Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 23 d.(1)
Byla C‑164/25
T 2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o.
prieš
TELEKOM SLOVENIJE, d.d.
(Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovėnijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2014/61/ES dėl priemonių sparčiojo elektroninių ryšių tinklų diegimo sąnaudoms mažinti – Prieiga prie esamos fizinės infrastruktūros – Pareiga užtikrinti, kad bet kuri šalis turėtų teisę dėl ginčo kreiptis į kompetentingą nacionalinę ginčų nagrinėjimo įstaigą – Reikalavimas nutraukti nacionalinės ginčų nagrinėjimo įstaigos vykdomą procedūrą, jeigu teisme pareiškiamas ieškinys – Veiksmingumo principas – Teisė į veiksmingą teisinę gynybą “
I.      Įvadas
1.        Direktyva 2014/61/ES(2) siekiama sudaryti palankesnes sąlygas greitam sparčiųjų elektroninių ryšių tinklų diegimui, visų pirma skatinant bendrai naudotis egzistuojančia fizine infrastruktūra.
2.        Tam valstybės narės turi sukurti neteisminio ginčų sprendimo mechanizmą, kuriuo galėtų pasinaudoti abi ginčo šalys, jei atsisakoma suteikti prieigą prie fizinės infrastruktūros arba jeigu jos nesutaria dėl tokios prieigos sąlygų.
3.        Ką daryti, jei iš pradžių viena šalis inicijuoja procedūrą nacionalinėje ginčų nagrinėjimo įstaigoje (toliau – GNĮ), kad gautų prieigą prie fizinės infrastruktūros, paskui kita šalis kreipiasi į teismą ir prašo jo pripažinti, kad tokia prieiga neturėtų būti suteikta?
4.        Tai yra aplinkybės, dėl kurių pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą. Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvoje 2014/61 nustatyta pareiga pirmiausia kreiptis į GNĮ (toliau – eiliškumo sistema), ar šalys gali rinktis arba ginčo sprendimo procedūrą, arba teismo procesą (toliau – lygiagretumo sistema). Antra, jeigu lygiagretumo sistema atitinka tą direktyvą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, kaip aiškinti veiksmingumo principą ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnį, atsižvelgiant į nacionalinę procesinę normą, pagal kurią neteisminė ginčų nagrinėjimo procedūra turi būti nutraukta, jeigu vėliau teisme iškeliama byla dėl to paties klausimo.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
5.        Direktyvos 2014/61 2, 9, 11, 13, 14, 19, 34 ir 39 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(2)      pripažindamos sparčiojo plačiajuosčio ryšio diegimo svarbą, valstybės narės patvirtino plataus užmojo plačiajuosčio ryšio tikslus, <...> užtikrinti, kad ne vėliau kaip 2020 m. visi europiečiai turėtų galimybę naudotis daug spartesniu internetu (daugiau kaip 30 Mbps), o 50 % arba daugiau Sąjungos namų ūkių užsisakytų spartesnio kaip 100 Mbps interneto ryšio paslaugą;
<…>
(9)      priemonėmis, kuriomis siekiama padidinti egzistuojančios infrastruktūros naudojimo efektyvumą <...>, turėtų būti iš esmės prisidedama prie greito ir plataus masto sparčiųjų elektroninių ryšių tinklų diegimo užtikrinimo <...>
<…>
(11)      šia direktyva siekiama nustatyti visoje Sąjungoje taikomas būtiniausias teises ir pareigas <...> Užtikrinant būtiniausias vienodas sąlygas, tai turėtų būti daroma nedarant poveikio esamai geriausiai praktikai ir nacionaliniu bei vietos lygiu priimtoms priemonėms, kuriomis nustatytos išsamesnės nuostatos ir sąlygos, taip pat papildomoms priemonėms, kuriomis papildomos tos teisės ir pareigos, laikantis subsidiarumo principo;
<...>
(13)      elektroninių ryšių tinklo operatoriams, ypač naujiems rinkos dalyviams, gali būti daug veiksmingiau pakartotinai naudotis egzistuojančia fizine infrastruktūra, įskaitant kitų komunalinių įmonių infrastruktūrą, siekiant diegti elektroninių ryšių tinklus <...>
(14)      siekiant gerinti sparči[ųjų] elektroninių ryšių tinklų diegimą vidaus rinkoje, šia direktyva turėtų būti nustatytos viešojo ryšių tinklo paslaugų teikėjų teisės sąžiningomis ir pagrįstomis sąlygomis <...> gauti prieigą prie fizinės infrastruktūros, neatsižvelgiant į jos buvimo vietą <...>
<...>
(19)      siekiant išvengti nepagrįstų atsisakymų sudaryti sandorį arba nepagrįstų sąlygų nustatymo, jeigu kyla nesutarimų vykstant komercinėms deryboms <...>, kiekviena šalis turėtų galėti kreiptis į nacionalinio lygio [GNĮ], kad šalims būtų nustatytas sprendimas <...>
<...>
(34)      laikantis subsidiarumo principo, šia direktyva neturėtų būti daromas poveikis valstybių narių galimybei skirti numatytas reguliavimo užduotis institucijoms, kurios turi geriausias galimybes jas atlikti pagal šalies konstitucinę kompetencijos ir įgaliojimų suteikimo sistemą ir šioje direktyvoje nustatytus reikalavimus;
<…>
(39)      šia direktyva gerbiamos pagrindinės teisės ir laikomasi principų, kurie visų pirma pripažinti [Chartijoje], ypač <...> teisės į veiksmingą teisinę gynybą. <…>“
6.        Tos direktyvos 1 straipsnio 1–3 dalyse numatyta:
„1.      Šios direktyvos tikslas – sudaryti palankesnes sąlygas sparčiųjų elektroninių ryšių tinklų diegimui ir jį skatinti, skatinant bendrai naudotis egzistuojančia fizine infrastruktūra <...>.
2.      Šia direktyva nustatomi su inžineriniais darbais ir fizine infrastruktūra susiję būtiniausi reikalavimai, siekiant suderinti tam tikrus tų sričių valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų aspektus.
3.      Valstybės narės gali palikti galioti ar nustatyti Sąjungos teisę atitinkančias priemones, kuriomis numatoma daugiau nei šia direktyva nustatyti būtiniausi reikalavimai, kad būtų geriau pasiektas 1 dalyje nurodytas tikslas.“
7.        Minėtos direktyvos 3 straipsnio 2–5 dalyse nustatyta:
„2.      Valstybės narės užtikrina, kad įmonės, teikiančios ar įgaliotos teikti viešųjų ryšių tinklų paslaugas, rašytiniu prašymu bet kuris tinklo operatorius būtų įpareigotas patenkinti visus pagrįstus prašymus dėl prieigos prie jo fizinės infrastruktūros sąžiningomis ir pagrįstomis sąlygomis, įskaitant kainą, siekiant diegti sparčiojo [sparčiųjų] elektroninių ryšių tinklų elementus. <...>
3.      Valstybės narės reikalauja, kad kiekvienas atsisakymas suteikti prieigą būtų grindžiamas objektyviais, skaidriais ir proporcingais kriterijais
<...>
4.      Valstybės narės užtikrina, kad tuo atveju, kai atsisakoma suteikti prieigą, arba kai per du mėnesius nuo prašymo dėl prieigos gavimo dienos nesusitariama dėl specialių sąlygų, įskaitant kainą, bet kuri šalis turėtų teisę perduoti klausimą kompetentingai [GNĮ].
