa i denne situation kan der taenkes at opstaa situationer som den, Mita har kritiseret, idet de eksportoerer, hvis omkostninger og fortjenester normalt er meget store, opnaar mere end dem, hvis omkostninger og fortjenester er mindre, derved at andre eksportoerers omkostninger og fortjeneste tages i betragtning ved beregningen af den normale vaerdi. Dette har dog ikke afholdt hverken Domstolen eller faellesskabslovgiver fra at anse en saadan beregningsmetode for gennemfoert paa et rimeligt grundlag.
13. Jeg bemaerker endelig for fuldstaendighedens skyld, at intervenienten Gestetner i sit skriftlige indlaeg (punkt 30 ff.) har gjort gaeldende, at saafremt den normale vaerdi vedroerende OEM-salgene var blevet fastsat korrekt, skulle en justering have vaeret foretaget efter artikel 2, stk. 9 og 10, i grundforordningen, for at der kan foretages en "passende sammenligning" mellem denne og eksportprisen. Samme argument er imidlertid allerede blevet forkastet i den ovennaevnte dom af 14. marts 1990, Gestetner mod Raadet og Kommissionen, praemis 36-40.
2. Anbringendet om fejlagtig fastsaettelse af eksportprisen for de PPC, der blev solgt til uafhaengige importoerer
14. Dette anbringende, som er Mita' s andet, vedroerer selskabets eksportsalg dels til OEM-selskaber, dels til andre uafhaengige importoerer. Det er i begge tilfaelde aktiviteterne i Mita Europe, et helejet datterselskab af Mita med hjemsted i Amsterdam, der er kernen i tvisten. I den naevnte dom af 14. marts 1990, Gestetner mod Raadet og Kommissionen, anfoerte Domstolen,
"PPC, der er fremstillet af Mita, saelges gennem Mita Europe, der modtager ordrerne fra kunderne, tilsender dem fakturaerne og modtager fakturabetalingerne",
og at
"den pris, som koeberne betaler til Mita Europe, er imidlertid ikke den samme som fakturaprisen fra Mita Japan til Mita Europe" (praemis 27).
15. For saa vidt angaar salgene til OEM-importoerer har Mita i det vaesentligste gjort gaeldende, at Raadet korrekt fastsatte eksportprisen i overensstemmelse med artikel 2, stk. 8, litra a), i grundforordningen, men med urette fratrak en teoretisk "agentprovision" paa 5% for at tage hensyn til Mita Europe' s rolle, da den naevnte bestemmelse ikke indeholder nogen hjemmel til at foretage et saadant fradrag. I den naevnte dom Gestetner mod Raadet og Kommissionen fastslog Domstolen, at Raadet ikke havde fastsat eksportprisen for salgene til Gestetner paa basis af artikel 2, stk. 8, litra a), men at det paa grund af Mita Europe' s funktion i forbindelse med salgene til Gestetner havde besluttet
"... at beregne eksportprisen paa grundlag af Mita Europe' s fakturapris til Gestetner og ... herved [foretog] justeringerne i henhold til forordning nr. 2176/84, nemlig ved i denne pris at fratraekke generalomkostninger og fortjeneste inden for en rimelig margen, der fastsattes til 5%" (praemis 28).
Raadet anvendte faktisk den samme fremgangsmaade for alle eksportsalg til OEM-selskaber.
16. For saa vidt angaar salgene til andre uafhaengige importoerer end OEM-selskaberne har Mita erkendt, at Raadet anvendte artikel 2, stk. 8, litra b), i grundforordningen, men goer gaeldende, at de priser, som disse importoerer betalte til Mita Europe, var de normale markedspriser, og at de skulle have vaeret anvendt som eksportpriser efter artikel 2, stk. 8, litra a), uden at der derfor skulle vaere foretaget et fradrag heri ved en justering paa 11% for de omkostninger (6%) og den fortjeneste (5%), der vedroerer Mita Europe' s rolle. Mita' s argumenter til stoette for, at artikel 2, stk. 8, litra a), skulle vaere anvendt, er de samme som dem, der laa til grund for selskabets paastand om, at artikel 2, stk. 8, litra a), fandt anvendelse paa eksportsalgene til OEM-selskaberne, og at de foretagne fradrag derfor var ulovlige.
17. For saa vidt angaar eksportsalgene til OEM-selskaberne fastslog Domstolen imidlertid i dommen i Gestetner mod Raadet og Kommissionen, at Raadet med rette havde anvendt grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), og derfor kunne
"beregne eksportprisen paa grundlag af den pris, der var betalt af den foerste uafhaengige koeber, og ... justere denne pris under hensyn til de omkostninger og fortjenstmargener, der foelger af Mita Europe' s funktioner" (praemis 34).
