62003CC0171_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. College van Beroep voor het bedrijfsleven (upravno sodišče za gospodarske zadeve in industrijo) (Nizozemska) je Sodišču predložilo tri vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanašajo na razlago izračuna roka, določenega s predpisi o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso, in vprašanje za predhodno odločanje glede zakonitosti, ki zadeva sorazmernost posledic neupoštevanja tega roka.
I – Dejansko stanje, pravni okvir in vprašanja za predhodno odločanje
2. Stranki v postopku v glavni stvari sta dve živinorejski podjetji (Maatschap Toeters in M. C. Verberk), ki sta v sporu s Productschap Vee en Vlees (uradom za trgovanje z govedom in s telečjim mesom). Podjetji sta zahtevali premijo za predčasno dajanje v promet teletine v okviru skupne ureditve trgov za goveje in telečje meso. Productschap Vee en Vlees je zavrnil njune zahtevke, ker so bili vloženi po poteku roka treh tednov, določenega v veljavnih predpisih.
3. Teleta podjetja Maatschap Toeters so bila zaklana 12., 13. in 16. marca 1998. Productschap Vee en Vlees je ocenil, da so se roki za vložitev zahtevkov za premije iztekli 3., 6. in 7. aprila 1998 ter da je bil obrazec zahtevka, ki ga je prejel 8. aprila 1998, vložen po preteku roka. Teleta podjetja M. C. Verberk so bila zaklana 27. in 28. januarja 1998. Productschap Vee en Vlees je ocenil, da sta roka treh tednov potekla 18. in 19. februarja 1998 ter da je bil obrazec zahtevka, ki ga je prejel 20. februarja 1998, prav tako vložen po preteku roka.
4. Podjetji sta nato vložili tožbo pri nacionalnem sodišču, ki je menilo, da je sodba odvisna od razlage člena 3 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1182/71 z dne 3. junija 1971 o določitvi pravil glede rokov, datumov in iztekov rokov(2) . V tem členu je določeno:
„1. […] Kadar se rok, določen v dnevih, tednih, mesecih ali letih, začne s trenutkom, ko se zgodi nek dogodek ali se izvrši neko dejanje, velja, da se dan, na kateri se zgodi ta dogodek ali se izvrši to dejanje, pri računanju zadevnega roka ne upošteva.
2. Ob upoštevanju določb odstavkov 1 in 4 velja naslednje: […]
c) rok, določen v tednih, mesecih ali letih, se začne z začetkom prve ure prvega dne roka in se konča z iztekom zadnje ure tistega dne v zadnjem tednu, mesecu ali letu, ki se ujema z dnem tedna ali datumom dneva začetka roka [...]“
5. Nacionalno sodišče je presodilo, da je sodba odvisna tudi od razlage in veljavnosti člena 50a(1) Uredbe (EGS) št. 3886/92(3), v katerem je določeno, da se „zahtevek za [klavno] premijo [za teleta] vloži pri pristojnem organu zadevne države članice najpozneje v treh tednih po dnevu zakola“.
6. V tem okviru je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1. a)	Ali je treba člen 3(2)(c) Uredbe (EGS, Euratom) št. 1182/71 razlagati tako, da se rok, izražen v tednih, kot je rok iz člena 50a Uredbe (EGS) št. 3886/92, izteče ob izteku zadnje ure dneva, ki je v zadnjem tednu po imenu enak dnevu, ki sledi dnevu zakola?
b) Ali lahko država članica za uporabo člena 50a Uredbe (EGS) št. 3886/92 določi trenutek vložitve zahtevka za premijo na podlagi nacionalnih pravil postopka, ki se uporabljajo v njenem notranjem pravnem redu za primerljive nacionalne roke v zvezi z zahtevki?
c) Ali je treba v nasprotnem primeru člen 50a Uredbe (EGS) št. 3886/92 razlagati tako, da se zahtevek za premijo šteje kot ‚vložen‘ v roku tudi, če se lahko dokaže, da je bil poslan pred iztekom roka treh tednov in ga je pristojni organ prejel po izteku roka v takem trenutku, da je Komisiji lahko poslal ustrezne podatke isti dan, kot če bi zahtevek za premijo prejel pred iztekom roka?
