62008CC0012
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PAOLA MENGOZZIJA,
predstavljeni 21. januarja 2009 (
1
)
Zadeva C-12/08
Mono Car Styling SA, v postopku likvidacije,
proti
Dervis Odemis in drugim
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Direktiva 98/59/ES — Člena 2 in 6 — Postopek obveščanja in posvetovanja z delavci v primeru kolektivnih odpustov — Obveznosti delodajalca — Pravica delavcev do ugovora — Zahteva po skladni razlagi“
I – Uvod
1.
Sodišče ima v okviru tega postopka možnost, da pojasni določene vidike zakonodaje Skupnosti s področja kolektivnih odpustov. Z glavnim vprašanjem, na katerega je treba odgovoriti, se zlasti zahteva opredelitev, ali so z Direktivo 98/59/ES delavcem neposredno podeljene pravice in – če je odgovor pritrdilen – ali so te pravice individualne ali kolektivne. Poleg tega je treba preveriti, ali navedena direktiva dopušča, da so z nacionalno zakonodajo omejeni primeri, v katerih je mogoče izpodbijati kolektivni odpust zaradi morebitnih kršitev zahtev, določenih v Direktivi. Nazadnje bo treba upoštevati tudi morebitne omejitve, ki lahko na zadevnem področju neposredno izhajajo iz splošnih načel prava Skupnosti in zlasti iz pravice do učinkovitega sodnega varstva.
2.
Sodišče je dobilo priložnost, da poda navedena pojasnila, na podlagi vprašanj za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Cour du travail de Liège, ki mora odločiti o več tožbah delavcev, odpuščenih v okviru kolektivnega odpusta.
II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
3.
Pravo Skupnosti, ki je predmet tega postopka, je vsebovano v Direktivi Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (v nadaljevanju: Direktiva). (
2
)
4.
V uvodnih izjavah 1 in 2 Direktive je zapisano:
„(1)
ker je zaradi jasnosti in racionalnosti treba konsolidirati Direktivo Sveta 75/129/EGS z dne 17. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti;
(2)
ker je pomembno delavcem v primeru kolektivnih odpustov zagotoviti boljše varstvo ter pri tem upoštevati potrebe po uravnoteženem ekonomskem in socialnem razvoju v Skupnosti“.
5.
V členu 2 Direktive je določeno:
„1.   Kadar delodajalec predvideva kolektivno odpuščanje delavcev, mora pravočasno začeti posvetovanja s predstavniki delavcev, zato da doseže sporazum.
2.   Posvetovanja morajo zajeti vsaj možnosti in načine, kako se izogniti kolektivnim odpustom ali zmanjšati število prizadetih delavcev in kako ublažiti posledice, tako da se uporabijo spremljajoči socialni ukrepi, usmerjeni med drugim na prezaposlitev ali preusposabljanje odpuščenih delavcev.
Države članice lahko določijo, da imajo predstavniki delavcev pravico do strokovnih storitev, skladno z nacionalno zakonodajo in/ali prakso.
3.   Da delodajalec predstavnikom delavcev omogoči dajanje konstruktivnih predlogov, jim mora med pogajanji pravočasno:
(a)
zagotoviti vse relevantne podatke in
(b)
jih v vsakem primeru pisno obvestiti o:
(i)
razlogih za načrtovano odpuščanje;
(ii)
številu kategorij delavcev, ki jih bo odpustil;
(iii)
številu in kategorijah običajno zaposlenih delavcev;
(iv)
obdobju, v katerem bo izvedel načrtovane odpuste;
(v)
predlaganih merilih za izbor delavcev, ki jih bo odpustil, če ima po nacionalni zakonodaji in/ali praksi to pristojnost;
(vi)
načinu izračunavanja odpravnin, ki niso določene v nacionalni zakonodaji in/ali praksi.
Delodajalec predloži pristojnim organom javne oblasti kopijo pisnega obvestila, ki vsebuje vsaj podatke iz prvega pododstavka, točke (b) podtočke (i) do (v).
[…]“.
6.
V členih od 3 do 6 Direktive je določeno:
„Člen 3
1.   Delodajalci morajo uradno pisno obvestiti pristojni organ javne oblasti o načrtovanih kolektivnih odpustih.
[…]
2.   Delodajalec vroči kopijo uradnega obvestila iz odstavka 1 predstavnikom delavcev.
Predstavniki delavcev lahko pristojnemu organu javne oblasti pošljejo morebitne pripombe.
Člen 4
1.   Načrtovani kolektivni odpusti, o katerih je uradno obveščen pristojni organ javne oblasti, se lahko izvedejo šele po preteku 30 dni od uradnega obvestila iz člena 3(1), brez vpliva na katera koli določila, ki urejajo individualne pravice glede pisne odpovedi zaposlitve.
Države članice lahko pooblastijo pristojni organ, da skrajša obdobje iz prejšnjega pododstavka.
[…]
Člen 5
Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabijo ali sprejmejo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejše, ali da spodbujajo ali omogočajo uporabo kolektivnih pogodb, ki so za delavca ugodnejše.
Člen 6
Države članice zagotovijo, da so sodni in/ali upravni postopki za uveljavljanje obveznosti iz te direktive dostopni predstavnikom delavcev in/ali delavcem.“
B – Nacionalna ureditev
7.
Določbe Direktive 75/129 (in posledično Direktive 98/59) so bile v pravni red Belgije prenesene s kolektivno pogodbo št. 24 z dne 2. oktobra 1975, ki je postala zavezujoča s kraljevim odlokom z dne (v nadaljevanju: kolektivna pogodba št. 24). V členu 6 kolektivne pogodbe št. 24 je določeno:
„Kadar delodajalec predvideva kolektivni odpust, mora o tem predhodno obvestiti predstavnike delavcev in se z njimi posvetovati; ti podatki se posredujejo svetu delavcev, če pa tega ni, predstavnikom sindikatov […].
Kadar sveta delavcev ali sindikata ni, se ti podatki posredujejo zaposlenim ali njihovim predstavnikom.
Posvetovanja se nanašajo na možnosti, kako se izogniti kolektivnim odpustom ali zmanjšati število prizadetih delavcev in kako ublažiti posledice z uporabo spremljajočih socialnih ukrepov, usmerjenih predvsem na prezaposlitev ali preusposabljanje odpuščenih delavcev.
Delodajalec mora zato predstavnikom delavcev zagotoviti vse ustrezne podatke in jih v vsakem primeru pisno obvestiti o razlogih za načrtovano odpuščanje, predlaganih merilih za izbor delavcev, ki jih bo odpustil, številu in kategorijah delavcev, ki jih bo odpustil, številu in kategorijah običajno zaposlenih delavcev ter načinu izračunavanja morebitnih odpravnin, ki niso določene v zakonodaji ali kolektivni pogodbi [ter] o obdobju, v katerem bo izvršil načrtovane odpuste, da predstavnikom delavcev omogoči, da pripravijo stališča in predloge, tako da so ti lahko upoštevani“.
8.
Nadaljnje določbe v zvezi z varstvom delavcev pri kolektivnih odpustih so v Belgiji vsebovane v zakonu z dne 13. februarja 1998 o ukrepih v korist zaposlovanja, v katerega členih od 66 do 69 je določeno:
„Člen 66
1.   Delodajalec, ki načrtuje kolektivni odpust, mora spoštovati postopek obveščanja in posvetovanja, ki velja za področje kolektivnih odpustov in je določen v kolektivni pogodbi, sklenjeni v okviru nacionalnega sveta delavcev.
Delodajalec mora v zvezi s tem izpolniti naslednje pogoje:
1.
svetu delavcev podjetja ali, če tega ni, predstavnikom sindikata ali, če teh ni, delavcem mora predložiti pisno poročilo, s katerim jih obvesti o nameravanem kolektivnem odpustu;
2.
dokazati mora, da je v zvezi z nameravanim kolektivnim odpustom sklical svet delavcev ali, če tega ni, da se je sestal s predstavniki sindikata ali, če teh ni, z delavci;
3.
predstavnikom zaposlenih v svetu delavcev ali, če tega ni, članom predstavnikov sindikata ali, če teh ni, delavcem mora omogočiti, da postavijo vprašanja v zvezi z načrtovanim kolektivnim odpustom in da glede tega navajajo trditve ali predložijo nasprotne predloge;
4.
preučiti mora vprašanja, trditve in nasprotne predloge iz pododstavka 3 in nanje odgovoriti.
Delodajalec mora dokazati, da je izpolnil zahteve iz prejšnjega pododstavka.
2.   Delodajalec mora o nameravanem kolektivnem odpustu obvestiti uradnika, ki ga imenuje kralj. V tem obvestilu mora biti potrjeno, da so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1, drugi pododstavek. Kopija obvestila se še istega dne, ko je to poslano uradniku iz prvega pododstavka, predloži svetu delavcev ali, če tega ni, predstavnikom sindikata in objavi v podjetju. Poleg tega se ena kopija na dan objave s priporočeno pošiljko pošlje delavcem, ki naj bi bili kolektivno odpuščeni in katerih pogodba o zaposlitvi je prenehala z dnevom objave.
Člen 67
Odpuščeni delavec lahko nespoštovanje postopka obveščanja in posvetovanja uveljavlja le zato, ker delodajalec ni izpolnil pogojev iz člena 66(1), drugi pododstavek.
