62022CJ0147
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
2023 m. spalio 19 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Konvencija dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo – 54 straipsnis – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 50 straipsnis – Principas ne bis in idem – Galimybė valstybėje narėje vykdyti kaltinamojo baudžiamąjį persekiojimą dėl korupcijos, kai nutraukta kitos valstybės narės prokuratūros jam iškelta baudžiamoji byla už tą pačią veiką – Sąlygos, kurios turi būti įvykdytos, kad būtų galima pripažinti, jog dėl kaltinamojo priimtas galutinis sprendimas – Sąlyga, kad byla turi būti išnagrinėta iš esmės – Išsamaus tyrimo reikalavimas – Kaltinamojo apklausos nebuvimas“
Byloje C‑147/22
dėl Fővárosi Törvényszék (Sostinės apygardos teismas, Vengrija) 2022 m. sausio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2022 m. kovo 1 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje, iškeltoje
Terhelt5,
dalyvaujant
Központi Nyomozó Főügyészség,
TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė A. Prechal (pranešėja), teisėjai F. Biltgen, N. Wahl, J. Passer ir M. L. Arastey Sahún,
generalinis advokatas N. Emiliou,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Terhelt5, atstovaujamo ügyvéd B. Gyalog,
–
Központi Nyomozó Főügyészség, atstovaujamos G. Egri ir P. Fürcht,
–
Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Z. Fehér, K. Szíjjártó ir M. Tátrai,
–
Austrijos vyriausybės, atstovaujamos A. Posch, J. Schmoll ir E. Samoilova,
–
Šveicarijos vyriausybės, atstovaujamos L. Lanzrein ir V. Michel,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos B. Béres ir M. Wasmeier,
susipažinęs su 2023 m. liepos 6 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1990 m. birželio 19 d. Šengene pasirašytos ir 1995 m. kovo 26 d. įsigaliojusios Konvencijos dėl Šengeno susitarimo, 1985 m. birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo, įgyvendinimo (OL L 239, 2000, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t., p. 9) (toliau – KŠSĮ) 54 straipsnio ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 50 straipsnio išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, Vengrijoje Központi Nyomozó Főügyészség (Centrinė generalinė ikiteisminio tyrimo prokuratūra, Vengrija, toliau – KNF) iškeltą Vengrijos piliečiui Terhelt5 (toliau – kaltinamasis) iš esmės dėl korupcijos, dėl kurios jau vykdytas jo baudžiamasis persekiojimas Austrijoje ir dėl kurios Zentrale Staatsanwaltschaft zur Verfolgung von Wirtschaftsstrafsachen und Korruption (Centrinė prokuratūra, vykdanti baudžiamąjį persekiojimą už ekonominius nusikaltimus ir korupciją, Austrija) (toliau – WKStA) nutraukė bylą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3
KŠSĮ III antraštinės dalies 3 skyriuje „Ne bis in idem principo taikymas“ esančiame 54 straipsnyje nustatyta:
„Asmuo, kurio teismo procesas vienoje Susitariančiojoje Šalyje yra galutinai baigtas, už tas pačias veikas negali būti persekiojamas kitoje Susitariančiojoje Šalyje, jei jau paskirta bausmė, ji jau įvykdyta, faktiškai vykdoma arba pagal nuosprendį priėmusios Susitariančiosios Šalies įstatymus nebegali būti vykdoma.“
4
KŠSĮ 57 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jei Susitariančioji Šalis pareiškia kaltinimą asmeniui ir tos Susitariančiosios Šalies kompetentingos institucijos turi pagrindo manyti, kad šis kaltinimas yra susijęs su tomis pačiomis veikomis, dėl kurių to asmens teismo procesas kitoje Susitariančioje Šalyje yra galutinai baigtas, tos institucijos savo nuožiūra prašo Susitariančiosios Šalies, kurios teritorijoje nuosprendis jau priimtas, pateikti atitinkamą informaciją.“
Vengrijos teisė
5
Magyarország Alaptörvénye (Vengrijos pagrindinis įstatymas) XXVIII straipsnio 6 dalyje nustatyta:
„Išskyrus teisių gynimo priemones reglamentuojančiame įstatyme numatytus išimtinius atvejus, niekas negali būti persekiojamas ar teisiamas dėl nusikalstamos veikos, dėl kurios jau buvo išteisintas arba pripažintas kaltu galutiniu nuosprendžiu pagal Vengrijos teisės aktus arba, taikant tarptautinę sutartį ar Europos Sąjungos teisės aktą, pagal kitos valstybės teisės aktus.“
6
Pagal Büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (2017 m. Baudžiamojo proceso įstatymas Nr. XC) 4 straipsnio 3 dalį baudžiamasis procesas negali būti pradedamas, o jau pradėtas procesas turi būti nutrauktas, jei asmuo dėl padarytos veikos jau nuteistas galutiniu nuosprendžiu, išskyrus išimtinius atvejus ir tam tikrus specialiuosius procesus.
7
Šio įstatymo 4 straipsnio 7 dalyje numatyta, kad baudžiamasis procesas negali būti pradedamas, o jau pradėtas procesas turi būti nutrauktas, jei asmuo dėl padarytos veikos jau nuteistas galutiniu nuosprendžiu Sąjungos valstybėje narėje arba jeigu valstybėje narėje dėl tos veikos priimtas sprendimas dėl esmės, kuris pagal tos valstybės teisę užkerta kelią galimybei dėl tos pačios veikos pradėti naują baudžiamąjį procesą arba atnaujinti baudžiamąjį procesą ex officio ar įprasta teismine tvarka.
8
Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (1978 m. Įstatymas Nr. IV dėl Baudžiamojo kodekso) 254 straipsnyje numatyta:
„1.   Tas, kas dėl savo interesų pažada biudžetinės įstaigos, profesinės organizacijos ar socialinės įstaigos darbuotojui, nariui arba kitam asmeniui nepagrįstą atlygį, kad šis netinkamai vykdytų savo pareigas, padaro nusikalstamą veiką ir už tai baudžiamas laisvės atėmimu iki trejų metų.
