62002CJ0280_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C-280/02,
dėl 2002 m. liepos 30 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
Europos Bendrijų Komisija,
atstovaujama iš pradžių M. Nolin, po to – G. Valero Jordana ir F. Simonetti, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
ieškovė,
prieš
Prancūzijos Respubliką,
atstovaujamą G. de Bergues, D. Petrausch ir E. Puisais, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovę,
TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, F. Macken (pranešėja) ir N. Colneric,
generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
sekretorius R. Grass,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs šalių pateiktas pastabas,
susipažinęs su 2004 m. kovo 25 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Europos Bendrijų Komisija ieškiniu Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad:
– nelaikydama Seine‑Normandie, Loire‑Bretagne, Artois‑Picardie ir Rhône‑Méditerranée‑Corse baseinuose tam tikrų zonų eutrofikacijai jautriomis zonomis ir
– netaikydama griežtesnių valymo reikalavimų jautriose zonose arba tose, kurios turėjo būti nustatytos kaip jautrios, išleidžiamoms miesto nuotekoms iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 gyventojų ekvivalentą (g. e.),
Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 91/271/EEB dėl miesto nuotekų valymo (OL L 135, p. 40) 5 straipsnio 1 ir 2 dalis bei II priedą.
Teisinis pagrindas
2. Pagal Direktyvos 91/271 1 straipsnį ši direktyva taikoma miesto nuotekų surinkimui, valymui bei išleidimui ir nuotekų iš tam tikrų pramonės sektorių valymui bei išleidimui. Direktyvos tikslas – apsaugoti aplinką nuo išleidžiamų minėtų nuotekų žalingo poveikio.
3. Direktyvos 91/271 2 straipsnis nustato:
„Šioje direktyvoje:
1) „miesto nuotekos“ – tai buitinės nuotekos arba buitinės nuotekos, sumišusios su gamybinėmis nuotekomis, ir (arba) paviršinės (lietaus) nuotekos;
2) „buitinės nuotekos“ – tai gyvenviečių ir buitinių paslaugų nutekamieji vandenys, kurie daugiausia susidaro dėl žmogaus medžiagų apykaitos ir buitinės namų veiklos;
3) „gamybinės nuotekos“ – tai nutekamieji vandenys, kurie išleidžiami iš teritorijų, naudojamų bet kokiems prekybos ar pramonės tikslams, ir kurie nepriskiriami prie buitinių ar paviršinių (lietaus) nuotekų;
4) aglomeracija“ – tai tam tikras plotas, kuris yra gana tankiai apgyvendintas ir (arba) kuriame sutelkta ūkinė veikla, dėl to reikia surinkti miesto nuotekas ir jas nukreipti į valymo įrenginius arba į galutinę išleidimo vietą;
5) „nuotekų surinkimo sistema“ – tai vamzdynų sistema, kurioje surenkamos ir per kurią teka miesto nuotekos;
6) „1 g. e. (gyventojų ekvivalentas)“ tai organinė biologiškai skaidoma apkrova, kuriai oksiduoti deguonies poreikis (BDS5) yra 60 g per dieną;
< ... >
8) „antrinis valymas“ – tai nuotekų valymas, paprastai taikant biologinį būdą kartu su antriniu nusėsdinimu arba kitokį procesą, kai yra laikomasi I priedo 1 lentelėje nurodytų reikalavimų;
< ... >
11) „eutrofikacija“ – tai vandens prisotinimas maistinių medžiagų, ypač azoto ir (arba) fosforo junginių, kurie skatina dumblių bei aukštesniųjų augmenijos formų augimą, kuris nepageidautinai sutrikdo esančių organizmų pusiausvyrą vandenyje ir prastina tokio vandens kokybę;
< ... > “ (Pataisytas vertimas)
4. Direktyvos 91/271 3 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatyta, kad „kai miesto nuotekos išleidžiamos į paviršinius vandens priimtuvus, kurie pagal 5 straipsnyje pateiktą apibrėžimą laikomi „jautria zona“, valstybės narės užtikrina, kad aglomeracijose, turinčiose daugiau kaip 10 000 g. e., nuotekų surinkimo sistemos būtų įrengtos ne vėliau kaip iki 1998 m. gruodžio 31 d“.
5. Pagal Direktyvos 91/271 4 straipsnio 1 dalį „valstybės narės užtikrina, kad į nuotekų surinkimo sistemas patenkančioms miesto nuotekoms, prieš jas išleidžiant į vandens telkinius, būtų taikomas antrinis arba jam prilygstantis valymas < ... > “.
6. Direktyvos 91/271 5 straipsnio 1, 2, 3 ir 5 dalyse nustatyta:
„1. Kad būtų įvykdyta šio straipsnio 2 dalis, valstybės narės iki 1993 m. gruodžio 31 d. pagal II priede išdėstytus kriterijus nustato jautrias zonas.
2. Valstybės narės užtikrina, kad miesto nuotekos, patenkančios į nuotekų surinkimo sistemas iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 g. e., prieš išleidžiamos jautriose zonose ne vėliau kaip nuo 1998 m. gruodžio 31 d. būtų pradėtos valyti pagal griežtesnius negu aprašyta 4 straipsnyje reikalavimus.
3. Šio straipsnio 2 dalyje nurodyti išleidžiami iš miesto nuotekų valymo įrenginių vandenys atitinka I priedo B dalies reikalavimus. < ... >
< ... >
5. Išleidimams iš miesto nuotekų valymo įrenginių, kurie yra atitinkamuose jautrių zonų nuotekų surinkimo rajonuose ir kurie taip pat teršia šias zonas, privalo būti taikomos šio straipsnio 2, 3, ir 4 dalių nuostatos.
< ... > “
7. Direktyvos 91/271 II priedo „Jautrių ir mažiau jautrių zonų nustatymo kriterijai“ A dalyje „Jautrios zonos“ numatyta:
„Vandens telkinys turi būti laikomas jautria zona, jeigu jis patenka į vieną iš šių grupių:
a) natūralūs gėlo vandens ežerai, kiti gėlo vandens telkiniai, estuarijos ir jūros pakrančių vandenys, kurie yra eurotropiniai arba gali greitai tapti eutropiniais, jei nebus imtasi apsaugos priemonių.
Svarstant, kurios maistinės medžiagos kiekį reikėtų mažinti toliau valant, galėtų būti atsižvelgiama į tokius elementus:
i) ežerai ir upės, įtekančios į ežerus (rezervuarus), uždaras įlankas, kuriose menkai keičiasi vanduo, ir dėl to gali vykti susikaupimas. Tokiose zonose reikėtų šalinti fosforą, nebent galima įrodyti, kad fosforo šalinimas neturės jokio poveikio eutrofikacijos lygiui. Kai čia patenka nuotekos, išleidžiamos iš didelių aglomeracijų, galima pagalvoti ir apie azoto šalinimą;
ii) estuarijos, įlankos ir kiti jūros pakrančių vandenys, kuriuose menkai keičiasi vanduo arba į kuriuos patenka daug maistinių medžiagų. Tokiose zonose iš mažų aglomeracijų išleidžiamos nuotekos paprastai neturi didelės reikšmės, bet kai jos išleidžiamos iš didelių aglomeracijų, fosforas ir (arba) azotas turėtų būti šalinamas, nebent galima įrodyti, kad toks šalinimas neturės poveikio eutrofikacijos lygiui;
< ... > “
8. Direktyvos 91/271 I priedo B dalies 3 punktas numato, kad „nuotekos iš miesto nuotekų valymo įrenginių išleidžiamos į eutrofikacijos paveiktas jautrias zonas, nurodytas II priedo A dalies a punkte, privalo atitikti ir šio priedo 2 lentelėje pateiktus reikalavimus“. Šioje lentelėje nustatyti bendri fosforo ir azoto maksimalūs koncentracijos dydžiai tose nuotekose ir (arba) minimalus išvalymas procentais.
