62013CC0671
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PEDRA CRUZA VILLALÓNA,
predstavljeni 26. februarja 2015 (
1
)
Zadeva C‑671/13
VĮ Indėlių ir investicijų draudimas
Virgilijus Vidutis Nemaniūnas
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litva))
„Sistemi zajamčenih vlog in odškodninske sheme za vlagatelje — Direktivi 94/19/ES in 97/9/ES — Izključitev imetnikov potrdil o vlogi ali obveznic, ki jih je izdala kreditna institucija, iz vseh sistemov zajamčenih vlog ali odškodninskih shem — Možnost sklicevanja pred nacionalnim sodiščem na določbe direktiv 94/19/ES in 97/9/ES v razmerju do državnega podjetja za zajamčene vloge in izplačilo odškodnin — Izključitev vlagateljev v vrednostne papirje, ki jih izda kreditna institucija, ki ni uporabila navedenih vrednostnih papirjev niti ni razlikovala med naložbenimi sredstvi in drugimi sredstvi, s katerimi je razpolagala, iz odškodninskih shem“
1.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (vrhovno sodišče Litve) daje Sodišču možnost, da se prvič izreče o več vprašanjih glede povezave med sistemoma zaščite vlog in vlagateljev, določenima v Direktivi 94/19/ES (
2
) oziroma v Direktivi 97/9/ES. (
3
) Dejstvo, da je litovski zakonodajalec obe direktivi prenesel z istim zakonodajnimi aktom, pomeni nevarnost, da se jamstvi, določeni v obeh direktivah, lahko prekrivata, ali, kot druga skrajnost, da lahko izključitve, ki jih določa vsaka od direktiv posebej, veljajo vsesplošno za kateri koli finančni instrument. Zato je treba poudariti posebnost cilja ene in druge direktive in posledično potrebo, da se ustrezno opredeli njuna sistema zaščite.
I – Pravni okvir
A – Pravo Unije
1. Direktiva o vlogah
2.
V skladu s šestnajsto uvodno izjavo Direktive o vlogah „[…] minimalni obseg kritja, predpisan v tej direktivi, na eni strani vključuje čim več vlog v interesu zaščite potrošnika, pa tudi stabilnosti finančnega sistema […]“.
3.
V osemnajsti uvodni izjavi iste direktive je navedeno: „[…] ker država članica lahko meni, da nekatere skupine vlog ali vlagateljev, ki jih mora izrecno navesti, ne potrebujejo posebne zaščite, mora imeti možnost, da jih izvzame iz jamstev, ki jih ponujajo sistemi zajamčenih vlog“.
4.
Člen 1(1) Direktive o vlogah opredeljuje vlogo kot „kakršenkoli pozitivni saldo, ki je posledica sredstev, ostalih na računu, ali začasnih stanj, ki so posledica običajnih bančnih transakcij in jih mora kreditna institucija vrniti po veljavnih pravnih in pogodbenih pogojih, ter kakršenkoli dolg, evidentiran s potrdilom, ki ga je izdala kreditna institucija.“
5.
V skladu s členom 3(1), prvi pododstavek, Direktive o vlogah „[v]saka država članica na svojem ozemlju zagotovi ustanovitev in uradno priznanje enega ali več sistemov zajamčenih vlog. Razen v primerih iz druge alinee [drugega pododstavka] in odstavka 4 lahko kreditna institucija, pooblaščena v tisti državi članici na podlagi člena 3 Direktive 77/780/EGS, prevzema vloge le, če je članica takšnega sistema.“
6.
Člen 7 navedene direktive v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Sistemi zajamčenih vlog predvidevajo v primeru nerazpoložljivosti vlog kritje celotnih vlog istega vlagatelja do 20000 ekujev.
[…]
2.   Države članice lahko določijo, da so nekateri vlagatelji ali vloge izvzete iz tega jamstva ali se jim odobri manjši obseg jamstva. Te izjeme so navedene v Prilogi I.“
7.
V točki 12 seznama izjem iz navedene Priloge I so navedeni „[d]olžniški vrednostni papirji kreditne institucije ter obveznosti iz lastnih akceptov in menic.“
2. Direktiva o vlagateljih.
8.
V uvodni izjavi 4 Direktive o vlagateljih je navedeno:
„ker je zaščita vlagateljev in ohranjanje zaupanja v finančni sistem na tem področju pomemben vidik dokončnega oblikovanja in pravilnega delovanja notranjega trga; ker je v ta namen torej bistveno, da ima vsaka država članica odškodninsko shemo za vlagatelje, ki jamči usklajeno raven zaščite vsaj za malega vlagatelja v primeru, če investicijsko podjetje ni sposobno izpolniti svojih obveznosti do svojih strank vlagateljev“.
9.
V uvodni izjavi 9 iste direktive je navedeno:
„ker vključuje opredelitev investicijskega podjetja tudi kreditne institucije, ki imajo dovoljenje za opravljanje investicijskih storitev; ker je treba tudi od vsake take kreditne institucije zahtevati, da se vključi v odškodninsko shemo za vlagatelje za kritje svojih naložbenih poslov; ker od takšne kreditne institucije torej ni potrebno zahtevati, da je vključena v dve ločeni odškodninski shemi, če posamezna odškodninska shema izpolnjuje zahteve obeh direktiv, te in Direktive 94/19/ES […]; ker bo torej v primeru investicijskih podjetij, ki so kreditne institucije, v nekaterih primerih težko ločiti med vlogami, zajetimi v Direktivi 94/19/ES, in denarjem, ki ga imajo v zvezi z naložbenimi posli; ker naj se državam članicam dovoli, da se odločijo, katera direktiva velja za takšne terjatve“.
10.
Člen 1, točka 4, Direktive opredeljuje „vlagatelja“ kot „vsako osebo, ki zaupa denar ali instrumente v zvezi z investicijskim poslom investicijskemu podjetju“.
11.
V skladu s členom 1, točka 3, Direktive o vlagateljih se za „instrumente“ za namene te direktive štejejo instrumenti, navedeni v oddelku B Priloge k Direktivi 93/22/EGS. (
4
)
12.
Člen 2 Direktive o vlagateljih v odstavkih 2 in 3 določa:
„2.   Odškodninska shema zagotovi kritje za vlagatelje v skladu s členom 4, bodisi če:
—
so pristojni organi odločili, da je po njihovem mnenju verjetno, da podjetje v danem času zaradi razlogov, neposredno povezanih z njegovimi finančnimi okoliščinami, ni sposobno izpolniti svojih obveznosti, ki izhajajo iz terjatev vlagateljev, in ni pričakovati, da bi bilo to kmalu sposobno storiti,
bodisi
—
je sodni organ izdal odločbo zaradi razlogov, neposredno povezanih s finančnimi okoliščinami investicijskega podjetja, ki vpliva na začasen odlog možnosti, da vlagatelj vloži terjatev,
kar je prej.
Kritje je zagotovljeno za terjatve, ki izhajajo iz nezmožnosti investicijskega podjetja, da:
—
izplača denar, ki ga dolguje ali pripada vlagateljem in ga ima v njihovem imenu v zvezi z investicijskim poslom
– ali
—
vrne vlagateljem instrumente, ki jim pripadajo, in jih poseduje, vodi ali upravlja v njihovem imenu v zvezi z investicijskim poslom
v skladu z veljavnimi pravnimi in pogodbenimi pogoji.
3.   Vsako terjatev do kreditne institucije po odstavku 2, za katero bi v določeni državi članici veljali obe direktivi, ta in Direktiva 94/19/ES, ta država članica usmeri na shemo po eni ali drugi direktivi, tisti, za katero meni, da je primerna. Po teh direktivah ni nobena terjatev upravičena do odškodnine več kot enkrat.“
13.
