62023CC0395
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 28. novembra 2024 (
1
)
Zadeva C-395/23 [Anikovi] (
i
)
E. M. A.,
E. M. A.,
M. I. A.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sofiyski rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji, Bolgarija))
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (EU) 2019/1111 – Področje uporabe – Dovoljenje sodišča za prodajo nepremičnine v lasti mladoletnih oseb – Dvostranski sporazum med Republiko Bolgarijo in Rusko federacijo – Sodna pristojnost“
I. Uvod
1.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je vložilo Sofiyski rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji, Bolgarija) v okviru nepravdnega postopka, ki sta ga sprožili mladoletni ruski državljanki s soglasjem njune matere, ki skupaj prebivajo v Nemčiji, da bi pridobili dovoljenje za prodajo solastniških deležev vsake od njih na treh nepremičninah v Bolgariji.
2.
Predložitveno sodišče sprašuje Sodišče o povezavi med njegovo mednarodno pristojnostjo in krajem, kjer se nahajajo te nepremičnine, ki izhaja zlasti iz sporazuma med Ljudsko republiko Bolgarijo in Zvezo sovjetskih socialističnih republik o medsebojni pravni pomoči v civilnih, družinskih in kazenskih zadevah (
2
), ki je bil sklenjen pred pristopom Republike Bolgarije k Evropski uniji. To sodišče želi izvedeti, kako je uporaba tega sporazuma povezana s pravom Unije in zlasti z Uredbo (EU) 2019/1111 (
3
), če se šteje, da postopek v glavni stvari spada na področje starševske odgovornosti.
3.
Sodišče je že opredelilo obseg pojma starševske odgovornosti v premoženjskih zadevah v zvezi z mladoletniki. Ni pa imelo priložnosti, da bi se izreklo o učinkih dvostranskih sporazumov na istem področju, ki so jih države članice sklenile s tretjimi državami pred pristopom k Uniji, čeprav razmerje Uredbe Bruselj IIb do takih sporazumov ni predmet posebnih določb v tej uredbi.
4.
Glede na število držav članic, ki jih še vedno zavezujejo sporazumi, po vsebini podobni rusko-bolgarskemu sporazumu, in glede na število primerov, v katerih se bo verjetno ponovno pojavilo premoženje ruskih mladoletnikov v Bolgariji, je vprašanje, ali ti sporazumi odstopajo od Uredbe Bruselj IIb, in če da, pod katerimi pogoji, zelo pomembno.
5.
Ta zadeva tako daje Sodišču priložnost, da opozori, da je treba v razmerjih med državami članicami in tretjimi državami uporabljati načela iz člena 351 PDEU. V tem okviru je treba nezdružljivost pravila o pristojnosti, ki izhaja iz dvostranskega sporazuma, s takim pravilom iz Uredbe Bruselj IIb zato presojati glede na merila, ki jih je treba še opredeliti. Dokazal bom, kako lahko ta merila izhajajo iz razlage po analogiji z razlago, ki jo je Sodišče uporabilo v sodni praksi v zvezi z določenimi uredbami s področja sodelovanja v civilnih zadevah in v skladu s katero mejo njihove neuporabe določajo kršitve načel, na katerih temelji to sodelovanje.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Pogodba DEU
6.
Prvi in drugi odstavek člena 351 PDEU določata:
„Določbe Pogodb ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz sporazumov med eno ali več državami članicami na eni strani ter eno ali več tretjimi državami na drugi strani, sklenjenih pred 1. januarjem 1958 ali za države, ki pristopajo, pred datumom njihovega pristopa.
Kolikor takšni sporazumi niso združljivi s Pogodbama, država članica ali države članice, ki jih to zadeva, ustrezno ukrepajo, da bi odpravile ugotovljeno nezdružljivost. V ta namen si države članice po potrebi pomagajo, in kadar je primerno, sprejmejo skupno stališče.“
2. Uredba Bruselj IIb
7.
V uvodni izjavi 91 Uredbe Bruselj IIb je navedeno:
„Opozoriti je treba, da se za sporazume z eno ali več tretjimi državami, ki jih država članica sklene pred datumom njenega pristopa k Uniji, uporablja člen 351 PDEU.“
8.
Člen 1 te uredbe, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavkih 1(b) in 2(e) določa, da se ta uredba uporablja v civilnih zadevah, ki se nanašajo na podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti, pri čemer te zadeve zlasti vključujejo ukrepe za zaščito otroka v zvezi z upravljanjem ali hrambo njegovega premoženja ali razpolaganjem z njim.
9.
Člen 7 te uredbe, naslovljen „Splošna pristojnost“, v odstavku 1 določa:
„Sodišča države članice so pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tej državi članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek.“
10.
Poglavje VIII Uredbe Bruselj IIb, ki vsebuje člene od 94 do 99, ureja razmerje te uredbe do drugih pravnih instrumentov.
11.
V členu 94(2) navedene uredbe so obravnavani učinki konvencije z dne 6. februarja 1931, ki vsebuje določbe mednarodnega zasebnega prava o zakonski zvezi, posvojitvi in skrbništvu, skupaj s pripadajočim Sklepnim protokolom, sklenjenim med določenimi državami članicami (Kraljevina Danska (
4
), Republika Finska in Kraljevina Švedska) ter tretjimi državami (Republika Islandija in Kraljevina Norveška).
12.
Člen 98(2) Uredbe Bruselj IIb, naslovljen „Področje učinkovanja“, določa:
„Konvencije iz členov 95 do 97 te uredbe, zlasti Haaški konvenciji iz leta 1980 [ (
5
)] in 1996[ (
6
)], v skladu s členi 95 do 97 te uredbe še naprej učinkujejo med državami članicami, ki so njihove pogodbenice.“
13.
Člen 99 te uredbe ureja razmerje te uredbe do dvostranskih pogodb, ki so sklenjene med določenimi državami članicami Unije (Kraljevina Španija, Italijanska republika, Republika Malta in Portugalska republika) in Svetim sedežem.
B.
Rusko-bolgarski sporazum
14.
Člen 25 rusko-bolgarskega sporazuma določa:
„1.   Pravna razmerja med starši in otroki ureja pravo tiste pogodbenice, na ozemlju katere imajo svoje skupno stalno prebivališče.
[…]
6.   Za odločanje o pravnih razmerjih iz odstavkov 1, 2, 3, 4 in 5 so pristojni organi tiste pogodbenice, katere državljanstvo ima otrok, ali ozemlja, na katerem ima otrok stalno ali začasno prebivališče.“
15.
Člen 30 tega sporazuma, naslovljen „Oblike pravnih poslov“, v odstavku 2 določa:
„Oblika pravnega posla z nepremičnino se določi v skladu s pravom tiste pogodbenice, na ozemlju katere leži nepremičnina.“
C.
Bolgarsko pravo
16.
Člen 18 Zakon za zadalzheniata i dogovorite (zakon o obligacijskih razmerjih in pogodbah) (
7
) določa:
„Pogodbe o prenosu lastninske pravice ali ustanovitvi drugih stvarnih pravic na nepremičninah morajo biti sestavljene v obliki notarskega zapisa.“
17.
Člen 586(1) Grazhdanski protsesualen kodeks (zakonik o civilnem postopku) (
8
) določa:
„Pri sestavi notarskega zapisa o prenosu lastninske pravice ali ustanovitvi, prenosu, spremembi ali prenehanju druge stvarne pravice na nepremičnini notar preveri, ali je prenosnik pravice lastnik nepremičnine, in ali so izpolnjeni posebni pogoji za pravni posel.“
18.
Člen 130(3) Semeen kodeks (družinski zakonik) (
9
) določa:
„Dejanja razpolaganja z nepremičnim premoženjem, s premičnim premoženjem z obličnim pravnim poslom, z depoziti in z vrednostnimi papirji, ki so otrokova last, se lahko izvedejo z dovoljenjem okrožnega sodišča v kraju otrokovega dejanskega prebivališča, če razpolaganje ni v nasprotju s koristjo otroka.“
III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
19.
Dve mladoletni (
10
) ruski državljanki, ki imata običajno prebivališče v Nemčiji, želita s soglasjem svoje matere prodati teoretične deleže lastninske pravice, ki jih imata na treh nepremičninah v Bolgariji, pri čemer bo kupnina nakazana na nemška bančna računa otrok.
20.
Sofiyski rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji), ki mora v skladu z nepravdnim postopkom dovoliti ta prenos lastninske pravice, da se ga lahko notarsko overi, se sprašuje o svoji mednarodni pristojnosti.
21.
To sodišče navaja, da je Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče, Bolgarija) v podobnih okoliščinah pristojnost bolgarskih sodišč, ki imajo povezavo s krajem, kjer je nepremičnina, utemeljilo z določbami, ki določajo pravo, ki se uporablja v primeru pridobitve stvarnih pravic, in sicer s členom 65(1) Kodeks na mezhdunarodnoto chastno pravo (zakonik o mednarodnem zasebnem pravu) (
11
) in členom 30(2) rusko-bolgarskega sporazuma. Dodaja, da je Sofijski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji, Bolgarija) v istem smislu in prav v postopku v glavni stvari uporabilo to merilo pristojnosti in razsodilo, da Uredbe Bruselj IIb ni mogoče uporabiti, pri čemer se je sklicevalo na člen 4(1)(c) Uredbe (ES) št. 593/2008 (
12
). Vendar predložitveno sodišče meni, da ker je s to določbo določeno pravo, ki se uporablja, in ne mednarodna pristojnost za odločanje o sporu, mora ta odločitev temeljiti na členu 24(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 (
13
).