2.   Už nusikalstamą veiką baudžiama laisvės atėmimu iki penkerių metų, jeigu nepagrįstas atlygis suteikiamas arba pažadamas biudžetinės įstaigos, profesinės organizacijos ar socialinės įstaigos darbuotojui arba nariui, turinčiam įgaliojimus savarankiškai imtis priemonių.“
Austrijos teisė
9
Strafprozessordnung (Baudžiamojo proceso kodeksas, toliau – StPO) 190 straipsnyje „Ikiteisminio tyrimo užbaigimas“ nustatyta:
„Prokuratūra privalo nutraukti baudžiamąją bylą ir užbaigti ikiteisminį tyrimą, jei:
1)   už nusikalstamą veiką, dėl kurios atliekamas ikiteisminis tyrimas, nėra baudžiama pagal įstatymą arba dėl teisinių priežasčių būtų neteisėta tęsti kaltinamojo baudžiamąjį persekiojimą;
2)   nėra jokio realaus pagrindo tęsti procesą prieš kaltinamąjį.“
10
StPO 193 straipsnyje „Tolesni procesiniai veiksmai“ nurodyta:
„1.   Užbaigus procesą, tolesnis tyrimas dėl kaltinamojo negali būti vykdomas; prireikus prokuratūra priima nutarimą jį paleisti į laisvę. Tačiau jei sprendimas tęsti procesą reikalauja atlikti tam tikrus tyrimo ar įrodymų rinkimo veiksmus, prokuratūra gali kartais nurodyti juos atlikti arba atlikti juos pati.
2.   Prokuratūra gali nurodyti tęsti tyrimą, nutrauktą pagal 190 arba 191 straipsnius, jeigu su nusikalstama veika susijusiam baudžiamajam persekiojimui nėra suėjęs senaties terminas ir jeigu:
1)
kaltinamasis nebuvo apklaustas dėl šios nusikalstamos veikos <…> ir jam nebuvo taikoma jokių prievartos priemonių šiuo atžvilgiu arba
2)
atsiranda naujų faktų ar įrodymų, kurie patys ar kartu su kitais proceso rezultatais suteikia pagrindą kaltinamąjį nuteisti <…>
<…>“
11
Pagal StPO 195 straipsnį nuo nusikalstamos veikos nukentėjęs asmuo tam tikromis sąlygomis gali prašyti tęsti tyrimą, kuris buvo nutrauktas, kol nesuėjo nusikalstamos veikos senaties terminas. Jei prokuratūra mano, kad nukentėjusiojo prašymas yra pagrįstas, ji turi tęsti procesą neatsižvelgdama į StPO 193 straipsnio 2 dalies 1 ar 2 punktuose numatytus reikalavimus.
12
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Strafgesetzbuch (Baudžiamasis kodeksas, toliau – StGB) 307 straipsnio „Korupcija“ 1 dalyje numatyta:
„Tas, kas
<…>
6.
<…> užsienio valdžios pareigūnui siūlo, žada ar suteikia atlygį, kurio gavėjas yra tas pareigūnas arba trečiasis asmuo, už tam tikrus to valdžios pareigūno veiksmus arba neveikimą vykdant jo pareigas, siekdamas sudaryti sutartį ar ją išsaugoti arba bet kokio kito nepagrįsto pranašumo sudarydamas tarptautinius sandorius, baudžiamas laisvės atėmimu iki dvejų metų.
<…>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
13
2012 m. rugpjūčio 22 d.WKStA Austrijoje iškėlė baudžiamąją bylą dviem Austrijos piliečiams dėl įtarimų pinigų plovimu, lėšų pasisavinimu ir korupcija, kaip tai suprantama pagal StGB 307 straipsnio 1 dalies 6 punktą, ir kaltinamajam dėl įtarimų korupcija, kaip tai suprantama pagal tą pačią nuostatą.
14
Tyrimai buvo susiję su 2005–2010 m. susiklosčiusiomis faktinėmis aplinkybėmis, kai, kaip įtariama, per kelias skirtingose valstybėse narėse įsteigtas bendroves buvo duodami kyšiai valstybės pareigūnams, siekiant daryti įtaką sprendimui, kuris turėjo būti priimtas vykdant viešųjų pirkimų procedūrą dėl naujų traukinių tiekimo dviem metro linijoms Budapešte (Vengrija). Tai, be kita ko, buvo kelių milijonų eurų pervedimai už konsultacines paslaugas, kurios, kaip įtariama, niekada nebuvo suteiktos.
15
Buvo įtariama, kad, siekdamas laimėti šį viešųjų pirkimų konkursą, kaltinamasis, žinojęs apie fiktyvų konsultavimo sutarčių pobūdį ir tikrąjį jų dalyką, siekė papirkti asmenį ar asmenis, galinčius padaryti įtaką sprendimus dėl šios sutarties priimantiems asmenims. Konkrečiau kalbant, nuo 2007 m. balandžio 5 d. iki 2010 m. vasario 8 d. jis iš vienos bendrovės atliko kelis bendros daugiau kaip 7 mln. EUR vertės mokėjimus valstybės pareigūnams, kurie padarė pasyviosios korupcijos nusikaltimą ir liko nežinomi.
16
Šie įtarimai kaltinamajam buvo grindžiami informacija, gauta iš Serious Fraud Office (Sukčiavimo stambiu mastu tarnyba, Jungtinė Karalystė, toliau – SFO) pagal tarpusavio teisinės pagalbos prašymą, susijusį su Jungtinės Karalystės įmonių grupės tyrimu, Austrijos bendrovės banko duomenų, kuriuos nurodė pateikti WKStA, analize ir šio sprendimo 13 punkte minėtų įtariamųjų Austrijos piliečių, apklaustų kaip liudytojai, apklausos duomenimis.
17
Per WKStA atliekamą tyrimą kaltinamasis nebuvo išklausytas kaip įtariamasis, nes ikiteisminio tyrimo priemonė, kurios ši prokuratūra ėmėsi 2014 m. gegužės 26 d. siekdama nustatyti jo buvimo vietą, nedavė rezultatų.
