62004CC0434_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Geras vynas, jei tinkamai naudojamas, yra geras bičiulis(2) . Tačiau stebina tai, „jog žmonės įsileidžia į burnas priešą, kad jis pavogtų jų smegenis“(3), kai šis priešas, kitaip nei geras vynas, yra toks žiaurus kaip beveik grynas etilo alkoholis. Tačiau iš nagrinėjant šią bylą Suomijos vyriausybės pateiktos informacijos aiškėja, kad alkoholinių gėrimų, kurių tūrinė alkoholio koncentracija yra ypač didelė, paklausa jokiu būdu nėra teorinė. Suomijos teisė draudžia medžiagų, kurių tūrinė nedenatūruoto etilo alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 % („spiritas“), mažmeninę prekybą. Jų komerciniam naudojimui pramoniniais tikslais ar kaip žaliavų taikoma leidimų tvarka. Suomijos aukščiausiasis teismas ( Korkein oikeus ) kreipėsi į Europos Bendrijų Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl to, ar reikalavimai, pagal kuriuos nedenatūruotą etilo alkoholį, kurio tūrinė alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 %, gali importuoti tik leidimą gavęs asmuo, atitinka EB 28 ir 30 straipsnius. Klausimai iškilo baudžiamojoje byloje prieš J. E. A. Ahokainen ir M. Leppik, kurie kaltinami nedenatūruoto etilo alkoholio kontrabanda iš Vokietijos į Suomiją.
I – Nacionalinis teisinis pagrindas
2. Pagal Alkoholio įstatymo Nr. 1143/1994 (alkoholilaki) 1 straipsnį šio įstatymo tikslas – kontroliuoti alkoholio vartojimą, kad būtų išvengta žalingų alkoholinių medžiagų padarinių sveikatai ir visuomenei.
3. Alkoholio įstatymas skiria „alkoholinius gėrimus“ ir „spiritą“. Pagal 3 straipsnio 2 dalį, pakeistą Įstatymu Nr. 1/2001, „alkoholinis gėrimas“ reiškia vartoti skirtą gėrimą, kurio tūrinė etilo alkoholio koncentracija yra ne didesnė kaip 80 %; „spiritas“ reiškia nedenatūruotą etilo alkoholį ar etilo alkoholio vandeninį tirpalą, kurio tūrinė etilo alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 %.
4. 8 straipsnis reguliuoja komercinį alkoholinių gėrimų ir spirito importą. Pagal 8 straipsnio 1 dalį alkoholiniai gėrimai gali būti importuoti be importo leidimo asmeniniam naudojimui ir komerciniais ar kitais ekonominiais tikslais. Atvirkščiai, spirito importui reikalingas leidimas. Pagal 8 straipsnio 2 dalį prekybininkas gali importuoti spiritą, jei jis yra gavęs leidimą iš produktų kontrolės agentūros ( tuotevalvontakeskus ). 8 straipsnio 3 dalis nurodo, kad produktų kontrolės agentūra gali suteikti importo leidimą „asmeniui, kuris, kaip manoma, turi (importo) veiklai būtiną kvalifikaciją ir yra patikimas“.
5. Be to, 8 straipsnio 2 dalis nurodo, kad asmuo gali importuoti spiritą asmeniniam vartojimui, jei jis pagal 17 straipsnį yra gavęs produktų kontrolės agentūros specialų leidimą naudoti spiritą, kai jis šiai agentūrai pranešė apie savo kaip importuotojo veiklą. 17 straipsnis iš esmės nustato, kad tokius importo leidimus gali gauti asmenys, kuriems reikia spirito profesionaliam naudojimui arba kaip žaliavos. 17 straipsnio 3 dalis numato, jog tam, kad gautų šį leidimą, prašymą pateikęs asmuo, kuris privalo turėti atitinkamą kvalifikaciją ir būti patikimas, turi nurodyti pateisinamą naudojimo tikslą.
6. Pagal Įstatymo Nr. 459/1969, kurį pakeitė Alkoholio įstatymas, išskyrus nuostatas dėl sankcijų, 82 straipsnį bet kam, kas neteisėtai importuoja ar eksportuoja alkoholinius gėrimus arba spiritą ar kėsinasi tai daryti, yra numatyta baudžiamoji atsakomybė už alkoholinių medžiagų kontrabandą.
II – Faktinės aplinkybės ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
7. 2002 m. rugpjūčio 1 d. Suomijos muitinė iš Vokietijos atvykusiame sunkvežimyje rado 9 492 litrus skaidraus skysčio, supakuoto litriniuose buteliuose. Pagal važtaraščius krovinį sudarė 32 padėklai sezamo aliejaus. Muitinės laboratorijos atlikta analizė parodė, kad skaidrus skystis buvo grynas spiritas (nedenatūruotas etilo alkoholis, kurio tūrinė alkoholio koncentracija 96,4–96,5 %).
