61997CC0321_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 Domstolen er i denne sag blevet anmodet om at besvare tre praejudicielle spoergsmaal, som er forelagt af Stockholms tingsraett. Spoergsmaalene rejser tre vaesentlige problemer, for det foerste om graenserne for Domstolens kompetence, for det andet om de forpligtelser, EOES-aftalen (1) paalaegger EFTA-staterne, og for det tredje om faellesskabsbestemmelsernes tidsmaessige anvendelsesomraade.
II - Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
2 Ulla-Brith Andersson og Susanne Waakeraas-Andersson (herefter »sagsoegerne«) var ansat i Aktiebolaget Kinna Installationsbyraa (herefter »selskabet«), som blev erklaeret konkurs den 17. november 1994, dvs. foer Sveriges tiltraedelse af Faellesskabet. En begaering fra sagsoegernes side om daekning i henhold til loengarantien blev afvist af kurator med den begrundelse, at de var naerstaaende (aegtefaelle og mor) til selskabets eneaktionaer, hvilket udelukkede ethvert krav paa erstatning i henhold til den gaeldende nationale lovgivning. Sagsoegerne har anlagt erstatningssoegsmaal mod den svenske stat med paastand om, at staten tilpligtes at betale dem erstatning for den skade, de har lidt som foelge af statens tilsidesaettelse af forpligtelsen til at gennemfoere Raadets direktiv 80/987/EOEF af 20. oktober 1987 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens (2) (herefter »direktivet«), som indgaar i EOES-aftalen. De har navnlig paaberaabt sig de generelle faellesskabsretlige principper, der blev fastslaaet af Domstolen i de forenede sager C-6/90 og C-9/90 (3), og som er blevet en del af EOES-aftalen i medfoer af dennes artikel 6. De finder med andre ord, at EOES-aftalen giver dem samme krav paa erstatning paa grund af manglende gennemfoerelse af loengarantidirektivet som det, de ville have haft, hvis Sverige havde vaeret medlem af Den Europaeiske Union paa tidspunktet for deres arbejdsgivers konkurs.
3 Det er efter svensk ret kurator, der traeffer afgoerelse om betaling af garanterede loenkrav. Ifoelge § 7 i loenegarantilagen sker der udbetaling i henhold til loengarantien for fordringer paa loen eller andet vederlag, som er privilegerede i henhold til § 12 i foermaansraettslagen (lov om privilegerede fordringer). Sidstnaevnte bestemmelse - i den affattelse, der var gaeldende ved afsigelsen af konkursdekretet - fastslog, at loenkrav for arbejdstagere, som selv eller sammen med naerstaaende senere end seks maaneder foer konkursbegaeringen havde ejet mindst en femtedel af virksomheden, ikke var privilegerede. Det samme gjaldt, naar andelen havde vaeret ejet af en af arbejdstagerens naerstaaende.
4 Det skal bemaerkes, at EOES-aftalen saerligt for Sverige fastsaetter undtagelser fra visse bestemmelser i direktiv 80/987. Direktivets anvendelsesomraade omfatter ikke en ansat eller de efterladte til en ansat, som selv eller sammen med sin naermeste familie ejede en vaesentlig del af arbejdsgiverens virksomhed eller bedrift, og som havde en betydelig indflydelse paa virksomhedens aktiviteter.
Den nationale ret har bemaerket, at hvis de svenske regler om loengaranti havde vaeret i overensstemmelse med loengarantidirektivet og de undtagelser herfra, der var indroemmet Sverige, skulle sagsoegernes krav have vaeret daekket i henhold til loengarantien. Sagsoegerne tilhoerer ikke den kategori af arbejdstagere, som er undtaget fra direktivets anvendelsesomraade, eftersom de ikke selv eller sammen med deres naermeste familie ejede en vaesentlig del af arbejdsgiverens virksomhed eller havde en betydelig indflydelse paa dennes aktiviteter. Den omstaendighed, at en naerstaaende ejede en vaesentlig del af virksomheden, medfoerte ikke de jure, at de var afskaaret fra at kraeve daekning paa grundlag af direktivet, selv under hensyntagen til de undtagelser, der var indroemmet Sverige. Der er saaledes ingen tvivl om, at kurators afvisning af at imoedekomme deres begaering om daekning i henhold til loengarantien strider mod bestemmelserne i direktivet, saaledes som dette er indarbejdet i EOES-aftalen. Hvad er konsekvenserne af denne konstatering? Kan sagsoegerne goere et erstatningskrav gaeldende mod den svenske stat paa grundlag af, at den har tilsidesat EOES-aftalen?
5 Den svenske stat har nedlagt paastand om frifindelse med den begrundelse, at Sverige forud for landets tiltraedelse af Den Europaeiske Union ikke havde pligt til at drage omsorg for, at national ret var i overensstemmelse med faellesskabsretten, og at en tilsidesaettelse af faellesskabsretten ikke kunne danne grundlag for at goere erstatningskrav gaeldende for de svenske domstole.
III - De praejudicielle spoergsmaal
6 Den nationale ret har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1)
Skal EOES-aftalens artikel 6 fortolkes saaledes, at de retlige principper, som EF-Domstolen bl.a. har fastslaaet i sagerne C-6/90 og C-9/90, er blevet en del af EOES-retten, saaledes at en stat kan ifalde erstatningsansvar over for private som foelge af, at den ikke inkorporerede Raadets direktiv 80/987/EOEF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens (loengarantidirektivet) korrekt i den periode, hvor staten alene var part i EOES-aftalen og endnu ikke var tiltraadt Den Europaeiske Union?
2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende: Skal EOES-aftalens artikel 6 fortolkes saaledes, at loengarantidirektivet og de retlige principper, som EF-Domstolen bl.a. har fastslaaet i sagerne C-6/90 og C-9/90, har forrang for national ret, saafremt staten ikke har inkorporeret det naevnte direktiv korrekt?
3) Saafremt spoergsmaal 1 besvares benaegtende: Medfoerer en stats tiltraedelse af Den Europaeiske Union, at loengarantidirektivet og de retlige principper, som EF-Domstolen har fastslaaet i sagerne C-6/90 og C-9/90, har forrang for national ret, selv vedroerende omstaendigheder, som indtraf i den periode, hvor staten alene var part i EOES-aftalen, men endnu ikke tiltraadt Den Europaeiske Union, saafremt staten ikke har inkorporeret det naevnte direktiv korrekt?«
IV - Relevante bestemmelser
7 EOES-aftalens artikel 6 bestemmer foelgende:
»Med forbehold af fremtidig udvikling i retspraksis fortolkes bestemmelserne i denne aftale i det omfang, de indholdsmaessigt er identiske med tilsvarende regler i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab samt retsakter udstedt i medfoer af disse to traktater, ved deres gennemfoerelse og anvendelse i overensstemmelse med de relevante afgoerelser, der er truffet af De Europaeiske Faellesskabers Domstol forud for tidspunktet for undertegnelsen af denne aftale.«
8 I EOES-aftalens artikel 7 hedder det:
»Retsakter, der er omhandlet eller indeholdt i bilagene til denne aftale eller i afgoerelser truffet af Det Blandede EOES-Udvalg, er bindende for de kontraherende parter og udgoer eller skal goeres til en del af deres interne retsorden paa foelgende maader:
a) ...
b) en retsakt svarende til et EOEF-direktiv overlader det til de kontraherende parters myndigheder at bestemme form og midler for gennemfoerelsen.«
9 EOES-aftalens protokol 34 om den mulighed, som EFTA-staternes domstole har for at anmode De Europaeiske Faellesskabers Domstol om at traeffe afgoerelse om fortolkningen af EOES-regler, der svarer til faellesskabsregler, bestemmer foelgende:
»Artikel 1
Naar der opstaar et spoergsmaal om fortolkningen af bestemmelser i aftalen, som indholdsmaessigt er identiske med bestemmelserne i traktaterne om oprettelse af De Europaeiske Faellesskaber, som aendret eller suppleret, eller i retsakter udstedt i medfoer heraf, i en sag indbragt for en domstol i en EFTA-stat, kan denne domstol, saafremt den skoenner det noedvendigt, anmode De Europaeiske Faellesskabers Domstol om at traeffe afgoerelse om et saadant spoergsmaal.
Artikel 2
En EFTA-stat, som agter at goere brug af denne protokol, meddeler depositaren og De Europaeiske Faellesskabers Domstol, i hvilket omfang og efter hvilke retningslinjer protokollen finder anvendelse paa dens domstole.«
10 I EOES-aftalens protokol 35 om gennemfoerelse af EOES-reglerne hedder det:
»Artikel 1
I tilfaelde af eventuel konflikt mellem gennemfoerte EOES-regler og andre lovbestemmelser forpligter EFTA-staterne sig til om fornoedent at fastsaette en lovbestemmelse, der sikrer, at EOES-reglerne har forrang i disse tilfaelde.«
11 I medfoer af bilag XVIII til EOES-aftalen, punkt 24, er direktiv 80/987 bindende for EFTA-staterne. I forbindelse med EOES-aftalen er direktivets bestemmelser blevet tilpasset, saaledes at direktivets anvendelsesomraade saerligt for Sveriges vedkommende ikke omfatter »en ansat eller de efterladte til en ansat, som selv eller sammen med sin naermeste familie ejede en vaesentlig del af arbejdsgiverens virksomhed eller bedrift, og som havde en betydelig indflydelse paa virksomhedens aktiviteter«.
V - Spoergsmaalet, om foerste og andet spoergsmaal kan antages til realitetsbehandling
12 Den svenske stat som sagsoegt i hovedsagen og den svenske, den norske og den islandske regering samt Kommissionen har gjort gaeldende, at Domstolen ikke har kompetence til at undersoege det foerste og det andet praejudicielle spoergsmaal. Det skal indledningsvis bemaerkes, at disse spoergsmaal ikke direkte drejer sig om fortolkningen af indholdet af direktiv 90/987 eller om en uddybning af Francovich-dommen, men derimod om konsekvenserne af, at en EFTA-stat, som Sverige var, tilsidesaetter sine forpligtelser i henhold EOES-aftalen. Kan Domstolen tage stilling til et saadant spoergsmaal i medfoer af EF-traktatens artikel 177?