2. Ali člen 50 a(1) Uredbe (EGS) št. 3886/92 zakonit, če popolnoma izključuje možnost, da bi upravičenec prejel premijo ob prekoračitvi roka za vložitev zahtevka, ne glede na naravo in obseg te prekoračitve?“
7. Svoja stališča so predložili nizozemska vlada, Productschap Vee en Vlees in Komisija.
II – Presoja
A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje
8. Nacionalno sodišče poskuša s tem vprašanjem izvedeti, kako se izračuna rok, izražen v tednih, ki se začne z nekim dogodkom ali dejanjem, kot je to določeno v Uredbi št. 1182/71. Iz člena 3 te uredbe sklepa, da dan, na kateri se zgodi neki dogodek ali neko dejanje, v tem primeru dan zakola telet, ni vključen v rok, ima pa dvome o zadnjem dnevu roka. V členu 3(2)(c) te uredbe je določeno, da se rok konča z iztekom zadnje ure tistega dne, ki se ujema z dnem tedna ali datumom dneva, od katerega naprej je začel teči rok. Ali se ta določba nanaša na dan, na kateri se je zgodil dogodek, ali dejanje, se pravi dan, s katerim začne teči rok, čeprav vanj ni vključen? Ali pa gre za naslednji dan, ki je prvi dan roka? Nacionalno sodišče sklepa, da bi po prvi razlagi rok enega tedna štel sedem dni, medtem ko bi po drugi razlagi ta rok štel en dan več. Tako bi torej rok enega tedna štel osem dni, rok dveh tednov bi štel petnajst dni itd.
9. Po mnenju nizozemske vlade iz samega besedila člena 3 Uredbe št. 1182/71 izhaja, da naj bi bil zadnji dan roka, izraženega v tednih, tisti dan v zadnjem tednu roka, ki se ujema z dnem tedna, ki sledi dnevu, ko se je zgodil dogodek ali dejanje, to je dnevu, s katerim začne teči rok. Ker v tem primeru dan zakola ni vključen v rok, je lahko dan, s katerim se začne računati rok, šele naslednji dan. Če so bila torej teleta zaklana v ponedeljek, 16. marca 1998, je rok treh tednov začel teči v torek, 17. marca 1998, ob 00.00, in se je iztekel v torek tretjega tedna ob 24.00, se pravi v torek, 7. aprila 1998, ob 24.00.
10. Komisija podpira nasprotno razlago. Člen 3 Uredbe št. 1182/71 temelji na pojmih dies a quo
in dies ad quem . Iz odstavka 1 tega člena izhaja, da je dies a quo
dan, na kateri se je zgodil dogodek ali dejanje, in hkrati tisti dan, od katerega naprej je treba računati rok. V skladu z odstavkom 1 te določbe dies a quo
ni del tega roka, saj je namen tega pravila, da imajo vsi zadevni subjekti na voljo enak rok, ki ni odvisen od trenutka, ko se zgodi dogodek ali dejanje. Nasprotno pa bi bil dan, na kateri se zgodi dogodek ali dejanje, dies a quo
za izračun zadnjega dne roka. Tako bi bil rok enega tedna rok sedmih dni. V nasprotnem primeru bi imel rok enega tedna osem dni, rok dveh tednov petnajst itd., kar se Komisiji ne zdi logično.
11. To vprašanje poraja problem razlage, ki ni le kompleksen, temveč poleg tega tudi precej pomemben zaradi zelo širokega področja uporabe Uredbe št. 1182/71. V členu 1 te uredbe je določeno: „Če ni določeno drugače, se ta uredba uporablja za akte Sveta in Komisije, ki so bili ali bodo sprejeti na podlagi Pogodbe.“ Ta uredba se uporablja za izračun rokov, datumov in iztekov rokov, ki jih določa zakonodaja Skupnosti, razen za roke, ki so določeni s posebnim pravilom, in roke, določene v primarni zakonodaji ali aktih, ki jih nista sprejela Svet in Komisija, kar zlasti velja za Poslovnik Sodišča, ki je akt Sodišča samega in vsebuje posebne določbe glede rokov.
12. Analizo bom začel s kratkim pregledom besedil, nato pa bom predstavil sistematičen argument, ki po mojem mnenju ponuja pravilen odgovor na vprašanje.
13. Besedila jezikovnih različic, ki sem jih pregledal, ne dajejo dokončnega odgovora, kajti vse različice člena 3 Uredbe št. 1182/71 so nekoliko dvoumne. Da bi ugotovil, kateri mora biti zadnji dan rokov, določenih v tednih, mesecih ali letih, se odstavek 2 tega člena omeji na trditev, da bo to tisti dan v zadnjem tednu, mesecu ali letu roka, ki se ujema z dnem tedna ali datumom dneva, od katerega naprej se začne izračun roka, ne da bi natančneje določil, ali gre za dan, na kateri se zgodi dogodek ali dejanje, zaradi katerega začne teči rok, ali pa gre za naslednji dan, ki je prvi dan roka.
14. Najprej se bom skliceval na različice Uredbe št. 1182/71, ki so bile uradne ob njenem sprejetju (in sicer nemška, francoska, italijanska in nizozemska različica). Čeprav so besedila primarne in sekundarne zakonodaje Skupnosti enako verodostojna v vseh uradnih jezikih, se lahko izkaže za koristno, če za razjasnitev njihovega smisla posebno pozornost namenimo tistim jezikovnim različicam, v katerih so bila sprejeta.