Odpuščeni delavec ne more več uveljavljati nespoštovanja postopka obveščanja in posvetovanja, če predstavniki zaposlenih v svetu delavcev ali, če tega ni, predstavniki sindikata ali, če teh ni, delavci, ki morajo biti obveščeni in s katerimi se je treba posvetovati, delodajalcu v 30 dneh od datuma objave iz člena 66(2), drugi pododstavek, niso predložili ugovorov glede spoštovanja enega ali več pogojev iz člena 66(1), drugi pododstavek.
Odpuščeni delavec mora v roku 30 dni od dneva odpovedi njegovega delovnega razmerja ali od dneva, na katerega so odpovedi delovnih razmerij pridobile lastnosti kolektivnega odpusta, delodajalca s priporočeno pošiljko obvestiti, da uveljavlja nespoštovanje postopka obveščanja in posvetovanja.
Člen 68
1.   Če je odpovedni rok, določen za odpuščenega delavca, ki uveljavlja nespoštovanja postopka obveščanja in posvetovanja, že začel teči ali mora šele začeti teči, se ta odpovedni rok prekine, če je ugovor utemeljen, in sicer tretji delovni dan po dnevu, ko je bila v skladu s členom 67, tretji pododstavek, poslana priporočena pošiljka.
[…]
Člen 69
1.   Če je pogodba o zaposlitvi, sklenjena z odpuščenim delavcem, ki uveljavlja nespoštovanje postopka obveščanja in posvetovanja, že prenehala, mora delavec poleg tega v priporočeni pošiljki iz člena 67, tretji pododstavek, podati zahtevo za vrnitev na delovno mesto.
[…]“.
III – Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
9.
Dejansko stanje, iz katerega izvira obravnavani spor, je izjemno natančno opisano v dolgi predložitveni odločbi. Brez spuščanja v podrobnosti ga je mogoče povzeti tako.
10.
Za družbo Mono Car Styling (v nadaljevanju: družba Mono Car), ki opravlja dejavnost na področju proizvodnje avtomobilskih delov, je bilo leto 2004 zlasti težko obdobje zaradi velikega upada naročil. V teh okoliščinah se je njeno vodstvo odločilo za zmanjšanje števila zaposlenih in torej za kolektivni odpust delavcev.
11.
Družba je v zvezi s tem dosegla sporazum s predstavniki delavcev: v njem je bilo določeno, da bo odpuščenih 30 zaposlenih, opredeljeni pa so bili tudi posebni ukrepi glede nadomestil in podpore, namenjenih odpuščenim delavcem. Predstavniki delavcev in lokalni zavodi za zaposlovanje so potrdili, da je družba spoštovala postopke obveščanja in posvetovanja, določene z zakonodajo s področja kolektivnih odpustov.
12.
Postopek v glavni stvari se je začel s tožbo, ki jo je individualno vložilo 21 delavcev, ki jim je delovno razmerje prenehalo v okviru kolektivnega odpusta. V utemeljitev tožbe so navajali, da je družba Mono Car kršila nekatere postopkovne obveznosti, določene v zakonodaji o kolektivnih odpustih. Menim, da lahko podrobnosti očitkov, predstavljenih pred nacionalnim sodiščem, na tem mestu izpustimo, saj za odgovor na vprašanja, zastavljena Sodišču, niso neposredno pomembne.
13.
Predložitveno sodišče mora v vsakem primeru odločiti o pritožbi, ki jo je vložila družba Mono Car, potem ko so delavci v sodnem postopku na predhodni stopnji uspeli z zahtevo po (denarni) odškodnini za škodo, ki so jo utrpeli zaradi nepravilno izpeljanega postopka odpusta.
14.
Predložitveno sodišče, ki je menilo, da je mogoče spor rešiti le na podlagi predhodnega odgovora na določena vprašanja glede razlage prava Skupnosti, je Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 6 Direktive [98/59] razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kakršen je člen 67 zakona z dne 13. februarja 1998 […], ker določa, da delavec ne more več izpodbijati zakonitosti postopka obveščanja in posvetovanja,
—
razen z utemeljitvijo, da delodajalec ni spoštoval pogojev iz člena 66(1), drugi pododstavek, istega zakona,
—
in če so predstavniki zaposlenih v svetu delavcev ali, če tega ni, predstavniki sindikata ali, če teh ni, delavci, ki bi morali biti obveščeni in bi se moralo z njimi posvetovati, delodajalca obvestili o ugovorih glede nespoštovanja enega ali več pogojev iz člena 66(1), drugi pododstavek, v tridesetih dneh od dneva objave iz člena 66(2), drugi pododstavek,
—
in če je odpuščeni delavec delodajalca [v tridesetdnevnem roku od dneva odpovedi njegovega delovnega razmerja] ali od dneva, ko so odpovedi delovnih razmerij pridobile značilnosti kolektivnega odpusta, s priporočeno pisemsko pošiljko obvestil, da izpodbija zakonitost postopka obveščanja in posvetovanja in da zahteva vrnitev na delovno mesto?
2.
Če se člen 6 Direktive Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti lahko razlaga tako, da državi članici dopušča sprejetje nacionalne določbe, kakršen je člen 67 zakona z dne […], ki določa, da odpuščeni delavec ne more več izpodbijati zakonitosti postopka obveščanja in posvetovanja razen z utemeljitvijo, da delodajalec ni spoštoval pogojev iz člena 66(1), drugi pododstavek, istega zakona, in če so predstavniki zaposlenih v svetu delavcev ali, če tega ni, predstavniki sindikata ali, če teh ni, delavci, ki bi morali biti obveščeni in bi se moralo z njimi posvetovati, v roku tridesetih dni od dneva objave iz člena 66(2), drugi pododstavek, delodajalca obvestili o ugovorih glede spoštovanja enega ali več pogojev iz člena 66(1), drugi pododstavek, ter če je odpuščeni delavec delodajalca s priporočeno pisemsko pošiljko obvestil, da izpodbija zakonitost postopka obveščanja in posvetovanja, in da je zahteval vrnitev na delo, in to v tridesetdnevnem roku od dneva odpovedi njegovega delovnega razmerja ali od dneva, ko so odpovedi delovnih razmerij pridobile značilnosti kolektivnega odpusta,
ali je taka ureditev skladna s temeljnimi pravicami posameznikov, ki so sestavni del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja sodišče Skupnosti, še posebej s členom 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin?
3.
Ali lahko nacionalno sodišče, ki odloča o sporu med posameznikoma, v obravnavani zadevi med delavcem in njegovim nekdanjim delodajalcem, odstopi od uporabe določbe nacionalnega prava, ki je v nasprotju z direktivo Skupnosti, kakršen je člen 67 zakona z dne 13. februarja 1998 […], da bi lahko uporabilo druge določbe nacionalnega prava, v katere je domnevno pravilno prenesena direktiva Skupnosti, kakršne so določbe kolektivne pogodbe št. 24 z dne, ki je postala zavezujoča s kraljevim odlokom z dne, vendar njeno dejansko uporabo preprečuje določba nacionalnega prava, ki je v nasprotju z določbami direktive Skupnosti, v obravnavani zadevi člen 67 zakona z dne ?
4.
1.
Ali je treba člen 2 Direktive [98/59], zlasti njegove odstavke 1, 2 in 3, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kakršen je člen 66(1) zakona z dne 13. februarja 1998 […], ker določa, da mora delodajalec, ki namerava izpolniti obveznosti, ki so mu naložene v okviru kolektivnega odpusta, dokazati samo, da je izpolnil naslednje pogoje, in sicer:
a)
svetu delavcev ali, če tega ni, predstavnikom sindikata ali, če teh ni, delavcem je moral predložiti pisno poročilo, v katerem jih je obvestil o nameravanem kolektivnem odpustu;
b)
dokazati mora, da je v zvezi z nameravanim kolektivnim odpustom sklical svet delavcev ali, če tega ni, da se je sestal s predstavniki sindikata ali, če teh ni, z delavci;
c)
članom, ki predstavljajo zaposlene v svetu delavcev ali, če tega ni, predstavnikom sindikata ali, če teh ni, delavcem je moral omogočiti, da postavijo vprašanja glede nameravanega kolektivnega odpusta in da v zvezi s tem navajajo trditve oziroma nasprotne predloge;
d)
preučiti je moral vprašanja, trditve in nasprotne predloge iz točke c) in nanje odgovoriti?
4.
2.
Ali je treba isto določbo [direktive] razumeti tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kakršen je člen 67, drugi odstavek, zakona z dne 13. februarja 1998 […], ker določa, da lahko odpuščeni delavec zakonitost postopka obveščanja in posvetovanja izpodbija le z utemeljitvijo, da delodajalec ni izpolnil pogojev iz člena 66(1), drugi pododstavek, navedenih v točki 1 tega vprašanja?“
IV – Razlaga nacionalnega prava in dopustnost vprašanj za predhodno odločanje
15.
Menim, da je treba pred preučitvijo vprašanj za predhodno odločanje obravnavati razlago nacionalnega prava in s tem povezano vprašanje glede dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe.
16.
Kot namreč izhaja iz predložitvene odločbe in iz stališč strank, je mogoče člen 67 zakona iz leta 1998, v katerem je določenih več omejitev za pravico posameznega delavca, da izpodbija kolektivni odpust, razlagati na dva povsem drugačna načina.
