Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NICHOLASA EMILIOUJA,
predstavljeni 10. julija 2025(1)
Zadeva C-48/24
VšĮ Vilniaus tarptautinė mokykla
proti
Valstybinė kalbos inspekcija
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče, Litva))
„ Predhodno odločanje – Člen 49 PDEU – Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Nacionalna zakonodaja, ki zahteva, da ima osebje zasebne izobraževalne ustanove znanje uradnega jezika države – Upravičenost – Nacionalna identiteta – Sorazmernost – Direktiva 2005/36/ES – Člen 53 – Znanje jezika, ki je potrebno za opravljanje reguliranega poklica “
I.      Uvod
1.        Jezik ni le sredstvo komunikacije, saj se z njim prenašata tudi kultura in identiteta.(2) Pogodbi EU potrjujeta ključno vlogo jezika; člen 3(3), četrti pododstavek, PEU in člen 22 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah določata, da mora Unija spoštovati svojo jezikovno raznolikost. Poleg tega člen 4(2) PEU določa, da mora Unija spoštovati tudi nacionalno identiteto držav članic, v zvezi s čimer je Sodišče presodilo, da vključuje zaščito uradnega jezika države članice.(3)
2.        V zvezi s tem je Sodišče že večkrat presojalo razmerje med zaščito uradnih jezikov držav članic in spoštovanjem temeljnih svoboščin Unije.(4) Obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče, Litva), se nanaša na podobno temo ter pomeni priložnost za nadaljnji razvoj sodne prakse Sodišča na tem področju.
3.        Vprašanja predložitvenega sodišča izhajajo iz postopka med Valstybinė kalbos inspekcija (državni inšpektorat za jezik, Litva; v nadaljevanju: inšpektorat) in Vilniaus tarptautinė mokykla (mednarodna šola v Vilni; v nadaljevanju: šola), zasebno izobraževalno ustanovo, ki ponuja izobraževalne programe zgolj v angleščini. Spor se nanaša na nacionalno zahtevo, da mora strokovno in administrativno osebje šole dosegati srednjo stopnjo znanja litovščine – zahteva, ki se uporablja za zaposlene na določenih delovnih mestih, ki vključujejo komunikacijo z javnostjo (v nadaljevanju: zahteva glede znanja jezika). Predložitveno sodišče prosi za smernice glede skladnosti navedene zahteve glede znanja jezika s svobodo ustanavljanja iz člena 49 PDEU ter s členom 53 Direktive 2005/36/ES (v nadaljevanju: direktiva o priznavanju)(5), ki se nanaša na zahteve glede znanja jezika v reguliranih poklicih.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Evropske unije
4.        Člen 53 direktive o priznavanju, naslovljen Znanje jezikov, določa:
„1.      Strokovnjaki, ki se jim priznajo poklicne kvalifikacije, imajo jezikovno znanje, ki je potrebno za opravljanje poklica v državi članici gostiteljici.
[...]
3.      Preverjanje [izpolnjevanja obveznosti iz odstavka 1] je mogoče uvesti, če gre za poklic, ki vpliva na varnost bolnikov. Preverjanje je mogoče določiti za druge poklice, kadar obstajajo resni in trdni pomisleki glede ustreznega jezikovnega znanja strokovnjaka v zvezi s poklicnimi dejavnostmi, ki jih namerava ta strokovnjak opravljati.
[...]
4.      Morebitno preverjanje jezikovnega znanja je sorazmerno z dejavnostjo, ki se bo opravljala. [...]“
B.      Litovsko pravo
5.        Člen 14 Lietuvos Respublikos Konstitucija (ustava Republike Litve) določa, da je uradni jezik države litovščina (v nadaljevanju: uradni jezik).
6.        Člen 6 Lietuvos Respublikos valstybinės kalbos įstatymas (zakon Republike Litve o uradnem jeziku države; v nadaljevanju: zakon o uradnem jeziku) med drugim določa, da morajo „vodje, zaposleni in uradniki [...] v ustanovah, ki zagotavljajo storitve prebivalstvu, obvladati uradni jezik države v skladu s kategorijami znanja jezika, kot jih določi vlada Republike Litve“.
7.        Na podlagi navedenega člena 6 je litovska vlada sprejela nutarimas Nr. 1688 (v nadaljevanju: odlok št. 1688) z dne 24. decembra 2003, s katerim je odobrila Valstybinės kalbos mokėjimo kategorijų nustatymo ir jų taikymo tvarkos aprašas (opis postopka za določanje in uporabo kategorij znanja uradnega jezika; v nadaljevanju: opis), ki mu je bil priložen.
8.        V točki 6 opisa so opredeljene tri kategorije znanja uradnega jezika (prva kategorija je najnižja, tretja pa najvišja). V skladu s točko 6.2 opisa druga kategorija znanja jezika ustreza ravni znanja litovščine B1.(6) V skladu s točko 8 opisa se navedena druga kategorija med drugim uporablja za zaposlene na področju izobraževanja, kulture, zdravstvenega varstva in socialne varnosti (razen za učitelje, ki poučujejo v uradnem jeziku), če morajo pri svojem delu redno komunicirati z drugimi in/ali izpolnjevati standardizirane obrazce.
III. Dejansko stanje, nacionalni postopek in vprašanja za predhodno odločanje
9.        Pritožnica v postopku v glavni stvari, šola, je zasebna izobraževalna ustanova, registrirana in delujoča v Litvi od leta 2004. Ustanovil jo je litovski državljan, trenutno pa ima tri deležnike: finskega državljana (z deležem 49,96 %), danskega državljana (z deležem 25,02 %) in državljana Združenih držav Amerike (s preostalim deležem 25,02 %).
10.      Šola je pridobila zahtevana dovoljenja nacionalnih organov Republike Litve za izvajanje izobraževalnih programov v jeziku, ki ni litovščina, kar nacionalna zakonodaja omogoča.(7) Natančneje, šola izvaja program Cambridge International ravni AS/A ter programa osnovnega in srednjega izobraževanja International Baccalaureate, pri čemer poučevanje v vseh navedenih programih poteka v angleščini (v nadaljevanju: programi v angleščini).