18
2014 m. lapkričio 3 d. nutarimu WKStA nutraukė ikiteisminį tyrimą, nes, remdamasi Austrijos, Jungtinės Karalystės ir Vengrijos valdžios institucijų iki tol atliktų tyrimų rezultatais, nusprendė, kad nėra realaus pagrindo tęsti baudžiamąjį persekiojimą, kaip tai suprantama pagal StPO 190 straipsnio 2 punktą. Prokuratūra nusprendė: kadangi nebuvo jokių įrodymų, patvirtinančių, kad vienas iš šio sprendimo 13 punkte nurodytų įtariamųjų ir kaltinamasis iš tikrųjų padarė StGB 307 straipsnio 1 dalies 6 punkte nurodytus korupcijos veiksmus, šie veiksmai nebuvo pakankamai įrodyti, kad būtų priimtas apkaltinamasis nuosprendis, todėl byla turėjo būti nutraukta.
19
WKStA kelis kartus iš naujo apsvarstė šį sprendimą nutraukti bylą, tačiau kiekvieną kartą turėjo konstatuoti, kad StPO 193 ir 195 straipsniuose įtvirtintos sąlygos tęsti procesą neįvykdytos, nes, be kita ko, kaltinamajam inkriminuojamų korupcijos veikų senaties terminas Austrijoje suėjo vėliausiai 2015 m.
20
2019 m. balandžio 10 d. ir rugpjūčio 29 d. KNF pateikė Fővárosi Törvényszék (Sostinės apygardos teismas, Vengrija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kaltinamąjį aktą, kuriuo remiantis Vengrijoje pradėtas kaltinamojo baudžiamasis persekiojimas dėl korupcijos, kaip tai suprantama pagal 1978 m. Įstatymo dėl Baudžiamojo kodekso, nurodyto šio sprendimo 8 punkte, 254 straipsnio 1 ir 2 dalis.
21
Manydamas, kad kaltinamajam inkriminuojamos korupcijos veikos yra tos pačios kaip ir tos, dėl kurių WKStA Austrijoje jau atliko tyrimus ir vėliau nutraukė bylą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 2020 m. gruodžio 8 d. nutartimi nutraukė šį baudžiamąjį persekiojimą taikydamas principą ne bis in idem, įtvirtintą šio sprendimo 6 punkte minėto 2017 m. Įstatymo Nr. XC dėl baudžiamojo proceso 4 straipsnio 3 ir 7 dalyse.
22
Ši nutartis buvo panaikinta 2021 m. birželio 15 d.Fővárosi Ítélőtábla (Budapešto apeliacinis teismas, Vengrija) nutartimi ir ja byla grąžinta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
23
Anot Fővárosi Ítélőtábla (Budapešto apeliacinis teismas), šio sprendimo 18 punkte minėtas 2014 m. lapkričio 3 d.WKStA nutarimas nutraukti tyrimą negali būti laikomas galutiniu sprendimu, kaip tai suprantama pagal Chartijos 50 straipsnį ir KŠSĮ 54 straipsnį, nes iš turimų dokumentų negalima aiškiai nustatyti, kad šis nutarimas grindžiamas pakankamai išsamiu ir visapusišku įrodymų vertinimu. Konkrečiai kalbant, nėra jokių įrodymų, kad WKStA surinko įrodymus, išskyrus šio sprendimo 13 punkte minėtų dviejų įtariamųjų Austrijos piliečių apklausą, ir kad ji apklausė kuriuos nors iš beveik 90 asmenų, kuriuos KNF buvo įvardijusi savo kaltinamajame akte siekdama juos apklausti ar gauti jų parodymus. Be to, kaltinamasis nebuvo išklausytas kaip įtariamasis.
24
Tokiomis aplinkybėmis Fővárosi Törvényszék (Sostinės apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal [Chartijos] 50 straipsnyje ir [KŠSĮ] 54 straipsnyje įtvirtintą ne bis in idem principą draudžiama valstybėje narėje iškelti baudžiamąją bylą tam pačiam asmeniui ir dėl tos pačios veikos, dėl kurios kitoje valstybėje narėje jau buvo pradėtas baudžiamasis procesas, galutinai pasibaigęs prokuroro nutarimu nutraukti ikiteisminį tyrimą?
2.
Ar su [Chartijos] 50 straipsnyje ir [KŠSĮ] 54 straipsnyje įtvirtintu ne bis in idem principu suderinama aplinkybė, kad, nors, prokurorui priėmus nutarimą nutraukti baudžiamąją bylą (ikiteisminį tyrimą), valstybėje narėje egzistuoja galimybė atnaujinti ikiteisminį tyrimą, kol nesuėjo baudžiamojo persekiojimo senaties terminas, prokuratūra nemanė, kad yra pagrįsta atnaujinti ikiteisminį tyrimą ex officio, ir ar šis principas galutinai užkerta kelią galimybei kitoje valstybėje narėje pradėti naują baudžiamąjį procesą prieš tą patį asmenį ir dėl tos pačios veikos?
3.
