62009CC0027_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Kazalo
Uvod
Pravni okvir
Zakonodaja Evropske unije
Zakonodaja s področja človekovih pravic
Dejansko stanje
PMOI
Dogodki neposredno pred in med sprejetjem spornega sklepa
Izpodbijana sodba
Pritožba
Dopustnost
Utemeljenost
Prvi pritožbeni razlog: domnevna kršitev pravic do obrambe
Postopek sprejemanja spornega sklepa: 1. – obdobje med 7. majem 2008 in 9. junijem 2008
Postopek sprejemanja spornega sklepa: 2. – obdobje med 9. junijem 2008 in 15. julijem 2008
Zahteva po obveščanju PMOI
Drugi in tretji pritožbeni razlog
Drugi pritožbeni razlog: domnevna kršitev člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931
Tretji pritožbeni razlog: domnevna kršitev pravice do učinkovitega sodnega varstva
Prva trditev: „ni bilo sklicevanja na nerazkrite informacije“
Druga trditev: „nerazkrite informacije so bile zaupne“
Vloga nacionalnih organov držav članic
Postopek pred Svetom
–	Če je bil pristojni nacionalni organ „pravosodni organ“
–	Če je bil pristojni nacionalni organ „enakovredni pristojni organ“
Poslovnik Splošnega sodišča
–	Področje uporabe
–	Uporaba zaupnih dokazov
–	Potreba po skladnosti z jamstvi človekovih pravic Evropske unije
–	Vrsta nadzora, ki ga mora izvajati sodišče Evropske unije in intenzivnost tega nadzora
Zadnja pripomba
Stroški
Predlog
Uvod
1. Francoska republika s pritožbo predlaga Sodišču, naj razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje (zdaj Splošno sodišče)(2) z dne 4. decembra 2008 v zadevi People's Mojahedin Organization of Iran proti Svetu (T‑284/08, v nadaljevanju: izpodbijana sodba).(3)
2. S to sodbo je Splošno sodišče razglasilo ničnost Sklepa Sveta 2008/583/ES (v nadaljevanju: sporni sklep)(4) v delu, v katerem se je nanašal na People's Mojahedin Organization of Iran (v nadaljevanju: PMOI). Na podlagi tega sklepa so ostala zamrznjena denarna in druga finančna sredstva ter gospodarski viri PMOI znotraj Evropske unije.
3. Zaporedje dogodkov pred razglasitvijo izpodbijane sodbe je zapleteno. Zaradi lažjega razumevanja sem navedla najpomembnejše dogodke v glavnem delu teh sklepnih predlogov, podrobno kronologijo pa sem vključila v prilogo.
4. Ozadje te zadeve je treba razumeti v kontekstu precejšnjega povečanja mednarodnega terorizma v zadnjih letih ter odzivov Združenih narodov in Evropske unije na nevarnost, ki jo je ta terorizem pomenil in jo še naprej pomeni.
Pravni okvir
5. Varnostni svet Združenih narodov je 28. septembra 2001 sprejel Resolucijo 1373 (2001). Odstavek 1 te resolucije določa: „[…] [V]se države: […] (c) nemudoma zamrznejo denarna sredstva in drugo finančno premoženje ali gospodarske vire oseb, ki izvršujejo ali nameravajo izvršiti teroristična dejanja, jih omogočajo ali pri tem sodelujejo, subjektov, ki pripadajo tem osebam ali jih te neposredno ali posredno nadzirajo, ter oseb ali subjektov, ki delujejo v imenu ali po navodilih teh oseb in subjektov [...]“
Zakonodaja Evropske unije
6. V okviru ureditev, ki se nanašajo na izvajanje Resolucije 1373 (2001) znotraj Evropske unije, je Svet 27. decembra 2001 sprejel Skupno stališče 2001/931(5) .
7. V uvodni izjavi 7 v preambuli k Skupnemu stališču 2001/931 je navedeno:
„Za izvajanje nekaterih navedenih dodatnih ukrepov je potrebno ukrepanje Skupnosti; prav tako je potrebno ukrepanje držav članic, še zlasti glede uporabe oblik policijskega sodelovanja in sodelovanja sodstva v kazenskih zadevah.“
8. Člen 1 Skupnega stališča 2001/931 določa:
„1. To skupno stališče se uporablja v skladu z določbami navedenih členov za osebe, skupine in organizacije, vpletene v teroristična dejanja in naštete v Prilogi.
2. V tem skupnem stališču „osebe, skupine in organizacije, vpletene v teroristična dejanja“ pomenijo:
– osebe, ki izvajajo, ali poskušajo izvajati teroristična dejanja, ali sodelujejo pri njih, ali omogočajo njihovo izvajanje,
– skupine in organizacije, ki so v lasti ali pod nadzorom, neposredno ali posredno, takih oseb; ter osebe, skupine in organizacije, ki delujejo v imenu ali pod vodstvom takih oseb, skupin in organizacij, vključno z denarnimi sredstvi, izvedenimi ali pridobljenimi iz premoženja v lasti ali pod nadzorom, posredno ali neposredno, takih oseb ter pridruženih oseb, skupin in organizacij.
3. V tem skupnem stališču „teroristično dejanje“ pomeni eno od naslednjih naklepnih dejanj, ki glede na svoj značaj ali pomen lahko resno škodijo državi ali mednarodni organizaciji in so opredeljena kot kršitev nacionalnega prava ter katerih cilj je:
(i) resno ustrahovanje prebivalstva, ali
(ii) nezakonita prisila na vlado ali mednarodno organizacijo, da ne ukrepa ali da se odreče ukrepanju, ali
(iii)	resno destabiliziranje ali uničevanje temeljnih političnih, ustavnih, gospodarskih ali družbenih struktur države ali mednarodne organizacije:
(a) napad na človeško življenje, ki lahko povzroči smrt;
(b) napad na fizično integriteto osebe;
(c) ugrabitev ali jemanje talcev;
(d) veliko uničenje vladnih ali državnih objektov, prometnega sistema, objektov infrastrukture, vključno z informacijskim sistemom, pritrjenih ploščadi na epikontinentalnem pasu, javnih krajev ali zasebne lastnine, ki bi lahko ogrozilo človeško življenje ali povzročilo gospodarske izgube;
(e) zaseg [ugrabitev] letal, ladij ali drugih sredstev javnega ali blagovnega prometa [tovornega transporta];
(f) izdelovanje, posest, pridobivanje, prenos [prevoz] ali uporaba orožja, razstreliva ali jedrskega, biološkega ali kemičnega orožja, in preskrba z njim ter tudi raziskovanje in razvijanje biološkega in kemičnega orožja;
(g) sproščanje nevarnih snovi ali povzročanje požarov, eksplozij ali poplav, ki povzroča ogrožanje človeškega življenja;
(h) motenje ali prekinitev preskrbe z vodo, električno energijo ali drugimi temeljnimi naravnimi viri, ki povzroča ogrožanje človeškega življenja;
(i) grožnja izvršitve dejanj, naštetih od (a) do (h);
(j) vodenje teroristične skupine;
(k) sodelovanje pri dejavnostih teroristične skupine, vključno s preskrbo informacij ali materialnih virov ali financiranjem njenih dejavnosti, v vednosti, da bo tako sodelovanje prispevalo k zločinski dejavnosti skupine.
V tem odstavku ‚teroristična skupina‘ pomeni strukturirano skupino, sestavljeno iz dveh ali več oseb, ki je bila ustanovljena v nekem časovnem obdobju in deluje usklajeno zaradi izvajanja terorističnih dejanj. ‚Strukturirana skupina‘ pomeni skupino, ki ni bila ustanovljena na slepo zaradi takojšnje izvedbe terorističnega dejanja in v kateri ni potrebna formalna razdelitev vlog med člani, stalnost sestave ali oblikovana struktura.
4. Seznam v Prilogi je sestavljen na podlagi točnih podatkov ali gradiva iz s tem povezanega dosjeja, ki prikazuje, da je odločitev glede oseb, skupin ali organizacij sprejel pristojni organ, ne glede na to, ali gre za začetek preiskave ali pregon zaradi terorističnega dejanja, poskusa ali omogočanja takega dejanja ali sodelovanja pri njem s podlago na trdnih in zaupanja vrednih [verodostojnih] dokazih ali indicih ali obsodb[o] za taka dejanja. Osebe, skupine in organizacije, ki jih je Varnostni svet Združenih narodov opredelil kot povezane s terorizmom in proti katerim je odredil sankcije, se lahko vključijo na seznam.
V tem odstavku ‚pristojni organ‘ pomeni pravosodni organ, ali kjer pravosodni organi nimajo pristojnosti na področju, za katerega velja ta odstavek, enakovredni pristojni organ.
5. Svet deluje na način, ki zagotavlja, da so imena oseb ali organizacij, skupin ali organizacij, naštetih v Prilogi, opremljena s podrobnostmi, ki omogočajo učinkovito prepoznavo posebnih [točno določenih] ljudi, pravnih oseb, organizacij ali teles ter omogočajo oprostitev tistih z enakimi ali podobnimi imeni.
6. Imena oseb in organizacij na seznamu v Prilogi se preverjajo v rednih obdobjih in najmanj enkrat na šest mesecev, da se zagotovi utemeljenost njihovega zadržanja na seznamu.“
9. Člen 4 Skupnega stališča 2001/931 določa:
„Države članice si glede na Naslov VI Pogodbe o Evropski uniji s policijskim sodelovanjem in sodelovanjem sodstva v kazenskih zadevah medsebojno nudijo najširšo možno pomoč pri preprečevanju terorističnih dejanj in v boju proti njim. Zato pri preiskavah in delovnih postopkih, ki jih vodijo njihovi organi glede oseb, skupin in organizacij, naštetih v Prilogi, v polni meri, na zahtevo, izkoriščajo svoje veljavne pristojnosti v skladu z akti Evropske unije in drugimi mednarodnimi sporazumi, dogovori in konvencijami, ki so obvezujoči za države članice.“
10. Priloga k Skupnemu stališču 2001/931 ni vključevala PMOI.
11. Ker je menil, da je potrebna uredba za izvajanje ukrepov, opisanih v Skupnem stališču 2001/931, na ravni Evropske unije, je Svet sprejel Uredbo št. 2580/2001 (v nadaljevanju: Uredba).(6)
12. Člen 1(6) Uredbe obsega to opredelitev:
„Nadzor nad pravno osebo, skupino ali organizacijo“ pomeni:
(a) imeti pravico imenovati ali odpoklicati večino članov upravnega, vodstvenega ali nadzornega organa take pravne osebe, skupine ali organizacije;
(b) imenovati, zgolj na podlagi uveljavljanja pravic iz glasovanja, večino članov upravnih, vodstvenih ali nadzornih organov pravne osebe, skupine ali organizacije, ki izvršujejo svoje funkcije v tekočem finančnem letu in so jih izvrševali v preteklem finančnem letu;
(c) sam nadzor, v skladu z dogovorom z drugimi delničarji ali člani pravne osebe, skupine ali organizacije, nad večino glasovalnih pravic delničarjev ali članov v tej pravni osebi, skupini ali organizaciji;
(d) imeti pravico izvajati prevladujoč vpliv nad pravno osebo, skupino ali organizacijo bodisi v skladu z dogovorom, sklenjenim s to pravno osebo, skupino ali organizacijo, bodisi v skladu z dolo čbo iz pridružitvenega sporazuma ali členov, kjer zakonodaja, ki ureja tako pravno osebo, skupino ali organizacijo, dopušča, da se ta ravna po takem dogovoru ali določbi;
(e) imeti pristojnost za izvajanje pravice izvajati prevladujoč vpliv iz točke (d) in ne biti lastnik te pravice;
(f) imeti pravico uporabljati vsa premoženjska sredstva ali njihov del pravne osebe, skupine ali organizacije;
(g) voditi posle pravne osebe, skupine ali organizacije na enotni podlagi in objavljati konsolidirane zaključne račune;
(h) skupaj in solidarno porazdeliti finančne obveznosti pravne osebe, skupine ali organizacije ali jamčiti za njo.“
13. Člen 2 Uredbe določa:
„1. Razen izjem, dopustnih v skladu s členoma 5 in 6:
(a) se zamrznejo vsa denarna sredstva, drugo finančno premoženje in gospodarski viri, ki pripadajo fizični ali pravni osebi, skupini ali organizaciji, navedeni na seznamu iz odstavka 3, ki so v njeni lasti ali s katerimi ta razpolaga;
(b) se nobena denarna sredstva, drugo finančno premoženje in gospodarski viri ne dajo v razpolaganje, bodisi neposredno ali posredno, ali v korist fizični ali pravni osebi, skupini ali organizaciji s seznama iz odstavka 3.
[…]
3. Svet soglasno določi, pregleda in spremeni seznam oseb, skupin in organizacij, za katere velja ta uredba, v skladu z določbami člena 1(4), (5) in (6) Skupnega stališča [2001/931]; ta seznam vsebuje:
(i) fizične osebe, ki izvajajo ali poskušajo izvajati kakršno koli teroristično dejanje, sodelujejo pri njem ali omogočajo njegovo izvajanje;
(ii) pravne osebe, skupine ali organizacije, ki izvajajo ali poskušajo izvajati kakršno koli teroristično dejanje, sodelujejo pri njem ali omogočajo njegovo izvajanje;
(iii)	pravne osebe, skupine ali organizacije, ki so bodisi v lasti ene ali več fizičnih ali pravnih oseb, skupin ali organizacij, navedenih v točkah (i) in (ii), bodisi jih te nadzorujejo; ali
(iv) fizične ali pravne osebe, skupine ali organizacije, ki delujejo v imenu ali pod vodstvom ene ali več fizičnih ali pravnih oseb, skupin ali organizacij, navedenih v točkah (i) in (ii).“
14. Člen 8 Uredbe določa:
„Države članice, Svet in Komisija se medsebojno obveščajo o ukrepih, sprejetih v skladu s to uredbo, in se obveščajo o ustreznih informacijah, ki so jim na voljo v zvezi s to uredbo […] in o kršitvah in problemih pri izvajanju ali razsodbah [sodbah], ki so jih izrekla nacionalna sodišča.“
15. Svet je s Sklepom 2001/927(7) sprejel prvi seznam oseb, skupin in organizacij, za katere velja uredba. Ime PMOI ni bilo vključeno na ta seznam.
16. Svet je navedel v prilogi k Skupnemu stališču 2002/340 z dne 2. maja 2002(8) posodobljen seznam oseb, skupin in organizacij, za katere velja Skupno stališče 2001/931. V točko 2 te priloge z naslovom „Skupine in organizacije“ je bila vključena PMOI, ki je bila opredeljena kot: „Mujahedin-e Khalq Organisation“ – „MEK“ ali „MKO“, brez „National Council of Resistance of Iran“ – „NCRI“ (alias „The National Liberation Army of Iran“ – „NLA“ (militantno krilo „MEK“), alias „The People's Mujahidin of Iran“ – „PMOI“, alias „Muslim Iranian Student's Society“.
17. Svet je s sklepom 2002/334, prav tako z dne 2. maja 2002(9), sprejel posodobljen seznam oseb, skupin in subjektov, za katere je veljala Uredba. Ime PMOI je bilo vključeno v ta seznam z enakim besedilom kot v Prilogi k Skupnemu stališču 2002/340.
18. Svet je v skladu s členom 1(6) Skupnega stališča 2001/931 in členom 2(3) Uredbe sprejel več nadaljnjih sklepov s seznami oseb, skupin in subjektov, za katere je veljalo to skupno stališče. Ime PMOI je bilo še naprej vključeno v priloge k tem sklepom.
19. Svet je 15. julija 2008 sprejel sporni sklep. Ime PMOI je bilo znova vključeno v prilogi k temu sklepu.
20. Svet je s sklepom 2009/62(10), ki je sledil razglasitvi izpodbijane sodbe 4. decembra 2008, sprejel posodobljen seznam oseb, skupin in organizacij, za katere je veljala Uredba št. 2580/2001. Imena PMOI na seznamu ni bilo več.
Zakonodaja s področja človekovih pravic
21. Člen 15(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju: Konvencija) določa:
„Med vojno ali ob kaki drugi splošni nevarnosti, ki ogroža življenje naroda, sme vsaka visoka pogodbena stranka sprejeti ukrepe, s katerimi razveljavi svoje obveznosti iz te Konvencije v strogo omejenem obsegu, ki ga terjajo kritične razmere, ob pogoju, da ti ukrepi niso v nasprotju z njenimi drugimi obveznostmi po mednarodnem pravu.“
22. V členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina)(11) z naslovom „Pravica do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča“ je navedeno:
„Vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, ima pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v tem členu.
Vsakdo ima pravico, da o njegovi zadevi pravično, javno in v razumnem roku odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče. Vsakdo ima možnost svetovanja, obrambe in zastopanja.
[…]“
Dejansko stanje
PMOI
23. PMOI je iranska politična organizacija.(12) Ustanovljena je bila leta 1965, prvotno zato, da nasprotuje šahovemu režimu. Imela je aktivno vlogo pri protestih v Iranu, ki so na koncu privedli do šahovega padca leta 1979. Nato je kmalu prišla v spor s fundamentalističnim režimom ajatole Homeinija. Proti koncu leta 1981 so številni člani in podporniki šli v izgnanstvo, njihovo glavno pribežališče pa je bila Francija. Leta 1986, po pogajanjih med francoskimi in iranskimi organi, pa jih je francoska vlada dejansko obravnavala kot nezaželene tujce, zato se je vodstvo PMOI, z nekaj tisoč privrženci, preselilo v Irak. Tam so imeli veliko skladišče orožja, vključno s tanki in z raketometi, dokler leta 2003 koalicijske sile niso napadle te države. Iz Iraka so nudili vojaško podporo svojim gostiteljem v vojni proti Iranu do njenega konca. V Iranu so izvajali nasilne operacije do leta 2001.
24. Od leta 2001, zlasti pa od zasedbe Iraka leta 2003, PMOI neprekinjeno izvaja kampanjo za legitimiranje svojega statusa laičnega, demokratičnega gibanja, katerega cilj je mirno zrušenje sedanjega režima v Iranu. Na izrednem kongresu junija 2001 v Iraku je PMOI izjavila, da se je uradno odločila opustiti vse vojaške akcije oziroma delovanje v Iranu.
25. Teroristična dejanja, v katere je bila PMOI prej vpletena, so privedla do tega, da je bila v več državah prepovedana kot teroristična organizacija. Z odredbo, ki je začela veljati 8. oktobra 1997, je državna sekretarka Združenih držav označila PMOI kot „tujo teroristično organizacijo“ v tej državi.(13) Secretary of State for the Home Department Združenega kraljestva (notranji minister, v nadaljevanju: Home Secretary) je 28. marca 2001 sprejel odločbo v skladu s Terrorism Act 2000 (zakon o terorizmu iz leta 2000), katere namen je bil opredeliti PMOI kot prepovedano teroristično organizacijo v tej državi članici.(14)
26. Ta dejanja so prav tako privedla do ukrepov Francoske republike proti domnevnim članom PMOI. „Tožilska skupina za boj proti terorizmu“ je aprila 2001 pri Tribunal de grande instance de Paris (okrožno sodišče, Pariz) začela preiskavo(15) zaradi obtožbe „oblikovanja kriminalne združbe za pripravo terorističnih dejanj“ v skladu z zakonom št. 96/647 z dne 22. julija 1996. Preiskava se je nanašala tudi na „financiranje teroristične skupine“ v skladu z zakonom št. 2001/1062 z dne 15. novembra 2001.
27. Francoska policija je 17. junija 2003 preiskala pisarne PMOI v Auvers‑sur‑Oise v Franciji.(16) Pridržali so večje število ljudi, nekateri med njimi pa so ostali v priporu. Sodni postopek ni bil sprožen, čeprav je bil najden večji znesek denarja.
