62010CC0224_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Teisingumo Teismo dar kartą prašoma paaiškinti 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų(2), iš dalies pakeistos 2003 m. rugsėjo 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1882/2003(3), nuostatas.
2. Landgericht Baden-Baden (Vokietija) prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Direktyvos 91/439 5 straipsnio 1 dalies a punktą, kuriame numatyta, kad D kategorijos vairuotojo pažymėjimas gali būti išduotas tik asmeniui, turinčiam teisę vairuoti prie B kategorijos priskiriamas transporto priemones.
3. Šioje byloje atsakovui pagrindinėje byloje Čekijos valdžios institucijos išdavė B kategorijos vairuotojo pažymėjimą, nors Vokietijos teritorijoje dėl iki šio vairuotojo pažymėjimo išdavimo padaryto kelių eismo taisyklių pažeidimo tuo metu vyko jo vairavimo įgūdžių patikrinimo procedūra. Po to, kai vokiškas vairuotojo pažymėjimas buvo atimtas, ir pasibaigus laikotarpiui, per kurį jam buvo draudžiama prašyti išduoti naują vairuotojo pažymėjimą, atsakovas pagrindinėje byloje iš tų pačių Čekijos valdžios institucijų gavo D kategorijos vairuotojo pažymėjimą.
4. Tad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar, atsižvelgiant į Direktyvos 91/439 nuostatas ir pirmiausia abipusio vairuotojo pažymėjimų pripažinimo principą, Vokietijos valdžios institucijos privalo pripažinti tokiomis aplinkybėmis išduotų B ir D kategorijų vairuotojo pažymėjimo galiojimą.
5. Ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę pareikšti nuomonę dėl B ir D kategorijų vairuotojų pažymėjimų ryšio ir, konkrečiai kalbant, nuspręsti, ar B kategorijos vairuotojo pažymėjimo nepripažinimas lemia D kategorijos vairuotojo pažymėjimo nepripažinimą.
6. Šioje išvadoje išdėstysiu argumentus, dėl kurių manau, kad valstybė narė turi teisę atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo, kuriame nurodomos B ir D kategorijos, galiojimą, jeigu pirmojoje valstybėje narėje iš vairuotojo pažymėjimo savininko teisė vairuoti buvo atimta po to, kai jam buvo išduotas B kategorijos vairuotojo pažymėjimas, tačiau tai buvo sankcija už anksčiau, nei jis buvo išduotas, konstatuotą pažeidimą. Tai, kad D kategorijos vairuotojo pažymėjimas išduotas pasibaigus laikotarpiui, per kurį buvo draudžiama prašyti naujo vairuotojo pažymėjimo ir kuris buvo nustatytas kartu su teisės vairuoti atėmimo priemone, šiuo atžvilgiu nėra reikšminga.
I – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisė
1. Direktyva 91/439
7. Siekiant palengvinti asmenų judėjimą Europos bendrijoje ar apsigyvenimą kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gavo vairuotojo pažymėjimus, Direktyva 91/439 buvo įtvirtintas vairuotojo pažymėjimų abipusio pripažinimo principas(4) .
8. Šia direktyva nustatant minimalius vairuotojo pažymėjimo išdavimo reikalavimus siekiama, be kita ko, pagerinti kelių eismo saugumą Europos Sąjungos teritorijoje(5) .
9. Direktyvos 91/439 5 straipsnio 1 dalies a punktas išdėstytas taip:
„Vairuotojo pažymėjimai išduodami laikantis šių sąlygų:
a) C ir D kategorijos pažymėjimai turi būti išduodami tik vairuotojams, jau turintiems teisę vairuoti prie B kategorijos priskiriamas transporto priemones“.
10. Šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta:
„Vairuotojo pažymėjimai, be to, yra išduodami tik kandidatams į vairuotojus:
< ... >
b) kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra pažymėjimą išduodančios valstybės narės teritorijoje arba kurie gali pateikti įrodymų, kad jie yra ten studijavę bent šešis mėnesius(6) .“
11. Pagal Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalį asmuo gali turėti tik vieną vairuotojo pažymėjimą.
12. Šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad nuolatinės gyvenamosios vietos valstybė narė kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo savininkui gali taikyti savo nacionalinės teisės nuostatas dėl teisės vairuoti apribojimo, sustabdymo, atėmimo ar panaikinimo.
13. Pagal šios direktyvos 8 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą valstybė narė gali ir atsisakyti pripažinti galiojančiu asmeniui, kuriam jos teritorijoje taikoma viena iš minėtų priemonių, kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą.
2. Direktyva 2006/126/EB
14. Kadangi Direktyva 91/439 buvo daug kartų keista(7), ji išdėstyta nauja redakcija 2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų(8) .
15. Direktyvos 2006/126 11 straipsnio 4 dalies antroje pastraipoje numatyta, kad valstybė narė atsisako pripažinti galiojančiu kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą asmeniui, kurio kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo galiojimas yra apribotas, sustabdytas ar atimtas pastarosios valstybės teritorijoje.
