HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)28 aprilie 1998?(1)„Răspundere
extracontractuală pentru un act licit – Regulamentul nr. 2340/90 –
Embargo comercial împotriva Irakului – Atingere echivalentă cu o
expropriere – Răspundere pentru un act ilicit – Prejudiciu”În cauza T‑184/95_Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH,
societate de drept german, cu sediul în München (Germania),
reprezentată de domnul Karl M. Meessen, profesor, cu domiciliul ales în
Luxemburg, la biroul lui Patrick Kinsch, 100, boulevard de la Pétrusse_reclamantă_împotrivaConsiliului Uniunii Europene,
reprezentat inițial de domnul Yves Cretien, consilier juridic, ulterior
de domnii Stephan Marquardt și Antonio Tanca, membri ai Serviciului
juridic, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg, la
biroul domnului Alessandro Morbilli, director general al Direcției
juridice a Băncii Europene de Investiții, 100, boulevard Konrad
Adenauer_și aComisiei Comunităților Europene,
reprezentată de domnii Peter Gilsdorf și Allan Rosas, consilieri
juridici principali, și Jörn Sack, consilier juridic, în calitate de
agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg, la biroul domnului Carlos Gómez
de la Cruz, membru al Serviciului juridic, Centre Wagner, Kirchberg_pârâte_având
ca obiect o cerere de despăgubire pentru prejudiciul pretins a fi fost
suferit de societatea reclamantă în urma adoptării Regulamentului (CEE)
nr. 2340/90 al Consiliului din 8 august 1990 de interzicere a
schimburilor comerciale ale Comunității în ceea ce privește Irakul și
Kuweitul (JO L 213, p. 1)_TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂAL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a doua)_compus din domnii C. W. Bellamy, președinte, A. Kalogeropoulos și doamna V. Tiili, judecători, grefier: domnul H. Jung_având în vedere procedura scrisă și în urma procedurii orale din 19 iunie 1997_pronunță prezentaHotărâre Situația de fapt1        Reclamanta,
Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH (denumită în continuare
„Dorsch Consult”), este o societate cu răspundere limitată de drept
german, stabilită în München (Germania) și având ca activitate
principală furnizarea de servicii de consultanță în inginerie în
diferite țări.2        La
30 ianuarie 1975, reclamanta a încheiat cu Ministry of Works and
Housing al Republicii Irak (denumit în continuare „ministerul irakian”)
un contract prin care s‑a angajat să presteze servicii referitoare la
organizarea și supravegherea lucrărilor legate de construirea Iraq
Express Way nr. 1. Acest contract, încheiat pentru o durată minimă
de șase ani, a fost, în continuare, reînnoit de mai multe ori, pentru
nevoile de execuție și de supraveghere a lucrărilor sus‑menționate.
Articolul X din acest contract prevedea printre altele faptul că, în caz
de divergențe privind interpretarea dispozițiilor sale sau de
neexecutare a obligațiilor care decurg din acesta, părțile contractante
trebuiau să încerce să găsească o soluție acceptabilă prin conciliere
(articolul X alineatul 1). În cazul în care aceste divergențe persistau,
trebuia sesizat Planning Board, a cărui decizie ar fi fost definitivă
și obligatorie. Cu toate acestea, nicio decizie luată în cadrul
contractului în cauză nu putea împiedica părțile contractante să
sesizeze și instanțele irakiene competente cu privire la diferendul
dintre ele (articolul X alineatul 2).3        Astfel
cum reiese din dosar, creanțele, neplătite încă, pe care reclamanta le
deținea la începutul anului 1990 față de autoritățile irakiene pentru
serviciile furnizate în cadrul contractului sus‑menționat au fost
recunoscute prin două scrisori, din 5 și din 6 februarie 1990, adresate
de către ministerul irakian băncii irakiene Rafidian Bank (denumită în
continuare „banca Rafidian”), cuprinzând ordinul de transfer în contul
reclamantei a sumelor datorate acesteia.4        La
2 august 1990, Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite
a adoptat Rezoluția nr. 660 (1990), prin care a constatat
încălcarea păcii și securității internaționale ca urmare a invadării
Kuweitului de către Irak și prin care a solicitat retragerea imediată și
necondiționată a forțelor irakiene de pe teritoriul Kuweitului.5        La
6 august 1990, Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite
a adoptat Rezoluția nr. 661 (1990), prin care, declarându‑se
„conștient de responsabilitățile care îi incumbă în temeiul Cartei
Organizației Națiunilor Unite cu privire la menținerea păcii și
securității internaționale” și constatând că Republica Irak (denumită în
continuare „Irak”) nu a respectat Rezoluția nr. 660 (1990), a
hotărât instituirea unui embargo comercial împotriva Irakului și a
Kuweitului.6        La
8 august 1990, Consiliul, făcând referire la „grava situație ce
[rezulta] din invadarea Kuweitului de către Irak” și la Rezoluția
nr. 661 (1990) a Consiliului de Securitate al Organizației
Națiunilor Unite, a adoptat, la propunerea Comisiei, Regulamentul (CEE)
nr. 2340/90 de interzicere a schimburilor comerciale ale
Comunității în ceea ce privește Irakul și Kuweitul (JO L 213
p. 1, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2340/90”).7        Articolul
1 din Regulamentul nr. 2340/90 a interzis, începând cu 7 august
1990, introducerea pe teritoriul Comunității a oricărui produs originar
sau care provine din Irak sau din Kuweit, precum și exportul către
aceste țări a oricărui produs originar sau care provine din Comunitate.
Articolul 2 din același regulament a interzis, începând cu 7 august
1990, a) orice activitate sau tranzacție comercială, inclusiv orice
operațiune aferentă tranzacțiilor deja încheiate sau executate parțial,
care au ca obiect sau ca efect favorizarea exportului oricărui produs
originar sau care provine din Irak sau din Kuweit, b) vânzarea sau
furnizarea oricărui produs, indiferent de origine sau de proveniență,
oricărei persoane fizice sau juridice din Irak sau din Kuweit sau
oricărei alte persoane fizice sau juridice în scopul oricărei activități
comerciale desfășurate pe sau de pe teritoriul Irakului sau al
Kuweitului și c) orice activitate care are ca obiect sau ca efect
favorizarea acestor vânzări sau furnizări.8        Astfel
cum reiese din dosar, la 16 septembrie 1990, „Consiliul Superior al
Revoluției din Republica Irak”, invocând „deciziile arbitrare ale
anumitor guverne”, a adoptat, cu efect retroactiv de la 6 august 1990,
Legea nr. 57 privind protecția patrimoniului, a intereselor și a
drepturilor irakiene în Irak și în afara acestuia (denumită în
continuare „Legea nr. 57”). Articolul 7 din această lege a înghețat
toate bunurile și toate activele, precum și veniturile pe care acestea
le produceau, de care dispuneau în acea perioadă guvernele,
întreprinderile, societățile și băncile statelor care au adoptat
respectivele „decizii arbitrare” împotriva Irakului.9        Neprimindu‑și
plata creanțelor de la autoritățile irakiene, recunoscute în scrisorile
menționate anterior ale ministerului irakian din 5 și din 6 februarie
1990 (a se vedea punctul 3 de mai sus), reclamanta s‑a adresat
Consiliului și Comisiei, prin scrisorile din 4 august 1995,
solicitându‑le să o despăgubească pentru prejudiciul pe care l‑ar fi
suferit ca urmare a faptului că respectivele creanțe au devenit
nerecuperabile din cauza aplicării Legii nr. 57, în măsura în care
această lege ar fi fost adoptată ca o contramăsură la adoptarea de către
Comunitate a Regulamentului nr. 2340/90. În aceste scrisori,
reclamanta arăta că legiuitorul comunitar era obligat să îi
despăgubească pe operatorii afectați de instituirea embargoului
împotriva Irakului și că faptul de a fi omis acest lucru angaja
răspunderea Comunității în temeiul articolului 215 al doilea paragraf
din Tratatul CE. Ca măsură de precauție, adăuga reclamanta, aceasta și‑a
înregistrat creanțele față de Irak la United Nations Iraq Claims
Compensation Commission.10      Prin
scrisoarea din 20 septembrie 1995, Consiliul a refuzat să admită
cererea de despăgubire a reclamantei.11      În
aceste împrejurări, reclamanta a introdus prezenta acțiune, prin
cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 6 octombrie 1995.12      Pe
baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a doua) a