Odstavka 1 in 2 člena 4 Direktive o vlagateljih določata:
„1.   Države članice zagotovijo, da odškodninske sheme zagotavljajo za terjatve iz člena 2(2) kritje najmanj 20000 ekujev na vlagatelja.
Do 31. decembra 1999 lahko države članice, v katerih je ob sprejemu te direktive kritje manjše od 20000 ekujev, ohranijo to nižjo raven kritja, pod pogojem, da ni manjša od 15000 ekujev. Ta možnost je na razpolago državam članicam, na katere se nanašajo prehodne določbe drugega pododstavka člena 7(1) Direktive 94/19/ES.
2.   Država članica lahko določi, da se nekateri vlagatelji izločijo iz kritja po odškodninskih shemah ali da se jim odobri nižja raven kritja. Te izključitve so naštete v Prilogi I.[ (
5
)]“
3. Direktiva 86/635/EGS (
6
)
14.
V skladu s členom 20(1) Direktive 86/635 postavka „Dolgovi, dokazljivi s potrdili“ obsega „dolžniške vrednostne papirje in dolgove, za katere so bila izdana prenosljiva potrdila, zlasti prejemki vlog [potrdila o vlogi], ‚bons de caisse‘ in obveznosti, ki izhajajo iz lastnih akceptov in lastnih menic.“
4. Direktiva 2004/39/ES (
7
)
15.
Priloga I, oddelek C, k Direktivi 2004/39 določa seznam finančnih instrumentov, na katere se ta direktiva sklicuje. V točki 2 so instrumenti denarnega trga navedeni pod pojmom „finančni instrumenti“.
16.
Člen 4(1) Direktive 2004/39 v točki 19 opredeljuje „instrumente denarnega trga“ kot „tisti razred instrumentov, s katerimi se navadno posluje na denarnem trgu, kot so blagajniški zapisi, potrdila o vloženem depozitu [potrdila o vlogah] in trgovski dokumenti, razen plačilnih instrumentov.“
5. Uredba (ES) št. 25/2009 (
8
)
17.
V skladu s Prilogo I, del 1, oddelek 2, točka g, k Uredbi št. 25/2009 „instrumenti denarnega trga“ pomenijo „instrumente, s katerimi se običajno trguje na denarnem trgu in ki so likvidni, njihovo vrednost pa je mogoče kadar koli natančno določiti.“
B – Nacionalno pravo
18.
Člen 2(3) litovskega zakona št. IX-975 z dne 20. junija 2002 o zajamčenih vlogah on obveznostih do vlagateljev (Indėlių ir įsipareigojimų investuotojams draudimo įstatymas, en adelante; v nadaljevanju: litovski zakon o zajamčenih vlogah) določa, da pomeni „deponent“ fizično ali pravno osebo, ki je imetnik vloge v banki, podružnici banke ali zadružni banki, razen oseb, katerih vloge na podlagi tega zakona ne morejo biti zajamčene.
19.
Člen 3(1) navedenega zakona določa, da so vloge deponentov v domači valuti (LTL) ali devizah zajamčene, medtem ko odstavek 4 tega člena pojasnjuje, da med drugim dolžniški vrednostni papirji (potrdila o vlogi), ki jih izda sam prevzemnik jamstva (v tej zadevi banka), ne morejo biti predmet jamstva.
20.
V skladu s členom 9(1), drugi stavek, litovskega zakona o zajamčenih vlogah vlagatelj pridobi pravico do odškodnine iz jamstva na dan, ko nastane zavarovalni dogodek le, če je prevzemnik jamstva prenesel ali uporabil vrednostne papirje in (ali) sredstva vlagatelja brez njegovega soglasja.
II – Dejansko stanje
21.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na združena spora, v katerih posameznika, Vitoldas Guliavičius in Virgilijus Vidutis Nemaniūnas, predlagata, naj se ugotovi ničnost pogodbe o pridobitvi potrdila o vlogi in pogodbe o vpisu obveznic, ki sta jih sklenila z banko (Snoras), ker nista bila ustrezno obveščena niti o značilnostih in pogojih zadevnih finančnih instrumentov niti o finančnem položaju banke Snoras, ki je šla v stečaj kmalu po sklenitvi teh pogodb.
22.
V primeru pogodbe o pridobitvi potrdila o vlogi je bilo na drugi stopnji ugodeno Vitoldasu Guliavičiusu, kar pa je s kasacijsko pritožbo izpodbijalo VI Indėlių ir investicijų draudimas (v nadaljevanju: IID), javno podjetje, katerega cilj je zaščita vlog in naložb v primeru insolventnosti finančnih institucij. Na drugi strani pa je bil zahtevek Virgilijusa Vidutisa Nemaniūnasa v zvezi s pogodbo o vpisu obveznic na prvi in drugi stopnji zavrnjen in je ta nazadnje vložil kasacijsko pritožbo.
23.
Vrhovno sodišče Litve, ki odloča o obeh kasacijskih pritožbah, je vložilo ta predlog za sprejetje predhodne odločbe in navedlo, da sta sodišči, ki sta odločali na prvi in drugi stopnji, odločali samo o domnevnem nezakonitem ravnanju banke Snoras v zvezi z zagotavljanjem informacij o tveganjih, ki jih vključujejo sporne transakcije. Vendar pa je treba prav tako odločiti o sporu z vidika zakonodaje o varstvu tožečih strank kot deponentov ali vlagateljev.
III – Predložena vprašanja
24.
Izrek predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki je bil vložen 17. decembra 2013, se glasi:
„1.
Ali je treba člen 7(2) Direktive 94/19 v povezavi s točko 12 Priloge I k tej direktivi razumeti in razlagati tako, da je mogoče, kadar država članica iz jamstva izključi deponente kreditne institucije, ki so imetniki dolžniških vrednostnih papirjev (potrdil o vlogi), ki jih je izdala ta institucija, to izključitev uporabiti samo, če imajo navedena potrdila o vlogi vse značilnosti finančnega instrumenta v smislu Direktive 2004/39 (ob upoštevanju tudi drugih aktov prava Unije, na primer Uredbe št. 25/2009 Evropske centralne banke), med drugim možnost prodaje na sekundarnem trgu?
2.
Ali je treba, če se zadevna država članica odloči, da bo direktivi 94/19 in 97/9 v nacionalno pravo prenesla tako, da bodo sistemi za zaščito deponentov in vlagateljev določeni v istem zakonodajnem aktu (istem zakonu), člen 7(2) Direktive 94/19 v povezavi s točko 12 Priloge I k tej direktivi ter člen 2(2) Direktive 97/9 ob upoštevanju člena 2(3) Direktive 97/9 razumeti in razlagati tako, da morajo biti imetniki potrdil o vlogi in obveznic zajeti z enim od sistemov (jamstva) za namene zgoraj navedenih direktiv?
3.
Glede na to, da se v skladu z nacionalno zakonodajo nobeden od mogočih sistemov zaščite, ki ju določata direktivi 94/19 in 97/9, ne uporablja za imetnike potrdil o vlogi in obveznic, ki jih je izdala kreditna institucija:
(a)
Ali so členi 3(1), 7(1) (kakor je bil spremenjen z Direktivo 2009/14) in 10(1) Direktive 94/19 v povezavi s členom 1, točka 1, te direktive, ki opredeljuje pojem vloge, dovolj jasni, natančni in nepogojni ter podeljujejo subjektivne pravice, tako da se posamezniki lahko nanje sklicujejo pred nacionalnim sodiščem v utemeljitev svojih odškodninskih zahtevkov proti jamstvenemu organu, ki ga je ustanovila država in je odgovoren za plačilo navedene odškodnine?
(b)
Ali sta člena 2(2) in 4(1) Direktive 97/9 dovolj jasna, natančna in nepogojna ter podeljujeta subjektivne pravice, tako da se posamezniki lahko nanju sklicujejo pred nacionalnim sodiščem v utemeljitev svojih odškodninskih zahtevkov proti jamstvenemu organu, ki ga je ustanovila država in je odgovoren za plačilo navedene odškodnine?