Ikiteisminė procedūra
9. Po apsikeitimo daugybe laiškų su Prancūzijos valdžios institucijomis dėl Direktyvos 91/271 perkėlimo į Prancūzijos teisę, Komisija, manydama, kad direktyva buvo perkelta ne visa, 1999 m. spalio 22 d. Prancūzijos vyriausybei išsiuntė oficialų įspėjimą, nurodydama, kad nustatytos ne visos jautrios zonos, be to nenustatyti visi eutrofikuoti vandens telkiniai Seine‑Normandie, Artois‑Picardie, Loire‑Bretagne bei Rhône‑Méditerranée‑Corse baseinuose ir kad netaikomi griežtesni valymo reikalavimai jautriose zonose arba tose, kurios turėjo būti laikomos jautriomis, išleidžiamoms miesto nuotekoms.
10. Nusprendusi, kad Prancūzijos valdžios institucijų paaiškinimai nepakankami, 2001 m. balandžio 10 d. Komisija išsiuntė Prancūzijos Respublikai argumentuotą nuomonę.
11. Kadangi Prancūzijos valdžios institucijų atsakymas vėl neįtikino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Dėl ieškinio
Dėl pirmojo kaltinimo, kad nustatytos ne visos jautrios zonos
Dėl eutrofikacijos sąvokos
12. Kadangi Komisija ir Prancūzijos vyriausybė nesutaria dėl Direktyvos 91/271 2 straipsnio 11 punkte pateikto apibrėžimo apimties, todėl pirmiausia, reikia patikslinti eutrofikacijos sąvoką šios direktyvos prasme.
13. Kaip matyti iš Direktyvos 91/271 1 straipsnio antrosios pastraipos, jos tikslas yra apsaugoti aplinką nuo išleidžiamų miesto nuotekų žalingo poveikio.
14. Ši direktyva buvo priimta remiantis EB sutarties 130s straipsniu (po pakeitimo –EB 175 straipsnis), kuris skirtas įgyvendinti EB sutarties 130r straipsnio (po pakeitimo – EB 174 straipsnis) tikslus. Pagal pastarąjį straipsnį Bendrijos politika aplinkos srityje padeda išlaikyti, saugoti bei gerinti aplinkos kokybę, saugoti žmonių sveikatą.
15. Taigi šia politika siekiama užkirsti kelią, sumažinti ar panaikinti neigiamas žmonių veiklos pasekmes gyvūnijai, augmenijai, dirvožemiui, vandeniui, orui ir klimatui, kraštovaizdžiui bei ypatingos reikšmės teritorijai, taip pat sveikatai ir žmonių gyvenimo kokybei. Atitinkamose srityse ji įgyvendinta konkrečiai 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, p. 39), iš dalies pakeista 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78 p. 32); 1985 m. sausio 27 d. Tarybos direktyva 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40), iš dalies pakeista 1997 m. kovo 3 d. Tarybos direktyva 97/11/EB (OL L 73, p. 5); ir 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyva 91/676/EB dėl vandenų apsaugos nuo taršos nitratais iš žemės ūkio šaltinių (OL L 375, p. 1).
16. Todėl Direktyva 91/271 siekiama apsaugoti ne tik vandens ekosistemas, bet ir žmogų, gyvūniją, augmeniją, dirvožemį, vandenį, kraštovaizdžius nuo spartesnio dumblių bei aukštesniųjų augalų rūšių augimo, kurį lemia išleidžiamos miesto nuotekos, sukeliamo bet kokio didesnio neigiamo poveikio.
17. Todėl Direktyvos 91/271 2 straipsnio 11 punkte nurodyta eutrofikacijos sąvoka turi būti aiškinama atsižvelgiant į šį tikslą.
18. Pagal šią nuostatą eutrofikacijai būdingi keturi požymiai:
– vandens prisotinimas maistinių medžiagų, ypač azoto ir (arba) fosforo junginių,
– spartesnis dumblių ir aukštesniųjų augalų rūšių augimas,
– nepageidautinas organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymas,
– tokio vandens kokybės blogėjimas.
19. Be to, kad eutrofikacija būtų pripažinta pagal Direktyvą 91/271, turi būti priežasties ir pasekmių ryšys, viena vertus, tarp prisotinimo maistinių medžiagų bei spartesnio dumblių bei aukštesniųjų augalų rūšių augimo, antra vertus, tarp šio augimo ir nepageidautino organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymo bei vandens kokybės blogėjimo.
20. Dėl trečiojo požymio Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad tam tikros augalų rūšies augimo nepakanka pripažinti, jog egzistuoja nepageidautinas sutrikdymas, jeigu kitų organizmų pusiausvyra vandenyje nėra sutrikdyta.
21. Šiuo atžvilgiu, kaip matyti iš Komisijos pateiktų – 2001 m. sausio mėn. Institut français de recherche pour l’exploitation de la mer
(toliau – IFREMER) ataskaitos „Jūros ir sūriųjų vandenų eutrofikacija Europoje, būtent Prancūzijoje“ (L’eutrophisation des eaux marines et saumâtres en Europe, en particulier en France) (toliau – 2001 m. IFREMER ataskaita) ir iš 2000 m. balandžio mėn. Environmental Resources Management
(toliau – ERM) ataskaitos „Gėlųjų ir jūros (pakrančių) vandenų eurofikacijos apibrėžimo kriterijai“ („Criteria used for the definition of eutrophication in fresh and marine/coastal waters“) – vandens ekosistemos pusiausvyra yra kompleksinių sąveikų tarp įvairių esamų rūšių bei aplinkos rezultatas. Taip pat kiekvienas tam tikros dumblių ar kitų augalų rūšių dauginimasis sutrikdo vandens ekosistemos pusiausvyrą ir atitinkamai organizmų pusiausvyrą vandenyje, net jeigu kitos rūšys išlieka nepakitusios. Be to, atsižvelgiant į augalų rūšių konkurenciją dėl maistinių druskų ir šviesos energijos, vienos ar kelių rūšių dauginimasis, pasisavinant kitų dumblių ar vandens augalų augimui reikalingas medžiagas, dažniausiai arba visuomet sukelia kitų rūšių nykimą.
22. Vis dėlto trečias požymis reikalauja, kad šis organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymas būtų „nepageidautinas“. Kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 16 punkto, Direktyva 91/271 siekiama
apsaugoti ne tik vandens ekosistemas, turi būti laikoma, kad pusiausvyra nepageidautinai sutrikdyta ir tuo atveju, kai reikšmingas neigiamas poveikis daromas ne tik gyvūnijai arba augmenijai, bet ir žmogui, dirvožemiui, vandeniui, orui arba kraštovaizdžiams.
23. Taigi nepageidaujamu organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymu laikytini ir rūšių pokyčiai, dėl kurių nyksta ekosistemos bioįvairovė, žalingas atsitiktinių makrodumblių dauginimosi poveikis ir nuodingo bei kenksmingo fitoplanktono gausus augimas.
24. Ketvirtas požymis, priešingai nei Prancūzijos vyriausybės pateiktas vertinimas, susijęs ne tik su vandens kokybės prastėjimu, darančiu žalą ekosistemoms, bet ir su vandens spalvos, išvaizdos, skonio ar kvapo blogėjimu arba bet kuriais kitais pokyčiais, sutrikdančiais bei ribojančiais vandens naudojimą, pavyzdžiui, turizmui, žvejybai, žuvininkystei, kiaukutinių rinkimui ir jų auginimui, geriamojo vandens gavybai arba pramoninių įrenginių aušinimui.