5.      Valstybės narės reikalauja, kad 4 dalyje nurodyta [GNĮ], visapusiškai atsižvelgdama į proporcingumo principą, priimtų privalomą sprendimą, kuriuo išspręstų ginčą, inicijuotą pagal 4 dalį, įskaitant sąžiningų ir pagrįstų sąlygų, įskaitant prireikus kainą, nustatymą.
Nacionalinė [GNĮ] ginčą išsprendžia per kuo trumpesnį laiką ir bet kuriuo atveju per keturis mėnesius nuo išsamaus prašymo gavimo dienos, išskyrus išimtinių aplinkybių atvejus, nedarant poveikio šalių galimybei perduoti bylą teismui.“
8.        Tos pačios direktyvos 10 straipsnio 6 dalyje nurodyta, kad „[v]isus sprendimus, kuriuos priėmė bet kuri šiame straipsnyje nurodyta kompetentinga įstaiga, galima užginčyti teisme pagal nacionalinę teisę“.
B.      Slovėnijos teisė
9.        Priėmus Zakon o elektronskih komunikacijah (Elektroninių ryšių įstatymas; toliau – ZEKom-1), Direktyva 2014/61 perkelta į Slovėnijos teisę. To įstatymo 93 straipsnio 3–5 ir 7 dalys, 217 straipsnio 3 dalis, 218 straipsnio 6 dalis ir 220a straipsnio 5 dalis iš esmės atitinka minėtos direktyvos 3 straipsnio 2–5 dalis. ZEKom-1 192 straipsnio 1 dalis iš esmės atitinka Direktyvos 2014/61 10 straipsnio 6 dalį.
10.      Be to, pagal ZEKom-1 218 straipsnio 4 dalį, „jeigu vykstant ginčo nagrinėjimo Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije [Slovėnijos Respublikos ryšių tinklų ir paslaugų agentūra; toliau – agentūra] procedūrai bet kuri šalis jurisdikciją turinčiame teisme inicijuoja teismo procesą dėl to paties dalyko arba atsiima prašymą išspręsti ginčą, ginčo nagrinėjimo agentūroje procedūra nutraukiama“.
III. Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
11.      2020 m. lapkričio 19 d.
Telekom Slovenije (toliau – Telekom) pateikė prašymą suteikti prieigą prie T‑2
družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d. o. o. (toliau – T‑2) priklausančios telekomunikacijų tinklo fizinės infrastruktūros, tačiau 2021 m. sausio 21 d. raštu T‑2 šį prašymą atmetė.
12.      2021 m. balandžio 29 d.
Telekom pateikė agentūrai prašymą išspręsti ginčą ir teigė, kad agentūra turėtų įpareigoti T‑2 suteikti prieigą prie infrastruktūros.
13.      2021 m. rugsėjo 6 d.
Okrožno sodišče v Ljubljani (Apygardos teismas, Liubliana, Slovėnija) T‑2 pareiškė ieškinį dėl pripažinimo, kad Telekom neturėjo teisės įgyti prieigos prie jos fizinės infrastruktūros.
14.      Telekom tvirtino, jog tas teismas neturi jurisdikcijos, argumentuodama, kad ginčas yra administracinio pobūdžio ir nepriklauso civilinių teismų jurisdikcijai.
15.      2021 m. lapkričio 2 d. agentūra nutraukė vykdomą procedūrą, motyvuodama tuo, kad byla iš esmės sutampa su T‑2 ieškiniu, pareikštu Okrožno sodišče v Ljubljani (Apygardos teismas, Liubliana), ir kad agentūros vykdomas ginčų sprendimas nepažeidžia teismų jurisdikcijos.
16.      Telekom šį sprendimą apskundė Upravno sodišče Republike Slovenije (Slovėnijos Respublikos administracinis teismas).
17.      2023 m. rugsėjo 12 d. sprendimu tas teismas skundą atmetė. Jis nusprendė, kad Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antros pastraipos formuluotė „nedarant poveikio šalių galimybei perduoti bylą teismui“ (toliau – išlyga dėl poveikio nedarymo) užkerta kelią teisės kreiptis į teismą pažeidimui.
18.      2022 m. vasario 25 d. nutartimi Okrožno sodišče v Ljubljani (Apygardos teismas, Liubliana) atmetė Telekom pareikštą prieštaravimą dėl jurisdikcijos nebuvimo(3). Tas teismas nusprendė, kad sprendimas toje byloje turės įtakos šalių tarpusavio įsipareigojimų atsiradimui, todėl ji priklauso civilinių teismų jurisdikcijai.
19.      Telekom šią nutartį apeliacine tvarka apskundė Višje sodišče v Ljubljani (Liublianos aukštasis teismas, Slovėnija).
20.      2022 m. birželio 9 d.
nutartimi tas teismas patenkino Telekom apeliacinį skundą, pripažindamas prieštaravimą dėl jurisdikcijos nebuvimo. Višje sodišče v Ljubljani (Liublianos aukštasis teismas) konstatavo, kad: tikslinis ir kontekstinis Direktyvos 2014/61 aiškinimas rodo ketinimą sumažinti sparčiųjų elektroninių ryšių tinklų diegimo išlaidas; tinklų paslaugų teikėjų teisė naudotis fizine infrastruktūra skirta tokių tinklų diegimui paspartinti;
ir siekiant pagreitinti prieigą buvo sukurta speciali nacionalinė ginčų nagrinėjimo įstaiga, kartu nustatant terminus, per kuriuos ši įstaiga turi priimti sprendimą. Atsižvelgiant į tai, griežtas pažodinis aiškinimas, pagal kurį pirmenybė teikiama ginčų sprendimui teismuose, nenustatant sprendimo priėmimo terminų, prieštarautų Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimams. Be to, laikydamasis nuomonės, kad agentūra veikia kaip valdžios institucija, kai sprendžia operatorių ginčą dėl prieigos prie fizinės infrastruktūros, tas teismas padarė išvadą, kad nagrinėjama byla yra administracinio pobūdžio ir nepriklauso civilinių teismų jurisdikcijai.
21.      T‑2 pateikė kasacinį skundą dėl tos nutarties
Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovėnijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. 2022 m. rugsėjo 14 d.
tas teismas leido T‑2 pateikti kasacinį skundą.
22.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antros pastraipos išlygos dėl poveikio nedarymo negalima aiškinti remiantis vien jos formuluote. Be to, atsižvelgdamas į direktyvos tikslus šis teismas mano, kad galimi keli aiškinimai.
23.      Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Direktyva 2014/61], visų pirma šios direktyvos 3 straipsnio 5 dalies antros pastraipos frazė „nedarant poveikio šalių galimybei perduoti bylą teismui“, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tinklo operatorius turi teisę pateikti prašymą išspręsti ginčą, susijusį su prieiga prie esamos fizinės infrastruktūros, [GNĮ] arba bendrosios kompetencijos teismui?
2.      Ar [Direktyvos 2014/61] 3 straipsnio 5 dalies antra pastraipa, atsižvelgiant į lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus ir į [Chartijos] 47 straipsnį, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama nacionalinė procesinė norma, pagal kurią nacionalinės [GNĮ] vykdoma ginčo sprendimo procedūra nutraukiama tuo atveju, jei, vykstant ginčo sprendimo procedūrai, vienai iš šalių kompetentingame teisme iškeliama byla dėl to paties dalyko?“
24.      Rašytines pastabas pateikė Telekom, T‑2, Italijos ir Slovėnijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Šios šalys, išskyrus Italijos vyriausybę, dalyvavo 2026 m. sausio 29 d. vykusiame posėdyje.