11.      Inšpektorat je 19. in 25. maja 2022 opravil inšpekcijski pregled, pri katerem je preveril, ali šola upošteva zakon o uradnem jeziku in odlok št. 1688. Ugotovil je, da 18 zaposlenih v šoli – od katerih jih je pet državljanov Unije, preostali pa so državljani tretjih držav – ni opravilo izpita iz druge kategorije znanja uradnega jezika (oziroma ni predložilo ustreznega potrdila), kot zahteva odlok št. 1688 za zaposlene na področju izobraževanja, ki morajo redno komunicirati z drugimi oziroma izpolnjevati standardizirane obrazce.(8)
12.      Na podlagi navedenega inšpekcijskega pregleda je inšpektorat 26. maja 2022 izdal odločbo, v katerem je zahteval, da mora 18 zadevnih zaposlenih – med njimi so bili učitelji in administrativno osebje (natančneje vodja in namestnik vodje šole) – opraviti zadevni preizkus znanja uradnega jezika do 2. februarja 2023 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba). Ob upoštevanju, da morajo v skladu z nacionalno zakonodajo(9) ustanove, kot je šola, zagotoviti skladnost z zadevnimi pravnimi akti, vključno z določbami o zahtevi glede znanja jezika, je bila izpodbijana odločba naslovljena na šolo, vsebovala pa je tudi možnost izreka globe v primeru neupoštevanja.
13.      Šola je vložila tožbo pri Vilniaus apygardos administracinis teismas (regionalno upravno sodišče, Vilna, Litva), s katero je zahtevala razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Tožba je bila s sodbo z dne 17. novembra 2022 zavrnjena, šola pa je nato vložila pritožbo pri Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče, Litva), ki je predložitveno sodišče.
14.      Na podlagi navedenega se je predložitveno sodišče, ki je imelo pomisleke glede skladnosti zahteve glede znanja jezika s členom 49 PDEU in členom 53 direktive o priznavanju, odločilo prekiniti postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložiti naslednja vprašanja:
„1.      Ali je treba člen 49 [PDEU] razlagati tako, da področje njegove uporabe zajema zahtevo iz nacionalne zakonodaje po znanju uradnega jezika države, ki se uporablja za administrativno osebje in učitelje izobraževalne ustanove, ki jo je ustanovila zasebna fizična oseba in ki izvaja mednarodni program sekundarnega izobraževanja ter programa osnovnega in srednjega izobraževanja International Baccalaureate?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 49 [PDEU] razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, po kateri se zahteva po znanju uradnega jezika države brez izjeme uporablja, prvič, za vse učitelje, ki delajo v izobraževalni ustanovi, ki jo je ustanovila zasebna fizična oseba in izvaja mednarodni program sekundarnega izobraževanja ter programa osnovnega in srednjega izobraževanja International Baccalaureate, in drugič, za administrativno osebje take izobraževalne ustanove, ne glede na okoliščine, značilne za dejavnosti zadevne izobraževalne ustanove?
3.      Ali je treba člen 53 [direktive o priznavanju] razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, po kateri se zahteva po znanju uradnega jezika države brez izjeme uporablja za vse učitelje, ki delajo v izobraževalni ustanovi, ki jo je ustanovila zasebna fizična oseba, ki izvaja mednarodni program sekundarnega izobraževanja ter programa osnovnega in srednjega izobraževanja International Baccalaureate, ne glede na okoliščine, značilne za dejavnosti zadevne izobraževalne ustanove?“
15.      Pisna stališča so predložile litovska, latvijska in nizozemska vlada ter Evropska komisija. Obravnave ni bilo.
IV.    Analiza
16.      Z navedenimi tremi vprašanji predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je zahteva glede znanja jezika skladna s svobodo ustanavljanja (prvo in drugo vprašanje) ter s členom 53 direktive o priznavanju (tretje vprašanje). V okviru analize bom prvi dve vprašanji obravnaval skupaj (B), nato pa še tretje (C). Preden pa se lotim vsebinske obravnave vprašanj, moram obravnavati še ugovor litovske vlade glede dopustnosti (A).
A.      Dopustnost
17.      Litovska vlada trdi, da bi bilo treba predlog za sprejetje predhodne odločbe zavrniti kot nedopusten, saj razlaga prava Unije naj ne bi bila v ničemer povezana z dejanskim stanjem ali namenom postopka v glavni stvari.
18.      Litovska vlada zlasti trdi, da se zahteva glede znanja jezika ne uporablja za učitelje(10) v šolah, kot je šola v postopku v glavni stvari, ki izvajajo izobraževalne programe drugih držav ali mednarodnih organizacij. Navedena vlada meni, da bi moralo predložitveno sodišče razglasiti ničnost izpodbijane odločbe, ker naj bi bila v nasprotju z nacionalnim pravom; posledično pa tudi predložena vprašanja ne bi bila več potrebna za rešitev spora v postopku v glavni stvari.
19.      V zvezi s tem zadošča, če spomnim, da v skladu z ustaljeno sodno prakso lahko le predložitveno sodišče poda
razlago nacionalnega prava, ki se uporablja v sporu v glavni stvari. Sodišče pa mora v skladu s porazdelitvijo pristojnosti med sodišči Unije in nacionalnimi sodišči upoštevati dejanski in pravni okvir, v katerega so umeščena vprašanja za predhodno odločanje in kot je opredeljen v predložitveni odločbi. Posledično je torej ne glede na drugačno razlago nacionalnega prava, ki jo zagovarja vlada, treba obravnavati predlog za sprejetje predhodne odločbe glede na razlago navedenega prava, kot jo navede predložitveno sodišče.(11)
20.      V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče na podlagi zahteve Sodišča pojasnilo, da se ne strinja z razlago litovske vlade. Potrdilo pa je, da je treba na podlagi zakonodaje, ki se uporablja za upoštevno dejansko stanje, šteti, da se zahteva glede znanja jezika uporablja za strokovno osebje (učitelje) in administrativno osebje šole, zato so odgovori na predložena vprašanja temeljnega pomena za odločanje o zadevi v postopku v glavni stvari.
21.      Zato menim, da je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe šteti za dopusten.
B.      Skladnost zahteve glede znanja jezika s svobodo ustanavljanja (prvo in drugo vprašanje)
22.      Predložitveno sodišče s prvima dvema vprašanjema v bistvu sprašuje, ali zadevni položaj spada na področje uporabe člena 49 PDEU, ki določa svobodo ustanavljanja, ter posledično, ali ta določba nasprotuje
nacionalni zakonodaji, ki brez izjeme določa zahtevo glede znanja jezika za učitelje in administrativno osebje zasebne izobraževalne ustanove, ki izvaja programe v angleščini.
23.      Najprej pa je treba obravnavati upoštevnost presoje na podlagi svobode ustanavljanja v obravnavani zadevi, in sicer v okviru trditve, ki jo je izpostavila nizozemska vlada. Nato pa bom obravnaval še vprašanje uporabe člena 49 PDEU v obravnavanih okoliščinah.