15. Po nemški različici se rok konča ob izteku tistega dneva zadnjega tedna, zadnjega meseca ali zadnjega leta, ki se ujema z dnem tedna ali datumom dneva začetka roka („der dieselbe Bezeichnung oder dieselbe Zahl wie der Tag des Fristbeginns trägt“). Iz tega besedila ni jasno razvidno, kateri je ta „Tag des Fristbeginns“. Malo pred tem je v členu 3(2)(c) določeno, da začne rok teči („beginnt“) na začetku prve ure prvega dne roka („des ersten Tages der Frist“), tako da se zdi, da se nanaša na dan, ki sledi tistemu, ko se zgodi dogodek ali dejanje, zaradi katerega začne teči rok, ker ta zadnji dan ni vključen v rok. Dejstvo, da se v nemški različici v odstavku 2 uporabljata glagola „beginnen“ in izraz „Fristbeginn“, medtem ko se v odstavku 1 pojavi izraz „Anfang“, navaja na to, da se mora zadnji dan roka izračunati glede na njegov prvi dan in ne glede na dan, na kateri se zgodi dogodek ali dejanje, zaradi katerega začne teči rok. Še vedno pa je ta jezikovna različica dvoumna.
16. V francoski različici je zadnji dan roka odvisen od „jour de départ“, ki se lahko nanaša na „premier jour du délai“ in na dan, na kateri se zgodi dejanje ali dogodek, od katerega naprej je treba računati rok („à partir du moment où survient un événement ou d'effectue un acte“). Uporaba izrazov „jour de départ“ in „à partir“ bi lahko napeljevala na misel, da se je zakonodajalec nanašal na dan, na kateri se zgodi dogodek ali dejanje, ne pa na naslednji dan, čeprav ta rešitev ravno tako ne more biti izključena.
17. Čeprav ni popolnoma jasna, se zdi, da se italijanska različica sklada s trditvijo nizozemske vlade, ker je v členu 3(2)(c) uporabljen izraz „giorno iniziale“ (začetni dan), potem ko je bilo maloprej določeno, da se rok začne z začetkom prve ure prvega dne („comincia a decorrere all'inizio della prima ora del primo giorno del periodo“), medtem ko je bil v odstavku 1 te določbe uporabljena formulacija „a partire dal momento in cui si verifica un evento o si compie un atto“ (od trenutka, ko se zgodi neki dogodek ali se izvrši neko dejanje).
18. Nizozemsko besedilo je prav tako dvoumno, ker se člen 3(2)(c) nanaša na „dag waarop de termijn ingaat“ (dan, ko se začne rok), medtem ko smo malo prej v istem odstavku lahko brali, da „gaat een in weken, maanden of jaren omschreven termijn in […]“ (se rok, določen v tednih, mesecih ali letih, začne z …).
Uporaba istega glagola („ingaan“) nakazuje, da je zadnji dan roka tisti dan, ki se ujema z dnem, ko začne teči rok, to se pravi dan, ki sledi dnevu, ko se je zgodil dogodek ali dejanje, zaradi katerega začne teči rok. Vendar je v odstavku 1 ravno tako uporabljen glagol „ingaan“, ko se nanaša na dan, s katerim začne teči rok, tako da ni jasno, na kateri dan se pravzaprav nanaša.
19. Enak problem se zastavlja v španski („el día a partir del cual empieza a computarse un plazo“), portugalski („o dia do início do prazo“, za katero se zdi, da se bolj nanaša na prvi dan roka) in angleški različici („the day from which the period runs“, za katero se zdi, da se nanaša na dan, na kateri se zgodi dogodek ali dejanje).
20. To vprašanje se zaradi pomanjkanja jasnosti razlikuje od vprašanja razlage procesnih rokov na Sodišču in Sodišču prve stopnje, ki jih določa ureditev v členih od 80 do 82 in od 101 do 103 Poslovnika. Te določbe so jasne, ker določajo, da se rok konča „z iztekom tistega dneva v zadnjem tednu, mesecu ali letu, ki se ujema z dnem tedna ali datumom dneva, ko se je zgodil dogodek ali izvršilo dejanje, od katerega naprej se šteje rok“(4) . Ni dvoumno, da je dan, na kateri se sklicujemo za izračun izteka roka, tisti dan, ko se zgodi dogodek ali dejanje, zaradi katerega začne teči rok; zato bo rok enega tedna štel sedem dni, rok dveh tednov štirinajst itd. Ker gre za tako različna besedila, nam očitna rešitev glede procesnih rokov ne pomaga pri razlagi Uredbe št. 1182/71. Po drugi strani ni nobenega razloga, da bi Uredbo št. 1182/71 razlagali z vidika Poslovnika Sodišča ali Sodišča prve stopnje niti, nasprotno, obeh poslovnikov z vidika Uredbe.