(c)
Če je odgovor na zgoraj navedeni vprašanji (3(a) in 3(b)) pritrdilen, uporabo katerega od dveh mogočih sistemov zaščite mora nacionalno sodišče izbrati za odločanje o sporu med posameznikom in kreditno institucijo, v katerega je bil vključen jamstveni organ, ki ga je ustanovila država in je zadolžen za upravljanje sistemov zaščite deponentov in vlagateljev?
4.
Ali je treba določbe členov 2(2) in 4(2) Direktive 97/9 (v povezavi s Prilogo I k navedeni direktivi) razumeti in razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero se odškodninska shema za vlagatelje ne uporablja za vlagatelje, ki so imetniki dolžniških vrednostnih papirjev, ki jih je izdala kreditna institucija, zaradi vrste finančnih instrumentov (dolžniški vrednostni papirji) in ob upoštevanju tega, da prevzemnik jamstva (kreditna institucija) sredstev ali vrednostnih papirjev vlagateljev ni prenesel ali uporabil brez njihovega soglasja? Ali je to, da je kreditna institucija, ki je izdala dolžniške vrednostne papirje – izdajatelj – hkrati depozitar teh finančnih instrumentov (posrednik) in da vložena sredstva niso ločena od drugih sredstev, s katerimi razpolaga kreditna institucija, upoštevno za razlago določb Direktive 97/9 v zvezi z zaščito vlagateljev?“
25.
Predložitveno sodišče pravzaprav sprašuje (1) o obsegu mogoče izjeme od jamstva, določene v Direktivi o vlogah; izjema, ki je ne bi bilo mogoče uporabiti za sporne pogodbe, če se jo razlaga ozko, kakor bi se jo po mnenju predložitvenega sodišča moralo razlagati; (2) in (3) o pravilnosti prenosa Direktive o vlogah in Direktive o vlagateljih v litovsko pravo in, če se presodi, da nista bili pravilno preneseni, o možnosti, da se posamezniki sklicujejo na neposredno uporabo teh direktiv; (4) o možnosti, da se nacionalne zakonodaje ne uporabi za določeno vrsto vlagateljev zaradi vrste finančnega instrumenta.
IV – Postopek pred Sodiščem
26.
V postopku so banka Snoras, podjetje IID, Republika Litva in Komisija predložili pisna stališča. Obravnave 20. novembra 2014 sta se udeležila tudi zastopnika Virgilijusa Vidutisa Nemaniūnasa in Vitoldasa Guliavičiusa, pri čemer je zadnji podal ustne navedbe.
V – Preučitev zastavljenih vprašanj
A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje
27.
Prvo od vprašanj, ki ga je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas zastavilo Sodišču, se nanaša posebej na Direktivo o vlogah in konkretno na možnost držav članic, ki jo priznava člen 7(2) v povezavi s Prilogo I, točka 12, k navedeni direktivi, da iz v njej predvidenih jamstev izvzamejo „potrdila o vlogi“, ki bi načeloma morala biti deležna zaščite iz navedene direktive v skladu njenim členom 1.
28.
Konkretneje, sprašuje se, ali navedena možnost izvzetja potrdil o vlogi velja samo za tista potrdila, ki imajo vse značilnosti finančnega instrumenta v smislu Direktive 2004/39, med njimi možnost prodaje na sekundarnem trgu.
1. Trditve strank
29.
Vitoldas Guliavičius trdi, da gre v tem primeru za depozit, ki se – ker ni predmet trgovanja na kapitalskem trgu – ne more šteti za naložbeni produkt in ga torej ni mogoče izvzeti iz jamstva, predvidenega v Direktivi o vlogah.
30.
Banka Snoras in podjetje IID menita, da se je Republika Litva lahko sklicevala na možnost iz člena 7(2) Direktive o vlogah in je zato lahko izvzela potrdila o vlogi iz jamstva. V tem smislu zatrjujeta, da opredelitev teh potrdil v litovski zakonodaji ustreza opredelitvi v Uredbi št. 25/2009 in Direktivi 2004/39. Te zadnje naj ne bi bilo mogoče uporabiti za njeno razlago, ne da bi se kršilo načelo prepovedi retroaktivnosti.
31.
Republika Litva navaja, da je zakonodajalec Unije izbral minimalno raven usklajevanja, zato da bi dosegel cilje Direktive o vlogah, in sicer svobodo opravljanja storitev v bančnem sektorju, trdnost bančnega sistema in zaščito varčevalcev. Direktiva naj ne bi vzpostavila sistema kritja za vse vrste vlog ali deponentov, pri tem pa določila možnost, da države članice določene vloge izvzamejo iz jamstva. Po njenem mnenju so potrdila o vlogi, ki so predmet postopka v glavni stvari, zajeta s pojmom „dolžniški vrednostni papirji kreditne institucije“, določenim v točki 12 Priloge I k Direktivi o vlogah in jih je Republika Litva torej lahko izvzela iz zajamčenih vlog.
32.
V zvezi z zadnjenavedenim litovska vlada trdi, da Direktiva o vlogah ne omejuje pojma vrednostnih papirjev na vrednostne papirje, ki imajo značilnosti finančnih instrumentov v smislu Direktive 2004/39, ki se niti ne sklicuje na Direktivo o vlogah niti je ne spreminja, in zato njeno sprejetje ni imelo nobenega vpliva na izvzetje, določeno v točki 12 Priloge I k zadnjenavedeni direktivi.
33.
Komisija pa meni, prvič, da je treba za to, da bi se ugotovilo, ali je potrdila o vlogi mogoče vključiti v pojem „kakršenkoli pozitivni saldo, ki je izkazan z vrednostnim papirjem, ki ga je izdala kreditna institucija“, določen v členu 1 Direktive o vlogah, uporabiti člen 20(1) Direktive 86/635, ki potrdila o vlogi vključuje med terjatve, za katere je bilo izdano prenosljivo potrdilo. Drugič, Komisija trdi, da če se ugotovi, da se potrdila o vlogi lahko uvrstijo v pojem vloge, določen v členu 1 Direktive o vlogah, potem nujnost, da se izjemo iz člena 7(2) iste direktive razlaga ozko, po njenem mnenju ne pomeni, da je mogoče navedeno izjemo uporabiti samo za vrednostne papirje, ki imajo značilnosti finančnih instrumentov v smislu Direktive 2004/39.
2. Presoja
34.
Na to prvo vprašanje je treba odgovoriti s celostno razlago dveh določb Direktive o vlogah. Na eni strani člen 1, ki opredeljuje vlogo kot „kakršenkoli pozitivni saldo, ki je posledica sredstev, ostalih na računu, ali začasnih stanj, ki so posledica običajnih bančnih transakcij in jih mora kreditna institucija vrniti po veljavnih pravnih in pogodbenih pogojih, ter kakršenkoli dolg, evidentiran s potrdilom, ki ga je izdala kreditna institucija“. (
9
) Na drugi strani člen 7(2) v povezavi s točko 12 Priloge I k isti direktivi, na podlagi katere lahko države članice izvzamejo iz jamstva ali znižajo jamstvo za določene vloge; konkretneje jamstvo za „dolžnišk[e] vrednostn[e] papirj[e] kreditne institucije ter obveznosti iz lastnih akceptov in menic“.
35.