decis deschiderea procedurii orale fără a dispune măsuri de cercetare
judecătorească. Cu toate acestea, în cadrul măsurilor de organizare a
procedurii, părțile au fost invitate să răspundă la anumite întrebări
scrise.13      În
ședința publică din 19 iunie 1997, au fost ascultate pledoariile
părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de
Tribunal.  Concluziile părților14      Reclamanta solicită Tribunalului:–        obligarea
Comunității la plata sumei de 2 279 859,69 DEM, majorată
cu o dobândă de 8 % pe an, începând cu 9 august 1990, cu titlu de
contraprestație a cesiunii soldului creanței pentru aceeași valoare pe
care reclamanta o deține față de Irak;–        obligarea pârâtelor la plata cheltuielilor de judecată;–        declararea hotărârii ca fiind executorie;–        în
subsidiar, declararea hotărârii ca fiind executorie în mod provizoriu,
cu condiția prezentării unei garanții bancare.15      Consiliul solicită Tribunalului:–        respingerea acțiunii ca inadmisibilă;–        în subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.16      Comisia solicită Tribunalului:–        respingerea acțiunii ca nefondată;–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată. Cu privire la admisibilitate Motivele și argumentele părților17      Consiliul,
fără a ridica în mod formal o excepție de inadmisibilitate în temeiul
articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, susține că
acțiunea este inadmisibilă, deoarece răspunderea Comunității nu poate fi
angajată pentru pretinsul prejudiciu suferit de către reclamantă
(Hotărârea Curții din 26 noiembrie 1975, Grands moulins des
Antilles/Comisia, 99/74, Rec., p. 1531).18      În
primul rând, Consiliul susține că nu Regulamentul nr. 2340/90 se
află la originea prejudiciului invocat, ci Legea nr. 57. Contrar
celor susținute de reclamantă, adoptarea acestei legi nu ar fi o
„reacție directă” la adoptarea Regulamentului nr. 2340/90, ci,
astfel cum ar rezulta din preambulul său, o reacție împotriva
„deciziilor arbitrare” adoptate de „anumite guverne”. Potrivit
Consiliului, Rezoluțiile nr. 660 (1990) și 661 (1990) ale
Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite ar fi fost
cele care ar fi condus, în realitate, la adoptarea Legii nr. 57. În
aceste condiții, faptul că embargoul decretat de Consiliul de
Securitate al Organizației Națiunilor Unite împotriva Irakului a fost
justificat de comportamentul nelegal al acestuia din urmă (invadarea
Kuweitului) ar interzice stabilirea unei legături obiective între
adoptarea Regulamentului nr. 2340/90 și adoptarea de către Irak, ca
o contramăsură, a Legii nr. 57 și, prin urmare, admiterea
existenței unei legături de cauzalitate între regulamentul comunitar și
prejudiciul invocat de reclamantă.19      În
al doilea rând, Consiliul ridică problema dacă creanțele reclamantei
față de autoritățile irakiene constituie „active” care au fost înghețate
în temeiul articolului 7 din Legea nr. 57 (a se vedea punctul 8 de
mai sus). În special, reclamanta nu ar fi demonstrat că banca Rafidian
refuzase executarea ordinelor de virament date de ministerul irakian în
temeiul Legii nr. 57. Consiliul subliniază că ordinele de virament
în cauză au fost date prin scrisori ale ministerului irakian la 5 și la 6
februarie 1990, așadar cu mult înaintea adoptării Legii nr. 57,
intervenită în septembrie 1990.20      În
al treilea rând, Consiliul susține că, chiar în ipoteza în care refuzul
autorităților irakiene de a‑și onora datoriile față de reclamantă s‑ar
fi întemeiat pe Legea nr. 57, în lipsa oricărei măsuri comunitare
sau naționale de interzicere a transferului de fonduri din Irak către
Germania, la originea prejudiciului invocat de către reclamantă se află
numai această lege. Situația reclamantei ar fi astfel diferită de
situația altor operatori germani care au suferit un prejudiciu ca urmare
a măsurilor naționale germane de interzicere, în conformitate cu
Regulamentul nr. 2340/90, a oricărei tranzacții comerciale cu
Irakul.21      Comisia,
la rândul său, consideră că jurisprudența Curții în materia răspunderii
extracontractuale nu permite, în principiu, introducerea, în temeiul
articolului 178 și al articolului 215 al doilea paragraf din tratat, a
unei acțiuni în răspundere extracontractuală a Comunității pentru un act
licit. Cu toate acestea, Comisia consideră că ar trebui să existe o
bază juridică în tratat care să îi permită unui particular să angajeze
răspunderea Comunității pentru un act licit.22      Reclamanta
susține că acțiunea sa este admisibilă și că considerațiile de drept și
de fapt dezvoltate de către Consiliu și în special cele referitoare la
lipsa legăturii de cauzalitate dintre adoptarea Regulamentului
nr. 2340/90 și imposibilitatea sa de a‑și recupera creanțele față
de autoritățile irakiene țin de fondul acțiunii, și nu de
admisibilitatea acesteia. Aprecierea Tribunalului23      Tribunalul
subliniază că reclamanta descrie în mod clar în cererea sa introductivă
caracterul și întinderea prejudiciului invocat, precum și motivele
pentru care consideră că există o legătură de cauzalitate între
prejudiciu și adoptarea Regulamentului nr. 2340/90. Prin urmare,
cererea introductivă cuprinde elemente suficiente pentru a îndeplini
condițiile de admisibilitate prevăzute în materie la articolul 44
alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură și de
jurisprudență, argumentele Consiliului privind existența și natura
prejudiciului invocat și legătura de cauzalitate ținând de aprecierea
fondului acțiunii și trebuind, prin urmare, să fie examinate în cadrul
acesteia. Rezultă că acțiunea trebuie să fie declarată admisibilă
(Hotărârea Tribunalului din 16 aprilie 1997, Saint și Murray/Consiliul
și Comisia, T‑554/93, Rec., p. II‑563, punctul 59, și Hotărârea
Tribunalului din 10 iulie 1997, Guérin automobiles/Comisia, T‑38/96,
Rec., p. II‑1223, punctul 42).  Cu privire la fond24      Reclamanta
susține că, în măsura în care Legea nr. 57 își are originea în
adoptarea Regulamentului nr. 2340/90, care a instituit un embargo
împotriva Irakului, Comunitatea este obligată să o despăgubească pentru
prejudiciul suferit ca urmare a refuzului autorităților irakiene de a‑și
onora datoriile în privința sa. Reclamanta susține că răspunderea
Comunității pentru prejudiciul astfel suferit trebuie angajată, în
principal, pe baza principiului răspunderii Comunității pentru un act
licit, din cauza atingerii aduse drepturilor sale patrimoniale
echivalente cu o expropriere, și, în subsidiar, pe baza principiului
răspunderii Comunității pentru un act ilicit, nelegalitatea în cauză
constând, în speță, în omisiunea legiuitorului comunitar de a prevedea,
cu ocazia adoptării Regulamentului nr. 2340/90, o despăgubire
pentru prejudiciile cauzate de acest regulament întreprinderilor vizate. Cu privire la răspunderea Comunității pentru un act licit Argumentele părților Cu privire la temeiul răspunderii Comunității pentru un act licit25      Reclamanta
susține cu titlu preliminar că, în conformitate cu articolul 1 din
Protocolul adițional nr. 1 anexat la Convenția europeană pentru
apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (denumită în
continuare „CEDO”), precum și cu principiile generale ale dreptului
internațional privind obligația de despăgubire pentru atingerile aduse
proprietății, articolul 14 alineatul (3) din Grundgesetz (Constituția
germană) prevede că o expropriere hotărâtă în interes general nu se
poate efectua decât în schimbul plății unei despăgubiri. Potrivit
reclamantei, aceeași normă se aplică și în cazul „unei atingeri
echivalente cu o expropriere”, situație în care, în conformitate cu
jurisprudența germană, există obligația de plată a unei despăgubiri
atunci când acte licite ale statului, fără a constitui măsuri formale de
expropriere, au, cu toate acestea, drept consecință accesorie o
atingere adusă drepturilor patrimoniale.26      Pe
de altă parte, astfel cum ar rezulta din jurisprudența Curții Europene a
Drepturilor Omului, creanțele fac parte de asemenea din noțiunea de
proprietate protejată împotriva atingerilor echivalente cu o expropriere
în sensul articolului 1 din Protocolul nr. 1 al CEDO (Hotărârea
Curții Europene a Drepturilor Omului din 9 decembrie 1994, Rafinăriile
grecești Stan și Stratis Andreadis împotriva Greciei). În plus, aceeași