21. Ker besedilo ne ponuja jasne rešitve, moramo uporabiti druge načine razlage. Sodna praksa je pokazala, da je treba, če pride do nejasnosti besedila ali razhajanj med jezikovnimi različicami, določbo Skupnosti razlagati glede na splošno strukturo in namen ureditve, katere del je(5) . V tem primeru mi bo lahko pomagala samo sistematična analiza, ker je glavni namen Uredbe št. 1182/71 glede tega vprašanja nevtralen. Cilj te uredbe je vzpostavitev „splošnih in enotnih pravil“(6) in obe razlagi zagotavljata doseganje tega cilja, pa če Sodišče uporabi eno ali drugo.
22. Odločilen argument temelji na odnosu med odstavkoma 1 in 2 člena 3 Uredbe št. 1182/71. Odstavek 1 se mora brati kot določba o posebnem pravilu za samo eno vrsto rokov, in sicer za tiste roke, ki začnejo teči „s trenutkom, ko se zgodi neki dogodek ali izvrši neko dejanje“. Samo za te roke je v odstavku določeno, da v rok ni vštet dan, na kateri se zgodi ta dogodek ali izvrši to dejanje. Glede procesnih rokov je Sodišče odločilo, da „predpis, ki iz računanja procesnih rokov izključuje dan, na kateri se izvrši dejanje, s katerim začne teči rok, vsem strankam zagotavlja polno koriščenje rokov“(7) .
Enako v primeru Uredbe št. 1182/71 za vse posameznike velja isti rok ne glede na trenutek, ko se zgodi dogodek ali dejanje, od katerega naprej se mora šteti rok.
23. Nasprotno pa se pravilo iz odstavka 2 uporablja za vse vrste rokov in ne le za tiste, ki so odvisni od dogodka ali dejanja. Zato že na začetku navaja pogoj „[o]b upoštevanju določb odstavkov 1 in 4“ (slednji se nanaša na poseben primer, ko je zadnji dan roka dela prost dan, nedelja ali sobota). Začetek in konec teka rokov na splošno določa odstavek 2 in ne odstavek 1 člena 3, pozneje bomo tudi videli, da to stori tako, da roki, izraženi v tednih, vedno vsebujejo en dan več, kot če bi šteli v tednih po sedem dni. Enako velja za roke, izražene v mesecih ali letih.
24. Predstavljajmo si, da zakonodajalec določi rok enega tedna, ki se ne šteje od trenutka, ko se zgodi neki dogodek ali dejanje, temveč od nekega določenega dne(8), na primer 19. marca 2004. Posebno pravilo, ki je določeno v členu 3(1), se ne bo uporabilo, ker ne gre za enega od rokov, ki jih pokriva. To je logično, ker če je rok določen od določenega datuma naprej, vse osebe polno razpolagajo s prvim dnem roka. V skladu s členom 3(2) bo rok v takem primeru začel teči v petek, 19. marca 2004, ob 00.00 in se bo iztekel ob 24.00 tistega dne, ki se v zadnjem tednu roka – se pravi tednu, ki sledi – ujema z dnem tedna ali datumom dneva, ko je začel teči rok, se pravi v petek, 26. marca, ob 24.00. Če preštejem pretečene dneve, vidim, da gre za osem polnih dni. Zato bo imel glede na Uredbo št. 1182/71 rok, izražen v tednih, vedno en dan več kot dnevi, všteti v število tednov, ki jih vsebuje rok. Tako bo torej rok enega tedna štel osem dni, rok dveh tednov bo štel petnajst dni itd. Enako velja za roke, izražene v mesecih ali letih. Tako se mi argument Komisije, ki si prizadeva roke, določene z Uredbo št. 1182/71, omejiti na logiko običajnega koledarja, ne zdi pravilen.
25. Sklepna ugotovitev bi morala biti očitna, ker se roki, izraženi v tednih, mesecih ali letih, iz Uredbe št. 1182/71 ne morejo ločiti po tem, ali se začnejo na neki določen datum oziroma ali so odvisni od dogodka ali dejanja. Če je zakonodajalec, ko je določil posebno pravilo, navedeno v odstavku 1, nameraval zagotavljati enakost zadevnih oseb glede razpoložljivosti rokov, ne bi bilo dosledno, če bi posameznike, za katere velja rok, katerega začetek je odvisen od dogodka ali dejanja, obravnavali na en način, na drug način pa tiste, za katere velja rok, ki se šteje od določenega datuma naprej. Iz razlage Komisije bi tor ej sledilo, da bi imeli ti en dan več, ko bi šlo za roke, izražene v tednih, mesecih ali letih, ne da bi obstajal kakršen koli utemeljen razlog za drugačno obravnavo. Ker bodo roki, izraženi v dnevih, trajali vedno enako dolgo, ne glede na to, ali začnejo teči od nekega določenega dne ali od nekega dogodka oziroma dejanja, prav tako ne bi bilo logično, če bi se trajanje roka, izraženo v tednih, mesecih ali letih, spreminjalo glede na vrsto roka, za katerega gre.