17.
V skladu s prvo razlago naj bi se omejitve za možnost individualnega izpodbijanja, ki so določene v navedenem členu 67, uporabljale le za pravni sredstvi, vloženi z namenom uveljavljanja posebnih ukrepov, ki sta za nezakoniti kolektivni odpust predvideni v zakonu iz leta 1998: povedano drugače, te omejitve naj bi se uporabljale le, kadar gre za pravna sredstva, s katerimi želi delavec doseči vrnitev na delovno mesto ali prekinitev odpovednega roka. Tak sklep naj bi podpiralo dejstvo, da sta navedena ukrepa specifična za zakon iz leta 1998. (
3
)
18.
V skladu z drugo razlago pa naj se omejitve za možnost individualnega izpodbijanja, vsebovane v členu 67 zakona 1998, ne bi uporabljale le v zvezi s posebnima ukrepoma, določenima v tem zakonu, ampak na splošno za vsa individualna pravna sredstva delavcev, vložena za izpodbijanje kolektivnega odpusta, s katerimi ti uveljavljajo kršitev postopka obveščanja in posvetovanja. Predvsem naj bi se v skladu s to razlago omejitve iz navedenega člena 67 uporabljale tudi za tožbe posameznih delavcev, s katerimi želijo ti doseči, na primer, povrnitev škode. Zdi se, da daje predložitveno sodišče, čeprav povsem jasnega stališča ni sprejelo, prednost drugi razlagi.
19.
Ni dvoma, da bi bil ta postopek predhodnega odločanja, če bi sprejeli prvo razlago, povsem brezpredmeten. Če bi namreč sledili tej razlagi, bi lahko omejitve, določene v členu 67 zakona iz leta 1998, delavcu kvečjemu onemogočile uveljavljanje posebnih ukrepov, nikakor pa mu ne bi preprečile, da sproži sodni postopek, v katerem bi izpodbijal kolektivni odpust na podlagi predpisov, drugačnih od zakona iz leta 1998, in da doseže morebitno zadoščenje, na primer v obliki odškodnine. Zato je povsem očitno, da ne bi bilo mogoče opredeliti morebitnih elementov, ki bi bili v nasprotju s členom 6 Direktive 98/59 ali z načelom pravice do učinkovitega sodnega varstva in z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. S temi določbami se namreč zahteva, da se zagotovijo ustrezni instrumenti varstva in ne poseben ukrep.
20.
Prvi razlagi sledi vsaj del belgijske sodne prakse: takšno je na primer tudi stališče sodišča, ki je o obravnavanem sporu odločalo na prvi stopnji, katerega sodba se izpodbija pred predložitvenim sodiščem. Celo Cour du travail de Liège, čeprav v drugačni sestavi, je 30. aprila 2007 odločilo v tem smislu, pri čemer je navedlo zlasti, da bi razlaga, v skladu s katero se pogoji, določeni v členu 67 zakona iz leta 1998, uporabljajo za vsa pravna sredstva in ne le za tista, vložena z namenom uveljavitve posebnih dodatnih ukrepov, uvedenih s tem zakonom, „pripeljala do [… ] bistvenega omejevanja pravic in pravnih sredstev, ki jih imajo delavci na podlagi kolektivne pogodbe št. 24“. (
4
)
21.
Poleg tega iz spisa obravnavanega primera izhaja, pa tudi na obravnavi je bilo potrjeno, da pred predložitvenim sodiščem vprašanje morebitne vrnitve na delovno mesto za odpuščene delavce družbe Mono Car sploh ni bilo zastavljeno, tako da bi bila vsa vprašanja, ki jih je zastavilo nacionalno sodišče, dvojno brezpredmetna, če bi sledili prvi razlagi.
22.
Čeprav razlaga nacionalnega prava ne sodi med naloge Sodišča, moram priznati, da težko razumem, zakaj je nacionalno sodišče dalo prednost strožji razlagi člena 67. Zlasti ob upoštevanju dejstva, na katerega so stranke opozorile tudi na obravnavi, da je bil zakon iz leta 1998, ki vsebuje navedeni člen, sprejet po travmatičnem kolektivnem odpustu delavcev enega od Renaultovih obratov, in sicer z namenom izboljšanja varstva delavcev ob kolektivnih odpustih. Že samo iz tega razloga se zdi težko sprejeti možnost, da bi zakon, ki je bil oblikovan v takšnih okoliščinah, dejansko lahko povzročil zmanjševanje pravic, priznanih odpuščenim delavcem.
23.
Poleg tega ugotavljam, da se člena 68 in 69 zakona iz leta 1998 omejujeta na ureditev ukrepov prekinitve odpovednega roka (člen 68) in zahteve za vrnitev na delovno mesto (člen 69). Glede na sistem zakona iz leta 1998 se zdi, da sodita v okvir ukrepov, na katere se ta zakon nanaša, izključno ti dve možnosti, kar naj bi potrjevalo dejstvo, da je področje uporabe zakona iz leta 1998 omejeno le na ta posebna in izjemoma priznana ukrepa (prekinitev odpovednega roka in vrnitev na delovno mesto). Poudariti je namreč treba, da se v skladu s členom 68 prekinitev odpovednega roka upošteva samodejno, če pa za to niso podani pogoji, se uporabi člen 69, na podlagi katerega mora delavec zahtevati vrnitev na delovno mesto: „poleg tega [mora delavec] podati zahtevo za vrnitev na delovno mesto“.
24.
Zlasti belgijska vlada v pisnih stališčih zatrjuje, da so vprašanja za predhodno odločanje nedopustna, saj naj člen 67 zakona iz leta 1998 za obravnavani primer ne bi bil upošteven.
25.
Priznati je namreč treba, da argumenti, ki jim je sledilo nacionalno sodišče pri odločitvi, da bo za pojasnilo prosilo Sodišče, niso izpeljani povsem brez napak. To sodišče je namreč, potem ko je predstavilo možni razlagi nacionalnega prava in ne da bi sprejelo jasno stališče, kateri od obeh daje prednost, na Sodišče naslovilo več vprašanj, ki so smiselna le, če upoštevamo samo eno do razlag. Posledično je Sodišče pozvano, naj odloči o problemu, ki bi lahko bil v celoti brezpredmeten, če bi nacionalno sodišče sklenilo, da bo sledilo drugi razlagi notranjega prava.
26.
Vendar tudi ob upoštevanju zgornjih ugotovitev menim, da ta predlog za sprejetje predhodne odločbe ne izpolnjuje razmeroma strogih pogojev, ki morajo biti v skladu s sodno prakso Sodišča nujno podani, da se lahko odkloni odgovor na vprašanja nacionalnega sodišča.
27.
Po eni strani je namreč Sodišče večkrat pojasnilo, da je za presojo konteksta notranjega prava in ustreznosti razlage Sodišča za rešitev nacionalnega spora pristojno nacionalno sodišče. (
5
)
28.
Po drugi strani pa menim, da je mogoče vprašanja, ki jih zastavlja Cour du travail de Liège, vseeno razumeti kot splošen predlog Sodišču, naj pojasni določene vidike Direktive 98/59, tako da bo nacionalnemu sodišču omogočeno, da notranje pravo razloži na način, ki ne bo v nasprotju z določbami prava Skupnosti.
29.
Zato menim, da ugovora nedopustnosti Kraljevine Belgije ni mogoče sprejeti.
V – Direktiva 98/59
30.
Preden se posvetim preučitvi posameznih vprašanj za predhodno odločanje, se mi zdi primerno izpeljati nekaj splošnih ugotovitev glede Direktive 98/59. Ko bodo pojasnjeni določeni dejavniki, ki so zanjo značilni, bo namreč lažje odgovoriti na vprašanja.
A – Nastanek, cilji in lastnosti direktive
31.
Prvi pravni akt Skupnosti, ki je obravnaval kolektivne odpuste, je bila Direktiva 75/129/EGS. (
6
) K sprejetju navedene direktive je odločilno prispevala ugotovitev, da so velike industrijske skupine ob kolektivnih odpustih odpuščale predvsem delavce, zaposlene v tistih državah članicah Skupnosti, v katerih je bilo varstvo pred odpovedjo delovnega razmerja izrazito šibko.
32.
Dejansko je bila za zakonodajo Skupnosti s področja odpovedi delovnega razmerja vse od njenega začetka značilna dvojnost. Po eni strani je namreč zakonodajalec takoj opozoril na to, da so socialni cilji temelj sistema Skupnosti, in navedel, da je potreba, da se delavcem zagotovi „boljše varstvo“, odločilna spodbuda za sprejetje Direktive 75/129. (
7
) Vendar je bila po drugi strani Direktiva sprejeta na pravni podlagi zdajšnjega člena 94 (prej člen 100) Pogodbe, v katerem je bilo določeno, da se izdajo direktive za približevanje tistih nacionalnih določb, „ki neposredno vplivajo na vzpostavitev ali delovanje skupnega trga“.
33.
Ta dvojnost je dobro razvidna iz uvodnih izjav Direktive 75/129. V prvi se, kot že navedeno, zatrjuje, da je treba izboljšati varstvo delavcev; v drugi je ugotovljeno, da se predpisi držav članic s področja kolektivnih odpustov še vedno razlikujejo; v tretji pa je, nazadnje, navedeno, da „lahko te razlike neposredno vplivajo na delovanje notranjega trga“.