1.      Uvodne ugotovitve
24.      V skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da če nacionalni ukrep vpliva hkrati na več temeljnih svoboščin, ga Sodišče načeloma preizkusi zgolj glede na eno od navedenih svoboščin, če je očitno, da so druge svoboščine v okoliščinah obravnavanega primera drugotnega pomena v razmerju do prve in se nanjo navezujejo. Za ta namen je treba za
določitev prevladujoče temeljne svoboščine upoštevati namen zadevne ureditve.(12)
25.      V zvezi s tem je nizozemska vlada trdila, da zahteve glede znanja jezika ne bi smeli presojati glede na svobodo ustanavljanja, ampak glede na pravico delavcev do prostega gibanja, saj se zahteva glede znanja uradnega jezika države nanaša na zaposlene v šoli.
26.      S tem se ne strinjam. Iz predložitvene odločbe izhaja, da se zadevna nacionalna zakonodaja, vsaj kot se uporablja v obravnavani zadevi, nanaša primarno na šolo kot izobraževalno ustanovo. Izpodbijana odločba je bila naslovljena na šolo, saj ta ni izpolnila zahteve glede znanja jezika, torej je šola tožnica in pritožnica v postopku v glavni stvari. Prav v tem je posebnost obravnavane zadeve glede na predhodno upoštevno sodno prakso, pri kateri se je zahteva glede znanja jezika nanašala neposredno na delavce oziroma samozaposlene.(13) V nasprotju s tem pa se v obravnavani zadevi zahteva nalaga delodajalcu (ustanovi), čeprav se nanaša na znanje jezika njegovih zaposlenih (delavcev).
27.      Poleg tega je treba spomniti, da bi bila presoja zahteve o znanju jezika glede na pravico delavcev do prostega gibanja strogo upoštevna le za tistih nekaj zaposlenih šole, ki so državljani Unije. V nasprotju s tem pa se svoboda ustanavljanja lahko obravnava ne glede na državljanstvo zadevnega osebja.
28.      Na podlagi navedenega menim, da je najbolj upoštevna temeljna svoboščina, glede na katero bi bilo treba presojati zahtevo glede znanja jezika, svoboda ustanavljanja. Vendar to ne zmanjšuje upoštevnosti pravice delavcev do prostega gibanja v primeru šole; nasprotno, Sodišče je ugotovilo, da mora imeti delodajalec možnost sklicevati se na pravice do prostega gibanja svojega osebja, da bi bile te resnično učinkovite.(14) V tem primeru pa je navedeno svoboščino treba obravnavati kot sekundarno glede na svobodo ustanavljanja.(15) V vsakem primeru menim, da bi presoja glede na pravico delavcev do prostega gibanja dala v bistvu enake rezultate, kot bo obravnavano v okviru tretjega vprašanja, ki se dotika tudi pravice učiteljev šole do prostega gibanja.
29.      Po teh pojasnilih se bom v nadaljevanju posvetil vsebini predloženih vprašanj.
2.      Uporaba člena 49 PDEU
30.      V skladu z ustaljeno sodno prakso se pri načelu svobode ustanavljanja predvideva, na eni strani, da zadevna (fizična ali pravna) oseba dejansko opravlja gospodarsko dejavnost, in na drugi strani, da obstaja čezmejni element, torej da okoliščine niso omejene na eno samo državo članico.(16) V nadaljevanju bom po vrsti obravnaval oba vidika glede na obravnavano zadevo.
a)      Opravljanje gospodarske dejavnosti
31.      Glede prvega vidika je treba spomniti, da je Sodišče že presodilo, da izvajanje izobraževalnih programov v zameno za plačilo pomeni gospodarsko dejavnost, ki spada na področje tretjega dela PDEU, poglavje 2, naslov IV, ki vključuje pravico do ustanavljanja, če tako dejavnost stalno in redno izvaja državljan ene od držav članic v drugi državi članici(17) v okviru primarne ali sekundarne ustanove v državi članici gostiteljici.(18)
32.      Kljub temu pa je predložitveno sodišče izrazilo pomisleke o tem, ali se dejavnost šole lahko šteje za gospodarsko dejavnost, saj se zgoraj navedena sodna praksa Sodišča nanaša na izvajanje visokošolskih programov, šola v obravnavanem primeru pa izvaja programe na primarni in sekundarni ravni izobraževanja.
33.      Vendar pa menim, da raven izobraževanja ni upoštevna pri ugotavljanju gospodarske narave dejavnosti. Glede na sodno prakso Sodišča je namreč odločilno, ali program v zameno za plačilo izvaja ustanova, ki se financira pretežno iz zasebnih sredstev (na primer s šolninami, ki jih plačajo udeleženci in njihovi starši). Nasprotno pa se programi, ki jih izvaja ustanova, ki je del sistema javnega izobraževanja in se v celoti ali pretežno financira iz javnih sredstev v okviru dolžnosti države do prebivalstva na socialnem, kulturnem in izobraževalnem področju, ne šteje za gospodarsko dejavnost.(19)
34.      Iz informacij v predložitveni odločbi izhaja, da se šola šteje za zasebno izobraževalno ustanovo, ki ni povezana z državo in ki posameznikom ponuja izobraževalne programe v zameno za plačilo, vendar mora to vsekakor še preveriti predložitveno sodišče. Če je tako, je treba šteti, da gre za gospodarsko dejavnost.
b)      Čezmejni element
35.      Sodišče je večkrat ugotovilo, da se člen 49 PDEU ne uporablja za dejavnosti, ki so omejene na eno državo članico (povsem notranji položaji) in ki nimajo nobenih elementov, ki bi jih povezovali s katerimi koli položaji, ki jih ureja pravo Unije.(20)
36.      Najprej je treba opozoriti, da se člen 49 PDEU uporablja za pravne osebe na podlagi člena 54 PDEU, če (i) so bile ustanovljene v skladu z zakonom države članice, (ii) so profitne in (iii) imajo svoj statutarni sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Evropski uniji.(21) V skladu z ustaljeno sodno prakso je lokacija statutarnega sedeža, glavne uprave ali glavnega kraja poslovanja pravne osebe navezna okoliščina s pravnim sistemom države, tako kot državljanstvo v primeru fizične osebe.(22)
37.      Iz informacij predložitvenega sodišča izhaja, da je šolo, registrirano v Litvi, v skladu z litovskim pravom, treba šteti kot litovsko pravno osebo v smislu člena 49 PDEU. Posledično se na prvi pogled zdi, da gre za povsem notranji položaj (litovska pravna oseba, ustanovljena v Litvi), ki načeloma ne spada na področje uporabe navedenega člena.(23)
38.      Vendar menim, da elementa deležev in nadzora nad šolo ni mogoče spregledati. Prav nasprotno, menim namreč, da bi bilo treba vprašanje, ali je v obravnavani zadevi upoštevno načelo svobode ustanavljanja, obravnavati z vidika državljanov Unije, ki imajo deleže v šoli.