22.
Zato se predložitveno sodišče sprašuje o področju uporabe te določbe in Uredbe Bruselj IIb v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o učinkih rusko-bolgarskega sporazuma, ki v Uredbi Bruselj IIb ni naveden kot odstopanje od nje.
23.
V teh okoliščinah je Sofiyski rayonen sad (okrajno sodišče v Sofiji) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali v področje uporabe člena 1(2)(e) Uredbe [Bruselj IIb] spadajo tudi nepravdni postopki v zvezi z izdajo sodnega dovoljenja za razpolaganje, npr. prodajo, z nepremičninami ali solastniškimi deleži na nepremičninah, ki so v lasti otroka?
2.
V skladu z določbami katere uredbe se določa mednarodna pristojnost sodišča države članice Unije v nepravdnih postopkih v zvezi z izdajo sodnega dovoljenja za razpolaganje, npr. prodajo, z nepremičninami ali solastniškimi deleži na nepremičninah, ki so v lasti otroka: v skladu s členom 7(1) Uredbe [Bruselj IIb] – sodišče v kraju, v katerem ima otrok običajno prebivališče – ali v skladu s členom 4(1)(c) Uredbe [Rim I] oziroma členom 24[, točka 1,] Uredbe [št. 1215/2012] – sodišče v kraju, v katerem se nahaja nepremičnina?
3.
Ali imajo določbe dvostranskega mednarodnega sporazuma med državo članico ([Republiko] Bolgarijo) in tretjo državo (Sovjetsko zvezo oziroma Rusko federacijo), ki je bil sklenjen pred pristopom države članice k […] [U]niji, prednost pred določbami Uredbe [Bruselj IIb] o mednarodni pristojnosti v postopkih v zvezi s starševsko odgovornostjo, če ta mednarodni sporazum ni naveden v poglavju VIII [te] Uredbe […]?“
24.
Predlagateljice v postopku v glavni stvari, španska in madžarska vlada ter Evropska komisija so predložile pisna stališča.
25.
Po predložitvi pisnih stališč Komisije je predložitveno sodišče dopolnilo svoj predlog za sprejetje predhodne odločbe s pojasnilom, da če bi položaj iz postopka v glavni stvari spadal na področje uporabe Uredbe Bruselj IIb, se njen člen 16 ne bi mogel uporabiti, ker glavni postopek, za katerega se zahteva izdaja dovoljenja za razpolaganje s premoženjem zadevnih mladoletnic, vodi notar.
26.
Na obravnavi 12. septembra 2024 so predlagateljice v postopku v glavni stvari, španska vlada in Komisija ustno predstavile svoja stališča in odgovorile na vprašanja za ustni odgovor, ki jih je postavilo Sodišče.
IV. Analiza
27.
Bolgarsko predložitveno sodišče želi v postopku, v katerem odloča, v bistvu izvedeti, ali na področju mednarodne pristojnosti obstaja kolizija pravil med pravom Unije in rusko-bolgarskim sporazumom, ki ga je Republika Bolgarija sklenila pred svojim pristopom k Uniji. Če je odgovor pritrdilen, se to sodišče sprašuje o razmerju med njima.
28.
Sodišču torej predlagam, naj prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje preuči skupaj v delu, v katerem se nanašata na to, katera uredba (uredba št. 1215/2012 ali Bruselj IIb) se uporablja v obravnavani zadevi za določitev mednarodno pristojnega sodišča, preden obravnava tretje vprašanje, katerega predmet je razmerje zadnjenavedene uredbe do dvostranskih pravnih instrumentov, ki niso tisti, na katere se nanaša.
29.
Najprej bom, ker je bila zadeva predložena Sodišču v okviru nepravdnega postopka, pojasnil, zakaj je treba odpraviti morebiten dvom o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe.
A.
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe v okviru nepravdnega postopka
30.
Predložitveno sodišče v okviru nepravdnega postopka odloča o predlogu za izdajo dovoljenja za prodajo nepremičnin, ki so v lasti mladoletnih oseb.
31.
Res je, da ne odloča o sporu med strankami (
14
), niti na prvi stopnji, ob upoštevanju predmeta predloga, niti po pritožbi zoper odločbo, izdano v nepravdnem postopku (
15
).
32.
Vendar, kot je bilo potrjeno na obravnavi, to sodišče izvaja sodno funkcijo v tem smislu, da ne odloča zgolj zaradi evidentiranja dogovora strank (
16
) in da mora presoditi z odločbo, zoper katero je mogoče vložiti pravno sredstvo (
17
).
33.
Prvič, navedeno sodišče namreč odloča o predlogu za izdajo dovoljenja za prodajo nepremičnin v lasti mladoletnih oseb na podlagi člena 130(3) družinskega zakonika v skladu s koristjo otrok (
18
), da se sestavi prodajna notarska listina, kot to določa člen 18 zakona o obligacijskih razmerjih in pogodbah.
34.
Poleg tega je treba upoštevati, da odločba, izdana v nepravdnem postopku, spada na področje uporabe poglavja IV Uredbe Bruselj IIb, ker ni bila izrecno izključena iz opredelitve pojma „odločba“ iz člena 2(1) te uredbe in ker ta vključuje odločbe, ki niso postale pravnomočne. (
19
)
35.
Zato je treba, kot navajata Hélène Gaudemet-Tallon in Marie-Élodie Ancel v zvezi z enakovredno opredelitvijo pojma „sodna odločba“ v členu 2(a) Uredbe št. 1215/2012, razlikovati med dvema vrstama nepravdnih aktov sodišča, in sicer med „zgolj receptivnimi akti“ in „odločbami, izdanimi v nepravdnem postopku“, v katerih pa sodišče, „ne da bi odločalo o ‚sporu med strankami‘, izrazi svojo voljo“. (
20
)
36.
Drugič, ugotavljam, da je Sodišče v prejšnjih zapuščinskih zadevah v zvezi z mladoletnimi osebami odgovorilo na predloge za sprejetje predhodne odločbe, ki so se nanašali na mednarodno pristojnost v okviru nepravdnih postopkov, podobnih postopku iz te zadeve. (
21
)
37.
Zato menim, da je predlog predložitvenega sodišča, ki odloča v okviru nepravdnega postopka, v katerem se sprašuje o svoji mednarodni pristojnosti, dopusten pod enakimi pogoji, kot jih je Sodišče že priznalo.
38.
Za odgovor na ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, katerega namen je ugotoviti, kakšno je razmerje med rusko-bolgarskim sporazumom in pravom Unije, je treba najprej odpraviti vsakršen dvom o tem, katera uredba se uporablja za določanje pristojnosti. (
22
)
B.
Uporaba Uredbe Bruselj IIb
39.
V odgovor na vprašanja predložitvenega sodišča, ki temeljijo zgolj na sklicevanju na sodbo z dne 6. oktobra 2015, Matoušková (
23
), predlagam, naj Sodišče po analogiji uporabi načelno rešitev, ki jo je sprejelo v sodbi Schneider.
40.
Bolgarsko predložitveno sodišče je v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba, odločalo o predlogu za izdajo dovoljenja za prodajo nepremičnine v delni lasti osebe, ki ji je bil postavljen skrbnik. (
24
) Sodišče je ugotovilo, da je to dovoljenje sodišča ukrep, katerega namen je varstvo osebe, ki je bila na podlagi zakona postavljena pod skrbništvo, ker ta oseba ni več sposobna sama razpolagati s svojimi nepremičninami in da se tako dovoljenje izda le v primeru, ko je odsvojitev zadevne nepremičnine v interesu varovane osebe. (
25
)
41.
Sodišče je iz tega sklepalo, da se predlog za izdajo dovoljenja nanaša neposredno na pravno ali poslovno sposobnost zadevne fizične osebe v smislu člena 1(2)(a) Uredbe (ES) št. 44/2001 (
26
), ki to zadevo izključuje s stvarnega področja uporabe te uredbe. Sodišče je poudarilo, da je treba razlikovati med takim postopkom in postopkom, katerega predmet so „‚stvarne pravice na nepremičninah‘ v smislu člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001“, saj je namen zadnjenavedenega postopka zlasti določiti obseg, vsebino, lastništvo ali posest nepremičnine (
27
).
42.
Iste določbe so v členu 1(2)(a) in členu 24, točka 1, Uredbe št 1215/2012.
43.
Sodišče je podobno kot v sodbi Schneider razsodilo, da je dovoljenje sodišča, izdajo katerega so predlagali zakoniti zastopniki mladoletne osebe v okviru zapuščinskega postopka, ukrep za varstvo otroka v zvezi z upravljanjem, skrbjo za ohranitev otrokovega premoženja in razpolaganjem z njim v okviru izvajanja starševske skrbi v smislu člena 1(1)(b) in (2)(e) Uredbe (ES) št. 2201/2003 (
28
). Iste določbe so v Uredbi Bruselj IIb, s katero je bila zadnjenavedena uredba razveljavljena.
44.