Ar su [Chartijos] 50 straipsnyje ir [KŠSĮ] 54 straipsnyje įtvirtintu ne bis in idem principu suderinamas ir gali būti laikomas pakankamai kruopščiu ir išsamiu ikiteisminis tyrimas, nutrauktas kaltinamojo atžvilgiu, jei kaltinamasis nebuvo apklaustas kaip įtariamasis dėl nusikalstamos veikos, kurią įtariami padarę jo bendrininkai, nors dėl šio asmens, kaip kaltinamojo, imtasi ikiteisminio tyrimo veiksmų, o ikiteisminis tyrimas nutrauktas remiantis tyrimo duomenimis, gautais pateikus teismų bendradarbiavimo prašymą, ir pateikta informacija apie banko sąskaitas bei kitų įtariamųjų apklausos duomenimis?“
Dėl prejudicinių klausimų
25
Savo trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintas principas ne bis in idem, siejamas su Chartijos 50 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad galutiniu sprendimu, kaip tai suprantama pagal šiuos straipsnius, turi būti laikomas kaltinamojo išteisinamasis nuosprendis, priimtas pirmojoje valstybėje narėje po ikiteisminio tyrimo, iš esmės susijusio su korupcijos veikomis, kai to paties kaltinamojo atžvilgiu dėl tų pačių veikų pradėtas naujas baudžiamasis persekiojimas antrojoje valstybėje narėje ir kai:
–
pirmosios valstybės narės prokuratūra priėmė išteisinamąjį sprendimą neskirdama bausmės, jis priimtas nedalyvaujant teismui ir motyvuotas tuo, kad nėra jokių įrodymų, patvirtinančių, jog kaltinamasis iš tikrųjų padarė jam inkriminuojamą nusikalstamą veiką,
–
pagal pirmojoje valstybėje narėje taikomą nacionalinę teisę, nepaisant to, kad išteisinamasis sprendimas yra galutinis, prokuratūra turi teisę tęsti procesą griežtai apibrėžtomis sąlygomis, pavyzdžiui, paaiškėjus naujų faktinių aplinkybių ar reikšmingų įrodymų, jeigu dar nesuėjo baudžiamosios atsakomybės už nusikalstamą veiką senaties terminas, ir
–
atlikdama ikiteisminį tyrimą pirmosios valstybės narės prokuratūra surinko duomenis, tačiau neapklausė kaltinamojo, kuris yra kitos valstybės narės pilietis, kaip įtariamojo, nes taikyta tyrimo priemonė, kuri yra prievartos priemonė ir kuria siekta nustatyti jo buvimo vietą, galiausiai nedavė rezultatų.
26
Pirmiausia primintina, kad principui ne bis in idem taikyti reikalingos dvi sąlygos: pirma, turi būti priimtas ankstesnis galutinis sprendimas („bis“ sąlyga) ir, antra, ankstesnis sprendimas ir vėlesnis persekiojimas ar sprendimai turi būti susiję su tomis pačiomis veikomis („idem“ sąlyga) (2023 m. kovo 23 d. Sprendimo Dual Prod, C‑412/21, EU:C:2023:234, 51 punktas).
27
Kiek tai susiję su antrąja iš šių sąlygų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai remiasi prielaida, kad nagrinėjamu atveju ji yra įvykdyta.
28
Dėl pirmosios sąlygos primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją tam, kad asmens teismo procesą būtų galima laikyti „galutinai baigtu“, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, pirma, turi būti „galutinai užkirstas kelias“ baudžiamajai bylai tęsti, priėmus atitinkamą sprendimą pagal baudžiamąją teisę (nagrinėjamu atveju tai išteisinamasis sprendimas) ir, antra, šis sprendimas turi būti priimtas „išnagrinėjus bylą iš esmės“ (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 29 d. Sprendimo Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, 34 ir 42 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
29
Nagrinėjamu atveju, pirma, dėl reikalavimo, kad turi būti galutinai užkirstas kelias tęsti baudžiamąjį persekiojimą, reikia priminti, kad, atsižvelgiant į šio sprendimo 25 punkte dviejose pirmose įtraukose nurodytas aplinkybes, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją KŠSĮ 54 straipsnis taip pat taikomas sprendimams, kuriuos priima valdžios institucija, turinti dalyvauti vykdant baudžiamąjį teisingumą atitinkamoje nacionalinės teisės sistemoje, kaip antai prokuratūra, ir kuriais valstybėje narėje galutinai nutraukiamas baudžiamasis persekiojimas, net jei šie sprendimai priimami nedalyvaujant teismui ir ne teismo sprendimo forma. Antra, šis reikalavimas turi būti vertinamas remiantis susitariančiosios valstybės, kurioje priimtas atitinkamas sprendimas baudžiamojoje byloje, teise ir turi būti užtikrinta, kad nagrinėjamu sprendimu šioje valstybėje būtų suteikta apsauga, kurią suteikia principas ne bis in idem (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, 35 ir 36 punktus ir 2016 m. birželio 29 d. Sprendimo Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, 35 ir 39 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
30
Šiomis aplinkybėmis iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad aplinkybė, jog pagal taikytiną nacionalinę teisę išteisinamuoju nuosprendžiu užbaigtas baudžiamasis procesas gali būti atnaujintas dėl „naujų ar naujai paaiškėjusių faktinių aplinkybių“, pavyzdžiui, dėl naujų įrodymų, negali paneigti to, kad šis sprendimas yra galutinis, remiantis tuo, kad juo galutinai neužbaigiama baudžiamoji byla, nes ši atnaujinimo galimybė, nors nėra „ypatingoji teisių gynimo priemonė“, vis dėlto reiškia, kad išimties tvarka, remiantis skirtingais įrodymais, pradedamas atskiras procesas, o ne vyksta jau užbaigto proceso tęsinys (šiuo klausimu žr. 2014 m. birželio 5 d. Sprendimo M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 37–40 punktus)
31
Nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į šią jurisprudenciją, pažymėtina, kad tai, jog Austrijos teisėje, StPO 193 straipsnio 2 dalies 2 punkte, numatyta galimybė tęsti procesą, užbaigtą priėmus išteisinamąjį sprendimą, esant griežtoms sąlygoms, t. y. kai „atsiranda naujų faktų ar įrodymų, kurie patys ar kartu su kitais proceso rezultatais suteikia pagrindą kaltinamąjį nuteisti“, negali paneigti to, kad šis sprendimas yra galutinis.
32
Kita vertus, tas pats pasakytina ir apie kitą Austrijos teisėje numatytą, taip pat griežtai apibrėžtą galimybę tęsti procesą, t. y. kai, kaip numatyta StPO 193 straipsnio 2 dalies 1 punkte, „kaltinamasis nebuvo apklaustas dėl <…> nusikalstamos veikos <…> ir jam nebuvo taikoma jokių prievartos priemonių šiuo aspektu“.