25. Atsižvelgiant į Bendrijos teisės aktų leidėjo tikslą apsaugoti aplinką nuo išleidžiamų miesto nuotekų žalingo poveikio, pagal Direktyvos 91/271 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo nustatyti tik tas zonas, kuriose išleidžiamos nuotekos smarkiai didina eutrofikaciją arba jos pavojų (dėl Direktyvos 91/676 žr. pagal analogiją 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo Standley ir kt., C‑293/97, Rink. p. I‑2603, 35 punktą).
Dėl pirmojo kaltinimo apimties
26. Reikia patikrinti, ar kiekviena Komisijos ieškinyje nurodyta zona turėjo būti nustatyta eutrofikacijai jautria zona.
27. Pagal Direktyvos 91/271 II priedo A dalies a punktą eutrofikacijai jautria zona turi būti laikomi natūralūs gėlo vandens ežerai, kiti gėlo vandens telkiniai, estuarijos ir jūros pakrančių vandenys, „kurie yra eutropiniai arba gali greitai tapti eutropiniais, jei nebus imtasi apsaugos priemonių“.
28. Prancūzijos vyriausybė teigia, kad oficialus įspėjimas buvo susijęs tik nustatytos eutrofikacijos atvejais, ir kad nors Komisija argumentuotoje nuomonėje bei ieškinyje paminėjo, jog atsižvelgia į eutrofikacijos pavojų, ji nenurodė jokių šio pavojaus pasekmių tam tikroms zonoms. Todėl dublike darydama išvadą, kad nors nurodytų zonų eutrofikacija nebuvo nustatyta, tačiau tose zonose bent jau kilo pavojus, Komisija peržengė ir ikiteisminėje procedūroje, ir ieškinyje išdėstytus pagrindus.
29. Šiuo atžvilgiu pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisijos pateiktas valstybei narei oficialus įspėjimas ir po to priimta argumentuota nuomonė apriboja ginčo dalyką, kurio vėliau negalima išplėsti. Todėl Komisijos argumentuota nuomonė ir ieškinys turi būti pagrįsti tais pačiais kaltinimais, kuriais grindžiamas ikiteisminę procedūrą pradedantis oficialus įspėjimas (1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 23 punktas ir 2003 m. sausio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Suomiją, C‑229/00, Rink. p. I‑5727, 44 punktas).
30. Vis dėlto šis reikalavimas neįpareigoja, kad visais atvejais, jeigu ginčo dalykas nebuvo išplėstas arba pakeistas, oficialiame įspėjime pateiktų kaltinimų išdėstymas, argumentuotos nuomonės rezoliucinė dalis ir ieškinio reikalavimai būtų identiški (minėto sprendimo Komisija prieš Italiją
25 punktas ir minėto sprendimo Komisija prieš Suomiją
46 punktas).
31. Šiuo atveju pirmą kartą dublike nurodydama, kad nors ieškinyje minimos zonos neeutrofikuotos, kaip ji teigia, jos vis dėlto turėtų būti priskirtos eutrofikacijai jautrioms zonoms, nes greitai gali tokiomis tapti, Komisija vykstant procedūrai nei išplėtė, nei pakeitė ginčo dalyko, kuris susijęs su kai kurių vandens telkinių nelaikymu jautria zona, nors pagal Direktyvos 91/271 II priedo A dalies a punktą eutropinės arba galinčios greitai tokiomis tapti zonos taip pat turi būti laikomos jautriomis zonomis.
Dėl Seine-Normandie baseino
– Senos įlanka
32. Neginčijama, kad Senos įlankos vandenys, pirma, prisotinti maistinių medžiagų, būtent azoto junginių, kurių nuolat daugėja ir, antra, juose sparčiau auga dumbliai bei aukštesnių rūšių augalai (žr. 2002 m. sausio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑258/00, Rink. p. I‑5959, 64 punktą).
33. Iš visų Komisijos atliktų ataskaitų ir tyrimų, ypač ekologinio modeliavimo darbų, plačiai aprašytų Phiplippe Cugier 1999 m. apgintoje Caen universiteto daktaro disertacijoje „Vidutinės trukmės vystymosi vandenyje modeliavimas ir pagrindinių elementų (N, P, Si) nuosėdos, kurios iš Senos patenka į Senos įlanką“ („Modélisation du devenir à moyen terme dans l’eau et le sédiment des éléments majeurs (N, P, Si) rejetés par la Seine en baie de Seine“), daroma išvada, kad yra priežastinis ryšys tarp Senos įlankoje įneštų maistinių medžiagų kiekio ir santykinės dalies bei kiekvienais metais šioje zonoje pastebėto fitoplanktono žydėjimo.
34. Dėl Prancūzijos vyriausybės argumento, kad Ph. Cugier disertacija yra pagrįsta trūkumų turinčiu 3 D ekologiniu modeliu, pastebėtina, kad pagal EB 174 straipsnį Bendrijos politika aplinkos apsaugos srityje yra grindžiama atsargumo principu. Šiuo atveju pagal pateiktus prieinamus mokslo ir techninius duomenis priežastinio ryšio tarp Senos įlankoje įneštų maistinių medžiagų ir fitoplanktono augimo šioje zonoje užtenka, kad būtų reikalaujama priimti Direktyvoje 91/271 numatytas aplinkos apsaugos priemones, jeigu patenkinti kiti eutrofikacijos požymiai.
35. Prancūzijos vyriausybė ginčija, kad fitoplanktono dauginimasis Senos įlankoje nepageidaujamai sutrikdo organizmų pusiausvyrą vandenyje.
36. Šiuo atžvilgiu iš visų Komisijos atliktų tyrimų matyti, kad šioje zonoje dauginasi fitoplanktono rūšis Dinophysis, gaminanti DSP toksinus (Diarrheic Shellfish Poisoning – viduriavimą sukeliantis apsinuodijimas jūrų gėrybėmis), kurie kaupiasi kiaukutiniuose ir kelia pavojų šiuos moliuskus valgantiems žmonėms. 1990–1999 m. visoje įlankoje, ypač jos centrinėje dalyje, buvo nustatyta didelė Dinophysis
koncentracija, kurios užtenka, kad šie toksinai susikauptų kiaukutiniuose; šiuo laikotarpiu Dinophysis buvo pastebėtas nuo dviejų iki šešių kartų įlankos vakaruose ir nuo septynių iki dešimties kartų rytuose (2001 m. IFREMER ataskaita). Šis dauginimasis, „dėl kurio periodiškai uždraudžiamas kiaukutinių rinkimas, atrodo, jau keletą metų intensyvėja tarp Courseulles (Calvados) ir Dieppe (Seine‑Maritime),“ (Seine‑Normandie baseino vandenų vystymo ir tvarkymo planas (schéma directeur d’aménagement et de gestion des eaux du bassin Seine‑Normandie), toliau – SDAGE Seine‑Normandie).
37. Be to, kita fitoplanktono rūšis Phaecocystis
„jau daugelį metų dauginasi kai kuriuose Seine‑Maritime ir Calvados rajonuose“, kuri, nors ir nenuodinga, padidina „dumblo kaupimąsi ir taip kenkia pakrantės turistiniam patrauklumui“ (SDAGE Seine‑Normandie). Fitoplanktonas Phaecocystis iš tikrųjų žinomas kaip sukeliantis didelės koncentracijos lipnių putų masę, kuri padengia vandens paviršių ir kaupiasi pakrantėje arba užkemša žvejybos tinklus.