A - Domstolens kompetence til at besvare praejudicielle spoergsmaal
13 Domstolen kan i medfoer af traktatens artikel 177 i princippet tage stilling til en bestemmelse i en international aftale saasom EOES-aftalens artikel 6, saafremt det mere langsigtede formaal hermed er at opnaa en fortolkning af faellesskabsretten inden for rammerne af Faellesskabets retsorden. I saa fald er den internationale aftale en del af Faellesskabets retsorden (4).
14 De her omhandlede praejudicielle spoergsmaal falder ikke ind under denne kategori. De vedroerer udelukkende saerlige retlige relationer, der er kommet i stand uden for rammerne af Faellesskabets retsorden gennem en international aftale, nemlig EOES-aftalen, som ikke var en faellesskabsbestemmelse for Sveriges vedkommende paa det i hovedsagen relevante tidspunkt. Forskellen er ikke stor, men den er afgoerende. Der er ikke tale om at anvende de faellesskabsbestemmelser og almindelige principper, som den forelaeggende ret har henvist til, inden for rammerne af Faellesskabets retsorden. De vil i stedet eventuelt kunne anvendes inden for rammerne af et andet regelsaet, som er skabt gennem EOES-aftalen, og under alle omstaendigheder i henhold til retsordenen i en stat, som ikke var medlem af Unionen paa det for sagen relevante tidspunkt (5).
15 Det skal endvidere understreges, at Domstolen i udtalelse 1/91 (6) vedroerende det oprindelige udkast til EOES-aftalen bemaerkede, at forskellene mellem den saerlige ordning, faellesskabsretten udgoer, og den paagaeldende aftale ligger i den saerlige karakter af Faellesskabets retsorden, »hvis formaal raekker videre end aftalens« (7). Det fremgaar af denne udtalelse - som jeg skal vende tilbage til - at EFTA-staterne ikke automatisk bliver tilsluttet Faellesskabets retsorden, blot fordi de er parter i EOES-aftalen.
a) Den retspraksis, der blev indledt med Dzodzi-dommen
16 Ovenstaaende bemaerkninger giver dog ikke i sig selv tilstraekkeligt grundlag for, at Domstolen afviser at besvare de to foerste praejudicielle spoergsmaal i medfoer af traktatens artikel 177. Faellesskabets retsinstanser accepterer i visse tilfaelde at realitetsbehandle spoergsmaal, der vedroerer fortolkningen af faellesskabsretten, selv om de er blevet rejst i forbindelse med sager, der ikke falder inden for faellesskabsrettens anvendelsesomraade. Jeg finder det noedvendigt at redegoere for de grundlaeggende elementer i denne retspraksis. Faelles for Domstolens relevante afgoerelser er, at de vedroerer tilfaelde, hvor der gaelder rent nationale bestemmelser (8), der henviser til faellesskabsretten eller gengiver indholdet heraf. Saadanne bestemmelser afspejler et oenske fra den nationale lovgivers side om at give de retssubjekter, der er omfattet af bestemmelsernes anvendelsesomraade, samme behandling som den, der er sikret ved Faellesskabets retsorden.
17 Sagerne Thomasduenger (9) og Gmurzynska-Bscher (10) drejede sig om fortolkningen af bestemmelser i den faelles toldtarif, som den relevante nationale lovgivning udtrykkeligt henviste til, eller hvis indhold den gengav.
I Dzodzi-sagen (11) anmodede den nationale ret Domstolen om hjaelp i forbindelse med en sag, der skulle afgoeres efter belgiske regler, hvorefter aegtefaellen til en belgisk statsborger skal have samme behandling, som hvis aegtefaellen var statsborger i en EF-medlemsstat. Spoergsmaalet var saaledes, om en statsborger i Togo, som var enke til en belgisk statsborger, ville have haft ret til at blive boende i Belgien, hvis hendes aegtefaelle havde vaeret statsborger i en anden medlemsstat.
I Kleinwort Benson-sagen (12) anmodede en engelsk domstol om en fortolkning af en bestemmelse i Bruxelles-konventionen med henblik paa anvendelse af en national lov, der var udarbejdet med konventionen som forbillede og bestemte, at der ved afgoerelsen af spoergsmaal om betydningen eller retsvirkningen af lovens bestemmelser skulle »tages hensyn til alle relevante principper, der er opstillet af De Europaeiske Faellesskabers Domstol i forbindelse med [Bruxelles]-konventionens afsnit II, og til alle relevante afgoerelser truffet af denne vedroerende betydningen eller retsvirkningen af bestemmelserne i dette afsnit«.
I Fournier-dommen (13) fortolkede Domstolen udtrykket »hjemmehoerende«, der var indeholdt i et EF-direktiv, som ikke fandt anvendelse i hovedsagen, men hvis bestemmelser til dels var gengivet ordret i en privat overenskomst mellem flere forsikringsselskabers hovedkontorer. Det var denne aftale, som den nationale ret skulle fortolke og anvende.
Endelig blev Domstolen i sagerne Leur-Bloem (14) og Giloy (15) anmodet om at traeffe praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af direktiver paa skatte- og toldomraadet, som ikke umiddelbart fandt anvendelse i hovedsagerne, men som der var henvist til i den relevante nationale lovgivning.
18 Domstolen accepterede at undersoege de praejudicielle spoergsmaal i alle disse tilfaelde med undtagelse af Kleinwort Benson-sagen. Det bemaerkelsesvaerdige ved disse domme er imidlertid, at Domstolen indtog dette standpunkt, selv om generaladvokaterne havde foreslaaet det modsatte.
I Thomasduenger-sagen havde generaladvokat Mancini konkluderet, at Domstolen var inkompetent til at besvare de forelagte spoergsmaal, fordi en besvarelse indirekte ville indebaere en vurdering af nationale retsregler.
I sagerne Dzodzi og Gmurzynska-Bscher begrundede generaladvokat Darmon sin opfattelse med faren for, at Domstolens rolle ville blive reduceret til at afgive ikke-bindende udtalelser, som de nationale domstole frit kan vaelge at se bort fra.
I Kleinwort Benson-sagen foreslog generaladvokat Tesauro, at man definitivt opgav den retspraksis, der blev indledt med Dzodzi-dommen. Han gjorde til stoette herfor gaeldende, at en udvidende fortolkning af traktatens artikel 177 paa trods af tidligere retspraksis for det foerste ikke synes at fremme den noedvendige ensartethed i fortolkningen af faellesskabsretten - som er hovedformaalet med ordningen med praejudiciel forelaeggelse - for det andet skaber tvivl om den bindende karakter af Domstolens afgoerelser og for det tredje forudsaetter en direkte kontrol af, i hvilket omfang fortolkningen er brugbar for den nationale ret. Han anfoerte bl.a., at Dzodzi-dommen »i henseende til den almindelige retslaere saetter sig ud over logikken i ordningen med praejudicielle forelaeggelser og ligefrem ender med - hvorfor ikke sige det lige ud - en procedurefordrejning« (16).
I sit forslag til afgoerelse i sagerne C-28/95 og C-130/95 tilsluttede generaladvokat Jacobs sig sine kollegers indvendinger. Han spurgte for det foerste, hvorledes Domstolen kan opfylde maalsaetningen om at sikre en ensartet fortolkning af faellesskabsretten i alle medlemsstaterne, saafremt den traeffer afgoerelse i tvister, hvori en faellesskabsretlig bestemmelse laanes af en medlemsstat og omsaettes til en ikke-faellesskabsretlig sammenhaeng (17). I saadanne tilfaelde »er faren for, at faellesskabsretten ikke anvendes korrekt i den paagaeldende stat, i vaerste fald kun indirekte og midlertidig« (18). Naar Domstolen anmodes om at fortolke en faellesskabsbestemmelse uden for dens egentlige sammenhaeng, loeber Domstolen ifoelge generaladvokaten »den risiko, at den ikke alene undlader at overveje alle relevante spoergsmaal, men ogsaa, at den vildledes af uvedkommende faktorer« (19). Selv om det antages, at Domstolen er i stand til at give en fyldestgoerende fortolkning af faellesskabsretten i en tvist, der er opstaaet i en ikke-faellesskabsretlig sammenhaeng, »er der ikke nogen sikkerhed for, at Domstolens afgoerelse vil vaere relevant for denne tvist« (20). Efter at have paapeget andre vanskeligheder af praktisk og teoretisk karakter, der er forbundet med den ovenfor omtalte udvidende fortolkning af artikel 177, konkluderer generaladvokaten, »at Domstolen kun boer traeffe afgoerelse i sager, hvori den er bekendt med tvistens faktiske og retlige sammenhaeng, og hvor den faellesskabsretlige bestemmelse finder anvendelse i denne sammenhaeng«, da dette synspunkt er »det eneste, der er juridisk holdbart [og] stemmer med formaalet med artikel 177« (21).
19 Umiddelbart synes Domstolen ikke at have ladet sig paavirke af den skepsis, der blev udtrykt i generaladvokaternes forslag. Jeg mener dog, at en dybtgaaende undersoegelse af de naevnte domme viser, at Domstolen ganske vist ikke har opgivet den retspraksis, der blev indledt med Dzodzi-dommen, men dog har indskraenket dens anvendelsesomraade og under alle omstaendigheder har opstillet stadig strengere betingelser for anvendelsen heraf. En indgriben fra Faellesskabets retsinstansers side i form af en fortolkning paa et omraade, som ikke med rimelighed kan siges at have direkte betydning for Faellesskabets retsorden, er blevet tilladt i tilfaelde, hvor den nationale lovgiver for at undgaa uberettigede forskelle og styrke en ensartet retsanvendelse udtrykkeligt, direkte og uden begraensninger har gjort faellesskabsbestemmelser direkte anvendelige paa rent interne forhold og saaledes gjort Domstolens fortolkning bindende for de nationale domstole. Derimod kan Domstolen ikke anses for kompetent, naar den nationale lovgivers henvisning til faellesskabsbestemmelsen ikke er saa fuldstaendig og ikke har den naevnte virkning og ikke medfoerer en absolut forpligtelse for de nationale domstole til at fortolke den nationale bestemmelse paa den maade, der indirekte foreslaas af EF-Domstolen.