IV.    Vertinimas
A.      Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
1.      Preliminarios pastabos
25.      Pirmasis klausimas apskritai susijęs su Direktyva 2014/61, o konkrečiai – su šios direktyvos 3 straipsnio 5 dalies antroje pastraipoje nustatyta išlyga dėl poveikio nedarymo. Manau, kad, siekiant pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą, būtina išaiškinti ir to straipsnio 4 dalį(4).
26.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 4 dalis ir 3 straipsnio 5 dalies antra pastraipa turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tinklo operatorius turi teisę pateikti prašymą išspręsti ginčą dėl prieigos prie esamos fizinės infrastruktūros GNĮ arba teismui.
27.      Visos suinteresuotosios šalys, išskyrus Telekom, siūlo į šį klausimą atsakyti neigiamai.
28.      Telekom, priešingai, iš esmės teigia, kad vienintelis būdas pasiekti Direktyvos 2014/61 tikslus yra suteikti GNĮ išimtinę jurisdikciją spręsti ginčus dėl prieigos prie esamos fizinės infrastruktūros, su sąlyga, kad GNĮ sprendimą galima apskųsti administraciniuose teismuose.
29.      Siekdamas atsakyti į šį klausimą, pasinaudosiu įprastu Teisingumo Teismo aiškinimo metodu, įvertindamas ne tik Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 4 dalies ir 3 straipsnio 5 dalies antros pastraipos formuluotę, bet ir atsižvelgdamas į aplinkybes, kurioms esant ši nuostata
įtvirtinta, ir teisės akto, kuriame ji nustatyta, tikslus(5).
2.      Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 4 dalies ir 3 straipsnio 5 dalies antros pastraipos formuluotė
30.      Pagal Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 4 dalį bet kuri šalis turi turėti teisę kreiptis į kompetentingą GNĮ kilus ginčui dėl prieigos prie esamos fizinės infrastruktūros.
31.      Direktyvos 3 straipsnio 5 dalyje nustatyti kriterijai ir principai, kurių turi laikytis GNĮ, vykdydama savo užduotį, tačiau jos antroje pastraipoje priduriama, kad tai turi būti daroma „nedarant poveikio šalių galimybei perduoti bylą teismui“.
32.      Mano nuomone, šias dvi 3 straipsnio dalis aiškinant kartu matyti, kad šalys gali pasirinkti, ar kreiptis į GNĮ, ar į teismą.
33.      Šį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 4 dalies ir 3 straipsnio 5 dalies antros pastraipos formuluočių palyginimas su kitų Sąjungos teisės aktų nuostatų formuluotėmis, pagal kurias, kaip jas aiškina Teisingumo Teismas, atitinkamai leidžiama taikyti lygiagretumo sistemą ir reikalaujama taikyti eiliškumo sistemą.
34.      Pirma, Reglamente (ES) 2016/679(6) asmenims, kurie tvirtina, kad buvo pažeistas šis reglamentas, siūlomos skirtingos teisių gynimo priemonės. Šiuo aspektu reglamento 77 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad kiekvienas duomenų subjektas turi teisę pateikti skundą priežiūros institucijai, „[n]eapribojant galimybių imtis kitų administracinių arba teisminių teisių gynimo priemonių“. Be to, pagal reglamento 78 straipsnio 1 dalį, „[n]edarant poveikio galimybei imtis kitų administracinių arba neteisminių teisių gynimo priemonių“, kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo turi teisę imtis veiksmingų teisminių teisių gynimo priemonių prieš priežiūros institucijos dėl jo priimtą teisiškai privalomą sprendimą. Galiausiai reglamento 79 straipsnio 1 dalyje kiekvienam duomenų subjektui garantuojama teisė imtis veiksmingų teisminių teisių gynimo priemonių „[n]edarant poveikio galimybei imtis bet kokių galimų administracinių arba neteisminių teisių gynimo priemonių, įskaitant teisę pateikti skundą priežiūros institucijai pagal 77 straipsnį“(7).
35.      Teisingumo Teismas yra pabrėžęs, kad kiekviena iš šių teisių gynimo priemonių turi būti įgyvendinama „nedarant poveikio“ kitoms. Atsižvelgdamas ir į Reglamento 2016/679 kontekstą ir tikslus, kurių juo siekiama, Teisingumo Teismas nusprendė, kad minėtose nuostatose nėra numatyta nei prioritetinės ar išimtinės kompetencijos arba jurisdikcijos, nei kokios nors taisyklės, pagal kurią jame numatytos institucijos ar teismų atliktam vertinimui dėl galimo šiuo reglamentu suteiktų teisių pažeidimo būtų teikiama pirmenybė(8).
36.      Antra, pagal Direktyvą 2001/14/EB(9) mokesčių už naudojimąsi geležinkelio infrastruktūra rinkimo sistema turi atitikti, be kita ko, vienodo požiūrio į geležinkelio įmones principą(10). Šiame kontekste, remiantis tos direktyvos 30 straipsnio 2 dalimi, „[p]areiškėjas turi teisę skųstis reguliavimo institucijai, jeigu mano, kad su juo buvo neteisingai pasielgta, jis buvo diskriminuojamas arba kaip nors kitaip nukentėjo; svarbiausia pareiškėjas gali apskųsti infrastruktūros valdytojo arba tam tikrais atvejais geležinkelio įmonės priimtus sprendimus <...>“. Be to, pagal to straipsnio 6 dalį „[v]alstybės narės imasi priemonių, reikalingų siekiant užtikrinti, kad reguliavimo institucijos priimti sprendimai galėtų būti peržiūrimi teismine tvarka“.
37.      Atsižvelgdamas į Direktyvos 2001/14 kontekstą bei tikslus, kurių ja siekiama, Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal tos direktyvos 30 straipsnį reguliavimo institucijai suteikiama išimtinė kompetencija spręsti ginčus dėl mokesčių už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra rinkimo sistemos(11).
38.      Mano nuomone, Direktyvoje 2014/61 vartojama formuluotė – taigi ir numatyta sistema – panaši į Reglamente 2016/679 vartojamą formuluotę, bet skiriasi nuo Direktyvoje 2001/14 vartojamos formuluotės. Todėl galima daryti išvadą, kad Direktyva 2014/61 neprieštarauja lygiagretumo sistemai.
39.      Taip pat turiu pripažinti, kad Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antra pastraipa gali būti aiškinama įvairiai. Visų pirma prieš išlygą dėl poveikio nedarymo pateikiama nuoroda į terminą, per kurį GNĮ turi išspręsti ginčą. Be to, tos straipsnio dalies pirmoje pastraipoje nustatyta sprendimo, kurį turi priimti GNĮ, taikymo sritis. Taigi išlygą dėl poveikio nedarymo iš tiesų būtų galima aiškinti kaip nuorodą į teisę apskųsti tą sprendimą administraciniame teisme.
40.      Vis dėlto kai kurios suinteresuotosios šalys teigė, kad toks aiškinimas negalimas dėl Direktyvos 2014/61 10 straipsnio 6 dalies, nes teisė pateikti skundą yra nustatyta būtent toje nuostatoje. Tai skatina mane apsvarstyti Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 4 ir 5 dalių taikymo aplinkybes.