Če se strogo držimo dobesednega pomena člena 1 Direktive o vlogah, se zdi jasno, da je zakonodajalec v kategorijo „vloge“ vključil dva različna koncepta ali pojma. Na eni strani je s temi besedami vključil „kakršenkoli pozitivni saldo, ki je posledica sredstev, ostalih na računu, ali začasnih stanj, ki so posledica običajnih bančnih transakcij in jih mora kreditna institucija vrniti po veljavnih pravnih in pogodbenih pogojih“. Na drugi strani in kot pojem, ki se razlikuje od prejšnjega, pa „kakršenkoli dolg, evidentiran s potrdilom, ki ga je izdala kreditna institucija“.
36.
V obeh primerih gre za dolgove, ki jih mora kreditna institucija vrniti bodisi v prvem primeru imetniku računa, na katerem so sredstva, ki so ustvarila pozitivni saldo, ali na katerem so potekale običajne bančne transakcije, ki so ustvarile začasna stanja, iz katerih prav tako izhaja pozitivni saldo, bodisi v drugem primeru imetniku potrdila o vlogi. Hkrati pa se v tem primeru zadevni dolgovi razlikujejo v tem, da gre samo v primeru potrdil o vlogi za dolgove, ki jih mogoče prenesti ali, odvisno od primera, prodati.
37.
Dejansko se člen 1 Direktive o vlogah v prvem primeru nanaša na dolgove, ki jih je treba vrniti po veljavnih pravnih in pogodbenih pogojih, ki veljajo za račune, na katerih so evidentirani, ali za običajne bančne transakcije, iz katerih izhajajo ti dolgovi kot posledica začasnih stanj. Menim, da je jasno, da ta obveznost vrnitve izključuje možnost, da bi bil dolg lahko predmet prenosa ali prodaje, saj gre strogo gledano za vlogo, ki je bila zaupana instituciji. (
10
)
38.
V drugem primeru pa člen 1 Direktive izrecno omenja dolgove, evidentirane s potrdilom o vlogi, z drugimi besedami z instrumentom, za katerega je značilna prenosljivost. (
11
) Tako sledi iz Direktive 86/635, katere člen 20(1) določa, da je treba postavko „Dolgovi, dokazljivi s potrdili“ razumeti kot „dolžniške vrednostne papirje in dolgove, za katere so bila izdana prenosljiva potrdila, zlasti prejemki vlog (
12
) […]“. V istem smislu člen 4(1), točka 19, Direktive 2004/39 opredeljuje „instrument[e] denarnega trga“ kot „tisti razred instrumentov, s katerimi se navadno posluje na denarnem trgu, kot so blagajniški zapisi, potrdila o vloženem depozitu (
13
) in trgovski dokumenti, razen plačilnih instrumentov.“
39.
Zato se zdi očitno, da so za namene prava Unije in zlasti Direktive o vlogah potrdila o vlogah vrsta „vloge“ v smislu te direktive, za katero je značilna ravno prenosljivost.
40.
Vprašanje je torej, ali tako opredeljena potrdila o vlogah spadajo med tiste vloge, ki jih države članice v skladu s členom 7(2) Direktive o vlogah lahko izključijo iz jamstva, predvidenega z Direktivo, ali pa to jamstvo lahko znižajo.
41.
V skladu s členom 7(2) Direktive o vlogah lahko države članice določijo, da „so nekateri vlagatelji ali vloge izvzete iz tega jamstva ali se jim odobri manjši obseg jamstva“. Vendar pa ta možnost ni splošna, kot je mogoče razbrati iz uporabe izraza „nekateri“, temveč je omejena na vlagatelje in vloge, ki so našteti v Prilogi I k tej direktivi.
42.
Po preučitvi vlagateljev in vlog, navedenih v Prilogi I, je treba v zvezi z drugimi ugotoviti, da skoraj vse ustrezajo pojmu vloge, v zvezi s prvimi pa, da gre prav tako večinoma za javne vlagatelje. V tej prilogi so dejansko zajete vloge zavarovalnic (točka 2), vloge državnih in upravnih organov (točki 3 in 4), vloge kolektivnih naložbenih podjemov (točka 5) ali pokojninskih in rentnih skladov (točka 6) ter vloge tistih, ki nosijo določeno raven odgovornosti pri upravljanju ali reviziji kreditne institucije (točke 7, 8 in 9), ali vloge v drugih valutah (točka 13). V teh primerih gre vedno za vloge, ki se razlikujejo glede na naravo imetnika zadevne vloge. Točno ta narava pa upravičuje možnost izključitve navedenih vlog iz varstva, ki ga nudi Direktiva o vlogah. Bodisi ker pri javnih deponentih ni potrebno varstvo, ki ga Direktiva določa za posameznike, bodisi ker gre za vlagatelje, ki so nosili določeno odgovornost v položaju, zaradi katerega je bilo zadevno varstvo potrebno.
43.
Edini primeri v Prilogi I, ki niso povezani s položajem imetnika vloge, so na eni strani vloge iz točke 10 („Vloge, ki se ne glasijo na ime“), iz česar je mogoče razumeti, a contrario, da ni mogoče izvzeti „vlog, ki se glasijo na ime“, na drugi strani in kolikor je pomembno za to zadevo, pa vloge iz točke 12, ki se nanaša na „[d]olžnišk[e] vrednostn[e] papirj[e] kreditne institucije ter obveznosti iz lastnih akceptov in menic“. Z drugimi besedami, običajno potrdila o vlogi.
44.
Zato menim, da ni dvoma, da je Direktiva o vlogah dovoljevala Republiki Litvi, da izvzame iz jamstva ali pa ga zniža za potrdila o vlogi, pri čemer je treba s temi potrdili razumeti prenosljive finančne instrumente, saj je glede na navedeno prenosljivost element, ki je v pravu Unije tesno povezan s temi instrumenti.
45.
Vendar pa litovski zakonodajalec ni izključil vseh potrdil o vlogi, temveč v skladu z Direktivo o vlogah samo tista, ki jih je izdala sama kreditna institucija, ki jamči za vloge. V obsegu, v katerem Direktiva o vlogah dopušča izključitev teh potrdil o vlogi, litovskemu zakonodajalcu ni mogoče ničesar očitati.
46.
Vendar menim, da so izključena lahko le potrdila o vlogi v smislu prava Unije, z drugimi besedami prenosljivi vrednostni papirji, tako da ker ni tega pogoja in ker ne gre za, na primer, potrdila na ime, ni pomembno, da ga je izdala institucija, ki jamči za vloge. (
14
) Povedano drugače, če zaradi svojih značilnosti sporni finančni instrumenti ne bi bili prenosljivi in torej ne glede na njihovo poimenovanje ne bi šlo za potrdila o vlogi v pravem pomenu besede, potem zanje ne bi obstajala možnost izključitve, predvidena z Direktivo o vlogah.
47.
Vsekakor mora nacionalno sodišče ugotoviti, ali instrumenti, ki so sporni v postopku v glavni stvari, ustrezajo vrsti potrdila o vlogi, ki je v skladu z Direktivo o vlogah in upoštevajoč merilo prenosljivosti ali neprenosljivosti krito z jamstvom, določenim v tej direktivi, ali ne.
48.
Glede na navedeno predlagam, naj se na prvo vprašanje odgovori tako, da je treba člen 7(2) v povezavi s Prilogo I, točka 12, k Direktivi o vlogah razlagati tako, da države članice lahko iz jamstva izvzamejo deponente kreditne institucije, ki imajo potrdila o vlogi, ki jih je ta izdala, če gre za prenosljive vrednostne papirje, kar pa mora ugotoviti nacionalno sodišče. Če ni tako, je treba šteti, da navedene vloge niso izvzete iz jamstva, predvidenega s to direktivo.
B – Četrto in drugo vprašanje za predhodno odločanje
49.
Menim, da je treba na drugo in četrto vprašanje, ki ju je zastavilo Lietuvos Aukščiausiasis Teismas, odgovoriti skupaj.
50.