39.      V zvezi s tem naj opomnim, da je Sodišče že ugotovilo, da če državljan države članice pridobi delež v kapitalu družbe, ustanovljene v drugi državi članici, s čimer pridobi odločilen vpliv na sprejemanje odločitev v družbi in možnost opredeljevanja njenih dejavnosti, tak položaj
spada na področje uporabe člena 49 PDEU. Sodišče je torej potrdilo, da tudi če je stranka v postopku v glavni stvari domača družba, je državljanstvo države članice Unije njenega glavnega deležnika lahko upoštevno pri vprašanju uporabe načela svobode ustanavljanja.(24)
40.      V obravnavani zadevi se na podlagi razpoložljivih informacij zdi, da imata državljana Unije (finski in danski državljan), ki imata skupaj 74,98-odstotni delež v šoli, tak odločilen vpliv na odločanje, vodenje in delovanje šole. Zato je treba šteti, da izvršujeta svojo pravico do „ustanovitve in vodenja podjetij“ (torej šole) v smislu člena 49, drugi pododstavek, PDEU, kot primarne ustanove. Očitno pa je, da na navedeno pravico lahko vpliva nacionalni ukrep v zvezi z delovanjem šole, kot je zahteva glede znanja jezika. Menim, da navedeni učinek na državljana Unije, ki imata delež v šoli, pomeni upošteven čezmejni element, zato obravnavanega položaja ni mogoče šteti za zgolj notranjega.
3.      Uporaba člena 49 TFEU
41.      Na podlagi zgoraj navedenega je treba ugotoviti še, ali zahteva glede znanja jezika pomeni omejitev svobode ustanavljanja in če je tako, ali je taka omejitev morda upravičena.
a)      Obstoj omejitve
42.      V skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da je treba vsak ukrep, ki prepoveduje, ovira ali zmanjšuje privlačnost uresničevanja svobode ustanavljanja, tudi če se uporablja brez diskriminacije, šteti kot omejitev navedene svoboščine.(25)
43.      V obravnavani zadevi je očitno, da zahteva glede znanja jezika omejuje nabor možnih kandidatov, saj – kot je navedlo predložitveno sodišče – zahteva znanje litovščine na srednji ravni že v času zaposlitve in ne glede na trajanje pogodbe o zaposlitvi. Menim, da je zaradi take zahteve težje in manj privlačno v Litvi ustanoviti družbo, ki izvaja programe v angleščini, poiskati osebje zanjo in zagotoviti njeno delovanje. Zato je zahtevo glede znanja jezika treba šteti za omejitev svobode ustanavljanja iz člena 49 PDEU.
b)      Upravičenost omejitve
44.      V skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da je omejitev svobode ustanavljanja lahko kljub temu dovoljena, če jo je mogoče upravičiti z nujnim razlogom v splošnem interesu in če je upoštevano načelo sorazmernosti.(26)
1)      Obstoj nujnega razloga v splošnem interesu
45.      Čeprav predložitveno sodišče ni izrecno navedlo cilja nacionalne zakonodaje, ki določa zahtevo glede znanja jezika, pa je iz predložitvene odločbe mogoče sklepati (seveda ob potrditvi predložitvenega sodišča), da je cilj spodbujanje in zaščita uradnega jezika Litve.
46.      V zvezi s tem zadošča, če spomnim, da je Sodišče večkrat presodilo (zlasti na področju izobraževanja), da sta spodbujanje in zaščita uradnega jezika države članice kot izraz njene nacionalne identitete legitimna cilja in štejeta za nujni razlog v splošnem interesu, s katerima je načeloma mogoče upravičiti omejitev temeljnih svoboščin iz PDEU, vključno s svobodo ustanavljanja.(27)
47.      Poleg zgoraj navedenega je treba tudi spomniti, da zadevne nacionalne določbe nalagajo zahtevo glede znanja jezika zlasti delavcem v ustanovah, ki zagotavljajo storitve prebivalstvu – na primer na področjih izobraževanja in zdravstvenega varstva, če so v rednem stiku z javnostjo ali morajo izpolnjevati standardizirane obrazce. Menim, da iz tega izhaja, da primarni namen ukrepa ni, ali sami delavci uporabljajo uradni jezik države kot tak, temveč zagotoviti javnosti, s katero so v stiku, dostop do storitev v navedenem jeziku ter zagotoviti, da lahko zadevne ustanove učinkovito opravljajo svoje naloge. Menim, da ta utemeljitev na podlagi funkcije, ki poudarja praktični pomen uporabe uradnega jezika države, krepi legitimnost navedenega cilja in dodatno
upravičuje omejitev.
2)      Sorazmernost omejitve
48.      Ne glede na zgoraj navedeno pa mora biti pri vsaki omejitvi svobode ustanavljanja upoštevano tudi načelo sorazmernosti. To pomeni, da mora biti zadevni nacionalni ukrep primeren za dosledno in sistematično zagotavljanje uresničitve zastavljenega cilja in ne presega tega, kar je nujno za njegovo uresničitev. Poleg tega mora biti nacionalni ukrep sorazmeren stricto sensu, kar pomeni, da mora zagotavljati pravično ravnovesje med zadevnimi interesi, torej med interesom, ki mu sledi država z zadevnim ukrepom, in interesi oseb, na katere negativno vpliva.(28)
49.      Nazadnje pa morajo nacionalna sodišča ugotoviti, ali nacionalni ukrep izpolnjuje navedene zahteve glede sorazmernosti, saj lahko prav ta najbolje presojajo pravne in dejanske elemente, zlasti v zadevah, kot je obravnavana, ki se nanašajo na uporabo uradnega jezika države članice kot izraz nacionalne identitete.(29) Ne glede na navedeno pa lahko Sodišče, na podlagi prošnje predložitvenega sodišča glede zagotovitve koristnih odgovorov na predložena vprašanja, zagotovi smernice nacionalnemu sodišču. Zato bom ponudil nekaj razmislekov glede vsakega od treh elementov sorazmernosti.
i)      Primernost
50.      Prvič, glede elementa primernosti je treba presoditi, ali lahko zahteva glede znanja jezika zaščiti oziroma spodbudi uporabo uradnega jezika države v specifičnih okoliščinah stika z javnimi organi ali splošno javnostjo.