3.      Bendrosios aplinkybės
a)      Direktyvos 2014/61 10 straipsnio 6 dalis
41.      Direktyvos 2014/61 10 straipsnio 6 dalyje nurodyta, kad visus GNĮ sprendimus „galima užginčyti teisme pagal nacionalinę teisę“. Taigi šios nuostatos formuluotė skiriasi nuo tos direktyvos 3 straipsnio 5 dalies antros pastraipos, kurioje numatyta „galimybė perduoti bylą teismui“.
42.      Tai rodo, kad pastarąja nuostata suteikiama galimybė kreiptis į (civilinius) teismus, o pirmoji užtikrina teisę apskųsti GNĮ sprendimą, priimtą remiantis Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 4 ir 5 dalimis.
43.      Iš tiesų Direktyvos 2014/61 10 straipsnio 6 dalis garantuoja teisę apskųsti visus GNĮ sprendimus, taigi apima ne tik sprendimus, susijusius su prieiga prie esamos fizinės infrastruktūros. Galimybė perduoti GNĮ ginčą, susijusį su kitais dalykais, patenkančiais į tos direktyvos taikymo sritį, iš tikrųjų yra nustatyta tos direktyvos 4 straipsnio 6 dalyje, 5 straipsnio 4 dalyje, 6 straipsnio 4 dalyje ir 9 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje.
44.      Taigi vis tiek galima aiškinti, kad Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antros pastraipos ir 10 straipsnio 6 dalies taikymo sritys yra skirtingos, nors jos iš dalies ir sutampa: viena vertus, pirmoji nuostata taikoma tik skundams dėl GNĮ sprendimo dėl prieigos prie esamos fizinės infrastruktūros. Kita vertus, antroji nuostata taikoma visiems skundams dėl visų GNĮ sprendimų.
45.      Vis dėlto kiekvienoje šios išvados 43 punkte nurodytoje nuostatoje yra išlyga dėl poveikio nedarymo, panaši į Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antros pastraipos išlygą(12).
46.      Darydamas prielaidą, kad teisės aktų leidėjas nepriėmė perteklinių nuostatų, pakartoju, kad pagal Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antrą pastraipą suteikiama galimybė ginčą perduoti (civiliniams) teismams, o tos direktyvos 10 straipsnio 6 dalimi užtikrinama teisė apskųsti GNĮ sprendimą, priimtą remiantis tos direktyvos 3 straipsnio 4 ir 5 dalimis.
b)      Kiti telekomunikacijų sektoriaus teisės aktai
47.      Šią išvadą patvirtina, pirma, Reglamentas 2024/1309, kuriuo panaikinta Direktyva 2014/61(13). Iš tiesų, kaip pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš to reglamento 13 straipsnio 1 dalies a punkto ir 5 dalies turėtų būti aišku, kad lygiagretumo sistema atitinka Sąjungos teisę.
48.      Reglamento 2024/1309 13 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, kad, „[n]edarant poveikio galimybei perduoti bylą teismui, bet kuri šalis turi teisę kreiptis į [GNĮ] <...> dėl ginčo, kuris gali kilti: kai atsisakoma suteikti prieigą prie esamos infrastruktūros arba <...> nesusitariama dėl konkrečių sąlygų, be kita ko, dėl kainos“.
49.      Atitinkamai galimybė perduoti bylą teismui nebėra įtvirtinta toje pačioje nuostatoje, kurioje nustatyti GNĮ sprendimams taikomi reikalavimai(14). Taigi atrodo, kad išsklaidytos visos abejonės dėl to, ar tokia teisė kreiptis į teismą turėtų būti aiškinama kaip teisė apskųsti tą sprendimą.
50.      Be to, Reglamento 2024/1309 13 straipsnio 5 dalyje nustatyta, kad „[š]iuo straipsniu papildomos teisminės teisių gynimo priemonės ir procedūros pagal [Chartijos] 47 straipsnį ir jis nedaro joms poveikio“.
51.      Taip pat pagal to reglamento 14 straipsnio 10 dalies pirmą pastraipą „[b]et koks kompetentingos įstaigos priimtas sprendimas pagal nacionalinę teisę gali būti apskųstas visiškai nepriklausomai apeliacinei įstaigai, įskaitant teisminio pobūdžio įstaigą“. Pagal tos pačios dalies antrą pastraipą „[t]eise pateikti skundą pagal pirmą pastraipą nedaromas poveikis šalių teisei perduoti ginčą spręsti kompetentingam nacionaliniam teismui“.
52.      Taigi, mano nuomone, pagal Reglamentą 2024/1309 nedraudžiama tokia lygiagretumo sistema, kokia nagrinėjama šioje byloje.
53.      Be abejo, Reglamentas 2024/1309 šiai bylai netaikytinas ratione temporis. Vis dėlto teisės akto rengimo istorijoje nėra jokių požymių, kad buvo numatytas požiūrio pakeitimas. Todėl galima pagrįstai daryti išvadą, kad teisės aktų leidėjas siekė tik patikslinti ginčų dėl prieigos prie esamos fizinės infrastruktūros, kylančių pagal Direktyvą 2014/61, sprendimo tvarką.
54.      Antra, pagal Direktyvos (ES) 2018/1972(15) 26 straipsnio 5 dalį neteisminis įmonių ginčų sprendimas „nekliudo bet kuriai šaliai pareikšti ieškinį teisme“.
55.      Trečia, Direktyvos 2002/22/EB(16) 34 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog „[v]alstybės narės užtikrina, kad būtų sukurtos skaidrios, paprastos ir nebrangios neteisminės procedūros ginčams su vartotojais spręsti dėl klausimų, kuriems taikoma ši direktyva“. To straipsnio 4 dalyje numatyta, kad „[š]is straipsnis nepažeidžia nacionalinių teismo procedūrų“.
56.      Teisingumo Teismas yra išaiškinęs, kad tos direktyvos 34 straipsnis reiškia, kad ja nedraudžiama eiliškumo sistema, bet ji ir nėra nustatoma(17).
57.      Taigi srityje, panašioje į tą, kuriai taikoma Direktyva 2014/61, pagal Sąjungos teisę nedraudžiama tokia lygiagretumo sistema, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje.
4.      Direktyvos 2014/61 tikslai
58.      Reikia įvertinti, ar tokį aiškinimą patvirtina tikslai, dėl kurių buvo priimta Direktyva 2014/61.
59.      Šiuo aspektu, kaip matyti visų pirma iš Direktyvos 2014/61 1 straipsnio 1 dalies, siejamos su jos 2, 9, 13 ir 14 konstatuojamosiomis dalimis, ta direktyva siekiama sudaryti palankesnes sąlygas greitam sparčiųjų elektroninių ryšių tinklų diegimui, visų pirma skatinant bendrai naudotis egzistuojančia fizine infrastruktūra.
60.      Reikia pripažinti, kad, kaip pabrėžė Telekom ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šis tikslas būtų pasiektas geriau, jeigu pagal Direktyvą 2014/61 valstybės narės turėtų sukurti eiliškumo sistemą. Iš tiesų neteisminio proceso tikslas yra greičiau spręsti ginčus ir mažinti išlaidas, kad būtų galima sudaryti palankesnes sąlygas naudotis fizine infrastruktūra ir atitinkamai užtikrinti greitą diegimą, numatytą toje direktyvoje(18).