V obravnavani zadevi se ta podlaga uporablja v postopku v glavni stvari, ker je običajno prebivališče mladoletnih predlagateljic v Nemčiji in ker ima vprašanje pristojnosti čezmejne posledice, ker vključuje nemško in bolgarsko sodišče.
45.
Zato Sodišču predlagam, naj predložitvenemu sodišču, ki išče podlago za povezavo med svojo mednarodno pristojnostjo in krajem, kjer se nahajajo nepremičnine za prodajo, odgovori, da člena 24, točka 1, Uredbe št. 1215/2012 ni mogoče uporabiti.
46.
Ker postopek, o katerem odloča to sodišče, spada na področje uporabe Uredbe Bruselj IIb in ker to sodišče ni pristojno zaradi kraja prebivališča mladoletnih predlagateljic iz postopka v glavni stvari, kar je merilo iz člena 7(1) te uredbe, se mora navedeno sodišče prepričati, da njegova pristojnost ne more izhajati iz uporabe drugih določb navedene uredbe. (
29
) To preverjanje bo služilo kot potrditev, ali obstaja normativna kolizija, ki izhaja iz rusko-bolgarskega sporazuma, kot jo razlaga Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče). (
30
)
47.
V tem smislu Komisija meni, da bi pristojnost predložitvenega sodišča lahko temeljila na členu 16(1) Uredbe Bruselj IIb, če bi menilo, da gre za predhodno odločanje. (
31
) Predložitveno sodišče pa je Sodišče obvestilo, da ne gre za tak primer. (
32
) Ugotavljam namreč, da je edini postopek, ki se je začel, postopek pred tem sodiščem. (
33
) Ker ni izpolnjen nobeden od pogojev, ki jih je določil zakonodajalec Unije (
34
), se torej strinjam s pridržki glede uporabe tega člena 16, ki jih je španska vlada izrazila na obravnavi.
48.
Menim pa, da je treba preučiti, ali je mogoče z uporabo drugih določb Uredbe Bruselj IIb preprečiti neskladje z rusko-bolgarskim sporazumom, iz katerega izhaja mednarodna pristojnost predložitvenega sodišča.
49.
V zvezi s tem poudarjam, da tako člen 1(2) rusko-bolgarskega sporazuma, kot tudi člen 10 Uredbe Bruselj IIb, določata, da lahko pristojnost sodišča temelji na izbiri strank, ki so pred njim začele postopek. (
35
)
50.
Poudariti je namreč treba, da je v odločbi Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče), ki jo navaja predložitveno sodišče in je bila vložena v spis, s katerim razpolaga Sodišče, kot podlaga za pristojnost zadevnega bolgarskega sodišča navedeno sklicevanje na ta člen 1(2), v skladu s katerim imajo državljani ene od držav pogodbenic pravico do prostega in neoviranega dostopa do sodišč druge države pogodbenice, pristojnih za civilne, družinske in kazenske zadeve. Udeležijo se lahko postopkov pred njimi ter vlagajo zahteve in pravna sredstva pod enakimi pogoji kot državljani te druge države pogodbenice. Na obravnavi je bilo potrjeno, da to merilo pristojnosti uporablja več bolgarskih sodišč.
51.
Zato mora Sodišče ob predpostavki, da predložitveno sodišče ugotovi neskladnost med rusko-bolgarskim sporazumom, na katerem temelji njegova pristojnost v skladu s sodno prakso Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče), in Uredbo Bruselj IIb, pojasniti, ali in pod katerimi pogoji ta uredba vpliva na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz tega sporazuma.
C.
Tretje vprašanje v zvezi s pristojnostjo bolgarskega sodišča, ki temelji na dvostranskem sporazumu, sklenjenem s tretjo državo
52.
Naj spomnim, da to vprašanje, katerega namen je ugotoviti, pod katerimi pogoji Uredba Bruselj IIb ne vpliva na rusko-bolgarski sporazum, temelji na naslednjih dveh ugotovitvah:
–
v skladu z nacionalno sodno prakso, zlasti na podlagi določb tega sporazuma, se mednarodna pristojnost bolgarskega sodišča, ki odloča o predlogu v zvezi z varstvom premoženja mladoletne osebe, ne določa po kraju običajnega prebivališča otroka, in
–
poglavje VIII Uredbe Bruselj IIb ne vsebuje nobene določbe o učinkih dvostranskih sporazumov, ki so jih države članice sklenile s tretjimi državami, razen s Svetim sedežem, pred svojim pristopom k Uniji.
53.
V zvezi s prvo ugotovitvijo ugotavljam, da se predložitveno sodišče sklicuje na odločbo Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče) z dne 2. junija 2015 v zadevi v zvezi z ruskimi mladoletnimi osebami. (
36
) Ker v rusko-bolgarskem sporazumu ni izrecne določbe o varstvu premoženja mladoletne osebe, je merilo za določitev mednarodno pristojnega sodišča izhajalo iz prava, ki se uporablja za to obliko pogodb. Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče) je s povezovanjem uporabe člena 130(3) družinskega zakonika in člena 586(1) zakonika o civilnem postopku ter člena 30 rusko-bolgarskega sporazuma, ki določa pravo, ki ureja položaj nepremičnine, in člena 65(1) zakonika o mednarodnem zasebnem pravu (
37
), svojo odločbo oprlo na to posebno nacionalno ureditev, ki določa, da mora notar za sestavo listine o razpolaganju s premoženjem mladoletne osebe imeti predhodno dovoljenje sodišča. Z drugimi besedami, ugotovljeno je bilo, da te posebne pravne zahteve upravičujejo odstopanje od splošnega pravila o pristojnosti sodišča iz kraja otrokovega prebivališča, določenega v nacionalnem pravu (
38
), ki sovpada s pravom, ki se uporablja za razmerja med starši in otroki v skladu s členom 25(1) rusko-bolgarskega sporazuma. Tako je zagotovljena skladnost med pravom, ki se uporablja na področju prodaje nepremičnin, in mednarodno pristojnostjo.
54.
V zvezi z drugo ugotovitvijo ugotavljam, da se predložitveno sodišče ne sklicuje niti na uvodno izjavo 91 Uredbe Bruselj IIb, v kateri je opozorjeno, da se „za sporazume z eno ali več tretjimi državami, ki jih država članica sklene pred datumom njenega pristopa k Uniji, uporablja člen 351 PDEU“ (
39
), niti na morebitne težave pri analizi sodne prakse Sodišča na tem področju.
55.
Sodišče bi se torej lahko omejilo na odgovor, da v skladu s prvim odstavkom tega člena Uredba Bruselj IIb ne vpliva na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz rusko-bolgarskega sporazuma.
56.
Čeprav je predložitveno sodišče svoja vprašanja formalno omejilo na razlago nekaterih določb prava Unije, to Sodišča ne ovira, da predložitvenemu sodišču poda vse elemente razlage tega prava, ki bi mu lahko koristili pri odločanju o zadevi, ki mu je bila predložena, ne glede na to, ali se je navedeno sodišče v besedilu svojih vprašanj nanje sklicevalo ali ne. V zvezi s tem mora Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo navedeno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe izluščiti elemente navedenega prava, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta postopka v glavni stvari. (
40
)
57.
V teh okoliščinah in kot je bilo potrjeno v razpravah na obravnavi, je koristna podrobna analiza uporabe člena 351 PDEU (
41
).
58.
Naj najprej poudarim, da člen 351 PDEU ni bil naveden v instrumentih, ki so obstajali pred Uredbo Bruselj IIb (
42
), čeprav v njih, tako kot v zadnjenavedeni uredbi, ni bilo nobene določbe v zvezi z dvostranskimi sporazumi, ki so jih države članice sklenile s tretjimi državami (z izjemo Svetega sedeža) pred pristopom k Uniji. To ne upravičuje neobstoja sodne prakse Sodišča. Menim namreč, da tak opomnik ni nujen glede na hierarhijo pravil (
43
) in zelo jasno besedilo tega člena.
59.
Zato morata biti za preučitev vprašanja razmerja med rusko-bolgarskim sporazumom in Uredbo Bruselj IIb glede na člen 351 PDEU (
44
) izpolnjena dva pogoja.
60.
Prvič, rusko-bolgarski sporazum se mora nanašati na področje, ki ga ureja ta uredba. To velja, ker se ta sporazum v obravnavani zadevi uporablja za določitev pristojnega sodišča (
45
) in ker je v postopku, kakršen je ta v glavni stvari, navezna okoliščina, ki se uporablja v nacionalni sodni praksi, ki jo navaja predložitveno sodišče, kraj, kjer je nepremičnina, ki je v lasti ruskih mladoletnih oseb, in ne kraj njihovega običajnega prebivališča, ki je okoliščina, ki se uporablja na podlagi Uredbe Bruselj IIb.
61.
V zvezi s tem ob upoštevanju nasprotnega mnenja Madžarske, ki jo zavezuje ista vrsta sporazuma, ugotavljam, da uporaba rusko-bolgarskega sporazuma v položaju, v katerem mladoletne ruske osebe ne prebivajo v Bolgariji, ampak v drugi državi članici, ne povzroča posebnih težav (
46
), saj je kraj nepremičnine edina navezna okoliščina, ki se obravnava v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe v zvezi z ruskimi državljankami.
62.