51.      Menim, da je navedeno merilo nedvomno izpolnjeno glede administrativnega osebja šole (zlasti glede vodje in namestnika vodje izobraževanja, na katera se nanaša izpodbijana odločba),(30) saj njune naloge nujno vključujejo komunikacijo z javnimi organi in s starši sedanjih ter prihodnjih učencev, pa tudi zagotavljanje izpolnjevanja upoštevnih pravnih obveznosti.
52.      Ni pa mogoče nedvomno enako trditi glede učiteljskega osebja šole, katerega naloga je izvajanje izobraževalnih programov v angleščini. Vendar, kot je Sodišče že ugotovilo,(31) naloge učiteljev niso omejene le na poučevanje. V nekaterih okoliščinah lahko vključujejo tudi usmerjanje ali pomoč učencem (pri čemer bi lahko bila koristna določena raven komunikacije v njihovem maternem jeziku) ter stike s starši učencev (ki morda ne govorijo angleško, čeprav so svoje otroke vpisali v izobraževalni program, ki poteka v angleščini). Nadalje, za zagotavljanje varnosti svojih učencev se morajo učitelji morda odzvati tudi na nujne okoliščine, pri čemer je potrebna komunikacija z litovskimi službami za nujno pomoč. Posledično se torej zdi, da je za učitelje in administrativno osebje šole zahteva glede znanja jezika primeren način za doseganje zastavljenih ciljev.
53.      Ob tem pa je treba opozoriti, da se nacionalni ukrep lahko šteje za primernega za doseganje cilja le, če resnično zagotavlja, da se ta cilj doseže, ter če se izvaja dosledno in sistematično.(32) Na podlagi razpoložljivih informacij nič ne kaže, da ne bi bilo resnično zagotovljeno, da se ta cilj doseže, oziroma da se zahteva glede znanja jezika izvaja nedosledno. Prav nasprotno, zdi se, da iz sodnega spisa izhaja, da se zahteva široko in dosledno uporablja, ne le za vse šole v Litvi, ampak na splošno za vsa delovna mesta, ki vključujejo komunikacijo z javnostjo (ter izpolnjevanje standardiziranih obrazcev) v ustanovah, ki zagotavljajo storitve prebivalstvu.
ii)    Nujnost
54.      V nadaljevanju bom obravnaval merilo nujnosti, ki vključuje presojo, ali bi bilo tudi z manj omejevalnimi ukrepi mogoče enako učinkovito doseči zastavljeni cilj. Čeprav si je vsekakor mogoče zamisliti manj stroge alternative široko zastavljeni zahtevi glede znanja jezika, kot bom pojasnil v nadaljevanju, pa bi take alternative v bistvu pomenile uvajanje izjem od splošne uporabe uradnega jezika države, kot je predvideno v nacionalni zakonodaji. Posledično navedene alternative ni bi zagotavljale, strogo gledano, povsem enake ravni učinkovitosti pri doseganju zastavljenega cilja. Menim torej, da zahteva glede znanja jezika izpolnjuje zahtevo glede nujnosti.
55.      En element, ki pa po mojem mnenju ne izpolnjuje navedene zahteve glede nujnosti, je način, kako je treba dokazati izpolnjevanje zahteve glede znanja jezika. Kot je pojasnilo predložitveno sodišče, je edino sprejemljivo dokazilo znanja litovščine na ravni B1 potrdilo o uspešno opravljenem posebnem državnem izpitu. Menim, da bi bilo mogoče zastavljeni cilj enako doseči, če bi bili sprejemljivi tudi drugi načini dokazovanja znanja uradnega jezika. Kot je že presodilo
Sodišče, je dejstvo, da ni mogoče predložiti dokazila o zahtevanem znanju jezika na noben drug način – na primer z enakovrednimi kvalifikacijami, pridobljenimi v drugih državah članicah – treba šteti za nesorazmerno.(33)
iii) Sorazmernost stricto sensu
56.      V zvezi s sorazmernostjo stricto sensu je treba presoditi, ali je z nacionalno zakonodajo, ki določa zahtevo glede znanja jezika, doseženo pravično ravnovesje med ciljem spodbujanja in zaščite uradnega jezika države na eni strani in spoštovanjem pravic iz prava Unije, na katere navedena zahteva vpliva, na drugi strani.
57.      V zvezi s tem je Sodišče že presodilo, da čeprav imajo države članice široko polje proste presoje pri izbiri ukrepov, s katerimi dosegajo cilje svoje politike zaščite uradnega jezika (saj taka politika pomeni izraz njihove nacionalne identitete v smislu člena 4(2) PEU), pa z navedenim poljem proste presoje ni mogoče upravičiti resnega kršenja pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi določb Pogodb, ki predpisujejo njihove temeljne svoboščine.(34)
58.      V zvezi z okvirjem analize tega vprašanja je treba opozoriti, da se zahteva glede znanja jezika nanaša na srednjo stopnjo (B1) znanja uradnega jezika, ki presega osnovno znanje, vendar ne dosega praga znanja na poklicni ravni. Nadalje, kot je bilo že navedeno zgoraj, se zahteva nanaša le na zaposlene, ki so v rednem stiku z javnostjo oziroma ki morajo izpolnjevati standardizirane obrazce. Vendar, kot je poudarilo predložitveno sodišče, se za navedene zaposlene zahteva uporablja brez izjeme.
59.      V zvezi s tem menim, da v primeru učiteljev zadevne šole taka splošna zahteva po znanju uradnega jezika na ravni B1 za vse učitelje, ki poučujejo v angleščini, ne pomeni pravičnega ravnovesja med zastavljenim ciljem in naloženim bremenom. Prvič, menim, da je v primeru zasebne ustanove, katere namen je izvajanje izobraževalnih programov v angleščini, kar je možnost, ki jo izrecno dovoljuje nacionalna zakonodaja in so jo učenci (oziroma njihovi starši) namenoma izbrali, prispevek k legitimnemu cilju v javnem interesu omejen.(35) Drži, da bi bilo tudi v takem primeru lahko razumno od učiteljev zahtevati določeno znanje uradnega jezika države, glede na pomisleke iz točke 52 zgoraj. Vendar menim, da ni nujno, da je navedeno znanje na ravni B1 oziroma da se zahteva brez izjeme.