Četrto vprašanje se nanaša na drugo direktivo, in sicer na Direktivo o vlagateljih, in je popolnoma neodvisno od tega, da je nacionalni zakonodajalec tako to direktivo kot Direktivo o vlogah prenesel z istim zakonodajnim besedilom.
51.
Z njima se konkretno sprašuje, ali je litovski zakonodajalec pravilno prenesel Direktivo o vlagateljih, ko je nekatere naložbe izvzel iz v njej določenih jamstev, kot je naložba v obliki vrednostnega papirja, konkretno potrdilo o vlogi, ki ni prenosljiv oziroma se ne prodaja.
52.
Predložitveno sodišče konkretno sprašuje, ali je treba člena 2(2) in 4(2) Direktive o vlagateljih v povezavi s Prilogo I k tej direktivi razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki iz odškodninske sheme izključuje vlagatelje, ki so imetniki dolžniških vrednostnih papirjev, ki so bili izdani v okoliščinah, značilnih za sporen primer v postopku v glavni stvari.
53.
Kot bomo videli, je odgovor na to vprašanje tesno povezan z drugim vprašanjem, ki ga je zastavilo predložitveno sodišče in s katerim sprašuje, ali je treba glede na to, da sta bili direktivi 94/14 in 97/9 preneseni z istim nacionalnim zakonom, člen 7(2) v povezavi s Prilogo I, točka 12, k Direktivi 94/19 in člen 2(2) Direktive 97/9 ob upoštevanju člena 2(3) Direktive 97/9 razlagati tako, da se imetniki potrdil o vlogi in obveznic ne morejo sklicevati na nobenega od sistemov varstva, predvidenih v teh direktivah.
1. Trditve strank v zvezi s četrtim vprašanjem
54.
Po mnenju banke Snoras in podjetja IID se zavarovanje, predvideno z Direktivo o vlagateljih, ne navezuje na vrsto finančnega instrumenta, temveč na osebo, ki ga hrani (finančni posrednik), in ne krije tveganja insolventnosti izdajatelja. Poleg tega v primeru, ko se tako kot v obravnavanem primeru sredstva vlagatelja prenesejo na izdajatelja kot cena pridobljenih finančnih instrumentov, naj zneskov, ki jih plača vlagatelj, ne bi bilo mogoče šteti za naložbena sredstva, krita z odškodninsko shemo iz člena 2 Direktive o vlagateljih. V obravnavanem primeru naj bi se sredstva na banko Snoras prenesla prostovoljno na podlagi pogodb, sklenjenih z Vitoldasom Guliavičiusom in Virgilijusom Vidutisom Nemaniūnasom in v katerih je bil poleg tega banka pooblaščena, da uporabi sredstva svojih strank. V teh okoliščinah naj dejstvo, da je imela banka Snoras v tistem času status izdajatelja in posrednika vrednostnih papirjev, ne bi bilo pomembno za razlago Direktive o vlagateljih.
55.
Litovska vlada trdi, da je vrhovno sodišče narobe presodilo, da odškodninske sheme za vlagatelje ni mogoče uporabiti zaradi vrste finančnega instrumenta. Po njenem mnenju tega ni storilo zato, ker institucija v stečaju ni uporabila ali prenesla vrednostnih papirjev ali sredstev brez soglasja Vitoldasa Guliavičiusa in Virgilijusa Vidutisa Nemaniūnasa. Po drugi strani Republika Litva meni, da ni pomembno, da je bila banka Snoras istočasno izdajatelj in posrednik spornih vrednostnih papirjev, ker so bili zneski, ki so jih vlagatelji prenesli, protivrednost za nakup vrednostnih papirjev in so vlagatelji njihovo vračilo lahko zahtevali samo pod pogoji, določenimi v zadevnih pogodbah. Končno, iz ničesar naj ne bi bilo mogoče sklepati, da so bila sredstva vlagateljev predmet prisvojitve ali uporabe brez soglasja.
56.
Komisija trdi, da sistem iz členov 2(2) in 4(2) Direktive o vlagateljih zagotavlja odškodnino za zadevna potrdila o vlogi in obveznic, če sta izpolnjena dva pogoja. Prvič, mora iti za finančne instrumente v smislu Direktive 2004/39, povedano drugače, za vrednostne papirje, ki se jih prodaja na denarnem trgu. Drugič, kreditna institucija vlagateljem ni vrnila vrednostnih papirjev, katerih imetniki so, niti jim ni izplačala sredstev, ki jim jih dolguje ali katerih imetniki so in ki jih hrani za njihov račun v zvezi s potrdili o vlogi. Po Komisijinem mnenju mora predložitveno sodišče preveriti, ali sta v sporu izpolnjena oba pogoja. Vendar Komisija meni, da za namene izpolnitve prvega pogoja ni mogoče izključiti možnosti, da so navedeni vrednostni papirji prenosljivi, zgolj na podlagi dejstva, da se vrednostni papirji ne prenesejo na imetnika ali na finančnega posrednika in da se ne registrirajo pri centralnem registru vrednostnih papirjev.
2. Trditve strank v zvezi z drugim vprašanjem
57.
Vitoldas Guliavičius meni, da bi bilo treba obe direktivi razumeti tako, da vedno velja eno od jamstev, predvidenih z njima, tako da zaradi izključitve določenih finančnih instrumentov ni mogoče domnevati, da vlagatelji preprosto niso zaščiteni.
58.
Republika Litva, banka Snoras in podjetje IID se strinjajo, da imata Direktiva o vlogah in Direktiva o vlagateljih različne cilje: cilj prve je ohraniti zaupanje vlagateljev v kreditne institucije in v stabilnost bančnega sistema; cilje druge pa zaščita vlagateljev pred nevarnostjo goljufije, malomarnostjo pri opravljanju poklica ali napakami pri upravljanju s strani investicijskega podjetja, ne da bi bilo zajeto jamstvo za samo naložbeno tveganje kot tako. Po mnenju teh strank je odškodnina upravičena samo v primeru insolventnosti kreditne institucije ali investicijskega podjetja in če so izpolnjeni pogoji, določeni v litovski zakonodaji in zakonodaji Unije. V primeru Direktive o vlagateljih naj bi šlo torej za pogoj, ki ga določa člen 9(1) litovskega zakona o zajamčenih vlogah.
59.
Te stranke se prav tako strinjajo, da obe direktivi omogočata, da države članice iz jamstva izključijo nekatere kategorije vlog in vlagateljev. Vendar trdijo, da v Direktivi o vlagateljih ni predvideno, da bi morale biti kategorije, ki so izključene iz varstva, ki ga podeljuje Direktiva o vlogah, nujno zaščitene v smislu Direktive o vlagateljih in obratno. To pa zato, ker naj samo dejstvo, da sta bili obe direktivi preneseni z istim nacionalnim zakonom, čeprav sta med seboj povezani, ne bi pomenilo, da lahko vsi deponenti ali vlagatelji v vsakem primeru uveljavljajo odškodnino zaradi insolventnosti kreditne institucije ali investicijskega podjetja.
60.
Po mnenju Komisije, čeprav se obe direktivi razlikujeta glede obsega in pogojev uporabe ter glede ravni varstva, ki ga zagotavljata, je mogoče, da se sistema v določenem primeru prekrivata, zaradi česar obstajajo pravila, ki omogočajo, da se izogne dvojni odškodnini; konkretneje, uvodna izjava 9 Direktive o vlagateljih in člen 2(3) navedene direktive.
61.
Komisija poudarja, da imata direktivi skupen cilj, in sicer zagotoviti minimalno zaščito malih vlagateljev glede na njihovo ranljivost v razmerju do finančnih institucij. Vendar naj bi bilo treba izključitev nekaterih vrednostnih papirjev na podlagi člena 7(2) Direktive o vlogah in Priloge I, točka 12, k isti direktivi razlagati glede na dejstvo, da so taki vrednostni papirji predmet jamstva, predvidenega z Direktivo o vlagateljih, ali pa so iz njega izključeni. Iz tega naj bi sledilo, da ni mogoče izključiti možnosti, da posamezniki ne morejo biti deležni nobenega od obeh kritij.