8. Raasepori
apygardos teismas ( Raaseporin käräjäoikeus ) J. E. A. Ahokainen ir M. Leppik pripažino kaltus dėl neteisėto 9 492 litrų spirito importo. 2001 m. lapkričio 21 d. Sprendimu teismas nuteisė J. E. A. Ahokainen ir M. Leppik laisvės atėmimo bausme už organizuotą alkoholinių medžiagų kontrabandą. Jis nurodė konfiskuoti spiritą valstybės reikmėms. 2003 m. gegužės 30 d. Sprendimu Helsinkio apeliacinis teismas ( Helsingin hovioikeus ) paliko galioti Raasepori
apygardos teismo sprendimą.
9. J. E. A. Ahokainen ir M. Leppik pateikė kasacinį skundą Korkein oikeus
(Aukščiausiajam teismui), kuris 2004 m. spalio 6 d. Nutartimi Europos Bendrijų Teisingumo Teismui pateikė šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar EB 28 straipsnis aiškintinas taip, kad jam prieštarauja valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos nedenatūruotą etilo alkoholį, kurio tūrinė alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 %, gali importuoti tik leidimą gavęs asmuo?
2. Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas, ar leidimų tvarka yra leistina pagal EB 30 straipsnį?“
10. Prokuratūra ( Virallinen Syyttäjä ), Suomijos, Švedijos bei Portugalijos vyriausybės ir Komisija Teisingumo Teismui pateikė rašytines pastabas. 2006 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismas išklausė žodines Suomijos vyriausybės ir Komisijos pastabas.
III – Vertinimas
A – Pirmasis klausimas
11. Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs nacionalinis teismas klausia, ar EB 28 straipsnis draudžia teisės aktus, pagal kuriuos nedenatūruotą etilo alkoholį, kurio tūrinė alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 % („spiritas“), gali importuoti tik leidimą gavęs asmuo.
12. Portugalijos vyriausybė, kuri buvo vienintelė šalis, pateikusi išsamias pastabas dėl šio klausimo, teigia, kad į šį klausimą turėtų būti atsakyta neigiamai. Ji laikosi požiūrio, kad EB 28 straipsnis nedraudžia tokios išankstinių spirito importo leidimų tvarkos, kokia numatyta Suomijos teisėje. Anot Portugalijos vyriausybės, nagrinėjamas reikalavimas prilygsta paprastai prekybininko deklaracijai, kuri leidžia institucijoms stebėti akcizais apmokestinamus produktus ir užtikrinti, kad būtų sumokami akcizai. Portugalijos vyriausybė teigia, kad tai atitinka 1992 m. vasario 25 d. Europos Tarybos direktyvą 92/12/EEB(4) . Ji daro išvadą, kad išankstinė importo leidimų tvarka nėra nei kiekybinis importo apribojimas, nei lygiaverčio poveikio priemonė.
13. Tačiau manau, jog Teisingumo Teismo praktika leidžia daryti priešingą išvadą. Jau nuo Dassonville
sprendimo(5) Teisingumo Teismas mano, kad EB 28 straipsnyje įtvirtintas draudimas apima bet kokias priemones, kurios gali tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą(6) . Be to, Teisingumo Teismas ne kartą konstatavo, kad EB 28 straipsnis draudžia nacionalinės teisės aktus, kuriais, nors tik formaliai, yra įtvirtintas reikalavimas įsigyti importo leidimą iš kitos valstybės narės importuojamoms prekėms(7) .
14. Be to, priešingai nei teigia Portugalijos vyriausybė, išankstinių spirito importo į Suomiją leidimų procedūra nepatenka į Direktyvos Nr. 92/12 reguliavimo sritį. Iš tikrųjų ši procedūra yra taikoma papildomai prie iš šios direktyvos išplaukiančios tvarkos.
15. Todėl atsakymas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą turėtų būti toks, kad EB 28 straipsnis draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos nedenatūruotą etilo alkoholį, kurio tūrinė alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 %, iš kitos valstybės narės gali importuoti tik leidimą gavęs asmuo.
B – Antrasis klausimas
16. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs nacionalinis teismas klausia, ar išankstinių leidimų tvarka yra pateisinama pagal EB 30 straipsnį.
17. Suomijos ir Švedijos vyriausybės teigia, kad importo leidimų reikalavimas yra pateisinamas visuomenės sveikatos ir viešosios tvarkos pagrindais.
