SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljale višje sodnice dr. Vesna
Bergant Rakočević kot predsednica, Brigita Markovič kot poročevalka in Irena
Veter kot članica, 
v pravdni zadevi tožeče stranke: 1. A. A. , Ljubljana, 2. B. B. , Ljubljana, ki ju
zastopa  ...,  odvetnica  v  Ljubljani,  zoper  toženo  stranko:  C.  C.,  Republika
Hrvaška, ki ga zastopajo ... o. p., d. o. o., odvetniška družba v Ljubljani,
zaradi vrnitve stvari,
o  pritožbi  tožene  stranke  zoper  sklep  Okrožnega  sodišča  v  Ljubljani  P
1313/2019-II z dne 9. 1. 2020, 
na seji 27. oktobra 2020
1
I Cp 743/2020
SKLENILO:
I. Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.
II. Pravdni stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.
OBRAZLOŽITEV:
1. V postopku II P 1153/2019 je toženec  C. C. (tam kot tožnik) zahteval
vrnitev treh skulptur kiparja D. D., ki jih je tožnikoma (tam tožencema)
izročil v komisijsko prodajo. Tožnika sta ugovarjala pridržno pravico na
omenjenih treh skulpturah do vračila mavčnega odlitka „X“ istega avtorja,
ki sta ga izročila tožencu z namenom (in samo za ta čas), da zanju (in zase)
izdela negativ skulpture v bronasti zlitini. Obenem sta zoper toženca vložila
nasprotno tožbo za vrnitev navedenega mavčnega odlitka, ki se obravnava v
tem postopku (II P 1313/2019). 
2. Toženec  (s  stalnim  prebivališčem  na  Hrvaškem)  je  podal  ugovor
pristojnosti  slovenskega  sodišča,  ki  ga  je  sodišče  prve  stopnje  z
izpodbijanim sklepom zavrnilo.
3. Zoper tak sklep se pritožuje toženec iz vseh pritožbenih razlogov iz prvega
odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi s 366.
členom ZPP. Meni, da je zmotno stališče sodišča, da je pristojno na podlagi
3. točke  8. člena  Uredbe, saj ni izpolnjen drugi pogoj, da zahtevek  po
nasprotni  tožbi  izhaja  iz  iste  pogodbe  ali  dejstev  kot  prvotna  tožba.
Poudarja, da ne gre za vzajemna zahtevka, ki bi imela skupen izvor, saj
nasprotna tožba ne izvira niti iz iste pogodbe niti iz istih dejstev. Toženec
namreč (v postopku II P 1153/2019, op. sodišča) zahteva vračilo skulptur,
ki  so  bile  tožnikoma  izročene  v  komisijsko  prodajo,  kar  nima  ničesar
skupnega z zahtevkom tožnikov, pri katerem gre za drugo skulpturo oz.
drug pravni posel pravdnih strank.  Glede vprašanja, ali gre za vzajemna
zahtevka,  je  sodišče  zmotno  in  nepopolno  ugotovilo  dejansko  stanje.
Nasprotuje stališču sodišča, da je za preučitev nasprotne tožbe potrebna
presoja zakonitosti dejstev, na katera toženec v postopku v glavni stvari
opira svoj tožbeni zahtevek. Sodišče tudi ne pojasni, zakaj naj bi zavrnilo
toženčev zahtevek v glavni stvari v primeru, če bo ugotovilo, da je dolžan
vrniti odlitek „X“, kar predstavlja kršitev določb postopka po 14. točki
drugega odstavka 339. člena ZPP. Če je sodišče imelo  v mislih,  da  bo
2
moralo toženečev zahtevek zavrniti zaradi domnevne retencijske pravice, to
po njegovem mnenju ni razlog za pristojnost po nasprotni tožbi. Ugovor
pridržne  pravice  je  namreč  neutemeljen.  Pridržna  pravica  tožnikov  ne
obstaja,  saj  nimata  do  toženca  nobene  terjatve.  Poleg  tega  tožnika
zadržujeta  njegove  skulpture  brez  pravnega  naslova,  zaradi  česar  bi  jih
morala  vrniti  in odpraviti  protipravno posestno stanje, pravni naslov za
posest  je  odpadel,  zato  se  ne  moreta  sklicevati  na  retencijsko  pravico.
Poudarja, da zadeva C-306/17 ni primerljiva, saj gre za drugačno dejansko
stanje kot v obravnavani zadevi, zahtevka iz tožbe in nasprotne tožbe se
nanašata na isti historični dogodek, oba izhajata iz istih dejstev (objava
posnetkov na spletu), medtem ko v konkretnem primeru to ni podano. Kot
primer vzajemnega zahtevka, ki je imel skupen (pogodbeni) izvor, in torej
nasprotna tožba spada v okvir 3. točke 8. člena Uredbe, navaja zadevo C-
185/15,  ki  pa  ni  primerljiva  s konkretnim  primerom.  Glede  utemeljitve
pristojnosti  na  podlagi  prve  točke  7. člena  Uredbe  sodišču očita,  da  ni
pojasnilo,  zakaj  je  sledilo  le  navedbam  tožnikov,  ne  pa  tudi  navedbam
toženca, oz. ni upoštevalo tudi ostalih dejstev, ki so bila sodišču znana.