3. Presoja
62.
Direktiva o vlagateljih zagotavlja zaščito vlagatelja, na katero se nanaša, če so izpolnjeni pogoji, določeni v njenem členu 2(2) in ki se nanašajo na to, da investicijsko podjetje zaradi svojega finančnega položaja ni zmožno izpolniti svojih obveznosti do vlagateljev. V teh okoliščinah Direktiva o vlagateljih določa, da je treba zagotoviti kritje za (A) izplačilo denarja, ki je dolgovan vlagateljem ali jim pripada in ga ima kreditna institucija v njihovem imenu v zvezi z investicijskim poslom, ali (B) za to, da se vlagateljem vrnejo instrumenti, ki jim pripadajo, in jih kreditna institucija poseduje, vodi ali upravlja v njihovem imenu v zvezi z investicijskim poslom. In to „v skladu z veljavnimi pravnimi in pogodbenimi pogoji“.
63.
Za namene Direktive o vlagateljih in v skladu z njenim členom 1(3) „instrumenti“ pomenijo instrumente, navedene v oddelku B Priloge k Direktivi 93/22, in sicer, med drugimi, instrumente denarnega trga, med katere glede na navedeno v točki 38 in v skladu s členom 4(1), točka 19, Direktive 2004/39 spadajo potrdila o vlogi.
64.
Direktiva o vlagateljih omogoča, da države članice določijo nekatere izključitve iz odškodninske sheme. Konkretneje, zakonodajalec Unije je v Prilogi I določil seznam mogočih izključitev, pri čemer vse temeljijo na osebni ali institucionalni okoliščini vlagatelja, tako da se lahko izključijo, na primer poklicni ali javni vlagatelji, posredniki in odgovorni za lastno investicijsko podjetje ali njihovi ožji sorodniki.
65.
V skladu z litovsko zakonodajo – ki, kot je znano, z istim zakonodajnim besedilom zajame Direktivo o vlogah in Direktivo o vlagateljih – so iz jamstva izvzeta potrdila o vlogah, ki jih je izdala sama kreditna institucija. Ravno zaradi „združitve“ obeh direktiv v litovski zakonodaji ni mogoče določiti, ali so ta potrdila izključena kot vloge ali kot naložbe, z drugimi besedami, katero od možnosti izključitve, ki jih dovoljujeta ti direktivi, je uporabil litovski zakonodajalec. Tako litovska vlada kot banka Snoras in podjetje IID trdijo, da v obravnavanem primeru izključitve iz jamstva ni mogoče pripisati dejstvu, da je banka Snoras izdajatelj spornih vrednostnih papirjev. Po njihovem mnenju je odločilna okoliščina, da banka Snoras ni uporabila ali prenesla teh vrednostnih papirjev brez soglasja Vitoldasa Guliavičiusa in Virgilijusa Vidutisa Nemaniūnasa.
66.
Menim, da je očitno, da namen Direktive o vlagateljih ni, da krije tveganje, ki je značilno za vsak naložbeni posel, temveč samo določena tveganja, povezana z insolventnostjo investicijskih podjetij. Vendar če sta – tako kot v tem sporu – izdajatelj vrednostnih papirjev in posrednik ista kreditna institucija, je težko določiti mejo med tveganjem, povezanim s finančnim položajem kreditne institucije, na eni strani in tveganjem, povezanim z naložbo na drugi strani.
67.
Direktiva o vlagateljih dejansko dopušča možnost, da lahko obstajajo terjatve, za katere – ker izvirajo iz investicijskih podjetij, ki so kreditne institucije – ni lahko določiti, ali gre za vlogo, zaščiteno z Direktivo o vlogah, ali pa gre za sredstva, deponirana pri teh institucijah v zvezi z naložbenimi posli, ki jih ščiti Direktiva o vlagateljih. Iz tega razloga je treba v teh primerih v skladu z uvodno izjavo 9 zadnjenavedene direktive „državam članicam dovoli[ti], da se odločijo, katera direktiva velja za takšne terjatve“.
68.
Menim, da možnost, tako ponujena državam članicam, temelji na tem, da je zakonodajalec Unije – ne glede na to, kako težko je v teh primerih določiti, ali gre za vloge ali naložbe – želel, da se na koncu uporabi en ali drug sistem varstva, predviden v vsaki od zadevnih direktiv, kar pomeni, da morajo nacionalne zakonodaje in zadevna nacionalna sodišča omogočiti, da se konkretni finančni instrument v vsakem primeru vnaprej opredeli kot vloga ali kot naložba.
69.
Menim, da to sledi iz uvodne izjave 9 Direktive o vlagateljih, v kateri je navedeno, da glede na to, da „vključuje opredelitev investicijskega podjetja tudi kreditne institucije, ki imajo dovoljenje za opravljanje investicijskih storitev[,] […] je treba tudi od vsake take kreditne institucije zahtevati, da se vključi v odškodninsko shemo za vlagatelje za kritje svojih naložbenih poslov[, ne da bi bilo] od takšne kreditne institucije torej [treba] zahtevati, da je vključena v dve ločeni odškodninski shemi, če posamezna odškodninska shema izpolnjuje zahteve obeh direktiv, te in Direktive 94/19/ES […]“.
70.
Kot posledica zgoraj navedenega člen 2(3) Direktive o vlagateljih določa, da „[v]sako terjatev do kreditne institucije po odstavku 2, za katero bi v določeni državi članici veljali obe direktivi, ta in Direktiva 94/19/ES, ta država članica usmeri na shemo po eni ali drugi direktivi, tisti, za katero meni, da je primerna“. Kljub temu je v isti določbi navedeno, da „[p]o teh direktivah ni nobena terjatev upravičena do odškodnine več kot enkrat“.
71.
V primeru litovske zakonodaje sta bili direktivi preneseni z enim samim zakonodajnim instrumentom, ki uvaja en sam sistem zaščite. Po mojem mnenju ta zakonodajna rešitev, in sicer uvedba enega samega sistema varstva, ni v celoti sporna, saj se uvodna izjava, ki sem jo pravkar navedel, izrecno nanaša na možnost „enega sistema“. Čeprav to velja samo, če ta sistem, tako kot zahteva ta uvodna izjava, „izpolnjuje zahteve“ Direktive o vlogah in Direktive o vlagateljih.
72.
Zato dejstvo, da je v skladu z litovsko zakonodajo potrdilo o vlogi, ki ga je izdala kreditna institucija, izključeno iz varstva, ki je predvideno za vloge, ne more nikakor povzročiti, da bi bilo izključeno iz varstva, ki bi ga bilo deležno kot naložbeni instrument. Ravno nasprotno, sistem varstva, ki ga je vzpostavil litovski zakonodajalec, mora sočasno izpolnjevati tako zahteve Direktive o vlogah kot zahteve Direktive o vlagateljih, saj – kot je bilo navedeno – Direktiva o vlagateljih zahteva, da se kreditne institucije, ki imajo dovoljenje za opravljanje investicijskih storitev, vključijo v odškodninsko shemo za kritje svojih naložbenih poslov.
73.
Izključitev bi bila mogoča samo, če bi Direktiva o vlagateljih določala tako izjemo. Vendar se Direktiva o vlagateljih pri določanju primerov, ki so zajeti z v njej določenim kritjem, sklicuje samo na okoliščino, da investicijsko podjetje ni sposobno izpolniti svojih obveznosti „zaradi razlogov, neposredno povezanih z njegovimi finančnimi okoliščinami“ (člen 2(2) Direktive o vlagateljih), ne da bi se pri tem sklicevala na okoliščino, ki jo zahteva litovski zakonodajalec, z drugimi besedami uporabo sredstev brez soglasja.