18. Švedijos vyriausybė teigia, kad Suomijoje, kaip ir Švedijoje, egzistuoja stiprių alkoholinių gėrimų vartojimo tradicija. Siekiant užkirsti kelią medžiagų, kurių tūrinė alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 %, vartojimui, būtina reguliuoti prekybą spiritu. Ar importo leidimų tvarka būtina ir proporcinga tam, kad apsaugotų visuomenės sveikatą, turi vertinti nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į atitinkamos valstybės narės socialinę praktiką ir vartotojų įpročius.
19. Suomijos vyriausybės teiginiai daugiausia atkartoja tuo pačius argumentus. Išankstinių spirito importo leidimų tvarka sudaro sudėtinę bendros Suomijos politikos alkoholio atžvilgiu dalį. Suomijos vyriausybė teigia, kad alkoholio vartojimas kelia didelį pavojų visuomenės sveikatai; jis susijęs su prievarta, nusikalstamumu ir dideliu darbinio amžiaus žmonių mirčių skaičiumi Suomijoje. Be to, Suomijoje daugelis, norėdami apsvaigti, yra linkę gerti tik minimaliai skiestą spiritą. Iš tiesų, kol Alkoholio įstatymas aiškiai apibrėžė „spiritą“ kaip turintį 80 % etanolio, produktų kontrolės agentūra gaudavo restoranų savininkų prašymus tiekti vartotojams medžiagas su 96 % etanolio kaip gėrimus. Suomijos vyriausybė pabrėžia, kad spirito vartojimas yra ypač pavojingas žmogaus sveikatai. Net vartojamas gana mažais kiekiais, spiritas gali lemti stiprų ir net mirtiną apsinuodijimą. Ši rizika yra ypač didelė jauniems žmonėms, kurie linkę spiritą laikyti pigia stiprių alkoholinių gėrimų alternatyva. Dėl šių aplinkybių Suomijos vyriausybė teigia, kad išankstinių importo leidimų tvarka yra tinkama ir būtina priemonė išvengti spirito naudojimo privačiam vartojimui.
20. Nedvejodamas pripažįstu bendrąją prielaidą, kad besaikis alkoholio vartojimas turi daugybę neigiamų padarinių visuomenės sveikatai ir viešajai tvarkai. Iš tiesų tai visuotinai pripažįstama jau nuo Senojo Testamento laikų(8) . Visai neseniai tai pripažino Teisingumo Teismas Heinonen
sprendime(9) . EB 30 straipsnis aiškiai įvardija viešosios tvarkos ir žmogaus sveikatos apsaugą kaip pagrindą, dėl kurio galima apriboti laisvą prekių judėjimą, išvengiant EB 28 straipsnio draudimo(10) . Todėl iš esmės nesant suderinimo, valstybės narės gali laisvai priimti nacionalines priemones, kad apsaugotų žmones nuo alkoholio vartojimo, net kai tokios priemonės turi neigiamą poveikį laisvam prekių judėjimui vidaus rinkoje(11) . Tai ypač teisinga šioje byloje, kai nagrinėjamuose teisės aktuose atskiriami vartojimui skirti alkoholiniai gėrimai ir pramoniniams tikslams skirtas spiritas, siekiant apsaugoti žmones nuo spirito vartojimo.
21. Tačiau esminio laisvo prekių judėjimo principo išimtys turi būti aiškinamos griežtai(12) . Atitinkamos valstybės narės turi įrodyti, kad nagrinėjama priemonė atitinka siekiamą tikslą(13) ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti(14) .
22. Komisija tvirtina, kad Suomija neįrodė, kodėl spirito importo leidimų tvarka yra būtina. Nurodydama sprendimą Komisija prieš Belgiją,
Komisija teigia, kad paprastai išankstinių importo leidimų tvarka yra neproporcinga priemonė, nes yra mažiau ribojančių priemonių, kurių pakanka valstybės narės teisėtiems tikslams apsaugoti, pavyzdžiui, importo deklaracija(15) . Komisija pastebi, jog Franzén
byloje Teisingumo Teismas atmetė Švedijos vyriausybės argumentą, kad išankstinių alkoholinių gėrimų importo leidimų tvarka toje byloje buvo proporcinga, atsižvelgiant į tikslą apsaugoti visuomenės sveikatą(16) . Be to, kadangi Suomijos teisė visiškai draudžia naudoti spiritą asmeniniam vartojimui, Komisija abejoja, ar išankstinių komerciniam var tojimui skirto spirito importo leidimų tvarka gali tiesiogiai prisidėti prie visuomenės sveikatos ir viešosios tvarkos apsaugos. Galiausiai Komisija nurodo, kad prekyba alkoholiu tarp valstybių narių jau yra griežtai stebima pagal Direktyvą Nr. 92/12, kuri numato Bendrijos kontrolę dėl akcizų surinkimo. Suomijos išankstinių importo leidimų tvarka uždeda papildomą naštą prekybininkams, tačiau neatrodo, kad ji sukuria kokių nors papildomų pranašumų kovojant su nedenatūruoto etilo alkoholio judėjimu.