38. Kaip pažymėta šios bylos 23 punkte, toks fitoplanktono rūšies vystymasis, sustiprinantis nuodingų ir kenksmingų formų atsiradimą, laikomas nepageidautinu organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymu. Priešingai nei teigia Prancūzijos vyriausybė, šis vystymasis paveikia visą Senos įlanką, nors labiausiai paveiktos jos centrinė ir rytinė dalys.
39. Be to, dėl fitoplanktono Dinophysis
ribojamas kiaukutinių rinkimas ir dėl fitoplanktono Phaecocystis
kilę sunkumai dėl turizmo Senos įlankos pakrantėje rodo, kad šios įlankos vandens kokybė blogėja.
40. 40 % iš Senos, pagrindinės į Senos įlanką įtekančios upės, į jūrą įnešamo azoto yra miesto kilmės (1999 m. vasario mėn. ERM ataskaita „Verification of vulnerable zones identified under the nitrate directive and sensitive areas identified under the urban waste water treatment directive“ („Pagal nitratų direktyvą nustatytų pažeidžiamų zonų ir pagal miesto nuotekų valymo direktyvą nustatytų jautrių zonų tikrinimas“), toliau – 1999 m. ERM ataskaita). Prancūzijos vyriausybė teigia, kad 2000 m. miesto kilmės azoto nuotekų dalis buvo tik 28 %, tačiau ji nepateikia jokio šį teiginį pagrindžiančio dokumento. Be to, netgi darant prielaidą, jog ši dalis yra ne 40 %, o 28 %, Komisijos išvada, kad išleidžiamos miesto nuotekos reikšmingai didina Senos įlankos vandenų eutrofikaciją, būtų pagrįsta.
41. Prancūzijos vyriausybė taip pat teigia, kad Ph. Cugier disertacija sumažina galimybę imtis techninių veiksmų, leidžiančių sumažinti įnešamo azoto ir fosforo kiekį. Tačiau jokia Teisingumo Teismui pateikta šios disertacijos ištrauka šio teiginio nepatvirtina. Bet kuriuo atveju, kaip teisingai tvirtina Komisija, miesto kilmės įnešamų maistinių medžiagų sumažinimo galimybės klausimas nebuvo nagrinėjamas nustatant eutrofikacijai jautrias zonas.
42. Todėl Komisija teisingai konstatavo, kad Senos įlanka yra eutrofikuota Direktyvos 91/271 prasme ir kad ji turėjo būti laikoma eutrofikacijai jautria zona.
– Sena ir jos intakai pasroviui nuo santakos su Andelle
43. Iš visų Komisijos atliktų ataskaitų ir tyrimų matyti, kad Senoje, pasroviui nuo jos santakos su Andelle, gausiai dauginasi fitoplanktonas.
44. Tokio dauginimosi metu „fitoplanktono biomasė gali < ... > sunaudoti daugiau deguonies, nei jo pagamina“, o „fitoplanktono nykimas lemia deguonies trūkumą“ (dokumentas „Senos pasroviui 2: aplinkos analizė ir valdymas“ (Seine‑Aval 2: L’analyse et la gestion environnementales)). Dėl deguonies mažėjimo Senos estuarijoje susidaro „beveik visiškos anoksijos zona, besitęsianti maždaug 50 km“, dėl kurios „vanduo tampa netinkamas įvairiam naudojimui ir aukštesnių organizmų gyvybei“ ir kuri „beveik šešis mėnesius sudaro neįveikiamą kliūtį migruojančioms žuvims, pavyzdžiui, lašišoms arba unguriams“ (tyrimas: „Mokslinė programa Senos pasroviui: Deguonis“ (Programme scientifique Seine‑Aval: L’oxygène)).
45. Šis reiškinys aiškiai yra nepageidautinas organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymas ir tokio vandens kokybės blogėjimas.
46. Prancūzijos vyriausybės nurodoma aplinkybė, kad didelis įnešamo fosforo kiekis sukėlė tik labai nežymų metinio deguonies procentinės dalies vidurkio augimą Poses-Honfleur rajone, yra netinkama, nes iš tikrųjų įnešamo azoto kiekis nenustojo didėti.
47. Tokiomis aplinkybėmis Komisija teisingai konstatavo, kad Senos vandenys pasroviui nuo santakos su Andelle
eutrofikuoti Direktyvos 91/271 prasme ir kad jie turėjo būti laikomi eutrofikacijai jautria zona.
48. Tačiau dėl upių, įtekančių į Seną pasroviui nuo santakos su Andele, Komisija pateikia tik SDAGE Seine‑Normandie, kuriame nurodyta, kad „(Seine‑Normandie baseino) didelėse upėse pavasarį ir vasarą žydi dumbliai“ ir „tam tikrais laikotarpiais daugelyje upelių labai išplinta aukštesnieji augalai, siūliniai dumbliai arba bentosiniai titnagdumbliai“, tačiau ji nesiremia jokia tikslia aplinkybe, įrodančia, kad trečias ir ketvirtas eutrofikacijos požymiai patenkinti.
49. Todėl Komisija neįrodė, kad Senos intakai pasroviui nuo santakos su Andelle yra eutrofikuoti arba greitai gali tokiais tapti Direktyvos 91/271 prasme.
Dėl Artois-Picardie baseino
– Artois-Picardie baseino pakrantės vandenys
50. Iš Komisijos pateiktų ataskaitų matyti, kad Artois‑Picardie baseino pakrantės vandenys yra prisotinti maistinių medžiagų ir beveik kiekvienais metais juose gausiai dauginasi fitoplanktonas (IFREMER ir atitinkamai 1997 m. gruodžio mėn. bei 1999 m. spalio mėn. Agence de l’Eau Artois-Picardie
ataskaitos, susijusios su regioniniu Nord‑Pas‑de‑Calais/Picardie pakrantės maistinių medžiagų monitoringu bei 2001 m. IFREMER ataskaita).
51. Artois-Picardie pakrantės vandenims būdingas „sezoninis maistingų medžiagų (ypač nitrato, fosforo ir silikato) ciklas, glaudžiai susijęs su pagrindinių fitoplanktono rūšių augimu“ (2001 m. IFREMER ataskaita). Tokiomis sąlygomis, remiantis turimais mokslo ir techniniais duomenimis, priešingai nei teigia Prancūzijos vyriausybė, priežasties ir pasekmių ryšys tarp Artois‑Picardie pakrantės vandenų prisotinimo maistinių medžiagų ir konstatuoto fitoplanktono dauginimosi, laikomas įrodytu.
52. Artois-Picardie baseine yra „daug pramonės ir gyvenamųjų namų (gyventojų tankumas yra tris kartus didesnis už nacionalinį vidurkį)“ ( Agence de l’Eau Artois‑Picardie
dokumentas). Taip pat darytina išvada, kad išleidžiamos miesto nuotekos reikšmingai didina šio baseino vandenų, ypač jo pakrantės vandenų, eutrofikaciją, ko Prancūzijos vyriausybė neginčija.
53. Visoje Artois-Picardie pakrantėje, įskaitant ir Dunkerque, Boulogne‑sur‑Mer ir Calais, beveik kiekvienų metų balandžio ir gegužės mėnesiais dauginasi fitoplanktonas Phaecocystis, o tai „yra < ... > nepaprastas ekologinis reiškinys“, pasireiškiantis vandens spalvos pakitimu, kartais bjauriu kvapu pakrantėje“ ir tuo, kad „vanduo tampa lipnus bei gali lemti gausų putų (foaming) atsiradimą“ (2001 m. INFREMER ataskaita).