Forinden havde Domstolen i det vaesentlige afvist de oevrige argumenter, som Mita havde fremfoert i sagen. Den fastslog navnlig, at det fremgaar af grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), at:
"Eksportprisen skal beregnes, naar den pris, der faktisk er betalt eller skal betales for varen, der er solgt til eksport til Faellesskabet, af en eller anden grund ikke kan anvendes" (praemis 30),
og at dette var tilfaeldet i sagen, hvor:
"Hverken den pris, som Mita Europe havde betalt til Mita Japan, eller den pris, som Gestetner havde betalt til Mita Europe, [kunne] laegges til grund, hvilket skyldes forbindelsen mellem den eksporterende fabrikant [Mita Japan] og dennes datterselskab [Mita Europe] samt datterselskabets virksomhed med henblik paa salg" (praemis 31).
Det gjorde herved ifoelge Domstolen ingen forskel, at:
"Mita Europe' s aktivitetsfase ligger foer indfoerslen, og at Mita Europe' s videresalg - hvis Mita Europe antages at videresaelge PPC til Gestetner - sker foer indfoerslen" (praemis 32),
selv om artikel 2, stk. 8, litra b), in fine, kun naevner justeringer, der paakraeves under hensyn til samtlige omkostninger, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg. Domstolen bemaerkede saaledes, at:
"De naevnte justeringer indgaar som et led i beregningen af eksportprisen i de mest almindeligt forekommende tilfaelde, hvor der eksisterer en forretningsforbindelse eller kompensationsaftale mellem eksportoer og importoer eller en tredjemand",
og at:
"[det foelger ikke heraf], at artikel 2, stk. 8, litra b), er til hinder for, at de fornoedne justeringer foretages, saafremt eksportprisen skal beregnes af andre grunde" (praemis 33).
18. Domstolens argumentation har naturligvis ikke kun gyldighed for Mita' s salg til Gestetner, men ogsaa for de andre salg paa OEM-basis, hvori Mita Europe har medvirket paa samme maade. Der er heller ingen grund til, at den ikke ogsaa finder anvendelse paa Mita' s salg til andre uafhaengige importoerer, hvorved Mita Europe har medvirket. I alle disse tilfaelde er forholdet nemlig det, at Mita Europe,
"selv om det ikke formelt er importoer af varen, dog varetager de funktioner, der typisk er tillagt et importdatterselskab" (jf. betragtning 15, tredje afsnit, til den anfaegtede forordning),
og dermed baerer nogle omkostninger, der formindsker det beloeb, som importoeren faktisk modtager, og som derfor boer fratraekkes den pris, som den foerste uafhaengige koeber har betalt, saafremt denne er grundlaget for beregningen af eksportprisen. Jeg vil endog mene, at argumentationen gaelder saa meget mere i disse tilfaelde, for mens Gestetner selv faar leveret Mita' s produkter i Japan og selv traeffer foranstaltninger vedroerende eksporten af dem fra Japan, er dette ikke tilfaeldet for de andre OEM-kunder, som faar produkterne leveret FOB Japan og navnlig ikke for de andre uafhaengige importoerer, hvis varer endog fysisk passerer det toldlager, som Mita Europe har i Nederlandene.
19. Jeg skal herefter blot i korthed tage stilling til nogle argumenter, som ikke var fremme i Gestetner-sagen. Foerst bemaerkes, at Mita Europe, selv om det ikke er den officielle importoer af Mita' s produkter, alligevel varetager en saadan importoers funktioner, og at institutionerne herved, modsat sagsoegerens synspunkt, har lagt stoerre vaegt paa de faktiske oekonomiske forhold end paa det rent formelle.
20. For saa vidt angaar argumentet om at institutionerne ved saaledes at anvende grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), paa eksportsalgene til de uafhaengige importoerer, OEM-selskaber og andre, har foretaget et dobbelt fradrag for fortjeneste, bemaerkes, at dette er uden ethvert faktisk grundlag. Der blev kun foretaget en enkelt justering for fortjeneste, og den blev foretaget vedroerende den pris, der betales af de uafhaengige importoerer til Mita Europe, og ikke vedroerende den pris, der blev betalt til de uafhaengige importoerer af disses kunder. Den omstaendighed, at eksportprisen ikke omfatter den fortjeneste, som de uafhaengige importoerer har opnaaet ved salgene til deres kunder paa faellesmarkedet, er blot foelgen af, at den svarer til den pris, der er betalt eller skal betales for varen som solgt til eksport til Faellesskabet, og ikke til den pris, der er betalt eller skal betales paa faellesmarkedet.