34.
Direktiva 75/129 je bila prvič spremenjena z Direktivo 92/56. (
8
) Po tej spremembi, čeprav ne koreniti, je postala obravnavana ureditev (vsaj teoretično) bolj „socialna“, kot je med drugim poudarjeno v prvi uvodni izjavi direktive iz leta 1992, ki se sklicuje na Listino Skupnosti o temeljnih pravicah delavcev, sprejeto leta 1989.
35.
Direktiva 98/59 je, kot je pojasnjeno v njeni prvi uvodni izjavi, konsolidirala Direktivo 75/129 in je torej v bistvu konsolidirana različica besedila direktive, kot je bila spremenjena z Direktivo 92/56.
36.
Direktivo 98/59 je torej mogoče glede vseh učinkov šteti za trenutno veljavno različico Direktive 75/129. To pa nam zlasti omogoča, da se sklicujemo tudi na sodno prakso v zvezi s to direktivo, zato jo bom, ko bo to ustrezno, v nadaljevanju navajal, ne da bi ponavljal ugotovitev, da se formalno nanaša na Direktivo 75/129.
37.
Namen Direktive 98/59 je predvsem določiti vrsto postopkovnih omejitev pri kolektivnih odpustih. Povedano drugače, z Direktivo se ne namerava omejevati – z vsebinskega vidika – odločitev, ki jih lahko sprejme podjetnik v okviru upravljanja podjetja. Natančneje, kot je bilo poudarjeno v sodni praksi, Direktiva ne posega v svobodno odločitev podjetnika v zvezi z odpuščanjem delavcev (
9
) in, splošneje, v njegovo pravico, da organizira poslovanje tako, kot meni, da je najbolj ustrezno. (
10
)
38.
Jasno je tudi, kot izhaja zlasti iz člena 5 Direktive, da gre za usklajevalni predpis, ki določa minimalne standarde in državam članicam dopušča svobodo, da uporabijo ali sprejmejo določbe, ki so za delavca ugodnejše. (
11
) Zato je usklajevanje določb s področja kolektivnih odpustov le delno in omejeno. (
12
)
39.
Poleg tega je pomembno, da se je sodna praksa Sodišča, ki se nanaša na obravnavano zakonodajo, osredotočila predvsem na njeno področje uporabe. Predmet preučitve so bili predvsem pojem podjetja (
13
) in pojem odpusta (
14
) ter upoštevnost direktive pri dokončnem prenehanju dejavnosti podjetja (
15
) in pri delodajalcih, ki opravljajo nepridobitno dejavnost. (
16
) Po istem vrstnem redu se je Sodišče ukvarjalo z razlago odstopanj od pravil, ki določajo področje uporabe direktive, (
17
) z izračunom pragov za njeno uporabo (
18
) in z opredelitvijo trenutka, s katerim se šteje, da se je zgodil odpust. (
19
)
B – Ali Direktiva podeljuje pravice?
40.
Posebno vprašanje, ki ga je treba prav tako obravnavati predhodno, se nanaša na opredelitev, ali Direktiva podeljuje pravice in – če je odgovor pritrdilen – ali so te pravice individualne (to je, ali so priznane delavcem kot posameznikom) ali kolektivne (to je, ali so priznane predstavnikom delavcev).
41.
V obravnavanem primeru odpuščeni delavci iz razlogov, ki jih ni težko razkriti, zatrjujejo, da priznava Direktiva pravice vsakemu posameznemu delavcu, odpuščenemu v okviru kolektivnega odpusta. Komisija pa nasprotno ugotavlja, da priznava Direktiva 98/59 le pravice, ki jih je možno uveljavljati kolektivno.
42.
Menim, da je to vprašanje, kot je predstavljeno v okviru stališč zgoraj navedenih strank, slabo zastavljeno.
43.
Direktiva namreč sama po sebi ne določa in ne podeljuje pravic, in sicer niti individualnih niti kolektivnih. V njej je predvideno, da morajo države članice pri kolektivnih odpustih zagotoviti določena postopkovna jamstva. Poleg tega je zlasti v njenem členu 6 določeno, da morajo države članice zagotoviti dostopnost ustreznih instrumentov „za uveljavljanje obveznosti iz te direktive“ (moj poudarek).
44.
Kot je razvidno iz edinega člena, namenjenega ureditvi postopkov, ki naj zagotovijo dejansko učinkovitost določb direktive, se je zakonodajalec Skupnosti izognil izrazu „pravice“ in je raje uporabil izraz „obveznosti“. Iz tega izhaja, da je cilj Direktive bolj kot k temu, da bi se subjektom, prizadetim zaradi kolektivnega odpusta, priznalo različne pravice, usmerjen k opredelitvi več obveznosti za delodajalce, ki tak odpust načrtujejo.
45.
Če ta ugotovitev prav gotovo lahko priča o namerah zakonodajalca, ki je poleg tega na področju, kakršno je področje kolektivnih odpustov, ki je že po definiciji zelo občutljivo in za katerega je značilno izjemno razhajanje med nacionalnimi ureditvami, poskušal uskladiti med seboj zelo različna stališča, pa je treba zaradi logične doslednosti vendarle upoštevati dejstvo, da je z vsako obveznostjo povezana tudi določena pravica. Posledično se zastavlja vprašanje, kdo je v skladu s členom 6 Direktive upravičenec, to je imetnik pravice?
46.
Po mojem mnenju ta subjekt v sami Direktivi ni naveden, ampak je opredelitev prepuščena svobodni izbiri držav članic. Natančneje, v zvezi s tem je treba opozoriti na besedilo navedenega člena 6. Iz njega izhaja, da morajo države članice zagotoviti, da „so sodni in/ali upravni postopki za uveljavljanje obveznosti iz te direktive dostopni predstavnikom delavcev in/ali delavcem“ (moj poudarek).
47.
Besedilo člena 6 je torej jasno. Države članice lahko ob polnem spoštovanju člena 6 določijo pravico do pravnega sredstva pri kolektivnih odpustih: (a) le predstavnikom delavcev; (b) le delavcem kot posameznikom; (c) tako predstavnikom delavcev kot posameznim delavcem. (
20
)
48.
Menim, da ugotovitve v zvezi z izvorom in lastnostmi Direktive 98/59 v celoti upravičujejo tako razlago člena 6 direktive, ki tesno sovpada z njegovim besedilom. Predvsem se mi zdi povsem neupravičena in nepotrebna uporaba dodatnih razlagalnih meril, s katerimi se skuša iz določbe na silo razbrati več, kot je želel določiti zakonodajalec. Jasno je namreč, da je nameraval zakonodajalec na tem področju državam članicam dopustiti široko polje proste presoje: prizadeval si je le za to, da bodo pri kolektivnih odpustih zagotovljena učinkovita pravna sredstva ne glede na to, ali je to doseženo s podelitvijo, držav članic, individualne, kolektivne ali mešane pravice do uveljavljanja teh sredstev.
49.
Poleg tega je prav v Listini o temeljnih pravicah Evropske unije, razglašeni v Nici 7. decembra 2000, (
21
) v členu 27 določeno, da „[d]elavcem ali njihovim predstavnikom se morajo na ustreznih ravneh pravočasno zagotoviti informacije in možnost posvetovanja v primerih in pod pogoji, določenimi s pravom Skupnosti ter nacionalnimi zakonodajami in običaji“ (moj poudarek). Tudi ob tej priložnosti je torej zakonodajalec z uporabo veznika „ali“ potrdil možnost, da je lahko pravica do obveščanja in posvetovanja priznana na kolektivni ravni in ne nujno na individualni.
50.
V skladu s temi usmeritvami so tudi v Direktivi 2002/14 (
22
) o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci, ki v skladu s svojim členom 9 ni vplivala na določbe Direktive 98/59, predstavniki delavcev šteti kot edini subjekti, ki so dejansko vključeni v postopek obveščanja in posvetovanja, v njeni petnajsti uvodni izjavi pa je pojasnjeno, da „[t]a direktiva ne vpliva na nacionalne sisteme v zvezi z uresničevanjem te pravice v praksi, kadar morajo tisti, ki so upravičeni do uresničevanja te pravice, svoje želje navesti kolektivno“.
51.
Poleg tega je treba, nazadnje, opozoriti, da se vse ugotovitve, izpeljane v teh sklepnih predlogih, nanašajo izključno na morebitne kršitve edine materialne pravice, za katero je mogoče šteti, da izhaja iz Direktive 98/59, to je pravice do obveščanja in posvetovanja. Katera koli druga pravica, morebiti priznana v okviru nacionalnih ureditev delavcem in/ali njihovim predstavnikom, z obravnavanim primerom ni povezana.
52.
Po teh predhodnih pojasnilih bom v nadaljevanju preučil vprašanja, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče.
VI – Vprašanja za predhodno odločanje
A – Prvo in četrto vprašanje za predhodno odločanje
1. Individualnost ali kolektivnost pravice (prvo vprašanje, prvi del)
53.