Poleg tega je Sofijski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji) s sklepom z dne 14. junija 2023 v postopku v glavni stvari uporabilo prav to merilo, ki ga je uporabilo Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče), brez kakršnega koli sklicevanja na prebivališče zadevne mladoletne osebe (
47
). Ta odločba, navedena v predlogu za sprejetje predhodne odločbe in vložena v spis, predložen Sodišču, jasno potrjuje izbiro bolgarskega sodišča s strani ruskih predlagateljic za pridobitev dovoljenja, ki ga zahteva bolgarska zakonodaja za sestavo notarske listine o prenosu njunih lastninskih pravic. To sodišče, ki je svojo odločitev oprlo na pravo, ki se uporablja na področju stvarnih pravic, se je sklicevalo tudi na člen 4(1)(c) Uredbe Rim I. (
48
)
63.
Drugič, za nadaljevanje analize vprašanja razmerja med Uredbo Bruselj IIb in rusko-bolgarskim sporazumom, je treba ugotoviti, ali ima zadevna tretja država pravice na podlagi zadevne mednarodne konvencije, katerih spoštovanje lahko zahteva od države članice, ki je pogodbenica te konvencije. (
49
)
64.
Povedano drugače, v razmerjih s tretjo državo je pri analizi uporabljeno načelo spoštovanja prava, na katero se ta država lahko sklicuje v razmerju do države članice, s katero je sklenila sporazum pred njenim pristopom k Uniji. Izvajanje zadevne mednarodne konvencije mora namreč temeljiti na vzajemnosti. (
50
)
65.
V obravnavani zadevi je treba, ker predložitveno sodišče ni dalo nobenega pojasnila, domnevati, da bi ruski organi sprejeli enako razlago tega sporazuma glede pristojnosti ruskih sodišč v kraju, kjer je nepremičnina, (
51
) in da bi bilo upoštevanje tega merila pogoj za priznanje odločb, ki jih bolgarska sodišča izdajo v zvezi z ruskimi državljani (
52
).
66.
V zvezi s tem pridržki, ki sta jih na podlagi člena 55(1) Haaške konvencije iz leta 1996 (
53
) v zvezi s pristojnostjo podali Ruska federacija in Republika Bolgarija ob pristopu k tej konvenciji, potrjujejo obstoj skupnega stališča o prednosti merila kraja nepremičnine, pri čemer je izključeno kakršno koli sklicevanje na kraj prebivališča zadevne mladoletne osebe.
67.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da rusko-bolgarski sporazum v zvezi z mednarodno pristojnostjo sodišč, pred katerimi je bil vložen predlog za izdajo dovoljenja za prodajo nepremičnine v lasti ruske mladoletne osebe, Republiki Bolgariji nalaga obveznosti, ki jih ima ta država članica do tretje države, in sicer Ruske federacije, ter na katere se lahko sklicuje proti tej državi članici v smislu člena 351, prvi odstavek, PDEU.
68.
Zaradi te potrditve obveznosti uporabe merila pristojnosti, ki izhaja iz rusko-bolgarskega sporazuma (
54
) in se razlikuje od merila, ki se uporablja v pravu Unije, je treba odgovoriti na dodatno vprašanje, ki se nanaša na obveznost Republike Bolgarije, da v skladu s členom 351, drugi odstavek, PDEU ustrezno ukrepa, da bi odpravila nezdružljivost med rusko-bolgarskim sporazumom in pravom Unije (
55
).
69.
Zato je treba najprej ugotoviti, ali je zaradi obstoja konkurenčnih meril pristojnosti, ki izhajajo iz uporabe uredbe Bruselj IIb in rusko-bolgarskega sporazuma, pravilo pristojnosti, ki izhaja iz tega sporazuma, nezdružljivo s pravom Unije v smislu člena 351, drugi odstavek, PDEU.
70.
Podobno kot Komisija menim, da izbira različnih meril pristojnosti sama po sebi ne povzroča večjih težav. Dvostranski sporazumi na področju sodelovanja so namreč sklenjeni, da bi se zlahka določilo pristojno sodišče na podlagi posebnih pogojev, ki so na splošno državljanstvo državljanov ali njihovo običajno prebivališče v posamezni državi pogodbenici za osebne zadeve ali kraj premoženja za premoženjske zadeve. Poleg tega bi nasprotna analiza ogrozila načelo iz člena 351, prvi odstavek, PDEU.
71.
Po drugi strani pa ni mogoče izključiti niti uporabe člena 351, drugi odstavek, PDEU. V obravnavani zadevi to vprašanje ni zgolj teoretično glede na določbe zaporednih uredb za družinske zadeve v zvezi s pristojnostjo sodišč, ki jih je treba upoštevati glede na otrokovo korist.
72.
Tako je treba, kot je bilo potrjeno v razpravah na obravnavi, v tem okviru pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah preučiti spoznanja, ki jih je treba izpeljati iz sodne prakse Sodišča v zvezi z razmerjem med določenimi uredbami, ki se uporabljajo na tem področju, in konvencijami, katerih pogodbenice so države članice, zlasti iz sodb z dne 4. maja 2010, TNT Express Nederland (
56
), in z dne 12. oktobra 2023, OP (Izbira prava tretje države za dedovanje) (
57
).
73.
V zadevi, v kateri je bila izdana sodba TNT, se je spor nanašal na izvrševanje odločbe, izdane v eni državi članici s strani druge države članice. Predložitveno sodišče se je v bistvu spraševalo, ali je treba člen 71 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da se uporabljajo pravila o sodni pristojnosti, priznavanju in izvrševanju, predvidena s posebno konvencijo, kakršni sta pravilo litispendence, določeno v členu 31(2) Konvencije o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga (
58
), in pravilo v zvezi z izvršljivostjo, določeno v členu 31(3) te konvencije. (
59
) Sodišče je v točki 49 te sodbe razsodilo, da čeprav ta člen 71 „določa, da se na področjih, urejenih s posebnimi konvencijami, uporabljajo te, pa ta uporaba vseeno ne sme biti v nasprotju z načeli, na katerih temelji pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah v Uniji“. V točki 55 te sodbe je Sodišče sklenilo, da je „[č]len 31(3) CMR […] zato v Uniji mogoče uporabiti le, če omogoča doseganje ciljev prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah ter medsebojnega zaupanja v ustreznost sodnega varstva v Uniji v vsaj tako ugodnih pogojih, kot so pogoji, ki izhajajo iz uporabe Uredbe št. 44/2001“.
74.
V zadevi, v kateri je bila izdana sodba OP, se je postavilo vprašanje prenosa te sodne prakse v razmerje s tretjo državo. (
60
) Sodišče se je sklicevalo na sodbo TNT in razsodilo, da „sistem iz Uredbe [(EU)] št. 650/2012[ (
61
)] ne nasprotuje temu, da na podlagi dvostranskega sporazuma, sklenjenega med državo članico in tretjo državo pred sprejetjem te uredbe in glede na izjemo, določeno v členu 75(1) navedene uredbe, državljan tretje države, ki prebiva v državi članici, ki jo zavezuje ta dvostranski sporazum, nima možnosti izbire prava, ki se uporablja za dedovanje po njem“. (
62
)
75.
Z metodološkega vidika bi bilo po mojem mnenju iz teh odločb mogoče izpeljati pogoje, pod katerimi se lahko šteje, da pravilo o mednarodni pristojnosti, ki izhaja iz sporazuma, sklenjenega s tretjo državo, ne bi bilo združljivo s pravom Unije.
76.
Dva elementa premisleka, ki ju je treba upoštevati, torej ne predstavljata ovire za tak predlog, in sicer neobstoj določbe v Uredbi Bruselj IIb glede njenega razmerja do določenih mednarodnih instrumentov in področje uporabe sodne prakse Sodišča od sodbe TNT dalje, kot je bila razširjena na razmerja do tretjih držav v sodbi OP.
77.
Res je, da se v sodbah TNT in OP razlagajo posebne določbe zadevnih uredb (
63
), ki v bistvu določajo, da ne vplivajo na konvencije, katerih pogodbenice so države članice in ki se nanašajo na ista področja (
64
).
78.
Vendar pa dejstvo, da ti uredbi za razliko od uredbe Bruselj IIb vsebujeta splošno pravilo, v skladu s katerim ne vplivata na uporabo mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so ena ali več držav članic, ali celo posebnih določb v zvezi z dvostranskimi konvencijami in sporazumi, sklenjenimi med tretjo državo in državo članico (
65
), po mojem mnenju ne vpliva na analizo obsega sodne prakse, v skladu s katero je zakonodajalec Unije v primeru kolizije pravil določil uporabo teh konvencij (
66
).
79.
Te posebne določbe so se razlagale tako, da nalagajo uporabo teh konvencij „v sami Uniji“. (
67
) To z določenimi prilagoditvami (
68
) razširja uporabo načel mednarodnega javnega prava glede uporabe sporazumov, kot je zlasti načelo „pacta sunt servanda“ (
69
), ki je, kar zadeva razmerja s tretjimi državami, vključeno v člen 351, prvi odstavek, PDEU.
80.
Poleg tega ugotavljam, da je Sodišče v sodbi TNT (
70
) omejilo uporabo dvostranskih konvencij ali sporazumov tako, da ta ne sme biti v nasprotju z načeli, na katerih temelji pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah v Uniji (
71
). Sodišče je poudarilo, da je to nadaljevanje njegove sodne prakse v zvezi z uporabo konvencij, ki jih države članice sklenejo s tretjimi državami, ki se v odnosih med državami članicami ne sme uporabljati v nasprotju s cilji prava Unije. (
72
)
81.