soluție ar fi consacrată de jurisprudența în materia dreptului
internațional public, precum și de dreptul statelor membre.27      Pe
baza acestor considerații, reclamanta susține că faptul că creanțele
sale preexistente și necontestate au devenit nerecuperabile prin
aplicarea Legii nr. 57, adoptată cu titlu de măsură de retorsiune
față de instituirea embargoului împotriva Irakului prin Regulamentul
nr. 2340/90, i‑a cauzat un prejudiciu „născut și actual” care
trebuie despăgubit de către Comunitate.28      Reclamanta
susține că cererea sa de despăgubire pentru atingerea licită adusă
drepturilor sale patrimoniale se justifică prin considerentul că
participarea sa la costurile politicii de embargo aplicate de către
Comunitate nu trebuie să fie mai mare decât aceea a altor contribuabili
comunitari care ar trebui să suporte de asemenea aceste costuri, în
conformitate cu principiul egalității de tratament (Hotărârea Curții din
5 martie 1980, Ferwerda, 265/78, Rec., p. 617, 628). 29      Față
de argumentul pârâtelor potrivit căruia ar fi vorba, în speță, de o
măsură comunitară ce reflectă opțiunile de politică economică, astfel
încât prejudiciul pe care îl invocă nu ar depăși limitele inerente
riscurilor activităților economice din domeniul în cauză și nu i‑ar
amenința nici existența ca întreprindere, reclamanta a replicat că
problema dacă embargoul instituit împotriva Irakului constituie o măsură
de politică economică sau de politică de securitate, amenințându‑i
existența, este lipsită de importanță, deoarece, în speță, nu este vorba
de pierderi economice viitoare, ci de o atingere adusă drepturilor de
proprietate preexistente. În ceea ce privește problema dacă, prestând
servicii în Irak, și‑a asumat în mod conștient riscul de a nu‑și putea
recupera, ulterior, creanțele, reclamanta amintește că contractul pe
care l‑a încheiat în 1975 cu autoritățile irakiene este anterior cu
patru ani instaurării actualului regim din Irak și cu cinci ani
războiului dintre Irak și Iran.30      Consiliul
susține, cu titlu preliminar, că condițiile angajării răspunderii
Comunității pentru un act licit trebuie să fie mai stricte decât
condițiile aplicabile în cadrul răspunderii pentru un act ilicit.31      Acesta
observă faptul că, în conformitate cu jurisprudența în materie,
angajarea răspunderii obiective presupune fie ca un particular să
suporte, în folosul interesului general, o obligație care în mod normal
nu îi incumbă (Hotărârea Curții din 24 iunie 1986, Développement SA și
Clemessy/Comisia, 267/82, Rec., p. 1907), fie ca un grup specific
de întreprinderi specializate în anumite produse să își asume o parte
disproporționată din obligațiile care decurg din adoptarea de către
Comunitate a anumitor măsuri economice (Hotărârea Curții din 29
septembrie 1987, De Boer Buizen/Consiliul și Comisia, 81/86, Rec.,
p. 3677). 32      Or,
potrivit Consiliului, niciuna dintre aceste condiții nu ar fi
îndeplinită în speță. Cu privire la afirmația reclamantei potrivit
căreia nu este admisibil ca ea să contribuie mai mult decât ceilalți
operatori economici la costurile politicii de embargo împotriva
Irakului, pentru simplul motiv că creanțele sale nu fuseseră încă
plătite la momentul punerii în aplicare a acestei politici, Consiliul a
replicat că nu Comunitatea este cea care trebuie să repare „ghinionul”
operatorilor angajați în tranzacții care implică riscuri economice.33      Comisia
susține că acest concept de drept german de „sacrificiu special”
(„Sonderopfer”), pe care reclamanta își întemeiază cererea de
despăgubire, presupune ca un particular să fi suferit un prejudiciu
special și nu poate fi transpus, ca atare, în dreptul comunitar. În
plus, ar fi îndoielnic ca reclamanta să poată fi considerată ca făcând
parte dintr‑un grup de întreprinderi suficient de bine definit care a
făcut un „sacrificiu special” în sensul acestei teorii.34      Comisia
subliniază că trimiterile făcute de către reclamantă la jurisprudența
germană privesc atingerile aduse proprietății funciare sau comerciale
prin adoptarea de măsuri ale statului în domeniul construcției sau
reparcelării terenurilor și nu sunt, așadar, pertinente pentru cazul în
speță. Totodată, jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului în
materia protecției dreptului de proprietate, menționată de către
reclamantă (a se vedea punctul 29 de mai sus), se referea, de fapt, la
privarea directă de proprietate prin acte ale puterii publice, iar nu la
consecințele indirecte ale actelor juridice licite adoptate de către
Comunitate, cum este cazul în speță.35      În
plus, astfel cum ar reieși din jurisprudența în materie, răspunderea
Comunității pentru un act licit nu poate fi angajată decât în cazul în
care prejudiciul invocat nu era previzibil sau nu putea fi evitat de
către un operator economic diligent. Or, previzibilitatea
insolvabilității și/sau a refuzului plății de către Irak ar fi, în
speță, vădită, ținând seama, pe de o parte, de contextul general și, pe
de altă parte, de situația deosebită a acestei țări. Conform Comisiei,
întreprinderi precum reclamanta, care nu au putut obține garanții
oferite de organismele publice sau de societățile de asigurări pentru
acoperirea riscurilor ce decurg din tranzacții comerciale cu țări
considerate ca „țări cu risc ridicat”, nu ar fi făcut decât să accepte
în mod conștient riscurile sporite care decurg din aceasta.36      În
sfârșit, reclamanta nu ar fi invocat nicio circumstanță de natură să îi
afecteze în mod grav funcționarea și să îi amenințe supraviețuirea ca
întreprindere (a se vedea Concluziile avocatului general Lenz prezentate
în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 11 martie 1987, Rau
și alții/Comisia, 279/84, 280/84, 285/84 și 286/84, Rec., p. 1069,
1084, 1114). Cu privire la legătura de cauzalitate37      Reclamanta
susține că prejudiciul invocat este cauzat de adoptarea Regulamentului
nr. 2340/90, care a instituit un embargo împotriva Irakului, pentru
că refuzul autorităților irakiene de a‑i plăti creanțele ar fi fost
întemeiat pe Legea nr. 57, adoptată cu titlu de contramăsură la
adoptarea regulamentului menționat anterior. Contrar celor susținute de
Consiliu, adoptarea de către Irak a Legii nr. 57 nu ar constitui o
consecință „îndepărtată” în sensul jurisprudenței (Hotărârea Curții din 4
octombrie 1979, Dumortier Frères/Consiliul, 64/76, 113/76, 167/78,
239/78, 27/79, 28/79 și 45/79, Rec., p. 3091), ci o consecință
tipică și previzibilă a unui act de aplicare a unui embargo. 38      În
această privință, reclamanta susține că, la momentul adoptării
Regulamentului nr. 2340/90, atât Comisia, cât și Consiliul ar fi
luat efectiv în considerare costurile și celelalte consecințe care
rezultau din eventuala suspendare de către Irak a plății creanțelor
scadente deținute de întreprinderi comunitare. În sprijinul acestei
afirmații, reclamanta solicită citarea ca martori a fostului președinte
al Comisiei, domnul J. Delors, și a fostului președinte al Consiliului,
domnul De Michelis, și solicită Tribunalului să dispună ca Consiliul și
Comisia să prezinte ansamblul actelor pregătitoare ale Regulamentului
nr. 2340/90 (Hotărârea Tribunalului din 19 octombrie 1995, Carvel
și Guardian Newspapers/Consiliul, T‑194/94, Rec., p. II‑2765).39      Conform
reclamantei, argumentul pârâtelor potrivit căruia prejudiciul invocat
nu ar fi cauzat de adoptarea Regulamentului nr. 2340/90, ci numai
de faptul că, încă dinainte de adoptarea regulamentului respectiv și
chiar înainte de invadarea Kuweitului, la 2 august 1990, Irakul nu era
în măsură să își plătească datoriile, ar fi contrazis de faptul că, în
aprilie și în mai 1990, autoritățile irakiene îi plătiseră deja o sumă
de aproximativ 200 000 DEM pentru serviciile prestate. În mod
similar, întârzierea cu care autoritățile irakiene ar fi procedat la
plata în devize a diverselor facturi s‑ar explica numai prin
dificultățile birocratice întâmpinate de administrația irakiană, iar nu
prin pretinsa insolvabilitate a Irakului.40      Reclamanta
respinge argumentul Consiliului conform căruia imposibilitatea de a‑și
recupera creanțele nu constituie urmarea Regulamentului
nr. 2340/90, ci a unei cauze mai îndepărtate, și anume invadarea
Kuweitului de către Irak, cu încălcarea dreptului internațional public.