Prvo vprašanje, ki ga predložitveno sodišče zastavlja Sodišču, se v bistvu nanaša na skladnost nacionalne določbe s členom 6 Direktive 98/59, če je v njej določeno, da je pravica posameznega delavca do izpodbijanja kolektivnega odpusta odvisna:
a)
od tega, ali so očitane posebej določene kršitve (nespoštovanje pogojev iz člena 66 belgijskega zakona iz leta 1998);
b)
in predvsem od tega, ali so zatrjevane kršitve delodajalcu predhodno formalno očitali predstavniki delavcev.
54.
Stranke so se v okviru obravnave prvega vprašanja osredotočile predvsem na problem, naveden v podtočki b) zgornje točke, to je na vprašanje o individualnosti ali kolektivnosti pravice do izpodbijanja kolektivnega odpusta. Zato se bom najprej posvetil temu prvemu vidiku. Razpravo o omejitvah možnosti izpodbijanja, povezanih z zahtevo, da se uveljavljajo le določene posebne kršitve (podtočka a) zgornje točke), pa bom preučil skupaj s četrtim vprašanjem za predhodno odločanje.
a) Stališča strank
55.
D. Odemis in drugi, to je delavci, odpuščeni v okviru kolektivnega odpusta, trdijo predvsem, da razlaga belgijske zakonodaje s področja kolektivnih odpustov, ki jo je upoštevalo predložitveno sodišče pri oblikovanju prvega vprašanja za predhodno odločanje, nikakor ni nesporna. Natančneje, kot sem poudaril že zgoraj, obstaja tudi drugačna razlaga, ki je, kot se zdi, bolj zvesta duhu zakona iz leta 1998, v skladu s katero nespoštovanje pogojev iz člena 67 tega zakona delavcem kot posameznikom onemogoča le, da bi zahtevali vrnitev na delovno mesto ali prekinitev odpovednega roka, medtem ko jim nikakor ne preprečuje, da bi sprožili postopek z namenom, na primer, doseči povračilo škode, ki so jo utrpeli zaradi kršitve postopka obveščanja in posvetovanja. (
23
)
56.
Posledično je rešitev, ki jo te stranke zagovarjajo v zvezi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje, v določenem smislu predlagana skoraj podredno, saj se zdi, da je prvi razlog, ki ga delavci navajajo v obrambo, čeprav ga ni mogoče neposredno uporabiti pred Sodiščem, ta, da je treba upoštevati zgoraj navedeno razlago belgijske zakonodaje. Vsekakor te stranke trdijo, da določa Direktiva pravico do obveščanja in posvetovanja, ki se nanaša tudi na delavce kot posameznike in ne le na njihove predstavnike: posledično naj bi bilo treba na podlagi člena 6 Direktive pravico do izpodbijanja priznati tudi delavcem kot posameznikom.
57.
Kraljevina Belgija, ki vprašanja za predhodno odločanje vsebinsko obravnava le podredno, saj prvenstveno zatrjuje, da ta niso dopustna, (
24
) meni, da sodi odločitev o sredstvih za zagotavljanje pravic, ki izhajajo iz zakonodaje Skupnosti, v polje proste presoje, priznano posameznim državam članicam. Če torej izbrani ukrepi omogočajo učinkovito zagotavljanje varstva pravic, odločitev države članice glede teh instrumentov ne more biti predmet očitkov. Posledično – ker je v belgijskem pravu predvidenih več ukrepov, ki zagotavljajo ustrezno varstvo pravic in s tem spoštovanje določb Direktive 98/59 – naj belgijsko pravo ne bi bilo v nasprotju z Direktivo.
58.
Komisija trdi, da priznava Direktiva 98/59 kolektivne in ne individualne pravice: posledično po njenem mnenju ni nobenih težav, povezanih s skladnostjo z zadevno direktivo.
59.
Končno, vlada Združenega kraljestva opozarja, da ločitvene lastnosti zveze „in/ali“, vsebovane v členu 6 Direktive 98/59, ni mogoče preseči z razlago, in sicer tudi zato, ker bi bilo v nasprotnem primeru delovanje sistema Direktive bistveno ovirano.
b) Presoja
60.
Logična posledica zgoraj izpeljanih ugotovitev v zvezi s splošno lastnostjo Direktive 98/59 (
25
) je sklep, da Direktiva sama po sebi ne nalaga, naj bodo delavcem kot posameznikom podeljene avtonomne pravice do izpodbijanja kolektivnega odpusta pri kršitvah pravice do obveščanja in posvetovanja.
61.
To še posebej jasno izhaja iz besedila člena 6 Direktive, v katerem je zahtevano, naj države članice zagotovijo, da so „predstavnikom delavcev in/ali delavcem“ dostopni ustrezni sodni in/ali upravni postopki za uveljavljanje obveznosti, določenih v Direktivi.
62.
Belgijski zakon iz leta 1998 – če ga razlagamo tako, kot se zdi, da ga želi razlagati predložitveno sodišče – je uvedel poseben model, v katerem je ohranjena možnost uveljavljanja individualne pravice do izpodbijanja, priznane delavcu kot posamezniku, ki pa je odvisna od predhodnega „ugovora“ predstavnikov delavcev zoper kolektivni odpust. Belgijski zakonodajalec je torej s tem v praksi predvidel kolektivno pravico in ne individualne. Zaradi okoliščine, da je mogoče pravno sredstvo vložiti individualno, namreč še ni mogoče spregledati dejstva, da so kljub temu predstavniki delavcev tisti, ki jim pripada pravica glede temeljne odločitve, ali bodo kolektivnemu odpustu ugovarjali ali ne. To pa ni v nasprotju z Direktivo 98/59, saj so v tej prav predstavniki delavcev, poleg posameznih delavcev, opredeljeni kot sogovorniki delodajalca, ki načrtuje kolektivni odpust (glej na primer člen 2 Direktive).
63.
Posledično obravnavani zakon ni v nasprotju s členom 6 Direktive, ki dopušča možnost, da država članica pravico do obveščanja in posvetovanja pri kolektivnih odpustih opredeli kot kolektivno pravico.
64.
Sodišče je že ob neki drugi priložnosti, čeprav v zvezi z drugačnim vprašanjem, zavrnilo teleološko razlago Direktive o kolektivnih odpustih in je dosledno sledilo jezikovni razlagi njenih določb. (
26
)
65.
Med drugim se mi zdi jezikovna razlaga člena 6 Direktive 98/59 tudi popolnoma v skladu z njeno značilnostjo, to je z vzpostavitvijo kompromisne ureditve, ki naj pripomore k doseganju ravnotežja med razhajajočimi se interesi delodajalcev in delavcev ter med različnimi ureditvami, ki veljajo v državah članicah Skupnosti na področju odnosov s sindikati.
2. Skladnost omejevanja možnosti izpodbijanja le na primere posebej določenih kršitev z Direktivo (prvo vprašanje, drugi del, in četrto vprašanje)
66.
Glede drugega vidika, na katerega je predložitveno sodišče opozorilo v prvem vprašanju za predhodno odločanje, ki se nanaša na vprašanje, ali je nacionalna ureditev, ki omejuje možnost izpodbijanja kolektivnega odpusta samo na primere posebej določenih kršitev, v skladu s členom 6 Direktive 98/59, gre za problem, povezan s četrtim vprašanjem za predhodno odločanje v zvezi s skladnostjo med členom 2 Direktive 98/59 in členoma 66 ter 67 belgijskega zakona iz leta 1998.
67.
Podrobneje, preveriti je treba, ali je z Direktivo 98/59 (tako z njenim členom 2 kot s členom 6) lahko skladen tisti sistem, ki pri kolektivnih odpustih dejansko omejuje obveznosti delodajalca in mu nalaga le spoštovanje določenih pogojev, s katerimi pa ni izčrpan obseg obveznosti, določenih v Direktivi 98/59. Enako je treba ugotoviti, ali dejstvo, da je mogoče kolektivni odpust izpodbijati le, če so kršeni navedeni pogoji, povzroča težave glede skladnosti z navedeno Direktivo.
68.
V obravnavanem primeru izvira težava iz dejstva, da – kot navedeno zgoraj – člena 66 in 67 belgijskega zakona iz leta 1998 vzpostavljata sistem, znotraj katerega je delodajalec dolžan dokazati le, da je spoštoval vse štiri pogoje, naštete v drugem pododstavku odstavka 1 člena 66: to je, da je sestavil pisno poročilo za predstavnike delavcev, da je sklical njihove predstavnike, da jim je omogočil zastaviti vprašanja in oblikovati predloge ter da je na morebitna vprašanja in predloge odgovoril. V skladu s členom 67 navedenega zakona je poleg tega mogoče kolektivni odpust izpodbijati le, če je domnevno kršen eden izmed teh štirih pogojev.
69.
Kot v zvezi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje tudi tu poudarjam, da je razlaga, za katero se zdi, da ji daje prednost predložitveno sodišče, sporna. Če bi se namreč, kot je pravilno opozorila belgijska vlada v pisnih stališčih tudi v zvezi s četrtim vprašanjem za predhodno odločanje, upoštevala tista razlaga, oblikovana v sodni praksi, v skladu s katero se določbe, ki omejujejo možnost izpodbijanja kolektivnega odpusta, vsebovane v zakonu iz leta 1998, nanašajo le na uveljavljanje zahtev za vrnitev na delovno mesto in za prekinitev odpovednega roka, bi težave, povezane s skladnostjo belgijskega prava z Direktivo 98/59, izginile, saj omejitev ne bi vplivala na možnost uporabe vseh drugih pravnih sredstev, določenih v belgijski delavski zakonodaji, zlasti odškodninske tožbe. (
27
)
70.