Sodišče je isto omejitev v zvezi z načeli, ki se uporabljajo v Uniji, uporabilo v sodbah, izdanih po sodbi TNT, v katerih prav tako niso bile sporne pravice tretje države. Obravnavale so prav tako vprašanja priznanja ali izvršitve sodnih odločb, izdanih v državah članicah. To sta sodbi z dne 19. decembra 2013, Nipponka Insurance (
73
), in sodba z dne 21. marca 2024, Gjensidige (
74
), ki se nanaša na primer kolizije med Uredbo št. 1215/2012 in CMR.
82.
Sodišče se je z enakim besedilom sklicevalo tudi na to sodno prakso v zvezi z načeli, na katerih temelji pravosodno sodelovanje v Uniji, v sodbi z dne 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (
75
), ki se je nanašala na uporabo pravil o pristojnosti, ki jih določa člen 31(1) CMR, s katerimi je bila tožeči stranki ponujena možnost, ki je širša od tiste iz člena 5(1)(b), druga alinea, Uredbe št. 44/2001 (
76
). Sodišče je odločilo, da lahko država članica v skladu s členom 71(1) te uredbe uporabi zadevna pravila o pristojnosti, določena v CMR. (
77
)
83.
Vse te sodbe se nanašajo na uporabo določb CMR, ki zavezujejo eno ali več držav članic.
84.
Vendar se je v primeru uporabe dvostranskega sporazuma, sklenjenega s tretjo državo, ta sodna praksa uporabila po analogiji. Sodišče je na podlagi vprašanja v zvezi z izbiro prava, ki se uporablja za dedovanje (
78
), odločalo o razmerju med Uredbo št. 650/2012 in sporazumom, ki ga je Republika Poljska sklenila z Ukrajino pred njenim pristopom k Uniji. Ta sporazum določa pravo, ki se uporablja v dednih zadevah, in ne določa izrecno možnosti izbire drugega prava. (
79
)
85.
Sodišče je v sodbi OP razsodilo, da obseg člena 75 Uredbe št. 650/2012, „ki v zadevnem aktu prava Unije[ (
80
)] ureja razmerja med tem aktom in mednarodnimi konvencijami, ne more biti v koliziji z načeli, na katerih temelji zakonodaja, katere del je (glej v tem smislu sodbo [TNT], točka 51)“. (
81
)
86.
Sodišče je nato preučilo združljivost navedenega dvostranskega sporazuma s pravom Unije tako, da je preučilo pomen zadevne določbe uredbe. (
82
)
87.
S tem ko je Sodišče to preučitev na podlagi člena 75(1) Uredbe št. 650/2012 zaključilo s sklicevanjem na člen 351, prvi odstavek, PDEU, je po mojem mnenju poudarilo potrebno medsebojno kombinacijo teh določb v posebnem primeru razmerji s tretjimi državami (
83
).
88.
Na splošno iz tega sklepam, da je Sodišče v primeru, ko morajo zaradi dvostranskega sporazuma načeloma prevladati pravice tretjih držav (
84
), implicitno izrazilo, v kolikšni meri se ta določba take konvencije lahko šteje za nezdružljivo s pravom Unije, in to v skladu s pravilom iz člena 351, drugi odstavek, PDEU.
89.
Z drugimi besedami, menim, da je Sodišče s tem, da je v primeru razmerja med državo članico in tretjo državo, ki se nanaša na pravo, ki se uporablja, sledilo sodbi TNT (
85
), uporabilo sistemski pristop, da ne bi prehitro prišlo do izpodbijanja dvostranskega sporazuma, ki mora načeloma v skladu s členom 351, prvi odstavek, PDEU prevladati nad pravom Unije (
86
).
90.
Ta pristop je po mojem mnenju sestavljen iz ugotavljanja načela, na katerem temelji določba zadevne uredbe, kadar gre za sodelovanje v civilnih zadevah v Uniji, z namenom, da se presodi njen pomen. V obravnavani zadevi je torej treba ugotoviti, ali določba rusko-bolgarskega sporazuma nasprotuje temeljnemu cilju, ki mu sledi Uredba Bruselj IIb.
91.
Šele po tej presoji obstoja nezdružljivosti naj bi se nato postavljalo vprašanje, ali se določbe člena 351, drugi odstavek, PDEU uporabljajo za razmerja med eno ali več državami članicami in eno ali več tretjimi državami. (
87
)
92.
Zaradi hierarhije pravil uporaba te določbe torej ni pridržana za uredbe, v katerih posebna določba ureja razmerje med temi uredbami in mednarodnimi konvencijami, sklenjenimi s tretjimi državami.
93.
Cilji, ki jih je treba doseči, so tako številni. Gre za varstvo pravic tretjih držav v skladu s členom 351, prvi odstavek, PDEU (
88
) in iskanje rešitve v skladu z načeloma predvidljivosti pristojnih sodišč in pravne varnosti za pravne subjekte. Ta načela, ki upravičujejo določitev pravil o pristojnosti v mednarodnih konvencijah, zagotavljajo priznanje in izvršitev sodnih odločb. (
89
)
94.
Zato je treba v obravnavani zadevi po analogiji z metodo, uporabljeno v sodbi OP (
90
), preučiti to vprašanje: ali je z rusko-bolgarskim sporazumom, v skladu s katerim je za izdajo dovoljenja za prodajo nepremičnine v lasti mladoletne osebe pristojno sodišče v kraju, kjer je nepremičnina, kršeno načelo pravosodnega sodelovanja v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo v Uniji, ki daje prednost pristojnosti sodišča, ki je v kraju otrokovega prebivališča?
95.
Menim, da ne.
96.
Čeprav je zaradi zahteve po iskanju največje otrokove koristi merilo pristojnosti na splošno kraj otrokovega običajnega prebivališča (
91
), je zakonodajalec Unije predvidel več prilagoditev, če te izpolnjujejo isto zahtevo in če obstajajo izjemne okoliščine. To velja za možnost izbire sodišča (
92
) in, natančneje, za prenos pristojnosti na sodišče, ki je najbolj primerno za oceno te koristi (
93
).
97.
Poleg tega je zakonodajalec izrecno predvidel primer zadeve, ki se tiče ukrepov za zaščito otroka, ki se nanašajo na upravljanje, hrambo ali na razpolaganje z otrokovim premoženjem, ki je v državi članici, ki ni država članica, v kateri ima otrok prebivališče. (
94
)
98.
V tem smislu je Uredba Bruselj IIb skladna tudi s členoma 8 in 9 Haaške konvencije iz leta 1996.
99.
Iz tega sledi, da se pravilo o pristojnosti, določeno v rusko-bolgarskem sporazumu, lahko uporablja v Uniji, če izpolnjuje zahtevo, navedeno v uvodni izjavi 19 Uredbe Bruselj IIb, ob spoštovanju otrokove koristi. (
95
)
100.
Zato v obravnavani zadevi ni treba preučiti „ukrepa[nja] [za odpravo][…] nezdružljivosti“, za preučitev katerega so na podlagi člena 351, drugi odstavek, PDEU pristojne države članice.
101.
Zaradi izčrpnosti dodajam, da če bi Sodišče vendarle menilo, da uporaba rusko-bolgarskega sporazuma vodi do rezultata, ki ni združljiv s pravom Unije, bi moralo nacionalno sodišče preveriti, ali je to nezdružljivost mogoče preprečiti tako, da se ta sporazum čim bolj in ob upoštevanju mednarodnega prava razloži v skladu s pravom Unije. (
96
) Če to ni mogoče, bi morala Republika Bolgarija sprejeti potrebne ukrepe za odpravo nezdružljivosti navedenega sporazuma s pravom Unije, po potrebi z odpovedjo tega sporazuma. Do takšne odprave pa naj bi člen 351, prvi odstavek, PDEU še dovoljeval, da se rusko-bolgarski sporazum še naprej uporablja. (
97
)
V. Predlog
102.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Sofiyski rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji, Bolgarija), odgovori:
Uredbo Sveta (EU) 2019/1111 z dne 25. junija 2019 o pristojnosti, priznavanju in izvrševanju odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o mednarodnem protipravnem odvzemu otrok
je treba razlagati tako, da
v skladu s členom 351, prvi odstavek, PDEU ne vpliva na uporabo dvostranskega sporazuma, ki ga je država članica sklenila s tretjo državo pred datumom svojega pristopa k Evropski uniji in v skladu s katerim je edino pristojno sodišče za odločanje o predlogu za izdajo dovoljenja za prodajo nepremičnine v lasti mladoletne osebe, ki je državljanka te tretje države, sodišče države članice, v kateri je nepremičnina, ki odloča ob upoštevanju otrokove koristi.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
(
2
)	Sporazum, ratificiran z Dekretom št. 784 Durzhavniya suvet (državni svet, Bolgarija) z dne 15. aprila 1975 (DV št. 33 z dne 25. aprila 1975) in objavljen v DV št. 12 z dne 10. februarja 1976 (popravek v DV št. 17 z dne 28. februarja 2014), ki povezuje Republiko Bolgarijo z Rusko federacijo (v nadaljevanju: rusko-bolgarski sporazum).