26. Tako lahko sklepamo, da je v členu 3(1) Uredbe št. 1182/71 odložen začetek dies a quo
do začetka naslednjega dne za roke, katerih začetek teka je odvisen od dogodka ali dejanja. Dejansko ure, ki preostanejo v dnevu, ko se zgodi ta dogodek ali to dejanje, niso ure, ki se uporabijo za izvršitev dejanja, ki je odvisno od začetka roka, ker so del tega roka. Ker je bil dies a quo
tako določen na dan, ki sledi dogodku ali dejanju, od katerega je odvisen začetek roka, bo moral končni datum sovpadati z imenom dneva oziroma datumom tega dies a quo
in ne s prejšnjim dnem, ki sicer začenja rok, ni pa del njega.
27. Ta argument se mi zdi nujen in zadosten za razrešitev prvega vprašanja v takem smislu, kot ga podpira nizozemska vlada. Vendar pa lahko navedem tudi druge razloge. Prvi je, da sta v prvotnem predlogu Komisije odstavka 1 in 2 člena 3 ustrezala različnim členom Uredbe (in sicer členoma 3 in 5)(9), tako da je težko pričakovati, da bi se pojem iz drugega odstavka lahko nanašal na koncept, ki se uporablja v prvem. Upoštevali bi lahko tudi bližino in majhno verjetnost, da bi se odstavek 2 nanašal na odstavek 1 za razlago besedila, ki ga je nazadnje sprejel zakonodajalec, medtem ko odstavek 2 sam vsebuje naravni referenčni izraz za zadnji dan roka. Ob upoštevanju dvoumnosti besedila nazadnje menim, da je razlaga, ki jo štejem za pravilno, razlaga, ki zagotavlja najvišjo stopnjo pravne varnosti posameznikom in tudi nacionalnim upravam, ki morajo uporabljati roke, ki jih ureja Uredba št. 1182/71.
28. Iz vsega tega sledi, da je treba člen 3(2)(c) Uredbe št. 1182/71 razlagati tako, da se bodo roki, izraženi v tednih, mesecih ali letih, ki začnejo teči s trenutkom, ko se zgodi neki dogodek ali izvrši neko dejanje, iztekli z iztekom tistega dne v zadnjem tednu, mesecu ali letu roka, ki se ujema z dnem tedna ali datumom dneva, ki sledi dnevu, ko se je zgodil dogodek ali dejanje, od katerega naprej je treba šteti rok.
B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje
29. To vprašanje je preprostejše od prvega. Dokaz je že to, da sta Komisija in nizozemska vlada predlagali nikalen odgovor nanj, pri čemer sta se oprli na podobne argumente.
30. Zakonodaja Skupnosti namreč natančno določa pogoje za vložitev zadevnih zahtevkov: gre za predpise iz uredb št. 3886/92 in 1182/71. Ti uredbi prispevata k vzpostavitvi skupne ureditve trga za goveje in telečje meso ter skupnih in enotnih pravil glede rokov. Izčrpno obdelata vprašanja, ki nas zanimajo (se pravi trajanje roka, v katerem se mora vložiti zahtevek za premijo, in tudi način, kako se ta rok šteje). Če bi lahko uporabili nacionalne upravne določbe, bi lahko bili ogroženi enotnost zakonodaje Skupnosti in enakost med gospodarskimi subjekti.
31. Zato sklepam, da pri uporabi člena 50a Uredbe št. 3886/92 država članica ne more sama določiti, kdaj se zahtevek za premijo šteje kot vložen, s tem da uporablja lastne postopkovne določbe, ki urejajo podobne nacionalne roke za vložitev zahtevkov v njenem nacionalnem pravu.
C – Tretje vprašanje za predhodno odločanje
32. Odgovor na tretje vprašanje se mi zdi prav tako preprost. Strinjam se z mnenjem nizozemske vlade in Komisije ter prav tako sklepam, da je treba člen 50a Uredbe št. 3886/92 razlagati tako, da je pomembno prejetje zahtevka s strani pristojnega organa in ne to, da je bil zahtevek odposlan na pošti.
33. Taka je pravilna razlaga za veliko večino jezikovnih različic. Gre za francosko („est à introduire auprès de l'autorité compétente“), špansko („se presentarán ante la autoridad competente“), angleško („shall be lodged with the competent authority“), italijansko („dev'essere presentata all'autoritá competente“), portugalsko („devem ser apresentados à autoridade competente“), nemško („sind […] bei der zuständigen Behörde […] einzureichen“), dansko („indgives til medlemsstatens myndigheder“) in švedsko različico („skall lämnas in till den […] behöriga myndighet“). Angleška in francoska različica sta še posebej jasni zaradi uporabljenega glagola, ki se sklicuje na trenutek, ko je zahtevek fizično vložen pri pristojnem organu. Druge različice so prav tako jasne, zlasti če upoštevamo dejstvo, da je ključni element, na kateri se nanašajo, vložitev pri pristojnem organu . Čeprav se v drugih različicah uporablja dvoumnejši glagol (v finščini „toimittaa“, ki lahko, kot se zdi, pomeni poslati in tudi izročiti v roke nekomu; v grščini „uποβáλλεταl“), posebna omemba pristojnega upravnega organa vodi k najnaravnejši razlagi, da šteje datum prejetja zahtevka s strani organa in ne datum, ko je bil zahtevek poslan.