28. Poleg preiskave, omenjene v točki 26 zgoraj, je tožilska skupina za boj proti terorizmu 19. marca 2007 in 13. novembra 2007 vložila dodatne obtožne akte zoper domnevne člane PMOI. Nanašajo se zlasti na obtožbe „prikrivanja predmetov, ki neposredno ali posredno izhajajo iz goljufanja še zlasti ranljivih oseb in iz goljufij organiziranih združb“, povezanih s teroristično družbo.
29. Medtem je PMOI v Združenem kraljestvu 30. oktobra 2006 izpodbijala odločbo Home Secretary o zavrnitvi odprave njene prepovedi pri Proscribed Organisations Appeal Commission (pritožbena komisija za prepovedane organizacije, v nadaljevanju: POAC). Njena pritožba je temeljila predvsem na tem, da se je ne glede na vrsto svojih dejanj med prepovedjo od takrat odrekla terorizmu in zavrnila nasilje.
30. Z odločbo POAC je POAC ugodila pritožbi PMOI. Odločbo Home Secretary o zavrnitvi odprave prepovedi PMOI je označila za „absurdno“ (perverse).
31. Court of Appeal (England & Wales) je s sodbo z dne 7. maja 2008(17) zavrnilo predlog Secretary of State for the Home Department, da bi se dovolila vložitev pritožbe zoper odločbo POAC, in mu odredilo, naj se ukine prepoved PMOI.
Dogodki neposredno pred in med sprejetjem spornega sklepa
32. Več dogodkov si je sledilo hitro ali razmeroma hitro pred sprejetjem spornega sklepa.
33. Francoska republika je 9. junija 2008 posredovala Svetu dodatne informacije, kot jih je imenovala, v zvezi s PMOI, ki po mnenju te države članice upravičuje zadržanje PMOI na seznamu oseb, skupin in subjektov, katerih sredstva so bila zamrznjena v skladu s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in členom 2(3) Uredbe.
34. Takrat je potekalo več zasedanj delovne skupine Sveta, odgovorne za izvajanje Skupnega stališča 2001/931 (v nadaljevanju: delovna skupina CP 931).(18) Po sprejetju spornega sklepa in obrazložitvi te delovne skupine 4. julija 2008 je istega dne potekal sestanek delovne skupine svetovalcev za zunanje odnose (Relex), na katerem je bil sprejet dogovor o besedilu posodobljene različice spornega sklepa. Ta je bila nato posredovana Odboru stalnih predstavnikov, ki jo je sprejel 9. julija 2008. Sporni sklep je bil sprejet 15. julija 2008.
35. Home Secretary je medtem s sklepom z dne 23. junija 2008, ki je začel veljati 24. junija 2008 kot odgovor na sodbo Court of Appeal z dne 7. maja 2008, v skladu s Terrorism Act 2000 odstranil ime PMOI s seznama prepovedanih organizacij v tej državi članici.
36. Svet je z dopisom z dne 15. julija 2008 obvestil PMOI o spornem sklepu. Temu dopisu je bila priložena obrazložitev.(19)
37. Ni sporno, da v nobeni fazi pred sprejetjem spornega sklepa Svet ni posredoval PMOI novih informacijah ali novega gradiva iz spisa, ki so po mnenju Sveta upravičevali zadržanje PMOI na seznamu subjektov, katerih sredstva so bila zamrznjena v skladu s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in členom 2(3) Uredbe.
Izpodbijana sodba
38. PMOI je z vložitvijo tožbe v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 21. julija 2008 sprožila sodni postopek zoper Svet za razglasitev ničnosti spornega sklepa v delu, ki se nanaša nanjo.
39. Francoski republiki in Evropski komisiji je bila dovoljena intervencija v tem postopku.
40. V okviru pripravljalnih ukrepov je Splošno sodišče s sklepom z dne 26. septembra 2008 (v nadaljevanju: sklep z dne 26. septembra 2008) naložilo Svetu, naj mu predloži vse dokumente v zvezi s sprejemanjem spornega sklepa, ki se nanašajo na PMOI, pri čemer je bila pridržana možnost, da se ti dokumenti v tej fazi postopka PMOI ne posredujejo, če bi Svet zanje menil, da so zaupni.
41. Svet je izpolnil ta sklep v dveh fazah. Prvič, 10. oktobra 2008 je vložil odgovor (v nadaljevanju: prvi odgovor na sklep z dne 26. septembra 2008), ki mu je bilo priloženih osem dokumentov. Sedem med njimi je bilo takih, ki niso bili opredeljeni kot zaupni in so bili posredovani PMOI. Osmi dokument je vseboval zaupno različico enega od dokumentov iz drugih prilog. Ta ni bil posredovan PMOI.
42. Svet je v prvem odgovoru na sklep z dne 26. septembra 2008 navedel, da v tej fazi ni mogel zagotoviti nekaterih nadaljnjih dokumentov, v katerih so bili opisani novi predlagani razlogi za vključitev PMOI na seznam in pojasnjeni razlogi za ta predlog, ker jih je Francoska republika kvalificirala kot zaupne in jih ob posredovanju odgovora ni bilo mogoče zagotoviti. V postopku sprejemanja spornega sklepa so bili ti dokumenti razdeljeni delovni skupini CP 931.
43. Ti nadaljnji dokumenti so bili vključeni v prilogo k drugemu odgovoru Sveta (v nadaljevanju: drugi odgovor na sklep z dne 26. septembra 2008), ki je bil vložen 6. novembra 2008. Svet je v tem odgovoru Splošno sodišče obvestil, da je Francoska republika, potem ko je končala nacionalne postopke, potrebne za spremembo klasifikacije treh zadevnih dokumentov, dovolila posredovanje prvih dveh dokumentov v celoti, posredovanje tretjega pa je dovolila, če se črtata dva odstavka. Pri tem je šlo za informacije, navedene v točkah 3(a) in 3(f) priloge 3 k odgovoru (v nadaljevanju: informacije iz točke 3(a) oziroma točke 3(f)).
44. Splošno sodišče je s sodbo, razglašeno dne 4. decembra 2008, ugodilo tožbi PMOI in Svetu naložilo plačilo stroškov.
45. PMOI je pred Splošnim sodiščem navedla šest tožbenih razlogov. V delu, ki je upošteven za pritožbo, vsebujejo, prvič, kršitev pravice do obrambe, ker je Svet sprejel sporni sklep, ne da bi PMOI pred tem posredoval nove informacije oziroma novo g radivo iz spisa, zaradi katerih bi po mnenju Sveta bilo upravičeno zadržanje PMOI na seznamu oseb, skupin in subjektov, katerih sredstva so bila zamrznjena v skladu s členom 2(3) Uredbe.
46. Splošno sodišče je obravnavalo ta razlog v točkah od 36 do 47 izpodbijane sodbe.
47. V točki 39 je navedlo: „Sodišče prve stopnje meni, da to zatrjevanje Sveta v ničemer ne utemeljuje domnevne nemožnosti, v kateri naj bi se znašla ta institucija, da bi sporni sklep sprejela po postopku, v katerem bi bila spoštovana pravica do obrambe tožeče stranke.“
48. Natančneje, Splošno sodišče je ugotovilo, da zatrjevana nujnost nikakor ni bila izkazana. Tudi če se prizna, da Svet ni bil dolžan, da tožečo stranko po odločbi POAC z dne 30. novembra 2007 nemudoma odstrani s spornega seznama, pa je v vsakem primeru s 7. majem 2008, ki je datum razglasitve sodbe Court of Appeal, zanj dokončno prenehala možnost, da bi se še nadalje skliceval na odločbo Home Secretary, ki je bila podlaga za prvotno odločbo o zamrznitvi sredstev PMOI. Med tem datumom, 7. majem 2008, in datumom sprejetja spornega sklepa, 15. julijem 2008, sta pretekla več kot dva meseca. Glede tega Svet ni pojasnil, zakaj neposredno po 7. maju 2008 ni mogel ravnati tako, da bi se PMOI ali umaknilo s spornega seznama ali ohranilo na njem na podlagi novih spoznanj (točka 40).
49. Še več, tudi če domnevamo, da so francoski organi prve podatke glede sodne preiskave, ki se je začela v Parizu aprila 2001, Svetu posredovali šele junija 2008, to ne pojasnjuje, zakaj teh novih podatkov ni bilo mogoče nemudoma posredovati PMOI, če jih je Svet od takrat nameraval uporabiti v njeno breme (točka 41).
50. Dejansko in pravno je bilo torej napačno zatrjevati, da je bilo treba, ker je 24. junija 2008 začel veljati sklep Home Secretary z dne 23. junija 2008 o izbrisu PMOI s seznama in novih podatkov, ki so jih bolj ali manj sočasno(20) posredovali francoski organi, nov sklep o zamrznitvi sredstev sprejeti tako hitro, da ni bilo omogočeno spoštovanje pravice do obrambe tožeče stranke (točka 43).
51. Splošno sodišče je zavrnilo tudi trditev Sveta, da je obrazložitev, ki je bila vročena PMOI po sprejetju spornega sklepa, tej omogočila, da uporabi pravico do pravnega sredstva, sodišču Skupnosti pa, da izvede nadzor (točki 45 in 46).
52. V točkah od 49 do 79 izpodbijane sodbe so obravnavani preostali tožbeni razlogi PMOI, ki se upoštevni za to pritožbo, in sicer, prvič, kršitve člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, člena 2(3) Uredbe in pravil o dokaznem bremenu – in, drugič, kršitev pravice PMOI do učinkovitega sodnega varstva.
53. V točkah od 49 do 55 izpodbijane sodbe se je Splošno sodišče sklicevalo na svojo prejšnjo sodno prakso. Zlasti je poudarilo, da se na podlagi člena 10 ES (ki je zdaj vsebinsko nadomeščen s členom 4(3) PEU) odnosi med državami članicami in institucijami urejajo z vzajemno dolžnostjo lojalnega sodelovanja (točka 52), in nadaljevalo (v točki 53) z omembo svoje sodne prakse(21), in sicer da uporaba člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in člena 2(3) Uredbe za Svet pomeni, da se „mora kar najbolj opreti na presojo pristojnega nacionalnega organa, zlasti če gre za sodni organ, in sicer v zvezi z obstojem „trdnih in zaupanja vrednih [verodostojnih] dokazov ali indicev“, s katerimi je utemeljena odločba tega organa“. Iz navedenega (točka 54) izhaja, da je dokazno breme za to, da je zamrznitev sredstev pravno utemeljena, sicer na strani Sveta, vendar je predmet tega dokazovanja „relativno omejen“.
54. Splošno sodišče je v točki 55 izpodbijane sodbe navedlo svojo sodno prakso, in sicer da kljub širokemu pooblastilu Sveta za odločanje po prostem preudarku v zvezi z okoliščinami, ki jih je treba upoštevati pri odločanju o tem, ali naj se sprejme sklep o zamrznitvi sredstev, ostaja sodišče Unije dolžno preveriti, kako je Svet razlagal zadevne podatke, in mora preveriti „ne le vsebinsko pravilnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in doslednost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji položaja, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe“.(22)
55. Splošno sodišče je v točkah od 56 do 58 izpodbijane sodbe navedlo:
„56 […] Sodišče prve stopnje ugotavlja, da niti informacije, vsebovane v izpodbijanem sklepu, njegovi obrazložitvi ali obvestilu o njem, niti informacije, ki sta jih vsebovala odgovora Sveta na sklep o pripravljalnih ukrepih z dne 26. septembra 2008, ne izpolnjujejo zgoraj navedenih zahtev v zvezi z dokazovanjem, tako da ni pravno zadostno dokazano, da je bil izpodbijani sklep sprejet v skladu z določbami člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in člena 2(3) [Uredbe].
57 Natančneje, Svet Sodišču prve stopnje ni posredoval niti pravilnih informacij niti gradiva iz spisa, iz katerih bi izhajalo, da so sodna preiskava, ki jo je začela tožilska skupina za boj proti terorizmu pri Tribunal de grande instance de Paris aprila 2001, ter dodatna obtožna akta iz marca in novembra 2007 za tožečo stranko pomenili odločbo, ki bi ustrezala opredelitvi iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, kar sicer zatrjuje, vendar pa tega ne utemelji.
58 Glede tega je treba v celoti povzeti najbolj upoštevne dele prvega odgovora Sveta na sklep o pripravljalnih ukrepih z dne 26. septembra 2008:
__3. [Delovna] [s]kupina [PC 2001/931] je zadevni sklep Sveta – v delu, v katerem se je nanašal na tožečo stranko – obravnavala na štirih zasedanjih, namreč 2. junija, 13. junija, 24. junija in 2. julija 2008 […]
[…]
6. V okviru teh zasedanj je tako Francoska republika delegacijam razdelila 	tri dokumente, v katerih so bili opisani novi predlagani razlogi za vključitev tožeče stranke na seznam in pojasnjeni razlogi za ta predlog Francoske republike. Tretji dokument je deloma vseboval besedilo obrazložitve Sveta, ki je že priložena gradivu o tej zadevi. Ob njihovi razdelitvi je Francoska republika te dokumente kvalificirala kot zaupne. Svet je Francosko republiko opozoril na sklep Sodišča prve stopnje in ta država trenutno preučuje možnost, da bi spremenila kvalifikacijo zadevnih dokumentov. Vendar pa je bil Svet obveščen, da se zaradi potrebe po spoštovanju zahtev notranjega prava odločitev o tem ne more sprejeti v roku, ki ga je določilo tajništvo Sodišča prve stopnje. Svet zato zdaj glede teh dokumentov ne more ravnati v skladu s sklepom Sodišča prve stopnje, ker ni pooblaščen za njihovo posredovanje Sodišču prve stopnje, in to niti če bi se ohranila njihova zaupnost. Zato glede tega Sodišče prve stopnje vljudno prosi za razumevanje in se zavezuje, da ga bo obvestilo takoj, ko bo Francoska republika sprejela odločitev glede zadevnih dokumentov.
[…]
11.	Svet zlasti poudarja, da ni prejel nikakršnih drugih dokazov glede sodne preiskave, ki se je izvajala v Franciji, razen tistih, ki so navedeni v obrazložitvi. Zdi se mu, da morajo – glede na francosko pravo – taki dodatni dokazi med preiskavo ostati zaupni. Glede preiskave je predložil vse bistvene informacije, ki jih je imel na voljo za sestavo obrazložitve. Eden od dokumentov, na katerega se nanaša točka 6, je vseboval podrobnejši seznam kršitev, glede katerih je potekala preiskava, ki pa jih vse popolnoma zajema splošen opis v obrazložitvi (namreč številna kazniva dejanja, ki so vsa v neposredni ali posredni povezavi s skupnim podjetjem, katerega cilj je z ustrahovanjem ali nasiljem resno kaliti javni red, ter financiranje teroristične skupine in prikrivanje predmetov, ki neposredno ali posredno izhajajo iz goljufanja še zlasti ranljivih oseb in iz goljufij organiziranih združb, povezanih s teroristično družbo).
12.	Svet nima razen informacij o več kršitvah, ki so predmet preiskave, ter natančnejših pojasnil o datumu začetka preiskave in času, v katerem sta bila vložena dodatna obtožna akta, nikakršnih drugih informacij glede preiskave. Ni bil seznanjen z natančno identiteto oseb, na katere se nanaša preiskava; ve samo, da so te osebe domnevni člani tožeče stranke, kot je to navedeno v obrazložitvi. Nima pa več informacij o morebitnem poteku preiskave. Skratka, ob sprejetju izpodbijanega sklepa ni imel na voljo nobenega drugega dokaza, ki se je v okviru preiskave uveljavljal „zoper tožečo stranko“, razen dokazov, ki so navedeni v obrazložitvi.“
56. Splošno sodišče je nato obravnavalo trditev PMOI, da se nacionalna odločitev nanaša na domnevne člane te organizacije in je ni mogoče obravnavati, kot da se nanaša na organizacijo samo, in protiargument Sveta, da je bila taka okoliščina, čeprav se zadevni sklep nanaša na posameznike, „logična in primerna“, saj domnevnih kaznivih dejanj ne bi mogla zagrešiti organizacija sama, temveč samo posamezniki, ki so njeni člani, po drugi strani pa proti PMOI ne more potekati kazenski pregon, ker nima pravne osebnosti. Splošno sodišče je navedlo, da ta pojasnila najprej nasprotujejo besedilu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 (točka 64 izpodbijane sodbe). Navedlo je tudi, da Svet ni navedel, čeprav je bila ta razlaga napačna, „posebnih in konkretnih razlogov“, zaradi katerih je v obravnavanem primeru treba dejanja, za katera so odgovorni posamezniki, pripisati PMOI. V obravnavani zadevi „ni nikakršnega pojasnila o tem“ (točka 65).
57. Splošno sodišče je v točkah od 71 do 76 izpodbijane sodbe navedlo tudi:
„71 Nazadnje, Sodišče prve stopnje poudarja, da Svet ni ugodil zahtevi francoskih organov, naj __spremeni klasifikacijo‘ točke 3(a) zadnjega od treh dokumentov, navedenih v točki 58 zgoraj [ (23) ], ki vsebuje ‚povzetek – ki so ga ti organi naredili za določene delegacije držav članic – bistvenih točk, ki utemeljujejo zadržanje [PMOI] na evropskem seznamu‘. V skladu z zgoraj navedenim dopisom MAEE [francoskega ministrstva za zunanje in evropske zadeve (ministère des Affaires étrangères et européennes français)] Svetu z dne 3. novembra 2008 se zadevne informacije ‚nanašajo na varnostna vprašanja in so zanimive za nacionalno obrambo ter so tako v skladu s členom 413‑9 kazenskega zakonika predmet varnostnih ukrepov, namenjenih omejevanju njihovega razširjanja‘, tako da ‚MAEE ne more dovoliti njihovega posredovanja [Splošnemu sodišču]‘.
72 Trditev Sveta, da mora spoštovati načelo zaupnosti, na katero se sklicujejo francoski organi, ne omogoča razumevanja, v čem naj bi to načelo kršila okoliščina, da je bilo zadevno gradivo iz spisa posredovano sodišču Skupnosti, po drugi strani pa naj ga ne bi kršila okoliščina, da je bilo isto gradivo posredovano Svetu in nato vladam 26 drugih držav članic.
73 V vsakem primeru Sodišče prve stopnje meni, da Svet sklepa o zamrznitvi sredstev ne more utemeljiti na informacijah ali gradivu iz spisa, ki jih je posredovala država članica, če ta država članica ne more odobriti njihovega posredovanja sodišču Skupnosti, ki nadzoruje zakonitost tega sklepa.
74 Glede tega je treba spomniti, da je Sodišče prve stopnje v sodbi OMPI (točka 154) že potrdilo, da sodni nadzor nad zakonitostjo sklepa o zamrznitvi sredstev vsebuje presojo dejstev in okoliščin, navedenih v njegovo utemeljitev, ter preverjanje dokazov in informacij, na katerih temelji ta presoja, kot je to Svet izrecno priznal v vlogah v zadevi, v kateri je bilo odločeno s sodbo Sodišča prve stopnje z dne 21. septembra 2005 v zadevi Yusuf in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji (T‑306/01, ZOdl., str. II‑3533), ki je bila po pritožbi razveljavljena s sodbo Sodišča z dne 3. septembra 2008 v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji (C‑402/05 P in C‑415/05 P, še neobjavljena v ZOdl.) [ (24) ] . Sodišče prve stopnje mora prav tako preveriti, ali sta bili glede tega spoštovani pravica do obrambe in zahteva po obrazložitvi, ter če je to potrebno, utemeljenost prisilnih nujnih razlogov, na katere se Svet izjemoma sklicuje, da bi lahko odstopil od tega.