20 Sammenfattende synes det at kunne fastslaas, at Domstolens kompetence ganske vist som udgangspunkt bestemmes ud fra de to grundlaeggende principper for ordningen med praejudiciel forelaeggelse, nemlig princippet om samarbejde mellem de nationale domstole og EF-Domstolen og maalsaetningen om en korrekt og ensartet anvendelse af faellesskabsretten, men at den i visse tilfaelde kan gaa uden for denne ramme og omfatte et omraade, der ikke er klart afgraenset i den primaere faellesskabsret og er baseret paa en anden prioritet, nemlig en generel harmonisering af retsreglerne.
21 Sidstnaevnte bemaerkning stoettes af Domstolens nyligt afsagte Hermès-dom (22) vedroerende fortolkningen af den internationale aftale om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder, som Faellesskabet har undertegnet inden for rammerne af overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen. Selv om der ikke var tale om at anvende aftalens bestemmelser i en faellesskabsretlig tvist, ansaa Domstolen sig for kompetent til at fortolke aftalen, idet den udtalte, at »det, naar en bestemmelse kan finde anvendelse baade paa situationer henhoerende under national ret og paa situationer henhoerende under faellesskabsretten, afgjort [er] i Faellesskabets interesse, at denne bestemmelse fortolkes ensartet, uanset de vilkaar, hvorunder bestemmelsen skal anvendes, saaledes at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgaas« (23).
b) Den retspraksis, der blev indledt med Dzodzi-dommen, og naervaerende sag
22 Det er ikke aktuelt at foretage en samlet vurdering af den ovennaevnte retspraksis eller at foretage en generel - positiv eller negativ - bedoemmelse heraf.
Jeg vil dog paapege, at denne udvidelse af omraadet for Domstolens praejudicielle afgoerelser ikke udgoer et universalmiddel til at forsvare og fremme faellesskabsretten.
Det ville efter min opfattelse vaere uklogt at anvende den paagaeldende retspraksis systematisk og saaledes give Domstolen den nye opgave at afgoere, om andre bestemmelser end faellesskabsbestemmelser indholdsmaessigt er identiske med faellesskabsretten, selv om det sker ud fra et oenske om harmonisering af retsreglerne eller om ligebehandling. Et forsoeg paa at opnaa en saadan ensartethed kan vise sig at skade faellesskabsretten, navnlig hvis man ud fra harmoniseringshensyn undlader at tillaegge faellesskabsrettens saerlige og enestaaende karakter den fornoedne betydning. Naervaerende sag er et typisk eksempel paa denne fare.
23 Under alle omstaendigheder behoever jeg ikke at forsoege at opnaa en aendring af Dzodzi-retspraksis for at begrunde mit synspunkt om, at Domstolen ikke skal undersoege de forelagte praejudicielle spoergsmaal. Jeg mener nemlig ikke, at spoergsmaalene falder inden for denne retspraksis' anvendelsesomraade. Desuden henviser de ikke direkte til direktiv 80/987 eller Francovich-retspraksis, idet de derimod drejer sig om fortolkningen af EOES-aftalens artikel 6 sammenholdt med direktiv 80/987 og Francovich-retspraksis med henblik paa at faa fastlagt, hvorledes man skal anvende de heri fastlagte retsregler uden for Faellesskabets retsordens anvendelsesomraade.
24 i) Min foerste indvending mod det hensigtsmaessige i at besvare de praejudicielle spoergsmaal vedroerer brugbarheden af den besvarelse, der anmodes om. Ifoelge fast retspraksis er formaalet med proceduren i traktatens artikel 177 at give den nationale ret en besvarelse, som den kan bruge ved afgoerelsen af hovedsagen. EF-Domstolen har i oevrigt - selv i Dzodzi-dommen - afvist at undersoege de forelagte spoergsmaal, naar det er aabenbart, »at den faellesskabsretlige bestemmelse, som Domstolen anmodes om at fortolke, ikke kan finde anvendelse« (24). Jeg mener, at naervaerende sag falder ind under denne undtagelse, idet de praejudicielle spoergsmaal sigter mod at overfoere elementer fra Faellesskabets retsorden til retsreglerne i en stat, der ikke har tiltraadt denne retsorden.
Selv om ovenstaaende argumenter er rigtige, er de dog ikke helt tilfredsstillende ud fra et metodisk synspunkt af to grunde. For det foerste tilkommer det i sidste ende de nationale domstole at afgoere, om der er behov for en praejudiciel afgoerelse, og for det andet forudsaetter den antagelse, at det er »aabenbart«, at de faellesskabsbestemmelser og den retspraksis, den svenske ret har henvist til i det foreliggende tilfaelde, ikke kan finde anvendelse i hovedsagen, at der foretages en materiel bedoemmelse af spoergsmaalene allerede i forbindelse med undersoegelsen af, om de praejudicielle spoergsmaal kan antages til realitetsbehandling. Det er med andre ord noedvendigt at realitetsbehandle sagen for at kunne afgoere, om det er »aabenbart«, at Francovich-retspraksis ikke finder anvendelse i den sammenhaeng, den forelaeggende ret henviser til. Det er ogsaa af praktiske grunde uberettiget at rejse disse spoergsmaal allerede i forbindelse med undersoegelsen af, om sagen kan antages til realitetsbehandling, idet det forudsaetter, at der allerede er foretaget en realitetsproevelse af spoergsmaalene.
25 ii) Der er en anden indvending mod at antage de praejudicielle spoergsmaal til realitetsbehandling, som efter min opfattelse maa tillaegges stoerre vaegt. Spoergsmaalene i naervaerende sag adskiller sig paa et afgoerende punkt fra dem, Domstolen har undersoegt inden for rammerne af Dzodzi-retspraksis. Den nationale ret oensker i denne sag ikke en fortolkning af en faellesskabsbestemmelse, som den selv kan overfoere til en tvist, som er opstaaet uden for Faellesskabets retsorden, under iagttagelse af de anvisninger og begraensninger, der foelger af den ikke-faellesskabsretlige regel, der finder anvendelse i sagen. Retten spoerger direkte, hvorledes, i hvilket omfang og med hvilken intensitet den skal anvende faellesskabsbestemmelserne uden for Faellesskabets retsorden. Dette falder imidlertid uden for rammerne af Domstolens kompetence. Det hedder udtrykkeligt i Dzodzi-dommen: »Domstolens kompetence er dog begraenset til en undersoegelse af de faellesskabsretlige bestemmelser alene. Domstolen kan ikke ved sit svar til den nationale retsinstans inddrage de generelle hensyn, der ligger til grund for de nationale bestemmelser, hvis indhold samtidig med at henvise til faellesskabsretten er afgoerende for omfanget af de retsvirkninger, som foelger heraf. Spoergsmaalet om de begraensninger, som den nationale lovgivningsmagt maatte have opstillet med hensyn til anvendelsen af faellesskabsretten paa rent nationale forhold - som faellesskabsretten kun finder anvendelse paa i kraft af den nationale lovgivning - henhoerer under national ret og dermed under medlemsstatens retsinstansers eksklusive kompetence« (25).
26 En anvendelse af den ovennaevnte retspraksis i naervaerende sag giver foelgende resultat: De to foerste praejudicielle spoergsmaal vedroerer hverken fortolkningen af direktiv 80/987 eller en uddybning af Francovich-retspraksis. De drejer sig om, hvorvidt det er muligt at anvende Francovich-retspraksis i hovedsagen gennem fortolkning og anvendelse af EOES-aftalens artikel 6. Denne artikel har - i oevrigt paa linje med hele EOES-aftalen - baade en faellesskabsretlig og en ikke-faellesskabsretlig karakter. I relation til de i naervaerende sag forelagte praejudicielle spoergsmaal kan artiklen ikke betragtes som en faellesskabsbestemmelse, men som en del af en international aftale, som Sverige har indarbejdet i sin interne retsorden i sin egenskab af EFTA-stat og ikke som medlem af Den Europaeiske Union i overensstemmelse med national ret og folkeretten. Den forelaeggende ret er enekompetent til, paa baggrund af opbygningen af bestemmelserne i svensk ret og i folkeretten, at afgoere, i hvilket omfang og med hvilken intensitet EOES-aftalens artikel 6 - stadig i sin egenskab af en ikke-faellesskabsretlig bestemmelse - indgaar i faellesskabsretten (saerlig bestemmelserne i direktiv 80/987 og Francovich-retspraksis). Domstolen kan ikke tage stilling til dette spoergsmaal, end ikke paa grundlag af Dzodzi-retspraksis.
27 Det vil over for ovenstaaende raesonnement eventuelt kunne indvendes, at det undervurderer noedvendigheden af en ensartet fortolkning af EOES-aftalens artikel 6, navnlig fordi bestemmelsen netop sigter mod at sikre en ensartet fortolkning af faellesskabsbestemmelserne. Det fremgaar saaledes udtrykkeligt af dommene i sagerne Leur-Bloem og Hermès, at »naar en bestemmelse kan finde anvendelse baade paa situationer henhoerende under national ret og paa situationer henhoerende under faellesskabsretten«, dvs. har en dobbelt karakter, saaledes som det netop er tilfaeldet med EOES-aftalens artikel 6, »[er det] afgjort i Faellesskabets interesse, at denne bestemmelse fortolkes ensartet, uanset de vilkaar, hvorunder bestemmelsen skal anvendes, saaledes at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgaas« (26). Det ovenfor fremsatte synspunkt om, at Domstolen ikke har kompetence til at besvare de to foerste praejudicielle spoergsmaal, fordi de ikke er omfattet af Faellesskabets retsorden, men er uloeseligt forbundet med den generelle opbygning af EFTA-staternes retsorden og folkeretten, synes saaledes ikke at vaere forenelig med den filosofi, der laa bag Domstolens afgoerelser i sagerne Leur-Bloem og Hermès. I disse sager var noedvendigheden af en ensartet fortolkning tilstraekkelig til at begrunde Domstolens kompetence til at fortolke en regel med dobbelt karakter (faellesskabsretlig og ikke-faellesskabsretlig), paa trods af de uundgaaelige forskelle med hensyn til anvendelsen af den fortolkede regel.