33
Iš tiesų ši galimybė, nors ir nelaikytina „ypatingąja teisių gynimo priemone“, reiškia, kad, atsižvelgiant į dvi sąlygas, kurios turi būti įvykdytos norint ja pasinaudoti, išimties tvarka turi būti pradėtas atskiras procesas, o ne tiesiog tęsiamas jau užbaigtas procesas; šis atskiras procesas skirtas išteisinamojo sprendimo peržiūrai atsižvelgiant į kaltinamojo pareiškimus, jeigu vėliau jis galėtų būti apklaustas. Taip pat pažymėtina, kad pagrindinėje byloje prokuratūra neturėjo tokios galimybės priėmus išteisinamąjį sprendimą, nes neginčijama, kad, nors kaltinamasis nebuvo apklaustas, jam taikyta „prievartos priemonė“, t. y. tyrimo priemonė, skirta jo buvimo vietai nustatyti, kuri, kaip paaiškėjo, nedavė rezultatų.
34
Griežtai apibrėžtą ir išimtinį šių galimybių tęsti procesą pobūdį dar labiau sustiprina tai, kad pagal StPO 193 straipsnio 2 dalį proceso bet kuriuo atveju negalima atnaujinti, jei per tą laiką suėjo baudžiamosios atsakomybės už nusikalstamą veiką senaties terminas. Taip buvo nagrinėjamu atveju, nes neginčijama, kad baudžiamosios atsakomybės už nusikalstamą veiką senatis suėjo bent jau 2015 m., t. y. praėjus vos keliems mėnesiams po to, kai 2014 m. lapkričio mėn. buvo priimtas išteisinamasis sprendimas.
35
Be to, vien aplinkybė, kuria antrajame klausime remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad pagal taikytiną nacionalinę teisę galimybės atnaujinti jau užbaigtą procesą egzistuoja, jeigu baudžiamosios atsakomybės už nusikalstamą veiką senaties terminas dar nėra pasibaigęs, tačiau nagrinėjamu atveju prokuratūra jomis nepasinaudojo prieš sueinant šiam senaties terminui, negali paneigti, kad sprendimas nutraukti bylą yra galutinis, argumentuojant tuo, kad baudžiamasis persekiojimas nėra galutinai baigtas.
36
Kadangi šios išimtinės galimybės atnaujinti procesą, kaip antai griežtai apibrėžtos StPO 193 straipsnio 2 dalyje, negali turėti įtakos sprendimo nutraukti bylą, priimto remiantis StPO 190 straipsniu, galutiniam pobūdžiui, prokuratūros priimtas sprendimas nepasinaudoti viena ar kita iš šių galimybių dėl to, kad nebuvo įvykdytos sąlygos tai padaryti, taip pat negali paneigti to, kad minėtas sprendimas yra galutinis.
37
Be to, rašytinėse pastabose Austrijos vyriausybė, remdamasi Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) jurisprudencija ir Austrijos doktrina, teigė, kad pagal Austrijos teisę prokuratūros sprendimas nutraukti bylą pagal StPO 190 straipsnį „negali būti ginčijamas įprasta tvarka, todėl nuo pat jo priėmimo sukelia pasekmių kaip galutinis sprendimas tiek materialiniu, tiek procesiniu aspektais“. Ši vyriausybė, be kita ko, nurodo tokio sprendimo „blokuojamąjį“ poveikį („Sperrwirkung“), laikantis ne bis in idem principo, visoms kitų valstybių narių valdžios institucijoms, jeigu šis sprendimas buvo priimtas išnagrinėjus bylą iš esmės ir įvertinus nusikalstamos veikos, kurios padarymu įtariamas kaltinamasis, pagrįstumą.
38
Vadinasi, šio sprendimo 25 punkto dviejose pirmose įtraukose nurodytos aplinkybės neleidžia abejoti tuo, kad nagrinėjamu atveju tenkinamas šio sprendimo 28 punkte primintas reikalavimas, kad turi būti „galutinai užkirstas kelias“ tęsti baudžiamąjį persekiojimą.
39
Antra, dėl reikalavimo, apie kurį taip pat priminta šio sprendimo 28 punkte, kad sprendimas nutraukti nagrinėjamą baudžiamąją bylą būtų priimtas „išnagrinėjus bylą iš esmės“, pažymėtina, kad šio sprendimo 25 punkto pirmoje įtraukoje nurodyta aplinkybė, jog sprendimas nutraukti bylą buvo priimtas dėl to, kad nebuvo jokių įrodymų, patvirtinančių, jog kaltinamasis iš tikrųjų padarė jam inkriminuojamą nusikalstamą veiką, nereiškia, kad ši antroji sąlyga neįvykdyta. Priešingai, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad išteisinimas nesant pakankamų įrodymų yra grindžiamas bylos vertinimu iš esmės (2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo Van Straaten, C‑150/05, EU:C:2006:614, 60 punktas).