75 V obravnavani zadevi je tak nadzor še toliko nujnejši, ker je edino procesno jamstvo, ki zagotavlja pravično ravnovesje med zahtevami boja zoper mednarodni terorizem in varstvom temeljnih pravic. Ker morajo biti omejitve pravice do obrambe zadevnih oseb, do katerih je prišlo zaradi ravnanja Sveta, uravnotežene s strogim neodvisnim in nepristranskim sodnim nadzorom […], mora biti sodišču Skupnosti omogočen nadzor zakonitosti in utemeljenosti ukrepov zamrznitve sredstev, ne da bi bilo proti njemu mogoče uveljavljati tajnost ali zaupnost dokazov in informacij, ki jih je uporabil Svet (sodba OMPI, točka 55).
76 V obravnavanem primeru je posledica tega, da Svet in francoski organi niso posredovali – in to niti Sodišču prve stopnje – informacij iz točke 3(a) zadnjega od treh dokumentov, navedenih zgoraj v točki 58, to, da Sodišču prve stopnje ni omogočeno izvajanje njegovega nadzora nad zakonitostjo izpodbijanega sklepa.“
Pritožba
58. Francoska republika v pritožbi na sodbo Splošnega sodišča navaja tri pritožbene razloge. V prvem trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni upoštevalo posebnih okoliščin pri sprejetju izpodbijane sodbe. V drugem trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, s tem ko je štelo, da pri sodnem postopku, uvedenem v Franciji, ne gre za odločitev, ki bi bila v skladu z opredelitvijo iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931. V tretjem trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, ko je presodilo, da je bilo s tem, ko Svet ni posredoval informacij iz točke 3(a), Sodišču prve stopnje onemogočeno izvajanje njegovega nadzora nad zakonitostjo spornega sklepa in da je bila s tem kršena pravica do učinkovitega sodnega varstva. Zato Francoska republika sklepa, da bi morala biti izpodbijana sodba razveljavljena.
59. PMOI pa po drugi strani izpodbija vsakega od teh pritožbenih razlogov in navaja, da je treba pritožbo zavreči.
60. V nasprotju s postopkom, ki je vodil do sodb OMPI in PMOI I, kakor tudi do izpodbijane sodbe, nobena država članica ali institucija ni iskala dovoljenja za intervencijo v kateri koli fazi te pritožbe. V odgovor na pisna vprašanja Sodišča z dne 2. junija 2010, s katerimi je zaprosilo Svet in Evropsko komisijo, naj podata svoja stališča o praktičnih izkušnjah pri izvajanju nekaterih vidikov sodbe Sodišča v zadevi Kadi I, sta Svet in Komisija vložila pisna stališča 28. junija oziroma 24. junija 2010. Slednja pri analizi, ki sledi, niso bila v pomoč, zato se v teh sklepnih predlogih nanje ne bom več sklicevala.
Dopustnost
61. Pred vsebinsko obravnavo pritožbe je treba obravnavati razlog PMOI glede dopustnosti.
62. PMOI v bistvu trdi, da Francija nima pravnega interesa za to pritožbo, ker ni poskusila izpodbijati Sklepa 2009/62 in ker je bil njegov predhodnik, sporni sklep, razveljavljen in nadomeščen. Iz tega izhaja, da je pritožba nedopustna. Podredno, pritožba je brezpredmetna in Sodišče mora odkloniti odločanje o njej.
63. Te trditve me ne prepričajo.
64. Prvič, v drugem odstavku člena 56 Statuta Sodišča se dejansko predvideva, da lahko države članice in institucije Unije, ki so se pridružile postopku pred Splošnim sodiščem, vložijo pritožbo, čeprav jih odločitev tega Sodišča prve stopnje neposredno ne prizadeva. Glede na to, da se je Francoska republika pridružila postopku na prvi stopnji, se ta določba neposredno nanaša nanjo v tej pritožbi. Tudi če ni bilo tako, bi Francoska republika še vedno imela pravni interes na podlagi tretjega odstavka tega člena, ki omogoča, da država članica ali institucija vloži pritožbo zoper sodbo Splošnega sodišča, čeprav se ni pridružila postopku na prvi stopnji.
65. Razlog za to je jasen. Razlaga in uporaba prava Evropske unije sta zelo pomembni za države članice in institucije. Zelo resen interes imajo lahko za to, da izpodbijajo razlago prava Evropske unije, ki jo poda Splošno sodišče, čeprav niso sodelovale v postopku pred tem sodiščem.
66. Ali je mogoče utemeljeno trditi, da bi kljub pravnemu interesu Francoske republike za vložitev te pritožbe, ta morala biti razglašena za nedopustno, ker je brezpredmetna?
67. Mislim, da ne.
68. Prvič, Francoska republika poudarja, da je bila posledica izpodbijane sodbe izločiti sporni sklep (vsaj v delu, ki se nanaša na PMOI) iz pravnega reda Unije od datuma sprejetja tega sklepa 15. julija 2008. Če bo Sodišče pritožbi ugodilo, bo posledica ponovna vključitev sklepa v ta pravni red za obdobje med 15. julijem 2008 in datumom sprejetja Sklepa 2009/62, s katerim je bil razveljavljen (26. januar 2009).
69. Drugič, in kar je še bistvenejše, Francoska republika misli na prihodnost. Rezultat te pritožbe je neposredno povezan z njo. Razveljavitev izpodbijane sodbe bi omogočila Francoski republiki, če bi menila, da je to primerno, sprožitev postopka pred Svetom, da se PMOI ponovno vključi na seznam oseb, skupin in subjektov, katerih sredstva se zamrznejo v skladu s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in členom 2(3) Uredbe. Celo manj ugodna rešitev bi bila koristna. Glede na vsebino sodbe Sodišča bi Francoska republika nato vedela, ali so bile, na primer, informacije, posredovane Svetu pred sprejetjem spornega sklepa, pravno zadostne ali pa bi bile potrebne nadaljnje oziroma drugačne informacije. Prav tako bi bilo pojasnjeno, ali, na kakšen način in na kakšni podlagi bi bilo treba zagotoviti Splošnemu sodišču zaupne ali tajne informacije.
70. Menim, da pritožbeni razlog PMOI v zvezi z nedopustnostjo temelji na neprimernem restriktivnem pristopu glede namena, ki je pojasnitev prava.
71. Zato menim, da je pritožba dopustna.
Utemeljenost
Prvi pritožbeni razlog: domnevna kršitev pravic do obrambe
72. Francoska republika v prvem pritožbenem razlogu v bistvu navaja, da je Splošno sodišče v točki 47 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da je bil sporni sklep pomanjkljiv, ker PMOI niso bile posredovane nove informacije iz spisa in ker PMOI ni imela možnosti vložiti stališč, preden je Svet sprejel ta sklep.
73. Po mnenju Francoske republike je bila nujnost položaja kot posledice sklepa Home Secretary o odstranitvi imena PMOI s seznama prepovedanih organizacij v Združenem kraljestvu taka, da je bilo treba takoj ukrepati, da se ime PMOI zadrži na seznamu Sveta. Svet ni imel časa, da bi sprejel sporni sklep v skladu s postopkom, ki bi mu omogočil, da nove informacije posreduje PMOI.(25) Glede na okoliščine je bil zato pristop, ki ga je uporabil Svet za sprejetje spornega sklepa, pravilen.
74. Reči je mogoče, da so argumenti, ki jih je Svet predložil Splošnemu sodišču in so bili pravzaprav podobni tistim, ki jih je v tej pritožbi navedla Francoska republika, pri Splošnem sodišču naleteli na malo razumevanja. To je ugotovilo, da to zatrjevanje Sveta „v ničemer ne utemeljuje[ni utemeljilo] domnevne nemožnosti, v kateri naj bi se znašla ta institucija, da bi [sporni sklep] sprejela po postopku, v katerem bi bila spoštovana pravica do obrambe [PMOI]“ (točka 39 izpodbijane sodbe). Nadalje je ugotovilo, da „zatrjevana nujnost nikakor ni [bila] izkazana“. Tudi če se prizna, da Svet ni bil dolžan, da PMOI po odločbi POAC z dne 30. novembra 2007 nemudoma odstrani s seznama, je zanj od 7. maja 2008, ki je datum razglasitve sodbe Court of Appeal, dokončno prenehala možnost, da bi se še nadalje skliceval na odločbo Home Secretary. Med tem datumom, 7. majem 2008, in datumom sprejetja spornega sklepa, 15. julijem 2008, „sta pretekla več kot dva meseca“ (točka 40). Tudi če domnevamo, da so bile nove informacije posredovane Svetu šele junija 2008, to ne pojasni, zakaj jih Svet ni nemudoma posredoval PMOI (točka 41).
75. To stališče je treba podrobno preučiti.
Postopek sprejemanja spornega sklepa: 1. – obdobje med 7. majem 2008 in 9. junijem 2008
76. Stanje v tem obdobju je mogoče preprosto opisati. Zdi se, da se vsaj na ravni Sveta ni zgodilo nič pomembnega. Francoska republika v odgovoru pojasni, da je bil razlog, zaradi katerega novih informacij ni bilo mogoče posredovati do 9. junija 2008, ta, da so morali francoski organi pregona določiti, da so te informacije javne. Pred tem datumom je zanje veljala tako imenovana „preiskovalna zaupnost“.
77. Zaradi tega se v dvomesečnem obdobju, ki je bilo teoretično na voljo za sprejetje sklepa, en mesec ni uporabil za pospešitev postopka odločanja znotraj Sveta. Dodala bi lahko, da enako velja za obdobje od datuma odločbe POAC z dne 30. novembra 2007 – ki je, čeprav je bila predmet pritožbe, vsaj resno omogočila, da PMOI morda ne bo več mogoče uvrstiti na seznam na podlagi informacij, ki jih je posredovalo Združeno kraljestvo – do 6. maja 2008. Izgubo enega obdobja zaradi neaktivnosti je še mogoče opredeliti kot smolo, izguba obeh pa meji na nemarnost. Če je le mogoče, je treba tako stanje preprečiti.
78. Menim, da bi ga v zadevnih okoliščinah zares bilo mogoče preprečiti.(26)
79. Odgovornost za sprejetje sklepov glede uvrstitve na seznam in s tem postopka, ki privede do sprejetja teh odločitev, sicer nosi Svet, vendar pa ta institucija ne more delovati brez pomoči in sodelovanja držav članic.
80. Iz člena 4 Skupnega stališča 2001/931 in člena 8 Uredbe jasno izhaja, da morajo države članice sodelovati v boju proti terorizmu. Za te države seveda obstaja tudi splošna dolžnost lojalnega sodelovanja, kot določa člen 4(3) PEU. Za to načelo velja splošna uporaba, posebej zavezujoče pa je na področjih policijskega in pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah.(27)
81. Po mojem mnenju iz teh zahtev izhaja, da so se države članice dolžne, če je neka oseba, skupina ali subjekt uvrščen na seznam, medsebojno (kakor tudi Svet) obveščati o dogodkih znotraj vsakega od svojih sistemov, kar pomeni, da je podlaga, ki je privedla do vpisa neke osebe, skupine ali subjekta kot prepovedane organizacije ali izginila, ali kar je še verjetneje, obstaja nevarnost, da izgine. Vse druge države članice so dolžne, potem ko so bile o tem obveščene, posredovati Svetu celotno gradivo, na katero se želijo ali se morda želijo opirati, da se zadevna uvrstitev na seznam ohrani. Glede na to, da nekatere zadeve lahko postanejo nujne, morajo države članice to storiti, kolikor hitro je mogoče, in tako olajšati delo Svetu, hkrati pa zagotoviti spoštovanje pravice do obrambe.
82. V tej zadevi takega pravočasnega sodelovanja na žalost ni bilo.
Postopek sprejemanja spornega sklepa: 2. – obdobje med 9. junijem 2008 in 15. julijem 2008
83. Svet bo s pomočjo celovitih in posodobljenih informacij lažje sprejel sklep z minimalno zakasnitvijo. Pri tem mora seveda izvajati ustrezne postopke, ki pripeljejo do sprejetja sklepa.
84. Preden se ponovno vrnemo na zaporedje dogodkov, ki so privedli do sprejetja spornega sklepa, je morda koristno, če na kratko preučimo pravni kriterij, ki ga mora izpolniti tak sklep, da se lahko upre izpodbijanju pred sodiščem Evropske unije, in kaj tak kriterij pomeni za postopke Sveta.
85. V zvezi s tem je treba poudariti izjavo Splošnega sodišča iz točke 55 izpodbijane sodbe, da mora sodnik Unije pri preverjanju sklepov o zamrznitvi sredstev ne le „preveriti“ vsebinske pravilnosti navedenih dokazov, njihove zanesljivosti in doslednosti, ampak tudi „ugotoviti“, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji položaja, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe.
86. Ta (dvojni) kriterij, ki ga je določilo sodišče Evropske unije, se nanaša na veljavnost vseh sklepov, ki jih sprejme Svet v zvezi z zamrznitvijo sredstev. Zadevni sklep mora izpolnjevati ta kriterij. V nasprotnem primeru lahko pride do razglasitve ničnosti sklepa v okviru pritožbe pred Splošnim sodiščem.
87. V zvezi z zahtevo, da je treba preveriti vsebinsko pravilnost dokazov, njihovo zanesljivost in doslednost, bom v nadaljevanju obravnavala vprašanja glede vrste in intenzivnosti nadzora, ki ga mora opraviti Svet.(28) V tej fazi analize ugotavljam le, da po mojem mnenju tak kriterij ne dopušča nobene izjeme.
88. Drugi vidik se nanaša na obseg zadevnih dokazov. Organ, ki sprejme sklep, je dolžan ugotoviti, ali dokazi, ki so mu bili predloženi, vsebujejo vse
upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji položaja, in ali lahko utemeljijo trditev, da so zadevna oseba, skupina ali subjekt udeleženi v terorističnih dejanjih, ali jih omogoča oziroma zanj na kak drug način velja Skupno stališče 2001/931 ali Uredba.
89. Iz tega izhaja, da mora Svet v celoti upoštevati vse gradivo, ki mu je bilo predloženo, ker se mora prepričati, ali zadevno gradivo pomeni celotno upoštevno gradivo in ali predloženi podatki zadostujejo za utemeljitev sklepa o zamrznitvi sredstev. Za sprejetje odločitve mora Svet, razen če gre za prvi sklep(29) in ob upoštevanju vprašanj, povezanih z zaupnimi dokazi(30), posredovati osebi, skupini ali subjektu, na katere lahko vpliva zadevni sklep, vse dokaze, na podlagi katerih namerava utemeljiti sklep, in vsemu, povedanemu v odgovor, pripisati ustrezno težo(31) .
90. Do kolikšne mere so postopki, ki jih je Svet izvajal v sporni zadevi, izpolnili te zahteve?
91. Iz odgovorov, ki jih je Svet posredoval Splošnemu sodišču v odgovor na sklep z dne 26. septembra 2008, izhaja:
–	Prvič, zasedanje delovne skupine CP 931 je potekalo 13. junija 2008. V zapisniku tega zasedanja je navedeno, da so preučevali nove informacije (v zvezi s PMOI). Razdeljen je bil osnutek obrazložitve.
–	Naslednje zasedanje te delovne skupine je potekalo 24. junija 2008. V zapisniku tega zasedanja je navedeno, da so bile predložene dodatne informacije (ki se prav tako nanašajo na PMOI) in da so države članice zaprosile za dodaten rok za preučitev vprašanja.
–	V zapisniku naslednjega zasedanja, ki je potekalo 2. julija 2008, je navedeno, da je bil ob upoštevanju dodatno predloženih informacij in spremenjene obrazložitve, ki je bila razdeljena, delegatom določen rok do 4. julija, da bi navedli, ali kakor koli ugovarjajo temu, da se PMOI uvrsti na seznam na podlagi na novo predlaganih razlogov.
–	Nato je 4. julija 2008 potekalo zasedanje delovne skupine svetovalcev za zunanje odnose (Relex), na katerem je bil sprejet dogovor o besedilu spornega sklepa.
–	To besedilo je bilo nato razdeljeno Odboru stalnih predstavnikov in ta ga je potrdil 9. julija 2008.
–	Sporni sklep je bil sprejet 15. julija 2008.
92. Če pustimo ob strani vlogo držav članic v obravnavanem postopku, je dejstvo v tej zadevi, da je Francoska republika šele 9. junija 2008 Svetu predložila nove informacije in novo gradivo. Da bi se uporabil člen 1(4) Skupnega stališča, mora Svet najprej prejeti __točne podatke ali gradiva iz s tem povezanega dosjeja, ki prikazuje, da je odločitev […] sprejel pristojni organ“. Zato ni bilo podlage, na kateri bi lahko Svet začel postopek sprejemanja spornega sklepa pred 9. junijem 2008.
93. Želela bi dodati, da iz dokumentov, ki jih je predložil Svet kot odgovor na sklep Splošnega sodišča z dne 26. septembra 2008, izhaja, da so bile končne informacije, na katerih je temeljil sporni sklep, Svetu posredovane šele 2. julija 2008 in da jih je njegova delovna skupina preučila na zasedanju, ki je potekalo na navedeni datum. Po mojem mnenju ne bi bilo primerno, da bi Svet posredoval informacije PMOI, preden ne bi bilo nedvomno jasno, da so posredovane informacije vse (in zares ne več kot) informacije, ki bodo pozneje upoštevne za Svet v postopku odločanja.
94. Čeprav ni mogoče izključiti, da bi bilo mogoče pospešiti, z današnjega stališča, enega ali več vidikov postopka, ki ga je uporabil Svet, potem ko je Francoska republika 9. junija 2008 posredovala nove informacije in novo gradivo, se mi ne zdi verjetno, da bi morebitna pospešitev imela velik vpliv na celoten časovni okvir.(32) Ne vem, kako bi bilo mogoče postopek, ki ga je opravil Svet, opredeliti kot bistveno nepravilen, v smislu, da ni bil izveden dovolj hitro.
95. Zlasti menim, da Splošno sodišče v ugotovitvah ni upoštevalo načina, po katerem mora Svet delovati v praksi. Sporni sklep je bilo treba sprejeti s soglasjem. Na zadevnih zasedanjih so bili prisotni predstavniki iz držav članic. Utemeljeno je mogoče domnevati, da so ti predstavniki potrebovali navodila svojih nacionalnih organov in/ali vlad. Postopek kot tak je dolg (da ne rečem težaven). Iz zapisnika zadevnih zasedanj izhaja, da v tej zadevi ni bilo mogoče pričakovati takojšnjega sklepa. Svet je moral zagotoviti ne le soglasje vseh držav članic glede predlaganega osnutka sklepa, ampak s pomočjo svojih služb (med drugim zlasti pravne službe) tudi oblikovati mnenje, pred dokončnim sprejetjem sklepa, o verjetnosti, da bo slednji prestal pregled Splošnega sodišča v primeru izpodbijanja.
96. Zato sklepam, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da je Svet imel dovolj časa, če naj bi bil sporni sklep sprejet v skladu s časovnim okvirom, ki ga je v tej zadevi določil Svet, da PMOI posreduje nove informacije in novo gradivo, ki ga je prejel od Francoske republike, in da PMOI da možnost, da vloži stališča. Pozneje bom preučila, ali je bil časovni okvir dejansko omejevalni dejavnik, kot je trdil Svet v stališčih, predloženih Splošnemu sodišču.(33)
Zahteva po obveščanju PMOI
97. Ali je Svet pravilno ugotovil, da ni bil dolžan posredovati novih informacij PMOI in ji dati možnosti vložiti stališča pred sprejetjem spornega sklepa?
98. Če izhajamo iz tega, da Svet ni bil sposoben delovati veliko hitreje v obdobju med 9. junijem 2008, ko je od Francoske republike prejel zadevne informacije, in 15. julijem 2008, ko je sprejel sporni sklep, se vprašamo, ali je Svet smel sprejeti sporni sklep, ne da bi prej obvestil PMOI in ji dal možnost, da vloži stališča.