28 Det standpunkt, Domstolen indtog i de naevnte domme, er efter min opfattelse imidlertid ikke uforeneligt med det i denne sag foreslaaede resultat. Jeg skal foerst erindre om, at maalsaetningen om en ensartet fortolkning ikke er et absolut krav. Domstolen er sig helt bevidst, at der er graenser for, hvilken harmonisering der kan ske gennem fortolkning, og den afviser derfor at undersoege de naermere betingelser og begraensninger med hensyn til anvendelse af regler, som den er blevet anmodet om at fortolke paa et omraade uden for Faellesskabets retsorden. Desuden er det vigtigt at understrege naervaerende sags saerlige karakter. De to foerste praejudicielle spoergsmaal vedroerer ikke alene fortolkningen af en bestemmelse, der baade er af faellesskabsretlig og af ikke-faellesskabsretlig karakter, nemlig EOES-aftalens artikel 6, idet de ogsaa direkte rejser spoergsmaalet om, hvorledes bestemmelsen skal anvendes, og hvilke retsvirkninger den skal have i en retsorden, der ligger uden for Faellesskabets retsorden. Denne sammenblanding af fortolkning og anvendelse giver tilstraekkeligt grundlag for at konkludere, at Domstolen ikke er kompetent.
Domstolen har med andre ord ganske vist i visse graensetilfaelde accepteret at fortolke bestemmelser, som kan finde anvendelse uden for Faellesskabets retsorden paa en anden maade end inden for denne retsorden, men den kan ikke udfoere sin fortolkningsopgave i medfoer af traktatens artikel 177 i tilfaelde, hvor det rejste spoergsmaal i realiteten sigter mod at faa fastslaaet, hvorledes en eller flere faellesskabsbestemmelser skal anvendes paa et omraade, der ligger uden for faellesskabsrettens anvendelsesomraade. Af denne grund boer det, navnlig i den i naervaerende sag foreliggende sammenhaeng, undgaas at foretage en fortolkning af EOES-aftalens artikel 6 ud fra den synsvinkel, der danner baggrund for de to foerste praejudicielle spoergsmaal.
29 iii) Det er kendetegnende for det ovenstaaende raesonnement, at det udelukker en undersoegelse af de to foerste praejudicielle spoergsmaal i naervaerende sag, men ikke, at Dzodzi-retspraksis senere maatte blive anvendt i forbindelse med en uddybning gennem fortolkning af en bestemmelse i EOES-aftalen, selv om bestemmelsen skal anvendes uden for Faellesskabets retsorden. Dette forudsaetter ganske vist, at fortolkningen og anvendelsen af den paagaeldende bestemmelse ikke blandes sammen, saaledes som det er tilfaeldet i naervaerende sag. For det tilfaelde, at Domstolen maatte finde, at det juridisk er mere korrekt, at det paa mere kategorisk vis afvises at undersoege praejudicielle spoergsmaal om fortolkning af EOES-aftalen, der forelaegges af en ret i en tidligere EFTA-stat, der har undertegnet EOES-aftalen, skal jeg endvidere fremfoere nedenstaaende argumenter.
30 For det foerste vedroerer Dzodzi-retspraksis i sin helhed sager, hvor fortolkningsproblemet angik medlemsstatens nationale ret. Der er i saadanne tilfaelde et saerligt behov for en ensartet fortolkning af en bestemmelse, der baade kan finde anvendelse inden for rammerne af faellesskabsretten og i en medlemsstats retsorden. Den paagaeldende retspraksis sigter naermere mod at undgaa den uoenskvaerdige situation, at retssubjekter inden for en medlemsstat behandles forskelligt i retlig henseende, alt efter om deres sag henhoerer under faellesskabsretten eller ej, selv om de retsregler, der finder anvendelse i de to situationer, ligner hinanden eller endog er identiske. Harmonisering af lovgivningerne - hvilket naturligvis ogsaa omfatter harmonisering af fortolkningen heraf - er tillagt stor betydning i traktaten og spiller en afgoerende rolle med henblik paa den europaeiske integration. Harmoniseringen af lovgivningerne sker imidlertid ikke generelt og ubegraenset, men kun naar medlemsstaternes nationale ret og faellesskabsretten er sammenfaldende. Der er ikke samme behov for en ensartet fortolkning, naar harmoniseringen ikke sigter mod ligebehandling af retssubjekter inden for »rammerne« af Faellesskabet (disse »rammer« omfatter de retssubjekter, der baade reguleres af faellesskabsretten og af medlemsstaternes nationale ret), men retssubjekter uden for disse rammer.
Det maa saaledes - for at vende tilbage til naervaerende sag - fastslaas, at selv om der paa baggrund af EOES-aftalens bestemmelser og navnlig artikel 6 kan synes at vaere et stort behov for en ensartet fortolkning af de faellesskabsbestemmelser, der udgoer »EOES-retten«, er der i endnu hoejere grad behov for en ensartet fortolkning af de regler, de skal anvendes inden for Faellesskabets medlemsstater. Det er derfor min opfattelse, at Dzodzi-retspraksis ikke skal anvendes i tilfaelde som det foreliggende, eller at den i hvert fald ikke kan begrunde en udvidelse af Domstolens praejudicielle opgave paa samme maade, som det hidtil er sket i sager, hvor der var tale om anvendelse af bestemmelser af faellesskabsinteresse inden for medlemsstaternes retsorden.
31 For det andet fremgaar det af ovenstaaende, at en praejudiciel fortolkning af faellesskabsretlige bestemmelser, der ikke finder direkte anvendelse med henblik paa afgoerelsen af hovedsagen, er mulig, naar en ikke-faellesskabsretlig regel direkte og uden begraensninger henviser udtrykkeligt til saadanne bestemmelser for at sikre en ensartet regulering af bestemte retsforhold, forudsat at den ret, der har forelagt spoergsmaalet, har pligt til at foelge Domstolens fortolkning. Begge disse betingelser skal vaere opfyldt. Selv om det - efter en realitetsbehandling af de praejudicielle spoergsmaal - i det foreliggende tilfaelde maa konkluderes, at den foerste betingelse er opfyldt, er det usikkert, om den anden betingelse er opfyldt. Der findes nemlig hverken i svensk ret eller i EOES-aftalen (27) bestemmelser, der indebaerer, at en eventuel besvarelse fra Domstolens side af de omhandlede spoergsmaal ville vaere bindende for den forelaeggende ret, da en saadan besvarelse ville ligge uden for rammerne af Faellesskabets retsorden (28). Det er ogsaa aabenbart, at den omstaendighed, at det i EOES-aftalens artikel 6 bestemmes, at Domstolens retspraksis skal overholdes - i hvert fald for saa vidt angaar afgoerelser truffet indtil tidspunktet for aftalens ikrafttraeden - ikke kan sidestilles med, at der er indfoert en saadan forpligtelse for den forelaeggende ret med hensyn til det svar, som Domstolen anmodes om at give paa de to foerste praejudicielle spoergsmaal.
32 Det maa saaledes paa baggrund af ovenstaaende konkluderes, at de retsspoergsmaal, der er rejst i forbindelse med de to foerste praejudicielle spoergsmaal, ikke er af en saadan karakter, at de kan indbringes for Domstolen efter proceduren i traktatens artikel 177.
B - EOES-aftalen som retligt grundlag for Domstolens kompetence til at undersoege de praejudicielle spoergsmaal
33 Uafhaengigt af ovenstaaende betragtninger kan Domstolens kompetence heller ikke baseres paa EOES-aftalen. Som Kommissionen med rette har bemaerket, viser en samlet bedoemmelse af aftalens indhold og opbygning, at EF-Domstolen ikke kan anses for kompetent i sager som den foreliggende. Fortolkningen af EOES-aftalens artikel 6, som har betydning for besvarelsen af de to foerste praejudicielle spoergsmaal, synes nemlig snarere at falde ind under EFTA-Domstolens enekompetence, i det mindste naar fortolkningen vedroerer en EFTA-stats anvendelse af aftalen. Artikel 34 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol bestemmer, at EFTA-Domstolen har kompetence til at afgive raadgivende udtalelser om fortolkningen af EOES-aftalen, dvs. til at afgoere, hvorvidt EFTA-aftalen er gennemfoert korrekt i EFTA-staternes nationale retsordener.
34 I henhold til EOES-aftalens artikel 107 og protokol 34 kan EFTA-staternes nationale domstole ganske vist anmode EF-Domstolen om at traeffe afgoerelse om fortolkningen af bestemmelser i EOES-aftalen, der er identiske med faellesskabsbestemmelser (29), hvis to betingelser er opfyldt, hvoraf den ene er materiel og den anden formel. For det foerste er EF-Domstolens kompetence begraenset til bestemmelser i EOES-aftalen, »som indholdsmaessigt er identiske med bestemmelserne i traktaterne om oprettelse af De Europaeiske Faellesskaber, som aendret eller suppleret, eller i retsakter udstedt i medfoer heraf«. For det andet skal en EFTA-stat, som agter at goere brug af denne mulighed, meddele EF-Domstolen, »i hvilket omfang og efter hvilke retningslinjer protokollen finder anvendelse paa dens domstole«. Uanset om den foerste betingelse maatte vaere opfyldt, maa det konstateres, at den formelle betingelse om den forudgaaende underretning ikke er opfyldt. Sverige har aldrig gjort brug af sin mulighed efter protokol 34 for at give EF-Domstolen kompetence til at besvare de to foerste praejudicielle spoergsmaal.
35 Man kan rejse spoergsmaalet om, hvorledes man skal loese de i EOES-aftalen naevnte fortolkningsproblemer, naar en EFTA-stat som Sverige tiltraeder Den Europaeiske Union. Dette problem er blevet reguleret i en saerskilt aftale, undertegnet i Bruxelles den 28. september 1994, om overgangsforanstaltninger for en periode efter visse EFTA-staters tiltraedelse af Det Europaeiske Faellesskab. I henhold til denne aftale er EFTA-Domstolen fortsat kompetent til at besvare praejudicielle spoergsmaal vedroerende sager, der er anlagt ved EFTA-staternes domstole, saafremt de faktiske omstaendigheder, der danner baggrund for sagen, ligger forud for den paagaeldende stats tiltraedelse af Den Europaeiske Union. Denne forlaengelse af EFTA-Domstolens kompetence gjaldt kun for en begraenset periode, som allerede var udloebet, da de praejudicielle spoergsmaal blev forelagt EF-Domstolen. Den omstaendighed, at EFTA-Domstolen - i hvert fald paa grundlag af bestemmelserne i aftalen af 28. september 1994 - var inkompetent af tidsmaessige aarsager (ratione temporis) til at undersoege de forelagte spoergsmaal, kan imidlertid ikke antages at tale til stoette for, at EF-Domstolen skulle vaere kompetent. Sidstnaevnte er under alle omstaendigheder inkompetent af materielle aarsager (ratione materiae) (30). I oevrigt ville det ikke laengere vaere muligt for Sverige at anvende protokol 34 til at give Domstolen kompetence til at fortolke reglerne i EOES-aftalen, saafremt landet maatte oenske det, eftersom Sverige ikke laengere er medlem af EFTA (31).