54. Be to, Somme įlankoje dėl eutrofikacijos mažėja deguonies (2001 m. INFREMER ataskaita). INFREMER cituotas mokslo darbas labai aiškiai liudija, kad konstatuotą mirtingumą lėmė vandens organizmų perteklius, dėl kurio aplinkoje epizodiškai atsiranda anoksija. INFREMER teigimu, jau kitose Šiaurės jūros zonose buvo nustatyta, kad Phaecocystis
žydėjimas, panašus į Artois‑Picardie pakrantės vandenyse, gali turėti dramatiškų pasekmių bentosinių ir jūros ekosistemų struktūrai bei funkcionavimui. Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad vis dėlto INFREMER ataskaitoje, skirtoje Agence de l’Eau Artois‑Picardie, nurodoma, jog kiaukutinių arba žuvų mirtingumas nesusijęs su Phaecocystis
žydėjimu Somme įlankoje, tačiau ji šio dokumento nepateikia.
55. Fitoplanktono bendrijos struktūros pakitimas, paskatinantis rūšių, pavyzdžiui, Phaecocystis, kuri nors ir nenuodinga, yra ne mažiau kenksminga, dauginimąsi, nepageidautinai sutrikdo organizmų pusiausvyrą ne tik Somme įlankos, bet ir visos Artois‑Picardie jūros pakrantės vandenyje.
56. Vandens spalvos, kvapo ir sudėties pakitimai, kurių neigiamos pasekmės turizmui yra akivaizdžios ir kurie tikriausiai taip pat daro žalą žvejybai, rodo tokio vandens kokybės pablogėjimą.
57. Tokiomis aplinkybėmis Komisija teisingai konstatavo, kad visi Artois‑Picardie jūros pakrantės vandenys yra eutrofikuoti direktyvos 91/271 prasme ir kad jie turėjo būti laikomi eutrofikacijai jautria zona.
– Artois-Picardie baseino kontinentiniai vandenys (hidrografinis tinklas tarp praplatintos Aa/Escaut ir tarp Belgijos sienos Scarpe pasroviui nuo Arras, Lens kanalas pasroviui nuo Lens, ir visa Somme).
58. Grįsdama ieškinį Komisija pateikia įvairius Agence de l’Eau Artois-Picardie
dokumentus. Iš jų matyti, kad „praėjusiais metais pastebėtas bendras vandens kokybės pagerėjimas kartu su dideliu azoto, ypač fosforo, kiekiu skatina augalų, t. y. fitoplanktono, siūlinių dumblių ar makrofitų (plūdenų, vandens lelijų ir kt.) augimą“, kad „šis augalų dauginimasis sukelia daug žalos, dažniausiai vandens spalvos pakitimą, kvapus, vandens srovės sutrikimą, ir ypač didelį žuvų mirtingumą nuo uždusimo“ ir kad „pernelyg gausi augmenija daro estetinę žalą, sukelia nemalonius kvapus, trukdo naudoti valtis, užkemša filtrus, naudojamus geriamam vandeniui gauti“.
59. Iš jų taip pat matyti, kad Artois‑Picardie baseino upės yra nepalankioje padėtyje palyginti su kitų regionų upėmis, nes, viena vertus, „gerokai daugiau pramonės ir gyvenamųjų namų (gyventojų tankumas yra tris kartus didesnis už nacionalinį vidurkį)“ ir, antra vertus, „upių debitas per mažas, kad atsiradusi tarša išsivalytų“, be to, „(jų) srovės greitis < ... > lėtas: mažai deguonies, dumblinas dugnas, nesidaugina žuvys ir mažėja gyvūnijos įvairovė“.
60. Tačiau Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad nei kokio nors poveikio vandens srovei, nei žalos vandens augalijai ir gyvūnijai, ir būtent žuvų populiacijai, Artois-Picardie baseino upėse nepastebėta. Ji tvirtina, kad Komisijos cituoti plačiajai visuomenei skirti dokumentai buvo parengti siekiant, jog jie būtų platinami; be to, juose nėra visų reikiamų niuansų, todėl šie dokumentai negali patvirtinti Komisijos teiginių.
61. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad nors viename iš šio sprendimo 58 ir 59 punktuose minėtų dokumentų nurodyta, jog aukštutinės Somme tvenkiniai ir Aa deltos kanalai yra paveikti eutrofikacijos, jame šis terminas apibrėžiamas kaip „prisotinimas maistinių medžiagų < ... >, galintis sukelti augalų dauginimąsi“, todėl iš šio dokumento neįmanoma sužinoti, ar trečias ir ketvirtas eutrofikacijos požymiai nurodomuose vandenyse patenkinti.
62. Iš kitų dokumentų negalima nustatyti, kokia upė ar koks kanalas yra paveikti eutrofikacijos ar gali tokiais tapti. Be to, juose ne visada atskiriama, kokių konkrečių pasekmių atsiranda dėl hidrografinio tinklo galimos eutrofikacijos ir kokios apskritai taršos, kuriai būdingos ne tik įnešamos maistinės medžiagos, pasekmės.
63. Dėl oficialiame įspėjime ir argu mentuotoje nuomonėje cituotos 1999 m. ERM ataskaitos, kuria Komisija, atrodo, daugiausiai rėmėsi darydama išvadą, kad nenustatyta šio hidrografinio tinklo dalis, konstatuotina, jog ši ataskaitos dalis, susijusi su Artois‑Picardie baseinu, Teisingumo Teismui pateikta nebuvo.
64. Todėl atsižvelgiant į Komisijos pateiktus dokumentus, jokie duomenys nepagrindžia to, kad ji į savo kaltinimą įtraukė
tam tikras, o ne kitas Artois‑Picardie baseino upes. Be to, grįsdama savo pirmąjį kaltinimą, ji nesirėmė jokiu Prancūzijos vyriausybės šiame procese pateiktu dokumentu, susijusiu su šio baseino hidrografiniu tinklu.
65. Todėl Komisija neįrodė, kad jos ieškinyje tiksliai nurodyti kontinentiniai Artois‑Picardie baseino vandenys yra eutrofikuoti arba greitai gali tokiais tapti direktyvos 91/271 prasme.
Dėl Loire-Bretagne baseino
– Vilaine įlanka
66. Iš 2001 m. IFREMER ataskaitos matyti, kad Vilaine įlanka yra labiausiai eutrofikuota Prancūzijos pakrantė. Visų pirma tai vieta, kurioje dėl didelės fitoplanktono biomasės augimo, vėliau – bakterinio nykimo pasireiškia hipoksija, netgi anoksija, galinti sukelti didelį žuvų ir bentosinių bestuburių mirtingumą. Antra, trys šios įlankos vietos buvo įvardytos kaip potencialių makrodumblių dauginimosi („žaliųjų bangų“ (marrées vertes)) vietos ir 1997–1999 m., t. y. tyrimo laikotarpiu šio veiksnio buvo paveiktos mažiausiai vieną kartą.
67. Prancūzijos vyriausybė neginčija, kad įnešamos maistinės medžiagos, ypač miesto kilmės azotas, nešamas Vilaine upės, yra svarbios įlankos eutrofikacijai.
68. Ji tvirtina, kad Vilaine nuotekų surinkimo rajoną jau įvardijo kaip eutrofikacijai jautrią zoną, todėl visoms aglomeracijoms, turinčioms daugiau kaip 10 000 g. e., kurios išleidžia savo nutekamuosius vandenis į šį rajoną, taikomos Direktyvos 91/271 nuostatos. Vilaine įlankos nelaikymas eutrofikacijai jautria zona neturi jokios reikšmės, nes jokia aglomeracija, turinti daugiau kaip 10 000 g. e., neišleidžia savo nuotekų tiesiai į šią įlanką ir, priešingai nei teigia Komisija, Loire upės įnešamos medžiagos neturi įtakos šiai įlankai, todėl Prancūzijos vyriausybė mano, kad ji įvykdė įsipareigojimus.