99. Menim, da ne.
100. Sodna praksa v bistvu določa, da mora sklep o zamrznitvi sredstev, če je sprejet prvič, imeti učinek presenečenja in biti tak, da ga je mogoče nemudoma uporabiti. O takem ukrepu naj se zato pred njegovo izvršitvijo ne bi obveščalo.(34) Položaj je drugačen v primeru poznejšega sklepa o zamrznitvi enakih sredstev. Element presenečenja nima več nobene vloge. Pred vsakim takim sklepom mora zato biti dana možnost nadaljnjega zaslišanja, in kadar je to potrebno, posredovanje morebitnih novih dokazov.(35)
101. Glede na to, da odločba o zamrznitvi sredstev v zvezi s PMOI velja od 3. maja 2002(36), je jasno, da gre pri spornem sklepu za poznejši sklep in ne za prvega. Neposredna uporaba te sodne prakse nalaga, da je bilo treba nove dokaze sporočiti PMOI in ji dati možnost, da se nanje odzove in poda svoja stališča.
102. Prav tako ni mogoče utemeljiti trditve, da je zato, ker je sporni sklep temeljil na novih podatkih, rok na neki način začel znova teči, zaradi česar predhodno obvestilo ni bilo zahtevano. Kar je pomembno, ni, ali so bile informacije nove, ampak ali so se nanašale na obnovo obstoječega sklepa o zamrznitvi sredstev in ne na prvo sprejetje sklepa o zamrznitvi sredstev. Sporni sklep se je nanašal na obnovo sklepa o zamrznitvi. Presenečenje zato ni bilo potrebno ne pomembno.
103. Z vidika PMOI je element varstva, ki sta ga zagotavljali zahteva po obvestilu in pravica podajanja stališč pred sprejetjem spornega sklepa, zelo pomemben. Zato je ključen za pravico do obrambe. Menim, da iz tega izhaja, da je Splošno sodišče v točkah 46 in 47 izpodbijane sodbe popolnoma pravilno zavrnilo trditev Sveta, da so bili interesi PMOI upoštevani v zadostni meri s tem, ko je bila PMOI obveščena o sklepu po njegovem sprejetju in ji je bila v tej fazi dana možnost podati njena stališča. Ne glede na to, ali se pojavijo vprašanja nujnosti ali ne, Svet preprosto na tak način ne sme ignorirati pravice do obrambe prizadete stranke.
104. Kaj bi torej moral storiti Svet?
105. Svet se je v tem položaju soočal s tremi različnimi interesi. Prvič, z interesi PMOI. Drugič, z interesi Sveta, ki je bil po mojem mnenju dolžan sprejeti ukrepe, da se v čim bolj zagotovi, da sporni sklep ne bo izpodbijan z utemeljitvijo, da je bil sprejet z nepotrebno naglico ali s premajhno skrbjo. Tretjič, z interesi drugih oseb, skupin in subjektov, katerih imena so bila na seznamu, navedenem v prilogi k Sklepu 2007/868(37) (sklep, neposredno pred spornim sklepom). Te stranke so bile upravičene do koristi, ki izhaja iz obveznosti, naložene Svetu s členom 1(6) Skupnega stališča 2001/931 o preverjanju imen oseb, skupin in subjektov, katerih sredstva so zamrznjena, __v rednih obdobjih in najmanj enkrat na šest mesecev“, da se zagotovi utemeljenost njihovega zadržanja na seznamu.
106. Jasno je, da je moral Svet te interese uskladiti.
107. Navedla sem že, da po mojem mnenju postopek, v skladu s katerim je Svet sprejel sporni sklep, ni bil bistveno nepravilen.
108. V zvezi z osebami, skupinami in subjekti, katerih imena so bila poleg PMOI na seznamu, menim, da je Svet popolnoma pravilno kot prednostno vprašanje obravnaval preverjanje seznama iz Sklepa 2007/868. Če bi bilo sprejetje novega sklepa preloženo toliko časa, da bi bilo mogoče obvestiti PMOI in ji dati možnost, da poda stališča, bi bilo mogoče Svetu upravičeno očitati, da ni spoštoval te prednosti (in s tem interesov teh strank).
109. Ostanejo še interesi PMOI.
110. Zatrjevanja Sveta pred Splošnim sodiščem glede nujnosti so v bistvu temeljila n a premisi, da Svet ni imel na voljo postopka, v skladu s katerim bi ločil PMOI od preostalih oseb, skupin in subjektov in sprejel različne sklepe glede vsakega od njih.
111. Ta premisa se mi ne zdi smiselna.
112. Po mojem mnenju bi Svet lahko, prvič, sprejel sklep glede preostalih oseb, skupin in subjektov, ki so spoštovali časovni okvir iz člena 1(6) Skupnega stališča 2001/931. Drugič, za varstvo pravice PMOI do obrambe bi lahko preložil sprejetje sklepa v zvezi s PMOI, dokler ne bi imel možnosti sprožiti internih postopkov, nato pa obvestiti PMOI in ji dati možnost, da poda stališča, in končno, celovito in skrbno preučiti ta stališča (znova v skladu s potrebnimi internimi postopki), preden bi se odločil, ali naj se ime PMOI zadrži na seznamu ali ne.
113. Menim, da to ni bil le način, ki bi ga Svet lahko uporabil v okoliščinah, ki so pripeljale do sprejetja spornega sklepa, ampak da je bil način, ki bi ga Svet moral uporabiti. S tem bi Svet zagotovil, da bi bile zaščitene pravice preostalih oseb, skupin in subjektov. Prav tako bi zagotovil pravilno izvajanje svojih postopkov in upoštevanje pravice PMOI do obrambe.(38)
114. Z drugimi besedami, zdi se mi, da je napaka Sveta v prepričanju, da mora ugotoviti, ali naj imena vseh oseb, skupin in subjektov s seznama v prilogi k Sklepu 2007/868 ostanejo v prilogi k spornemu sklepu v istem časovnem okviru. Zaradi te napake je Svet sklepal, da „nima časa“ spoštovati pravice PMOI do obrambe pred sprejetjem spornega sklepa. Toda ta nujnost v zvezi s PMOI je bila navidezna. Svet je seveda moral hitro preučiti, ali bi morala PMOI še naprej ostati na seznamu. Tega postopka pa mu ni bilo treba končati hkrati s preverjanjem preostalega seznama.
115. Čeprav se v celoti ne strinjam z obrazložitvijo, ki jo je podalo Splošno sodišče v izpodbijani sodbi glede postopka sprejemanja spornega sklepa, pa vseeno menim, da je navedeno sodišče z odločitvijo o razglasitvi ničnosti spornega sklepa, ker je bil sprejet v skladu s postopkom, v katerem niso bile spoštovane pravice PMOI do obrambe, prišlo do pravilnega sklepa.
116. Iz navedenega izhaja, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.
Drugi in tretji pritožbeni razlog
117. Preden se lotim vsebinskega pregleda teh pritožbenih razlogov, moram podati uvodno pripombo. Splošno sodišče je jasno navedlo, da je odločitev o tem, da ugodi pritožbi, oprlo izključno na svoje ugotovitve v zvezi s četrtim tožbenim razlogom PMOI o kršitvi pravice do obrambe (glej točko 48 izpodbijane sodbe). Iz tega izhaja, da so bile ugotovitve sodišča v zvezi s tožbenimi razlogi, na katere se nanašata drugi in tretji pritožbeni razlog Francoske republike, navedene le zaradi celovitosti.
118. Če torej nadaljujem preučitev teh pritožbenih razlogov, se popolnoma zavedam ustaljene sodne prakse Sodišča, v skladu s katero očitki, ki so usmerjeni zoper razloge, navedene v odločbi Splošnega sodišča zaradi celovitosti, ne morejo povzročiti razglasitve ničnosti tega sklepa in so torej brezpredmetni.(39) Vendar pa menim, da je treba obravnavati drugi in tretji pritožbeni razlog.
119. To pravim zato, ker bi se, če ne bi bil podan odgovor na vprašanja, ki so jih sprožili ti pritožbeni razlogi, Francoska republika znašla v natanko taki negotovosti, zaradi katere je sploh vložila pritožbo.(40) V enaki negotovosti se lahko v prihodnosti znajdejo tudi druge države članice.(41)
120. Zavrnitev obravnavanja drugega in tretjega pritožbenega razloga ne bi bila zadovoljiv rezultat. Zato bom te pritožbene razloge obravnavala v celoti. Ker po mojem mnenju njihova rešitev ne sme vplivati na rezultat pritožbe, bom to storila bolj diskurzivno.
Drugi pritožbeni razlog: domnevna kršitev člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931
121. Francoska republika s tem pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, ko je štelo (v točki 57 izpodbijane sodbe), da preiskava, uvedena v Franciji zoper domnevne člane PMOI, ni pomenila odločitve, ki bi ustrezala opredelitvi iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
122. Za drugi pritožbeni razlog so pomembna ta vprašanja, ki izhajajo iz analize Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi.
123. Prvič, ali so lahko določbe iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 izpolnjene, če se odločitev pristojnega organa v skladu s tem členom nanaša na osebo, skupino ali subjekt, ki niso enaki kot oseba, skupina ali subjekt, opredeljeni v sklepu Sveta za namene tega člena (prva točka)? Drugič, kakšna je pravilna razlaga izraza „pristojni organ“, kot se uporablja v členu 1(4) Skupnega stališča 2001/931 (druga točka)? Tretjič, ali je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da preiskava ni temeljila na „trdnih in verodostojnih dokazih in indicih“ (tretja točka)? Četrtič, in ob predpostavki, da bo odgovor na vprašanje pod prvo točko pritrdilen, v kolikšni meri je moral Svet zagotavljati, kar je Splošno sodišče v točki 65 izpodbijane sodbe opredelilo kot „navesti posebne in konkretne razloge“, zaradi katerih bi morale biti zadevne stranke „povezane“ (četrta točka)?
124. V zvezi s prvo točko menim, da ni mogoče nasprotovati ugotovitvi Splošnega sodišča v točki 64 izpodbijane sodbe, v kateri je navedlo, da bi dobesedna razlaga člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931– ki določa, da se odločitev sprejme __glede oseb, skupin ali organizacij“ – zahtevala odločitev pristojnega organa v zvezi s stranko ali strankami, opredeljenimi v sklepu Sveta, sprejetim v skladu s tem členom. Če bi bila ta razlaga pravilna, bi sporni sklep imel nujno napako, ki bi zagotovo privedla do njegove ničnosti, saj ni sporno, da stranke, zajete v odločitvi pristojnega organa, in tiste v spornem sklepu, niso iste.
125. Ali je dobesedna razlaga člena 1(4) pravilna?
126. Mislim, da ni.
127. Po mojem mnenju je ob upoštevanju razloga, na podlagi katerega sta bila sprejeta Skupno stališče 2001/931 in Uredba, treba to določbo razlagati širše. Ni mogoče pričakovati, da bi teroristične organizacije poskušale pomagati organom, tako da bi se same ustanovile na bolj prepoznaven način. Domnevati je treba, da bodo storile prav nasprotno. Kot pri vsaki vrsti vojskovanja, ki se izvaja na gverilski način, je element presenečenja in s tem skrivanja zelo pomemben. Zato je potrebna razlaga člena 1(4), ki je dovolj prožna, da se upošteva ta vidik. Če obstajajo „trdni in verodostojni dokazi in indici“ za prepričanje, da so stranke, imenovane v odločitvi pristojnega organa in sklepu Sveta o zamrznitvi sredstev v bistvu enake, menim, da bodo zahteve člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 izpolnjene.
128. To velja a fortiori
za stališče, v skladu s katerim Francoska republika trdi, tako kot v tej zadevi, da kolikor je seznanjena, PMOI nima pravne osebnosti.(42)
129. Po mojem mnenju je mogoče najti podporo za zamisel o nujnosti prožne razlage najprej v obsegu opredelitve iz člena 1(6) Uredbe in na splošno v besedilu iz njenega člena 2(3)(43) . Tak široki pristop ne bi bil potreben, če ne bi bilo težav v zvezi z identifikacijo, ki sem jih navedla. Menim, da jo je mogoče najti tudi v načinu, v skladu s katerim so stranke, katerih sredstva so zamrznjena, pogosto označene v sklepih Sveta o zamrznitvi sredstev. V spornem sklepu se besedilo v prilogi, ki se nanaša na PMOI, glasi : „‚Mujahedin-e Khalq Organisation‘ – ‚MEK‘ ali ‚MKO‘, brez ‚National Council of Resistance of Iran‘ – ‚NCRI‘ (alias ‚The National Liberation Army of Iran‘ – ‚NLA‘ (militantno krilo ‚MEK‘), alias ‚The People's Mujahidin of Iran‘ – ‚PMOI‘, alias ‚Muslim Iranian Student's Society‘)“. To še zdaleč ni edini primer. Pogosto je mogoče najti tako „razdrobljene“ opise oseb, skupin in subjektov, navedenih na seznamu.(44)
130. Zato ugotavljam, da v spornem sklepu ni bilo nepopravljive napake, ker se odločitev pristojnega organa ni nanašala posebej na PMOI, ampak na osebe, za katere se domneva, da so oziroma so bile člani te organizacije.
131. Glede naslednjih točk, druge in tretje, ki ju bom obravnavala skupaj, iz besedila člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 jasno izhaja, da je ugotovitev nacionalnega sodišča glede storitve terorističnega dejanja ali poskusa ali omogočanja takega dejanja ali sodelovanja pri njem, zadosten, ne pa nujen pogoj za uporabo tega člena. Iz sklicevanja na odločitev, ki je bila sprejeta v zvezi z „začetkom preiskave ali pregona zaradi [takega dejanja]“, prav tako izhaja, da so vključene tudi „predhodne faze“ te ugotovitve, kot bi jih imenovala v najširšem smislu. Razen v primerih, v katerih „pravosodni organi“ niso pristojni na področju (vprašanje, ki se ne zastavi v primeru postopka v Franciji zoper domnevne posamezne člane PMOI), mora biti zadevni pristojni organ „pravosodni“. Če ni „obsodbe za taka dejanja“, mora pristojni organ opraviti „začetek preiskave“, „s podlago na trdnih in verodostojnih dokazih ali indicih“.
132. Kaj natančno pomeni izraz „pravosodni organ“?
133. Jasno je, da je ob upoštevanju splošne formulacije člena 1(4), ki sem jo poudarila, njegova uporaba v skladu z običajno rabo, vsaj v angleščini, preveč restriktivna, saj iz nje načeloma izhaja, da mora zadevna odločitev pomeniti, da sodišče ugotovi krivdo.(45) Razlaga tega izraza mora biti širša in vključevati tudi organe preiskovanja in organe kazenskega pregona zadevnih držav članic.
134. Prav tako je jasno, da preprosta odločitev o začetku preiskovanja ne bo dovolj. Ta odločitev lahko temelji le na sumu. Zadevno preiskovanje lahko seveda privede do trdnih in verodostojnih dokazov ali indicev in v tem primeru si predstavljamo, da bo verjetno sledil kazenski pregon (čeprav se morda med nastankom dejstev to še ni zgodilo). Preiskovanje je lahko je tudi neuspešno. Zato odločitev o začetku preiskovanja ne bo zadostovala za namene člena 1(4).
135. Pravne ureditve držav članic se preprosto preveč razlikujejo, da bi bilo mogoče določiti samo en natančen datum v postopku, na katerega bi bila izpolnjena merila glede „trdnih in verodostojnih dokazov ali indicev“. Zato bom navedla splošna načela, za katera menim, da veljajo.
136. Po mojem mnenju je zahteva, ki mora biti izpolnjena za „trdne in verodostojne dokaze in indice“, ta, da mora biti v spisu gradivo, ki močno nakazuje storjeno teroristično dejanje ali poskus ali omogočanje takega dejanja ali sodelovanja pri njem. Ni nujno, da gradivo zadostuje za podlago za poznejši kazenski postopek, vendar pa je potrebno veliko več, kot samo sum ali hipoteza. Zadostovati mora vsaj za to, da se osebi, zoper katero je bil sprejet sklep o zamrznitvi sredstev, sporočijo bistvene obtožbe, proti katerim se mora braniti, o njih pa jo je treba obvestiti tako, da ji je omogočena uveljavitev njene pravice do obrambe.(46)
137. Ali je bil ta pogoj v tej zadevi izpolnjen?
138. V točki 68 izpodbijane sodbe Splošno sodišče navaja, da „iz spisa ne izhaja, da je sodna preiskava, ki se je začela v Franciji aprila 2001 […], temeljila na „trdnih in verodostojnih dokazih ali indicih“, kot to določa člen 1(4) Skupnega stališča 2001/931“.
139. Francoska republika se v pritožbi zlasti sklicuje na člen 80‑1 francoskega Code de procédure pénale, v skladu s katerim so potrebni trdni ali usklajeni dokazi zoper osebo, da lahko preiskovalni sodnik začne preiskavo. Trdi, da glede tega to izpolnjuje pogoj iz člena 1(4).
140. Ker gre pri navedbah Splošnega sodišča v točki 68 za ugotavljanje dejstev, razumem trditev Francoske republike v tem smislu kot očitek, da je Splošno sodišče izkrivilo jasen pomen dokazov, ki so mu bili predloženi.
141. Za obravnavanje tega pritožbenega razloga je treba preučiti postopka, ki sta se začela v Franciji leta 2001 in 2007 v skladu s pravili francoskega kazenskega postopka. Tega ne delam z veseljem. Ne domišljam si, da imam posebno znanje, na osnovi katerega bi se lahko kategorično opredelila do teh pravil. Toda analiza je neizogibna, če želim obravnavati drugi pritožbeni razlog.
142. Kakor razumem pravila francoskega kazenskega postopka, ki urejajo preiskovalno fazo postopka, se ta faza začne, vsaj v dovolj pomembnih zadevah, v katerih se zahteva intervencija preiskovalnega sodnika, na podlagi „réquisitoire“, ki jo državni tožilec poda preiskovalnemu sodniku.(47) To označuje začetek uradne preiskave.(48) Če so po oceni preiskovalnega sodnika dokazi zadostni, da se zahteva nadaljnje preiskovanje, z namenom, da se v zadevi sodi, začne preiskovalni sodnik mise en examen
v skladu s členom 80‑1 Code de procédure pénale . Kot sem že omenila, lahko preiskovalni sodnik začne mise en examen
le, če obstajajo „trdni ali usklajeni dokazi“, na podlagi katerih obstaja verjetnost, da je preiskovana oseba storila zadevno kaznivo dejanje.(49) Zato se mi zdi, da mise en examen
preiskovalnega sodnika pomeni fazo v postopku, ki izpolnjuje merilo glede „trdnih in verodostojnih dokazov ali indicev“. Nasprotno pa samo začetek kazenskega pregona in po stopka, ki privede do izročitve réquisitoire, kar je pristojnost državnega tožilca, tega ne izpolnjuje.
143. Vprašala sem se, ali se uporabljajo ta „običajna“ pravila francoskega kazenskega postopka v nespremenjeni obliki pri preiskavi oseb in organizacij, ki naj bi jih zajemal člen 1(4) Skupnega stališča 2001/931, tako da bi bil ta sklep legitimen. Toda Francoska republika je posebej poudarila člen 80‑1 kot podlago za svoj drugi pritožbeni razlog, PMOI pa ni trdila, da zanjo, kot organizacijo, obtoženo za sodelovanje v terorističnih dejanjih, veljajo drugačna ali strožja pravila. Zato bom v nadaljevanju izhajala iz dejstva, da mise en examen preiskovalnega sodnika pomeni fazo v postopku, v kateri je izpolnjeno merilo glede „trdnih in verodostojnih dokazov ali indicev“.
144. Ali je v tej pritožbi nedvomno jasno, da je tako postopek, ki se je začel v Franciji leta 2001, kot tisti, ki se je začel leta 2007, dosegel fazo mise en examen, ki jo je začel preiskovalni sodnik?