34. Zaradi jasnosti teh besedil se ta zadeva razlikuje od zadeve Borgmann (C‑1/02)(10), v kateri je bil v nekaterih jezikovnih različicah veljavnih predpisov odločilen datum odpošiljanja, medtem ko je v drugih šlo za datum prejetja. Sodišče je odločilo v korist datuma odpošiljanja, ker je sklepalo, da tej rešitvi ne nasprotujeta niti namen niti struktura predpisov, ki poleg tega zagotavljajo pravno varnost gospodarskih subjektov. V tej zadevi ni jezikovnih razhajanj, ki bi lahko upravičila tako razlago.
35. Argument, v skladu s katerim bi lahko nacionalna uprava Komisiji poslala podatke, ki bi jih le-ta potrebovala, v istem trenutku, ne glede na to, ali bi se upošteval datum odpošiljanja ali datum prejetja, ne more spremeniti razlage člena 50a Uredbe št. 3886/92. Rok je splošno določen za vse subjekte in načeloma deluje tako, da se dejanje, na katero se nanaša, ne more več izvršiti po izteku roka. Poleg tega bi bilo podaljšanje rokov glede na datume, ko so bila teleta zaklana in ko je treba podatke o tem poslati Komisiji, težko združljivo z načeloma enakosti in pravne varnosti, ne da bi pri tem upoštevali praktične zaplete, ki bi jih tako podaljšanje povzročilo nacionalnim pristojnim organom.
36. Sklepam torej, da je treba člen 50a Uredbe št. 3886/92 razlagati tako, da se zapozneli zahtevek za premijo ne more šteti kot vložen v roku, čeprav se lahko dokaže, da je bil poslan pred iztekom roka treh tednov in da ga je pristojni organ sicer prejel po izteku tega roka, vendar še v takem trenutku, da je lahko poslal ustrezne podatke Komisiji isti dan, kot če bi zahtevek za premijo prejel pred iztekom roka.
D – Četrto vprašanje za predhodno odločanje
37. Glede vprašanja zakonitosti člena 50a Uredbe št. 3886/92 predvsem opažam, da se ne nanaša na veljavnost roka treh tednov, temveč na veljavnost posledice, ki je povezana z neupoštevanjem tega roka, in sicer da se zahtevek zavrne v vseh primerih ne glede na trajanje zamude. Po mnenju predložitvenega sodišča načelo sorazmernosti zahteva postopno zniževanje premije glede na število dni zamude. Taka rešitev bi bila v skladu z določbo, ki se ne uporablja za tu obravnavano premijo, in sicer s členom 8(1) Uredbe (EGS) št. 3887/92(11), v katerem je določeno: „Razen v primeru višje sile se za prepozno vložitev zahtevka za 1 % na delovni dan znižajo zneski pomoči, dodeljenih za posamezni zahtevek, do katerih bi bil kmet upravičen v primeru pravočasne vložitve zahtevka. Zahtevki, ki se vložijo več kot 20 dni prepozno, se štejejo za neveljavne, znesek pa se ne sme več dodeliti.“
38. Nizozemska vlada in Komisija sklepata, da je člen 50a Uredbe št. 3886/92 združljiv z načelom sorazmernosti. Nizozemska vlada to zadevo razlikuje od zadeve Pressler(12), v kateri je Sodišče razveljavilo določbo, ki je zadevala strukturni ukrep in ni upoštevala trajanja zamude pri vložitvi zahtevka. Ocenila je, da so imeli nacionalni organi na voljo dovolj časa, da pošljejo povzetek prijav Komisiji. Vendar gre v tej zadevi za konjunkturni ukrep, ki se razlikuje od strukturnih premij, za katere predpisi predvidevajo postopno zmanjševanje, če je zahtevek vložen prepozno. k er gre za konjunkturni ukrep, mora Komisija stalno in učinkovito ocenjevati njegove učinke. Po mnenju nizozemske vlade in Komisije bi to zahtevalo strogo upoštevanje roka, tako da bi posledice ob njegovem neupoštevanju ustrezale načelu sorazmernosti, ker ne presegajo tega, kar je nujno za doseganje ciljev zadevnega ukrepa.