Glede na navedbe toženca v odgovoru na nasprotno tožbo je bilo sodišču
znano dejstvo, da toženec nasprotuje trditvam tožnikov, da bi moral toženec
mavčni  odlitek  X  dostaviti  v  Ljubljano.  Zato  sklep  nima  razlogov  o
odločilnih dejstvih, kar predstavlja kršitev določb postopka po 14. točki
drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče bi moralo glede na nasprotujoče
si navedbe glede dejstev o pristojnosti tožnika pozvati, da pojasnita oz.
izkažeta zatrjevani dogovor o dostavi mavčnega odlitka v Ljubljano. Ker
tega  ni  storilo,  je  kršilo  določbo  drugega  odstavka  17.  člena  ZPP,  kar
predstavlja relativno bistveno kršitev določb postopka po prvem odstavku
339. člena ZPP. Poudarja, da bi moralo sodišče svojo odločitev primarno
opreti na drugo alinejo točke b) prve točke 7. člena Uredbe 1215/2012
glede  na  kontradiktorne  navedbe  pravdnih  strank  v  zvezi  s  krajem
izpolnitve obveznosti. Ker tega ni storilo, je zmotno uporabilo materialno
pravo. Ob tem poudarja, da ni sporno, da se je toženec  zavezal,  da za
tožnika  v  Zagrebu  opravi  storitev  odlivanja  skulpture  „X“,  zato  bi  bil
toženec lahko tožen samo pred sodiščem v Zagrebu. Celo točka c) prve
točke  7. člena  Uredbe določa,  da če se ne  uporabi  točka  b), potem  se
uporabi  točka  a).  Po  navedenem  in  upoštevaje  temeljno  pravilo  za
utemeljitev mednarodne pristojnosti iz 4. člena Uredbe 1215/2012, ki je
stalno prebivališče tožene stranke, meni, da bi moralo sodišče ugotoviti, da
ni pristojno za odločanje o nasprotni tožbi. 
3
4. Tožnika sta na pritožbo toženca odgovorila in predlagala njeno zavrnitev
ter priglasila stroške.
5. Pritožba ni utemeljena. 
6. Uredba  (EU)  št.  1215/2012  Evropskega  parlamenta  in  Sveta  z  dne  12.
decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v
civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju Uredba 1215/2012) v 3.
točki 8. člena ureja posebno pristojnost za odločanje o nasprotni tožbi;
sodišče, ki je pristojno za odločanje o prvotni tožbi, je pristojno tudi za
odločanje o nasprotni tožbi, če ta izhaja iz iste pogodbe ali dejstev, na
katerih je temeljila prvotna tožba. 
7. Odločitev prvostopenjskega sodišča o tem, da je pristojnost slovenskega
sodišča podana na podlagi pravkar navedene določbe, je (materialnopravno)
pravilna. Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da
je  treba  izpolnjenost  tega  pogoja  presojati  širše,  to  je  z  upoštevanjem
namena navedene določbe, ki je v tem, da se prepreči odvečne postopke in
sprejetje medsebojno protislovnih sodnih odločb v različnih postopkih, s
čimer se zasleduje interes učinkovitega izvajanja sodne oblasti. 1 Nadalje se
strinja tudi z njegovim stališčem, da bo preučitev nasprotne tožbe, s katero
tožnika  zahtevata  vračilo  mavčnega  odlitka,  zahtevala  presojo   (istih)
dejstev, na katera toženec (po vloženem ugovoru pridržne pravice s strani
tožnikov) v postopku II P 1153/2019 opira svoj zahtevek za vračilo treh
skulptur. Toženec bo namreč moral v prvotnem postopku, to je postopku II
P  1153/2019,  poleg  dejstev,  ki  utemeljujejo  njegov  zahtevek,  zaradi
ugovora tožnikov trditi in dokazovati tudi to, da ne obstoji zapadla terjatev
tožnikov na vrnitev mavčnega odlitka. Drži sicer, da tožba in nasprotna
tožba neposredno ne izvirata iz istih dejstev in pogodbe, kot to pravilno
ugotavlja  pritožnik,  toda  zaradi  vložitve  ugovora  pridržne  pravice  bo
predmet dokazovanja v obeh postopkih (presečno) pravotvorno dejstvo -
vprašanje  (ne)obstoja  zapadle  terjatve  tožnikov  na  vrnitev  mavčnega
odlitka.  Obstoj  pridržne  pravice  odlaga  utemeljenost  zahtevka  (prvi
odstavek  261.  člena  Obligacijskega  zakonika;  OZ) 2,  zato  bo  sodišče  v
postopku po prvotni tožbi zavrnilo toženčev tožbeni zahtevek za vračilo
treh skulptur, če bo ugotovilo, da je toženec dolžan vrniti mavčni odlitek, in
1 Takšen namen določitve posebne sodne pristojnosti za odločanje o nasprotni tožbi izhaja iz
sodb Sodišča EU z dne 12. oktobra 2016, Kostanjevec, C-185/15 (EU:C:2016:763, točka
37) in z dne 31. maja 2018, Nothartová, C-306/17 (EU:C:2018:360, točka 21‒23).