23. Prieš nagrinėjant šiuos argumentus, verta aptarti, kaip EB 30 straipsnio kontekste veikia proporcingumo principas. Iš esmės proporcingumo principas apima valstybės narės priimtos priemonės sąnaudų ir naudos įvertinimą, atsižvelgiant į skirtingus interesus, kuriuos siekia saugoti Bendrijos taisyklės(17) . Jei nacionalinė priemonė yra iš esmės uždrausta EB 28 straipsnio, valstybė narė turi įrodyti, kad šios priemonės nauda Bendrijos teisės pripažįstamam viešajam interesui yra didesnė nei dėl šios priemonės atsirandančios laisvo judėjimo apribojimų sąnaudos. Todėl tam, kad išankstinių importo leidimų tvarka atitiktų Sutartį, Suomija turi įrodyti, kad šios tvarkos nauda viešajai tvarkai ir visuomenės sveikatai pateisina jos laisvam judėjimui vidaus rinkoje taikomų apribojimų sąnaudas. Tačiau užuot iš karto patikrinęs valstybės narės bendrą atitinkamų sąnaudų ir naudos vertinimą, Teisingumo Teismas, peržiūrėdamas valstybės narės priimtos priemonės proporcingumą, praktiškai taiko vieną ar daugiau iš trijų subkriterijų(18) .
24. Pirmasis yra tinkamumo kriterijus: nagrinėjama priemonė turi iš tikrųjų prisidėti prie siekiamo tikslo. Pavyzdžiui, sprendime Aragonesa
Teisingumo Teismas nusprendė, kad teisės aktai, draudžiantys alkoholinių gėrimų reklamą, yra tinkami, siekiant apsaugoti visuomenės sveikatą(19) . Atvirkščiai, byloje Komisija prieš Jungtinę Karalystę (UHT pienas)
Teisingumo Teismas nustatė, kad teisės aktas, kuriuo Jungtinėje Karalystėje buvo reikalaujama antrinio kaitinimo importuojamam UHT pienui, buvo netinkama priemonė, siekiant apsaugoti visuomenės sveikatą(20) . Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Jungtinė Karalystė leido dalinį importą nereikalaudama antrinio kaitinimo ir kad „nebuvo įrodyta, jog visuomenės sveikata buvo bent kiek tokio importo paveikta“(21) . Klausimas, į kurį reikia atsakyti, taikant tinkamumo kriterijų, yra toks: ar priemonė apskritai turi kokios nors naudos teisėtiems tikslams, kuriais remiasi valstybė narė. Kai taip nėra, priemonė iš esmės pažeidžia proporcingumo principą.
25. Antrasis kriterijus susijęs su priemonės būtinumu. Apibūdinant tiksliau: jis susijęs su klausimu, ar galima realiai pasinaudoti alternatyvia priemone, kuri leistų taip pat veiksmingai apsaugoti valstybės narės teisėtus tikslus, bet mažiau apribotų laisvą prekių judėjimą. Kitaip tariant: ar valstybė narė, skyrusi tiek pat išteklių alternatyviai priemonei, galėtų pasiekti tą patį rezultatą mažiau paveikdama Bendrijos vidaus prekybą? Vėlgi sprendimas UHT pienas byloje galėtų būti pavyzdžiu. Jungtinė Karalystė siekė pateisinti ypatingą UHT pieno importo leidimų tvarką gyvūnų sveikatos apsaugos pagrindais. Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė, kad leidimų tvarka sudarė „kliūtį Bendrijos vidaus prekybai, kuri < ... > galėjo būti pašalinta nepažeidžiant gyvūnų sveikatos apsaugos veiksmingumo ir nepadidinant administracinės bei finansinės naštos, kuri uždedama, siekiant šio tikslo“(22) . Žinoma, jei valstybė narė gali įrodyti, kad alternatyvios priemonės priėmimas turės žalingą poveikį kitiems teisėtiems interesams (pavyzdžiui, pagrindinėms teisėms), į tai turi būti atsižvelgiama(23) . Nepaisant to, paprastai, jei nepasirenkama mažiau ribojanti alternatyva, tai prilygsta proporcingumo principo pažeidimui(24) .