69. Šiuo atžvilgiu, netgi darant prielaidą, kad jokia aglomeracija, turinti daugiau kaip 10 000 g. e., neišleidžia savo nuotekų tiesiai į Vilaine įlanką ir kad, priešingai nei teigia Komisija, Loire upės įnešamos medžiagos nedaro įtakos šiai įlankai, aplinkybė, jog Vilaine upės nuotekų surinkimo rajonas jau buvo laikomas eutrofikacijai jautria zona, nepateisina to, kad ši įlanka tokia nelaikoma. Iš tikrųjų iš Direktyvos 91/271 5 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su jos II priedo A dalies a punktu, aišku, kad valstybės narės visus eutrofikuotus vandens telkinius privalo laikyti jautriomis zonomis.
70. Todėl nelaikydama Vilaine įlankos eutrofikacijai jautria zona Direktyvos 91/271 prasme, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų.
– Lorient prieuostis
71. Prancūzijos vyriausybė neginčija, kad Lorient prieuosčio vandenys yra prisotinti maistinių medžiagų.
72. Iš 2001 m. IFREMER ataskaitos matyti, kad 1997–1999 m. dvi Lorient prieuosčio vietos kiekvienais metais išilgai paplūdimių buvo paveiktos makrodumblių dauginimosi („žaliųjų bangų“ (marrées vertes)).
73. Toje pačioje ataskaitoje nurodyta, kad Bretanės pakrantės „žaliosios bangos“, kurios paprastai trunka nuo gegužės iki rugpjūčio ar rugsėjo mėn., susidaro dėl greito žaliųjų Ulva
dumblių dauginimosi, kurį lemia vandens prisotinimas maistinių medžiagų. Šiuos atsitiktinius dumblius, lengvai atitrūkstančius nuo pagrindo, neša srovė, ir galiausiai jie gausiai susikaupia paplūdimiuose. „Žaliosios bangos“ labai trukdo įprastai turistinei veiklai, pavyzdžiui, maudytis, žvejoti, vaikščiotis pakrante ir t. t. arba padaro ją netgi neįmanomą. Komunos, siekdamos išsaugoti turizmą, turi rinkti dumblius.
74. Kaip buvo pažymėta šio sprendimo 23 punkte, toks makrodumblių dauginimasis nepageidautinai sutrikdo organizmų pusiausvyrą vandenyje. „Žaliųjų bangų“ neigiamos pasekmės, inter alia, turizmui taip pat yra vandens kokybės blogėjimas.
75. Tačiau Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad miesto kilmės azotas sudaro 9,8 % pavasario ir vasaros srauto, todėl miesto nuotekos neturi didelės reikšmės. Ji teigia, jog Komisija argumentuotoje nuomonėje sutiko, kad atplukdomas miesto kilmės azotas Saint‑Brieuc įlankoje, iš viso sudarantis 8,9 %, nėra svarbus ir kad ta pati išvada darytina ir dėl Lorient prieuosčio.
76. Šiuo atžvilgiu tai, kad Komisija sutiko, jog miesto nuotekos smarkiai nedidina Saint-Brieuc prieuosčio eutrofikacijos, neturi jokios įtakos Lorient prieuosčio nelaikymo jautria zona klausimui, nes neginčijama, jog šie du vandens telkiniai nepriklauso vienas nuo kito.
77. Iš ERM 1999 m. ataskaitos matyti, kad 9,8 % pavasarį ir vasarą, t. y. žaliųjų dumblių dauginimosi periodu, įnešamų nitratų Lorient prieuostyje yra miesto kilmės ir sudaro 374 tonas. Tokiomis aplinkybėmis Komisija pagrįstai padarė išvadą, kad miesto nuotekos
smarkiai didina Lorient prieuosčio eutrofikaciją.
78. Taigi Komisija teisingai padarė išvadą, kad Lorient prieuostis yra eutrofikuotas Direktyvos 91/271 prasme ir kad jis turėjo būti laikomas eutrofikacijai jautria zona.
– Elorn estuarija, Morbihan įlanka, Douarnenez įlanka ir Concarneau įlanka
79. Prancūzijos vyriausybė neginčija, kad šie vandens telkiniai yra prisotinti maistinių medžiagų.
80. Iš 2001 m. IFREMER ataskaitos matyti, kad 1997–1999 m., t. y. tyrime nagrinėjamu laikotarpiu, minimos zonos kiekvienais metais buvo veikiamos „žaliųjų bangų“. Prancūzijos vyriausybė taip pat pripažįsta šio reiškinio buvimą bei svarbą Concarneau įlankoje.
81. Taigi dėl šio sprendimo 73 ir 74 punktuose nurodytų priežasčių Komisija nustatė, kad Elorn esutuarija, Morbihan įlanka, Douarnenez ir Concarneau įlankos yra eutrofikuotos.
82. Tačiau Prancūzijos vyriausybė teigia, kad įnešamos miesto kilmės maistinės medžiagos smarkiai nedidina šių vandens telkinių eutrofikacijos, todėl nėra reikalo jų laikyti jautriomis zonomis Direktyvos 91/271 prasme.
83. Šiuo atžvilgiu neginčijama, kad tarša azotu iš esmės yra žemės ūkio kilmės.
84. Tačiau dėl Elorn estuarijos Komisija ir Prancūzijos vyriausybė sutinka, kad 21 % pavasarį ir vasarą, t. y. žaliųjų dumblių dauginimosi laikotarpiu, įnešamų nitratų yra miesto kilmės. Šis skaičius pateiktas 1999 m. ERM ataskaitoje.
85. Pagal tą pačią ataskaitą Douarnenez ir Concarneau įlankose atitinkamai 23 % ir 32 % pavasarį ir vasarą įnešamų nitratų yra miesto kilmės. Atsakyme į argumentuotą nuomonę nurodžiusi, kad pagal 1993 m. rugpjūčio mėn. Saunier
tyrimų biuro tyrimą (toliau – Saunier
tyrimas) šią dalį atitinkamai sudarė 22 % ir 34 %, Prancūzijos vyriausybė atsiliepime į ieškinį teigė, kad, remiantis CEVA-IFREMER tyrimu Vandens tyrimo centrui, Douarnenez įlankoje 90 % azoto ir fosforo yra žemės ūkio kilmės. Konstatuotina, kad ji nepateikia šio tyrimo. Dėl Concarneau įlankos Prancūzijos vyriausybė nurodo, kad įvairūs tyrimai ir bandinių ėmimo darbai (IFREMER, Ceva, DDE, In vivo) leido tikėtis maždaug 500 tonų į įlanką įnešamų medžiagų per metus, iš kurių tik 6,5 tonos (t. y. 1,3 %) patenka iš Concarneau valymo įrenginių. Tačiau Prancūzijos vyriausybė nepateikė ir šių tyrimų bei ataskaitų. Tokiomis sąlygomis procentiniai dydžiai, kurie nurodyti Komisijos pateiktoje ERM ataskaitoje, turi būti laikomi analizės pagrindu.
86. Dėl Morbihan įlankos Prancūzijos vyriausybė teigia, kad pagal jos pateiktą Saunier
tyrimą tik 10% pavasarį ir vasarą įnešamų nitratų yra miesto kilmės. Tačiau šio tyrimo analizė neleidžia patvirtinti šio skaičiaus, todėl reikia atsižvelgti ir į 21 % dydį, kuris nurodytas 1999 m. ERM ataskaitoje. Bet kuriuo atveju konstatuotina, kad Saunier
tyrimas atliktas 1993 m., todėl 1999 m. ERM ataskaita  pateikia naujesnį Prancūzijos pakrančių vandenų būklės įvertinimą.