36 Jeg maa herefter konkludere, at Domstolen ikke har kompetence til at besvare de to foerste praejudicielle spoergsmaal.
VI - Besvarelsen af de to foerste praejudicielle spoergsmaal
37 Mine bemaerkninger vedroerende besvarelsen af disse spoergsmaal er helt subsidiaere. Jeg skal foerst skitsere den retlige problemstilling. Spoergsmaalet er, om de principper, Domstolen har opstillet i Francovich-retspraksis vedroerende en stats erstatningsansvar for en ukorrekt gennemfoerelse af et faellesskabsdirektiv i national ret, er blevet en integrerende del af »EOES-retten« i medfoer af EOES-aftalens artikel 6, og om de har forrang for national ret i en EFTA-stat, der har undertegnet denne aftale.
A - Indledende bemaerkninger
38 Jeg mener som udgangspunkt ikke, at en eventuel bekraeftende besvarelse af disse spoergsmaal noedvendigvis savner ethvert retligt grundlag. Det hedder nemlig udtrykkeligt i EOES-aftalens artikel 6, at aftalens bestemmelser, i det omfang de »indholdsmaessigt er identiske« med tilsvarende regler i den primaere eller den afledte faellesskabsret, ved deres gennemfoerelse og anvendelse skal fortolkes »i overensstemmelse med de relevante afgoerelser, der er truffet af De Europaeiske Faellesskabers Domstol forud for tidspunktet for undertegnelsen af denne aftale«. Desuden er der ingen tvivl om, at bestemmelserne om loengaranti i direktiv 80/987 er identiske med dem, der findes i bilag XVIII til EOES-aftalen, som i oevrigt henviser direkte til direktiv 80/987. Hertil kommer, at Francovich-retspraksis, som blev skabt ved Domstolens dom af 19. november 1991 i de forenede sager C-6/90 og C-9/90 (32), ligger forud for undertegnelsen af EOES-aftalen, som kraevet i dennes artikel 6. Endelig vedroerte Francovich-dommen en ukorrekt gennemfoerelse af direktiv 80/987 i national ret i en medlemsstat, dvs. et retligt og faktisk spoergsmaal, der ligner det i hovedsagen rejste (33).
39 Under disse omstaendigheder (og naturligvis forudsat at Domstolen anser sig for kompetent) skal der soeges den bedst mulige fortolkning af EOES-aftalens artikel 6. Jeg skal i det foelgende redegoere for visse argumenter, som kan fremfoeres til stoette for en udvidende fortolkning, som ville indebaere, at de grundlaeggende elementer i Faellesskabets retsorden, som er kommet til udtryk i principperne om faellesskabsrettens forrang og om dens direkte virkning samt i begrebet eksisterende faellesskabsret (»acquis communautaire«) og - hvad saerligt angaar naervaerende sag - i Francovich-retspraksis, i kraft af EOES-aftalens artikel 6 ogsaa gaelder for retsforhold, der er skabt i henhold til denne aftale.
40 Det vil kunne antages (34), at EOES-aftalens artikel 6 - i oevrigt paa linje med bestemmelserne i direktiv 80/987, da der henvises hertil i bilagene til aftalen - udgoer en integrerende del af Faellesskabets retsorden (35), da den er indeholdt i en folkeretlig aftale, som Faellesskabet har indgaaet med et tredjeland. De grundlaeggende elementer i denne retsorden, saasom dens forrang, den direkte virkning og Domstolens retspraksis generelt, som indgaar i den saakaldte »acquis communautaire«, kan saaledes vaere en del af et regelsaet saasom EOES-aftalen, saafremt dette er foreskrevet i en saerlig bestemmelse i den paagaeldende internationale aftale (EOES-aftalens artikel 6).
41 Dette synspunkt stoettes ogsaa af, at oensket om at sikre en ensartet fortolkning af de faellesskabsbestemmelser, der er integreret i EOES-aftalen, er hovedformaalet med artikel 6 og ogsaa i oevrigt er tillagt stor betydning af de kontraherende parter, saaledes som det fremgaar af flere andre bestemmelser i EOES-aftalen. For at en saerlig bestemmelse af faellesskabsretlig oprindelse - i det konkrete tilfaelde reglen om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens - altid kan blive fortolket og anvendt paa samme maade, vil Domstolen saaledes som garant for en ensartet fortolkning af faellesskabsbestemmelser skulle vaelge den loesning, der medfoerer de mindst mulige fortolkningsforskelle, uafhaengigt af den paagaeldende regels anvendelsesomraade, navnlig fordi den allerede med henblik paa at sikre en saadan ensartethed er gaaet meget vidt med hensyn til at antage praejudicielle spoergsmaal til realitetsbehandling (36). Det er aabenbart, at den mest tiltalende loesning ud fra hensynet til en ensartet fortolkning er at antage, at »acquis communautaire« udgoer en integrerende del af EOES-aftalen - i hvert fald i det omfang den foelger af retspraksis i henhold til afgoerelser truffet foer undertegnelsen af aftalen - og derfor skal laegges til grund ved fortolkningen og anvendelsen af bestemmelserne heri.
42 Disse generelle bemaerkninger er dog ikke tilstraekkelige til at besvare de to foerste praejudicielle spoergsmaal. Ud over en ydre lighed eller overensstemmelse mellem de relevante bestemmelser i EOES-aftalen og visse dele af Faellesskabets retsorden er det ogsaa noedvendigt at se paa indholdet heraf under iagttagelse af de af Domstolen opstillede kriterier for fortolkningen af internationale traktater.
B - De i retspraksis fastslaaede fortolkningskriterier
43 Der skal i denne forbindelse henvises til det standpunkt, Domstolen har indtaget, naar den har skullet undersoege bestemmelser i en international aftale, som Faellesskabet har indgaaet med tredjelande. Mens Domstolen i visse tilfaelde har antaget, at fortolkningen af en faellesskabsbestemmelse skal udvides til at omfatte en lignende eller identisk folkeretlig bestemmelse (37), har den i andre tilfaelde ikke fundet en saadan udvidelse mulig eller hensigtsmaessig (38). Det foelger af denne retspraksis, at spoergsmaalet om, hvorvidt fortolkningen af en faellesskabsbestemmelse kan udvides til at omfatte en bestemmelse med en sammenlignelig, lignende eller identisk ordlyd i en aftale indgaaet af Faellesskabet med et tredjeland, bl.a. afhaenger af det formaal, hver enkelt bestemmelse forfoelger inden for bestemmelsens egne rammer. Der skal saaledes laegges saerlig vaegt paa sammenligningen af henholdsvis den internationale aftales og traktatens maalsaetninger og mere generelle kontekst.
44 Dette standpunkt, som er indtaget i retspraksis, er ogsaa blevet fulgt i udtalelse 1/91, som netop vedroerer EOES-aftalen, og som jeg nu skal komme naermere ind paa. I denne udtalelse henvises der i oevrigt til artikel 31 i Wienerkonventionen af 23. maj 1969 om traktatretten, hvorefter en traktat skal fortolkes »loyalt i overensstemmelse med den saedvanlige betydning, der maatte tillaegges traktatens udtryk i deres sammenhaeng og belyst af dens hensigt og formaal« (39).
45 For at kunne fastlaegge indholdet og retsvirkningerne af bestemmelserne i EOES-aftalens artikel 6 og direktiv 90/987 - naar direktivet alene anvendes inden for rammerne af EOES-aftalen - skal der saaledes foretages en samlet vurdering af aftalen. Det vil paa grundlag af en saadan samlet vurdering i forbindelse med en sammenligning af EOES-aftalen og faellesskabsretten samt Faellesskabets retsorden i almindelighed vaere muligt at opstille kriterierne for afgoerelsen af, hvilken betydning EOES-aftalens artikel 6 har, og hvilke retsvirkninger det har for en EFTA-stat, at den ikke har overholdt direktiv 80/987, som er en integrerende del af EOES-aftalen.
C - Sammenligning af EOES-aftalen og faellesskabsretten
46 Den franske regering og sagsoegerne i hovedsagen har i deres skriftlige og mundtlige indlaeg anfoert, at EOES-aftalen binder de EFTA-stater, der har undertegnet den, saa taet til Det Europaeiske Faellesskab, at det naesten kan sidestilles med en optagelse af disse stater i Faellesskabets retsorden. EOES-aftalen kan derfor ikke betragtes som en almindelig folkeretlig aftale, idet den indtager en saerstilling og har et ganske saerligt indhold, der svarer til EFTA-staternes stilling og forhold til Faellesskabet. I henhold til EOES-aftalens artikel 6 integreres hele Domstolens praksis indtil tidspunktet for undertegnelsen af aftalen udtrykkeligt og uden forbehold i den retlige konstruktion, man kan kalde »EOES-retten«. Denne ret synes at udgoere en udvidelse af faellesskabsbestemmelsernes anvendelsesomraade til stater, der ikke er medlemmer af Faellesskabet, med det indhold, bestemmelserne har inden for Faellesskabets retsorden. De naevnte parter har ogsaa paaberaabt sig EOES-aftalens artikel 7 om pligten til at gennemfoere visse faellesskabsdirektiver i EFTA-staternes interne retsorden. De udleder af denne bestemmelse, at der gaelder en forpligtelse for disse stater til effektivt og fuldstaendigt at inkorporere »acquis communautaire« i deres interne retsorden. Denne forpligtelse gaelder kun de saerlige omraader, der henvises til i EOES-aftalen, men den er ubegraenset, for saa vidt som den omfatter Domstolens samlede praksis paa disse omraader. Den franske regering og sagsoegerne har endelig anfoert, at principperne om faellesskabsrettens forrang og direkte virkning, som er en del af Faellesskabets retsorden, ogsaa gaelder EOES-aftalen paa grund af dennes saerlige formaal og de saerlige kendetegn ved den hermed indfoerte retlige mekanisme, der skal sikre overensstemmelse med faellesskabsretten.