Faptul că embargoul comunitar împotriva Irakului a fost justificat de
comportamentul ilicit prealabil al acestui stat nu exclude obligația
Comunității de a despăgubi terțele persoane pentru o atingere
echivalentă cu o expropriere. Existența legăturii directe invocate în
speță nu ar fi contrazisă nici de faptul că prejudiciul suferit a apărut
în urma unei cauze nelegale, și anume Legea nr. 57, adoptată ca o
contramăsură la un act prealabil licit, și anume adoptarea
Regulamentului nr. 2340/90 (Hotărârea Curții din 7 noiembrie 1985,
Adams/Comisia, 145/83, Rec., p. 3539).41      Cu
privire la argumentul Consiliului conform căruia, în ultimă analiză,
rezoluțiile adoptate de Consiliul de Securitate al Organizației
Națiunilor Unite ar fi la originea prejudiciului, reclamanta răspunde că
rezoluțiile Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite
sunt lipsite de efect direct în ordinea juridică a statelor membre.42      În
ceea ce privește problema ridicată de pârâte dacă, pe de o parte,
creanțele reclamantei constituie efectiv un „activ” în sensul Legii
nr. 57 și, pe de altă parte, dacă această lege este încă în
vigoare, reclamanta susține că tot ceea ce contează este faptul că
autoritățile irakiene refuză în continuare să își plătească datoriile.43      În
sfârșit, susține reclamanta, contrar celor afirmate de Consiliu, faptul
că Regulamentul nr. 2340/90 privea doar exporturile și importurile
de mărfuri, iar nu și prestările de servicii, este lipsit de relevanță
pentru aprecierea existenței legăturii de cauzalitate, din moment ce,
din cauza adoptării acestui regulament, autoritățile irakiene au refuzat
să își plătească creanțele.44      Consiliul
arată că, chiar dacă creanțele pe care le deține reclamanta față de
Irak ar trebui considerate ca fiind nerecuperabile și dacă, prin urmare,
aceasta a suferit un prejudiciu, nu ar exista nicio legătură sau cel
puțin nu o legătură „suficient de directă” între acest prejudiciu și
adoptarea Regulamentului nr. 2340/90.45      Conform
Consiliului, refuzul Irakului de a efectua plata creanțelor reclamantei
nu ar fi cauzat de aplicarea Legii nr. 57, în calitate de
contramăsură la Regulamentul nr. 2340/90, ci de dificultățile
financiare pe care Irakul le‑ar întâmpina din cauza politicii sale de
agresiune față de statele vecine. În plus, în măsura în care, la
momentul adoptării Legii nr. 57, autoritățile irakiene nu
efectuaseră încă transferul de fonduri într‑un cont bancar al
reclamantei, niciun „bun” sau „activ” aparținând reclamantei nu ar fi
fost înghețat în sensul strict al dispozițiilor acestei legi.46      În
ipoteza în care prejudiciul invocat de către reclamantă ar trebui
considerat ca fiind cauzat de aplicarea Legii nr. 57, contrar celor
susținute de reclamantă, Consiliul consideră că nu Regulamentul
nr. 2340/90 ar fi la originea adoptării acestei legi, ci
Rezoluțiile nr. 660 (1990) și 661 (1990) ale Consiliului
de Securitate al Organizației Națiunilor Unite, care au decretat
instituirea unui embargo împotriva Irakului pe care Comunitatea era
obligată, din punct de vedere juridic, să îl aplice. Ar rezulta din
aceasta că adoptarea Legii nr. 57 nu poate fi considerată o
consecință „suficient de directă” a adoptării Regulamentului
nr. 2340/90, în sensul jurisprudenței în materie.47      Pe
de altă parte, legătura de cauzalitate invocată ar lipsi, dat fiind că,
într‑o perspectivă istorică a faptelor, Legea nr. 57 nu poate fi
considerată o „reacție” a Irakului la măsurile de embargo decretate de
Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite și puse în
aplicare de către Comunitate prin Regulamentul nr. 2340/90,
deoarece măsurile împotriva Irakului au fost adoptate ca urmare a
încălcărilor anterioare ale dreptului internațional public comise de
această țară.48      În
sfârșit, Consiliul susține că, deoarece obiectul Regulamentului
nr. 2340/90 era de a interzice importurile și exporturile de
mărfuri, și nu de a interzice operatorilor economici comunitari să
primească plata creanțelor pe care le dețineau deja față de autoritățile
irakiene, nu ar exista nicio legătură de cauzalitate suficient de
directă între adoptarea acestui regulament și prejudiciul invocat.49      Comisia
susține că prejudiciul invocat de către reclamantă decurge numai din
Legea nr. 57, iar nu din adoptarea Regulamentului nr. 2340/90,
acesta neservind decât ca pretext pentru suspendarea de către Irak a
plății datoriilor sale, din cauza dificultăților pe care le‑ar întâmpina
și a situației financiare precare în care se afla din cauza
activităților sale de război din regiune și a politicii sale de
înarmare.50      În
plus, din articolele 5 și 7 din Legea nr. 57 ar rezulta clar că
Irakul nu a refuzat, în mod definitiv, să efectueze plata creanțelor
reclamantei, ceea ce ar explica motivul pentru care reclamanta a propus
pârâtelor să le cesioneze creanțele sale în schimbul unei despăgubiri,
astfel încât, de asemenea pentru același motiv, nu ar exista nicio
legătură directă între prejudiciul invocat și Regulamentul
nr. 2340/90. În orice caz, chiar dacă existența unei legături
indirecte de cauzalitate ar fi suficientă pentru a angaja răspunderea
extracontractuală a Comunității, nu este mai puțin adevărat că o astfel
de legătură ar fi lipsită de pertinență în cazul în care, precum în
speță, aceasta se referă la un comportament licit (adoptarea de către
Consiliu a Regulamentului nr. 2340/90) care a dat naștere, în
continuare, unui comportament ilicit din partea unui terț (adoptarea de
către Irak a Legii nr. 57).51      Comisia
adaugă că, prin scrisoarea adresată președintelui Consiliului de
Securitate al Organizației Națiunilor Unite la 28 februarie 1991, Irakul
a recunoscut în mod oficial legalitatea Rezoluției
nr. 660 (1990) a Consiliului de Securitate al Organizației
Națiunilor Unite, precum și pe cea a celorlalte rezoluții care au condus
la adoptarea Legii nr. 57 și că această lege a fost, în cele din
urmă, abrogată la 3 martie 1991, astfel încât, începând cu această dată,
reclamanta era în măsură să solicite autorităților irakiene plata
creanțelor sale.52      În
ceea ce privește cererea de audiere ca martori a fostului președinte al
Comisiei și a fostului președinte al Consiliului, Comisia subliniază că
aceasta ar fi lipsită de interes, deoarece probele pe care trebuie să
le aducă reclamanta nu pot consta în declarații ale persoanelor în
cauză.  Cu privire la prejudiciu53      Reclamanta
susține că a suferit un prejudiciu „născut și actual” în sensul