16. Pagal šios direktyvos 17 straipsnio pirmą pastraipą Direktyva 91/439 panaikinama nuo 2013 m. sausio 19 d.
17. Direktyvos 2006/126 18 straipsnio antroje pastraipoje numatyta, kad jos 11 straipsnio 4 dalis galioja nuo 2009 m. sausio 19 d.
B – Nacionalinė teisė
18. Nutarimo dėl leidimo asmenims dalyvauti kelių eisme ( Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straβenverkehr ) 28 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatyta, kad Sąjungoje ar Europos ekonominėje erdvėje (EEE) galiojančių vairuotojo pažymėjimų savininkai, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta, kaip ji suprantama pagal šio nutarimo 7 straipsnio 1 arba 2 dalis, yra Vokietijoje, remiantis 28 straipsnio 2–4 dalyse nustatytais apribojimais gali vairuoti motorines transporto priemones Vokietijos teritorijoje, atsižvelgiant į jiems vairuotojo pažymėjimu suteiktas teises.
19. Pagal minėto nutarimo 28 straipsnio 4 dalį 1 dalyje nurodytas leidimas netaikomas Europos Sąjungos arba Europos ekonominės erdvės vairuotojo pažymėjimų savininkams, kurių vairuotojo pažymėjimai Vokietijoje buvo laikinai arba visam laikui atimti teismo sprendimu arba pagal nedelsiant vykdytiną ar galutinį administracinės institucijos sprendimą.
20. Pagal Kelių eismo įstatymo ( Straβenverkehrsgesetz ) 21 straipsnio 1 dalies 1 punktą laisvės atėmimu iki vienų metų ar bauda baudžiami asmenys, kurie vairuoja transporto priemonę neturėdami tam reikalaujamo vairuotojo pažymėjimo, arba šiam asmeniui buvo uždrausta vairuoti transporto priemonę pagal Baudžiamojo kodekso 44 straipsnį arba šio įstatymo 25 straipsnį.
II – Pagrindinės bylos aplinkybės
21. 1998 m. gruodžio 14 d. Vokietijos pilietis L. Apelt gavo Vokietijos 1a, 1b, 3, 4 ir 5 kategorijų(9) vairuotojo pažymėjimą.
22. 2006 m. sausio 23 d. per patikrinimą kelyje Vokietijos valdžios institucijos konstatavo, kad L. Apelt vairavo neblaivus. Kitą dieną, 2006 m. sausio 24 d., vairuotojo pažymėjimas iš jo buvo atimtas.
23. 2006 m. gegužės 31 d. Amtsgericht Osterholz‑Scharmbeck
(Osterholco‑Šarmbeko apylinkės teismas) baudžiamuoju įsakymu, kuris įsigaliojo 2006 m. birželio 2 d., pripažino L. Apelt kaltu dėl vairavimo esant neblaiviam ir paskyrė baudą. Iš jo taip pat buvo atimta teisė vairuoti ir nustatytas laikotarpis, per kurį draudžiama prašyti išduoti vairuotojo pažymėjimą ir kuris baigėsi 2006 m. lapkričio 29 d.
24. Dar iki atimant teisę vairuoti Čekijos valdžios institucijos 2006 m. kovo 1 d. L. Apelt išdavė B kategorijos vairuotojo pažymėjimą, kuriame nurodytas gyvenamosios vietos adresas Vokietijoje.
25. 2007 m. balandžio 30 d. Čekijos kompetentingos valdžios institucijos išdavė L. Apelt D kategorijos vairuotojo pažymėjimą, kuriame nurodyta gyvenamoji vieta Čekijos Respublikoje ir B kategorijos vairuotojo pažymėjimo išdavimo data.
26. Per 2009 m. liepos 11 d. patikrinimą kelyje L. Apelt, kuris tuo metu Vokietijos teritorijoje vairavo tolimojo susisiekimo autobusą, valdžios institucijoms pateikė savo Čekijos valdžios institucijų išduotą D kategorijos vairuotojo pažymėjimą. Po šio patikrinimo Staatsanwaltschaft Baden–Baden kreipėsi į Amtsgericht Achern su prašymu pripažinti L. Apelt kaltu dėl tyčinio vairavimo neturint teisės vairuoti.
27. 2009 m. gruodžio 30 d. sprendimu Amtsgericht Achern atmetė šį prašymą motyvuodamas tuo, kad Čekijos Respublikoje L. Apelt suteikta teisė vairuoti D kategorijos transporto priemones galiojo ir Vokietijoje. Be kita ko, jis nurodė, kad Vokietijos valdžios institucijos neturi teisės tikrinti, ar laikytasi Direktyvoje 91/439/EEB numatytų išdavimo sąlygų. Be to, Amtsgericht Achern pažymėjo, kad D kategorijos vairuotojo pažymėjimas L. Apelt buvo išduotas pasibaigus laikotarpiui, per kurį negalima prašyti išduoti naujo vairuotojo pažymėjimo. Todėl, šio teismo nuomone, šis vairuotojo pažymėjimas buvo galiojantis.