26. Doktrinoje dažnai nurodomas „proporcingumas stricto sensu “(25) kaip trečiasis kriterijus. Šis proporcingumo vertinimo aspektas galėtų būti apibūdintas taip: kuo didesnė žala laisvam prekių judėjimui, tuo didesnė svarba turi būti tenkinant tikslą, kuriuo remiasi valstybė narė(26) . Todėl valstybė narė turi įrodyti, kad apsaugos lygis, kurį ji skiria teisėtam tikslui apsaugoti, yra proporcingas tai žalai, kuri daroma Bendrijos vidaus prekybai(27) . Skirtumas nuo antrojo kriterijaus yra tas, kad dėl trečiojo kriterijaus iš valstybės narės gali būti reikalaujama priimti priemonę, kuri mažiau riboja Bendrijos vidaus prekybą, net jei tai lemtų mažesnę teisėtų interesų apsaugą . Pagal šį kriterijų Teisingumo Teismas paprastai valstybėms narėms suteikia tam tikrą diskreciją pasirenkant norimą apsaugos lygį nagrinėjamam teisėtam interesui(28) . Todėl skirtingos valstybės narės teisėtus interesus, kuriuos, jų manymu, verta saugoti, gali laikyti esant skirtingos vertės. Tik tose srityse, kuriose Bendrijos teisė aiškiai apibrėžia bendrą nagrinėjamų teisėtų interesų apsaugos lygį, Teisingumo Teismas šį kriterijų taiko griežčiau. Tokiais atvejais valstybės narės turi įveikti didesnę naštą, siekdamos pateisinti laisvą judėjimą apribojančias priemones. Pavyzdžiui, keliose bylose, susijusiose su vartotojų apsauga, Teisingumo Teismas šiuo klausimu nustatė proporcingumo principo pažeidimą stricto sensu (29) . Būtent sprendime Estée Lauder
Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybės narės, kai jos, siekdamos vartotojų apsaugos, priima Bendrijos vidaus prekybą veikiančias priemones, turi pritaikyti apsaugą prie „to, ko, kaip manoma, gali tikėtis paprastas vartotojas, kuris yra pakankamai informuotas, pastabus bei nuovokus“(30) . Tačiau dauguma su proporcingumu susijusių Teisingumo Teismo sprendimų daugiausia dėmesio teikia pirmajam ir antrajam kriterijams.
27. Priemonė, kuri netenkina bendros proporcingumo peržiūros, pagal EB 30 straipsnio formuluotę yra „užslėptas valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimas“. Tokie apribojimai yra griežtai draudžiami.
28. Tačiau peržiūra pagal EB 30 straipsnį tuo nesibaigia. Papildomai prie pirmiau aprašyto proporcingumo vertinimo valstybės narės priimta priemonė, kuri patenka į EB 28 straipsnio reguliavimo sritį, turi tenkinti paskutinį reikalavimą. Priemonė neturi „tapti savavališka diskriminacijos priemone“(31) . Tai vėlgi reikalauja proporcingumo vertinimo, bet kitu požiūriu.
29. Aiškų pavyzdį pateikia Conegate sprendimas(32) . Iš generalinio advokato išvados aišku, kad byla buvo susijusi su „Love Love Dolls“, „Miss World Specials“, „Rubber Ladies“ ir „Sexy Vacuum Flasks“. Galima būtų stebėtis, kas tai yra. Tačiau, palikus nereikalingą smalsumą nuošalyje, šios analizės tikslu pakanka žinoti, kad Jungtinės Karalystės institucijos laikė šias prekes nepadoriomis bei nešvankiomis ir todėl uždraudė jų importą. Teisingumo Teismas pripažino, kad viešosios moralės pagrindu tokį draudimą būtų galima pateisinti, tačiau nusprendė, kad Jungtinė Karalystė negalėjo remtis šiuo pagrindu „tam, kad uždraustų prekių importą iš kitos valstybės, kai jos pačios teisės aktai nedraudžia tokių pačių prekių gamybos ar tiekimo į rinką jos pačios teritorijoje“(33) .Vien tik uždrausdamas nešvankių produktų importą, Jungtinės Karalystės draudimas prilygo diskriminacijai. Ši diskriminacija buvo savavališka ir todėl neleistina, nes nebuvo objektyvaus jos pateisinimo, o jeigu toks ir buvo, tai Jungtinė Karalystė nesugebėjo įrodyti, kad skirtingas importuojamų ir vidaus prekių vertinimas buvo proporcingas(34) .