jurisprudenței din materia răspunderii extracontractuale a Comunității,
din cauza faptului că, în urma adoptării Regulamentului
nr. 2340/90, creanțele sale au devenit nerecuperabile. Faptul de a
propune pârâtelor să le cesioneze creanțele sale, în schimbul
despăgubirii cerute, nu ar elimina cu nimic existența prejudiciului, ci
ar viza numai evitarea unei îmbogățiri fără justă cauză a acesteia. În
cazul în care pârâtele ar contesta atât existența creanțelor sale față
de Irak, cât și imposibilitatea recuperării lor, reclamanta propune ca
probă declarațiile pe care le‑ar putea face directorul său comercial,
domnul Hartwig von Bredow și reprezentatul său la Bagdad din acea vreme,
domnul Wolfang Johner. Reclamanta precizează că nu a furnizat
explicații privind motivele pentru care autoritățile irakiene au refuzat
să efectueze plata creanțelor sale deoarece nu a primit nicio
explicație, cu atât mai mult cu cât embargoul comunitar asupra prestării
de servicii în Irak [Regulamentul (CEE) nr. 3155/90 al Consiliului
din 29 octombrie 1990 de extindere și de modificare a Regulamentului
nr. 2340/90, JO L 304, p. 1, denumit în continuare
„Regulamentul nr. 3155/90”] îi interzicea să dea orice
împuternicire unor reprezentanți juridici în Irak.54      Reclamanta
evaluează valoarea prejudiciului său la
2 279 859,69 DEM, sumă care ar corespunde creanțelor pe
care ministerul irakian le‑a recunoscut prin scrisorile sale din 5 și
din 6 februarie 1990, dispunând plata lor, plată care încă nu i‑a
parvenit.55      Reclamanta
susține că, în conformitate cu jurisprudența Curții Europene a
Drepturilor Omului, stabilirea valorii despăgubirii sale ar trebui să
conducă la un echilibru corect între cerințele interesului general al
Comunității, pe de o parte, și imperativele apărării drepturilor
fundamentale ale persoanei, pe de altă parte. Reclamanta consideră că
aceasta nu exclude totuși posibilitatea ca despăgubirea să acopere
valoarea integrală a creanțelor devenite nerecuperabile din cauza
adoptării unei măsuri a statului, inclusiv totalitatea dobânzilor
datorate de la nașterea acestora (Hotărârea Rafinăriile grecești Stan și
Stratis Andreadis împotriva Greciei, citată anterior). Dreptul german
ar permite astfel obținerea despăgubirii pentru întreaga pierdere
financiară cauzată de o „atingere echivalentă cu o expropriere”. Aceeași
ar fi situația și în cazul jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor
Omului. Astfel, Comunitatea ar trebui să fie obligată să îi plătească
în schimbul cesiunii creanțelor pe care le deține față de Irak o
despăgubire care să corespundă valorii creanțelor sale, inclusiv
dobânzile datorate. Cu toate acestea, reclamanta nu exclude
posibilitatea ca despăgubirea cerută să poată fi redusă în funcție de
circumstanțele cazului în speță.56      Consiliul
susține că măsurile luate de Irak, în special Legea nr. 57, au
avut ca efect întârzierea plății doar pentru creanțele reclamantei,
astfel încât, din punct de vedere juridic, reclamanta nu ar fi suferit
un prejudiciu „născut și actual” în sensul jurisprudenței în materie,
aspect ce ar rezulta, pe de altă parte, din faptul că aceasta ar fi
pregătită să își cesioneze creanțele instituțiilor comunitare în
schimbul unei despăgubiri a pretinsului prejudiciu suferit. 57      În
plus, din scrisoarea pe care reclamanta i‑a adresat‑o la 4 august 1994
ar rezulta că aceasta din urmă și‑a înregistrat creanțele pe lângă
autoritățile administrative competente din Germania, pentru a le putea
valorifica la Claims Commission, instituită de Organizația Națiunilor
Unite (denumită în continuare „ONU”) în vederea soluționării problemei
prejudiciilor economice suferite de către operatori ca urmare a
instituirii embargoului împotriva Irakului, ceea ce ar dovedi faptul că
existența unui prejudiciu al reclamantei va depinde, în cele din urmă,
de ridicarea eventuală de către ONU a embargoului împotriva Irakului. 58      Comisia
susține că valoarea exactă a prejudiciului suferit nu este stabilită în
prezent, pentru că, din punct de vedere juridic, creanțele reclamantei
nu au încetat să existe, și respinge propunerea reclamantei de a‑și
cesiona creanțele în schimbul unei despăgubiri acordate de către
Comunitate.  Aprecierea Tribunalului59      Cu
titlu preliminar, Tribunalul amintește, în primul rând, că angajarea
răspunderii extracontractuale a Comunității pentru un act ilicit sau
licit presupune, în toate ipotezele, stabilirea caracterului real al
pretinsului prejudiciu suferit și existența unei legături de cauzalitate
între acest prejudiciu și respectivul act (Hotărârea Curții din 29
septembrie 1982, Oleifici Mediterranei/CEE, 26/81, Rec., p. 3057,
punctul 16, Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 1995, Exporteurs in
Levende Varkens și alții/Comisia, T‑481/93 și T‑484/93, Rec.,
p. II‑2941, punctul 80, Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 1996,
International Procurement Services/Comisia, T‑175/94, Rec.,
p. II‑729, punctul 44, Hotărârea Tribunalului din 16 octombrie
1996, Efisol/Comisia, T‑336/94, Rec., p. II‑1343, punctul 30,
Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 1997, Oleifici Italiani/Comisia,
T‑267/94, Rec., p. II‑1239, punctul 20, și Hotărârea Tribunalului
din 29 ianuarie 1998, Dubois et Fils/Consiliul și Comisia, T‑113/96,
Rec., p. II‑125, punctul 54). În al doilea rând, fiind vorba,
precum în speță, de angajarea răspunderii Comunității pentru un act
licit, Tribunalul evidențiază că din jurisprudența în materie rezultă
că, în ipoteza admiterii în dreptul comunitar a unui astfel de
principiu, angajarea unei astfel de răspunderi ar presupune, în orice
caz, existența unui prejudiciu „neobișnuit” și „special” (Hotărârea
Curții din 13 iunie 1972, Compagnie d’approvisionnement et grands
moulins de Paris/Comisia, 9/71 și 11/71, Rec., p. 391, punctele 45
și 46, Hotărârea Curții din 6 decembrie 1984, Biovilac/CEE, 59/83, Rec.,
p. 4057, punctul 28, Hotărârea Développement SA și
Clemessy/Comisia, citată anterior, punctul 33, și Hotărârea De Boer
Buizen/Consiliul și Comisia, citată anterior, punctele 16 și 17). În
consecință, este necesar să se examineze dacă prejudiciul invocat
există, în sensul că este vorba despre un prejudiciu „real și cert”,
dacă acest prejudiciu rezultă direct din adoptarea de către Consiliu a
Regulamentului nr. 2340/90 și dacă prejudiciul invocat este de
natură să angajeze răspunderea Comunității pentru un act licit, în
sensul jurisprudenței citate anterior. Cu privire la existența prejudiciului invocat60      În