28. Staatsanwaltschaft Baden-Baden
apskundė šį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui apeliacine tvarka.
III – Prejudiciniai klausimai
29. Abejodamas dėl tam tikrų Direktyvos 91/439 nuostatų aiškinimo, Landgericht Baden-Baden nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar valstybė narė, atsižvelgdama į Direktyvos 91/439/EEB 5 straipsnio 1 dalies a punktą, pagal kurį D kategorijos vairuotojo pažymėjimai gali būti išduodami tik vairuotojams, jau turintiems teisę vairuoti B kategorijai priskiriamas transporto priemones, pagal šios direktyvos 1 straipsnį ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis gali atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės išduotą B ir D kategorijų pažymėjimą galiojančiu, ypač D kategorijos atžvilgiu, jei šio pažymėjimo savininkui B kategorijos vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas prieš tai, kol pirmojoje valstybėje teismine tvarka buvo atimta teisė vairuoti, o D kategorijos – tik po to, kai teismine tvarka buvo atimta teisė vairuoti ir baigėsi terminas, per kurį buvo draudžiama iš naujo suteikti teisę vairuoti?
2. Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai:
Ar pirmoji valstybė narė gali atsisakyti pripažinti nurodytą vairuotojo pažymėjimą galiojančiu, ypač D kategorijos atžvilgiu, taikydama Direktyvos 2006/126/EB 11 straipsnio 4 dalį, pagal kurią valstybė narė atsisako pripažinti galiojančiu kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą asmeniui, kurio vairuotojo pažymėjimas atimtas jį išdavusioje pirmojoje valstybėje narėje, jeigu teisė vairuoti B kategorijos transporto priemonę suteikta 2006 m. kovo 1 d., D kategorijos – 2007 m. balandžio 30 d., o vairuotojo pažymėjimas išduotas pastarąją dieną?“
IV – Analizė
30. Prieš nagrinėjant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus klausimus, mano nuomone, būtina priminti Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytą vairuotojų pažymėjimų išdavimo sistemą.
A – Direktyva 91/439 nustatyta sistema
31. Norint gerinti kelių eismo saugumą bei palengvinti asmenų, apsigyvenančių ne toje valstybėje narėje, kur jie yra išlaikę vairavimo egzaminą, judėjimą, Direktyva 91/439 siekiama suderinti vairuotojo pažymėjimų išdavimo sąlygas(10) .
32. Dėl to Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė vairuotojo pažymėjimų kategorijas ir pakategores. Tad, pavyzdžiui, B kategorijos vairuotojo pažymėjimu leidžiama vairuoti motorines transporto priemones, kurios, be vairuotojo vietos, turi ne daugiau kaip aštuonias sėdimas vietas, o D kategorijos vairuotojo pažymėjimu leidžiama vairuoti motorines transporto priemones, skirtas keleiviams vežti, kurios, be vairuotojo vietos, turi daugiau kaip aštuonias sėdimas vietas(11) .
33. Šis skirstymas į kategorijas ir pakategores leidžia dėl kiekvienos iš jų nustatyti minimalias sąlygas, kuriomis išduodami vairuotojo pažymėjimai.
34. Tad pagal Direktyvos 91/439 5 straipsnio 1 dalies a punktą D kategorijos vairuotojo pažymėjimas išduodamas su sąlyga, kad vairuotojas jau turi teisę vairuoti prie B kategorijos priskiriamas transporto priemones. Taigi norintys gauti D kategorijos vairuotojo pažymėjimą kandidatai visų pirma turi įrodyti, kad jie turi teisę vairuoti B kategorijai priskirtinas transporto priemones. Toks įrodymas, mano nuomone, gali būti pateikiamas tik gavus B kategorijos vairuotojo pažymėjimą, kuris yra vienintelė garantija, kad užtikrinami minimalūs reikalavimai.
35. Taip pat yra minimalaus amžiaus, nuo kada išduodami vairuotojo pažymėjimai, sąlygos. Šis amžius skiriasi, nelygu vairuotojo pažymėjimo kategorija. Tad D kategorijai nustatytas minimalus amžius – 21 metai(12) .
36. Be to, pagal Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies a punktą kandidatai į vairuotojus turi išlaikyti įgūdžių ir elgsenos patikrinimo egzaminą bei teorinį egzaminą ir atitikti medicininius reikalavimus.