39. S tem vprašanjem želim tudi razjasniti stališče sodne prakse glede uporabe načela sorazmernosti glede rokov; ta sodna praksa ne razlikuje vedno med roki, katerih neupoštevanje ima za posledico sankcijo (na primer izgubo varščine ali naložitev globe), in roki, katerih neupoštevanje ima za posledico negativno odločbo (na primer zavrnitev premije). Ta razlika se mi zdi pomembna, kajti ko gre za sankcije, je dvojna obravnava upravičena. Treba bi bilo hkrati ugotoviti, ali je rok sorazmeren in ali je naložena sankcija sorazmerna glede na težo kršitve. Iz tega stališča lahko opazimo, da je Sodišče razveljavilo določbe, ki so nalagale enako sankcijo ne glede na težo kršitve, trajanje zamude ali njenega vpliva na uresničitev cilja zadevnih predpisov.(13)
40. Ko gre za rok, katerega neupoštevanje se ne kaznuje, temveč vodi k sprejetju negativne odločbe, bi se morala sorazmernost presojati samo glede na rok, ki je bil določen, ne da bi se pri tem upoštevale posledice njegovega neupoštevanja. Zgoraj navedena sodba Pressler bi lahko bila v nasprotju s tem stališčem, ker je Sodišče razveljavilo določbo, ki gospodarskim subjektom ni omogočala, da bi prejeli pomoč, če so vložili zahtevek po preteku roka „ne glede na obseg te prekoračitve“(14) . Vendar pa sklepanje, na podlagi katerega je Sodišče to določbo razveljavilo, kaže, da je to, kar ni bilo v skladu s cilji predpisov, rok, ki je bil določen, in ne posledice njegovega neupoštevanja.(15)
41. Poleg tega je rešitev, ki jo predlagam, v skladu s sodbo Denkavit France: „prekluzija zaradi prepozne oddaje dokumentacije je praviloma normalna posledica izteka vsakega zavezujočega roka in ne sankcija“.(16) Zato se mi zdi protislovno trditi, da je rok, katerega prekoračitev nima za posledico nobene sankcije, v sorazmerju s cilji predpisov, in nato preučevati sorazmernost posledic neupoštevanja tega roka. Povedano drugače, negativne posledice, ki jih povzroči prekoračitev roka, za posameznike niso sankcija, temveč izhajajo iz njegovega obveznega značaja, se pravi iz prekluzije, ki naravno sledi za pravnega subjekta, ki ne more več izvršiti dejanja ali uveljavljati pravice, ki je podvržena temu roku. V takem primeru je sorazmernost takega obveznega značaja vključena v presojo o sorazmernosti samega roka, to je roka, ki velja enako za vse posameznike in je običajno v skladu s splošnim interesom dobrega upravljanja. Skratka, sklepam, da se lahko sorazmernost sankcije preučuje ločeno samo, če prekoračitev roka povzroči naložitev sankcije. V drugih primerih se mora obravnava omejiti na sorazmernost roka, ki je bil določen.
42. Ker gre v tem primeru za rok, katerega prekoračitev se ne kaznuje, zadostuje, da se odloča o sorazmernosti roka, s tem pa se seveda spremeni način, na kateri je nacionalno sodišče oblikovalo to vprašanje. Po navedbah Komisije ima na področju zakonodaje skupne kmetijske politike zakonodajalec diskrecijsko pravico, tako da se mora nadzor, ki ga izvaja Sodišče, omejiti na očitno neustreznost nekega ukrepa glede na njegov cilj.(17) Zato se načelo sorazmernosti ne sme uporabljati preveč strogo, temveč se poskuša ugotoviti, ali je rok očitno nesorazmeren. V obravnavani zadevi se mi zavezujoči rok treh tednov, ki ga določa člen 50a Uredbe št. 3886/92, ne zdi očitno nesorazmeren, temveč ravno nasprotno nujen pri dodelitvi začasnih premij, ki zahteva stalno spremljanje s strani Komisije, ki jih bo morala po potrebi prilagoditi. Sklepam tudi, da je njegovo trajanje razumno in zadostno, da lahko morebitni upravičenci do pomoči vložijo zahtevke v roku.
43. Ta vrsta splošne analize sorazmernosti roka – analiza, ki ne preučuje sorazmernosti njegovih posledic – poleg tega omogoča, da se izognemo temu, da bi morali nekoliko samovoljno razlikovati med konjunkturnimi ukrepi, pri katerih je treba roke strogo upoštevati, in strukturnimi ukrepi, pri katerih so nasprotno roki zavezujoči samo, če zakonodaja predvideva lestvico, po kateri so neugodne posledice prekoračitve roka sorazmerne s trajanjem zamude. Nazadnje je očitno, da lahko zakonodajalec določi tako lestvico, vendar to ne pomeni, da ga k temu zavezuje splošno ustavnopravno načelo prava Skupnosti – in sicer načelo sorazmernosti –, na podlagi katerega se razveljavijo določbe, ki takih mehanizmov ne predvidevajo.
44. Zato sklepam, da pri obravnavanju četrtega vprašanja za predhodno odločanje ni bil ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost člena 50a Uredbe št. 3886/92.