61.      Vis dėlto dėl toliau nurodytų priežasčių nemanau, kad lygiagretumo sistema prieštarauja Direktyvos 2014/61 tikslams.
62.      Pirma, pagal Direktyvos 2014/61 1 straipsnio 2 ir 3 dalis, siejamas su jos 11 konstatuojamąja dalimi, toje direktyvoje nustatomi būtiniausi reikalavimai dėl prieigos prie fizinės infrastruktūros. Todėl atrodo, kad ta direktyva atlikus suderinimą nėra reikalaujama sukurti eiliškumo sistemą, kuri turėtų neigiamą poveikį teismo procesams. Nors valstybės narės iš tiesų gali sukurti tokią sistemą, jos nėra įpareigotos to daryti. Iš esmės, mano nuomone, siekiant įgyvendinti tos direktyvos tikslus, pakanka užtikrinti galimybę pasinaudoti neteisminėmis procedūromis, tačiau nebūtina jas padaryti privalomas.
63.      Šiuo aspektu reikia pabrėžti, kad administracinių institucijų ir teismų veikimas bei veiksmingumas valstybėse narėse gali skirtis. Taigi atrodo pagrįsta suteikti joms tam tikrą veiksmų laisvę šiuo klausimu. Nors kai kurioms valstybėms narėms gali atrodyti tikslinga sukurti eiliškumo sistemą, kad būtų sumažinta teismų sistemai tenkanti našta, kitos gali laikytis kitokios nuomonės(19).
64.      Antra, kaip teigia Telekom, ginčams dėl prieigos prie esamos fizinės infrastruktūros telekomunikacijų srityje spręsti gali reikėti tam tikrų specialių žinių. Visgi nemanau, kad nacionalinis pirmosios instancijos teismas nebūtų pajėgus atlikti tokios užduoties, kuri iš esmės reikalauja nustatyti sąžiningas ir pagrįstas prieigos sąlygas (Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies pirma ir trečia pastraipos). Bet kuriuo atveju atrodo, kad nustatant mokesčius už prieigą prie fizinės infrastruktūros telekomunikacijų srityje nereikalinga reguliavimo institucijos centralizuota priežiūra, skirtingai, nei renkant mokesčius už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra, kaip aptarta byloje, kurią išnagrinėjus priimtas Sprendimas CTL Logistics(20).
65.      Taigi darau išvadą, kad lygiagretumo sistema, kaip antai nagrinėjama šioje byloje, atitinka Direktyvos 2014/61 tikslus.
66.      Atitinkamai siūlau į pirmąjį klausimą atsakyti: Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 4 dalis ir 3 straipsnio 5 dalies antra pastraipa turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tinklo operatorius turi teisę pateikti prašymą išspręsti ginčą dėl prieigos prie esamos fizinės infrastruktūros GNĮ arba bendrosios kompetencijos teismui.
B.      Dėl antrojo prejudicinio klausimo
1.      Preliminarios pastabos
67.      Antrasis klausimas susijęs su Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antra pastraipa, siejama su lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais bei Chartijos 47 straipsniu. Šiuo aspektu būtina pateikti dvi pastabas.
68.      Pirma, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė jokių duomenų, kurie leistų Teisingumo Teismui įvertinti atitiktį lygiavertiškumo principui, šioje byloje nagrinėjamas tik veiksmingumo principas.
69.      Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas veiksmingumo principą ir Chartijos 47 straipsnį laiko lygiaverčiais. Iš to kyla klausimas, ar būtina analizuoti juos abu, ar šią bylą reikėtų vertinti tik vieno iš jų atžvilgiu(21).
70.      Vis dėlto atsižvelgiant į nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytus motyvus man atrodo, kad, viena vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti, ar taikant veiksmingumo principą draudžiama nacionalinė procesinė norma, pagal kurią neteisminė procedūra turi būti nutraukta, jeigu viena iš šalių vėliau kreipiasi į teismą dėl to paties klausimo. Kita vertus, atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar tokia procesinė norma vis dėlto yra būtina, atsižvelgiant į teisę į veiksmingą teisinę gynybą, visų pirma siekiant išvengti prieštaringų sprendimų ir užtikrinti teisinį saugumą.
71.      Iš esmės, bent jau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, gali kilti akivaizdus prieštaravimas užtikrinant teisių, kylančių iš Direktyvos 2014/61, veiksmingumą ir garantuojant teisę į veiksmingą teisinę gynybą(22). Todėl būtina nagrinėti atitinkamą nacionalinę procesinę normą tiek veiksmingumo principo, tiek teisės į veiksmingą teisinę gynybą atžvilgiu, siekiant rasti subalansuotą sprendimą, kuris užkirstų kelią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytam akivaizdžiam prieštaravimui.
72.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antra pastraipa ir veiksmingumo principas turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama nacionalinė procesinė norma, pagal kurią GNĮ vykdoma ginčo sprendimo procedūra turi būti nutraukiama tuo atveju, jei, tai įstaigai vykdant tą procedūrą, viena iš šalių jurisdikciją turinčiame teisme inicijuoja bylą dėl to paties dalyko. Jeigu atsakymas yra teigiamas, tas teismas klausia, ar tokia nacionalinė procesinė norma vis dėlto yra būtina pagal Chartijos 47 straipsnį.
2.      Dėl veiksmingumo principo
73.      Nuo Sprendimo Rewe-Zentralfinanz ir Rewe-Zentral(23) priėmimo Teisingumo Teismas nuosekliai laikosi nuomonės, kad, jei nėra atitinkamą sritį reglamentuojančių Sąjungos teisės normų, kiekvienos valstybės narės teisės sistemoje turi būti nurodyti kompetentingi teismai ir nustatyta procesinė ieškinių, skirtų asmenų teisių, kylančių iš Sąjungos teisės, apsaugai užtikrinti, pareiškimo tvarka. Vis dėlto šios normos negali būti mažiau palankios už taikomas panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas) ir dėl jų neturi tapti praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga naudotis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis (veiksmingumo principas).
74.      Taigi, veiksmingumo principas taikomas, tik jei nėra Sąjungos procesinių normų, reglamentuojančių ieškinius dėl asmenų teisių, kylančių iš Sąjungos teisės, apsaugos.
75.      Šiuo aspektu, kalbant apie Direktyvą 2014/61, iš mano atliktos pirmojo klausimo analizės matyti, kad: i) valstybės narės turi nustatyti neteisminę procedūrą ginčams dėl prieigos prie fizinės infrastruktūros spręsti (3 straipsnio 4 dalis); ii) bet kuri šalis turėtų turėti teisę apskųsti GNĮ sprendimą teisme (10 straipsnio 6 dalis); ir iii) bet kuri šalis turėtų turėti galimybę dėl ginčo kreiptis į teismą (3 straipsnio 5 dalies antra pastraipa).