40
Iš jurisprudencijos taip pat matyti, kad teismo sprendimo galutinis pobūdis, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į šio straipsnio tikslą užtikrinti, kad bet kuris asmuo, kuris buvo nuteistas ir atliko bausmę arba tam tikrais atvejais buvo galutinai išteisintas vienoje valstybėje narėje, galėtų judėti Šengeno erdvėje, nebijodamas, kad už tas pačias veikas bus persekiojamas kitoje valstybėje narėje, bet ir į būtinybę skatinti nusikalstamumo prevenciją ir kovoti su šiuo reiškiniu laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje, kaip nurodyta ESS 3 straipsnio 2 dalį (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 29 d. Sprendimo Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, 47 punktą ir 2022 m. spalio 28 d. Sprendimo Generalstaatsanwaltschaft München (Ekstradicija ir ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, 78 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
41
Be to, primintina, kad valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo principas ir tarpusavio pripažinimo principas, kuris savo ruožtu pagrįstas šių valstybių narių abipusiu pasitikėjimu, Sąjungos teisėje ypač svarbūs, nes leidžia sukurti ir išlaikyti erdvę be vidaus sienų (2022 m. spalio 28 d. Sprendimo Generalstaatsanwaltschaft München (Ekstradicija ir ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, 92 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
42
Konkrečiai dėl KŠSĮ 54 straipsnio Teisingumo Teismas nusprendė, kad jis būtinai reiškia, jog valstybės narės turi pasitikėti viena kitos baudžiamosios teisės sistemomis ir kad kiekviena šių valstybių turi sutikti su kitose valstybėse narėse galiojančia baudžiamąja teise tokia, kokia ji taikoma, net jei jos pačios teisės taikymas lemtų kitokį sprendimą. Šiam tarpusavio pasitikėjimui būtina, kad antrosios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos pripažintų tokį pirmosios valstybės narės teritorijoje priimtą galutinį sprendimą, koks joms buvo perduotas (2022 m. spalio 28 d. Sprendimo Generalstaatsanwaltschaft München (Ekstradicija ir ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, 93 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
43
Vis dėlto iš jurisprudencijos taip pat matyti, kad šį tarpusavio pasitikėjimą galima užtikrinti, tik jeigu antroji susitariančioji valstybė turi galimybę, remdamasi pirmosios susitariančiosios valstybės perduotais dokumentais, įsitikinti, kad pirmosios susitariančiosios valstybės kompetentingų valdžios institucijų priimtas atitinkamas sprendimas iš tiesų yra galutinis sprendimas, kuriuo byla išnagrinėta iš esmės (2021 m. gegužės 12 d. Sprendimo Bundesrepublik Deutschland (Interpolo raudonasis pranešimas), C‑505/19, EU:C:2021:376, 81 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
44
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad prokuratūros nutarimas nutraukti baudžiamąją bylą ir užbaigti ikiteisminį tyrimą negali būti laikomas priimtu išnagrinėjus bylą iš esmės, todėl negali būti pripažintas „galutiniu sprendimu“, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, jeigu iš paties šio nutarimo motyvų matyti, kad nebuvo atliktas išsamus tyrimas, kitaip galėtų būti pakenkta valstybių narių tarpusavio pasitikėjimui, ir kad nukentėjusiojo ir galimo liudytojo apklausos neatlikimas netiesiogiai rodo, kad pagrindinėje byloje nebuvo atliktas išsamus tyrimas (2016 m. birželio 29 d. Sprendimo Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, 53 punktas).
45
Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją, kyla klausimas, ar pagrindinėje byloje WKStA sprendimas nutraukti baudžiamąją bylą buvo priimtas atlikus „išsamų tyrimą“, kaip tai suprantama pagal 2016 m. birželio 29 d. Sprendimą Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483), todėl šis sprendimas gali būti laikomas priimtu išnagrinėjus bylą iš esmės, kaip reikalaujama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, atsižvelgiant į aplinkybes, kurias savo trečiajame klausime nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kurios pakartotos šio sprendimo 25 punkto trečioje įtraukoje, t. y. į tai, kad atlikdama tyrimą prokuratūra surinko duomenis, pateikusi teismų bendradarbiavimo prašymą ir remdamasi informacija apie banko sąskaitas bei dviejų kitų įtariamųjų apklausos duomenimis, tačiau neapklausė kaltinamojo, nes taikyta tyrimo priemonė, kuri yra prievartos priemonė ir kuria siekta nustatyti jo buvimo vietą, galiausiai nedavė rezultatų.
46
Kaip matyti iš 2016 m. birželio 29 d. Sprendimo Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483) 48 punkto, byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, prokuratūra nusprendė netęsti baudžiamosios bylos „vien remdamasi tuo, kad kaltinamasis atsisakė duoti parodymus, o nukentėjusysis ir netiesioginis liudytojas gyveno Vokietijoje, todėl jų nebuvo galima apklausti per ikiteisminį tyrimą [Lenkijoje] ir taip patikrinti nukentėjusiojo teiginių, tačiau neatlik[o] išsamaus tyrimo siek[dama] surinkti ir ištirti įrodymus“. Tuo remdamasis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad nutarimas nutraukti baudžiamąjį persekiojimą remiantis tokiu tyrimu nėra sprendimas, priimtas išnagrinėjus bylą iš esmės.
47
Vis dėlto nagrinėjamu atveju neginčijama, kad per daugiau nei dvejus metus trukusį ikiteisminį tyrimą WKStA turėjo prieigą prie banko sąskaitų pagal Jungtinės Karalystės valdžios institucijoms, t. y. SFO, pateiktą tarpusavio teisinės pagalbos prašymą, taip pat prie kitų banko sąskaitų ir apklausė kitus du įtariamuosius Austrijos piliečius, minėtus šio sprendimo 13 punkte.
48
Be to, rašytinėse pastabose Austrijos vyriausybė pažymi, kad grynųjų pinigų srautus, nustatytus pasinaudojus prieiga prie minėtų banko sąskaitų, analizavo Bundesamt für Korruptionsprävention und Korruptionsbekämpfung (Austrijos federalinė korupcijos prevencijos ir kovos su korupcija tarnyba, Austrija). Po 2014 m. gegužės mėn. įvykusio Europos Sąjungos teisminio bendradarbiavimo agentūros (Eurojusto) koordinacinio pasitarimo SFO informavo WKStA, kad nėra jokių naujų įrodymų, kuriais remiantis būtų galima identifikuoti valstybės pareigūną Vengrijoje, nes prieiga prie sąskaitų tiek Slovakijoje, tiek Kipre nepadėjo gauti informacijos šiuo klausimu. Be to, buvo abejojama, ar perdavus informaciją apie sąskaitas, kurios SFO prašė Lichtenšteine, būtų gauta daugiau paaiškinimų. 2014 m. lapkričio 3 d. Eurojustas informavo WKStA, kad Vengrijos teisminių institucijų atlikti tyrimai taip pat nepatvirtino įtarimų dėl padarytų nusikalstamų veikų.
49
Kita vertus, nors nagrinėjamu atveju kaltinamasis nebuvo apklaustas, neginčijama, kad taip nutiko dėl to, jog, kaip trečiajame klausime pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jam taikyta tyrimo priemonė, kuri laikoma prievartos priemone ir kuria siekta nustatyti jo buvimo vietą, tačiau galiausiai ji nedavė rezultatų.