60.      Zdi se, da zahteva glede znanja jezika, ki se uporablja brez izjeme, precej presega svoj namen, saj nalaga obveznost znanja uradnega jezika na srednji ravni že v trenutku zaposlitve,(36) ne glede na jezik poučevanja in trajanje učiteljeve pogodbe o zaposlitvi. Menim, da to pomeni znatno oviro za zaposlovanje ustrezno kvalificiranega osebja, s čimer se resno posega v svobodo ustanavljanja.(37) Menim tudi, da bi si bilo mogoče zamisliti izjeme od splošne zahteve, ki ne bi spodkopavale zastavljenega cilja, hkrati pa bi zmanjšale vpliv na šolo in njene učitelje (posledično pa tudi na učence). Med možnimi izjemami so na primer nižja raven znanja, možnost postopnega izpolnjevanja zahteve ali prehodno obdobje po zaposlitvi, v katerem bi bilo mogoče doseči zahtevano raven, povezava med zahtevo in pričakovanim trajanjem zaposlitve učitelja v Litvi, omogočanje sprotnih izjem, kadar ni na voljo drugega kvalificiranega kandidata,(38) oziroma opredelitev zahteve le za določen delež osebja, če ustanova kot celota zmore kljub temu izpolnjevati svoje pravne in administrativne obveznosti.
61.      Glede administrativnega osebja pa zaradi bistveno drugačne narave njihovih nalog v primerjavi z nalogami učiteljev menim, da bi bilo mogoče doseči drugačno ravnovesje. Na eni strani velja, kot je navedeno v točki 51 zgoraj, da je zaradi vloge administrativnega osebja (zlasti vodje šole in namestnika vodje za izobraževanje, na katera se nanaša izpodbijana odločba) mogoče v naprej predvideti zahtevo po komunikaciji s starši in drugimi zunanjimi deležniki ter z nacionalnimi organi zaradi izpolnjevanja regulativnih in administrativnih obveznosti. Navedeni specifični delovni mesti je dejansko mogoče šteti za „javni obraz“ šole. Zato se glede na zastavljeni cilj zahteva po znanju uradnega jezika na srednji ravni zdi razumna in bistvena.
62.      Na drugi strani pa menim, da vpliv na svobodo ustanavljanja ni tako velik kot v primeru učiteljev. Vsaj z vidika zaposlovanja se zdi, da bi bilo zahtevnejše najti učitelje, ki so kvalificirani za izvajanje specifičnih mednarodnih učnih programov v angleščini in znajo litovsko na stopnji B1, kot pa primerno administrativno osebje z znanjem litovščine na srednji stopnji, pri katerih se ne zahtevajo specifične kvalifikacije za poučevanje oziroma, tako je mogoče trditi, odlično znanje angleščine. Nadalje je prav tako mogoče razumno domnevati, da specifični delovni mesti vodje in namestnika vodje zahtevata dolgoročno zavezo, zato se zahteva glede znanja uradnega jezika na srednji stopnji zdi izvedljiva in ne pretirana.
63.      Na podlagi vsega zgoraj navedenega in ob upoštevanju, da mora predložitveno sodišče presoditi sorazmernost ukrepa v konkretnih
okoliščinah zadeve, predlagam, naj Sodišče na prvi dve vprašanji odgovori tako, da člen 49 PDEU ne nasprotuje
nacionalni zakonodaji, ki za učitelje in administrativno osebje zasebne izobraževalne ustanove, ki izvaja učne programe v angleščini, zahteva znanje uradnega jezika države na srednji stopnji, če je to
zakonodajo mogoče upravičiti s ciljem spodbujanja in zaščite tega
jezika ter je primerna in nujno potrebna za doseganje tega cilja, hkrati pa zagotavlja pravično ravnovesje med zadevnimi interesi.
C.      Skladnost zahteve glede znanja jezika s členom 53 direktive o priznavanju (tretje vprašanje)
64.      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 53 direktive o priznavanju nasprotuje
zahtevi glede znanja jezika, kot je ta v obravnavani zadevi, ki se brez izjeme uporablja za vse učitelje zasebne izobraževalne ustanove, ki izvaja le programe v angleščini.
65.      Direktiva o priznavanju določa pravila o vzajemnem priznavanju poklicnih kvalifikacij med državami članicami z namenom spodbujanja prostega gibanja samozaposlenih in (kar je najbolj pomembno
v primeru učiteljev šole) zaposlenih strokovnjakov v Evropski uniji. Člen 2(1) direktive o priznavanju določa, da se določbe navedene direktive uporabljajo za vse državljane države članice, ki želijo opravljati reguliran poklic v državi članici, v kateri niso pridobili svojih poklicnih kvalifikacij.
66.      Kot je poudarilo predložitveno sodišče, je poučevanje v Litvi reguliran poklic. V skladu s tem je direktiva o priznavanju lahko upoštevna v obravnavani zadevi, vendar le glede tistih med 18 zaposlenimi šole, na katere se nanaša izpodbijana odločba, ki so hkrati učitelji in državljani druge države članice Unije. Iz predložitvene odločbe pa ne izhaja, ali so navedeni posamezniki pridobili poklicne kvalifikacije v državi članici (ki ni Litva),(39) na podlagi česar bi spadali na področje uporabe direktive v skladu s členom 2(1). Ne glede na to bom opravil analizo, kot je predstavljena v nadaljevanju, in sicer na podlagi domneve, ki jo mora predložitveno sodišče še preveriti, da obravnavana zadeva dejansko vsaj delno spada na področje uporabe navedene direktive.
67.      Prvič, opozarjam, da člen 53 direktive o priznavanju v bistvu omogoča, da se kvalificiranim strokovnjakom naloži zahteva glede jezikovnega znanja, „ki je potrebno za opravljanje [reguliranega] poklica v državi članici gostiteljici“. Sodišče je že izrecno presodilo, da je treba zahtevo glede ustreznega znanja uradnega jezika države šteti za potrebno zaradi narave delovnega mesta učitelja, tudi če ta poučuje v drugem jeziku.(40) Razlog je v tem, kot je pojasnjeno v točki 52 teh sklepnih predlogov, da vloga učitelja ni strogo omejena na poučevanje v razredu, zato tudi znanje jezikov, ki se od učitelja zahteva, ni nujno omejeno na jezik poučevanja. Posledično je treba zahtevo glede znanja jezika načeloma šteti za dovoljeno na podlagi člena 53 direktive o priznavanju.