Ni sporno, da je bila v belgijsko pravo skupina obveznosti, določenih v Direktivi 98/59 za delodajalca, pravilno prenesena s kolektivno pogodbo št. 24. Če bi torej sprejeli razlago, da je zakon iz leta 1998 le instrument, s katerim je želel zakonodajalec izboljšati položaj delavcev, bi bilo treba očitno skleniti, da so predpisi kolektivne pogodbe št. 24, ker so ostali v veljavi, pravilen prenos Direktive.
71.
Čeprav je treba tudi v zvezi s tem nalogo razlage notranjega prava države članice prepustiti nacionalnemu sodišču, moramo vprašanje preučiti s stališča razlage, ki ji, kot se zdi, daje prednost predložitveno sodišče in v skladu s katero se omejitve možnosti izpodbijanja, vsebovane v zakonu iz leta 1998, uporabljajo za vsa pravna sredstva delavcev, odpuščenih v okviru kolektivnega odpusta, s katerimi se delodajalcu očita kršitev postopka obveščanja in posvetovanja.
72.
Če bi menili, da so bile z zakonom iz leta 1998 bistveno zmanjšane obveznosti delodajalca in posledično tudi možnosti delavcev, da odpust izpodbijajo, le na obveznosti, določene v členu 66(1), drugi pododstavek, tega zakona, bi morali očitno skleniti, da nacionalna zakonodaja ni skladna s pravom Skupnosti.
73.
Nobenega dvoma namreč ni, da obveznosti, naštete v členu 66(1), drugi pododstavek, zakona iz leta 1998, ne zajemajo vseh obveznosti, določenih v Direktivi 98/59. Kot so na primer pravilno opozorili delavci, ki sodelujejo v tem postopku, v navedenem členu ni izrecno navedeno, da se morajo posvetovanja med delodajalcem in predstavniki delavcev na splošno opraviti vsaj s ciljem doseči sporazum. Prav na podlagi ugotovitve, da v nacionalni zakonodaji ta cilj ni izrecno naveden, je bila leta 1994 izdana sodba zoper Združeno kraljestvo zaradi neizpolnitve obveznosti. (
28
) Poleg tega v členu 66 zakona iz leta 1998 ni določeno, na primer, da mora pisno obvestilo delodajalca vsebovati podrobne podatke v zvezi z načrtovanim odpustom, določene v členu 2(3), prvi pododstavek, točka (b), Direktive.
74.
Poleg tega tudi belgijska vlada posredno priznava, da pogoji, določeni za delodajalca v členu 66 zakona iz leta 1998, ne zajemajo vseh obveznosti, predvidenih v Direktivi 98/59. Vendar ta vlada opozarja, da je bil zakon iz leta 1998 namenjen izključno povišanju ravni varstva delavcev, odpuščenih v okviru kolektivnih odpustov, ne da bi ti predpisi vplivali na sistem, vzpostavljen s kolektivno pogodbo št. 24. Enako je tudi stališče Komisije.
3. Predlog glede prvega in četrtega vprašanja za predhodno odločanje
75.
Zato menim, da je treba na prvo in četrto vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da Direktiva 98/59 ne nasprotuje nacionalni določbi, ki določa, da je pri kršitvi postopka obveščanja in posvetovanja pravica izpodbijanja kolektivnega odpusta pridržana le predstavnikom delavcev ali da je individualna pravica izpodbijanja kolektivnega odpusta odvisna od predhodnega ugovora predstavnikov delavcev. Vendar ta direktiva nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki dopušča izpodbijanje kolektivnega odpusta le zaradi nekaterih posebnih kršitev obveznosti, določenih z Direktivo, in ne zaradi katere koli kršitve teh obveznosti.
B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje
1. Uvod
76.
Z drugim vprašanjem, predlaganim podredno, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali so nacionalne določbe iz prvega vprašanja, če je treba šteti, da niso v nasprotju z Direktivo 98/59, v skladu s temeljnimi pravicami in, natančneje, s členom 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic.
77.
Ker, kot sem pravkar razložil, Sodišču predlagam, naj ugotovi, da nacionalne določbe z enega izmed dveh vidikov, na katera je opozorilo nacionalno sodišče, niso v skladu z Direktivo 98/59, se vprašanje skladnosti s temeljnimi pravicami po mojem mnenju zastavlja zlasti glede tega, da je predhodni ugovor predstavnikov delavcev določen kot pogoj za dopustnost individualno vloženega pravnega sredstva.
78.
Ugotavljam tudi, da bi lahko morebitna nezakonitost varstva pravic v kolektivni obliki vplivala na zakonitost Direktive 98/59, saj, kot smo videli, njen člen 6 na splošno dopušča tudi možnost, da se ob morebitni kršitvi postopka obveščanja in posvetovanja prizna le kolektivna pravica do pravnega sredstva.
2. Trditve strank
79.
D. Odemis in drugi v zvezi s tem trdijo, da bi nacionalna zakonodaja, ki pravico do izpodbijanja kolektivnega odpusta priznava izključno predstavnikom delavcev in ki posledično izključuje možnost uveljavljanja pravnega sredstva za delavce kot posameznike, čeprav bi bilo treba šteti, da je v skladu z Direktivo 98/59, v vsakem primeru kršila načelo pravice do učinkovitega sodnega varstva.
80.
Komisija, ki vztraja pri svoji razlagi, v skladu s katero je z Direktivo 98/59 priznana kolektivna in ne individualna pravica, zanika kakršno koli možnost, da bi bile določbe v nasprotju s pravico do učinkovitega sodnega varstva in z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic (EKČP). Temu mnenju je vsebinsko podobno stališče, ki ga zagovarja Združeno kraljestvo.
81.
Kraljevina Belgija pa se vnovič opira na izhodiščno trditev, da belgijski zakon z ničimer ni omejil pravic delavcev, ki so bile že priznane v kolektivni pogodbi št. 24. Posledično se stališča belgijske vlade omejujejo na ugotovitev, da s tem, da je delavcem kot posameznikom onemogočeno zahtevati poseben ukrep vrnitve na delovno mesto, če predstavniki delavcev niso predhodno ugovarjali odpustu, ni podana kršitev temeljne pravice do učinkovitega sodnega varstva, saj imajo delavci kot posamezniki kljub temu možnost uveljavljanja številnih drugih ukrepov.
3. Presoja
82.
Tudi v tem primeru je seveda vprašanje smiselno le ob upoštevanju tiste razlage belgijskega zakona iz leta 1998, v skladu s katero njegove določbe omejujejo pravice, priznane delavcem na podlagi predhodne zakonodaje, in sicer, natančneje, kolektivne pogodbe št. 24.
83.
Sodišče je, kot je znano, ugotovilo, da je pravica do učinkovitega sodnega varstva temeljno načelo prava Skupnosti, (
29
) ki izhaja iz skupne ustavne tradicije držav članic in ki je bilo uzakonjeno tako v EKČP, v njenih členih 6 in 13, kot v Listini o temeljnih pravicah Evropske unije.
84.
Na podlagi te pravice morajo imeti posamezniki predvsem možnost, da pred nacionalnim sodiščem na načine, ki so jih morebiti določile države članice, uveljavljajo pravice, ki jim jih daje pravo Skupnosti. (
30
)
85.
Vendar pravica do učinkovitega sodnega varstva v njenem najširšem pomenu ni upoštevna le v zvezi s pravicami, priznanimi na podlagi ureditve Skupnosti, ampak je lahko vključena tudi v splošnejši okvir in uporabljena v zvezi z vsemi pravicami, ki jih zagotavljajo notranji pravni redi posameznih držav članic. To posebno razumevanje načela je mogoče preučiti zlasti v zvezi z EKČP.
86.
Glede posebnih določb EKČP, ki jih je treba v zvezi s tem upoštevati, se predložitveno sodišče sklicuje – po mojem mnenju pravilno – le na člen 6 Konvencije, v katerem je določena pravica do poštenega sojenja in posledično pravica do dostopa do sodišča tako v okviru civilnega kot kazenskega prava.
87.
Zdi se, da se v zvezi z obravnavanim vprašanjem ni mogoče sklicevati na člen 13, ki se sicer izrecno nanaša na pravico do učinkovitega sodnega varstva, saj je v njem določeno, da se ta pravica zagotavlja, če so kršene materialne pravice, določene s Konvencijo. V tem postopku pa nobena izmed strank ne zatrjuje, da bi bila kršena katera od temeljnih pravic, uzakonjenih v EKČP.
88.
Kot je znano, je v členu 6 EKČP določeno, da ima „[v]sakdo […] pravico, da o njegovih civilnih pravicah in obveznostih ali o kakršnihkoli kazenskih obtožbah zoper njega pravično in javno ter v razumen roku odloča neodvisno in nepristransko z zakonom ustanovljeno sodišče“.
89.
V sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice je bil člen 6 EKČP razložen tako, da zagotavlja predvsem „pravico dostopa do sodišča“: to je pravico, da se zahtevki predložijo sodišču. (
31
) Vendar je prav sodišče v Strasbourgu zatrdilo tudi, da se obravnavana določba lahko uporabi le, če gre za spor glede „pravice“, za katero je mogoče razumno trditi, da je priznana v notranjem pravu zadevne države. (
32
)
90.