76.      Vis dėlto Direktyvoje 2014/61 nenustatytos i–iii punktuose nurodytų teisių gynimo priemonių pirmumo normos. Vadinasi, bet kuriai nacionalinei procesinei normai, kuria nustatomas toks pirmumas, taikomas procesinės autonomijos principas, su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
77.      Šiuo aspektu, kaip ne kartą yra nusprendęs Teisingumo Teismas, kiekviena byla, kurioje iškeliamas klausimas, ar nacionalinė procesinė norma padaro Sąjungos teisės taikymą neįmanomą ar pernelyg sudėtingą, turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į šios normos svarbą procesui, į proceso eigą ir jo ypatumus, nagrinėjant tai kaip visumą visose nacionalinių teismų instancijose. Turint omeny tokią analizę, būtina atsižvelgti, kai taikytina, į pagrindinius nacionalinių teismų sistemos principus, kaip antai teisės į gynybą apsaugą, teisinio saugumo principą ir tinkamo procedūros vykdymo principą(24).
78.      Atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2014/61 9 konstatuojamąją dalį priemonėmis, kuriomis siekiama padidinti egzistuojančios infrastruktūros naudojimo efektyvumą, turėtų būti iš esmės prisidedama prie greito ir plataus masto sparčiųjų elektroninių ryšių tinklų diegimo užtikrinimo, nes toks yra šios direktyvos tikslas.
79.      Atitinkamai bet kuris tinklo operatorius turi turėti teisę naudotis kito operatoriaus fizine infrastruktūra, jeigu tenkinamos Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos ir jeigu, remiantis tos nuostatos 3 dalimi, infrastruktūros operatorius nepateikia objektyvių, skaidrių ir proporcingų motyvų atsisakyti suteikti prieigą.
80.      Nustatant ginčų dėl prieigos prie fizinės infrastruktūros sprendimo procedūrą, pagal kurią GNĮ iš esmės turi priimti sprendimą per kuo trumpesnį laiką, bet kuriuo atveju – per keturis mėnesius(25), aiškiai sudaromos palankesnės sąlygos prieigai prie esamos fizinės infrastruktūros ir taip prisidedama prie Direktyvos 2014/61 tikslo įgyvendinimo.
81.      Šioje byloje Telekom pasinaudojo ta procedūra, kad įgytų prieigą prie T‑2 fizinės infrastruktūros. Vėliau T‑2 kreipėsi į teismą su prašymu pripažinti, kad Telekom neturi teisės įgyti prieigos prie jos fizinės infrastruktūros. Pagal nacionalinę teisę tokiomis aplinkybėmis procedūra GNĮ turi būti automatiškai nutraukta.
82.      Mano nuomone, dėl to pasidaro pernelyg sunku ar praktiškai neįmanoma laiku pasinaudoti Telekom teise naudotis T‑2 fizine infrastruktūra, garantuojama Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 2 dalyje, siejamoje su 9 konstatuojamąja dalimi. Be to, tai visiškai panaikina Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 4 dalyje numatytos neteisminio ginčų sprendimo procedūros veiksmingumą (effet utile)(26).
83.      Iš tiesų galimybė kreiptis į GNĮ ir atitinkamai greitai išspręsti ginčą dėl prieigos prie fizinės infrastruktūros ar tokios prieigos sąlygų yra skirta užtikrinti, kad prieigos teisė būtų veiksminga. Tuo atveju, kai operatorius de facto yra nusprendęs kreiptis į GNĮ, o ne į civilinį teismą, automatinis procedūros GNĮ nutraukimas, kai kita šalis kreipiasi į teismą dėl to paties klausimo, prieštarauja veiksmingumo principui ir visiškam Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 4 dalies veiksmingumui.
84.      Nagrinėjamoje byloje iš Teisingumo Teismo bylos medžiagos matyti, kad GNĮ ir civiliniame teisme nagrinėjamos bylos susijusios su tuo pačiu dalyku. Be to, nė viena iš suinteresuotųjų šalių šios prielaidos neginčijo. Iš tikrųjų ieškinys, kuriuo siekiama pripažinti, kad tinklo operatoriui nebus suteikta prieiga prie fizinės infrastruktūros, gali būti netgi laikomas paprasčiausia gynybos priemone nuo pirmojo GNĮ nagrinėjamo ginčo, teisme prašant iškelti atskirą bylą(27). Bet kuriuo atveju įsitikinti, ar abi nagrinėjamos bylos susijusios su visiškai tuo pačiu dalyku ir ar nėra papildomų pagrindų, pateisinančių vėlesnį bylos iškėlimą teisme, turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas(28).
3.      Dėl teisės į veiksmingą teisinę gynybą
85.      Šios išvados 76 punkte konstatavau, kad Direktyvoje 2014/61 nėra nustatytų jokių pirmumo normų dėl ginčų sprendimo procedūrų ir teismo procesų, susijusių su tuo pačiu dalyku.
86.      Taigi iš esmės valstybės narės, nusprendusios įgyvendinti Direktyvos 2014/61 3 straipsnį sukuriant lygiagretumo sistemą, turi priimti normas, nustatančias praktines priemones, kaip pasinaudoti toje nuostatoje numatytomis teisių gynimo priemonėmis.
87.      Šioje byloje nacionalinis įstatymų leidėjas iš tiesų priėmė tokias normas. Vis dėlto, kaip matyti iš ankstesniame skirsnyje mano pateiktos analizės, dėl tų normų tinklo operatoriams, siekiantiems prieigos prie esamos fizinės infrastruktūros, pagal Direktyvą 2014/61 suteiktų teisių įgyvendinimas taptų pernelyg sudėtingas arba praktiškai neįmanomas. Tokiomis aplinkybėmis iš esmės nacionalinės institucijos, įskaitant teismus ir kompetentingas ginčų sprendimo įstaigas, turi užtikrinti, kad iš Direktyvos 2014/61 kylančios teisės būtų veiksmingai apsaugotos netaikant nacionalinės teisės normos, reikalaujančios nutraukti GNĮ vykdomą procedūrą.
88.      Visgi dėl tokio netaikymo gali kilti problema, taigi ir būtinybė užtikrinti visišką Direktyvos 2014/61 veiksmingumą: nesant pirmumo normų, lygiagretus dviejų bylų dėl visiškai to paties dalyko nagrinėjimas kelia prieštaringų sprendimų riziką, dėl kurios atsirastų teisinis netikrumas. Tai gali būti vertinama kaip Chartijos 47 straipsniu užtikrinamos teisės į veiksmingą teisinę gynybą apribojimas(29).
89.      Vis dėlto pagal suformuotą jurisprudenciją pagrindinės teisės nėra absoliučios ir gali būti ribojamos. Pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį bet koks Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į veiksmingą teisinę gynybą teisme apribojimas gali būti pateisinamas, jeigu jis numatytas įstatymo ir nekeičia tos teisės esmės; remiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti(30).
90.      Šioje byloje, pirma, užtikrinti Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 2 dalyje garantuojamos teisės turėti prieigą prie fizinės infrastruktūros veiksmingumą, visų pirma užtikrinant operatoriui, kad ginčas dėl tokios prieigos bus greitai išspręstas, kaip nustatyta tos direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje, neišvengiamai yra Europos Sąjungos pripažintas bendrojo intereso tikslas.