47 Jeg haelder dog til den stik modsatte opfattelse, som Domstolen ogsaa synes at have fulgt i den ovennaevnte udtalelse 1/91 (40). I denne udtalelse fandt Domstolen, at det, inden den kunne besvare de forelagte spoergsmaal, var noedvendigt at sammenholde henholdsvis EOES-aftalens og faellesskabsrettens formaal og indhold. Den fastslog, at EOES-aftalen har til hensigt »at bringe en frihandelsordning og regler om fri konkurrence i anvendelse paa de oekonomiske og handelsmaessige forbindelser mellem de kontraherende parter«, hvorimod det »for Faellesskabets vedkommende forholder ... sig ... saaledes, at [frihandelsordningen og reglerne om fri konkurrence] har udviklet sig inden for og indgaar som et led i Faellesskabets retsorden, hvis formaal raekker videre end aftalens« (41). Der er saaledes ud fra et teleologisk synspunkt en ubestridelig forskel mellem EOES-aftalen og EF-traktaten. Mens fri bevaegelighed og fri konkurrence udgjorde et maal i sig selv i EOES-aftalen, er de for Faellesskabet blot midler til at naa mere langsigtede maal saasom oprettelse af et indre marked, indfoerelse af en oekonomisk og monetaer union og den egentlige udvikling af Den Europaeiske Union.
48 Ogsaa den generelle sammenhaeng, som formaalet med EOES-aftalen indgaar i, adskiller sig fra den, der danner rammen om opfyldelsen af Faellesskabets maalsaetninger. Som bemaerket af Domstolen i udtalelse 1/91, skal EOES »oprettes paa grundlag af en international aftale, som i alt vaesentligt kun skaber rettigheder og pligter for de kontraherende parter, mens der ikke overfoeres suveraenitet til de mellemstatslige organer, der oprettes. Skoent EOEF-traktaten ogsaa er indgaaet i form af en international aftale, udgoer den ikke desto mindre det forfatningsmaessige grundlag for et retsfaellesskab. I fast retspraksis har Domstolen henvist til, at der ved EF's traktater er indfoert en ny retsorden, i forhold til hvilken medlemsstaterne paa stadigt stoerre omraader har begraenset deres nationale befoejelser, og hvis retssubjekter ikke blot er staterne, men ogsaa disses borgere ... De vaesentligste kendetegn ved den herved skabte faellesskabsretsorden er foerst og fremmest dens forrang i forhold til medlemsstaternes retssystemer samt den direkte virkning af en raekke bestemmelser, der gaelder for medlemsstaternes borgere og for staterne selv« (42).
49 Der synes saaledes ikke at vaere en saadan materiel lighed mellem EOES og Faellesskabets retsorden, som udtrykkeligt haevdet af den franske regering og indirekte af sagsoegerne i hovedsagen, idet der er grundlaeggende forskelle mellem de to retssystemer i henholdsvis EOES-aftalen og Faellesskabet. I oevrigt foelger det modsaetningsvis af det ovenfor citerede afsnit i Domstolens udtalelse, at de grundlaeggende kendetegn ved Faellesskabets retsorden, nemlig faellesskabsrettens forrang og direkte virkning, er unikke for faellesskabsretten og ikke gaelder for det retssystem, der er skabt ved EOES-aftalen. Derfor kan heller ikke Francovich-retspraksis, som er uloeseligt forbundet med de ovennaevnte grundlaeggende principper, overfoeres til EOES-aftalens omraade, uanset hvad der fastslaas i denne aftales artikel 6.
50 De ovenfor citerede konstateringer i udtalelse 1/91 - som vel at maerke ikke blev trukket tilbage i udtalelse 1/92 (43) - giver efter min mening tilstraekkeligt grundlag for at besvare de to foerste praejudicielle spoergsmaal benaegtende (44). Der kan dog fremsaettes foelgende supplerende bemaerkninger.
51 EOES-aftalen indeholder bestemmelser, der paalaegger EFTA-staterne visse forpligtelser til at overholde de regler af faellesskabsretlig oprindelse, der er integreret i aftalen. De paagaeldende bestemmelser binder imidlertid ikke de kontraherende parter i samme grad og i samme omfang, som de tilsvarende faellesskabsbestemmelser binder Faellesskabets medlemsstater. Et typisk eksempel herpaa er EOES-aftalens artikel 7, som indtager den samme plads i aftalen som artikel 189 i EF-traktaten. I modsaetning til traktatens artikel 189 bestemmer EOES-aftalens artikel 7 imidlertid ikke, at de i bilagene til aftalen naevnte forordninger »gaelder umiddelbart« i EFTA-staterne. Princippet om, at bestemte retsregler gaelder umiddelbart i den interne retsorden, som er en af faellesskabsrettens grundsten, synes derfor ikke at gaelde i EOES-aftalens retlige system.
52 Med henblik paa at loese eventuelle konflikter mellem gennemfoerte EOES-regler og andre lovbestemmelser bestemmer EOES-aftalens protokol 35, at EFTA-staterne »forpligter ... sig til om fornoedent at fastsaette en lovbestemmelse, der sikrer, at EOES-reglerne har forrang i disse tilfaelde«. Heraf foelger modsaetningsvis, at EOES-reglerne ikke automatisk har forrang i EFTA-staternes interne retsorden, men at staterne har en forpligtelse i henhold til en international aftale, hvis opfyldelse kan forudsaette, at der traeffes interne ad hoc-foranstaltninger.
53 EOES-aftalen fremstaar med andre ord som en folkeretlig aftale, der skaber rettigheder og forpligtelser mellem de kontraherende parter paa dette omraade (folkerettens) i overensstemmelse med en »dualistisk« juridisk logik. Den har derfor ikke den noedvendige overstatslige karakter, der er kendetegnende for Faellesskabets retssystem. »EOES-retten« integreres derfor ikke i national ret, og der er heller ikke en vekselvirkning mellem dem paa linje med, hvad der er tilfaeldet med det faellesskabsretlige system. EOES-aftalen indebaerer ikke, at de kontraherende parter har afgivet suveraenitet, eller at de har fraveget den »dualistiske« indfaldsvinkel, der raader i disse stater i overensstemmelse med den klassiske folkeretlige teori.
54 Sammenfattende kan det siges, at en overtraedelse af en bestemmelse i EOES-aftalen begaaet af en EFTA-stat - som Sverige i det foreliggende tilfaelde - kan medfoere et erstatningsansvar inden for kontraktforhold for den paagaeldende stat i medfoer af folkeretten, men ikke kan give private, der er beroert af overtraedelsen, et erstatningskrav uden for kontraktforhold i medfoer af de principper, EF-Domstolen har fastslaaet med saerligt henblik paa Faellesskabets retsorden i dommen i de forenede sager C-6/90 og C-9/90 (45).
VII - Det tredje praejudicielle spoergsmaal
55 Der er ingen tvivl om, at det tredje praejudicielle spoergsmaal kan antages til realitetsbehandling, da det klart falder inden for faellesskabsrettens omraade. Det sigter mod at faa fastlagt faellesskabsbestemmelsers tidsmaessige anvendelsesomraade. Det oenskes naermere oplyst, hvorvidt direktiv 80/987 og de generelle retlige principper, som blev fastslaaet i Francovich-dommen, ogsaa kan gaelde i relation til faktiske omstaendigheder, som er indtruffet paa et tidspunkt, hvor den beroerte stat endnu ikke var tiltraadt Den Europaeiske Union.
56 Som det fremgaar af artikel 166 i akten vedroerende vilkaarene for Norges, OEstrigs, Finlands og Sveriges tiltraedelse (46), er faellesskabsdirektiverne bindende for disse stater med virkning fra datoen for deres tiltraedelse af Den Europaeiske Union, saafremt der ikke er fastsat en anden saerlig frist for gennemfoerelsen i national ret. Under alle omstaendigheder tillaegger tiltraedelsesakten hverken direktiver eller andre faellesskabsretsakter tilbagevirkende kraft.
57 Jeg finder det imidlertid noedvendigt i denne forbindelse at fremkomme med visse generelle bemaerkninger vedroerende en regels tidsmaessige virkninger (47). For det foerste skal der sondres mellem, om en regel har tilbagevirkende kraft eller oejeblikkelig virkning. Sondringen skal foretages under hensyn til de af reglen regulerede forholds tidsmaessige dimension (48). Tilbagevirkende kraft foreligger, naar reglen anvendes paa forhold, der var endeligt fastlagt forud for reglens ikrafttraeden (49). OEjeblikkelig virkning, der i princippet ogsaa foelger reglen tempus regit actum, bestaar i at anvende reglen paa loebende, bestaaende situationer (50). Dette indebaerer, at en regels tidsmaessige anvendelsesomraade ogsaa omfatter de fremtidige virkninger af loebende situationer, der er blevet skabt tidligere, men som ikke var endeligt fastlagt forud for reglens ikrafttraeden.
58 For det andet skal det i hvert enkelt tilfaelde afgoeres, hvornaar et retsforhold er blevet endeligt fastlagt, idet dette er kriteriet for, hvilken regel der finder anvendelse. Det er i denne forbindelse ikke uden betydning at undersoege retsforholdenes tidsmaessige dimension og navnlig sondre mellem oejeblikkelige forhold og vedvarende forhold (51). I foerstnaevnte tilfaelde fastlaegges forholdet i samme oejeblik, som det indtraeder, hvorfor det er meget let at afgoere, hvilken regel der finder anvendelse. I det andet tilfaelde forloeber der en vis tid mellem det tidspunkt, hvor forholdet indtraeffer, og det tidspunkt, hvor det fastlaegges. I dette tidsrum kan der ske aendringer i den materielle ret, hvilket kan medfoere et forkert valg af det retlige grundlag. Under alle omstaendigheder er det som naevnt vigtigt at naa frem til, hvilken regel der var gaeldende paa det tidspunkt, hvor retsforholdet fik en endelig karakter.
59 De ovennaevnte kriterier er ogsaa blevet fulgt i Domstolens retspraksis. Jeg skal nedenfor give fire eksempler herpaa.