145. Ne.
146. Nobenega dvoma ni, da je po postopku, ki se je začel s preiskavo leta 2001, prišlo do mise en examen
leta 2003. Toda PMOI je na obravnavi izjavila – čemur Francoska republika ni ugovarjala –, da v okviru preiskave iz leta 2007 ni prišlo do mise en examen.
Na podlagi tega se zdi, da v zvezi z drugim postopkom merilo ni bilo izpolnjeno.
147. Ob upoštevanju, da zatrjevanja Francoske republike temeljijo na obstoju trdnih in verodostojnih dokazov ali indicev v zvezi z obema postopkoma, mora izpolniti to merilo glede vsakega od njiju za namene svoje pritožbe. V zvezi s postopkom, ki se je začel leta 2007, tega ni storila. Zato ni dokazala, da je Splošno sodišče napačno sklepalo, da niso obstajali zadostni dokazi o tem, da je postopek v Francoski republiki izpolnil merilo iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931. Zato je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.
148. Na koncu prihajam do četrte točke. Kot je že bilo omenjeno, se ta nanaša na ugotovitev Splošnega sodišča (v točki 65 izpodbijane sodbe), da ni bilo navedbe „posebnih in konkretnih razlogov“, zakaj je v obravnavanem primeru treba dejanja, za katera so odgovorni posamezniki, ki so domnevno člani ali privrženci PMOI, pripisati PMOI. Splošno sodišče je navedlo, da „v obravnavani zadevi ni nikakršnega pojasnila o tem“.
149. Francoska republika dejansko trdi, da je PMOI moralo biti jasno, da obtožbe zoper zadevne posameznike vključujejo organizacijo samo. Trdi, da je iz odgovora na sklep z dne 26. septembra 2008 jasno izhajalo, da je bilo tako, in da je bilo iz velikega število posameznikov (24) – proti katerim se je začela preiskava – mogoče sklepati da je bila vpletena sporna organizacija.
150. Nobena od teh trditev me ne prepriča.
151. Prvič, pregled dokumentov, predloženih kot odgovor na sklep z dne 26. septembra 2008, resnično kaže, da se nanašajo na „osebe, glede katerih obstaja sum, da pripadajo [PMOI]“ in na „domnevne člane“ PMOI. Nadalje je v njih navedeno, da „proti članom te organizacije […] trenutno potekajo kazenski postopki zaradi kaznivih dejanj v zvezi s financiranjem njihovih dejavnosti“. Vse to dejansko pomeni več navedb, ki potrjujejo, da je Francoska republika posameznike in PMOI obravnavala kot povezane. Vendar pa to ne daje razlage, ki jo je Splošno sodišče po mojem mnenju utemeljeno zahtevalo. Niz splošnih trditev, da so razni ljudje člani organizacije „X“ in da so ti preiskovani ali da zoper njih poteka kazenski pregon zaradi (neopredeljenih) kaznivih dejanj v zvezi s financiranjem njihovih dejavnosti, ne zadošča za to, da bi bilo njihovo ravnanje mogoče pripisati organizaciji „X“.
152. Drugič, glede tega, koliko je PMOI dejansko vedela o dejanskih okoliščinah, je odvetnik PMOI v odgovoru na vprašanje, ki mu ga je zastavilo Sodišče na obravnavi, priznal, da bi zaradi hišne preiskave njenih poslovnih prostorov v Auvers‑sur‑Oise leta 2003 „PMOI vsekakor morala vedeti (ne pouvait pas ne pas savoir), da je bila posredno tarča“. Kljub predpostavki, da je ta seznanjenost PMOI z dejstvi bila dovolj za namene preiskave, ki se je začela leta 2001, ni bilo navedene nobene razlage glede preiskave, ki se je začela leta 2007. PMOI je ves čas trdila, da ni poznala nobene povezave glede tega med preiskavami posameznikov in organizacije.(50)
153. Kar zadeva število zadevnih oseb, bi me ta argument morda prepričal, če bi bila to ena od mnogih ali vsaj nekaj navedb, ki bi nakazovale vpletenost PMOI kot organizacije. Menim, da kot posamezen indic ta podatek ni dovolj za utemeljitev tega argumenta.
154. Iz vseh zgoraj navedenih razlogov je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.
Tretji pritožbeni razlog: domnevna kršitev pravice do učinkovitega sodnega varstva
155. Francoska republika s tretjim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očita odločitev v točkah od 71 do 76 izpodbijane sodbe, v kateri je navedlo, da Svet ne bi smel zadržati informacije iz razlogov zaupnosti v odgovoru na sklep z dne 26. septembra 2008. Splošno sodišče meni, da zaradi zavrnitve odprave zaupnosti ni moglo preveriti zakonitosti spornega sklepa. Posledica tega je bila, da je bila kršena pravica PMOI do učinkovitega sodnega varstva.
156. Francoska republika v podporo svojemu pritožbenemu razlogu navaja dve glavni trditvi.
Prva trditev: „ni bilo sklicevanja na nerazkrite informacije“
157. Splošno sodišče je v točki 73 izpodbijane sodbe navedlo, da Svet sklepa o zamrznitvi sredstev ne more utemeljiti z informacijami ali gradivom iz spisa, ki jih je posredovala država članica, če ta država članica ne more odobriti njihovega posredovanja sodišču Unije.
158. V tej trditvi Splošno sodišče implicitno ugotavlja, da je Svet sklep dejansko v veliki meri utemeljil na teh informacijah ali gradivu.
159. Francoska republika poskuša izpodbijati to ugotovitev dejanskega stanja. Trdi, da se Svet dejansko pri sprejetju spornega sklepa ni opiral na informacije, ki jih ni razkril v drugem odgovoru na sklep z dne 26. septembra 2008.(51) Pravi, da to izhaja iz točk 11 in 12 prvega odgovora na sklep z dne 26. septembra 2008 (naveden v točki 58 izpodbijane sodbe). Poleg tega so obrazložitev in dokumenti, ki jih je posredoval Svet v odgovor na ta sklep, zadoščali za ugotovitev, da je imel Svet informacije, ki jih je potreboval za sprejetje spornega sklepa v delu, ki se nanaša na PMOI, na podlagi nacionalne odločitve, ki je v skladu z opredelitvijo iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
160. Pregled drugega odgovora na sklep z dne 26. septembra 2008 kaže, da sta bila črtana dva odstavka iz Priloge 3 k temu odgovoru. V točki 4 tega odgovora je v zvezi s prvim odstavkom (to je z informacijami iz točke 3(a)) navedeno, da „je bil razlog, ki ga je podala [Francoska republika] za izbris, ta, da se zadevne informacije nanašajo na javno varnost in obrambo, zato zanje veljajo varnostni ukrepi, ki omejujejo njihovo razširjanje […]“ Kar zadeva drugi odstavek (to je informacije iz točke 3(f)), je v isti točki navedeno, da „je bil razlog za njegov izbris ta, da se ne nanaša na PMOI, ampak na druge subjekte, vključene v EU‑seznam oseb in subjektov, udeleženih v terorističnih dejanjih“.
161. Informacije iz črtanih odstavkov ostajajo zaupne. Temu sodišču niso bile posredovane v okviru pritožbe Francoske republike.
162. Kot razumem Francosko republiko, ta pri izpodbijanju ugotovitve dejanskega stanja trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo pomen dokazov, ki so mu bili predloženi. Sicer bi bil ta del pritožbenega razloga nedopusten.(52)
163. Ali je mogoče reči, da ugotovitev Splošnega sodišča izkrivlja pomen dokazov na tak način?
164. Za odgovor na to vprašanje je najprej treba upoštevati točki 11 in 12 prvega odgovora na sklep z dne 26. septembra 2008.
165. Svet v točki 11 navaja, da ni prejel nikakršnih dodatnih dokazov glede sodne preiskave, ki se je izvajala v Franciji, poleg tistih, ki so navedeni v obrazložitvi, ker morajo v skladu s francoskim pravom taki dodatni dokazi ostati zaupni. Nadalje trdi, da je glede preiskave predložil vse bistvene informacije, ki jih je imel na voljo za sestavo obrazložitve. Dodaja omejitev, da je bilo navedenih več podrobnosti v enem od dokumentov, za katere je veljala zaupnost. Nato to omejitev opredeli z navedbo, da je vse te podrobnosti popolnoma zajemal splošen opis v obrazložitvi.
166. Svet v točki 12 navaja, da nima nobenih drugih informacij ne gradiva, s katerim bi Splošno sodišče moralo biti seznanjeno. Zlasti ni bil seznanjen z identiteto oseb, na katere se nanaša preiskava.
167. Kakšen je torej pomen dokazov v tem kontekstu? Besedilo v točkah 11 in 12 prvega odgovora Sveta na sklep z dne 26. septembra 2008 – milo rečeno–
ni jasno. Vprašanja, ali ta dvoumnost izhaja iz namernega pomanjkanja jasnosti Sveta oziroma izraža le nezadostno znanje jezika, tu ni mogoče obravnavati. Po mojem mnenju je bilo Splošno sodišče na osnovi ravnotežja verjetnosti upravičeno ugotoviti dejansko stanje, da je Svet sklep do (določene) mere oprl na gradivo, ki ga Splošno sodišče ni prejelo.
168. Drugič, ob upoštevanju obrazložitve in dokumentov, ki jih je posredoval Svet v odgovoru na sklep z dne 26. septembra 2008, francoska vlada trdi, da so obrazložitev in ti dokumenti zadoščali za ugotovitev, da je Svet imel informacije, ki jih je potreboval za sprejetje spornega sklepa v zvezi s PMOI.
169. Morda to drži. Toda v zvezi s tem je odgovornost Francoske republike, da dokaže, da je Svet dejansko oprl sklep le na to gradivo. Trditi, da je gradivo zadoščalo za ugotovitev, da je imel Svet potrebne informacije, ne pomeni izpolnitve tega merila.
170. Zato menim, da v predlogih, ki jih je posredovala Francoska republika, nič ne nakazuje, da je Splošno sodišče v ugotovitvi očitno izkrivilo dokaze, ki so mu bili predloženi. Zato je treba prvo trditev francoske vlade zavrniti.
Druga trditev: „nerazkrite informacije so bile zaupne“
171. Francoska republika se sklicuje na zaupnost informacij iz zadevne točke (glej točko 71 izpodbijane sodbe). V odgovor na ugotovitev Splošnega sodišča v točki 72 izpodbijane sodbe (namreč, da to (dejansko) ni moglo razumeti, zakaj dokumenta, če ga je bilo mogoče posredovati Svetu in s tem vladam drugih 26 držav članic, ni bilo mogoče posredovati tudi temu sodišču) Francoska republika ugotavlja, da v skladu s členom 67(3) Poslovnika Splošnega sodišča to sodišče upošteva le tiste dokumente, s katerimi so bili seznanjeni odvetniki in zastopniki strank in v zvezi s katerimi so lahko izrazili svoja stališča. Z drugimi besedami, kakor razumem trditev Francoske republike, Splošno sodišče ne bi zahtevalo predložitve dokumenta, če v sodbi ne bi nameravalo upoštevati vsebine tega dokumenta. Če zares želi upoštevati to vsebino v ta namen, jo mora seveda najprej dati na voljo drugi strani.
172. Francoska republika v nadaljevanju navaja, da so francoski organi zaradi zaupnosti nesporno nasprotovali temu, da bi PMOI prejela zadevni dokument. Zato ga Splošno sodišče nikakor ne bi moglo upoštevati.
173. Vprašanje, ki se zastavlja s tem delom pritožbenega razloga Francoske republike, je zelo pomembno. V kolikšnem obsegu lahko stranka v postopku pred Splošnim sodiščem vztraja, da se informacije, predložene temu sodišču, obravnavajo zaupno, zaradi česar z njimi ni seznanjena druga stranka ali druge stranke v postopku? Če se informacije obravnavajo tako, ali jih Splošno sodišče kljub temu lahko (ali mora) upoštevati za namene sodbe?
174. To vprašanje je treba obravnavati v ustreznem okviru.
175. Dva člena Poslovnika Splošnega sodišča že vsebujeta določbe glede zaupnosti.(53) Prvič, člen 67(3) določa, da lahko stranka, ki odgovarja na ukrep poizvedbe, zahteva, naj se vse ali del informacij, ki jih sporoči v odgovoru, obravnava zaupno. Sodišče bo nato preučilo to zahtevo. Med tem preučevanjem se zadevna listina ne posreduje drugim strankam v postopku. Isti člen tudi določa, da če je v okviru tožbe, s katero se izpodbija zakonitost zavrnitve dostopa do listine s strani institucije, Splošnemu sodišču predložena listina, do katere je bil dostop zavrnjen, se ta listina ne posreduje drugim strankam.
176. Drugič, v skladu s členom 116(2) lahko predsednik Splošnega sodišča na podlagi predloga ene od strank v postopku izloči tajne ali zaupne informacije iz izvodov listin, ki jih je treba posredovati intervenientki v skladu s tem členom. V odstavku 6 istega člena je določeno, da se intervenientki pošlje kopija poročila za obravnavo, če stranka zaprosi za intervencijo po preteku šesttedenskega roka iz člena 115(1). Ne prejme pa listin, ki so vročene strankam v skladu s členom 116(2). Poročilo za obravnavo iz očitnih razlogov ne vsebuje nobenega zaupnega gradiva.
177. V Poslovniku Splošnega sodišča ni nobene določbe, ki bi lahko temu sodišču dovoljevala, da upošteva zaupne dokaze, ki jih je predložila ena od strank v postopku pred njim, ne da bi bili ti dokazi razkriti drugi stranki ali strankam. Če Splošno sodišče prejme listino s predlogom za zaupno obravnavanje, ima dve možnosti v skladu s členom 67(3) svojega poslovnika. Splošno sodišče lahko ugodi predlogu, zaradi česar listina ne bo niti razkrita drugi stranki oziroma drugim strankam v postopku niti se ne bo upoštevala za namene sodbe Splošnega sodišča. Lahko pa zavrne predlog in v tem primeru bo listina razkrita drugi stranki oziroma drugim strankam in jo bo mogoče upoštevati za namene sodbe.(54) Drugačna rešitev ni mogoča. Z drugimi besedami, „srednje poti“ ni.
178. Splošno sodišče in Sodišče sta v zadevah, ki vključujejo sklepe o zamrznitvi sredstev, predvidela, da se lahko pojavi potreba po uvedbi posebnih postopkov, ki urejajo dokaze zaupne narave.
179. Splošno sodišče je v sodbi OMPI ugotovilo, da „mora biti sodiščem Skupnosti omogočen nadzor zakonitosti in utemeljenosti ukrepov zamrznitve sredstev, pri čemer jim ni mogoče nasprotovati s sklicevanjem na tajnost ali zaupnost dokazov in podatkov, ki jih uporabi Svet“.(55) Dodaja, „[a]li se tožeči stranki in/ali njenim zagovornikom lahko posredujejo dokazi in podatki, ki naj bi bili zaupni, ali pa je treba njihovo posredovanje omejiti na Sodišče prve stopnje po posebnem postopku, ki ga je treba določiti tako, da se ohranijo zadevni javni interesi in da se zadevni osebi omogoči zadostna stopnja pravne varnosti, je ločeno vprašanje, v zvezi s katerim ni nujno, da Sodišče prve stopnje zavzame stališče v okviru te tožbe“.(56)
180. V sodbi Kadi I je Sodišče navedlo, da „[n]ujni preudarki, ki se nanašajo na varnost ali vodenje mednarodnih odnosov Skupnosti in držav članic, lahko nasprotujejo temu, da se zainteresirane obvesti o določenih okoliščinah in da se jih zasliši glede teh elementov“. Dodalo pa je, da „mora sodišče Skupnosti v takem primeru, v okviru sodnega nadzora, ki ga izvaja, uporabiti načine, ki mu omogočajo uskladiti legitimne skrbi glede varnosti, ob upoštevanju vrst in virov informacij, ki so bili upoštevani pri sprejetju zadevnega akta, ter tega, da mora posamezniku v zadostni meri zagotoviti postopkovno varstvo“.(57)
181. V drugačnem okviru, in sicer pri javnih naročilih, je Sodišče v sodbi Varec(58) ugotovilo, da „je včasih nujno, da se določeni podatki strankam ne razkrijejo zaradi varstva temeljnih pravic tretjih oseb ali pomembnega javnega interesa“. Nadalje je navedlo, da mora biti „[n]ačelo varstva zaupnih podatkov in poslovnih skrivnosti […] zagotovljeno tako, da je usklajeno z zahtevami učinkovitega pravnega varstva in varstva pravic obrambe, ki jih imajo stranke v sporu [...], v primeru pravnega sredstva oziroma sredstva, o katerem odloča organ, ki je sodišče v smislu člena 234 ES, pa tako, da je v celotnem postopku zagotovljeno pravično sojenje“.(59)
182. Ne glede na vse to, člen 67(3) Poslovnika Splošnega sodišča še naprej ostaja veljaven.(60) Poseben postopek ni bil opredeljen in posebni načini za rešitev vprašanja o tem, kako v takih primerih obravnavati zaupne dokaze, niso bili razviti. Zato se lahko le strinjam z ugotovitvijo Splošnega sodišča, da je bila posledica zavrnitve Sveta glede obveščanja zadevnih zaupnih informacij ta, da to sodišče ni moglo preveriti zakonitosti spornega sklepa. Vseeno pa se mi stališče Francoske republike, da Svetu ne dovoli predložiti zadevnih zaupnih dokazov v okviru njegovega odgovora na sklep z dne 26. septembra 2008, ne zdi popolnoma nerazumno.
183. Splošno sodišče je v sklepu z dne 26. septembra 2008 obvestilo Svet, da listine ne bodo posredovane PMOI „v tej fazi postopka“. Svetu ni dalo – in kot razumem Poslovnik – ni moglo dati nobenega zagotovila glede tega, kaj se lahko zgodi pozneje.
184. Prvič, zdi se mi, da lahko v teh okoliščinah tretja stranka v postopku (kot je Francoska republika) upravičeno meni, da zajamčena stopnja varstva zadevnih podatkov ni zadoščala, da bi jih bilo mogoče razkriti sodišču, vsaj kadar je bila njihova raven zaupnosti visoka. V zvezi s tem je pomembno, da je kot odgovor na vprašanje na obravnavi zastopnik Francoske republike navedel, da če bi v upoštevnem času obstajale določbe o varstvu zaupnih dokazov v Poslovniku Splošnega sodišča, bi bile
temu sodišču zadevne informacije dane na voljo.
185. Drugič, sklicevanje Splošnega sodišča na dejstvo, da so enake informacije že bile posredovane članom Sveta in s tem vladam 26 drugih držav članic razen Francoski republiki, se ne zdi ustrezno. To bi bilo mogoče razumeti, da ker so bile informacije posredovane Svetu in državam članicam, ni bilo nikoli predvideno, da bi bile razkrite ali javne na kakršen koli način.(61)
186. Po mojem mnenju iz tega izhaja, da je treba zdaj resno predvideti spremembo Poslovnika Splošnega sodišča v obliki določbe o posredovanju resnično zaupnih dokazov, ki jih bo to sodišče preučilo na način, združljiv z njihovo zaupnostjo, ne da bi nedopustno posegali v pravice druge stranke oziroma strank v sporu.(62)
187. Ti sklepni predlogi niso ustrezni za dolgo razpravo o podrobnih vidikih vseh takih sprememb. Vseeno bom na splošno opisala glavna vprašanja, za katera menim, da se postavljajo.
188. Preden tožba za razglasitev ničnosti sklepa, s katerim se zamrznejo sredstva osebe ali organizacije, ki je osumljena vpletenosti ali sodelovanja v terorističnih dejanjih, doseže sodišče Evropske unije, je najprej potrebna intervencija zakonodajnega telesa Unije na podlagi sprejetega sklepa ali informacij, ki jih posreduje ena država članica ali več teh. Lažje je razumeti, kaj se mora zgoditi, če začnemo na začetku in ne na koncu zgodbe.