21. Endelig mener jeg ikke, at Mita' s henvisning til Kommissionens beslutning nr. 2247/87/EKSF af 28. juli 1987 om indfoerelse af en midlertidig antidumpingtold paa importen af visse plader af jern og staal med oprindelse i Mexico (7) er relevant. I beslutningen godtager Kommissionen ganske vist, at det,
"hvor en producents datterselskab, som er etableret i samme land, udfoerer funktioner svarende til en fuldt ud integreret eksportsalgsafdeling, vil vaere normalt at betragte det som en del af samme oekonomiske enhed" (jf. betragtning 10).
I naervaerende sag udfoerer vedkommende datterselskab, Mita Europe, ikke samme funktioner som en eksportsalgsafdeling, men de typiske funktioner for et importdatterselskab. Det er dernaest ikke rigtigt, naar det siges, at Kommissionen i den naevnte beslutning skulle have anerkendt, at eksportprisen i et saadant tilfaelde skulle fastsaettes paa grundlag af grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra a), selv om datterselskabet er etableret i et tredjeland, og det er saa meget mindre berettiget heraf at drage den slutning, at dette foelgelig ogsaa skulle vaere tilfaeldet, saafremt det er etableret i Faellesskabet. Det fremgaar klart af Kommissionens foelgende betragtninger, at den faktisk overvejede, hvorvidt dette ikke alene burde vaere tilfaeldet, saafremt datterselskabet er etableret "i samme land" som producenten, men ogsaa, saafremt det er beliggende i et tredjeland, dvs. et andet land end hvor producenten er etableret, men at den ikke besvarede dette spoergsmaal. I betragtning 10, tredje punktum, anfoerte den faktisk, at:
"spoergsmaalet om, hvorvidt datterselskabet i dette tilfaelde behandles som en fuldt ud integreret eksportsalgsafdeling eller ej, under alle omstaendigheder ikke har nogen afgoerende indflydelse paa stoerrelsen af den told, der skal anvendes".
Det er denne begrundelse, der var afgoerende for, at Kommissionen som eksportpris anvendte den pris, der faktisk var betalt eller skulle betales til det paagaeldende datterselskab. Jeg finder det betegnende, at Mita undlod at citere den naevnte passus, da selskabet i punkt 39 i replikken gengav den naevnte betragtning.
22. Endelig bemaerkes, at da Mita ikke har anfaegtet stoerrelsen af den foretagne justering af hensyn til Mita Europe' s rolle i forbindelse med selskabets salg til de uafhaengige importoerer, og da det hverken fremgaar af sagens akter eller af indlaeggene for Domstolen, at justeringen var for stor, foelger det af alt det anfoerte, at heller ikke det andet anbringende kan laegges til grund.
Forslag til afgoerelse
23. Raadet skal foelgelig frifindes for Mita' s soegsmaal, og Mita boer tilpligtes at baere sagens omkostninger, herunder omkostningerne for de parter, der har interveneret til stoette for Raadets paastand. Gestetner boer baere sine egne omkostninger.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) - EFT L 54, s. 12.
(2) - I deres afgoerelser betegner institutionerne firmaer som Gestetner som Original Equipment Manufacturers, hvilket jeg vil holde mig til, idet jeg dog goer opmaerksom paa, at der i virkeligheden er tale om selskaber, som koeber maskiner af disses originale fabrikanter og derefter saelger dem under deres eget maerke.
(3) - Raadets forordning (EOEF) nr. 2176/84 af 23.7.1984 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 201, s. 1).
(4) - Jf. ovennaevnte dom af 14.3.1990, Nashua mod Kommissionen og Raadet, praemis 30, og af 5.10.1988 (forenede sager 277/85 og 300/85, Canon mod Raadet, Sml. s. 5731, praemis 15).
(5) - Jf. f.eks. dom af 5.10.1988 (forenede sager 273/85 og 107/86, Silver Seiko mod Raadet, Sml. s. 5927, praemis 18), hvoraf det fremgaar, at institutionerne ikke overskred deres skoensbefoejelse, da de med henblik paa beregningen af den normale vaerdi for en eksportoer, der ikke solgte paa hjemmemarkedet, anvendte den fortjenstmargen, der var fastslaaet for en anden eksportoer. Der var i naervaerende sag tale om den laveste af de fastslaaede margener for de virksomheder, der solgte i tilstraekkelige maengder paa hjemmemarkedet.
(6) - EFT L 209, s. 1.
(7) - EFT L 207, s. 21. Ved beslutning nr. 3499/87/EKSF af 19.11.1987 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold (EFT L 330, s. 42) bekraeftede Kommissionen, da der ikke var fremlagt nye oplysninger, sine midlertidige konklusioner vedroerende navnlig dumping og skade.