60 I Suffritti-dommen (52) var sagsoegerne i hovedsagen tidligere ansatte, som havde sagt op, fordi de ikke havde faaet udbetalt deres loen fra italienske selskaber, som senere blev erklaeret konkurs. Selv om disse faktiske omstaendigheder indtraf forud for udloebet af den i direktiv 80/987 fastsatte frist for gennemfoerelsen af direktivet i national ret, paaberaabte sagsoegerne sig ikke desto mindre direktivet med henblik paa at opnaa erstatning fra en statslig garantiinstitution. Domstolen fastslog, at »fristen for at traeffe de i direktiv 80/987 kraevede gennemfoerelsesforanstaltninger foerst udloeb den 23. oktober 1983, og at erklaeringerne om insolvens blev fremsat, samt at de i hovedsagen omhandlede arbejdsforhold ophoerte foer udloebet af naevnte frist«, hvorfor den fandt, at »under disse omstaendigheder kan arbejdstagerne ikke paaberaabe sig direktivets bestemmelser til stoette for at tilsidesaette visse bestemmelser i den nationale lov« (53).
I Vaneetveld-dommen (54) paaberaabte sagsoegeren i hovedsagen, som havde lidt skade i forbindelse med en trafikulykke den 2. maj 1988, sig direktiv 84/5/EOEF (55) med henblik paa at opnaa erstatning for den lidte skade. Domstolen bemaerkede indledningsvis, at »borgerne ved de nationale domstole foerst kan paaberaabe sig et direktiv efter udloebet af fristen for at gennemfoere dette i national ret« (56), hvorefter den fastslog, at medlemsstaterne »hvad angaar forsikringsmaessig daekning af skader alene [var] forpligtet til at anvende [de relevante bestemmelser i direktivet] paa skader, der indtraf fra og med den 31. december 1988« (57), dvs. dagen for udloebet af fristen for gennemfoerelsen af direktiv 84/5.
Sagen Saldanha og MTS (58) vedroerte en oestrigsk civilprocesretlig regel, hvorefter en statsborger i en anden medlemsstat uden bopael i OEstrig skulle stille sikkerhed for sagsomkostningerne (cautio judicatum solvi), saafremt han oenskede at anlaegge sag. Domstolen fastslog under henvisning til den direkte virkning af EF-traktatens artikel 6, at denne bestemmelse er »bindende for Republikken OEstrig fra tiltraedelsesdatoen, saaledes at den finder anvendelse paa de fremtidige virkninger af forhold, der er opstaaet foer denne nye medlemsstats tiltraedelse af Faellesskaberne. En procesretlig regel, som medfoerer forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, kan saaledes fra tiltraedelsesdatoen ikke laengere anvendes over for statsborgere fra en anden medlemsstat, for saa vidt som reglen henhoerer under EF-traktatens materielle anvendelsesomraade« (59). Det skal bemaerkes, at Domstolen fremkom med denne udtalelse, selv om den paagaeldende person, over for hvem den oestrigske lov var blevet bragt i anvendelse, havde anlagt sagen forud for Republikken OEstrigs tiltraedelse af De Europaeiske Faellesskaber og allerede var blevet afkraevet den omtvistede sikkerhedsstillelse.
I den nyligt afsagte Kuusijaervi-dom (60) gik det praejudicielle spoergsmaal ud paa, om forordning nr. 1408/71 (61) finder anvendelse paa en person, der paa det tidspunkt, da forordningen traadte i kraft i Sverige, opholdt sig dér som arbejdsloes efter tidligere at have vaeret beskaeftiget i Sverige i en periode, hvor landet ikke var medlem af Den Europaeiske Union. Domstolen udtalte: »Den omstaendighed, at vedkommende allerede var arbejdsloes paa det tidspunkt, da forordning nr. 1408/71 traadte i kraft i den paagaeldende medlemsstat, og at han modtog arbejdsloeshedsunderstoettelse som foelge af en beskaeftigelse, han havde haft foer dette tidspunkt, medfoerer ikke, at vedkommende falder uden for forordningens personelle anvendelsesomraade« (62). Domstolen henviste herved til forordningens artikel 94, der udtrykkeligt bestemmer, at der kan erhverves rettigheder i medfoer af forordningen, selv om de vedroerer en begivenhed, der er indtruffet, foer forordningen kom til anvendelse i den paagaeldende medlemsstat, og at enhver forsikringsperiode - og i givet fald enhver beskaeftigelses- eller bopaelsperiode - der er tilbagelagt i henhold til lovgivningen i en medlemsstat forud for datoen for forordningens anvendelse i denne stat, skal tages i betragtning ved afgoerelsen af ret til ydelser efter forordningen.
61 Man vil kunne komme til at drage den fejlagtige konklusion, at Domstolen er meget tilboejelig til at anvende faellesskabsretten i forhold til nye medlemsstater paa omstaendigheder, der er indtruffet forud for deres tiltraedelse af Faellesskabet. Dette er imidlertid klart forkert. De fire ovennaevnte domme foelger praecis samme logik: Faellesskabsbestemmelsen finder i princippet anvendelse ex nunc, og der skal i hvert enkelt tilfaelde tages stilling til, om det retsforhold, som hovedsagen vedroerer, var fastlagt paa tidspunktet for bestemmelsens ikrafttraeden.
I Suffritti-sagen blev det retsforhold, faellesskabsbestemmelsen vedroerte, nemlig arbejdsgiverens insolvens, endeligt fastlagt paa det tidspunkt, hvor insolvensen indtraadte, hvilket tidspunkt laa forud for udloebet af fristen for gennemfoerelsen af direktivet.
I Vaneetveld-sagen var de i direktivet omhandlede retsforhold trafikulykker. Domstolen fandt derfor med rette, at det afgoerende tidspunkt for, hvilken regel der fandt anvendelse, var det tidspunkt, hvor ulykken indtraf. I disse to tilfaelde var der i realiteten tale om oejeblikkelige retsforhold, som ikke gav anledning til vanskeligheder i relation til afgoerelsen af, hvornaar de blev fastlagt.
I Saldanha-sagen er situationen derimod den, at hverken sagsanlaegget eller den nationale rets beslutning om at kraeve en sikkerhedsstillelse ud fra et oekonomisk synspunkt skabte et fastlagt retsforhold. Adgangen til at anlaegge sag efter national ret skabte en situation, der bestod under hele sagen og foerst blev fastlagt ved dennes afslutning. Domstolen tilsluttede sig derfor med rette de argumenter, der blev fremfoert af den part, der anfaegtede kravet om sikkerhedsstillelse, selv om dette krav var blevet stillet forud for OEstrigs tiltraedelse af Faellesskabet. Domstolens svar havde utvivlsomt vaeret et andet, hvis hovedsagen allerede havde vaeret afsluttet, og hvis den forelaeggende rets beslutning havde vaeret endelig, inden OEstrig tiltraadte Faellesskabet.
Endelig er det standpunkt, Domstolen indtog i Kuusijaervi-dommen, og som i oevrigt var baseret paa faellesskabslovgivers udtrykkelige hensigt i forbindelse med forordning nr. 1408/71, helt berettiget. Det retsforhold, der opstaar ved, at en person bliver tilsluttet en social sikringsinstitution, faar beskaeftigelse eller tager bopael i et land, fastlaegges - for saa vidt angaar personens ret til social sikring - endeligt fra det tidspunkt, hvor personen opfylder betingelserne for de paagaeldende rettigheder, eller eventuelt fra tidspunktet for indgivelsen af den paagaeldende begaering. Det forhold, at de rettigheder, sagsoegeren gjorde gaeldende i medfoer af forordning nr. 1408/71 under en sag, der blev anlagt efter forordningens ikrafttraeden i Sverige, vedroerte bopaels- eller beskaeftigelsesperioder forud for Sveriges tiltraedelse af Faellesskabet, medfoerte derfor ikke, at forordningen ikke fandt anvendelse i det paagaeldende tilfaelde. Det ville heller ikke vaere korrekt at anse Domstolen for at have tillagt bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 tilbagevirkende kraft gennem sin besvarelse af de spoergsmaal, der var forelagt i den paagaeldende sag.
62 Jeg skal herefter undersoege de retlige og faktiske omstaendigheder i hovedsagen med udgangspunkt i denne retspraksis. Jeg finder, at den rigtige metode kan fastlaegges med sikkerhed, hvis man ser paa formaalet med direktiv 80/987, som er at garantere betaling af arbejdstagernes loenkrav paa det tidspunkt, hvor arbejdsgiveren bliver insolvent. Den begivenhed, der er afgoerende for, om direktivet finder anvendelse, er - ligesom i Suffritti-sagen - insolvensens indtraeden. I det foreliggende tilfaelde blev dette retsforhold skabt, og det fik sin endelige karakter og blev saaledes fastlagt senest den 17. november 1994, hvor selskabet blev erklaeret konkurs, dvs. forud for Sveriges tiltraedelse af Faellesskabet. Paa dette tidspunkt fandt direktiv 80/987 imidlertid ikke anvendelse - i hvert fald ikke i medfoer af faellesskabsretten - da direktivet foerst gjaldt i Sverige (i medfoer af faellesskabsretten) efter den 1. januar 1995, som er datoen for Sveriges tiltraedelse af Faellesskabet. Jeg mener derfor, at det tredje praejudicielle spoergsmaal ogsaa maa besvares benaegtende.
VIII - Forslag til afgoerelse
63 Paa baggrund af ovenstaaende foreslaar jeg Domstolen at besvare de praejudicielle spoergsmaal saaledes:
»1) Domstolen har ikke kompetence til at besvare de to foerste praejudicielle spoergsmaal.
2) Faktiske forhold, der er endeligt fastlagt forud for en stats tiltraedelse af Den Europaeiske Union, er i princippet ikke omfattet af de faellesskabsretlige reglers anvendelsesomraade. Saerligt finder Raadets direktiv 80/987/EOEF af 20. oktober 1987 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens ikke anvendelse paa faktiske forhold, som er blevet endelige forud for Sveriges tiltraedelse af Den Europaeiske Union. Retsvirkningerne af en eventuel ukorrekt gennemfoerelse af dette direktiv i den interne retsorden finder saaledes ikke anvendelse paa faktiske forhold, der allerede var fastlagt forud for Sveriges tiltraedelse af Den Europaeiske Union.«
(1) - Aftale om Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade, EFT 1994 L 1, s. 1.
(2) - EFT L 283, s. 23.
(3) - Dom af 19.11.1991, Francovich m.fl., Sml. I, s. 5357.
(4) - Dom af 30.4.1974, sag 181/73, Haegeman, Sml. s. 449.