(
3
)	Uredba Sveta z dne 25. junija 2019 o pristojnosti, priznavanju in izvrševanju odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o mednarodnem protipravnem odvzemu otrok (UL 2019, L 178, str. 1, in popravek v UL 2020, L 347, str. 52; v nadaljevanju: Uredba Bruselj IIb).
(
4
)	Uredba Bruselj IIb za Kraljevino Dansko ne velja (glej uvodno izjavo 96 te uredbe).
(
5
)	Konvencija o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok, sklenjena 25. oktobra 1980 v Haagu.
(
6
)	Konvencija o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju, uveljavljanju in sodelovanju glede starševske odgovornosti in ukrepov za varstvo otrok, sklenjena 19. oktobra 1996 v Haagu (v nadaljevanju: Haaška konvencija iz leta 1996).
(
7
)	DV št. 275 z dne 22. novembra 1950.
(
8
)	DV št. 59 z dne 20. julija 2007.
(
9
)	DV št. 47 z dne 23. junija 2009.
(
10
)	Rojeni sta leta 2005 in 2008, ena od njiju pa je postala polnoletna, kot je bilo Sodišče obveščeno na obravnavi.
(
11
)	DV št. 42 z dne 17. maja 2005.
(
12
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6, v nadaljevanju: Uredba Rim I).
(
13
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
(
14
)	Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da lahko nacionalna sodišča sprožijo postopek pred Sodiščem le, če pred njimi poteka spor in če odločajo v postopku, ki bo pripeljal do izdaje sodne odločbe. Glej sodbo z dne 26. septembra 2024, Fautromb (C-368/23, EU:C:2024:789, točka 36 in navedena sodna praksa).
(
15
)	Glej v takem postopku sodbo z dne 3. oktobra 2013, Schneider (C-386/12, v nadaljevanju: sodba Schneider, EU:C:2013:633, točke od 10 do 12). V zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, katere predmet je bila prodaja nepremičnine v lasti polnoletne osebe, ki ji je bil postavljen skrbnik, je bil izveden podoben postopek kot v postopku v glavni stvari. Glej opombo 24 teh sklepnih predlogov.
(
16
)	Glej sodbo z dne 2. junija 1994, Solo Kleinmotoren (C-414/92, EU:C:1994:221, točki 17 in 18).
(
17
)	V zvezi z obstojem pravnih sredstev, zlasti v zvezi z odločbami o pristojnosti, glej nacionalno sodno prakso, ki jo navaja predložitveno sodišče, in zlasti sklep, ki je bil predhodno izdan v tej zadevi (glej točko 21 teh sklepnih predlogov). Glej tudi sodbo Schneider (točka 12).
(
18
)	Na ta pogoj je predložitveno sodišče izrecno opozorilo v obvestilu, ki ga je poslalo Sodišču po predložitvi pisnih stališč Komisije v zvezi z uporabo člena 16 Uredbe Bruselj IIb. V zvezi z elementi presoje, ki jih je treba preučiti, glej tudi opombo 95 teh sklepnih predlogov. V zvezi s položajem v obravnavani zadevi, v katerem bi se lahko koristi mladoletnih oseb razlikovale od koristi njihovega zakonitega zastopnika, glej tudi točko 19 teh sklepnih predlogov.
(
19
)	Glej člen 2(1), drugi pododstavek, točka (b), Uredbe Bruselj IIb. Nasprotno pa v poglavju IV niso zajeti začasni ukrepi, vključno z zaščitnimi ukrepi, ki jih odredi takšno sodišče, ne da bi bila nasprotna stranka vabljena pred sodišče, razen če se odločba, ki vsebuje ukrep, nasprotni stranki vroči pred izvršitvijo.
(
20
)	Glej Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), 7. izdaja, Librairie générale de droit et de jurisprudence, zbirka „Droit des affaires“, Pariz, 2024, točka 425 (str. 636 in 637).
(
21
)	Glej sodbi z dne 6. oktobra 2015, Matoušková (C-404/14, EU:C:2015:653, točka 20), in z dne 19. aprila 2018, Saponaro in Xylina (C-565/16, EU:C:2018:265, točka 10). Glej tudi sodbo z dne 30. marca 2023, M. Ya.M. (Odpoved sodediča dediščini) (C-651/21, EU:C:2023:277, točki 15 in 16, v katerih so navedena bolgarska postopkovna pravila, ki urejajo potek nepravdnega postopka).
(
22
)	Predložitveno sodišče se v prvem in drugem vprašanju sklicuje na Uredbo Bruselj IIb, Uredbo Rim I in Uredbo št. 1215/2012. Iz svoje analize izključujem drugonavedeno uredbo, ki se ne nanaša na mednarodno pristojnost. Glej v zvezi s tem opombo 48 teh sklepnih predlogov.
(
23
)	C-404/14, EU:C:2015:653.
(
24
)	Glej sodbo Schneider (točka 23). O zadevi je odločalo Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji) na podlagi določb, ki so podobne tistim, ki se uporabljajo v postopku v glavni stvari. V skladu s členom 168(2) v povezavi s členom 165(4) in členom 130(3) družinskega zakonika je namreč razpolaganje z nepremičninami, ki so v lasti oseb, ki jim je bila delno odvzeta poslovna sposobnost, dopustno z dovoljenjem Rayonen sad (okrajno sodišče), v katerega okrožju imajo te osebe stalno prebivališče, če razpolaganje ni v nasprotju z njihovimi interesi (glej sodbo Schneider (točka 7)).
(
25
)	Glej sodbo Schneider (točka 25).
(
26
)	Uredba Sveta z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
(
27
)	Glej sodbo Schneider (točke 26, 28 in 31).
(
28
)	Uredba Sveta z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243). Glej sodbo z dne 6. oktobra 2015, Matoušková (C-404/14, EU:C:2015:653, točki 29 in 31), v kateri je obravnavan predlog, naj sodišče, pristojno za skrbništvo, potrdi dogovor o delitvi zapuščine, sklenjen v imenu mladoletnih otrok. S sklicevanjem na to odločbo je bila enaka rešitev sprejeta v sodbi z dne 19. aprila 2018, Saponaro in Xylina (C-565/16, EU:C:2018:265, točke od 17 do 19) v zvezi s predlogom za dovoljenja, ki so ga v imenu svojega mladoletnega otroka vložili starši in ki se nanaša na odpoved dediščini.
(
29
)	Glej za ponazoritev po analogiji sodbi z dne 6. oktobra 2015, Matoušková (C-404/14, EU:C:2015:653, točka 37), in z dne 19. aprila 2018, Saponaro in Xylina (C-565/16, EU:C:2018:265, točka 20).
(
30
)	Glej točko 53 teh sklepnih predlogov.
(
31
)	V skladu s to določbo: „[č]e je izid postopka v zadevi, ki ne spada na področje uporabe te uredbe, pred sodiščem države članice odvisen od rešitve predhodnega vprašanja, povezanega s starševsko odgovornostjo, lahko sodišče v zadevni državi članici reši to vprašanje za namene navedenega postopka, četudi ta država članica ni pristojna na podlagi te uredbe“.
(
32
)	Glej točko 25 teh sklepnih predlogov.
(
33
)	Glej točko 30 teh sklepnih predlogov.
(
34
)	Glej tudi uvodno izjavo 32 Uredbe Bruselj IIb, v kateri so konkretna pojasnila, ki so navedena kot primer. Naj pojasnim, da člen 16(3) te uredbe določa, da „[č]e je za veljavnost pravnega dejanja, ki se je izvedlo ali se bo izvedlo v imenu otroka v postopku dedovanja pred sodiščem države članice, potrebno dovoljenje ali odobritev sodišča, lahko sodišče v zadevni državi članici odloči o dovolitvi ali odobritvi takšnega pravnega dejanja, četudi ni pristojno na podlagi te uredbe“. Zaradi posebnega položaja, na katerega se nanaša ta določba (glej uvodno izjavo 33 navedene uredbe), jo je treba razlagati ozko.
(
35
)	Glej komentar k tej določbi, ki ga je pripravila Jault-Seseke, F., v Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., in Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international ; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bruselj, 2023, str. od 219 do 231, zlasti str. 221 in naslednje ter zlasti točki 10 in 13. Glej tudi Garber, T., „Article 10 – Choice of court“ v Magnus, U., in Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation, Otto Schmidt, Köln, 2023, str. od 169 do 184, zlasti točke 9, 10, 16, 17, 18 in 22 (str. od 173 do 176). Menim, da bi bilo mogoče ta člen 10 razlagati tako, da se uporablja v primeru, ko se za to odloči sama zadevna oseba ali osebe v okviru nepravdnega postopka, zlasti kot zakoniti zastopnik otroka. Glej v zvezi s tem, kar zadeva ugotovitve, izpeljane iz postopka v glavni stvari, točko 62 teh sklepnih predlogov in rešitve, ki jih je Sodišče sprejelo v sodbah z dne 6. oktobra 2015, Matoušková (C-404/14, EU:C:2015:653, točke od 35 do 37), in z dne 19. aprila 2018, Saponaro in Xylina (C-565/16, EU:C:2018:265, točka 40), na podlagi člena 12(3) Uredbe št. 2201/2003, ki bi jih bilo mogoče prenesti, ker je ta člen enakovreden členu 10 Uredbe Bruselj IIb, in v primeru, ko je zakoniti zastopnik otrok le eden od staršev.