30. Diskriminacija nėra „savavališka“, kai ji yra pateisinama ir proporcinga(35) . Sprendime Deutscher Apothekerverband
Teisingumo Teismas nustatė, kad Vokietijos teisės aktai, draudžiantys vaistinėms tiesiogiai prekiauti vaistais internetu, turėjo didesnį poveikį kitose valstybėse narėse įsisteigusioms vaistinėms, nes „Vokietijoje neįsisteigusioms vaistinėms internetas buvo svarbesnis būdas gauti tiesioginį priėjimą prie Vokietijos rinkos“(36) . Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė, kad toks draudimas, nepaisant jo skirtingo poveikio, galėtų būti pateisinamas pagal EB 30 straipsnį, kiek tai susiję su receptiniais
vaistais:
„Atsižvelgiant į tai, kad gali būti daug pavojų, susijusių su šių medicininių produktų vartojimu, poreikis veiksmingai ir atsakingai tikrinti gydytojų išrašytų receptų autentiškumą ir užtikrinti, kad vaistai patenka tik vartotojui ar asmeniui, kuriam tai buvo patikėta vartotojo, yra toks, kad pateisina draudimą pardavinėti pagal užsakymus paštu. < ... > Be to, reali galimybė, kad kitoje valstybėje narėje nei pirkėjo gyvenamoji vieta pirktas produktas bus pažymėtas kita kalba nei pirkėjo, gali turėti žalingesnių pasekmių receptinių vaistų atveju“(37) .
Kitaip tariant, skirtingo vertinimo ar skirtingo poveikio importuojamiems produktams laipsnis gali būti priimtinas, jei jis proporcingas objektyviems skirtumams tarp vidaus ir importuotų produktų. Šiuo atveju proporcingumo kriterijus padeda atskirti priimtiną ir savavališką diskriminaciją.
31. Iš to seka, kad valstybės narės priimtos priemonės peržiūra pagal EB 30 straipsnį reikalauja taikyti vieną ar kelis iš šių vertinimo metodų: tinkamumo kriterijų, būtinumo kriterijų, peržiūrą dėl proporcingumo stricto sensu
ir ištyrimą, ar priemonė yra savavališkos diskriminacijos priemonė, kuri savo ruožtu apima skirtingo priemonės poveikio proporcingumo vertinimą.
32. Prejudicinio sprendimo priėmimo procedūros atveju galutinis proporcingumo vertinimas dažniausiai paliekamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui(38) . Tačiau Teisingumo Teismas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui turi nurodyti bendruosius kriterijus, kuriais šis turi remtis. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismui svarbu atkreipti dėmesį į konkrečius klausimus, kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui gali prireikti, siekiant tinkamai atlikti proporcingumo peržiūrą, kuri jam yra patikėta.
33. Nagrinėjamoje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar, atsižvelgiant į kitų atitinkamų teisės aktų dėl alkoholio prekybos ir vartojimo buvimą, komerciniam naudojimui skirto spirito importo leidimų tvarka turi papildomos vertės, kiek tai susiję su siekiu išvengti privataus spirito vartojimo. Tai padės nustatyti, ar priemonė iš tikrųjų būtina, ar jos tikslą galima pasiekti alternatyviomis mažiau Bendrijos vidaus prekybą ribojančiomis priemonėmis.
34. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų įsitikinti, kad importo leidimų tvarka nesukelia savavališkos diskriminacijos EB 30 straipsnio prasme. Suomijos vyriausybė posėdyje nurodė, kad prekybininkai ar gamintojai, kurie nori pirkti spiritą komerciniam naudojimui iš vidaus gamintojų, taip pat turi gauti leidimą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, „visapusiškai nagrinėdamas“(39) atitinkamas nacionalines taisykles ir administracinę praktiką, turi patikrinti, ar leidimų importuojamam spiritui tvarka yra lygiavertė leidimų vidaus gamybos spiritui tvarkai. Jei yra kokių nors skirtumų – pavyzdžiui, susijusių su leidimo gavimo kaina ar sąlygomis, – jie turi būti objektyviai pateisinami ir proporcingi.
IV – Išvada
35. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, manau, kad į Korkein oikeus
pateiktus klausimus Teisingumo Teismas turėtų atsakyti taip:
1. EB 28 straipsnis draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos nedenatūruotą etilo alkoholį, kurio tūrinė alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 % („spiritas“), iš kitos valstybės narės gali importuoti tik leidimą gavęs asmuo.
2. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar nagrinėjami teisės aktai atitinka proporcingumo principą. Šis teismas būtent turi patvirtinti, kad nagrinėjami teisės aktai yra tinkami išvengti spirito privataus vartojimo bei būtini šiam tikslui pasiekti ir kad jie nesukelia savavališkos diskriminacijos EB 30 straipsnio prasme.
(1) .
(2)  –	Viljamas Šekspyras „Otelas“, 2 veiksmas, 3 scena.
(3)  –	Ten pat.
(4)  –	Dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole (OL  L 76, p. 1).