91.      Antra, lygiagretus dviejų bylų nagrinėjimas atrodo būtinas šiam tikslui pasiekti. Galima teigti, kad nustatant principą, pagal kurį pirmumas teikiamas pirmai įstaigai, į kurią buvo kreiptasi (o šiuo atveju tai buvo GNĮ), būtų užtikrintas veiksmingas teisės turėti prieigą prie fizinės infrastruktūros įgyvendinimas ir sumažinta prieštaringų sprendimų rizika(31). Vis dėlto tai taip pat apribotų kitos šalies teisę į veiksmingą teisinę gynybą, nes reikštų teismo proceso sustabdymą arba nutraukimą. Be to, kadangi Direktyvoje 2014/61 nėra nustatytos pirmumo normos, nemanau, kad valstybėms narėms būtinai turėtų būti primetamas principas, pagal kurį pirmumas teikiamas įstaigai, kuriai ginčas buvo pateiktas pirmiausia.
92.      Trečia, mano nuomone, toliau nurodyti aspektai sumažina prieštaringų sprendimų riziką.
93.      Visų pirma, jei GNĮ sprendimas priimamas anksčiau nei teismo sprendimas, tas sprendimas bus privalomas, todėl operatorius, siekiantis prieigos prie fizinės infrastruktūros, jį galės vykdyti(32). Tai atitinka Direktyvos 2014/61 tikslą.
94.      Be to, kaip posėdyje nurodė Komisija, tas sprendimas neabejotinai bus naudingas teismui, nagrinėjančiam bylą dėl to paties dalyko(33). Iš tiesų, atsižvelgiant į GNĮ kompetenciją, jai priėmus sprendimą nacionaliniam teismui gali nebereikėti kreiptis dėl ekspertizės, o tai pagreitintų teismo procesą. Be to, nedarant poveikio išsamesnėms nacionalinėms normoms, nustatančioms administracinių sprendimų poveikį civilinių teismų procesuose, nacionalinis teismas, motyvuodamas savo sprendimą, gali remtis GNĮ sprendimu(34).
95.      Be to, gali būti taikomos bet kurios kitos nacionalinės procesinės normos, kurios gali sumažinti prieštaringų sprendimų riziką, ypač tuo atveju, kai GNĮ sprendimas apskundžiamas administraciniame teisme, su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų(35).
96.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, darau išvadą, kad Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antra pastraipa, siejama su veiksmingumo principu, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama nacionalinė procesinė norma, pagal kurią kompetentingos nacionalinės GNĮ vykdoma ginčo sprendimo procedūra nutraukiama tuo atveju, jei, vykstant tai ginčo sprendimo GNĮ procedūrai, viena iš šalių jurisdikciją turinčiame teisme inicijuoja bylą dėl to paties dalyko. Be to, tokia nacionalinė procesinė norma nėra Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į veiksmingą teisinę gynybą reikalavimas.
97.      Jeigu, priešingai, nei siūlau, Teisingumo Teismas manys, kad pagal veiksmingumo principą tokia nacionalinė procesinė norma nėra draudžiama arba kad tokia norma yra būtina pagal Chartijos 47 straipsnį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis tiek turėtų užtikrinti, kad teismo procesas, pradėtas tuo metu, kai dėl to paties dalyko vyksta neteisminė procedūra, nebūtų vykdomas vien siekiant atimti iš šalies, prašančios suteikti prieigą prie fizinės infrastruktūros, galimybę greitai išspręsti ginčą. Šiuo klausimu jis visų pirma turėtų atsižvelgti į šios išvados 84 punkte nurodytus aspektus.
98.      Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prieis priešingos išvados, jis privalės taikyti bet kurią jo žinioje esančią nacionalinę procesinę normą, kad užkirstų kelią piktnaudžiavimui procesu(36).
V.      Išvada
99.      Remdamasis tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovėnijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas) pateiktus klausimus:
1.      2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/61/ES dėl priemonių sparčiojo elektroninių ryšių tinklų diegimo sąnaudoms mažinti 3 straipsnio 4 dalis ir 5 dalies antra pastraipa
turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tinklo operatorius turi teisę pateikti prašymą išspręsti ginčą, susijusį su prieiga prie esamos fizinės infrastruktūros, kompetentingai nacionalinei ginčų nagrinėjimo įstaigai arba bendrosios kompetencijos teismui.
2.      Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antra pastraipa, siejama su veiksmingumo principu,
turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama nacionalinė procesinė norma, pagal kurią kompetentingos nacionalinės ginčų nagrinėjimo įstaigos vykdoma ginčo sprendimo procedūra nutraukiama tuo atveju, jei, tai įstaigai vykdant tą procedūrą, viena iš šalių jurisdikciją turinčiame teisme inicijuoja bylą dėl to paties dalyko. Tokia nacionalinė procesinė norma nėra Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į veiksmingą teisinę gynybą reikalavimas.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/61/ES dėl priemonių sparčiojo [sparčiųjų] elektroninių ryšių tinklų diegimo sąnaudoms mažinti (OL L 155, 2014, p. 1).
3      Žr. šios išvados 14 punktą.
4      Šiuo klausimu žr. 1986 m. kovo 20 d. Sprendimą Tissier (35/85, EU:C:1986:143, 9 punktas) ir 2026 m. kovo 5 d. Sprendimą Daraa (C‑458/24, EU:C:2026:146, 40 punktas).
5      1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimas Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 punktas) ir 2026 m. kovo 5 d. Sprendimas ErdrichUmformtechnik (C‑828/24, EU:C:2026:154, 24 punktas).
6      2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) 2016/679 dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas) (OL L 119, 2016, p. 1).
7      2023 m. sausio 12 d. Sprendimas NemzetiAdatvédelmiésInformációszabadságHatóság (C‑132/21, EU:C:2023:2,
33 punktas; toliau – Sprendimas Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság).
8      Sprendimas Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (34 ir 35 punktai). Dėl Reglamento 2016/679 konteksto ir tikslų, kurių juo siekiama, žr. to sprendimo 36–44 punktus.
9      2001 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl geležinkelių infrastruktūros pajėgumų paskirstymo, mokesčių už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra ėmimo ir saugos sertifikavimo (OL L 75, 2001, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk. 5 t. p. 404). Ta direktyva nuo 2015 m. birželio 17 d. panaikinta ir pakeista 2012 m. lapkričio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2012/34/ES, kuria sukuriama bendra Europos geležinkelių erdvė (OL L 343, 2012, p. 32).
10      Šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 9 d. Sprendimą CTL Logistics (C‑489/15, EU:C:2017:834, 45 punktas).
11      Šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 9 d. Sprendimą CTL Logistics (C‑489/15, EU:C:2017:834, 86 punktas).
12      Taip pat pažymiu, kad visos Direktyvos 2014/61 nuostatos, numatančios galimybę perduoti ginčą GNĮ, dabar yra įtrauktos į 2024 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2024/1309 dėl priemonių gigabitinių elektroninių ryšių tinklų diegimo sąnaudoms mažinti, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) 2015/2120 ir panaikinama Direktyva 2014/61/ES (Gigabitinės infrastruktūros aktas) (OL L,
2024/1309), 13 straipsnį. Šiuo klausimu žr. atitikties lentelę to reglamento priede.
13      Pagal Reglamento 2024/1309 18 straipsnio 1 dalį ir atsižvelgiant į to straipsnio 2 dalies išimtį Direktyva 2014/61 buvo panaikinta nuo 2025 m. lapkričio 12 d.
14      Žr. šios išvados 39 punktą.
15      2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatomas Europos elektroninių ryšių kodeksas (OL L 321, 2018, p. 36).
16      2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367). Ši direktyva buvo panaikinta Direktyva 2018/1972. Direktyvos 2002/22 34 straipsnis iš esmės atitinka Direktyvos 2018/1972 25 straipsnį.