68.      Ne glede na to pa je treba navedeni člen 53 razlagati v skladu s temeljnimi svoboščinam iz PDEU. Zato velja, kot sta pravilno poudarili Komisija in nizozemska vlada, da morebitna zahteva glede znanja jezika, ki jo dovoljuje navedeni člen 53, ne sme škodljivo vplivati na pravico delavcev do prostega gibanja na podlagi člena 45 PDEU.
69.      Menim, da bi bila presoja zahteve glede znanja jezika na podlagi člena 45 PDEU mutatis mutandis večinoma enaka presoji na podlagi člena 49 PDEU, kot je bila opravljena zgoraj.
70.      Iz razloga gospodarnosti v sodnih postopkih naj samo na kratko navedem, da je po mojem mnenju treba zahtevo glede znanja jezika šteti za omejitev pravice delavcev do prostega gibanja ter morebitno obliko posredne diskriminacije. Razlog je v tem, da čeprav se enako uporablja za državljane Litve in delavce migrante, zaradi svoje vsebine nujno bolj prizadene slednje kot prve, saj jo lažje izpolnijo državljani, zaradi česar so delavci migranti v slabšem položaju.(41) Vendar pa bi bilo tako omejitev mogoče upravičiti z nujnim razlogom v splošnem interesu, na primer z zaščito in spodbujanjem uradnega jezika države, če je upoštevano načelo sorazmernosti. Predložitveno sodišče mora torej opraviti celoviti presojo sorazmernosti, k čemur bi po mojem mnenju mutatis mutandis pripomogli razmisleki iz točke 48 in naslednjih teh sklepnih predlogov glede svobode ustanavljanja.
71.      Na podlagi zgoraj navedenega predlagam, naj Sodišče na tretje vprašanje odgovori tako, da člen 53 direktive o priznavanju dopušča zahtevo, kot je zadevna, ki za učitelje zasebne izobraževalne ustanove, ki izvaja programe v angleščini, zahteva znanje uradnega jezika države na srednji stopnji, če je to zakonodajo mogoče upravičiti s ciljem spodbujanja in zaščite tega jezika ter če je primerna in nujna za doseganje tega cilja, hkrati pa zagotavlja pravično ravnovesje med zadevnimi interesi.
72.      Ne glede na zgoraj navedeno in zaradi celovitosti obravnave pa je treba opozoriti, da člen 53(3) in (4) direktive o priznavanju (v povezavi z uvodno izjavo 26 Direktive 2013/55/EU,(42) s katero so bile navedene določbe vključene v direktivo o priznavanju) ne omogoča sistematičnega nadzora nad znanjem jezika strokovnjakov. Tak nadzor je mogoče uvesti le, če gre za „resne in trdne pomisleke“ glede ustreznega jezikovnega znanja strokovnjaka, ob upoštevanju sorazmernosti z zadevno dejavnostjo.
V.      Predlog
73.      Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega predlagam, naj Sodišče na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče, Litva), odgovori:
1.      Člen 49 PDEU ne nasprotuje
nacionalni zakonodaji,
ki za učitelje in administrativno osebje zasebne izobraževalne ustanove, ki izvaja učne programe v angleščini, zahteva znanje uradnega jezika države na srednji stopnji, če je to zakonodajo mogoče upravičiti s ciljem spodbujanja in zaščite tega jezika ter je primerna in nujno potrebna za doseganje tega cilja, hkrati pa zagotavlja pravično ravnovesje med zadevnimi interesi.
2.      Člen 53 direktive o priznavanju dopušča zahtevo, kot je zadevna, ki za učitelje zasebne izobraževalne ustanove, ki izvaja programe v angleščini, zahteva znanje
uradnega jezika države na srednji stopnji, če je to zakonodajo mogoče upravičiti s ciljem spodbujanja in zaščite tega jezika ter če je primerna in nujna za doseganje tega cilja, hkrati pa zagotavlja pravično ravnovesje med zadevnimi interesi.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Glej med drugim Friend, J.W., „Carriers of identity“, v Stateless Nations, Palgrave Macmillan, London, 2012, str. 155–161.
3      Glej sodbo z dne 7. septembra 2022, Cilevičs in drugi (C-391/20, EU:C:2022:638, točka 68; v nadaljevanju: sodba Cilevičs).
4      Glej predvsem sodbo Cilevičs ter sodbe z dne 28. novembra 1989, Groener (C-379/87, EU:C:1989:599; v nadaljevanju: sodba Groener); z dne 4. julija 2000, Haim (C-424/97, EU:C:2000:357), in z dne 16. aprila 2013, Las (C-202/11, EU:C:2013:239).
5      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij (UL 2005, L 255, str. 22, ter popravki v UL 2007, L 271, str. 18, UL 2008, L 93, str. 28, UL 2009, L 33, str. 49, UL 2014, L 305, str. 115, in UL 2015, L 177, str. 60).
6      V skladu s skupnim evropskim referenčnim okvirom za jezike je v točki 5.3 opisa raven B1 opredeljena tako: „‚Prag‘ (samostojen uporabnik). Oseba se zmore [...] pogovarjati o raznolikih temah s področja vsakodnevnega življenja in dela, [...] izpolniti standardizirane obrazce, zapisati kratka besedila o temah s področja vsakdanjega življenja in dela [...]. Oseba tudi razume govorjeni jezik, pisno besedilo in se zmore sporazumevati.“
7      Člen 72 Lietuvos Respublikos švietimo įstatymas (zakon Republike Litve o izobraževanju).
8      Opozarjam, da se je v zadevnem času zahteva glede znanja jezika nanašala specifično na učitelje, tudi na podlagi drugih nacionalnih določb, ki urejajo poklic učitelja v Litvi (ti so bili pozneje spremenjeni tako, da se zahteva glede znanja jezika ne uporablja več za učitelje v ustanovah, kot je šola, ki izvajajo programe drugih držav oziroma mednarodnih organizacij). Vendar pa izpodbijana odločba ne temelji na navedenih določbah, ampak neposredno na odloku št. 1688.
9      Točka 26 nutarimas Nr. 649 (odlok št. 649) z dne 6. junija 2012 o odobritvi opisa postopka za izdajo, zadržanje in umik soglasja za izvajanje izobraževalnih programov drugih držav in mednarodnih organizacij.
10      Zdi se, da se trditve litovske vlade glede nedopustnosti nanašajo le na upoštevnost predloženih vprašanj za učitelje v šoli, saj v ničemer ne omenjajo administrativnega osebja. Posledično je njeno trditev mogoče šteti le kot trditev delne nedopustnosti.