37. Pagal šios direktyvos II ir III priedus egzistuoja bendras visų kategorijų vairuotojo pažymėjimų pagrindas(13) . Bet kurio vairuotojo pažymėjimas išduodamas tik jeigu tenkinamos pagal šį bendrą pagrindą nustatytos minimalios sąlygos, pavyzdžiui, sugebėti pakankamai gerai valdyti transporto priemonę, kad nebūtų sukelta avarinių situacijų ir tinkamai reaguoti patekus į tokias situacijas(14), arba sugebėti laikytis saugaus atstumo tarp transporto priemonių, stabdymo atstumo ir gebėti užtikrinti judančios transporto priemonės stabilumą(15) .
38. Kartu su šiomis minimaliomis sąlygomis kiekvienai kategorijai, be kita ko, ir D kategorijai, nustatyti specialūs egzaminai(16) . Iš tikrųjų egzaminai ir medicininiai reikalavimai nustatyti atsižvelgiant į vairuotojo pažymėjimo kategoriją, nes, pavyzdžiui, D kategorijos vairuotojo pažymėjimo minimalūs išdavimo reikalavimai yra griežtesni nei B kategorijos vairuotojo pažymėjimo.
39. Šiuos skirtumus lengva paaiškinti. Tolimojo susisiekimo autobusas nevairuojamas taip pat kaip ir lengvasis automobilis arba motociklas. Sudėtingiau manevruoti, be to, skiriasi stabilumas kelyje. Tolimojo susisiekimo autobuso vairuotojo atsakomybė yra didesnė dėl daugiau pervežamų keleivių.
40. Tad nors D kategorijos vairuotojo pažymėjimo savininkas iš esmės jau įrodė, kad atitinka minimalius bendrus pagrindinius reikalavimus, nes turi turėti B kategorijos vairuotojo pažymėjimą, tam, kad būtų išduotas D kategorijos vairuotojo pažymėjimas, jis turi papildomai išlaikyti specialius egzaminus.
41. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Direktyvoje 91/439 numatyta, jog bet kuriam kandidatui į vairuotojus, kuris jau turi vienos kategorijos vairuotojo pažymėjimą ir pageidauja įsigyti kitos kategorijos vairuotojo pažymėjimą, gali būti netaikomos šios direktyvos II priedo 2–4 punktuose numatytos bendrosios nuostatos(17) . Mano nuomone, Sąjungos teisės aktų leidėjas laikėsi principo, kad, turint bazinę kategoriją, laikyti jos egzamino iš naujo nebereikia.
42. Galiausiai minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad vairuotojo pažymėjimai išduodami asmenims, kurie nuolat gyvena išduodančiosios valstybės narės teritorijoje.
B – Dėl prejudicinių klausimų
43. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalys kartu su šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktu turi būti aiškinamos taip, kad valstybė narė turi teisę atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą, kuriame nurodytos B ir D kategorijos, jeigu iš jo savininko pirmosios valstybės narės teritorijoje išdavus B kategorijos vairuotojo pažymėjimą kaip sankcija už anksčiau nei šis išdavimas konstatuotą pažeidimą atimta teisė vairuoti, o D kategorijos vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas pasibaigus draudimo prašyti išduoti naują vairuotojo pažymėjimą, nustatyto atėmus teisę vairuoti, terminui.
44. Iš tikrųjų dėl šio klausimo esame priversti nagrinėti du vienas po kito einančius klausimus. Pirma, reikia nustatyti, ar, atsižvelgiant į Direktyvos 91/439 nuostatas, Vokietijos valdžios institucijos turi teisę atsisakyti pripažinti Čekijos valdžios institucijų išduotą B kategorijos vairuotojo pažymėjimą. Tuo atveju, jei į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, antra, reikia išnagrinėti šio nepripažinimo reikšmę D kategorijos vairuotojo pažymėjimo galiojimui, atsižvelgiant į šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punkte vartojamus terminus.
45. Kaip ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas(18), manau, kad Vokietijos valdžios institucijos turi teisę nepripažinti Čekijos valdžios institucijų išduoto B kategorijos vairuotojo pažymėjimo.
46. Iš šio teismo pateiktų paaiškinimų matyti, kad 2006 m. sausio 23 d. L. Apelt Vokietijos teritorijoje padarė eismo taisyklių pažeidimą. Policijos tarnybos vokiškąjį vairuotojo pažymėjimą iš jo atėmė kitą dieną. 2006 m. gegužės 31 d. Amtsgericht Osterholz-Sharmbeck
paskelbė apie jam taikytiną teisės vairuoti atėmimą ir draudimą iki 2006 m. lapkričio 29 d. prašyti išduoti naują vairuotojo pažymėjimą. Šios priemonės įsigaliojo 2006 m. birželio 2 dieną.
47. Tačiau kol vokiškasis L. Apelt vairuotojo pažymėjimas iš jo buvo laikinai atimtas ir dar nebuvo paskelbta apie kitas minėtas priemones, 2006 m. kovo 1 d. Čekijos valdžios institucijos jam išdavė B kategorijos vairuotojo pažymėjimą.
48. Pagal Teisingumo Teismo praktiką tokiu atveju negalima konstatuoti, kad Direktyvoje 91/439 numatyta Vokietijos valdžios institucijų pareiga pripažinti Čekijos valdžios institucijų išduoto vairuotojo pažymėjimo galiojimą(19) .