87. Komisija teisingai teigia, kad miesto kilmės įnešamos medžiagos, kurios sudaro maždaug 21–32 % viso įnešamo azoto kiekio, būtent tuomet, kai dumbliai arba kitų aukštesnių rūšių augalai sparčiai auga, yra svarbios nagrinėjamų vandenų eutrofikacijai atsirasti, vystytis ar išlikti.
88. Tokiomis aplinkybėmis Komisija teisingai konstatavo, kad Elorn estuarija, Morbihan įlanka, Douarnenez įlanka ir Concarneau įlanka yra eutrofikuotos Direktyvos 91/271 prasme ir kad jos turėjo būti laikomos eutrofikacijai jautriomis zonomis.
– Sèvre niortaise
89. Komisija dublike atsisakė pirmojo kaltinimo šios vietovės atžvilgiu.
Dėl Rhône-Méditerranée-Corse baseino
– Vistre
90. Komisija tvirtina, kad Vistre upė pasroviui nuo Nîmes yra eutrofikuota ir kad ji turėjo būti laikoma eutrofikacijai jautria zona.
91. Prancūzijos vyriausybė pripažįsta šio reikalavimo pagrįstumą ir nurodo, kad  Vistre periodiškai pasikartojanti problema, susijusi tik su Nîmes aglomeracijos nuotekomis, bus išspręsta 2005 m. gruodžio 31 d. aglomeraciją sujungiant su visais vakarinės Nîmes dalies valymo įrenginiais, kurie bus išplėsti.
92. Todėl Prancūzijos valdžios institucijos Vistre pasroviui nuo Nîmes turėjo laikyti eutrofikacijai jautria zona.
– Thau lagūna
93. Neginčijama, kad Thau lagūnos vandenys yra prisotinti maistinių medžiagų. Be to, kaip matyti iš 2001 m. IFREMER ataskaitos, „Viduržiemio jūros ekosistemų eutrofikacijos šaltinis iš esmės yra ne žemės ūkio, o miesto kilmės nuotekos“, ir to Prancūzijos vyriausybė neginčija Thau lagūnos atžvilgiu.
94. Pagal tą pačią ataskaitą Thau lagūnoje vyksta daugybė anoksijos reiškinių, vadinamų „anoksijos krizėmis“ (malaïgues), kurių „suaktyvėjimas tikriausiai susijęs su dumblių, kurių gausu pakrantėje, paspartėjusia dėl aukštos temperatūros tarša“ ir dėl kurių vanduo tampa nuodingas jame esantiems gyvūnams ir augalams. Tokie reiškiniai vyko 1975 m., 1982 m., 1983 m., 1987 m., 1990 m. ir 1997 m.
95. Remdamasi 1998 m. IFREMER tyrimu „1997 m. vasaros Thau baseino anoksijos krizė“ (La crise anoxique du bassin de Thau de l’été 1997, toliau – 1998 m. IFREMER tyrimas) bei IFREMER ir Languedoc‑Roussillon regiono paskelbtu 2000 m. lagūnos monitoringo tinklo biuleteniu, Prancūzijos vyriausybė vis dėlto tvirtina, kad nuo 1997 m. Thau lagūnos trofinė padėtis smarkiai pagerėjo. Per šiuos dvidešimt metų nustatytos anoksijos krizės kilo ne dėl augalų dauginimosi, atsiradusio dėl lagūnos eutrofikacijos, o dėl vis dar netinkamo gyvųjų organinių medžiagų bei jų liekanų, atsiradusių ypač dėl Thau lagūnoje išvystytos gausios kiaukutinių auginimo veiklos, išteklių tvarkymo.
96. Šiuo atžvilgiu iš 1998 m. IFREMER tyrimo matyti, kad po 1970 m. aplink lagūną atliktų planavimo darbus, siekiant sumažinti antropogeninės kilmės įnešamų maistinių medžiagų kiekį, „galima laikyti, kad Thau baseinas nebėra eutrofikuotas“.
97. Iš tikrųjų pagal šį tyrimą: nors Thau lagūnos vandenyse gausiai dauginasi fitoplanktonas, juose aptinkamos fitoplanktono rūšys nėra nuodingos ir netrukdo dideliais kiekiais auginti kiaukutinius, ypač austres. Iš jūros gėrybių (valgomųjų moliuskų, austrių, ir t. t.) išskirtos azotinės medžiagos sudaro daugiau kaip 60 % į nuotekų surinkimo rajoną įnešamų medžiagų. Tokiomis aplinkybėmis Thau lagūnos vandenyse nėra nepageidautinai trikdoma organizmų pusiausvyra.
98. Tačiau 1998 m. INFREMER tyrimas nurodo pavojų, kad Thau lagūnos vandenys gali būti paveikti anoksijos krizės, t. y. reiškinio, pasireikšiančio deguonies trūkumu vandenyje, sulfidų susidarymu ir paveiktose zonose esančių visų gyvų organizmų, įskaitant austrių, masiniu mirtingumu. Paskutinį kartą anoksijos krizė buvo 1997 m. Kai ji įvyksta, laikoma, kad organizmų pusiausvyra vandenyje nepageidaujamai sutrikdoma ir kartu pablogėja tokio vandens kokybė.
99. Priešingai nei teigia Prancūzijos vyriausybė, iš 1998 m. INFREMER tyrimo matyti, kad nors įnešamos iš kiaukutinių auginimo veiklos susidariusios organinės medžiagos skatina tokias anoksijos krizes, pavyzdžiui, 1997 m. makrodumblių spartus augimas lagūnos pakrantėje dėl vandens prisotinimo maistinių medžiagų turi svarbią reikšmę šio reiškinio atsiradimui.
100. Pagal šį tyrimą negali būti atmesta tikimybė, kad ateityje, esant ypatingoms meteorologinėms sąlygoms, pavyzdžiui, panašioms kaip 1997 m., kils anoksijos krizių. Thau lagūnos pakrantėse yra „keli potencialūs židiniai, esantys lagūnos vandenimis maitinamų pagrindinių upių įtekėjimo vietoje“. Šią aplinkybę patvirtina 2000 m. Lagūnos monitoringo tinklo biuletenis, pagal kurį Thau lagūnos dalis (Angle mažoji įlanka) yra vidutinės būklės eutrofikacijos atžvilgiu.
101. Todėl Komisija teisingai padarė išvadą, kad jeigu apsaugos priemonės nebus priimtos, Thau lagūna greitai gali tapti eutrofikuota, ir kad ji turėjo būti laikoma eutrofikacijai jautria zona Direktyvos 91/271 prasme.
102. Pagal 1998 m. IFREMER tyrimą „iš nuotekų surinkimo rajono įnešamos medžiagos yra < ... > reikalingos išlaikyti Thau baseino pajėgumą auginti kiaukutinius“, nes „dėl planktono dauginimosi sulėtėjimo (gali) sumažėti auginamų kiaukutinių populiacija“, o tai akivaizdžiai nepageidautina. Tačiau Direktyvos 91/271 II priedo A dalies a punkto antroji pastraipa numato galimybę taikyti griežtesnius valymo reikalavimus, paprastai taikomus jautriose zonose išleidžiamoms miesto nuotekoms.
103. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, jog pirmasis kaltinimas yra pagrįstas Senos įlankos, Senos pasroviui nuo santakos su Andelle, Artois‑Picardie baseino pakrantės vandenų, Vilaine įlankos, Lorient prieuosčio, Elorn estuarijos, Douarnenez įlankos, Concarneau įlankos, Morbihan įlankos, Vistre pasroviui nuo Nîmes bei Thau lagūnos atžvilgiu.