11      Glej med drugim sodbo z dne 20. oktobra 2022, Centre public d’action sociale de Liège (Preklic ali zadržanje odločbe o vrnitvi) (C-825/21, EU:C:2022:810, točki 37 in 38).
12      Glej sodbo Cilevičs, točki 50 in 51 ter navedena sodna praksa.
13      Glej predvsem sodbe iz sprotne opombe 4 zgoraj.
14      Sodba z dne 7. maja 1998, Clean Car Autoservice (C-350/96, EU:C:1998:205, točke od 19 do 21).
15      Opozarjam, da bi bilo zadevni nacionalni ukrep mogoče presojati tudi z vidika prostega pretoka kapitala, ki pa je prav tako sekundarno upošteven glede na svobodo ustanavljanja.
16      Glej med drugim sodbo z dne 4. oktobra 2024, Litva in drugi/Parlament in Svet (Sveženj o mobilnosti) (od C-541/20 do C-555/20, EU:C:2024:818, točki 363 in 364) ter sodba Cilevičs, točka 31 in navedena sodna praksa.
17      Zdi se nesporno, da šola redno in že dolgo deluje v Litvi, saj že od leta 2004 tam stalno in redno opravlja svoje dejavnosti, ta element pa je upošteven za ugotovitev, da okoliščine spadajo na področje svobode ustanavljanja in ne na področje svobode opravljanja storitev.
18      Glej sodbo v zadevi Cilevičs, točka 52 in navedena sodna praksa.
19      Glej sodbi z dne 27. junija 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C-74/16, EU:C:2017:496, točke od 48 do 50), in z dne 2. februarja 2023, Freikirche der Siebenten-Tags-Adventisten in Deutschland (C-372/21, EU:C:2023:59, točka 21 in navedena sodna praksa).
20      Sodba z dne 13. februarja 2014, Crono Service in drugi (C-419/12 in C-420/12, EU:C:2014:81, točka 36 in navedena sodna praksa).
21      Sodba z dne 25. oktobra 2017, Polbud – Wykonawstwo (C-106/16, EU:C:2017:804, točka 32). Navajam, da iz dejanskih in pravnih okoliščin iz predložitvene odločbe, na katere se mora Sodišče opreti, izhaja, da šola izpolnjuje navedena merila, vendar mora to seveda preveriti predložitveno sodišče.
22      Sodba z dne 13. julija 2023, Xella Magyarország (C-106/22, EU:C:2023:568, točka 45 in navedena sodna praksa).
23      „Državljanstvo“ šole je torej tisto, zaradi katerega je položaj „notranji“, ne pa litovsko državljanstvo ustanovitelja, kot se zdi, da je domnevalo predložitveno sodišče.
24      Glej sodbo z dne 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C-201/15, EU:C:2016:972, točki 46 in 47).
25      Glej sodbo v zadevi Cilevičs, točka 61 in navedena sodna praksa.
26      Prav tam, točka 65 in navedena sodna praksa.
27      Prav tam, točke od 67 do 70 in navedena sodna praksa.
28      Prav tam, točka 65; glej tudi sodbo z dne 5. decembra 2023, Nordic Info (C-128/22, EU:C:2023:951, točka 77), in moje sklepne predloge v isti zadevi (C-128/22, EU:C:2023:645, točka 91 in naslednje).
29      Glej sodbo v zadevi Cilevičs, točki 72 in 73, in moje sklepne predloge v isti zadevi (C-391/20, EU:C:2022:166, točke od 91 do 93).
30      Iz predložitvene odločbe izhaja, da sta edina člana administrativnega osebja, na katera se nanaša izpodbijana odločba, posameznika na navedenih delovnih mestih. V zvezi z morebitnimi drugimi člani administrativnega osebja bi bila ta analiza prav tako upoštevna, saj bi se zahteva glede znanja jezika zanje uporabljala le, če bi njihove naloge vključevale redno komunikacijo z javnostjo in/ali izpolnjevanje standardiziranih obrazcev.
31      Glej sodbo v zadevi Groener, točka 20.
32      Glej sodbo v zadevi Cilevičs, točka 75 in navedena sodna praksa.
33      Glej sodbi z dne 6. junija 2000, Angonese (C-281/98, EU:C:2000:296, točka 44), in z dne 5. februarja 2015, Komisija/Belgija (C-317/14, EU:C:2015:63, točka 28).
34      Glej sodbo v zadevi Cilevičs, točka 83 in navedena sodna praksa.
35      V tem se obravnavana zadeva bistveno razlikuje od sodbe v zadevi Groener, ki se je nanašala na javno izobraževalno ustanovo, ki je izvajala izobraževalne programe v uradnem jeziku države.
36      Edina izjema v zvezi s tem je predvidena za osebe pod mednarodno zaščito, ki so dve leti po priznanju njihovega statusa izvzete iz zahteve glede znanja jezika. Vendar pa je treba opozoriti tudi, da je v praksi inšpektorat določil rok približno osem mesecev za predložitev dokazila o izpolnjevanju zahteve glede znanja jezika.
37      Glej točko 43 zgoraj.
38      V sodbi v zadevi Groener je nacionalna zakonodaja omogočala prav tako izjemo, zaradi česar je bilo ugotovljeno, da je zahteva sorazmerna.
39      Oziroma, v skladu s členom 3(3) direktive o priznavanju, ali so tri leta delali v državi članici, ki je priznala njihove poklicne kvalifikacije, pridobljene v tretji državi.
40      Glej sodbo v zadevi Groener, točka 21, vendar je treba opozoriti, da se je navedena zadeva nanašala na delovno mesto učitelja za nedoločen čas v javni izobraževalni ustanovi.
41      Glej sodbo z dne 22. junija 2017, Bechtel (C-20/16, EU:C:2017:488, točka 39).
42      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. novembra 2013 o spremembi Direktive 2005/36/ES o priznavanju poklicnih kvalifikacij in Uredbe (EU) št. 1024/2012 o upravnem sodelovanju prek informacijskega sistema za notranji trg (uredba IMI) (UL 2013, L 354, str. 132), katere uvodna izjava 26 se med drugim glasi: „Vendar bi moralo biti preverjanje jezikovnega znanja razumno in potrebno za zadevne poklice ter ne bi smelo biti namenjeno izključitvi strokovnjakov iz drugih držav članic s trga dela v državi članici gostiteljici.“