50
Kaip iš esmės tvirtino ir Šveicarijos vyriausybė, vien tai, kad kaltinamasis per ikiteisminį tyrimą nebuvo išklausytas, savaime reiškia, kad nebuvo atliktas išsamus tyrimas, tik tuo atveju, jeigu pagal taikytiną nacionalinę teisę prokuratūra įpareigojama apklausti kaltinamąjį prieš priimdama nutarimą užbaigti ikiteisminį tyrimą. Primintina, kad StPO 193 straipsnio 2 dalies 1 punkte aiškiai numatyta galimybė tęsti baudžiamąjį procesą priėmus išteisinamąjį nuosprendį, jei kaltinamasis nebuvo apklaustas dėl nusikalstamos veikos, kuria yra įtariamas, ir jeigu jam šiuo aspektu nebuvo taikoma jokių prievartos priemonių. Taigi pagal taikytiną nacionalinę teisę tam tikromis aplinkybėmis toks sprendimas gali būti priimtas neapklausus kaltinamojo.
51
Nors tokiu atveju kaltinamojo neapklausimas kaip įtariamojo savaime negali pagrįsti išvados, kad nebuvo atliktas išsamus tyrimas, vis dėlto, kaip išvados 76 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, į šią aplinkybę gali būti atsižvelgta kartu su kitais galimais reikšmingais požymiais, kad toks tyrimas neatliktas. Šiuo tikslu konstatuotina, kad nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis pirmosios valstybės narės prokuratūra pagrįstai turėjo imtis tyrimo priemonės, užtikrinančios veiksmingą šio kaltinamojo apklausą, per kurią akivaizdžiai galėjo paaiškėti naujų faktinių aplinkybių ar įrodymų, galinčių kelti svarių abejonių dėl išteisinamojo nuosprendžio pagrįstumo. Vis dėlto, kaip išvados 77 punkte pažymėjo generalinis advokatas, prokuratūrai negali būti draudžiama daryti išvadų remiantis tuo, kad kaltinamasis pats vengė galimybės būti išklausytas, pavyzdžiui, tapdamas nepasiekiamas policijos tarnyboms.
52
Apskritai antroji valstybė narė veikiau tik išimtiniais atvejais gali padaryti išvadą, kad pirmojoje valstybėje narėje nebuvo atliktas išsamus tyrimas, t. y. kai pagal pirmosios valstybės narės taikomą nacionalinę teisę tai yra akivaizdu, atsižvelgiant pirmiausia į tokiame nuosprendyje nurodytus motyvus ir į informaciją, kurią pirmoji valstybė narė, prireikus atsakydama į antrosios valstybės narės jai pateiktą prašymą, galbūt pateikė iki šio sprendimo priėmimo.
53
Antrosios valstybės narės konstatavimas, kad nebuvo atliktas išsamus tyrimas, veikiau turi būti išimtis, o ne taisyklė, nes, kaip išvados 32 ir 39–42 punktuose iš esmės pabrėžė generalinis advokatas, tokia išvada bet kuriuo atveju darytina, kai iš atitinkamo pagal baudžiamąją teisę priimto nuosprendžio matyti, kad prieš jį priimant nebuvo atliktas joks realus tyrimas ar vertinta kaltinamojo baudžiamoji atsakomybė, arba kai pagal taikytiną nacionalinę teisę šis nuosprendis iš esmės buvo priimtas dėl visiškai procesinio pobūdžio priežasčių arba teisminio tikslingumo, ekonomiškumo ar teisminės politikos sumetimų.
54
Tokia samprata atitinka konkretų KŠSĮ 54 straipsniu siekiamą tikslą užtikrinti, kad asmuo, kuris buvo galutinai išteisintas vienoje valstybėje narėje, galėtų judėti Šengeno erdvėje, nebijodamas, kad už tas pačias veikas bus persekiojamas kitoje valstybėje narėje, kaip nurodyta šio sprendimo 40 punkte, ir valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo ir tarpusavio pripažinimo principus, kuriais grindžiamas šioje nuostatoje ir Chartijos 50 straipsnyje įtvirtintas principas ne bis in idem, kaip matyti iš šio sprendimo 41 ir 42 punktų.
55
Vis dėlto šiam tikslui ir principams prieštarauja tai, kad antrosios valstybės narės prokuratūra, ketindama vykdyti asmens, kuris pirmojoje valstybėje narėje jau buvo persekiojamas už tas pačias veikas ir dėl kurio, atlikus ikiteisminį tyrimą, priimtas galutinis išteisinamasis sprendimas, baudžiamąjį persekiojimą, išsamiai nagrinėtų tokį ikiteisminį tyrimą, siekdama vienašališkai nustatyti, ar jis yra pakankamai išsamus pagal pirmosios valstybės narės teisę.
56
Be to, kai antrosios valstybės narės prokuratūrai kyla didelių ir konkrečių abejonių dėl to, ar pirmosios valstybės narės prokuratūros vykdytas tyrimas buvo išsamus arba pakankamai visapusiškas, atsižvelgiant į faktines aplinkybes ir įrodymus, kuriuos ši prokuratūra turėjo atlikdama tyrimą arba kuriuos ji galėjo faktiškai gauti imdamasi tyrimo priemonių, kurios buvo pagrįstai privalomos atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes, ši antrosios valstybės narės prokuratūra turi kreiptis į pirmosios valstybės narės prokuratūrą prašydama jos pagalbos pirmiausia dėl taikytinos nacionalinės teisės ir motyvų, kuriais grindžiamas atlikus šį tyrimą priimtas išteisinamasis sprendimas, pavyzdžiui, pasinaudodama KŠSĮ 57 straipsnyje numatytu bendradarbiavimo mechanizmu.
57
Šiuo klausimu primintina, kad valstybių narių tarpusavio santykiuose reikia atsižvelgti į ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą, kuriuo valstybės narės bendrai, taigi, be kita ko, taikydamos KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintą principą ne bis in idem, įpareigojamos gerbti viena kitą ir padėti viena kitai vykdant iš Sutarčių kylančias užduotis.