49. Iš tikrųjų tiek valstybės narės kompetentingų valdžios institucijų, tiek jos teismų teisė nepripažinti kitoje valstybėje narėje asmens, kuriam taikoma vairuotojo pažymėjimo galiojimo laikino sustabdymo priemonė pirmojoje valstybėje narėje, įgyto vairuotojo pažymėjimo galiojimo pagal Direktyvos 91/439, visų pirma jos 8 straipsnio 4 dalies nuostatas turi būti laikoma absoliučia ir galutine, jeigu po galiojimo laikino sustabdymo priemonės vėliau už tuos pačius faktus taikoma teisės vairuoti atėmimo priemonė. Aplinkybė, kad teisės vairuoti atėmimo priemonė paskelbta vėliau, nei buvo išduotas naujas vairuotojo pažymėjimas, šiuo atveju yra nereikšminga, nes šią priemonę pateisinantys pagrindai šią datą jau egzistavo(20) .
50. Tad atsižvelgdama į šias aplinkybes manau, kad šioje byloje Vokietijos valdžios institucijos turi teisę atsisakyti pripažinti Čekijos valdžios institucijų L. Apelt išduotą vairuotojo pažymėjimą.
51. Tai nustačius, dabar reikia išnagrinėti, ar Vokietijos valdžios institucijos taip pat turi teisę atsisakyti pripažinti Čekijos valdžios institucijų pasibaigus draudimo prašyti išduoti naują vairuotojo pažymėjimą terminui išduotą D kategorijos vairuotojo pažymėjimą, turint omeny, kad Direktyvos 91/439 5 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, jog D kategorijos vairuotojo pažymėjimas išduodamas tik vairuotojams, jau turintiems teisę vairuoti prie B kategorijos priskiriamas transporto priemones.
52. Kitaip tariant, ar gali B kategorijos vairuotojo pažymėjimo nepripažinimas turėti pasekmių Čekijos valdžios institucijų išduoto D kategorijos vairuotojo pažymėjimo galiojimui ir užkirsti kelią L. Apelt remtis šiuo pažymėjimu?
53. Europos Komisija mano, kad Vokietijos valdžios institucijos turi pripažinti Čekijos valdžios institucijų išduotą D kategorijos vairuotojo pažymėjimą, nes, priešingai nei B kategorijos vairuotojo pažymėjimas, šis pažymėjimas buvo išduotas pasibaigus draudimo prašyti išduoti naują vairuotojo pažymėjimą terminui, o jame nurodyta gyvenamoji vieta Čekijos teritorijoje.
54. Be to, ji mano, kad nors tiesa, kad D kategorijos vairuotojo pažymėjimas gali būti išduotas tik vairuotojams, jau turintiems teisę vairuoti B kategorijai priskiriamas transporto priemones, atsižvelgiant vien į Čekijos teisę L. Apelt galėjo vairuoti pastarajai kategorijai priskirtinas transporto priemones tuo momentu, kai jam buvo išduotas D kategorijos vairuotojo pažymėjimas.
55. Kaip suprantu, Komisija teigia, kad nors valstybė narė turi teisę nepripažinti B kategorijos vairuotojo pažymėjimo, kurį išduodant padarytas pažeidimas, D kategorijos vairuotojo pažymėjimas turi būti pripažintas, nes jo savininkas išlaikė teorijos, įgūdžių ir elgsenos patikrinimo egzaminus, kurie bet kuriuo atveju yra lygiaverčiai tiems, kuriuos reikia išlaikyti siekiant gauti B kategorijos vairuotojo pažymėjimą, tad viskas buvo patikrinta. Vadinasi, B kategorijos vairuotojo pažymėjimo nepripažinimas neturėtų turėti jokios įtakos D kategorijos vairuotojo pažymėjimo pripažinimui.
56. Nepritariu šiai nuomonei dėl tokių motyvų.
57. Matėme, kad D kategorijos vairuotojo pažymėjimo išdavimui nustatyta sąlyga, pagal kurią vairuotojas jau turi turėti teisę vairuoti B kategorijai priskirtinas transporto priemones, išlaikyti įgūdžių ir elgsenos bei teorijos patikrinimo egzaminus, atitikti tam tikrus medicininius reikalavimus ir jo nuolatinė gyvenamoji vieta turi būti išdavimo valstybės narės teritorijoje.
58. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalyje numatomas abipusis valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų pripažinimas, netaikant jokių formalumų(21) . Tad vienos valstybės narės valdžios institucijoms išdavus vairuotojo pažymėjimą pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį, kitos valstybės narės neturi teisės tikrinti, ar laikytasi šioje direktyvoje numatytų išdavimo sąlygų, nes tokio vairuotojo pažymėjimo turėjimas turi būti laikomas įrodymu, kad šio pažymėjimo savininkas jo išdavimo dieną atitiko minėtus reikalavimus(22) .