Kot smo videli, se za belgijsko ureditev zdi, da pravice do obveščanja in posvetovanja ne priznava kot individualno, ampak kot kolektivno pravico. (
33
) Obenem to pravico spremljajo – v zakonu iz leta 1998 – posebni instrumenti za zagotavljanje varstva, ki so v bistvu priznani predstavnikom delavcev.
91.
Dejstvo, da je v belgijskem pravu ta pravica priznana kot kolektivna pravica, samo po sebi ne povzroča težav glede skladnosti z EKČP, saj v Konvenciji zadevna pravica ni določena.
92.
Če je lahko ta pravica ob upoštevanju EKČP in splošnih temeljnih pravic zakonito podeljena kot kolektivna pravica, se zdi popolnoma dopustno, da je tudi varstvo te pravice kolektivno, da se torej uveljavlja s tožbo, ki jo vložijo predstavniki delavcev. Menim namreč, da lahko glede tega kot bistveno štejemo načelo simetrije med upravičenostjo do materialne pravice in možnostjo uveljavljanja njenega varstva. Na podlagi tega načela je lahko tudi možnost varstva pravice kolektivna, če je taka pravica.
93.
Sodba Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi Philis, na katero se sklicujejo D. Odemis in drugi delavci, v kateri je bilo ugotovljeno, da je grška določba, na podlagi katere je bila pravica do tožbe za izterjavo honorarjev, dolgovanih samostojnemu strokovnjaku, pridržana stanovskemu združenju, v nasprotju s členom 6 EKČP, v zvezi s kolektivno pravico ni pomembna. (
34
) V tem primeru namreč ni bilo dvoma, da ima strokovnjak individualno pravico do plačila, zato je šlo za neupravičeno asimetrijo med upravičenostjo do pravice in možnostjo njenega uveljavljanja pred sodiščem. V obravnavanem primeru pa naj bi kolektivnosti pravice ustrezala kolektivnost uveljavljanje ukrepa.
94.
Če pa bi v nasprotju s stališčem, za katerega se zdi, da izhaja iz predložitvene odločbe, šteli, da je v belgijskem pravu priznana individualna pravica do obveščanja in posvetovanja – na primer na podlagi člena 23 belgijske ustave (
35
) – bi bil odgovor popolnoma drugačen, saj bi bil položaj enak tistemu, ki je bil predmet zgoraj navedene sodbe Philis Evropskega sodišča za človekove pravice. V tem primeru bi bilo po mojem mnenju gotovo neskladje s členom 6 EKČP, saj bi bilo priznanje izključno kolektivnega uveljavljanja varstva pravice, ki je individualna, v nasprotju s členom 6 EKČP. Preveriti je torej treba, ali belgijsko pravo priznava individualno pravico do obveščanja in posvetovanja ali ne, kar pa je naloga nacionalnega sodišča, ki ostaja edino pristojno za razlago notranjega prava.
95.
Zadnji vidik, ki ga je treba upoštevati, se nanaša na morebitni pomen, ki ga ima za obravnavani primer člen 30 Listine o temeljnih pravicah, v skladu s katerim ima „[v]sak delavec […] pravico do varstva pred neupravičeno odpustitvijo v skladu s pravom Skupnosti ter nacionalnimi zakonodajami in običaji“.
96.
Lahko bi se vprašali, ali je lahko ta določba pomembna za obravnavani primer in zlasti ali nalaga, da je treba v vsakem primeru priznati pravico do individualnega uveljavljanja pravic ob kršitvi delodajalca postopka obveščanja in posvetovanja. Vendar menim, da je treba na to vprašanje odgovoriti nikalno.
97.
Ni namreč mogoče zanemariti odločitve, ki je bila sprejeta ob oblikovanju tega člena, v katerem je navedeno, da se vsem delavcem zagotavlja varstvo pred „neupravičeno“ odpustitvijo. Iz te opredelitve izhaja, da varstvo kot individualna temeljna pravica ni priznano v zvezi s katero koli morebitno nepravilnostjo, povezano z odpustom. (
36
) Jasno je navedeno, da mora biti podana resna nepravilnost, kakršna je na primer nepravilnost v zvezi z razlogom za odločitev o odpustu. Kršitve Direktive 98/59 pa nasprotno niso take, da bi dopuščale sklicevanje na člen 30 Listine, saj glede na vsebino Direktive vplivajo le na formalno/postopkovno nezakonitost.
98.
Končno, ugotavljam, da ni podanih dovolj elementov, na podlagi katerih bi lahko sklepali, da je bila zadevna direktiva presežena z nadaljnjim razvojem prava Skupnosti, niti da bi lahko šteli, da je glede na splošna načela nezakonita v delu, v katerem je dopuščena možnost, da se pravica do obveščanja in posvetovanja določi kot kolektivna pravica. Vendar so države članice pri prenosu obveznosti varstva, določenih v Direktivi 98/59, dolžne, da v smislu načela učinkovitega sodnega varstva zagotovijo varstvo, ki ustreza materialni pravici, ki jo priznavajo, individualni ali kolektivni.
99.
Zato Sodišču predlagam, naj na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da načelo pravice do učinkovitega sodnega varstva ne nasprotuje zakonodaji, s katero je pravica do obveščanja in posvetovanja pri kolektivnih odpustih priznana kot kolektivna pravica ter s katero se posledično dopušča, da odpust zaradi kršitev te pravice izpodbijajo le predstavniki delavcev in ne tudi delavci kot posamezniki. Če pa je pravica do obveščanja in posvetovanja v nacionalnem pravnem redu določena kot individualna pravica, načelo pravice do učinkovitega sodnega varstva nasprotuje zakonodaji, ki omogoča, da to pravico uveljavljajo le predstavniki delavcev, ali ki možnost individualnega izpodbijanja pogojuje s predhodnim ugovorom predstavnikov delavcev.
C – Tretje vprašanje za predhodno odločanje
100.
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali lahko nacionalno sodišče v okviru spora med zasebnimi subjekti odstopi od uporabe notranje določbe (v obravnavanem primeru gre za člen 67 zakona iz leta 1998), ki je v nasprotju z direktivo Skupnosti. In sicer v konkretnem postopku zato, da bi lahko uporabilo drugo nacionalno določbo, ki je v skladu z navedeno direktivo (v obravnavanem primeru gre za kolektivno pogodbo št. 24 iz leta 1975).
101.
Vprašanje je seveda upoštevno le, če bo Sodišče ugotovilo, da obstajajo morebitne težave glede skladnosti med belgijskim pravom in Direktivo 98/59.
102.
Vendar se mi zdi, da povzroča vprašanje, zastavljeno v smislu možnosti odstopa od uporabe nacionalne določbe in torej morebitnega neposrednega horizontalnega učinka Direktive, nepotrebno zapletanje problema, ki ga je mogoče rešiti preprosteje.
103.
Kot sem namreč obširno razložil že v zgornjih točkah, ni nobenega dvoma glede dejstva, da je mogoče nacionalno pravo v obravnavanem primeru razložiti na dva različna načina. V skladu s prvo razlago, edino, na katero se nanašajo morebitne težave glede skladnosti s pravom Skupnosti, naj bi bila z zakonom iz leta 1998 bistveno znižana raven varstva, priznana posameznim delavcem ob kolektivnem odpustu. Nasprotno naj v skladu z drugo razlago zakon iz leta 1998 ne bi v ničemer omejeval pravic, ki so bile delavcem že priznane na podlagi predhodnih določb in zlasti kolektivne pogodbe št. 24. Druga razlaga ne pomeni nikakršnih težav v zvezi s skladnostjo s pravom Skupnosti.
104.
Posledično, ker se morebitni dejavniki neskladnosti s pravom Skupnosti nanašajo le na eno izmed dveh možnih razlag nacionalnega prava, je očitno, da bi morebitna ugotovitev Sodišča, da nacionalne določbe niso skladne s pravom Skupnosti, vplivala na to, da bi moralo nacionalno sodišče upoštevati drugo razlago. Povedano drugače, v tem primeru ne bi šlo za to, da določena nacionalna določba ne bi bila uporabljena, ampak le za uporabo tiste razlage nacionalnega prava, ki je v skladu s pravom Skupnosti, ob upoštevanju ustaljene sodne prakse Sodišča v tem smislu. (
37
)
105.
Dejansko ugotavljam, da so stranke v tem postopku, vključno z odpuščenimi delavci, Sodišču predlagale rešitev, ki je v skladu z mojim predlogom. (
38
)
106.
Zato – glede na to, da, kot sem navedel zgoraj, menim, da je razlaga zakona iz leta 1998, v skladu s katero naj bi ta določal omejitve in pogoje za individualno uveljavljanje vseh pravnih sredstev (in ne le tistih, s katerimi se želi doseči vrnitev na delovno mesto ali prekinitev odpovednega roka), v nasprotju s pravom Skupnosti – menim, da bo moralo predložitveno sodišče slediti drugi razlagi, v skladu s katero se pogoji, navedeni v členu 67 zakona iz leta 1998, uporabljajo le za zahtevke za uveljavitev posebnih ukrepov, uvedenih s tem zakonom.
107.