189. Zato bom analizo začela tako, da bom najprej preučila vlogo, ki jo imajo organi držav članic pri sprejetju odločitve (ali pri začetku preiskave ali sodnega postopka), ki bo podlaga za morebiten sklep Sveta o zamrznitvi sredstev. Nato bom obravnavala stališče Sveta pri sprejetju takega sklepa. Na koncu bom preučila vlogo Splošnega sodišča pri odločanju o tožbi zoper tak sklep.
190. V okviru tega bom preučila dejavnike, ki vplivajo na ravnanje z občutljivim gradivom, ki je pomembno, vendar pa zanj (Svet ali države članice) zahtevajo zaupnost v razmerju do tožeče stranke. Ne bi bilo primerno, če bi preveč podrobno opisovala rešitve, ki jih je treba sprejeti v posameznih fazah postopka. Moj namen pri analizi teh vprašanj je le pomagati tistim, ki bodo morali podrobno določiti, kako je treba obravnavati to zapleteno vprašanje – na ravni države članice, Sveta ali Splošnega sodišča. Ob tem se zavedam, da je Francoska republika izrecno navedla, da je bila skrb za razjasnitev zakonodaje za prihodnost bistvena pri njeni odločitvi o vložitvi te pritožbe.(63)
Vloga nacionalnih organov držav članic
191. Ko nacionalni organi držav članic sprejmejo odločitev, 	ki bo pomenila podlago za sklep o zamrznitvi sredstev, ki ga sprejme Svet, se vloga teh organov razlikuje glede na vrsto te nacionalne odločitve in okoliščin, v katerih je bila sprejeta.
192. Zadevna odločitev je bila morda sprejeta v fazi začetka preiskav ali sodnega postopka ali pa pomeni „obsodbo“, to je uradno ugotovitev sodnega ali drugega organa, da je prišlo do zadevnih dejanj.
193. Odločitev je mogoče sprejeti le na podlagi znanih dokazov, ki so bili posredovani stranki, zoper katero je predvideno sprejetje sklepa o zamrznitvi sredstev. V celoti ali delno jo je podredno mogoče sprejeti tudi na podlagi dokazov, za katere se šteje, da so nekateri ali vsi preobčutljivi in/ali zaupni, da bi bili posredovani na tak način. Zaradi poenostavitve bom v nadaljevanju te dokaze imenovala „zaupni dokazi“.
194. Oseba, skupina ali subjekt, zoper katere se sprejme odločitev, je morda imela priložnost, da se nanjo pritoži. Prav tako je mogoče, da v skladu z nacionalno zakonodajo možnost pritožbe ne obstaja.
195. Iz zgradbe člena 1(4) jasno izhaja, da se obravnava, da bo postopek znotraj zadevne države članice sodni. S sklicevanjem na pojem „enakovredni pristojni organ“ pa izraža tudi dejstvo, da postopek v nekaterih državah članicah izvaja izvršilna oblast. To se je dejansko zgodilo pri prvi vključitvi PMOI na seznam, ko je zadevno odločitev sprejel Home Secretary. Nasprotno pa je v Francoski republiki postopek v zvezi s PMOI ves čas izvajal pravosodni organ.
196. Če zadevni nacionalni postopek zahteva, da zadevno odločitev sprejme predstavnik izvršilne oblasti, je mogoče to odločitev sprejeti, ne da bi imela oseba, ki jo zadeva, možnost seznanitve z vrsto dokazov in podati svoja stališča pred sprejetjem odločitve. Nacionalna zakonodaja pa lahko predvidi možnost pritožbe pred predstavnikom izvršilne oblasti, ki je sprejel odločitev, in/ali pred sodišči zadevne države članice.
Postopek pred Svetom
197. Kot pogoj za veljavnost sklepa o zamrznitvi sredstev mora Svet izpolniti vse zahteve iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
198. Najprej se mora prepričati, ali obstajajo natančni podatki ali gradiva iz upoštevnega dosjeja, ki prikazujejo, da je odločitev glede oseb, skupin ali subjektov sprejel pristojni organ.(64) Brez take odločitve Svet postopka ne more nadaljevati.
199. Nato mora ugotoviti, ali je bila zadevna odločitev sprejeta glede zadevnih oseb, skupin in subjektov, zoper katere je predlagano sprejetje sklepa o zamrznitvi sredstev.(65)
200. Nato mora preveriti, (a) ali se je odločitev nanašala na začetek preiskave ali sodnega postopka zaradi terorističnega dejanja, poskusa ali omogočanja takega dejanja ali sodelovanja pri njem s podlago na trdnih in verodostojnih dokazih ali indicih oziroma (b) ali je odločitev pomenila obsodbo za tako dejanje.
201. Nato mora ugotoviti, ali je bila odločitev sprejeta na podlagi znanih dokazov, posredovanih osebi, skupini ali subjektu, glede katerih se predlaga sprejetje sklepa, oziroma ali je bila sprejeta na podlagi dokazov, od katerih so nekateri ali vsi popolnoma zaupni.
202. Člen 1(4) sicer ne vsebuje nobene izrecne določbe v zvezi s tem, menim pa, da se v njem implicitno zahteva, da bi morala biti zadevna nacionalna odločitev sprejeta na podlagi, ki spoštuje človekove in temeljne pravice osebe, skupine ali subjekta, za katere se predlaga, da se jim zamrznejo sredstva. Svet seveda ne more preveriti spoštovanja teh pravic v skladu z nacionalnim pravnim sistemom države članice, ki je sprejela odločitev, lahko pa se prepriča o spoštovanju teh pravic na ravni Evropske unije. Tudi sklep Sveta o zamrznitvi sredstev mora spoštovati te pravice, da se lahko upre izpodbijanju pred sodiščem Evropske unije,(66) zato menim, da se mora Svet tako prepričati pred sprejetjem sklepa.
203. Postopek, v skladu s katerim mora Svet sprejeti sklep o zamrznitvi sredstev, se bo nujno spreminjal glede na vrsto postopka na nacionalni ravni.
204. Menim, da so v nadaljevanju navedeni bistveni vidiki, ki jih je treba upoštevati, kot tudi posledice, do katerih privedejo.(67)
– Če je bil pristojni nacionalni organ „pravosodni organ“
205. V naslednjih primerih najprej domnevam, da je bil pristojni organ, ki je sprejel nacionalno odločitev, pravosodni organ.(68)
206. Če odločitev tega organa pomenila „obsodbo“ za zadevna dejanja, mora Svet ugotoviti, ali je bila ta odločitev sprejeta na podlagi znanih ali zaupnih dokazov oziroma kombinacije obeh.
207. Če je bila obsodba sprejeta le na podlagi znanih dokazov, je položaj Sveta sorazmerno preprost.(69) Ni mu treba ugotavljati, ali je ta odločitev temeljila na trdnih in verodostojnih dokazih ali indicih. To nalogo je opravil že pristojni organ pri sprejetju odločitve.
208. Zato je edino vprašanje, ki ga mora Svet še obravnavati, spoštovanje človekovih in temeljnih pravic zadevne osebe, skupine ali subjekta.(70)
209. Razen če sklep o zamrznitvi sredstev ni prvi sklep(71), bodo zadevni dokazi (popolnoma javni dokazi) na voljo za razkritje zadevni osebi, skupini ali subjektu, ki bo lahko podala ustrezna stališča v zvezi s tem, preden Svet sprejme sklep.
210. Položaj ni tako preprost, če je nacionalna odločitev temeljila na kombinaciji znanih in zaupnih dokazov.
211. V tem primeru mora Svet po mojem mnenju najprej ugotoviti, ali lahko pri svojem sklepu o zamrznitvi sredstev upošteva le znane dokaze. Če je tako, mora Svet po mojem mnenju upoštevati le te dokaze, zaupnih pa ne. V tem primeru lahko ravna na način, naveden v točkah od 207 do 209 zgoraj.
212. V nasprotnem primeru oziroma če so bili dokazi, na katere se je oprla nacionalna odločitev, popolnoma zaupni, mora Svet vprašati zadevno državo članico, ali želi, da se zaupni dokazi predložijo Splošnemu sodišču v primeru vložitve tožbe zoper sklep Sveta. Če država članica tega ne želi, Svet ne more nadaljevati postopka (ne zdaj ne v skladu s spremembami Poslovnika Splošnega sodišča, ki sem si jih zamislila v teh sklepnih predlogih). Njegov sklep bi bil razglašen za ničnega na podlagi tožbe.
213. Če se bo država članica strinjala z razkritjem dokazov Splošnemu sodišču (po potrebi), bo Svet sprejel sklep o vključitvi na seznam, pri čemer se bo opiral na zaupne dokaze, brez možnosti njihovega razkritja zadevni stranki. Tej stranki bo s tem popolnoma odvzeta pravica do izpodbijanja, ki bi jo sicer imela v tej fazi.
214. Svet ne more sprejemati odločitev o tem, ali dokazi, ki jih kot zaupne predloži država članica, zares izpolnjujejo zakonsko opredelitev „tajnih in zaupnih dokazov“ in si s tem zaslužijo izredno varstvo, ki se zagotavlja takim dokazom. Prav tako nima na voljo postopka, v okviru katerega bi se ti dokazi obravnavali.
215. Ob upoštevanju teh omejitev je vseeno treba, kolikor je mogoče, spoštovati pravico do obrambe. V primeru zaupnih dokazov je treba uporabljati dodatne postopke, opisane v nadaljevanju.
216. Prvič, Svet bi moral zadevni stranki posredovati nezaupno različico povzetka dokazov in ji tako podati razloge, na podlagi katerih namerava sprejeti sklep. Posredovanje nezaupne različice povzetka obravnavam kot absolutno najmanjše jamstvo v Uniji, v kateri obstaja vladavina prava. Če tega ni, je nemogoče zagotavljati pravico do obrambe.
217. Drugič, Svet mora zadevno osebo, skupino ali subjekt obvestiti, da se osnovna nacionalna odločitev in sklep, ki ga namerava sprejeti Svet, opirata na zaupne dokaze, s čimer tej stranki omogoči, da se izpodbija sklep Sveta pred Splošnim sodiščem, pred katerim je mogoče izvajati postopke za varstvo teh dokazov.
218. Zadevna nacionalna odločitev seveda ne more pomeniti obsodbe za zadevna dejstva. Lahko le dovoli preiskavo ali sodni postopek v zvezi s temi dejanji. Po mojem mnenju v tem primeru nastopijo enake možnosti in enaka vprašanja, kot so opisana v točkah od 206 do 217 zgoraj, vendar s pomembnim dodatnim vidikom.
219. Svet mora sam skrbno preučiti dokaze, predložene v podporo nacionalni odločitvi, da se prepriča, ali dokazi izpolnjujejo merilo o „trdnih in verodostojnih dokazih in indicih“ iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931. Če Svet o tem ni prepričan, ne more sprejeti sklepa o uvrstitvi na seznam v zvezi z zadevno osebo, skupino ali subjektom.
– Če je bil pristojni nacionalni organ „enakovredni pristojni organ“
220. Pojasniti je treba, kateri postopek naj se izvaja, če zadevni pristojni organ ni pravosodni, ampak „enakovredni pristojni organ“. Odločitev takega organa lahko seveda pomeni obsodbo za zadevna dejanja, lahko pa je sprejeta le na podlagi izvajanja pregona (po definiciji, če odločitev sprejme predstavnik izvršilne oblasti, se vprašanje „sodnega postopka“ ne pojavi).
221. Menim, da se tu pojavljajo enake možnosti in enaka vprašanja, kot če je pristojni nacionalni organ pravosodni organ. Ker se na nacionalni ravni „pravosodje“ ne vključuje v postopek odločanja, želim le pripomniti, da mora Svet toliko skrbneje preučiti nacionalno odlo čitev, da se prepriča, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
Poslovnik Splošnega sodišča
222. Domnevajmo, da je zoper sklep Sveta vložena tožba pri Splošnem sodišču, in preučimo, kakšne spremembe Poslovnika tega sodišča bi bile potrebne za upoštevanje vprašanj, ki sem jih opisala zgoraj. Najprej bom razmejila področje uporabe sprememb, ki jih imam v mislih. Nato bom te spremembe obravnavala v zvezi s temi vidiki:
– uporaba zaupnih dokazov,
– nujnost skladnosti z jamstvi Evropske unije glede človekovih pravic (zlasti pravice do obrambe).
Nazadnje bom preučila vrsto nadzora, ki ga mora izvajati Unija in njegovo intenzivnost.
– Področje uporabe
223. Vprašanja zaupnosti in tajnosti dokazov niso omejena na obtožbe o vpletenosti v terorističnih dejanjih ali sodelovanju pri njih. Zastavijo se lahko, na primer, tudi v zadevah v zvezi z javnimi naročili (pri katerih je dobro znano, da lahko neuspešen ponudnik izpodbija oddano naročilo izključno zaradi „zbiranja informacij“, da dobi vpogled v podatke, ki mu sicer ne bi bili na voljo(72) ) in s konkurenčnim pravom.
224. Vprašanja pa so posebej težavna v zvezi s terorističnimi dejanji.
225. Razlog za to je posebej oster spor, do katerega lahko pride med zahtevki, ki temeljijo na spoštovanju pravice do obrambe, in dejanskim zagotavljanjem nacionalne varnosti.
226. V nadaljevanju se bom zato usmerila na vprašanja zaupnih dokazov, ki se nanašajo na obtožbe o terorizmu in vpletenosti v teroristična dejanja.
227. Morebitna kršitev pravice do obrambe je lahko pomemben dejavnik v vsaki zadevi, v kateri dokazi niso razkriti zaradi zaupnosti. Vsaka omejitev katere koli vrste dokazov, predloženih stranki, ki se želi braniti, pomeni nevarnost kršitve pravic te stranke in vplivanja na njeno pravico do obrambe.
228. Enako pa velja tudi za učinkovito zagotavljanje nacionalne varnosti. Tisti, ki teroristična dejanja opazujejo in preganjajo, zlasti tisti, ki delujejo na terenu, so lahko osebno izpostavljeni nevarnosti v obliki mučenja ali celo smrti, če pride do razkritja informacij, ki vsebujejo namige o njihovi dejavnosti ali identiteti.(73) Zato države članice praviloma želijo vztrajati, in to upravičeno, da je treba ohraniti učinkovite omejitve glede razkritja gradiva, ki lahko privede (neposredno, posredno ali po naključju) do identifikacije virov ali posebnih metod opazovanja.
229. Zato je zelo pomembno, da se pri vseh spremembah pravil glede predložitve dokazov pri Splošnem sodišču v celoti in ustrezno upoštevajo ti nasprotujoči si interesi.
– Uporaba zaupnih dokazov
230. Vsa nova pravila glede zaupnih dokazov, ki bi bila sprejeta, se morajo uporabljati le, če je to nujno potrebno, in v obsegu, ki je nujno potreben.
231. Načelo, navedeno v prejšnji točki, pomeni, da mora Splošno sodišče, če dokazi v podporo sklepu o zamrznitvi sredstev vključujejo kombinacijo znanih in zaupnih dokazov, vselej najprej poskušati ugotoviti, ali je mogoče o zadevi odločati z upoštevanjem samo znanih dokazov, to je brez upoštevanja zaupnih dokazov. Če je odgovor pritrdilen, se zaupni dokazi preprosto ne upoštevajo.
232. Zavedati se je treba možnosti, da lahko tajni dokazi izvirajo iz nezanesljivih virov. Dokazi so lahko lažni, čeprav pridobljeni v dobri veri in ob precejšnjem tveganju za operativca na terenu. Države članice in njihove varnostne službe se morda nagibajo k določanju previsoke stopnje tajnosti informacij, tako da so podatki, ki bi zares morali biti splošno znani, klasificirani kot tajni. Tudi sodišča se lahko nagibajo k temu, da te informacije sprejmejo kot resnične, brez ustreznega nadzora ali preverjanja. V zvezi s tem je zelo pomembno, da se v primeru dvomljivih ali dvoumnih zadevnih dokazov morebitni dvomi ali dvoumnosti razlagajo v korist stranke, ki o njih ni mogla podati pripomb ali jih kar najbolj preveriti.
233. Splošno sodišče je prvotno menilo, da bodo ukrepi o zamrznitvi sredstev, uvedeni zoper stranke, kot je PMOI, imeli le kratkoročen učinek.(74) Ko je bil generalni pravobranilec Poaires Maduro pozvan, naj to vprašanje obravnava v sklepnih predlogih v zadevi Kadi I(75), je zagovarjal stališče, da ti sklepi pomenijo „zamrznitev sredstev za nedoločeno obdobje“. Splošno sodišče je pred kratkim v sodbi Kadi II(76) ugotovilo, da so ukrepi o zamrznitvi sredstev „posebej omejevalni“, in navedlo, da je od zamrznitve sredstev Y. A. Kadija s prvim sklepom minilo že skoraj deset let. Lahko bi se vprašalo, ali ni zdaj čas podvomiti o svoji prvotni presoji, da so ti ukrepi kratkoročni in/ali začasni.(77)
234. S tem se strinjam. Taki sklepi lahko imajo resne in moteče posledice za dejavnosti tistih, katerih sredstva so zamrznjena. To je tudi njihov namen.
235. Zadeve, ki vključujejo obtožbe o vpletenosti v teroristična dejanja, pogosto sprožajo veliko čustev. Nazadnje se zdi, da terorist nima nobenih pomislekov glede neupoštevanja temeljnih vrednot civilizirane družbe. Težko se je izogniti, celo podzavestno, vsesplošnemu mnenju, da nam zato ne bi bilo treba izpolniti obveznosti glede poštenega sojenja, ko gre za to vrsto obtožb. V skladu s to tezo si osebe, ki so obtožene vpletenosti v teroristična dejanja, ne zaslužijo tolikšne pravne varnosti kot tisti, obtoženi za bolj „normalna“ kazniva dejanja.
236. Izogniti se je treba vsaki skušnjavi, da bi se ujeli v to past. Prav tisti, ki stojijo na robu družbe, avtsajderji in zavrženi, potrebujejo varstvo, ki ga zagotavlja pravosodni sistem, so pa tudi tisti, ki ga najbolj potrebujejo.(78) Pogosto naveden slogan „tvoj terorist je moj borec za svobodo“ kaže, kako zlahka je s subjektivnimi reakcijami mogoče vplivati na objektivne ocene. Toda za civilizirano družbo, v kateri obstaja vladavina prava, je značilno, da se ne odreče običajnim varovalkam in jamstvom, da bi se odzvala na to, da nasprotniki družbe ne uporabljajo enakih pravil igre.
237. Sklepi o zamrznitvi sredstev ne vključujejo potrebe po odstopanju od Konvencije. V zvezi s tem velja spomniti, da posebna odstopanja držav pogodbenic v skladu z določbami o splošni nevarnosti iz člena 15 Konvencije ne
zajemajo „neomejene diskrecije“(79) teh držav in morajo biti „v strogo omejenem obsegu, ki ga zahtevajo kritične razmere“(80) . Ne vem, zakaj bi bilo merilo, ki velja za odstopanja od običajnih pravil za dokaze iz varnostnih razlogov, manj strogo.
238. Zato se je kar najbolj treba upreti skušnjavi, da bi se odpravila jamstva temeljnih pravic. Trditev, da zahteve boja proti mednarodnemu terorizmu upravičujejo zrahljanje teh jamstev, je napačna.(81)
239. Po mojem mnenju iz tega izhaja, da bi moralo biti število zadev, v katerih se dejansko uporabljajo spremenjena pravila glede uporabe zaupnih dokazov, ki jih obravnavam v teh sklepnih predlogih, zelo majhno. Vseeno pa je zelo pomembno, da se sprejmejo.