59. Vis dėlto egzistuoja šio abipusio pripažinimo principo išimtis. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas 2008 m. birželio 26 d. sprendimuose Wiedemann ir Funk (23) bei Zerche ir kt .(24) nusprendė, kad savo teritorijoje valstybė narė turi teisę atsisakyti pripažinti teisę vairuoti, kurią suteikia vėliau kitos valstybės narės išduotas vairuotojo pažymėjimas, jeigu, remiantis jame esančiais įrašais arba kita neginčijama informacija iš išdavimo valstybės narės, nustatoma, kad tuo metu, kai buvo išduotas minėtas pažymėjimas, jo savininkas, kuriam pirmosios valstybės narės teritorijoje buvo taikoma anksčiau turėto pažymėjimo atėmimo priemonė, neturėjo nuolatinės gyvenamosios vietos išdavimo valstybės narės teritorijoje(25) .
60. Šiuose sprendimuose Teisingumo Teismas pripažino, kad gyvenamosios vietos sąlyga ypač svarbi, nes ji būtina kontroliuojant tinkamumo vairuoti reikalavimo laikymąsi ir yra kaip išankstinė sąlyga, leidžianti patikrinti, ar kandidatas į vairuotojus įvykdo kitas Direktyva 91/439 įtvirtintas sąlygas(26) . Taigi tol, kol neįrodyta, kad išdavimo valstybė narė aiškiai nepaisė nuolatinės gyvenamosios vietos sąlygos, neabejojama vairuotojo pažymėjimo abipusio pripažinimo principu(27) .
61. Manau, kad tokią pačią reikšmę kaip ir gyvenamosios vietos sąlyga turi Direktyvos 91/439 5 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytas reikalavimas, ir, jeigu nustatoma, kad jo nesilaikoma, valstybė narė turi teisę atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės išduotą D kategorijos vairuotojo pažymėjimą.
62. Iš tikrųjų matėme, kad B kategorijos vairuotojo pažymėjimo gavimas yra pirmoji minimali sąlyga, kurios turi būti laikomasi, siekiant įgyti D kategorijos vairuotojo pažymėjimą. Mano nuomone, Sąjungos teisės aktų leidėjas laikosi principo, kad B kategorijos vairuotojo pažymėjimas yra būtinas išankstinis pagrindas D kategorijos vairuotojo pažymėjimui įgyti(28) .
63. Šiuo klausimu atrodo logiška, kad prieš asmeniui siekiant vairuoti transporto priemones, priskirtinas tolimojo susisiekimo autobusams, jis turi sugebėti vairuoti žemesnei kategorijai priskirtinas transporto priemones. D kategorijos vairuotojo pažymėjimas tam tikra prasme yra B kategorijos vairuotojo pažymėjimo išplėtimas, kuriuo suteikiama galimybė vairuoti aukštesnei kategorijai priskirtinas transporto priemones.
64. Vadinasi, B kategorijos vairuotojo pažymėjimo įgijimas yra pagrindas, garantuojantis išdavimo valstybės narės Direktyva 91/439 nustatytų minimalių sąlygų laikymąsi ir šio vairuotojo pažymėjimo savininko gebėjimą saugiai vairuoti.
65. Tačiau šioje byloje nagrinėjamu atveju toks pagrindas yra B kategorijos vairuotojo pažymėjimas, kurį išduodant padarytas pažeidimas. Iš tikrųjų, kaip matėme, B kategorijos vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas Čekijos valdžios institucijų, nors dėl šio pažymėjimo įrodyta, kad nebuvo laikytasi gyvenamosios vietos sąlygos, o iš jo savininko pirmasis vairuotojo pažymėjimas buvo laikinai atimtas dėl pavojingo vairavimo. Šiuo klausimu priminsiu, kad gyvenamoji vieta ypač svarbi, nes ji leidžia patikrinti, ar kandidatas laikėsi kitų Direktyva 91/439 nustatytų sąlygų.
66. Tad visiškai logiška galvoti, kad Čekijos vald žios institucijos, išduodamos B kategorijos vairuotojo pažymėjimą, negalėjo patikrinti, ar L. Apelt, iš kurio Vokietijos teritorijoje buvo atimta teisė vairuoti, turėjo vairuoti reikalingų įgūdžių bei žinių ir nekėlė pavojaus eismo saugumui, atsižvelgiant į prieš tai nurodytas aplinkybes.
67. Komisija nurodo aplinkybę, kad, turint omenyje, jog D kategorijos vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas pasibaigus draudimo prašyti išduoti naują vairuotojo pažymėjimą terminui, o šio pažymėjimo išdavimo reikalavimai griežtesni nei nustatytieji B kategorijos vairuotojo pažymėjimo išdavimui, savininkas juo labiau turėjo teisę vairuoti B kategorijai priskirtinas transporto priemones. Todėl, jos nuomone, reikalavimai buvo įvykdyti.