58
Vis dėlto, nors šio sprendimo 47–50 punktuose primintos faktinės aplinkybės patvirtina, kad pirmojoje valstybėje narėje atliktas tyrimas nėra akivaizdžiai neišsamus, galiausiai, kaip išvados 66 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris nagrinėjamu atveju turi nuspręsti dėl principo ne bis in idem taikytinumo, turės išsamiai įvertinti, ar tyrimas buvo atliktas atsižvelgiant į visas šiuo aspektu reikšmingas aplinkybes.
59
Atlikdamas šį bendrą vertinimą, kaip jau pažymėta šio sprendimo 51 punkte, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tam tikromis sąlygomis, be kitų galimų reikšmingų požymių, rodančių, kad pirmojoje valstybėje narėje vykdytas tyrimas nebuvo išsamus, gali atsižvelgti į tai, kad kaltinamasis nebuvo apklaustas kaip įtariamasis.
60
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintas principas ne bis in idem, siejamas su Chartijos 50 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad galutiniu sprendimu, kaip tai suprantama pagal šiuos straipsnius, turi būti laikomas kaltinamojo išteisinamasis sprendimas, priimtas pirmojoje valstybėje narėje po ikiteisminio tyrimo, iš esmės susijusio su korupcijos veikomis, kai to paties kaltinamojo atžvilgiu dėl tų pačių veikų pradėtas naujas baudžiamasis persekiojimas antrojoje valstybėje narėje ir kai:
–
pirmosios valstybės narės prokuratūra priėmė išteisinamąjį sprendimą neskirdama bausmės, jis priimtas nedalyvaujant teismui ir motyvuotas tuo, kad nėra jokių įrodymų, patvirtinančių, jog kaltinamasis iš tikrųjų padarė jam inkriminuojamą nusikalstamą veiką,
–
pagal pirmojoje valstybėje narėje taikomą nacionalinę teisę, nepaisant to, kad išteisinamasis sprendimas yra galutinis, prokuratūra turi teisę tęsti procesą griežtai apibrėžtomis sąlygomis, pavyzdžiui, paaiškėjus naujų faktinių aplinkybių ar reikšmingų įrodymų, jeigu dar nesuėjo baudžiamosios atsakomybės už nusikalstamą veiką senaties terminas, ir
–
atlikdama ikiteisminį tyrimą pirmosios valstybės narės prokuratūra surinko duomenis, tačiau neapklausė kaltinamojo, kuris yra kitos valstybės narės pilietis, nes taikyta tyrimo priemonė, kuri yra prievartos priemonė ir kuria siekta nustatyti jo buvimo vietą, galiausiai nedavė rezultatų,
turint omenyje, kad, be kitų reikšmingų požymių, rodančių, kad pirmojoje valstybėje narėje atliktas tyrimas nebuvo išsamus, antrosios valstybės narės prokuratūra gali atsižvelgti į tai, jog pirmosios valstybės narės prokuratūra kaltinamojo neapklausė kaip įtariamojo, vis dėlto turi būti įrodyta, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis pirmosios valstybės narės prokuratūra pagrįstai turėjo imtis tyrimo priemonės, užtikrinančios veiksmingą kaltinamojo apklausą, per kurią akivaizdžiai galėjo paaiškėti naujų faktinių aplinkybių ar įrodymų, iš esmės galinčių kelti abejonių dėl išteisinamojo sprendimo pagrįstumo.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
61
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1990 m. birželio 19 d. Šengene pasirašytos ir 1995 m. kovo 26 d. įsigaliojusios Konvencijos dėl Šengeno susitarimo, 1985 m. birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo, įgyvendinimo 54 straipsnyje įtvirtintas principas
ne bis in idem, siejamas su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 50 straipsniu,
turi būti aiškinamas taip:
galutiniu sprendimu, kaip tai suprantama pagal šiuos straipsnius, turi būti laikomas kaltinamojo išteisinamasis sprendimas, priimtas pirmojoje valstybėje narėje po ikiteisminio tyrimo, iš esmės susijusio su korupcijos veikomis, kai to paties kaltinamojo atžvilgiu dėl tų pačių veikų pradėtas naujas baudžiamasis persekiojimas antrojoje valstybėje narėje ir kai:
–
prokuratūra priėmė išteisinamąjį sprendimą neskirdama bausmės, jis priimtas nedalyvaujant teismui ir motyvuotas tuo, kad nėra jokių įrodymų, patvirtinančių, jog kaltinamasis iš tikrųjų padarė jam inkriminuojamą nusikalstamą veiką,
–
pagal taikomą nacionalinę teisę, nepaisant to, kad išteisinamasis sprendimas yra galutinis, prokuratūra turi teisę tęsti procesą griežtai apibrėžtomis sąlygomis, pavyzdžiui, paaiškėjus naujų faktinių aplinkybių ar reikšmingų įrodymų, jeigu dar nesuėjo baudžiamosios atsakomybės už nusikalstamą veiką senaties terminas, ir
–
atlikdama ikiteisminį tyrimą pirmosios valstybės narės prokuratūra surinko duomenis, tačiau neapklausė kaltinamojo, kuris yra kitos valstybės narės pilietis, nes taikyta tyrimo priemonė, kuri yra prievartos priemonė ir kuria siekta nustatyti jo buvimo vietą, galiausiai nedavė rezultatų,
turint omenyje, kad, be kitų reikšmingų požymių, rodančių, kad pirmojoje valstybėje narėje atliktas tyrimas nebuvo išsamus, antrosios valstybės narės prokuratūra gali atsižvelgti į tai, jog pirmosios valstybės narės prokuratūra kaltinamojo neapklausė kaip įtariamojo, vis dėlto turi būti įrodyta, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis pirmosios valstybės narės prokuratūra pagrįstai turėjo imtis tyrimo priemonės, užtikrinančios veiksmingą kaltinamojo apklausą, per kurią akivaizdžiai galėjo paaiškėti naujų faktinių aplinkybių ar įrodymų, iš esmės galinčių kelti abejonių dėl išteisinamojo sprendimo pagrįstumo.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vengrų.