(5)  –	1974 m. liepos 11 d. Sprendimas Procureur du Roi prieš Dassonville (8/74, Rink. p. 837, 5 punktas).
(6)  –	2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimas
Komisija prieš Nyderlandus
(C‑41/02, Rink. p. I‑11375, 39 punktas); 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimas Komisija prieš Austriją
(C‑320/03, Rink. p. I‑9871, 67 punktas) ir 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimas Schwarz
(C‑366/04, Rink. p. I‑10139, 28 punktas).
(7)  –	1971 m. gruodžio 15 d. Sprendimas International Fruit
(sujungtos bylos 51/71–54/71, Rink. p. 1107, 9 punktas); 1983 m. vasario 8 d. Sprendimas Komisija prieš Jungtinę Karalystę (UHT pienas) (124/81, Rink. p. 203, 9 punktas); 1984 m. sausio 31 d. Sprendimas Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(40/82, Rink. p. 283, 24 punktas); 1990 m. liepos 5 d. Sprendimas  Komisija prieš Belgiją
(C‑304/88, Rink. p. I‑2801, 9 punktas); 1992 m. lapkričio 17 d. Sprendimas Komisija prieš Airiją
(C‑235/91, Rink. p. I‑5917, 5 punktas); taip pat žr. 1994 m. gruodžio 16 d. Europos laisvosios prekybos asociacijos (ELPA) teismo sprendimą Restamark
(E‑1/94, 49 ir 50 punktai).
(8)  –	„Girtuokliai bjaurisi svaigiuoju gėrimu“ (Iz 24,9). Taip pat žr. Kun 10,9; Ts 13,4; 7; 14; Pat 20,1; 23,32; 31,4–5 ir Iz 5,22.
(9)  –	1999 m. birželio 15 d. Sprendimas (C‑394/97, Rink. p. I‑3599, 33 punktas).
(10)  –	1991 m. liepos 25 d. Sprendimas Aragonesa de Publicidad Exterior ir Publivía
(sujungtos bylos C‑1/90 ir C‑176/90,
Rink. p. I‑4151, 13 punktas).
(11)  –	Žr. dėl alkoholinių gėrimų reklamą ribojančių taisyklių sprendimą Aragonesa
(nurodytas 10 išnašoje, 15 ir 16 punktai); 1980 m. liepos 10 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(152/78, Rink. p. 2299, 17 punktas); 2001 m. kovo 8 d. Sprendimą Gourmet International Products
(C‑405/98, Rink. p. I‑1795, 27 punktas) ir laisvės teikti paslaugas atžvilgiu 2004 m. liepos 13 d. Sprendimą Bacardi
(C‑429/02, Rink. p. I‑6613, 37 punktas).
(12)  –	1991 m. kovo 19 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(C‑205/89, Rink. p. I‑1361, 9 punktas).
(13)  –	1979 m. vasario 20 d. Sprendimas Rewe-Zentral (Cassis de Dijon)
(120/78, Rink. p. 649).
(14)  –	1997 m. spalio 23 d. Sprendimas Franzén
(C‑189/95, Rink. p. I‑5909, 76 punktas) ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją
(C‑270/02, Rink. p. I‑1559, 22 punktas).
(15)  –	Nurodytos 7 išnašoje, 14 punktas.
(16)  –	Sprendimas Franzén
(nurodytas 14 išnašoje, 76 ir 77 punktai).
(17)  –	Dėl klausimo, kurios priemonės turėtų būti taip vertinamos, žr. mano išvadą sujungtose bylose Trofo Super‑Markets
(C‑158/04 ir C‑159/04, Rink. p. I‑0000, ypač 40, 41 ir 46 punktai).
(18)  –	Dėl to paties žr. generalinio advokato W. Van Gerven išvadas, pateiktas 1990 m. lapkričio 22 d. bylose Conforama ir kt.
ir Marchandise ir kt.
(1991 m. vasario 28 d. Sprendimai C‑312/89, Rink. p. I‑997, 14 punktas ir C‑332/89, Rink. p. I-1027). Taip pat žr. F. G. Jacobs „Recent developments in the principle of proportionality in European Community law“ ir T. Tridimas „Proportionality in Community law: searching for the appropriate standard of scrutiny“, The Principle of proportionality in the laws of Europe, 1999, p. 65–84; G. De Búrca „The principle of proportionality and its application in EC law“, Yearbook of European Law, 13 tomas, 1993, p. 105–150; J. H. Jans „Proportionality revisited“, Legal Issues of Economic Integration, 27 tomas, 2000, Nr. 3, p. 239–265.
(19)  –	Sprendimas Aragonesa (nurodytas 10 išnašoje, 15 punktas). Taip pat žr. sprendimą Schwarz
(nurodytas 6 išnašoje, 34–36 punktai).