68. Tačiau matėme, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė, jog bet kuriam kandidatui į vairuotojus, kuris jau turi vienos kategorijos vairuotojo pažymėjimą ir pageidauja įsigyti kitos kategorijos vairuotojo pažymėjimą, gali būti netaikomos Direktyvos 91/439 II priedo 2–4 punktuose numatytos bendrosios nuostatos(29) . Šioje byloje tai reiškia, kad vairuotojui, kuris pageidauja įsigyti B kategorijos vairuotojo pažymėjimą, nebereikia laikyti tų pačių egzaminų kaip ir siekiant gauti B kategorijos vairuotojo pažymėjimą, nes laikomasi principo, kad šie egzaminai jau sėkmingai išlaikyti anksčiau, išduodant B kategorijos vairuotojo pažymėjimą.
69. Vadinasi, juo svarbiau kad B kategorijos vairuotojo pažymėjimas būtų buvęs išduotas griežtai laikantis nustatytų minimalių reikalavimų.
70. Tačiau dar kartą pažymėtina, kad jeigu, kaip matėme, nebuvo laikytasi B kategorijos vairuotojo pažymėjimo išdavimo reikalavimų, nėra garantijų, kad laikytasi abiejų kategorijų vairuotojo pažymėjimų išdavimui bendrų minimalių reikalavimų(30) .
71. Tad būtų pakenkta kelių eismo saugumo tikslui, jeigu valstybė narė būtų priversta pripažinti tokiomis sąlygomis išduotą D kategorijos vairuotojo pažymėjimą, nors net nebuvo nustatyta, kad išdavimo valstybė narė galėjo įsitikinti, jog šio vairuotojo pažymėjimo savininkas įvykdė minimalius reikalavimus.
72. Vadinasi, nuo to momento, kai valstybė narė turi teisę, remdamasi Direktyvos 91/439 8 straipsnio 4 dalimi, nepripažinti kitos valstybės narės valdžios institucijų išduoto B kategorijos vairuotojo pažymėjimo, manau, ji taip pat turi teisę nepripažinti pirmojo vairuotojo pažymėjimo pagrindu išduoto D kategorijos vairuotojo pažymėjimo galiojimo.
73. Nebūtų logiška pripažinti, kad nagrinėjamu atveju teisės vairuoti atėmimas galioja vien B kategorijos vairuotojo pažymėjimo atžvilgiu, o ne tolimojo susisiekimo autobusams ar autobusams, nors šio vairuotojo pažymėjimas nepripažįstamas dėl pavojingo jo savininko elgesio, kuris, primenu, vairavo neblaivus.
74. Tad atsižvelgdamas į tai, kas pasakyta, manau, kad Direktyvos 91/439/EEB 1 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalys kartu su 5 straipsnio 1 dalimi turi būti aiškinamos taip, jog valstybė narė turi teisę atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės išduotą B ir D kategorijų pažymėjimą galiojančiu, jei šio pažymėjimo savininkui B kategorijos vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas iki tol, kol pirmojoje valstybėje kaip sankcija už iki išdavimo padarytą pažeidimą iš jo buvo atimta teisė vairuoti. Aplinkybė, kad D kategorijos vairuotojo pažymėjimas išduotas pasibaigus kartu su šia priemone nustatyto draudimo prašyti išduoti naują vairuotojo pažymėjimą terminui, neturi reikšmės.
75. Kadangi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą siūlau atsakyti teigiamai, nebereikia atsakyti į antrąjį klausimą.
76. Bet kuriuo atveju manau, kad Teisingumo Teismas neturi kompetencijos pareikšti nuomonės antruoju klausimu.
77. Iš tikrųjų matėme, kad Direktyvos 2006/126 11 straipsnio 4 dalis galioja tik nuo 2009 m. sausio 19 d.(31)
78. Aplinkybės pagrindinėje byloje klostėsi 2006 m., kai iš L. Apelt buvo atimtas Vokietijos B kategorijos vairuotojo pažymėjimas ir 2007 m. jam išdavus Čekijos B kategorijos vairuotojo pažymėjimą.
79. Tad kadangi aplinkybės susiklostė iki Direktyvos 2006/126 11 straipsnio 4 straipsnio įsigaliojimo datos, manau, kad Teisingumo Teismas neturi kompetencijos pareikšti nuomonės dėl antrojo prejudicinio klausimo.
V – Išvada
80. Atsižvelgdamas į visus anksčiau išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Landgericht Baden-Baden pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų, iš dalies pakeistos 2003 m. rugsėjo 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1882/2003, 1 straipsnio, 2 dalis ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalys kartu su iš dalies pakeistos Direktyvos 91/439 5 straipsnio 1 dalies a punktu turi būti aiškinamos taip, kad valstybė narė turi teisę atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės išduotą B ir D kategorijų pažymėjimą galiojančiu, jei šio pažymėjimo savininkui B kategorijos vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas iki tol, kol pirmojoje valstybėje kaip sankcija už iki B kategorijos vairuotojo pažymėjimo išdavimo padarytą pažeidimą iš jo buvo atimta teisė vairuoti.