74.
Zato v okviru drugega vmesnega predloga predlagam, naj se na četrto vprašanje odgovori tako, da je treba člena 2(2) in 4(2) Direktive o vlagateljih (v povezavi s Prilogo I k navedeni direktivi) razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki iz tam določene odškodninske sheme izključuje potrdila o vlogi, ki jih je izdala kreditna institucija, če ta ni prenesla ali uporabila sredstev ali vrednostnih papirjev vlagateljev brez njihovega soglasja.
C – Tretje vprašanje za predhodno odločanje
75.
Ker se mi to zdi logičen vrstni red obravnave vprašanj za predhodno odločanje, ki jih je zastavilo Lietuvos Aukščiausiasis Teismas, se nazadnje posvetim preučitvi tretjega vprašanja, s katerim se želi izvedeti, ali se lahko posamezniki, ker nacionalna zakonodaja izključuje varstvo, predvideno z direktivama 94/19 in 97/9, pred nacionalnim sodiščem sklicujejo na nekatere določbe obeh direktiv.
76.
Že vnaprej poudarjam, da če je izključitev spornih instrumentov iz obsega varstva, predvidenega z Direktivo o vlogah, v skladu s to direktivo, se vprašanje o neposrednem učinku pojavi samo v zvezi z Direktivo o vlagateljih, če je bilo z nacionalno zakonodajo neupravičeno izključeno ustrezno varstvo v skladu s to direktivo.
1. Trditve strank
77.
Banka Snoras in podjetje IID delita mnenje litovske vlade in potrjujeta, da določb direktiv, ki jih navaja predložitveno sodišče, ni mogoče uporabiti niti za banko Snoras kot zasebni subjekt niti za podjetje IID, ki je javno podjetje in ki je v postopku v glavni stvari udeleženo kot intervenient. Nazadnje navajata, da bi bilo treba, če se ugotovi, da je direktivi mogoče uporabiti neposredno, dati prednost uporabi Direktive o vlagateljih.
78.
Litovska vlada oporeka trditvi predložitvenega sodišča glede tega, da v skladu z nacionalno zakonodajo nobenega od sistemov varstva, predvidenih z Direktivo o vlogah in Direktivo o vlagateljih, ni mogoče uporabiti za imetnike potrdil o vlogi in obveznic, ki jih izda kreditna institucija. Meni, da čeprav je res, da se Direktiva o vlogah ne uporabi zaradi izjeme, določene v členu 7(2) te direktive, pa bi se lahko uporabil sistem, predviden z Direktivo o vlagateljih. V obravnavanem primeru naj ne bi bilo odškodnine zato, ker naj ne bi bil izpolnjen pogoj, določen v členu 9 litovskega zakona o zajamčenih vlogah.
79.
Glede vprašanja o neposrednem učinku pa Republika Litva trdi, da je vprašanje brezpredmetno, saj sta bili Direktiva o vlogah in Direktiva o vlagateljih pravilno preneseni, in da nobena od direktiv nikakor ne izpolnjuje potrebnih pogojev, da bi imeli tak učinek.
80.
Komisija na drugi strani meni, da je vprašanje, ali je Direktiva o vlogah jasna, podrobna in nepogojna, neumestno, saj so bila v tem primeru potrdila o vlogi na podlagi člena 7(2) Direktive o vlogah legitimno izključena iz varstva, predvidenega s to direktivo. Glede Direktive o vlagateljih Komisija meni, da bi bilo primerno, da predložitveno sodišče uporabi upoštevne nacionalne določbe tako, da bodo v skladu z razlago členov 2(2) in 4(2) navedene direktive, ki jo je po njenem mnenju treba uporabiti pri odgovoru na četrto od vprašanj, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče.
2. Presoja
81.
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem izhaja iz premise, da „v skladu z nacionalno zakonodajo nobenega od sistemov varstva, predvidenih z Direktivo o vlogah in Direktivo o vlagateljih ni mogoče uporabiti za imetnike potrdil o vlogi in obveznic, ki jih izda kreditna institucija“. V teh okoliščinah sprašuje, ali je neposredna uporaba Direktive o vlogah in Direktive o vlagateljih mogoča.
82.
Kot sem že omenil, bi bilo treba Direktivo o vlagateljih uporabiti neposredno, če za sporne instrumente – ker bi bilo varstvo, predvideno z Direktivo o vlogah, dopustno izključeno – ne bi bilo mogoče uveljavljati odškodnine kot za naložbe, ker ne bi bil izpolnjen pogoj, ki ga je v ta namen določil litovski zakonodajalec, in sicer da so bila sredstva uporabljena brez soglasja.
83.
Če bi do tega nazadnje prišlo, menim, da bi bila zaradi javnega značaja podjetja IID, ki je javno podjetje, katerega cilj je varstvo vlog in naložb v primeru insolventnosti finančnih institucij, neposredna uporaba Direktive o vlagateljih načelno utemeljena, če stranke v sporu o glavni stvari ne bi bile samo posamezniki. (
15
) Vendar kot je znano, to samo po sebi ne bi zadostovalo za nastanek te posledice, saj je nujno, da mora biti določba, katere neposredni učinek se zatrjuje, najprej dovolj jasna, podrobna in nepogojna.
84.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča se posamezniki namreč v primerih, ko direktiva, katere določbe niso odvisne od pogojev in so dovolj natančne, ni prenesena ali pa je prenesena nepravilno, lahko sklicujejo na te določbe v razmerju do države pred nacionalnimi sodišči. (
16
)
85.
Menim, da je v obravnavanem primeru izpolnjen tudi ta pogoj, ker je zato, ker sama Direktiva o vlagateljih ne uvaja odškodninske sheme za vlagatelje, litovski zakonodajalec uvedel ta sistem v celotnem obsegu in z vsemi podrobnostmi, tako da je edina okoliščina, ki lahko prepreči, da se za sporne instrumente – če bi se zaradi navedenega lahko šteli za naložbene instrumente, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče – uporabi ta sistem, pogoj, ki ga je določil litovski zakonodajalec (uporaba brez soglasja), ki po mojem mnenju ni združljiv z Direktivo o vlagateljih.
86.
V tem smislu je določba Direktive o vlagateljih glede razmejitve zaščitenih primerov sama po sebi dovolj jasna, natančna in nepogojna, da se lahko uveljavlja zoper določbe nacionalne zakonodaje.
87.
Zato bi imela Direktiva o vlagateljih v tem primeru neposredni učinek in ker v glavni stvari ne gre zgolj za spor med posamezniki, jo predložitveno sodišče lahko uporabi v tem sporu. Za to zadostuje, da ne upošteva pogoja, ki ga je določil litovski zakonodajalec in ki ga Direktiva o vlagateljih ne predvideva, tako da so sporni instrumenti lahko kriti, odvisno od primera, s sistemom varstva, ki ga je vzpostavil litovski zakonodajalec.
88.
Zato in kot zadnji vmesni predlog predlagam, naj se na tretje vprašanje odgovori tako, da predložitveno sodišče, odvisno od primera, na podlagi neposrednega učinka Direktive o vlagateljih ne sme uporabiti pogoja uporabe brez soglasja, ki ga je določil nacionalni zakonodajalec, pri določanju okvira naložb, ki so vključene v sistem varstva, predviden z Direktivo o vlagateljih.
VI – Predlog
89.
Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj Lietuvos Aukščiausiasis Teismas odgovori tako:
1.
Člen 7(2) v povezavi s Prilogo I, točka 12, k Direktivi 94/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 1994 o sistemih zajamčenih vlog je treba razlagati tako, da države članice lahko iz jamstva izvzamejo deponente kreditne institucije, ki imajo potrdila o vlogi, ki jih je ta izdala, če gre za prenosljive vrednostne papirje. Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali sporna potrdila izpolnjujejo navedeni pogoj.