ceea ce privește problema dacă reclamanta a suferit într‑adevăr un
prejudiciu „real și cert”, în sensul jurisprudenței în materie
(Hotărârile Curții din 27 ianuarie 1982, Birra Wührer și alții/Consiliul
și Comisia, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 și 5/81, Rec., p. 85,
punctul 9, și De Franceschi/Consiliul și Comisia, 51/81, Rec.,
p. 117, punctul 9, Hotărârea Tribunalului din 16 ianuarie 1996,
Candiotte/Consiliul, T‑108/94, Rec., p. II‑87, punctul 54,
Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 1996, Stott/Comisia, T‑99/95,
Rec., p. II‑2227, punctul 72, și Hotărârea Tribunalului din 11
iulie 1997, Oleifici Italiani/Comisia, citată anterior, punctul 74), și
anume dacă creanțele pe care le deține față de Irak au devenit definitiv
nerecuperabile, Tribunalul amintește cu titlu preliminar că, potrivit
unei jurisprudențe consacrate, reclamantei îi incumbă obligația de a
prezenta instanței comunitare elemente de probă pentru a stabili
existența prejudiciului pe care pretinde că l‑a suferit (Hotărârea
Tribunalului din 9 ianuarie 1996, Koelman/Comisia, T‑575/93, Rec.,
p. II‑1, punctul 97). 61      Este
însă necesar să se constate că, în speță, deși părțile nu au contestat
că aceste creanțe ale reclamantei nu sunt încă plătite, nu este mai
puțin adevărat că elementele de probă aduse de aceasta din urmă nu sunt
de natură să demonstreze corespunzător cerințelor legale că aceasta s‑a
lovit de un refuz definitiv din partea autorităților irakiene de a‑și
achita datoriile, motivat de adoptarea Regulamentului nr. 2340/90.
Astfel, reclamanta nu a adus elemente de probă din care să reiasă că ar
fi contactat efectiv sau cel puțin ar fi încercat să contacteze fie
autoritățile de stat irakiene implicate, fie banca Rafidian, în vederea
lămuririi motivelor pentru care ordinele de plată a creanțelor sale,
adresate băncii Rafidian prin scrisorile din 5 și din 6 februarie 1990
de către ministerul irakian, nu au fost încă executate. 62      În
această privință, Tribunalul, în cadrul măsurilor de organizare a
procedurii, a invitat reclamanta să prezinte corespondența pe care ar fi
întreținut‑o, eventual, cu autoritățile irakiene în legătură cu plata
creanțelor sale. În răspunsurile sale scrise la întrebările
Tribunalului, reclamanta a admis că nu a purtat corespondență cu
autoritățile irakiene, subliniind că nu a fost în interesul său să „pună
în discuție printr‑o nouă corespondență caracterul obligatoriu al
ordinelor date la 5 și la 6 februarie de către Ministry of Housing and
Reconstruction și banca Rafidian” și că „ar fi fost, pe de altă parte,
inadmisibil și, așadar, contraproductiv să caute să accelereze
executarea internă a ordinelor ministerului prin luări de poziție
scrise”. Or, faptul că reclamanta nu a considerat util sau oportun să
încerce „accelerarea executării administrative interne a ordinelor
ministerului irakian” nu poate fi suficient, în sine, pentru a susține
afirmația conform căreia autoritățile irakiene au refuzat definitiv
plata creanțelor sale. În consecință, nu poate fi exclus ca neplata
creanțelor sale să fie cauzată de o simplă întârziere de natură
administrativă, de un refuz temporar de plată sau de o insolvabilitate
temporară sau permanentă a Irakului. 63      Această
concluzie nu poate fi pusă în discuție de scrisoarea din 10 octombrie
1990, trimisă reclamantei de ministrul irakian și pe care aceasta din
urmă a prezentat‑o în cursul ședinței din 19 iunie 1997, din care ar
rezulta, conform reclamantei, că ministrul irakian ar fi lăsat să se
înțeleagă, „într‑un limbaj diplomatic”, că aceste creanțe nu vor fi
plătite atât timp cât embargoul comunitar împotriva Irakului va fi în
vigoare. Astfel, această scrisoare trimisă reclamantei „cu ocazia
Declarației de unificare a Republicii Federale Germania cu Republica
Democrată Germană” nu face trimitere la relațiile contractuale ale
reclamantei cu autoritățile irakiene ce rezultă din contractul din 1975,
nici, a fortiori, la soarta creanțelor acesteia, ci se limitează
la declarații de natură generală privind contribuția pe care
întreprinderile germane ar putea să o aducă la „dezvoltarea unei
cooperări bilaterale fructuoase” între Germania și Irak și prejudiciile
cauzate acestor relații de embargo și „amenințările care planează asupra
Irakului”.64      În
plus, deși reclamanta a făcut trimitere, în răspunsurile sale scrise la
întrebarea Tribunalului menționată anterior, la unele rapoarte
confidențiale întocmite de directorul adjunct al sucursalei sale din
Irak, din care ar reieși că autoritățile irakiene refuză în continuare
plata creanțelor sale din cauza menținerii embargoului comunitar,
trebuie să se sublinieze faptul că reclamanta nu a prezentat copii ale
acestor rapoarte în fața Tribunalului.65      În
orice caz, presupunând chiar, astfel cum a arătat reclamanta în cererea
introductivă, că refuzul plății de către Irak a creanțelor sale rezultă
din adoptarea Legii nr. 57, care a înghețat toate activele
întreprinderilor stabilite în state ale căror guverne au adoptat
„decizii arbitrare” împotriva sa, precum Regulamentul nr. 2340/90,
această lege, după cum au subliniat pârâtele în memoriile lor, a fost
abrogată în cele din urmă la 3 martie 1991. Rezultă că, cel puțin
începând cu această dată, nu ar trebui să existe, în principiu,
obstacole juridice care să împiedice autoritățile irakiene să procedeze
la plata creanțelor reclamantei. Tribunalul, în cadrul măsurilor de
organizare a procedurii pe care le‑a dispus, a invitat reclamanta să
precizeze dacă a efectuat demersurile necesare, ca urmare a abrogării
Legii nr. 57, pentru a obține plata creanțelor sale și motivele
pentru care acestea rămâneau neplătite în pofida acestei abrogări. În
răspunsul său scris, reclamanta a precizat, astfel cum a făcut‑o, de
altfel, pentru prima dată în replica sa, că Legea nr. 57 nu poate
fi considerată o cauză a refuzului plății opus de către Irak, ci mai
degrabă o dovadă a acestui refuz, în sensul că, în calitate de debitor,
Irakul nu avea nevoie de o bază legală pentru a nu își respecta
obligațiile contractuale. Or, presupunând chiar că, în cele din urmă, nu
din cauza adoptării Legii nr. 57 Irakul a refuzat plata creanțelor
reclamantei, ceea ce, în orice caz, este în contradicție cu teza pe
care a dezvoltat‑o în cererea introductivă, nu este mai puțin adevărat
că este vorba în speță de o afirmație nesusținută, în măsura în care,
astfel cum tocmai s‑a arătat, aceasta tot nu dovedește caracterul