– Potreba po skladnosti z jamstvi človekovih pravic Evropske unije
240. Spoštovanje človekovih pravic je pogoj za zakonitost aktov Evropske unije, ukrepi, ki niso združljivi s spoštovanjem človekovih pravic, pa niso sprejemljivi.(82)
241. Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju: Sodišče za človekove pravice v Strasbourgu) je obravnavalo vprašanje zaupnih dokazov v številnih zadevah, povezanih s pritožbami zoper države pogodbenice.
242. Iz sodne prakse izhaja, da pravica do razkritja dokazov kot sestavni del pravice do obrambe ni absolutna pravica. Tako je bilo odločeno že leta 1996 v sodbi Doorson(83) . V sodbi Jasper(84) je Sodišče za človekove pravice v Strasbourgu navedlo, da „so lahko v danem kazenskem postopku nasprotujoči si interesi, kot je nacionalna varnost ali potreba po zaščiti prič, ki jim grozijo represalije, ali zaščita tajnosti policijskih metod preiskave kaznivega dejanja, ki jih je treba primerjati s pravicami obtoženih […] V nekaterih primerih je morda potrebno, da se določeni dokazi ne razkrijejo obrambi zaradi zaščite temeljnih pravic drugega posameznika ali zaradi zaščite pomembnega javnega interesa“.(85) Navedeno sodišče pa nadalje navaja, da „so le nujno potrebni ukrepi, ki omejujejo pravico do obrambe, dovoljeni v skladu s členom 6(1) [Konvencije] […] Za zagotovitev poštenega sojenja pa je treba vse težave, ki jih obrambi povzroči omejitev njenih pravic, v zadostni meri nadomestiti s postopki, ki jih izvajajo pravosodni organi.(86)
243. Sodišče za človekove pravice v Strasbourgu je v zadevi Dowsett moralo razsoditi v primeru, v katerem je država pogodbenica uveljavljala varstvo v javnem interesu glede določenih dokazov, ki v skladu s tem niso bili razkriti obrambi. Ti dokazi niso bili razkriti niti nacionalnemu sodišču. Sodišče je odločilo, da pritožnik ni bil deležen poštenega sojenja, in ponovno opozorilo na „nujnost, da se gradivo, pomembno za obrambo, predloži sodniku prvostopenjskega sodišča, da lahko razsodi o vprašanjih razkritja takrat, ko ga je mogoče najučinkoviteje uporabiti za zaščito pravice do obrambe“.(87)
244. Sodišče za človekove pravice v Strasbourgu je pred kratkim v zadevi A. in drugi proti Združenemu kraljestvu(88) obravnavalo vprašanje skladnosti tako imenovanega sistema „posebnih odvetnikov“ Združenega kraljestva s Konvencijo. Ta sistem se izvaja v nekaterih primerih, ki vključujejo uporabo tajnih dokazov, vključno tistih, ki se nanašajo na obtožbe o vpletenosti v teroristična dejanja.(89) Navedeno sodišče se je strinjalo, da je nujnost, da se zaščiti prebivalce Združenega kraljestva pred terorističnim napadom, temeljila na „močnem javnem interesu“ ohranitve tajnosti virov podatkov v zvezi z Al Kaido in njenimi zavezniki.(90) Ni ugotovilo, da zadevni sistem ni bil skladen.(91) Namesto tega je razsodilo, da je za izpolnitev pogojev Konvencije treba vsakemu pritožniku razkriti čim več informacij o obtožbah in dokazih zoper njega brez ogrožanja nacionalne varnosti ali varnosti drugih, da mora zadevna stranka prejeti „dovolj informacij o obtožbah zoper njo, kar ji omogoča, da posebnemu odvetniku da učinkovita navodila“, in da „je treba vse težave, ki jih obtoženemu povzroči omejitev njegovih pravic, v zadostni meri nadomestiti s postopki, ki jih izvajajo pravosodni organi“.(92)
245. Po mojem mnenju je to absolutno najmanjša zahteva.
– Vrsta nadzora, ki ga mora izvajati sodišče Evropske unije in intenzivnost tega nadzora
246. Ustrezni pravosodni nadzor nad vsebinsko zakonitostjo ukrepa Evropske unije o zamrznitvi je nujen za zagotovitev pravičnega ravnovesja med zahtevami boja proti mednarodnemu terorizmu ter varstvom temeljnih svoboščin in pravic.(93)
247. Čeprav sta pojma „teroristično dejanje“ in „osebe, skupine in subjekti, vpleteni v teroristična dejanja“, opredeljena v členih 1(2) in 1(3) Skupnega stališča 2001/931, opredelitev teh izrazov ni usklajena po vsej Evropski uniji. Iz tega sledi, da lahko države članice sprejmejo svoje opredelitve. Te pa se lahko med seboj razlikujejo. Prav tako pomeni, da če se bo na nacionalni ravni izpodbijalo odločitev zadevnega pristojnega organa, bodo sodišča zadevne države članice upoštevala opredelitve, določene v nacionalnem pravu.(94)
248. Pri nadzoru, opravljenem na nacionalni ravni, bodo sodišča uporabila stopnjo varstva temeljnih pravic v zadevni državi članici. Ta stopnja ni nujno enaka, kot je stopnja Evropske unije.
249. Pogodba pomeni samostojen sklop pravil, imenovan „avtonomni pravni sistem“.(95) Sodišče se pri razlagi tega pravnega reda res „zgleduje po ustavnih tradicijah, ki so skupne državam članicam“, za namene opredelitve temeljnih pravic, ki so sestavni del splošnih načel pravnega reda Evropske unije.(96) Prav tako je res, da je vsaka posamezna država članica podpisnica Konvencije in zato mora uporabljati njena pravila. Toda sklepanje, da so nacionalni sistemi za varstvo temeljnih pravic in evropski ekvivalent eno in isto, se mi ne zdi pravilno.(97) V zvezi s tem se ne morem strinjati s stališčem Splošnega sodišča v sodbi Kadi II, v kateri je navedlo: „Prav ta jamstva pravice do obrambe, ki obstajajo na nacionalni ravni in so pod učinkovitim sodnim nadzorom, so tista, ki institucije Skupnosti odvezujejo vsake obveznosti, da na ravni Skupnosti predvidijo nova jamstva, ki se nanašajo na isti predmet.“(98)
250. V nasprotju z organi in nacionalnimi sodišči držav članic Svet zavezuje izključno stopnja varstva temeljnih pravic Evropske unije.(99)
251. Obstoj nacionalne odločitve je zato sicer pomemben, vendar ne zadosten pogoj za zakonitost sklepa Sveta o zamrznitvi sredstev. Oseba, skupina ali subjekt mora biti tudi vpleten v teroristična dejanja, kot je opredeljeno v členu 1 Skupnega stališča 2001/931 in ne le v smislu nacionalnega prava. V zvezi s tem Svet nima diskrecijske pravice. Informacije, ki zadoščajo za vključitev osebe, skupine ali subjekta na seznam, ali obstajajo ali ne. Gre za vprašanje dejstev, ki ga je treba oceniti z uporabo pravilnega pravnega merila.
252. To je okvir, v katerem mora Svet izvesti svoj postopek odločanja. V enakem okviru mora sodišče Evropske unije izvršiti svojo pristojnost nadzora.
253. Ob upoštevanju navedenega menim, da ni primerno omejiti pristojnosti nadzora na nekaj, kar je mogoče opraviti „z levo roko“. V zvezi s tem lahko le navedem sklepne predloge generalnega pravobranilca Poiaresa Madura v zadevi Kadi I(100), v katerih navaja: „Menim, da namigovanje, da se obravnavana zadeva nanaša na ‚politično vprašanje‘, v zvezi s katerim niti najmanjša stopnja sodnega posega ne bi bila primerna, ni dokazano. Trditev, da je ukrep nujen za ohranitev mednarodnega miru in varnosti, ne more izničiti splošnih načel prava Skupnosti in posameznikom odvzeti njihovih temeljnih pravic. To ne zmanjša pomena interesa ohraniti mednarodni mir in varnost, pomeni le, da ostaja dolžnost sodišč, da ocenijo zakonitost ukrepov, ki bi lahko bili nezdružljivi z drugimi interesi, ki so prav tako zelo pomembni in jih morajo sodišča varovati […] Gotovo je, da izredne okoliščine lahko utemeljijo omejitve osebnih svoboščin, ki v običajnih razmerah ne bi bile sprejemljive. Vendar zaradi tega ne moremo navesti, da ‚obstajajo primeri, v katerih je treba za določen čas prekriti svobodo, kot je bil običaj prekriti kipe bogov‘. […] Niti ne pomeni, […], da bi moral biti sodni nadzor v teh primerih ‚zgolj obroben‘. Nasprotno, kadar se zdi tveganje za javno varnost izjemno veliko, je pritisk, da se sprejmejo ukrepi, s katerimi se ne spoštujejo osebne pravice, zlasti v primeru posameznikov, katerih dostop do političnega procesa odločanja je majhen ali ga ni, posebej močan. Tako bi morala v teh okoliščinah sodišča izpolniti dolžnost spoštovanja pravne države s posebno pazljivostjo. Enake okoliščine, ki lahko utemeljijo izjemne omejitve temeljnih pravic, tako tudi zahtevajo, naj sodišča pazljivo preverijo, ali te omejitve presegajo tisto, kar je potrebno. […]“(101)
254. S tem se strinjam. V tej zadevi pomeni uporaba teh načel, da mora Sodišče preveriti, ali je trditev, da je določena oseba, skupina ali subjekt povezan s terorističnimi dejanji, utemeljena, in zagotoviti, da sprejeti ukrepi omogočajo ustrezno ravnovesje med nujnostjo boja proti terorizmu in stopnjo, do katere ti ukrepi posegajo v temeljne pravice posameznikov.
255. To ne pomeni, da mora Splošno sodišče zares podrobno preveriti vsak vidik vseh zadev, ki se pred njim obravnavajo. Če je jasno, na primer, da so bili vsi postopki na nacionalni ravni in pred Svetom popolnoma skladni z jamstvi človekovih pravic, je lahko nadzor tega sodišča manj intenziven. V vsaki zadevi pa je zelo pomembno, da se načelo učinkovitega sodnega varstva v celoti spoštuje.(102)
Zadnja pripomba
256. Menim, da je mogoče primerjati vlogo sodišča Evropske unije pri odločanju o tožbah zoper sklepe o zamrznitvi sredstev in postopek pred Sodiščem za človekove pravice v Strasbourgu. Slednje deluje v skladu z načelom subsidiarnosti. Z drugimi besedami, domneva se, da države pogodbenice spoštujejo Konvencijo. Nacionalna sodišča posamezne države pogodbenice imajo vodilno vlogo pri zagotavljanju, da se pravice, ki jih jamči Konvencija, dejansko spoštujejo. Sodišče za človekove pravice v Strasbourgu se vključi šele v primeru domnevnih kršitev teh pravic in ko so izčrpana vsa druga pravna sredstva. V zgoraj opisanih okoliščinah mora sodišče Evropske unije opraviti enako nalogo kot Sodišče za človekove pravice v Strasbourgu v skladu s Konvencijo. Vloga sodišča Evropske unije je delovati kot končni razsodnik in jamčiti, da se znotraj Unije spoštujejo temeljne pravice.
257. Poudarjam, da pomeni analiza, ki sem jo navedla zgoraj v točkah od 223 do 256, več razmislekov o prihodnosti. Menim, da je treba zaradi razlogov, navedenih v točki 182, tretji pritožbeni razlog zavrniti.
Stroški
258. 	V skladu s členom 122 Poslovnika Sodišča Sodišče samo odloči o stroških, če pritožba ni utemeljena. V skladu s členom 69(2) se plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni, naloži neuspeli stranki. Menim, da je treba pritožbo v obravnavani zadevi zavreči. PMOI je stroške priglasila. Francoski republiki je zato treba naložiti plačilo stroškov PMOI.
Predlog
259. Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih ugotovitev predlagam, naj Sodišče:
– pritožbo zavrže in
– Francoski republiki naloži plačilo stroškov.
PRILOGA
KRATKA KRONOLOGIJA
>lt>1
(1) .
(2)
–	Do spremembe imena je prišlo z začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe 1. decembra 2009. Zaradi poenostavitve bom v nadaljevanju uporabljala novi naziv.
(3)  –	ZOdl, str. II‑3487.
(4)
–	Sklep Sveta z dne 15. julija 2008 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu in razveljavitvi Sklepa 2007/868/ES (UL L 188, str. 21).
(5)
–	Skupno stališče Sveta 2001/931/SZVP z dne 27. decembra 2001 o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu (UL L 344, str. 93)
(6)  –	Uredba Sveta (ES) št. 2580/2001 z dne 27. decembra 2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu (UL L 344, str. 70)
(7)
–	Sklep Sveta 2001/927/ES z dne 27. decembra 2001 o sestavitvi seznama v skladu s členom 2(3) Uredbe Sveta (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu (UL L 344, str. 83).
(8)
–	Skupno stališče Sveta 2002/340/SZVP z dne 2. maja 2002 o posodobitvi Skupnega stališča 2001/931/SZVP o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu (UL L 116, str. 75).
(9)
–	Sklep Sveta 2002/334/ES z dne 2. maja 2002 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu in o razveljavitvi Sklepa 2001/927/ES (UL L 116, str. 33).
(10)  –	Sklep Sveta 2009/62/ES z dne 26. januarja 2009 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu in razveljavitvi Sklepa 2008/583/ES (UL L 23, str. 25).
(11)
–	Listina ni bila zavezujoča, ko se je začel postopek v glavni stvari: glej po analogiji sodbo z dne 27. junija 2006 v zadevi Parlament proti Svetu (C‑540/03, ZOdl., str. I‑5769, točka 38). Po začetku veljavnosti Lizbonske pogodbe 1. decembra 2009 se Listina uvršča v primarno zakonodajo (člen 6(1) PEU).
(12)
–	Podrobnejši opis o domnevnih terorističnih dejanjih, za katera so obtoževali PMOI, in o tem, da se je organizacija domnevno odrekla tem dejanjem, so v sklepu Proscribed Organisations Appeals Commission of England and Wales z dne 30. novembra 2007 v zadevi Lord Alton of Liverpool in drugi proti Secretary of State for the Home Department (v nadaljevanju: sklep POAC) na: http://www.siac.tribunals.gov.uk/poac/Documents/outcomes/PC022006%20PMOI%20FINAL%20JUDGMENT.pdf.
(13)
–	Glej Designation of Foreign Terrorist Organisations, 62 Fed. Reg. 52,650 (1997).
(14)
–	Glej Terrorism Act (Proscribed Organisations) (Amendment) Order 2001. Organizacija je označena v členu 2 te uredbe kot „Mujaheddin e Khalq“.
(15)
–	Ustrezni postopkovni vidiki francoskega kazenskega prava, zlasti vloga réquisitoire in mise en examen, so obravnavani v točki 142 spodaj.
(16)
–	Glej, med drugim, točko 152 spodaj.
(17)
–	Secretary of State for the Home Department v Lord Alton of Liverpool and Others [2008] EWCA Civ 443, na voljo na http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2008/443.html.
(18)
–	Ta zasedanja so navedena v točki 91 spodaj in v Kronologiji v Prilogi.
(19) –	Dopis in obrazložitev sta navedena v točki 9 oziroma 10 izpodbijane sodbe.
(20)  –	Zadevno obdobje je dejansko trajalo več kot mesec dni.
(21)
–	Glej sodbi z dne 12. decembra 2006 v zadevi Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran proti Svetu (T‑228/02, ZOdl., str. II‑4665, točka 124, v nadaljevanju: sodba OMPI) in z dne 23. oktobra 2008 v zadevi People’s Mojahedin Organization of Iran proti Svetu (T‑256/07, ZOdl., str. II‑3019, točka 133, v nadaljevanju: sodba PMOI I).
(22)
–	Glej točko 138 sodbe PMOI I.
(23)
– To pomeni informacije iz točke 3(a) (glej točko 43 zgoraj) Splošno sodišče v tej fazi sodbe ni obravnavalo informacij iz točke 3(f). Glej, med drugim, točko 160 in naslednje spodaj.
(24)
– Odslej objavljena v ZOdl., str. I‑6351, v nadaljevanju: Kadi I.
(25)
–	Neposredni predhodnik spornega sklepa je bil Sklep Sveta 2007/868/ES o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu in razveljavitvi Sklepa 2007/445/ES (UL L 340, str. 100). Datiran je bil z 20. decembrom 2007. V skladu s členom 1(6) Skupnega stališča 2001/931 je Svet moral preverjati imena oseb in subjektov, navedena v tem sklepu, v rednih obdobjih in najmanj enkrat na šest mesecev.
(26)
–	Glej zlasti razpravo v točki 97 in naslednjih spodaj.
(27) 27
–	V zvezi s tem glej izpodbijano sodbo, točka 52. Čeprav se je izpodbijana sodba iz očitnih razlogov nanašala na člen 10 ES, prenovljena različica člena 4(3) PEU v ničemer ne vpliva na osnovno načelo.
(28)
–	Glej točko 197 in naslednje spodaj.
(29)
–	Glej, med drugim, točko 197 in naslednje spodaj.
(30)
–	Glej, med drugim, točko 171 in naslednje spodaj.
(31)
–	Glej, med drugim, točko 197 in naslednje spodaj.
(32)
–	Na primer s skrajšanjem roka za obvestilo delegatov v delovni skupini CP 931 o tem, da bo na zasedanju tega organa obravnavana določena oseba, skupina ali organizacija, kot je predvideno v točki 11 Priloge II k dokumentu 10826/07 Sveta, katerega deklasificirana različica je na voljo na http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cmsUpload/st10826-re01en07.pdf.
(33)  –	Glej točko 105 in naslednje spodaj.
(34)  –	Glej zgoraj v opombi 24 navedeni sodbi OMPI, točka 128, in Kadi I, točka 308.
(35)  –	Sodba OMPI, točka 131.
(36)  –	Glej Sklep 2002/334, naveden zgoraj v opombi 9.
(37)
–	Naveden v opombi 25 zgoraj.
(38)
–	V odgovoru na vprašanje sodišča je odvetnik PMOI na obravnavi navedel, da ta organizacija ni nasprotovala temu, da pregled, ali naj še naprej ostane na seznamu, ni bil končan v šestmesečnem roku, navedenem v členu 1(6) Skupnega stališča 2001/931, če je bilo podaljšanje roka v njeno korist, tako da je, na primer, lahko predložila nove dokaze kot odziv na nove informacije in novo gradivo, ki jih je posredovala država članica.
(39)
–	Glej, med drugim, sodbe z dne 2. septembra 2010 v zadevi Komisija proti Deutsche Post (C‑399/08 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 75); z dne 7. novembra 2002 v zadevi Hirschfeldt proti EEA (C‑184/01 P, Recueil, str. I‑10173, točka 48) in z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji (C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I‑5425, točka 148) in sklep z dne 9. marca 2007 v zadevi Schneider Electric proti Komisiji (C‑188/06 P, še neobjavljen v ZOdl., točka 64).
(40)
–	Francoska republika v pisnih stališčih navaja (v zvezi s svojim drugim pritožbenim razlogom), da „je francoska vlada zelo zainteresirana, da Sodišče prizna, da je [Splošno sodišče] v zvezi s tem napačno uporabilo pravo“.
(41)
–	Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca Poiaresa Madura k zgoraj v točki 24 navedeni sodbi Kadi I, točka 16.
(42)
–	Ali ima PMOI dejansko pravno osebnost ali ne, se mi ne zdi pomembno. Pomembno vprašanje je, da francoski organi v danih okoliščinah nimajo možnosti ugotoviti resničnega stanja.
(43)
–	Glej točki 12 in 13 zgoraj.
(44)
–	Glej tudi sklep Splošnega sodišča z dne 15. februarja 2005 v zadevi PKK in KNK proti Svetu (T‑229/02, ZOdl., str. II‑539), v katerem se je Splošno sodišče, potem ko je ugotovilo, da skupine ali subjekti, navedeni v členu 1(4) Skupnega stališča 2001/931, „morda [...] pravno ne obstajajo ali [morda niso] v stanju izpolnjevati pravnih predpisov, ki običajno veljajo za pravne osebe“, sklicevalo na nujnost izogibanja „pretiranemu formalizmu“ (točka 28).