(5) - Denne bemaerkning kan have stor betydning. De internationale aftaler mellem Faellesskabet og tredjelande, som Domstolen hidtil har taget stilling paa grundlag af praejudicielle spoergsmaal, fordi de blev anset for at udgoere en del af Faellesskabets retsorden, drejede sig om medlemsstaternes anvendelse af disse aftaler inden for Faellesskabet. Tvisten for den nationale ret havde med andre ord det noedvendige element af »faellesskabsrelevans«, som kraeves, for at et praejudicielt spoergsmaal kan anses for at vedroere en faellesskabsbestemmelse, jf. dom af 29.4.1982, sag 17/81, Pabst & Richarz (Sml. s. 1331), om foreneligheden af tyske regler om importafgift paa spiritus med associeringsaftalen mellem EOEF og Graekenland, dom af 9.2.1982, sag 270/80, Polydor (Sml. s. 329), om foreneligheden af en begraensning af importen af grammofonplader til Det Forenede Kongerige med associeringsaftalen mellem EOEF og Portugal, dom af 26.10.1982, sag 104/81, Kupferberg (Sml. s. 3641), om foreneligheden af toldbehandlingen af en importeret vare i Tyskland med associeringsaftalen mellem EOEF og Portugal, og af 16.7.1992, sag C-163/90, Legros m.fl. (Sml. I, s. 4625), om foreneligheden af toldbehandlingen af importerede biler i Frankrig med associeringsaftalen mellem EOEF og Sverige.
(6) - Udtalelse af 14.12.1991, Sml. I, s. 6084.
(7) - Praemis 16 i udtalelsen, jf. fodnote 6.
(8) - Se dog ogsaa Hermès-dommen, jf. nedenfor i punkt 21.
(9) - Dom af 26.9.1985, sag 166/84, Sml. s. 3001.
(10) - Dom af 8.11.1990, sag C-231/89, Sml. I, s. 4003.
(11) - Dom af 18.10.1990, forenede sager C-297/88 og C-197/89, Sml. I, s. 3763.
(12) - Dom af 28.3.1995, sag C-346/93, Sml. I, s. 615.
(13) - Dom af 12.11.1992, sag C-73/89, Sml. I, s. 5621.
(14) - Dom af 17.7.1997, sag C-28/95, Sml. I, s. 4161.
(15) - Dom af 17.7.1997, sag C-130/95, Sml. I, s. 4291.
(16) - Forslagets punkt 27.
(17) - Forslagets punkt 47.
(18) - Forslagets punkt 49.
(19) - Forslagets punkt 52.
(20) - Forslagets punkt 56.
(21) - Forslagets punkt 75.
(22) - Dom af 16.6.1998, sag C-53/96, Sml. I, s. 3603.
(23) - Praemis 32.
(24) - Praemis 40 i Dzodzi-dommen, jf. fodnote 11.
(25) - Praemis 42 i Dzodzi-dommen, jf. fodnote 11.
(26) - Praemis 32 i Hermès-dommen, jf. fodnote 22, og praemis 32 i Leur-Bloem-dommen, jf. fodnote 14.
(27) - Jf. i denne forbindelse punkt 33 ff. nedenfor.
(28) - I forbindelse med tiltraedelsen af Den Europaeiske Union forpligtede Sverige sig til at overholde Domstolens afgoerelser inden for rammerne af Faellesskabets retsorden, men ikke afgoerelser, der er truffet uden for rammerne heraf.
(29) - Det forhold, at der er indfoert en saerlig hjemmel for, at EFTA-staternes nationale domstole kan forelaegge sager for EF-Domstolen, indebaerer modsaetningsvis, at en saadan mulighed ikke foelger direkte af traktatens artikel 177. I oevrigt tales der i artikel 177 udelukkende om »retter i en af medlemsstaterne«, hvilket ikke kan omfatte EFTA-staternes domstole.
(30) - Der er heller ingen grund til at antage, at denne dobbelte inkompetence skulle udgoere en form for retsnaegtelse. Der findes under alle omstaendigheder en kompetent domstol, nemlig den nationale domstol. Eftersom EF-Domstolen og EFTA-Domstolen er inkompetente, tilkommer det den nationale domstol at afgoere de retlige spoergsmaal, der er rejst i de to foerste praejudicielle spoergsmaal.
(31) - Det er ikke uden betydning, at Sverige i henhold til tiltraedelsesakten var forpligtet til at forlade EFTA i samme oejeblik, landet tiltraadte Den Europaeiske Union.
(32) - Jf. fodnote 3.
(33) - Sidstnaevnte omstaendighed er imidlertid uden betydning. Spoergsmaalet om, hvorvidt Francovich-retspraksis skal anvendes i tilfaelde af en ukorrekt gennemfoerelse af en bestemmelse i »EOES-retten«, der er identisk med en bestemmelse i et faellesskabsdirektiv, kunne ogsaa vaere blevet rejst i relation til alle de andre direktiver, der er naevnt i bilagene til EOES-aftalen.
(34) - Naturligvis stadig under forudsaetning af, at Domstolen ikke tilslutter sig den opfattelse, jeg har redegjort for i det foregaaende, hvorefter EOES-aftalen, som den nationale ret skal tage stilling til, paa baggrund af hovedsagens faktiske og retlige omstaendigheder hverken udgoer en faellesskabsbestemmelse eller indgaar i Faellesskabets retsorden.
(35) - Jf. Haegeman-dommen, jf. fodnote 4.
(36) - Jf. min gennemgang ovenfor i punkt 16 ff.
(37) - Jf. dommene i sagerne Pabst & Richarz og Legros m.fl., fodnote 5.
(38) - Jf. dommene i sagerne Polydor og Kupferberg, fodnote 5.
(39) - Jf. dom af 1.7.1993, sag C-312/91, Metalsa, Sml. I, s. 3751.
(40) - Jf. fodnote 6.
(41) - Praemis 15 og 16 i udtalelse 1/91, jf. fodnote 6.
(42) - Praemis 20 og 21 i udtalelse 1/91, jf. fodnote 6.
(43) - Domstolens udtalelse af 10.4.1992 (Sml. I, s. 2825) vedroerende forslaget til EOES-aftalen, som aendret paa baggrund af Domstolens foerste udtalelse.
(44) - Der kan i denne forbindelse vaere grund til at henvise til det standpunkt, Retten i Foerste Instans indtog i sin dom af 22.1.1997, sag T-115/94, Opel Austria mod Raadet, Sml. II, s. 39, hvori det hedder, at naar Domstolen i udtalelse 1/91 »fastslog, at det tilstraebte formaal om ensartethed ved fortolkningen og retsanvendelsen inden for EOES hindres af de bestaaende forskelle mellem henholdsvis aftalens og faellesskabsrettens formaal og kontekst, skete det i forbindelse med gennemgangen af den domstolsordning, der var fastlagt i EOES-aftalen, med henblik paa, at Domstolen kunne tage stilling til, om domstolsordningen ... kunne gribe ind i faellesskabsretsordenens autonomi« (praemis 109). Hvis denne udtalelse betyder, at konklusionerne i udtalelse 1/91 kun gjaldt den domstolsordning, der var fastlagt i EOES-aftalen, er den efter min mening forkert. Domstolens raesonnement i udtalelse 1/91 vedroerende de materielle forskelle mellem EOES-systemet og Faellesskabets system gaelder efter min opfattelse generelt. Retten udtalte i samme sag, at »EOES-aftalen [udgoer] en omfattende integration, hvis maal gaar laengere end en almindelig frihandelsaftale«, og »formaalet med EOES-aftalen er ligeledes at udstraekke den ret, der bestaar i Faellesskabet, til at gribe ind paa de af aftalen omfattede omraader til ogsaa at gaelde for EOES i takt med, at EOES bliver skabt, udvikler sig og aendres« (praemis 107). Jeg mener, at denne fortolkning er helt rigtig. Den kan imidlertid ikke indebaere, at faellesskabsregler altid skal anvendes fuldt ud og paa samme maade paa omraadet for »EOES-retten«. Den ensartethed i lovgivning og fortolkning, der sigtes til med EOES-aftalen, begraenses af forskellene mellem Faellesskabets retsorden og aftalen. Under alle omstaendigheder skal den naevnte dom fra Retten i Foerste Instans ses i lyset af den paagaeldende sags saerlige retlige baggrund. Retten skulle tage stilling til, om EOES-aftalens artikel 10 i det vaesentlige er identisk med EF-traktatens artikel 12, 13, 16 og 17, som forbyder told ved ind- og udfoersel eller afgifter med tilsvarende virkning. Retten fandt i denne sammenhaeng med rette, at den oenskede ensartethed i lovgivning og fortolkning fuldt ud kunne opnaas, og at EOES-aftalens artikel 10, i henhold til aftalens artikel 6, skulle fortolkes i overensstemmelse med Domstolens praksis vedroerende traktatens artikel 12, 13, 16 og 17, saaledes som den forelaa paa datoen for undertegnelsen af EOES-aftalen.
(45) - Francovich-dommen, jf. fodnote 3.
(46) - EFT 1994 C 241, s. 21.
(47) - Jf. herom C. Yannakopoulos, La notion de droits acquis en droit administratif français, Paris, LGDJ (Collection Bibliothèque de droit public, tome n, 188), 1997, i de nedenfor anfoerte afsnit.
(48) - Sammesteds, punkt 348 ff.
(49) - Sammesteds, punkt 354 ff. og punkt 765 ff.
(50) - Sammesteds, punkt 356 og 865 ff.
(51) - Sammesteds, punkt 635 ff.
(52) - Dom af 3.12.1992, forenede sager C-140/91, C-141/91, C-278/91 og C-279/91, Sml. I, s. 6337.
(53) - Praemis 11 og 12 i Suffritti-dommen, fodnote 52.
(54) - Dom af 3.3.1994, sag C-316/93, Sml. I, s. 763.
(55) - Raadets andet direktiv af 30.12.1983 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkoeretoejer (EFT 1984 L 8, s. 17).
(56) - Praemis 16.
(57) - Praemis 18.
(58) - Dom af 2.10.1997, sag C-122/96, Sml. I, s. 5325.
(59) - Praemis 14.
(60) - Dom af 11.6.1998, sag C-275/96, Sml. I, s. 3419.
(61) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971.
(62) - Praemis 23.