definitiv al refuzului plății și nu explică motivele care justifică
acest refuz, în pofida abrogării Legii nr. 57.66      În
plus, Tribunalul subliniază că, astfel cum reiese din dosar, reclamanta
nici măcar nu a încercat să recurgă la căile contractuale prevăzute în
acest scop de contractul pe care îl semnase cu ministerul irakian la 30
ianuarie 1975 pentru a obține o luare de poziție definitivă din partea
autorităților irakiene în legătură cu neplata creanțelor sale. Astfel,
în conformitate cu articolul X din contractul menționat (a se vedea
punctul 2 de mai sus), în caz de divergențe privind interpretarea
dispozițiilor sale sau de neexecutare a obligațiilor care decurg din
acesta, părțile contractante trebuiau să încerce să găsească o soluție
acceptabilă prin conciliere și, în lipsa unei astfel de soluții, trebuia
sesizat Planning Board, fără ca aceasta să le priveze totuși de dreptul
lor de a sesiza instanțele irakiene competente cu privire la același
diferend (articolul X alineatele 1 și 2 din contractul menționat
anterior). Astfel cum a explicat reclamanta în cursul ședinței din 19
iunie 1997, embargoul comunitar privind prestarea de servicii în Irak și
Kuweit, instituit prin Regulamentul nr. 3155/90, o împiedica să
recurgă la avocați sau la reprezentanți legali irakieni. Or, deși nu se
poate exclude faptul că, ținând seama de situația internă a Irakului
după sfârșitul războiului din Golf, poate fi dificil pentru
întreprinderile străine să recurgă la avocați irakieni în vederea
soluționării diferendelor dintre acestea și autoritățile irakiene, nu
este mai puțin adevărat că, contrar susținerilor reclamantei, o astfel
de dificultate nu rezultă din Regulamentul nr. 3155/90, întrucât
acesta a interzis doar prestarea de servicii, în sau din Comunitate,
pentru persoane fizice în Irak sau pentru întreprinderi înregistrate în
această țară, având ca obiect sau ca efect favorizarea economiei
Irakului, iar nu prestarea în Irak de servicii unor terți de către
persoane fizice sau juridice stabilite în această țară (articolul 1 din
regulament).67      În
sfârșit, faptul că reclamanta le propune pârâtelor să le cesioneze
creanțele pe care le deține față de Irak în schimbul plății sumei
corespunzătoare nu permite, în absența probei contrare, să se considere
că aceste creanțe au devenit definitiv nerecuperabile.68      Rezultă
din ceea ce precedă că reclamanta nu a putut demonstra corespunzător
cerințelor legale că a suferit un prejudiciu real și cert în sensul
jurisprudenței citate anterior (a se vedea punctul 60 de mai sus).69      Cu
toate acestea, presupunând chiar că prejudiciul invocat de către
reclamantă poate fi considerat „real și cert”, răspunderea Comunității
pentru un act licit nu poate fi angajată decât dacă există o legătură de
cauzalitate directă între Regulamentul nr. 2340/90 și respectivul
prejudiciu. Ținând seama de aspectele speciale ale prezentei acțiuni,
Tribunalul consideră că este cazul să examineze această ipoteză și să
verifice existența, în speță, a unei astfel de legături de cauzalitate. Cu privire la legătura de cauzalitate70      Din
argumentele reclamantei rezultă că, în măsura în care creanțele sale au
devenit nerecuperabile din cauza adoptării de către Irak a Legii
nr. 57, ca o contramăsură, previzibilă și directă, la adoptarea
Regulamentului nr. 2340/90 care îi aplică un embargo comercial,
prejudiciul pe care pretinde că l‑a suferit trebuie imputat, în cele din
urmă, Comunității. În consecință, trebuie să se examineze, mai întâi,
dacă creanțele pe care reclamanta le are față de Irak au devenit
nerecuperabile din cauza adoptării Legii nr. 57 și, în caz
afirmativ, dacă adoptarea acestei legi, precum și refuzul ulterior al
autorităților irakiene de a plăti creanțele respective rezultă direct
din adoptarea Regulamentului nr. 2340/90 (a se vedea Hotărârea
International Procurement Services/Comisia, citată anterior, punctul
55). 71      În
această privință, Tribunalul subliniază, în primul rând, că din
preambulul Legii nr. 57 rezultă că adoptarea acesteia era
justificată de adoptarea de către „anumite guverne” de „decizii
arbitrare” împotriva Irakului. Însă trebuie să se constate că Legea
nr. 57 nu conține nicio trimitere la Comunitatea Europeană și nici
la Regulamentul nr. 2340/90. Chiar dacă s‑ar presupune că Legea
nr. 57 vizează în mod implicit guvernele tuturor statelor membre,
este de necontestat faptul că nu aceste guverne, ci Comunitatea este cea
care a adoptat Regulamentul nr. 2340/90 de interzicere a
schimburilor comerciale dintre Comunitate și Irak. 72      Chiar
în ipoteza în care adoptarea de către Consiliu a Regulamentului
nr. 2340/90 ar trebui interpretată ca o „decizie arbitrară” luată
de „anumite guverne” în sensul Legii nr. 57, Tribunalul consideră
că reclamanta, căreia îi incumbă sarcina probei (Hotărârea Curții din 21
ianuarie 1976, Produits Bertrand, 40/75, Rec., p. 1, și Hotărârea
Tribunalului din 24 septembrie 1996, Dreyfus/Comisia, T‑485/93, Rec.,
p. II‑1101, punctul 69), nu dovedește corespunzător cerințelor
legale că adoptarea acestei legi constituia, ca măsură de retorsiune, o
consecință a adoptării regulamentului în cauză, previzibilă în mod
obiectiv potrivit cursului normal al lucrurilor. De altfel, chiar dacă o
astfel de legătură de cauzalitate directă exista între pretinsul
prejudiciul suferit și adoptarea Legii nr. 57, din dosar reiese că
această lege, intrată în vigoare la 6 august 1990, a fost, în cele din
urmă, abrogată la 3 martie 1991. Rezultă că, de la această dată cel
puțin, Legea nr. 57 nu poate fi considerată ca aflându‑se la
originea refuzului plății creanțelor reclamantei.73      În
orice caz, chiar presupunând că Legea nr. 57 poate fi considerată o
consecință previzibilă a adoptării Regulamentului nr. 2340/90
și/sau că, în pofida abrogării acestei legi, autoritățile irakiene
refuză plata creanțelor reclamantei tot cu titlu de retorsiune la
menținerea embargoului comunitar, Tribunalul consideră că prejudiciul
invocat nu poate fi atribuit, în ultimă analiză, Regulamentului
nr. 2340/90, ci mai degrabă, după cum a arătat Consiliul,
Rezoluției nr. 661 (1990) a Consiliului de Securitate al
Organizației Națiunilor Unite, care a decretat embargoul împotriva
Irakului.74      În
această privință, Tribunalul subliniază că, în conformitate cu
articolul 25 din Carta Organizației Națiunilor Unite, numai „[statele]
membre ale Organizației” sunt obligate să accepte și să aplice
rezoluțiile Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite.