Dėl antrojo kaltinimo, kad netaikomi griežtesni valymo reikalavimai jautriose zonose išleidžiamoms miesto nuotekoms iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 g  e.
104. Iš direktyvos 91/271 5 straipsnio 2 dalies matyti, jog Prancūzijos valdžios institucijos privalėjo imtis reikalingų priemonių, kad miesto nuotekos, patenkančios į nuotekų surinkimo sistemas iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 g. e., prieš išleidžiamos jautriose zonose ne vėliau kaip nuo 1998 m. gruodžio 31 d. būtų pradėtos valyti pagal griežtesnius nei aprašyta 4 straipsnyje reikalavimus.
105. Pagal direktyvos 91/271 5 straipsnio 3 dalies kartu su I priedo B dalies 3 punktu nuostatas šis valymas pagal griežtesnius reikalavimus būtent reiškia, kad į eutrofikacijai jautrias zonas išleidžiamos nuotekos turi atitikti minėto priedo 2 lentelėje nustatytus reikalavimus, vis dėlto nepažeidžiant šios direktyvos II priedo A dalies a punkto antrosios pastraipos nuostatų.
106. Visų pirma, Komisija tvirtina, jog atsakydamos į oficialų įspėjimą Prancūzijos valdžios institucijos 2000 m. gruodžio 12 d. laišku pripažino, kad 1998 m. gruodžio 31 d. 130 aglomeracijų, kurių sąrašą jos pateikė, miesto nuotekų valymas neatitiko Direktyvos 91/271 5 straipsnio 2 dalies reikalavimų.
107. Savo triplike Prancūzijos vyriausybė nurodo, kad iš 130 šiame sąraše nurodytų aglomeracijų 32 jau atitinka Direktyvos 91/271 reikalavimus, iš kurių 10 (Vichy, Aix‑en‑Provence, Mâcon, Créhange, Saint‑Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon‑sur‑Seine ir Gray) juos atitiko iki argumentuotoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos.
108. Šiuo atžvilgiu pagal nusistovėjusią teismų praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį baigiantis argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui (žr., inter alia, 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑446/01, Rink. p. I‑6053, 15 punktą).
109. Kadangi Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint-Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon-sur-Seine ir Gray aglomeracijos jau atitiko reikalavimus iki argumentuotoje nuomonėje nurodyto termino pabaigos, su jomis susijęs kaltinimas nepagrįstas.
110. Tačiau jis pagrįstas dėl kitų 2000 m. gruodžio 12 d. Prancūzijos valdžios institucijų laiške nurodytų aglomeracijų, įskaitant tas, kuriose buvo pradėta laikytis direktyvos reikalavimų po argumentuotoje nuomonėje nurodyto termino pabaigos.
111. Komisija Prancūzijos valdžios institucijas kaltina tuo, kad jos neįvykdė įsipareigojimų dėl Montpellier aglomeracijos, kuri nenurodyta prie 2000 m. gruodžio 12 d. laiško pridėtame sąraše.
112. Iš Prancūzijos vyriausybės atsakymo į argumentuotą nuomonę matyti, kad Montpellier aglomeracija išleidžia miesto nuotekas jautrioje zonoje ir kad valymo įrenginių suderinimo priemonės bei į jūrą nutekančio kanalo įrengimo darbai bus užbaigti tik 2004 m. Kadangi Prancūzijos vyriausybė Teisingumo Teisme netvirtino, kad šie darbai buvo baigti anksčiau nei numatyta ir bet kuriuo atveju prieš argumentuotoje nuomonėje nurodyto termino pabaigą, antrasis kaltinimas dėl Montpellier aglomeracijos taip pat pagrįstas.
113. Galiausiai Komisija tvirtina, kad Prancūzijos valdžios institucijos privalėjo užtikrinti, jog miesto nuotekos iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 g. e., išleidžiamos pirmajame kaltinime nurodytose zonose, kurios turėjo būti laikomos eutrofikacijai jautriomis zonomis, būtų pradėtos valyti pagal griežtesnius reikalavimus, kaip numatyta Direktyvos 91/271 5 straipsnio 2 dalyje.
114. Šiuo atžvilgiu Prancūzijos vyriausybė, kuri neginčija, kad miesto nuotekos iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 g. e., išleidžiamos šio sprendimo 103 punkte nurodytose zonose arba nuotekų surinkimo rajone, Teisingumo Teisme nei tvirtino, nei a fortiori
įrodė, kad argumentuotoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje šie vandenys buvo pradėti valyti pagal griežtesnius reikalavimus Direktyvos 91/271 5 straipsnio 2 dalies prasme.
115. Todėl darytina išvada, kad:
– nelaikydama Senos įlankos, Senos pasroviui nuo santakos su Andelle, Artois‑Picardie baseino pakrantės vandenų, Vilaine įlankos, Lorient prieuosčio, Elorn estuarijos, Douarnenez įlankos, Concarneau įlankos, Morbihan įlankos, Vistre pasroviui nuo Nîmes bei Thau lagūnos eutrofikacijai jautriomis zonomis ir
– netaikydama griežtesnių valymo reikalavimų išleidžiamoms miesto nuotekoms iš kitų nei Vichy, Aix‑en‑Provence, Mâcon, Créhange, Saint‑Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon‑sur‑Seine ir Gray aglomeracijų, nurodytų 2000 m. gruodžio 12 d. Prancūzijos valdžios institucijų laiške, ir iš Montpellier aglomeracijos, bei išleidžiamoms miesto nuotekoms iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 g. e., į Senos įlanką, Senos pasroviui nuo santakos su Andelle, Artois‑Picardie baseino pakrantės vandenis, Vilaine įlanką, Lorient prieuostį, Elorn estuariją, Douarnenez įlanką, Concarneau įlanką, Morbihan įlanką, Vistre pasroviui nuo Nîmes bei Thau lagūną,
Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 91/271/EEB dėl miesto nuotekų valymo 5 straipsnio 1 ir 2 dalies bei II priedą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
116. Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį kiekviena pralaimėjusi šalis padengia bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, ir Prancūzijos Respublika iš esmės pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Rezoliucinė dalis
Remdamasi šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1. Pripažinti, kad:
– nelaikydama Senos įlankos, Senos pasroviui nuo santakos su Andelle, Artois‑Picardie baseino pakrantės vandenų, Vilaine įlankos, Lorient prieuosčio, Elorn estuarijos, Douarnenez įlankos, Concarneau įlankos, Morbihan įlankos, Vistre pasroviui nuo Nîmes bei Thau lagūnos eutrofikacijai jautriomis zonomis ir
– netaikydama griežtesnių valymo reikalavimų išleidžiamoms miesto nuotekoms iš kitų nei Vichy, Aix‑en‑Provence, Mâcon, Créhange, Saint‑Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon‑sur‑Seine ir Gray aglomeracijų, nurodytų 2000 m. gruodžio 12 d. Prancūzijos valdžios institucijų laiške, ir iš Montpellier aglomeracijos bei išleidžiamoms miesto nuotekoms iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 g. e., į Senos įlanką, Senos pasroviui nuo santakos su Andelle, Artois-Picardie baseino pakrantės vandenis, Vilaine įlanką, Lorient prieuostį, Elorn estuariją, Douarnenez įlanką, Concarneau įlanką, Morbihan įlanką, Vistre pasroviui nuo Nîmes bei Thau lagūną,
Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 91/271/EEB dėl miesto nuotekų valymo 5 straipsnio 1 ir 2 dalies bei II priedą.
2. Atmesti kitą ieškinio dalį.
3. Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.