2.
Člena 2(2) in 4(2) Direktive 97/9/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. marca 1997 o odškodninskih shemah za vlagatelje (v povezavi s Prilogo I k navedeni direktivi) je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki – z izjemo prekrivanja z Direktivo 94/19 – iz tam določene odškodninske sheme izključuje potrdila o vlogi, ki jih je izdala kreditna institucija, če ta ni prenesla ali uporabila sredstev ali vrednostnih papirjev vlagateljev brez njihovega soglasja.
3.
Na podlagi neposrednega učinka Direktive 97/9 predložitveno sodišče, odvisno od primera, ne sme uporabiti pogoja uporabe brez soglasja, ki ga je določil nacionalni zakonodajalec, pri določanju okvira naložb, ki so vključene v sistem varstva, predviden z navedeno direktivo.
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 1994 o sistemih zajamčenih vlog (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 252. V nadaljevanju: Direktiva o vlogah.
(
3
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. marca 1997 o odškodninskih shemah za vlagatelje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 311. V nadaljevanju: Direktiva o vlagateljih.
(
4
)	Direktiva Sveta z dne 10. maja 1993 o investicijskih storitvah na področju vrednostnih papirjev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 43; v nadaljevanju: Direktiva 93/22). Instrumenti, našteti v oddelku B njene priloge, so: „1. (a) Prenosljivi vrednostni papirji. (b) Enote kolektivnih naložbenih podjemov. 2. Instrumenti denarnega trga. 3. Finančne terminske pogodbe, vključno z enakovrednimi denarno poravnanimi instrumenti. 4. Terminske obrestne pogodbe. 5. Obrestne, valutne in kapitalske zamenjave. 6. Opcije za pridobitev ali odsvojitev katerega koli od instrumentov, ki spadajo v ta oddelek Priloge, vključno enakovrednimi denarno poravnanimi instrumenti. Ta vrsta vključuje zlasti opcije na valuto in na obrestne mere.“
(
5
)	Priloga I našteje naslednje izjeme: „Poklicni in institucionalni vlagatelji […]. 2. Nadnacionalne institucije, vladni in upravni organi. 3. Pokrajinski, regijski, lokalni in mestni organi. 4. Člani uprave, direktorji in osebno odgovorni člani investicijskega podjetja, osebe, ki imajo 5 % ali več kapitala takega investicijskega podjetja, osebe, odgovorne za izvajanje revizij računovodskih listin investicijskih podjetij, in vlagatelji s podobnim položajem v drugih podjetjih v okviru iste skupine podjetij. 5. Ožji sorodniki in tretje stranke, ki delajo v imenu vlagateljev iz točke 4. 6. Druge družbe v isti skupini. 7. Vlagatelji, ki imajo kakršno koli odgovornost ali so izkoristili določena dejstva v zvezi z investicijskim podjetjem, ki so povzročila finančne težave ali prispevala k poslabšanju njenega finančnega stanja. 8. Družbe, ki so take velikosti, da jim ni dovoljeno sestavljati skrajšanih bilanc po členu 11 Četrte direktive Sveta 78/660/EGS, z dne 25. julija 1978 na podlagi člena 54(3)(g) Pogodbe o letnih računovodskih izkazih nekaterih vrst družb“.
(
6
)	Direktiva Sveta z dne 8. decembra 1986 o letnih računovodskih izkazih in konsolidiranih računovodskih izkazih bank in drugih finančnih institucij (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 157; v nadaljevanju: Direktiva 86/635).
(
7
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o trgih finančnih instrumentov in o spremembah direktiv Sveta 85/611/EGS, 93/6/EGS in Direktive 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter o razveljavitvi Direktive Sveta 93/22/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 263; v nadaljevanju: Direktiva 2004/39).
(
8
)	Uredba Evropske centralne banke z dne 19. decembra 2008 o bilanci stanja sektorja denarnih finančnih institucij (UL L 15, str. 14), kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropske centralne banke (EU) št. 883/2011 z dne 25. avgusta 2011 (UL L 228, str. 13) (v nadaljevanju: Uredba št. 25/2009).
(
9
)	Moj poudarek.
(
10
)	Običajno gre za vlogo „na vpogled“, katere najbolj osnovna vrsta se imenuje „vloga na tekočem računu“. Glej na primer Cortés, L. J.: „Contratos bancarios (II)“, v Uría, R. in Menéndez, A.: Curso de Derecho Mercantil, zv. II, Civitas, Madrid, 2001, str. 540. Prav tako Thessinga, K. D.: „Das Einlagengeschäft“, v Boujong, K., Ebenroth, C.T in Joost, D.: Handelsgesestzbuch Kommentar, zv. 2, C.H. Beck/Franz Vahlen, München, 2001, str. 1918 in naslednje.
(
11
)	V tem smislu za vse Cremades Bañón, F.: Certificados de depósito en las imposiciones a plazo, Murcia, 1979, str. 102. Običajno gre tudi za depozite ali „vezane“ vloge, katerih likvidnost se olajša z izdajo potrdil, ki vključujejo pravico do vračila vloženega kapitala. Tako zgoraj navedeno delo Cortés, L. J., str. 541, ki potrdila o vlogi opredeljuje kot „ordrske vrednostne papirje, ki jih je mogoče prenesti z indosamentom, tako da jih lahko imetnik odsvoji ter tako pride do sredstev, ki so bila naložena ali deponirana za določeno obdobje, ne da bi odpovedal ali prekinil pogodbo s kreditno institucijo“. Prav tako Recalde, A.: „Certificado de depósito“, Enciclopedia Jurídica Básica, zv. I, Cívitas, Madrid, 1995, str. 1016.
(
12
)	Moj poudarek.
(
13
)	Moj poudarek.
(
14
)	Merilo prenosljivosti je po mojem mnenju tisto merilo, ki se najbolje ujema s ciljem izjeme, ki jo omogoča Direktiva o vlogah, in, kot bomo videli, najprimernejše za povezovanje navedene direktive s ciljem Direktive o vlagateljih. Menim, da je zgovorno, da na primer nemško pravo izključuje iz jamstva, ki ga določa Direktiva o vlogah, potrdila na prinosnika (člen 1(2) Einlagensicherungs- und Anlegerentschädigungsgesetz, z dne 16. julija 1998 (BGBl. I str. 1842), kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 15. julija 2014 (BGBL. I str. 934)). Podobno španski zakonodajalec šteje potrdila o vlogi na ime za zajamčene vloge, izključuje pa potrdila o vlogi, ki jih je izdal imetnik (člen 4(4)(c) Real Decreto 2606/1996, de 20 de diciembre, por el que se establece el régimen jurídico del fondo de garantía de depósitos de entidades de crédito (kraljeva uredba 2606/1996 z dne 20. decembra o pravni ureditvi sklada za zajamčene vloge kreditnih institucij), BOE št. 307, z dne 21. decembra).
(
15
)	Glede na besedilo sodbe z dne 15. januarja 2014 v zadevi Association de médiation sociale, C‑176/12 (EU:C:2014:2), točka 36, „celo jasne, natančne in nepogojne določbe direktive, ki posameznikom daje pravice ali jim nalaga obveznosti, kot take ni mogoče uporabiti v okviru spora, ki poteka izključno med posamezniki“. V tem smislu tudi sodba z dne 19. januarja 2010 v zadevi Kücükdeveci (C‑555/07, EU:C:2010:21, točka 46).
(
16
)	Klasična doktrina od sodbe z dne 4. decembra 1974 v zadevi Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133). Sicer je Sodišče vedno dopustilo široko opredelitev pojma države v ta namen; tako sodba z dne 26. februarja 1986 v zadevi Marshall (C‑152/84, EU:C:1986:84).