(
36
)	Kot pojasnjuje predložitveno sodišče, je ta odločba na voljo na spletni strani tega sodišča.
(
37
)	Varhoven kasacionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče) je v svoji odločbi pojasnilo, da v skladu s členom 65(1) zakonika o mednarodnem zasebnem pravu pridobitev ter prenehanje stvarnih pravic in posesti ureja pravo države, v kateri se nahaja premoženje. Predložitveno sodišče te določbe ne navaja.
(
38
)	Glej med drugim določbe o pristojnosti v členu 25(6) rusko-bolgarskega sporazuma, ki določa tudi pristojnost organov pogodbenice, katere državljan je otrok.
(
39
)	Glej tudi stališče Komisije v Praktičnem vodniku za uporabo Uredbe Bruselj IIb, objavljenem leta 2023, točka 9.2 (str. 208): „Uredba [Bruselj IIb] ne vpliva na nobeno dvostransko konvencijo, sklenjeno med državo članico in tretjo državo, ki ureja zadeve, ki spadajo na njeno stvarno področje uporabe. Enako velja za večstranske konvencije, če posebna pravila [te] uredbe, določena v členih od 95 do 99, ne določajo drugače. To izhaja iz mednarodnih obveznosti, ki jih je zadevna država članica predhodno sprejela (glej uvodno izjavo 91 in člen 351 PDEU).“
(
40
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2024, Energotehnica (C-792/22, EU:C:2024:788, točka 42).
(
41
)	Ker je ta člen nadomestil člen 307 ES, ki je nasledil določbe člena 234 EGS, se njihova razlaga Sodišča v skladu z ustaljeno sodno prakso uporablja za trenutno veljavne določbe, ki so enakovredne.
(
42
)	Zakonodajalec Unije je v drugih uredbah na področju sodelovanja v civilnih zadevah ravnal drugače. Glej v zvezi s tem sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi OP (Izbira prava tretje države za dedovanje) (C-21/22, EU:C:2023:247, točka 30).
(
43
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi OP (Izbira prava tretje države za dedovanje) (C-21/22, EU:C:2023:247, opomba 20).
(
44
)	Glej, kot opomnik, da je člen 351, prvi odstavek, PDEU pravilo, ki lahko, če so pogoji za njegovo uporabo izpolnjeni, omogoča izjeme od uporabe prava Unije, vključno s primarnim pravom, sodbo z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba vrhovnega sodišča) (C-516/22, EU:C:2024:231, točki 59 in 78 ter navedena sodna praksa).
(
45
)	Madžarska vlada je pojasnila, da „[j]e Madžarska tako kot Bolgarija z nekdanjimi socialističnimi državami sklenila več dvostranskih sporazumov o medsebojni pravni pomoči, ki še vedno veljajo. Gre za splošne pogodbe, ki na vseh področjih civilnega prava urejajo pristojnost, pravo, ki se uporablja, priznavanje in izvrševanje sodnih odločb ter vročanje aktov in izvajanje dokazov, pogosto pa zajemajo tudi področje sodelovanja v kazenskih zadevah“. V nasprotju s temi sporazumi Uredba Bruselj IIb ne vsebuje nobene določbe o pravu, ki se uporablja v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo (glej uvodno izjavo 92 te uredbe za sklicevanje na določbe poglavja III Haaške konvencije iz leta 1996).
(
46
)	Tako je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča upoštevati elemente, ki jih je predložilo predložitveno sodišče. Glej tudi točko 50 teh sklepnih predlogov v zvezi z informacijami iz rusko-bolgarskega sporazuma, h katerim je mogoče dodati, da imajo v skladu s členom 1(1) tega sporazuma državljani ene pogodbenice na ozemlju druge pogodbenice enako pravno varstvo v zvezi s svojimi osebnimi in premoženjskimi pravicami kot državljani te druge pogodbenice. Glej tudi točko 66 in opombo 53 teh sklepnih predlogov za pojasnila v zvezi s Haaško konvencijo iz leta 1996.
(
47
)	Glej točko 53 teh sklepnih predlogov.
(
48
)	Ta člen določa, da„[č]e pogodbeni stranki nista izbrali prava v skladu s členom 3, se pravo, ki se uporablja za pogodbo, določi brez poseganja v člene 5 do 8, kakor sledi: […] za pogodbo, katere predmet je stvarna pravica na nepremičnini ali najemna pravica na nepremičnini, se uporablja pravo države, v kateri se nahaja nepremičnina“. Sklicevanje na ta člen bi bilo mogoče razumeti tako, da podpira obrazložitev, ki temelji na pravu, ki se uporablja, na podlagi prava Unije. Vendar je predložitveno sodišče pojasnilo, da je to sklicevanje napačno (glej točko 21 teh sklepnih predlogov).
(
49
)	V zvezi s tem drugim pogojem za izvajanje člena 351 PDEU glej sodbo z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba vrhovnega sodišča) (C-516/22, EU:C:2024:231, točki 63 in 64).
(
50
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 21. januarja 2010, Komisija/Nemčija (C-546/07, EU:C:2010:25, točka 43), in sklep z dne 5. septembra 2019, Caisse pour l’avenir des enfants (C-801/18, EU:C:2019:684, točka 41 in navedena sodna praksa).
(
51
)	Opozoriti je treba, da ni naloga Sodišča, da v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe ugotovi, katere obveznosti ima zadevna država članica iz prejšnjega mednarodnega sporazuma, in da določi njegove meje tako, da je mogoče preučiti, koliko te obveznosti nasprotujejo uporabi zadevnega prava Unije, temveč mora to storiti nacionalno sodišče. Glej sodbo z dne 2. avgusta 1993, Levy (C-158/91, EU:C:1993:332, točka 21).
(
52
)	V zvezi s področjem uporabe rusko-bolgarskega sporazuma glej opombo 46 teh sklepnih predlogov.
(
53
)	Konvencija je začela veljati 1. februarja 2007 v Bolgariji in 1. junija 2013 v Rusiji (glej v zvezi s tem pojasnilom, ki zadeva to državo, sodbo z dne 14. julija 2022, CC (Prenos otrokovega običajnega prebivališča v tretjo državo) (C-572/21, EU:C:2022:562, točka 3)). Člen 55(1) te konvencije določa, da „[d]ržava pogodbenica lahko v skladu s členom 60: a) zadrži pristojnost svojih organov za sprejetje ukrepov za varstvo otrokovega premoženja, ki je na njenem ozemlju; b) si pridrži pravico, da ne prizna starševske odgovornosti ali ukrepa, ki bi bil nezdružljiv z ukrepom, ki bi ga njeni organi sprejeli glede otrokovega premoženja“. Ugotavljam, da je na primer Republika Poljska izrazila enake pridržke. To pa ne velja za uporabo iste konvencije, ki je na Madžarskem začela veljati 1. maja 2006.
(
54
)	Primerjaj s točko 55 teh sklepnih predlogov.
(
55
)	Glej sodbo z dne 28. oktobra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Izročitev in ne bis in idem) (C-435/22 PPU, EU:C:2022:852, točka 122 in navedena sodna praksa).
(
56
)	C-533/08, v nadaljevanju: sodba TNT, EU:C:2010:243.
(
57
)	C-21/22, v nadaljevanju: sodba OP, EU:C:2023:766.
(
58
)	Ta večstranska konvencija je bila podpisana 19. maja 1956 v Ženevi. Spremenjena je bila s protokolom, podpisanim v Ženevi 5. julija 1978 (v nadaljevanju: CMR).
(
59
)	Glej sodbo TNT (točka 41).
(
60
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi OP (Izbira prava tretje države za dedovanje) (C-21/22, EU:C:2023:247, točke 40, 41, 43 in 49).
(
61
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL 2012, L 201, str. 107).
(
62
)	Sodba OP (točka 37). Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi OP (Izbira prava tretje države za dedovanje) (C-21/22, EU:C:2023:247, točki 63 in 79).
(
63
)	V sodbi TNT je šlo za Uredbo št. 44/2001. Ker je Uredba št. 1215/2012 razveljavila in nadomestila to uredbo, ki je nadomestila konvencijo o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisano v Bruslju 27. septembra 1968 (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena s poznejšimi konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (UL 1998, C 27, str. 1), se razlaga, ki jo je Sodišče podalo v zvezi z določbami enega od teh pravnih instrumentov, uporablja tudi za določbe drugih, če se te določbe lahko štejejo za enakovredne. Glej med drugim sodbo z dne 21. marca 2024, Gjensidige (C-90/22, EU:C:2024:252, točka 40). V sodbi OP je šlo za Uredbo št. 650/2012.
(
64
)	Člen 71(1) vsake od uredb št. 44/2001 in št. 1215/2012 se nanaša na konvencije, „ki na posebnem pravnem področju ureja[jo] pristojnost, priznanje ali izvršitev sodnih odločb“. Člen 75 Uredbe št. 650/2012 se nanaša na mednarodne konvencije, „ki se nanašajo na zadeve, urejene s to uredbo“. V zvezi z ugotovitvijo analogije teh določb, ki jih vsebujejo tudi drugi instrumenti Unije o pravosodnem sodelovanju, glej sodbo OP (točka 28).