(20)  –	Sprendimas Komisija prieš Jungtinę Karalystę (124/81, minėtas 7 išnašoje).
(21)  –	Sprendimo 32 punktas. Taip pat žr. 14 išnašoje nurodyto sprendimo Komisija prieš Italiją
24 punktą.
(22)  –	Sprendimas Komisija prieš Jungtinę Karalystę (UHT pienas)
(124/81, nurodytas 7 išnašoje, 18 punktas).
(23)  –	Nors alternatyvi priemonė gali būti mažiau suvaržanti laisvą judėjimą ir vienodai tinkama pasiekti pradinį teisės aktų tikslą, ji gali sukelti naujų sąnaudų kitų teisėtų interesų, pripažįstamų Bendrijos teisės, atžvilgiu. Dėl šio klausimo žr. 1992 m. balandžio 8 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją
(C‑62/90, Rink. p. I‑2575, 24 ir 25 punktai).
(24)  –	Kai valstybės narės ketina priimti priemonę, kuri turi didelį poveikį laisvam judėjimui, jos turi „pareigą atidžiai apsvarstyti, ar nėra galimybių naudoti mažiau laisvą judėjimą suvaržančią priemonę“; to nepadarius, Teisingumo Teismas nustatys, kad buvo pažeistas proporcingumo principas, be būtinybės pačiam Teisingumo Teismui konstatuoti, jog tokia alternatyvi priemonė buvo: sprendimas Komisija prieš Austriją (nurodytas 6 išnašoje, 87 punktas).
(25)  –	Pavyzdžiui, W. Van Gerven „The effect of proportionality on the actions of Member States of the European Community: national viewpoints from continental Europe“, The Principle of proportionality in the laws of Europe, 1999, p. 38.
(26)  –	R. Alexy „On balancing and subsumption. A structural comparison“, Ratio Juris, 16 tomas, 2003, Nr. 4, p. 436.
(27)  –	Dėl šio klausimo žr. 1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimą B & Q
(C‑169/91, Rink. p. I‑6635, 15 punktas) ir 2003 m. birželio 12 d. Sprendimą Schmidberger
(C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 81 punktas).
(28)  –	Žr., pavyzdžiui, 2004 m. spalio 14 d. Sprendimą Omega
(C‑36/02, Rink. p. I‑9609, ypač 32, 37 ir 39 punktai).
(29)  –	J. H. Jans, op. cit., p. 251–252; G. Davies „Nationality discrimination in the European internal market“, 2003, p. 35–36.
(30)  –	2000 m. sausio 13 d. Sprendimas Estée Lauder
(C‑220/98, Rink. p. I‑117, 27 punktas). Taip pat žr. 2000 m. spalio 12 d. Sprendimą Ruwet
(C‑3/99, Rink. p. I‑8749, 50–53 punktai); 2002 m. spalio 24 d. Sprendimą Linhart and Biffl
(C‑99/01, Rink. p. I‑9375, 31 punktas) ir 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją
(C‑358/01, Rink. p. I‑13145, 53 ir 58 punktai).
(31)  –	EB 30 straipsnio 2 sakinys. Žr. naujausią sprendimą Schwarz
(nurodytas 6 išnašoje, 37 punktas).
(32)  –	1986 m. kovo 11 d. Sprendimas (121/85, Rink. p. 1007).
(33)  –	Sprendimas Conegate
(cituotas 32 išnašoje, 16 punktas).
(34)  –	Žr. pagal analogiją (laisvo darbuotojų judėjimo kontekste) 1974 m. gruodžio 4 d. Sprendimą Van Duyn
(41/74, Rink. p. 1337). Sprendimą Conegate galima palyginti su 1979 m. gruodžio 14 d. Sprendimu Henn ir Darby
(34/79, Rink. p. 3795).
(35)  –	1975 m. liepos 8 d. Sprendimas Rewe‑Zentralfinanz
(4/75, Rink. p. 843, 8 punktas) ir sprendimas Henn ir Darby
(nurodytas 34 išnašoje, 21 punktas).
(36)  –	2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimas (C‑322/01, Rink. p. I‑14887, 74 punktas).
(37)  – Sprendimas Deutscher Apothekerverband
(nurodytas 36 išnašoje, 119 punktas).
(38)  –	Žr., pavyzdžiui, 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimą Burmanjer
(C‑20/03, Rink. p. I‑4133) ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimą A‑Punkt Schmuckhandel
(C‑441/04, Rink. p. I-2093).
(39)  –	Sprendimas Henn and Darby
(minėtas 34  šnašoje, 21 punktas).