III – Predlog
45. Zaradi vseh razlogov, ki sem jih predstavil, Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki mu jih je zastavilo College van Beroep voor het bedrijsleven, odgovori:
„1. Člen 3(2)(c) Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1182/71 z dne 3. junija 1971, o določitvi pravil glede rokov, datumov in iztekov rokov, je treba razlagati tako, da se roki, ki so izraženi v tednih, mesecih ali letih in se začnejo šteti od trenutka, ko se zgodi neki dogodek ali izvrši neko dejanje, iztečejo ob koncu tistega dne, ki se v zadnjem tednu, mesecu ali letu roka ujema z dnem tedna ali datumom dneva, ki sledi dnevu, ko se je zgodil dogodek ali dejanje, od katerega naprej se mora šteti rok.
2. Z uporabo člena 50a Uredbe Komisije (EGS) št. 3886/92 z dne 23. decembra 1992 o določitvi podrobnih pravil za uporabo programov premij iz Uredbe Sveta (EGS) št. 805/68 o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso ter o razveljavitvi uredb (EGS) št. 1244/82 in (EGS) št. 714/89 država članica ne more sama določiti, kdaj se zahtevek za premijo šteje kot vložen, s tem da uporablja lastne postopkovne določbe, ki urejajo podobne nacionalne roke za vložitev zahtevkov v njenem nacionalnem pravu.
3. Člen 50a Uredbe št. 3886/92 je treba razlagati tako, da se zapozneli zahtevek za premijo ne more šteti kot vložen v roku, čeprav se lahko dokaže, da je bil poslan pred iztekom roka treh tednov in da ga je pristojni organ prejel po izteku tega roka, vendar še v takem trenutku, da bi lahko poslal ustrezne podatke Komisiji isti dan, kot če bi zahtevek za premijo prejel pred iztekom.
4. Pri obravnavanju četrtega vprašanja za predhodno odločanje ni bil ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost člena 50a Uredbe št. 3886/92.“
(1) .
(2)
–	UL L 124, str. 1.
(3)
–	Uredba Komisije z dne 23. decembra 1992 o določitvi podrobnih pravil za uporabo programov premij iz Uredbe Sveta (EGS) št. 805/68 o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso ter o razveljavitvi uredb (EGS) št. 1244/82 in (EGS) št. 714/89 (UL L 391, str. 20), kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 2311/96 z dne 2. decembra 1996 (UL L 313, str. 9).
(4)
–	Gre za različico, ki je posledica sprememb Poslovnika Sodišča z dne 15. maja 1991 (UL L 176, str. 1). To besedilo je „kodifikacija“ sodbe z dne 15. januarja 1987 v zadevi Misset proti Svetu (152/85, Recueil, str. 223, točka 8).
(5)
–	Glej na primer sodbo z dne 27. marca 1990 v zadevi Cricket St Thomas (C-372/88, Recueil, str. I-1345, točka 19).
(6)
–	Druga uvodna izjava Uredbe št. 1182/71.
(7)
–	Sklep z dne 17. maja 2002 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu (C-406/01, Recueil, str. I-4561, točka 14), v katerem se Sodišče sklicuje na točko 8 zgoraj navedene sodbe Misset proti Svetu.
(8)
–	Takšni roki so zelo pogosti. Glej na primer roke, določene v Uredbi Komisije (ES) št. 1392/2001 z dne 9. julija 2001 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (EGS) št. 3950/92 o uvedbi dodatne dajatve za mleko in mlečne proizvode (UL L 187, str. 19).
(9)
–	Predlog Komisije (EGS, Euratom) o metodi izračunavanja rokov, ki ga je Komisija predložila 27. julija 1969 (UL C 108, str. 10).
(10)
–	Sodba z dne 1. aprila 2004 (Recueil, str. I-3219).
(11)
–	Uredba Komisije z dne 23. decembra 1992 o podrobnih pravilih za uporabo integriranega upravnega in nadzornega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti (UL L 391, str. 36), kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 1648/95 z dne 6. julija 1995 (UL L 156, str. 27).
(12)
–	Sodba z dne 21. januarja 1992 (C-319/90, Recueil, str. I-203).
(13)
–	Glej na primer sodbi z dne 20. februarja 1979 v zadevi Buitoni (122/78, Recueil, str. 677) in z dne 6. julija 2000 v zadevi Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen (C-356/97, Recueil, str. I‑5461).
(14)
–	Točka 17.
(15)
–	Glej zlasti točko 16: „Zdi se, da strogo spoštovanje datuma 7. september za predložitev prijav pridelka ni nujno potrebno, da bi se Komisija ustrezno seznanila s proizvodnjo in z zalogami v vinskem sektorju do 10. decembra.“
(16)
–	Sodba z dne 22. januarja 1986 (266/84, Recueil, str. 149, točka 21).
(17)
–	Glej na primer sodbo z dne 11. julija 1989 v zadevi Schräder (265/87, Recueil, str. 2237, točki 21 in 22) in z dne 13. novembra 1990 v zadevi Fedesa in drugi (C-331/88, Recueil, str. I-4023, točka 14).