(
65
)	Glej člen 73(3) Uredbe št. 1215/2012, ki nima enakovrednega člena v Uredbi št. 44/2001, ki se nanaša na dvostranske konvencije in sporazume, ki so bili med tretjo državo in državo članico sklenjeni pred datumom začetka veljavnosti te uredbe.
(
66
)	Glej sodbo TNT (točka 46, na katero se je Sodišče po analogiji sklicevalo v sodbi OP (točka 26), kot nazadnje v sodbi z dne 21. marca 2024, Gjensidige (C-90/22, EU:C:2024:252, točka 41)).
(
67
)	Glej sodbo TNT (točka 47, v kateri je navedeno, da „je želel zakonodajalec – ne glede na pojasnilo iz uvodne izjave 25 Uredbe št. 44/2001, v skladu s katerim posebne konvencije ostanejo nespremenjene, da bi lahko države članice spoštovale svoje mednarodne obveznosti do tretjih držav – s členom 71 te uredbe prav tako določiti, da se navedene konvencije uporabljajo v sami Uniji“).
(
68
)	Prilagoditve, določene v sekundarni zakonodaji, se lahko umeščajo le v okvir razmerji med državami članicami. Glej v zvezi s tem sodbo z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba vrhovnega sodišča) (C-516/22, EU:C:2024:231, točka 61).
(
69
)	Glej, kot opomnik, sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Emiliouja v zadevi Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba vrhovnega sodišča) (C-516/22, EU:C:2023:857, točka 114).
(
70
)	Glej točko 49 te sodbe, ki se nanaša na primer kolizije med Uredbo št. 44/2001 in CMR.
(
71
)	Sodišče je opozorilo na „načela […] prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, predvidljivosti pristojnih sodišč in zato pravne varnosti za pravne subjekte, dobrega delovanja sodnega organa, čim večjega zmanjšanja možnosti sočasnih postopkov in medsebojnega zaupanja v ustreznost sodnega varstva v Uniji“.
(
72
)	Glej sodbo TNT (točka 52 in navedena sodna praksa). Glej tudi, kot opomnik v zvezi s tem načelom, sodbo z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba vrhovnega sodišča) (C-516/22, EU:C:2024:231, točka 61).
(
73
)	C-452/12, EU:C:2013:858, točki 24 in 40 ter točki 36 in 41.
(
74
)	C-90/22, EU:C:2024:252, točki 37 in 45.
(
75
)	C-157/13, EU:C:2014:2145, točka 38.
(
76
)	Glej sodbo z dne 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C-157/13, EU:C:2014:2145, točka 41).
(
77
)	Glej sodbo z dne 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C-157/13, EU:C:2014:2145, točka 42).
(
78
)	Primerjaj z vprašanji, na katera se nanašajo druge sodbe, navedene v točkah 81 in 82 teh sklepnih predlogov.
(
79
)	Glej sodbo OP (točki 11 in 25).
(
80
)	Moj poudarek. Kolikor mi je znano, je ta izraz v sodni praksi Sodišča nov. Glej za primerjavo sodbe, navedene v točkah od 80 do 82 teh sklepnih predlogov.
(
81
)	Sodba OP (točka 29).
(
82
)	Glej sodbo OP (točke od 30 do 36).
(
83
)	Glej sodbo OP (točka 37). Sodišču se ni bilo treba izreči o pogojih za uporabo člena 351, drugi odstavek, PDEU, ker je menilo, da niti možnost izbire prava, ki se uporablja za dedovanje po zapustniku, niti neskladnost med pristojnostjo in pravom, ki se uporablja, nista v nasprotju z načelom, na katerem temelji Uredba št. 650/2012 (glej točki 33 in 34 te sodbe).
(
84
)	Glej sodbo OP (točki 26 in 27 v zvezi z načelom iz člena 75(1) Uredbe št. 650/2012, ki za tretje države potrjuje načelo iz člena 351, prvi odstavek, PDEU). Glej tudi točko 79 teh sklepnih predlogov.
(
85
)	Glej sodbo OP (točki 28 in 29).
(
86
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi OP (Izbira prava tretje države za dedovanje) (C-21/22, EU:C:2023:247, točki 48 in 49).
(
87
)	Sodišče je v sodbi OP na to vprašanje odgovorilo nikalno. Ta določba se v razmerjih med državami članicami ne uporablja. V zvezi s pogoji, določenimi v sodbi TNT za uporabo člena 31(2) in (3) CMR, glej zlasti točko 56 te sodbe.
(
88
)	Glej sodbo z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba vrhovnega sodišča) (C-516/22, EU:C:2024:231, točka 60).
(
89
)	Generalni pravobranilec M. Campos Sánchez-Bordona je poudaril ta ključni element razmisleka v sklepnih predlogih v zadevi OP (Izbira prava tretje države za dedovanje) (C-21/22, EU:C:2023:247, točka 48 in opomba 37 za ponazoritev problematike). Prav tako menim, da bi bilo mogoče vprašanje v obravnavani zadevi ob predpostavki, da ruski sodniki sprejmejo enako razlago, kot jo je sprejelo Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče), konkretno postaviti na naslednji način: kako je mogoče utemeljiti, da se ruski državljani, ki imajo v lasti nepremičnine v Bolgariji, zgolj zaradi svojega prebivališča v državi članici ne morejo sklicevati na pravno varnost, ki izhaja iz uporabe rusko-bolgarskega sporazuma, na podlagi katerega je pristojno sodišče tisto, ki je v kraju, kjer se nahaja nepremičnina, pravo, ki se uporablja, pa je pravo tega sodišča? Kako je mogoče utemeljiti, da v skladu z istimi pravili, vendar v zvezi z bolgarskimi državljani, ki imajo v lasti nepremičnine v Rusiji in prebivajo v državi članici, odločba, sprejeta v Rusiji na podlagi ruskega prava, ne bi smela biti priznana v Bolgariji?
(
90
)	V zvezi z vprašanjem pristojnosti v Uniji glej tudi sodbo z dne 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C-157/13, EU:C:2014:2145, točka 41).
(
91
)	Glej uvodni izjavi 19 in 20 ter člen 7 Uredbe Bruselj IIb. Glej tudi komentar k tej določbi, ki ga je pripravila Jault-Seseke, F., v Corneloupu, S., Gallant, E., Égéa, V., in Jault-Seseke, F., op. cit., str. od 193 do 201, zlasti str. 194 in 195.
(
92
)	Glej člen 10 Uredbe Bruselj IIb in točko 49 teh sklepnih predlogov.
(
93
)	Glej člen 12 Uredbe Bruselj IIb. Določa pogoje za prenos pristojnosti s sodišča ene države članice na sodišče druge države članice, s katero ima otrok posebno povezavo. Odstavek 4 tega člena določa pojem „posebne povezave“. Točka (e) tega odstavka se nanaša na državo članico, v kateri je „otrokovo premoženje in se zadeva tiče ukrepov za zaščito otroka, ki se nanašajo na upravljanje, hrambo in razpolaganje s tem premoženjem“. Glej tudi člen 13 te uredbe. V skladu s tem členom lahko sodišče države članice, s katero ima otrok v skladu s členom 12(4) navedene uredbe posebno povezavo, pri sodišču države članice otrokovega običajnega prebivališča zaprosi za prenos pristojnosti nanj, če meni, da je v posameznem primeru primernejše, da oceni korist otroka.
(
94
)	Glej člen 12(4)(e) Uredbe Bruselj IIb, naveden v opombi 93 teh sklepnih predlogov. Na podlagi kombinirane uporabe te določbe in člena 13 te uredbe lahko sodišče države članice, v kateri se nahaja premoženje v lasti mladoletne osebe, uveljavlja svojo pristojnost, ne da bi se zahtevalo, da se je postopek začel pred sodiščem te države članice. Glej v zvezi s tem Jault-Seseke, F., „Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente“ v Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., in Jault-Seseke, F., op. cit., str. od 249 do 251, zlasti točki 3 in 4 (str. 250); Garber, T., „Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction“, v Magnus, U., in Mankowski, P., op. cit., str. od 211 do 213, zlasti točka 6 (str. 213), ter Praktični vodnik Komisije za uporabo Uredbe Bruselj IIb, 2023, točka 3.3.1 (str. 74).
(
95
)	V zvezi s tem predlagateljice v postopku v glavni stvari v svojih pisnih stališčih navajajo, da je sodišče države, v kateri se nahaja nepremičnina, zaradi bližine bolj primerno za odločanje o premoženjskih interesih otrok, saj je treba ugotoviti lastninsko pravico ali teoretične deleže predlagateljic na zadevni nepremičnini, značilnosti te nepremičnine na podlagi lastniških listin, ter načrte in tržno vrednost te nepremičnine, po potrebi tudi z izdelavo sodne cenitve. Dovoljenje za prodajo naj bi bilo izdano pod pogojem, da prodajna cena ni nižja od tržne cene. Glede na trditve predložitvenega sodišča cena v predlogu ni nižja od davčne vrednosti nepremičnine.
(
96
)	Glej sodbo z dne 22. oktobra 2020, Ferrari (C-720/18 in C-721/18, EU:C:2020:854, točka 68).
(
97
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 22. oktobra 2020, Ferrari (C-720/18 in C-721/18, EU:C:2020:854, točka 69).