Na vprašanje predložitvenega sodišča, tako kot je bilo zastavljeno, to je v smislu morebitnega odstopa od uporabe notranje določbe, torej sploh ne bi bilo treba odgovoriti. Če pa ga kljub temu preoblikujemo, zato da bi nacionalnemu sodišču dali uporabno navodilo, Sodišču predlagam, naj nanj odgovori, da mora nacionalno sodišče izmed dveh možnih razlag notranje ureditve, v obravnavanem primeru zakona z dne 13. februarja 1998 o ukrepih v korist zaposlovanja, kadar je ena izmed teh v nasprotju s pravom Skupnosti, slediti tisti razlagi, ki ne vsebuje elementov, neskladnih s pravom Skupnosti.
VII – Predlog
108.
Na podlagi zgornjih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je zastavilo Cour du travail de Liège, odgovori:
Direktiva 98/59 ne nasprotuje nacionalni določbi, ki določa, da je pri kršitvah postopka obveščanja in posvetovanja pravica izpodbijanja kolektivnega odpusta pridržana le predstavnikom delavcev ali da je individualna pravica izpodbijanja kolektivnega odpusta odvisna od predhodnega ugovora predstavnikov delavcev. Vendar ta direktiva nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki dopušča izpodbijanje kolektivnega odpusta le zaradi nekaterih posebnih kršitev obveznosti, določenih z Direktivo, in ne zaradi katere koli kršitve teh obveznosti.
Načelo pravice do učinkovitega sodnega varstva ne nasprotuje zakonodaji, s katero je pravica do obveščanja in posvetovanja pri kolektivnih odpustih priznana kot kolektivna pravica ter s katero se posledično dopušča, da odpust zaradi kršitev te pravice izpodbijajo le predstavniki delavcev in ne tudi delavci kot posamezniki. Če pa je pravica do obveščanja in posvetovanja v nacionalnem pravnem redu določena kot individualna pravica, načelo pravice do učinkovitega sodnega varstva nasprotuje zakonodaji, ki omogoča, da to pravico uveljavljajo le predstavniki delavcev, ali ki možnost individualnega izpodbijanja pogojuje s predhodnim ugovorom predstavnikov delavcev.
Nacionalno sodišče mora izmed dveh možnih razlag notranje ureditve, v obravnavanem primeru zakona z dne 13. februarja 1998 o ukrepih v korist zaposlovanja, kadar je ena izmed teh v nasprotju s pravom Skupnosti, slediti tisti razlagi, ki ne vsebuje elementov, neskladnih s pravom Skupnosti.
(
1
)	Jezik izvirnika: italijanščina.
(
2
)	UL L 225, str. 16.
(
3
)	Poleg tega naj opozorim, da je namen ukrepov prekinitve odpovednega roka in vrnitve na delovno mesto, ki sta na prvi pogled dokaj drastična, dejansko le zagotoviti trajanje (ali vnovično vzpostavitev) delovnega razmerja, dokler niso pravilno izpeljani vsi postopki kolektivnega odpusta. Glej predložitveno odločbo, točka 22.
(
4
)	„constituerait […] un vertigineux recul des droits et actions que les travailleurs puisent dans la C.C.T. no 24“. Cour du travail de Liège, sodba z dne 30. aprila 2007, R.G. 32.872/04, str. 34.
(
5
)	Glej na primer sodbo z dne 17. julija 2008 v zadevi Corporación Dermoestética (C-500/06, ZOdl., str. I-5785, točka 23 in navedena sodna praksa).
(
6
)	Direktiva Sveta 75/129/EGS z dne 17. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL L 48, str. 29).
(
7
)	Prva uvodna izjava Direktive 75/129.
(
8
)	Direktiva Sveta 92/56/EGS z dne 24. junija 1992 o spremembah Direktive 75/129/EGS o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL L 245, str. 3).
(
9
)	Sodbi z dne 12. februarja 1985 v zadevi Nielsen & Søn (284/83, Recueil, str. 553, točka 10) in z dne v združenih zadevah Agorastoudis in drugi (od C-187/05 do C-190/05, ZOdl., str. I-7775, točka 35).
(
10
)	Sodba z dne 7. decembra 1995 v zadevi Rockfon (C-449/93, Recueil, str. I-4291, točka 21).
(
11
)	Glej tudi sodbo z dne 8. junija 1982 v zadevi Komisija proti Italiji (91/81, Recueil, str. 2133, točka 11).
(
12
)	Glej tudi sodbo z dne 8. junija 1994 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (C-383/92, Recueil, str. I-2479, točka 25).
(
13
)	Sodba Rockfon, navedena v opombi 10, in sodba z dne 15. februarja 2007 v zadevi Athinaïki Chartopoïïa AE (C-270/05, ZOdl., str. I-1499).
(
14
)	Sodba Nielsen & Søn, navedena v opombi 9, in sodba z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski (C-55/02, ZOdl., str. I-9387).
(
15
)	Sodba z dne 28. marca 1985 v zadevi Komisija proti Belgiji (215/83, Recueil, str. 1039) in sodba Agorastoudis in drugi, navedena v opombi 9.
(
16
)	Sodba z dne 16. oktobra 2003 v zadevi Komisija proti Italiji (C-32/02, Recueil, str. I-12063).
(
17
)	Sodba z dne 17. decembra 1998 v zadevi Lauge in drugi (C-250/97, Recueil, str. I-8737) ter sodba Agorastoudis in drugi, navedena v opombi 9 (točka 29).
(
18
)	Sodba z dne 18. januarja 2007 v zadevi Confédération générale du travail in drugi (C-385/05, ZOdl., str. I-611).
(
19
)	Sodba z dne 27. januarja 2005 v zadevi Junk (C-188/03, ZOdl., str. I-885).
(
20
)	Iz primerjave različnih jezikovnih različic izhaja, da med njimi ni razlik. Podrobneje, glede prvega dela povedi, ki je v obravnavanih okoliščinah najpomembnejši, glej na primer francosko različico: „les représentants des travailleurs et/ou les travailleurs“; angleško: „the workers' representatives and/or workers“; nemško: „Arbeitnehmervertreter und/oder (…) Arbeitnehmer“; nizozemsko: „de vertegenwoordigers van de werknemers en/of de werknemers“. Izjema je španska različica, v kateri je uporabljen le veznik „ali“ in ki predvideva priznanje pravice v korist „los representantes de los trabajadores o los trabajadores“. Poleg tega menim, da je mogoče tudi na podlagi le španske različice brez težav priznati pravico do pravnega sredstva tako delavcem kot posameznikom kot njihovim predstavnikom: glej sodbo z dne 12. julija 2005 v zadevi Komisija proti Franciji (C-304/02, ZOdl., str. I-6263, točka 83).
(
21
)	UL L 364, str. 1.
(
22
)	Direktiva 2002/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2002 o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci v Evropski skupnosti (UL L 80, str. 29).
(
23
)	Glej zgornjo točko 17.
(
24
)	Glej zgornjo točko 24.
(
25
)	Glej zgornjo točko 30 in naslednje.
(
26
)	Sodba Nielsen & Søn, navedena v opombi 9, točke od 8 do 10.
(
27
)	Glej zgornjo točko 19 in naslednje.
(
28
)	Sodba Komisija proti Združenemu kraljestvu, navedena v opombi 12, točka 34 in naslednje.
(
29
)	Glej na primer sodbe z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston (222/84, Recueil, str. 1651, točka 18); z dne v zadevi Unibet (C-432/05, ZOdl., str. I-2271, točka 37) in z dne v zadevi Impact (C-268/06, ZOdl., str. I-2483, točka 43).
(
30
)	Sodba Unibet, navedena v opombi 29, točke od 38 do 40.
(
31
)	Sodba Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 21. februarja 1975 v zadevi Golder proti Združenemu kraljestvu, serija A, št. 18, točka 35.
(
32
)	Glej na primer sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 25. novembra 1993 v zadevi Zander proti Švedski, serija A, št. 279 B, točka 22 in tam navedena sodna praksa.
(
33
)	Glej zgornjo točko 62.
(
34
)	Sodba Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 27. avgusta 1991 v zadevi Philis proti Grčiji, serija A, št. 209.
(
35
)	Na to je opozorilo predložitveno sodišče v sodbi, navedeni v opombi 4, str. 19. V zadevnem členu 23 je med temeljnimi pravicami, ki se priznajo vsakemu, navedena „pravica do obveščanja, posvetovanja in kolektivnega pogajanja“.
(
36
)	To razlago potrjujejo različne jezikovne različice Listine. Glej na primer francosko različico: „licenciement injustifié“; angleško: „unjustified dismissal“; nemško: „ungerechtfertigte Entlassung“; špansko: „despido injustificado“; nizozemsko: „kennelijk onredelijk ontslag“; portugalsko: „despedimentos sem justa causa“.
(
37
)	Glej na primer sodbo z dne 11. januarja 2007 v zadevi ITC (C-208/05, ZOdl., str. I-181, točka 68 in navedena sodna praksa).
(
38
)	Belgijska vlada v skladu s svojim stališčem, da je edina mogoča tista razlaga belgijskega prava, ki je za delavce ugodnejša, meni, da na vprašanje ni treba odgovoriti, saj med nacionalno zakonodajo in pravom Skupnosti ni nobenih nasprotij.