(45)
–	Različica Skupnega stališča 2001/931 v francoskem jeziku uporablja izraz „ autorité judiciaire“ . Pojem „ judiciaire “ je tako opredeljen v Cornu, G., Vocabulaire juridique, PUF, Pariz, 2005: „ (dans un sens vague) qui appartient à la justice, par opposition à législatif et administratif. Ex. le pouvoir judiciaire, l’autorité judiciaire (cependant, même en ce sens, il ne s’agit que de la justice de l’ordre judiciaire) ; (dans un sens précis) qui concerne la justice rendue par les tribunaux judiciaire “. Ne želim se spuščati v podrobnosti o tem, kaj natančno pomeni francoski izraz, ugotavljam pa, da je njegov pomen očitno širši od običajnega pomena angleškega izraza „judicial“.
(46)
–	Kot primer čudnega položaja, do katerega lahko pride, če ni mogoče podati odgovora, bi navedla ta primer, ki je prepis dela zaslišanja pred ameriško vojaško komisijo, v katerem je moral pripornik, osumljen vpletenosti v teroristična dejanja, podati mnenje o zaupnih dokazih, pred tem predloženih na zaprti seji (na kateri ni mogel biti prisoten): „Zapisnikar sodišča [bere nezaupni povzetek dokazov, predloženih na zaprti seji]: Ko je živel v Bosni, se je pripornik družil z znanim operativcem Al Kaide. Pripornik: Povejte mi njegovo ime. Predsednik sodišča: Ne poznam ga. Pripornik: Kako naj na to odgovorim? Predsednik sodišča: Ali ste vedeli za koga, ki je bil član Al Kaide? Pripornik: Ne, ne. Predsednik sodišča: Oprostite, kakšen je bil vaš odgovor? Pripornik: Ne. Predsednik sodišča: Ne? Pripornik: Ne. To so mi že zdavnaj povedali zasliševalci. Vprašal sem jih, naj mi povedo, kdo je bila ta oseba. Potem bi vam lahko povedal, ali sem to osebo morda poznal, ne pa, ali je ta oseba terorist. Morda sem to osebo poznal kot prijatelja. Morda je bila to oseba, ki je z menoj delala. Morda je bila oseba, ki je bila v moji ekipi. Ne vem pa, ali je ta oseba Bosanec, Indijec ali kaj drugega. Če mi boste povedali ime, lahko odgovorim in se branim zoper to obtožbo. Predsednik sodišča: Mi vam postavljamo vprašanja, vi pa nam morate podati odgovore na to, kar je v nezaupnem povzetku.“ (Navedeno v Turner, S., in Schulhofer, S. J., The Secrecy Problem in Terrorism Trials, Liberty & National Security Project, NYU School of Law, 2005).
(47)
–	Člen 80‑1 Code de procédure pénale določa: „ Le juge d’instruction ne peut informer qu’en vertu d’un réquisitoire du procureur de la République […] “
(48)
–	Glej Delmas‑Marty, M., ‘French and English Criminal Procedure’, v The Gradual Convergence, Ed. Markesinis, B. S., Clarendon Press, Oxford, 1994, str. 48: „ juge d’instruction ima tri glavne naloge: prvič, zadolžen je, s pomočjo police judiciaire,
za zbiranje dokazov, ki se nanašajo na kaznivo dejanje in sestavo spisa o zadevi …“ (druga in tretja naloga tu nista pomembni). Glej tudi Pradel, J., L’instruction préparatoire, Éditions Cujas, Pariz, 1990, str. 7: „ l’instruction préparatoire est la phase du procès pénal au cours de laquelle, l’action publique étant mis en mouvement, des organes judiciaires spécialisés, notamment le juge d’instruction […] recueillent les éléments nécessaires au jugement et décident de la suite à donner à la poursuite “.
(49)
–	„ À peine de nullité, le juge d'instruction ne peut mettre en examen que les personnes à l'encontre desquelles il existe des indices graves ou concordants rendant vraisemblable qu'elles aient pu participer, comme auteur ou comme complice, à la commission des infractions dont il est saisi. “
(50)
–	Točki 66 in 67 izpodbijane sodbe.
(51)
–	Glej točke od 40 do 43 zgoraj.
(52)
–	Glej v zvezi s tem sodbo z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točka 49).
(53)
–	Zaradi celovitosti moram omeniti tudi člen 50(2), ki veljajo v primeru združenih zadev.
(54)
–	Člen 67(3) je bil dodan poslovniku Splošnega sodišča dne 19. decembra 2000 (UL L 322, str. 4) zaradi formalne izvršitve sodb z dne 11. marca 1999, izrečenih v „zadevah v zvezi z jeklenimi nosilci“, NMH Stahlwerk proti Komisiji (T‑134/94, Recueil, str. II‑239); Eurofer proti Komisiji (T‑136/94, Recueil, str. II‑263); ARBED proti Komisiji (T-137/94, Recueil, str. II‑303); Cockerill‑Sambre proti Komisiji (T‑138/94, Recueil, str. II‑333), Thyssen Stahl proti Komisiji (T‑141/94, Recueil, str. II‑347); Unimétal proti Komisiji (T‑145/94, Recueil, str. II‑585); Krupp Hoesch proti Komisiji (T‑147/94, Recueil, str. II‑603); Preussag proti Komisiji (T‑148/94, Recueil, str. II‑613); British Steel proti Komisji (T‑151/94, Recueil, str. II‑629); Aristrain proti Komisiji (T‑156/94, Recueil, str. II‑645) in Endesa proti Komisiji (T‑157/94, Recueil, str. II‑707). Glej tudi točko 52 in naslednje mojih sklepnih predlogov v zadevi Varec (sodba z dne 14. februarja 2008, C‑450/06, ZOdl., str. I‑581).
(55)
–	Točka 155.
(56)
–	Točka 158, poudarek dodan.
(57)
–	Navedeno v opombi 24 zgoraj, točki 342 in 344.
(58)
–	Navedeno v opombi 54 zgoraj.
(59)
–	Glej točki 47 in 52. Glej tudi točko 33 in naslednje mojih sklepnih predlogov v tej zadevi.
(60)
–	Občasno je bila dosežena določena ad hoc
ureditev z uporabo določb poglavja 3, naslov 2, Poslovnika Splošnega sodišča, ki se nanašajo na ukrepe procesnega vodstva. Tako iz sodbe z dne 14. decembra 2005 v zadevi Honeywell International proti Komisiji (T‑209/01, ZOdl., str. II‑5527) izhaja, da je bil po ugovoru ene od intervenientk glede zaupnosti priloge tožbe pred predsednikom drugega senata Splošnega sodišča v okviru ukrepov procesnega vodstva neformalni sestanek, po katerem je tožeča stranka predložila novo različico dokumenta, ki ni bila zaupna, na vprašanje, ali vztraja pri ugovoru v zvezi z zaupnostjo glede te nove različice, pa intervenientka ni odgovorila v za to določenem roku (glej točko 22). Tak postopek ni formalen in pravzaprav zahteva soglasje vseh strank v postopku, česar pa seveda v vseh zadevah ni.
(61)
–	Opis obveznosti glede zaupnosti, ki jih je treba upoštevati pri izmenjavi obveščevalnih podatkov med državnimi organi, najdete v sodbi Court of Appeal (England and Wales) v zadevi Mohamed proti Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs [2010] EWCA Civ 158, točki 43 in 44 (glej http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2010/65.html). Kar zadeva delovno skupino CP 931, pravila, ki urejajo njena zasedanja, določajo, da morajo biti ta v varnem okolju, tako da lahko poteka razprava do stopnje SECRET UE (glej dokument Sveta 10826/07 z dne 21. junija 2007 o izvajanju Skupnega stališča 2001/931, str. 5).
(62)
–	Dodala bi, da bi moralo enako veljati za poslovnik Sodišča glede pritožbenih postopkov, ko gre za vprašanje zaupnih dokazov, predloženih Splošnemu sodišču.
(63)
–	Glej opombo 40 zgoraj.
(64)
–	Razprava o pomenu izraza „pravosodni organ“ v zvezi s tem je v točki 132 zgoraj in naslednjih.
(65)
–	Glej točko 124 in naslednje zgoraj.
(66)
–	Če ne drugače, v skladu s členom 6 PEU in členom 51(1) Listine.
(67)
–	Ker je ta del mojih sklepnih predlogov le informativen, se opravičujem, če sem spregledala ali nisem podrobno obravnavala kakšnega pomembnega vidika. Poskušala sem obravnavati najpomembnejše možnosti in upam, da nisem izpustila ničesar, kar bi ogrozilo ta cilj.
(68)
–	V zvezi s položajem, v katerem pristojni organ ni pravosodni, ampak enakovredni pristojni organ, glej točko 220 spodaj.
(69)
–	Seveda le, če so izpolnjeni pogoji, navedeni v točkah 198 in 199 zgoraj.
(70)
–	Glej točko 202 zgoraj.
(71)
–	Glej točko 100 zgoraj.
(72)
–	Glej, na primer, zgoraj v opombi 54 navedeno zadevo Varec.
(73)
–	Prav tako je mogoče, da so bili zadevni dokazi pridobljeni od kake druge države v okviru mednarodnih sporazumov, ki predvidevajo vzajemno sodelovanje na področju boja proti terorističnim dejanjem. V zvezi s tem glej člen 4 Skupnega stališča 2001/931, ki državam članicam nalaga obveznost, da si medsebojno nudijo najširšo mogočo pomoč pri preprečevanju terorističnih dejanj in v boju proti njim. Razumljivo je, da si varnostne sile na ta način informacij ne izmenjujejo, če obstajajo utemeljeni razlogi za domnevo, da prejemnik ne zagotavlja njihovega varstva.
(74)
–	Splošno sodišče je, na primer, v točki 133 sodbe OMPI navedlo, da „gre za ohranitveni ukrep“.
(75)
–	Navedeno v opombi 24 zgoraj, točka 47.
(76)
–	Sodba z dne 30. septembra 2010 (T‑85/09, še neobjavljena v ZOdl.).
(77)
–	Glej točki 149 in 150.
(78)
–	V zvezi z vplivom subjektivnega dojemanja načina, v skladu s katerim se oblikujejo pravni predpisi, glej, med drugim, točke od 44 do 46 mojih sklepnih predlogov v zadevi Bartsch (sodba z dne 23. septembra 2008, C‑427/06, ZOdl., str. I‑7245).
(79)
–	A. in drugi proti Združenemu kraljestvu, [GC], št. 3455/05, točka 173.
(80)
–	Člen 15(1). Glej tudi Aksoy in drugi proti Turčiji, št. 14037/04, 14052/04, 14072/04, 14077/04, 14092/04, 14098/04, 14100/04, 14103/04, 14112/04, 14115/04, 14120/04, 14122/04 in 14129/04 (odd. 2), točka 68.
(81)
–	V zvezi s tem glej točko 100 mojih sklepnih predlogov v zadevi Heinrich (sodba z dne 10. marca 2009, C‑345/06, ZOdl., str. I‑1659).
(82)
–	Glej, med drugim, zgoraj v opombi 24 navedeno sodbo Kadi I, točka 284.
(83)
–	Doorson proti Nizozemski, Reports of Judgments and Decisions 1996‑II, točka 70.
(84)
–	Jasper proti Združenemu kraljestvu, [GC], št. 27052/95.
(85)
–	Točka 52. O zadevnem delu te sodbe je bilo razsojeno ob upoštevanju določb člena 6(1) Konvencije, ki urejajo določitev kazenskih obtožb, ni pa nobenega razloga za to, da bi bila temeljna izjava omejena na to področje. Glej tudi Rowe and Davis proti Združenemu kraljestvu [GC] št. 28901/95, Reports of Judgments and Decisions 2000‑II, točka 61; Fitt proti Združenemu kraljestvu [GC], št. 29777/96, Reports of Judgments and Decisions 2000‑II, točka 45; in V. proti Finski, št. 40412/98, točka 75.
(86)
–	Zgoraj v opombi 84 navedena sodba Jasper proti Združenemu kraljestvu, točka 52.
(87)
–	Sodba Dowsett proti Združenemu kraljestvu, št.
39482/98 (odd. 2), Reports of Judgments and Decisions 2003‑VII, točka 50.
(88)
–	Navedena v opombi 79 zgoraj.
(89)
–	Sistem posebnih odvetnikov je zapleten, v bistvu pa se nanaša na imenovanje posebnega zagovornika za zastopanje interesov stranke, ki je v sporu z državo, v okoliščinah, v katerih vsi dokazi ali del teh, ki jih zoper to stranko predlaga država, ne morejo biti razkriti zaradi nacionalne varnosti. Posebni zagovornik mora biti varnostno preverjen, kar mu daje pravico do vpogleda v zaupne dokaze (imenovane tudi „zaupno gradivo“). Preden dobi dovoljenje za vpogled v zaupno gradivo, je lahko s svojo stranko v stiku kadar koli, pozneje pa ne. Stranka ima pravico biti prisotna v vseh fazah postopka, v katerih se izvajajo nezaupni dokazi, vendar ne sme biti prisotna, ko sodišče obravnava zaupno gradivo. Sistem je bil uveden z ustanovitvijo Special Immigration Appeals Tribunal (v nadaljevanju: SIAC) kot odziv na ugotovitve Evropskega sodišča za človekove pravice v sodbi Chahal proti Združenemu kraljestvu ( Reports of Judgments and Decisions 1996‑V, točka 131), v kateri je navedeno sodišče razsodilo, da je Združeno kraljestvo kršilo člen 5(4) Konvencije, ker iz varnostnih razlogov nacionalnemu sodišču ni predložilo dokazov. Čeprav je bil sistem od uvedbe spremenjen, da je lahko izpolnil sprejete cilje, to ne pomeni, da zdaj ne naleti na kritike. Glej, na primer, poročilo House of Lords in House of Commons Joint Committee on Human Rights (skupni odbor House of Commons o človekovih pravicah), Counter-Terrorism Policy and Human Rights (Politika boja proti terorizmu in človekovih pravic) (šestnajsto poročilo): Annual Renewal of Control Orders Legislation 2010, str. 36. V tem poročilu se med drugim ugotavlja, da posebni odvetniki v praksi nimajo vpogleda v dokaze ali strokovnega znanja, kar bi jim omogočilo, da bi izpodbijali ocene varnostne službe, da nimajo nobene možnosti ovreči ocene vlade Združenega kraljestva, da bi razkritje ogrozilo javni interes, zaradi česar so ocene vlade o tem, kaj se lahko razkrije in kaj ne, dejansko nedotakljive in jih sodišče skoraj vedno potrdi, in da na splošno zaradi oviranja posebnih odvetnikov pri delu, ki ga nameravajo opraviti, sistem, tak, kot je, trenutno, „pomeni nevarnost resnih nepravičnih sodb“. Vseeno želim poudariti, da se te ugotovitve nanašajo zlasti na delovanje sistema in ne na njegovo zasnovo, ki rešuje absurdno in eklatantno pomanjkanje pravice do obrambe, ki je bilo značilno za zadevo Dutschke proti Secretary of State for the Home Department (tožba št. TH 381/70 pred Immigration Appeals Tribunal), ki je postala cause célèbre med pravniki v Združenem kraljestvu pred približno 30 leti. V zvezi s tem glej Hepple., B. A., ‘Aliens and Administrative Justice: the Dutschke Case’, Modern Law Review, zvezek 34 (september 1971), str. od 501 do 519.
(90)
–	Točka 216.
(91)
–	Navedlo je celo, da lahko posebni odvetnik „opravlja pomembno vlogo pri kompenzaciji pomanjkanja popolnega razkritja in celovite, javne in kontradiktorne obravnave, s preizkušanjem dokazov in podajanjem argumentov v imenu pripornika med zaupno obravnavo“ (točki 218 in 220).
(92)
–	Zgoraj v opombi 79 navedena sodba A. in drugi proti Združenem kraljestvu, točki 205 in 220.
(93)
–	Glej sodbo z dne 29. junija 2010 v zadevi E in F (C-550/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 57) in zgoraj v opombi 76 navedeno sodbo Kadi II, točka 137.
(94)
–	Za celovito analizo ustreznih vprašanj glej razpravo Spaventa, E., o sodbi PMOI I in izpodbijani sodbi v Common Market Law Review (2009), št. 46, str. 1239.
(95)
–	Glej zgoraj v opombi 24 navedeno sodbo Kadi I, točka 316.
(96)
–	Glej, med drugim, sodbo z dne 17. decembra 1970 v zadevi Internationale Handelsgesellschaft (11/70, Recueil, str. 1125, točka 4); zgoraj v opombi 11 navedeno novejšo sodbo Parlament proti Svetu, točka 35 in sodbo z dne 8. septembra 2010 v zadevi Winner Wetten (C‑409/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 58). Glej tudi Tridimas, T., „Judicial Review and the Community judicature: towards a new European constitutionalism?“ v Principles of proper conduct for supranational, state and private actors in the European Union: towards a ius commune: essays in honour of Walter van Gerven, Intersentia, 2001, str. 71, v kateri avtor opisuje pristop Sodišča kot „ustavno doktrino, ki se zgleduje po metodi občega prava“.
(97)
–	Glej Spaventa, E., „Counter-terrorism and fundamental rights: judicial challenges and legislative changes after the rulings in Kadi and PMOI“, (kmalu) v The EU and Global Emergencies, Antoniadis, A., Schütze, R., in Spaventa, E. (založniki), Hart Publishing, 2011, v kateri stališče, da je odločitev v zvezi z izpodbijanjem uvrstitev na seznam predvsem stvar nacionalnih organov in/ali sodišč, avtorica opisuje kot pristop „Poncija Pilata“ in nato navaja, da je ta pristop „popolnoma nezadovoljiv, ker je izključno stvar sodišča Skupnosti, da oceni zakonitost aktov Unije, in le tisti, ki so vpleteni v „teroristična dejanja“, kot so opredeljena v Skupnem stališču 2001/931, so lahko uvrščeni na seznam. Ni razloga za to, da bi se Sodišče odreklo svoji interpretativni in pravosodni dolžnosti, da preveri, ali obstaja dovolj dokazov za to, da se določena oseba ali skupina vključi na seznam“. Glej tudi poročilo European Union Agency for Fundamental Rights, National Human Rights Legislation, Strengthening the fundamental rights architecture in the EU I, 2010, ki ugotavlja, da „imajo tudi države članice EU razmeroma razdrobljen pristop glede spremljanja skladnosti z različnimi jamstvi človekovih pravic“ (str. 5).
(98)
–	Navedena v zgoraj opombi 77, točka 186.
(99)
–	Glej, na primer, člen 51(1) Listine. V zvezi z obveznostjo zagotavljanja spoštovanja temeljnih pravic na ravni Evropske unije glej zgoraj v opombi 96 navedeno sodbo Internationale Handelsgesellschaft (točka 4) ter glede razlike med nacionalnim pravom in pravom Evropske unije sodbo z dne 29. maja 1997 v zadevi Kremzow (C‑299/95, Recueil, str. I‑2629, točka 15). Na splošno glej zgoraj v opombi 24 navedeno sodbo Kadi I, točka 285.
(100)
–	Navedena v opombi 24 zgoraj. Čeprav se je zadeva Kadi I nanašala na „konvencionalne“ sklepe o zamrznitvi sredstev v skladu z Resolucijo Združenih narodov 1333 (2000), ne vidim razloga, zakaj ne bi veljala enaka načela za „avtonomne“ sklepe v skladu z Resolucijo 1373 (2001).
(101)
–	Točki 34 in 35.
(102)
–	Glej v zvezi s tem zgoraj v opombi 24 navedeno sodbo Kadi I, točka 335.