Aplinkybė, kad D kategorijos vairuotojo pažymėjimas išduotas pasibaigus kartu su šia priemone nustatyto draudimo prašyti išduoti naują vairuotojo pažymėjimą terminui, neturi reikšmės.“
(1) .
(2)  –	OL L 237, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 317, toliau – Direktyva 91/439.
(3)  –	OL L 284, p. 1.
(4)  –	Žr. šios direktyvos 1 straipsnį.
(5)  –	Žr. tos pačios direktyvos 4 konstatuojamąją dalį.
(6)  – Pagal šios direktyvos 9 straipsnio pirmą pastraipą nuolatinė gyvenamoji vieta yra vieta, kur asmuo paprastai gyvena, t. y. bent 185 dienas kiekvienais kalendoriniais metais. Jeigu vairuotojo pažymėjimo savininkas yra studentas, jis turi pateikti įrodymų, kad šioje valstybėje gyveno bent šešis mėnesius.
(7)  –	Žr. Direktyvos 2006/126 1 konstatuojamąją dalį.
(8)  –	OL L 403, p. 18.
(9)  –	Šios vairuotojo pažymėjimo kategorijos atitinka A, A1 ir B kategorijos vairuotojo pažymėjimus (žr. 2008 m. rugpjūčio 25 d. Komisijos sprendimą 2008/766/CE dėl vairuotojo pažymėjimų kategorijų atitikmenų (OL L 270, p. 31))
(10)  –	Žr. šios direktyvos pirmą konstatuojamąją dalį.
(11)  –	Žr. minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.
(12)  –	Žr. Direktyvos 91/439 6 straipsnio 1 dalies c punktą.
(13)  –	Žr. minėtos direktyvos II priedo I antraštinės dalies 1 ir 2 dalis bei II antraštinę dalį.
(14)  –	Žr. to paties II priedo II antraštinės dalies antros pastraipos antrą įtrauką.
(15)  –	Žr. to paties priedo I antraštinės dalies 2.1.3 punktą.
(16)  –	Žr. Direktyvos 91/439 II priedo I antraštinės dalies 4 ir 8 punktus.
(17)  –	Žr. šio priedo I antraštinės dalies 1 punkto antrą pastraipą.
(18)  –	Žr. sprendimą pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą (8 punktas).
(19)  –	Šiuo klausimu žr. 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Weber
(C‑1/07, Rink. p. I‑8571, 30 ir 31 punktai).
(20)  –	Ten pat, 36 punktas ir jame nurodyta teismų praktika.
(21)  –	Žr. 2011 m. gegužės 19 d. Sprendimo Grasser
(C‑184/10, Rink. p. I‑0000) 19 punktą.
(22)  –	Ten pat, 21 punktas.
(23)  –		C‑329/06 ir C‑343/06, Rink. p. I‑4635.
(24)  –		C‑334/06–C‑336/06, Rink. p. I‑4691.
(25)  –	Minėti sprendimai Wiedemann ir Funk
(73 punktas) bei Zerche ir kt.
(70 punktas).
(26)  –	Minėti sprendimai Wiedemann ir Funk
(69 ir 70 punktai) bei Zerche ir kt.
(66 ir 67 punktai).
(27)  –	Žr. minėto Sprendimo Grasser
24 punktą.
(28)  –	Šiuo klausimu pažymėsiu, kad Čekijos Respublikoje pagal tuo metu, kai klostėsi aplinkybės pagrindinėje byloje, iš dalies pakeisto Įstatymo dėl eismo žemės susisiekimo keliais, kuriuo iš dalies pakeičiami tam tikri įstatymai (Kelių eismo įstatymas) (Z ákon o provozu na pozemních komunikacích a o změnách některých zákonů (zákon o silničním provozu), Sb. 361/2000), 82 straipsnio 2 dalį kartu su šio įstatymo 82 straipsnio 1 dalies e punktu ir 91 straipsnio 1 dalies a punktu tam, kad vairuotojas įgytų teisę vairuoti D kategorijai priskirtiną transporto priemonę,
jis būtinai turi toliau turėti teisę vairuoti B kategorijai priskirtinas transporto priemones.
(29)  –Žr. šios išvados 41 punktą.
(30)  –	Pagal Čekijos kelių eismo įstatymą teisė vairuoti, pavyzdžiui, D kategorijai priskirtą transporto priemonę gali būti apribota, būtent jeigu vairuotojas nebeturi teisės vairuoti pagrindinei kategorijai priskirtinų tranpsorto priemonių, kurios reikalaujama suteikiant teisę vairuoti aukštesnei kategorijai priskirtinas transporto priemones.
(31)  –	Žr. šios išvados 15–17 punktus.