17      2010 m. kovo 18 d. Sprendimas Alassiniir kt. (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146,
42–44 punktai; toliau – Sprendimas Alassini ir kt.).
18      Pagal analogiją žr. Sprendimą Alassini ir kt. (45 ir 65 punktai).
19      Pagal analogiją žr. Sprendimą Alassini ir kt. (64 punktas).
20      2017 m. lapkričio 9 d. sprendimas (C‑489/15, EU:C:2017:834, 57 ir 58 punktai).
21      Teisingumo Teismas dar neturėjo galimybės išsamiai išaiškinti veiksmingumo principo ir teisės į veiksmingą teisinę gynybą santykio tais atvejais, kurie patenka į nacionalinės procesinės autonomijos taikymo sritį (žr. mano išvadą byloje Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, 85 punktas). Šis klausimas buvo nagrinėtas kelių generalinių advokatų (kaip nurodyta mano išvados byloje Finanmadrid EFC,
C‑49/14, EU:C:2015:746, 28 išnašoje) ir išsamiai aptartas teisinėje literatūroje (žr., be kita ko, Prechal, S. ir Widdershoven, R., „Redefining the Relationship between „Rewe-effectiveness“
and Effective Judicial Protection“, Review of European Administrative Law, 4 t., Nr. 2, 2011, p. 31–50, ir Krommendijk, J., „Is there light on the horizon? The distinction between „Rewe effectiveness“
and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte“, Common Market Law Review, 53 t., Nr. 5, 2016, p. 1395–1418). Šiuo aspektu, viena vertus, Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad veiksmingumo reikalavimas iš esmės įkūnija bendrą valstybių narių pareigą pagal Sąjungos teisę užtikrinti asmens teisių teisminę apsaugą (žr., be kita ko, Sprendimo Alassini ir kt. 49 punktą). Be to, tokiuose sprendimuose, kaip 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimas DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, 27–29 punktai), Teisingumo Teismas argumentuodamas pirmiausia rėmėsi veiksmingos teisinės gynybos principu, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimą suformulavo remdamasis vien veiksmingumo principu. Kita vertus, byla gali būti vertinama tik atsižvelgiant į veiksmingumo principą, kai, be kita ko, nagrinėjama nacionalinė norma yra susijusi su administracine procedūra (šiuo klausimu žr. 2018 m. birželio 27 d. Sprendimo Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, 45 punktą). Be to, iš esmės nacionalinė procesinė norma, kuri neatitinka veiksmingumo reikalavimo, o tai gali atrodyti ne taip griežtai, taip pat prieštarauja Chartijos 47 straipsniui, siejamam su Chartijos 52 straipsnio 1 dalimi (šiuo klausimu žr. 2025 m. balandžio 3 d. Sprendimo Barouk (C‑283/24, EU:C:2025:236, 41 ir 42 punktus). Todėl tolesnė nagrinėjamos nacionalinės procesinės normos analizė atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnį atrodo nereikalinga. Vis dėlto tam tikrose konkrečiose srityse, pavyzdžiui, vartotojų apsaugos, veiksmingumo principo užtikrinama apsauga gali būti viršesnė už Chartijos 47 straipsnio apsaugą (šiuo klausimu žr. mano išvados byloje Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, 89–92 punktus).
22      Dėl atvejų, kai veiksmingumo principas ir teisė į veiksmingą teisinę gynybą atrodo prieštaraujantys vienas kitam ir juos gali reikėti suderinti, žr. Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ir Ward, A. (Eds.), The EU Charter of Fundamental Rights, A Commentary, Hart Publishing, 2021, p. 1258.
23      1976 m. gruodžio 16 d. sprendimas (33/76, EU:C:1976:188).
24      1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimas vanSchijndel ir vanVeen (C‑430/93 ir C‑431/93, EU:C:1995:441, 19 punktas).
25      Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies antra pastraipa.
26      Pagal analogiją žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimą Sales Sinués ir DrameBa (C‑381/14 ir C‑385/14, EU:C:2016:252, 36 punktas).
27      Pagal analogiją žr. 1987 m. gruodžio 8 d. Sprendimą GubischMaschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, 16 punktas). Nors tame sprendime nagrinėjama lis pendens sąvoka atsižvelgiant į 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (Briuselio konvencija), jis iliustruoja atvejį, kai ieškinys pareiškiamas siekiant sustabdyti kitos šalies inicijuotą bylą.
28      Dėl „to paties dalyko“ sąvokos, nors ir susijusios su 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1) dabartine 29 straipsnio 1 dalimi ir 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (OL L 154, 2017, p. 1) 136 straipsnio 1 dalimi, žr. 2017 m. spalio 19 d. Sprendimą Merck (C‑231/16, EU:C:2017:771, 39 ir 40 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
29      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (51, 53 ir 56 punktai) ir 2023 m. liepos 13 d. Sprendimą Ferrovienord (C‑363/21 ir C‑364/21, EU:C:2023:563, 98 punktas). Europos Žmogaus Teisių Teismo (EŽTT) jurisprudencijoje prieštaringi teismo sprendimai panašiose bylose, nors ir nesusiję su tomis pačiomis šalimis ar tomis pačiomis aplinkybėmis, visada buvo vertinami remiantis teisinio saugumo principu, įtvirtintu 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 1 dalyje. Šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 20 d. EŽTT sprendimo Nejdet Şahin ir Perihan Şahin prieš Turkiją, CE:ECHR:2011:1020JUD001327905, 56–58 punktus; 2016 m. lapkričio 29 d. EŽTT sprendimo Lupeni Greek Catholic Parish ir kiti prieš Rumuniją, CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, 116 punktą ir 2023 m. birželio 8 d. EŽTT sprendimo Aydin ir kiti prieš Turkiją, CE:ECHR:2023:0516DEC002372111, 60 punktą.
30      2017 m. rugsėjo 27 d. Sprendimas Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, 62 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. sprendimus Alassini ir kt. (63 punktas) ir Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (51 punktas).
31      Tokia nuostata įtvirtinta Reglamento 2017/1001 132 straipsnyje, kuriame numatyta, kad, „jeigu nėra ypatingų priežasčių toliau nagrinėti bylą“, jurisdikciją šioje byloje turi ta įstaiga, kuriai pirmiausia buvo pateiktas ginčas dėl ES prekių ženklo galiojimo (žr. 2023 m. birželio 8 d. Sprendimą LM (Priešieškinis dėl paskelbimo negaliojančiu), C‑654/21, EU:C:2023:462, 53 punktas). Dėl pirmumo normų apskritai žr. generalinio advokato Richard de la Tour išvadą byloje NemzetiAdatvédelmiésInformációszabadságHatóság (C‑132/21, EU:C:2022:661, 68 ir 69 punktai).
32      Žr. Direktyvos 2014/61 3 straipsnio 5 dalies pirmą pastraipą.
33      Šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, 66 punktas).
34      2022 m. spalio 27 d. Sprendimas DB Station & Service (C‑721/20, EU:C:2022:832, 83 punktas).
35      Pagal analogiją žr. 2023 m. liepos 13 d. Sprendimą Ferrovienord(C‑363/21 ir C‑364/21, EU:C:2023:563, 98 punktas).
36      Lyginamąją studiją dėl piktnaudžiavimo procesinėmis teisėmis žr. Taruffo, M., Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer Law International, 1999.