2 M. Juhart, v: N. Plavšak et al, Obligacijski zakonik (OZ), splošni del, s komentarjem, 2.
knjiga, GV Založba, Ljubljana 2003, str. 273.
4
obratno. Obenem pa bo s tem opravilo že presojo utemeljenosti zahtevka iz
nasprotne tožbe. Glede na navedeno ugovor retencijske pravice, podan v
postopku po prvotni tožbi, ustvarja zadostno medsebojno zvezo nasprotne
tožbe s tožbo (oziroma med obema postopkoma, katerih predmet sta ti dve
tožbi),  ki  utemeljuje  uporabo  3.  točke  8.  člena  Uredbe  1215/2012.  V
nasprotnem primeru (če bi bilo ugodeno toženčevemu ugovoru mednarodne
pristojnosti  in  bi  bila  nasprotna  tožba  zavržena),  bi  slovensko  sodišče
obravnavalo tožbo, hrvaško sodišče pa (nasprotno) tožbo pod pogojem, da
bi jo tožnika vložila. V tem primeru bi prišlo do podvojene in lahko celo
različne presoje dejstev glede obstoja terjatve tožnikov, kar pa je v opreki z
že opisanim namenom, ki ga zasleduje navedena določba. 
8. Zadevi C-306/17 in C-185/15 res nista primerljivi z obravnavano zadevo,
toda v njih je dobro pojasnjen namen določbe 3. točke 8. člena Uredbe
1215/2012, kar je bilo v oporo te (in izpodbijane) odločitve.
9. Nadalje je jasno, da je sodišče prve stopnje, ko je navedlo, da bo preučitev
nasprotne tožbe zahtevala preučitev dejstev, na katera toženec v postopku o
glavni  stvari  opira  svoj  zahtevek,  imelo  v  mislih  dejstva  v  zvezi  z
zatrjevano  pridržno  pravico.  Utemeljenost  tega  ugovora  namreč  v
nadaljevanju izpostavi kot razlog za zavrnitev zahtevka po tožbi toženca.
Zato je neutemeljeno pritožbeno uveljavljanje absolutne bistvene kršitve
določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.
Da je stališče sodišča prve stopnje dovolj obrazloženo, kaže tudi dejstvo, da
ga je (kljub zatrjevani pomanjkljivosti, ki naj bi onemogočala preizkus)
tako razumel tudi pritožnik. V pritožbi ga namreč vsebinsko izpodbija in
dokazuje neutemeljenost ugovora pridržne pravice.
10. Ker  bi  bila  presoja  (ne)utemeljenosti  ugovora  pridržne  pravice  v  fazi
odločanja o ugovoru mednarodne pristojnosti, ki temelji zgolj na trditvah,
preuranjena, se pritožbeno sodišče do teh pritožbenih navedb (prvi odstavek
360. člena ZPP) ni opredeljevalo. Enako velja za pritožbene pomisleke o
pravilnosti (dodatne) utemeljitve pristojnosti slovenskega sodišča glede na
kraj izpolnitve pogodbene obveznosti na podlagi prve točke 7. člena Uredbe
1215/2012,  saj  je  ta  podana  že  na  podlagi  3.  točke  8.  člena  Uredbe
1215/2012. 
5
11. Pritožba je glede na obrazloženo neutemeljena. Ker pritožbeno sodišče ni
ugotovilo niti kršitev, na katere v obsegu drugega odstavka 350. člena ZPP
pazi po uradni dolžnosti, jo je zavrnilo in  sklep na podlagi druge točke 365.
člena ZPP potrdilo. 
12. Toženec s pritožbo ni uspel, zato sam krije stroške pritožbenega postopka
(prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).
Enako velja za tožnika, saj stroškov njunega odgovora na pritožbo, ki k
odločitvi  ni  pripomogel,  ni  mogoče  šteti  za  potrebne  v  smislu  prvega
odstavka 155. člena ZPP. 
Ljubljana, 27. oktober 2020
Predsednik senata:
dr. Vesna Bergant Rakočević, l.r. 
6