Or, deși este adevărat că era obligatoriu pentru statele membre ale ONU,
în această calitate, să ia orice măsură necesară pentru a pune în
practică embargoul comercial împotriva Irakului decretat prin Rezoluția
nr. 661 (1990), nu este mai puțin adevărat că acele state care
aveau și calitatea de state membre ale Comunității puteau acționa, în
acest sens, numai în cadrul tratatului, ca urmare a faptului că orice
măsură de politică comercială comună, precum instituirea unui embargo
comercial, este, în temeiul articolului 113 din tratat, de competența
exclusivă a Comunității. Pe baza acestor considerații a fost adoptat
Regulamentul nr. 2340/90, al cărui preambul precizează că „atât
Comunitatea, cât și statele membre ale acesteia au convenit să recurgă
la un instrument comunitar pentru a asigura o punere în practică
uniformă în Comunitate a măsurilor privind schimburile comerciale cu
Irakul și Kuweitul, hotărâte de Consiliul de Securitate al Organizației
Națiunilor Unite”. În consecință, Tribunalul consideră că, în ipoteza
examinată, prejudiciul invocat nu poate fi atribuit adoptării
Regulamentului nr. 2340/90, ci Rezoluției nr. 661 (1990) a
Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite, care a
decretat embargoul împotriva Irakului. Rezultă din ceea ce precedă că
reclamanta nu a demonstrat existența unei legături de cauzalitate
directe între prejudiciul invocat și adoptarea Regulamentului
nr. 2340/90.75      Ținând
seama de circumstanțele speciale din speță, Tribunalul consideră că
trebuie examinată problema dacă, în ipoteza în care condițiile
referitoare la existența unui prejudiciu și a unei legături de
cauzalitate directe ar fi îndeplinite, prejudiciul ar putea fi calificat
drept „special” și „neobișnuit”, în sensul jurisprudenței menționate
anterior (punctul 59) privind răspunderea Comunității pentru un act
licit. Cu privire la natura prejudiciului suferit76      Tribunalul
amintește că, în Hotărârea Compagnie d’approvisionnement et grands
moulins de Paris/Comisia, citată anterior, Curtea a respins o cerere de
reparare a unui prejudiciu „neobișnuit și special” formulată de către
reclamanți în temeiul răspunderii Comunității pentru un act licit pentru
„nerespectarea egalității în fața îndatoririlor publice”, pentru
motivul „că o răspundere eventuală pentru un act normativ legal nu poate
fi avută în vedere într‑o situație precum cea din speță, ținând seama
de faptul că măsurile luate de Comisie nu vizau, într‑un interes
economic general, decât atenuarea consecințelor care rezultau, în
special pentru totalitatea importatorilor francezi, din decizia
națională de a proceda la o devalorizare a francului” (punctele 45 și 46
din hotărâre).77      De
asemenea, în Hotărârea Biovilac/CEE, citată anterior, Curtea a declarat
că condiția conform căreia răspunderea Comunității pentru un act
normativ nelegal nu poate fi angajată decât în cazul în care paguba
pretinsă depășește limitele riscurilor economice inerente activităților
din sectorul în cauză „ar trebui, a fortiori, să fie aplicată în
ipoteza în care un sistem de răspundere obiectivă ar fi admis în dreptul
comunitar” (punctul 28 din hotărâre). În cauza în care s‑a pronunțat
această hotărâre, reclamanta își întemeia cererea de despăgubire pentru
un act licit pe conceptele de drept german de „sacrificiu special”
(Sonderopfer) și de drept francez de „încălcare a egalității în fața
îndatoririlor publice”, principii invocate de asemenea de către
reclamantă în prezenta acțiune.78      În
Hotărârea Développement SA și Clemessy/Comisia, citată anterior, Curtea
a respins de asemenea cererea de despăgubire întemeiată pe principiul
răspunderii obiective, declarând că acest principiu, astfel cum este
descris de către reclamante, presupune „că un particular suportă, în
beneficiul interesului general, o obligație care în mod normal nu îi
incumbă”, ceea ce însă nu era cazul în speță (punctul 33 din hotărâre).79      În
sfârșit, în Hotărârea De Boer Buizen/Consiliul și Comisia, citată
anterior, Curtea, după ce a statuat că regimul instaurat de instituțiile
comunitare pentru punerea în practică a aranjamentului dintre
Comunitate și Statele Unite ale Americii privind schimburile de tuburi
și țevi din oțel nu dădea naștere niciunei discriminări față de
producătorii comunitari ai acestor produse în raport cu distribuitorii
și că, prin urmare, nu erau întrunite condițiile pentru angajarea
răspunderii Comunității pentru un act nelegal, a adăugat, cu toate
acestea, că lipsa unei astfel de discriminări între producătorii și
distribuitorii comunitari ai produselor în cauză nu este de natură să
excludă „o anumită răspundere” a instituțiilor în cazul în care se
dovedea că unele întreprinderi, „ca o categorie, trebuiau să suporte o
parte disproporționată a obligațiilor” care rezultau din punerea în
practică a aranjamentului comercial respectiv. Potrivit Curții, într‑o
astfel de ipoteză, „instituțiilor comunitare le incumbă sarcina de a
remedia această situație” (punctele 16 și 17).80      Din
jurisprudența Curții menționată anterior rezultă că, în ipoteza în care
principiul răspunderii Comunității pentru un act licit ar trebui
recunoscut în dreptul comunitar, o astfel de răspundere nu poate fi
angajată decât dacă prejudiciul invocat, care se presupune a fi „născut
și actual”, afectează o categorie specială de operatori economici în mod
disproporționat în raport cu alți operatori (prejudiciu special) și
depășește limitele riscurilor economice inerente activităților din
sectorul în cauză (prejudiciu neobișnuit), fără ca actul legislativ
aflat la originea daunei invocate să fie justificat printr‑un interes
economic general (Hotărârile De Boer Buizen/Consiliul și Comisia,
Compagnie d’approvisionnement et grands moulins de Paris/Comisia și
Biovilac/CEE, citate anterior).81      În
ceea ce privește caracterul special al prejudiciului invocat, în sensul
că afectează o categorie specială de operatori economici într‑un mod
disproporționat în raport cu alți operatori, Tribunalul subliniază, în
primul rând, că adoptarea Legii nr. 57, căreia, în sensul
argumentației reclamantei, ar trebui să îi fie asimilată orice altă
măsură de retorsiune a autorităților irakiene care are aceleași efecte,
avea ca obiect înghețarea „activelor” pe care întreprinderile stabilite
în Comunitate le dețineau în Irak, precum și a „veniturilor” pe care
aceste „active” le produceau. Din aceasta rezultă că nu doar creanțele
reclamantei au fost afectate, ci și creanțele oricărei alte
întreprinderi comunitare care, atunci când a fost aplicat embargoul
împotriva Irakului prin Regulamentul nr. 2340/90, nu erau încă
plătite. După cum a subliniat reclamanta în cadrul ședinței, creanțele
pe care întreprinderile comunitare le dețineau față de Irak și care, ca
urmare a instituirii embargoului comunitar împotriva acestei țări, au
devenit nerecuperabile și au trebuit să fie acoperite prin garanții ale
statului se ridicau, astfel, la 18 miliarde USD.82      În
aceste condiții, reclamanta nu poate fi considerată ca făcând parte
dintr‑o categorie de operatori economici care sunt vătămați în
interesele lor patrimoniale într‑un mod care i‑ar distinge de orice alt
operator economic ale cărui creanțe ar fi devenit nerecuperabile din
cauza instituirii embargoului comunitar. Prin urmare, reclamanta nu
poate pretinde că a suferit un prejudiciu special sau că a făcut un
sacrificiu deosebit. Trebuie adăugat că faptul că creanțele sale nu au
putut fi acoperite prin garanții ale statului, pentru că acestea
decurgeau din executarea unui contract încheiat înaintea punerii în
practică în Germania a unui sistem de garanții împotriva riscurilor
comerciale întâmpinate în țări precum Irakul, astfel cum a explicat
reclamanta în răspunsurile sale scrise la întrebările Tribunalului și în
cadrul ședinței, nu este de natură să o distingă de întreprinderile
care au beneficiat efectiv de aceste garanții. Astfel, reclamanta nu a
putut demonstra faptul că era singura întreprindere sau că aparținea
unei categorii restrânse de operatori economici care nu au putut
beneficia de acoperirea oferită de acest tip de asigurare.83      În
al doilea rând, în privința caracterului neobișnuit al prejudiciului
invocat, în sensul că acesta depășește riscurile economice inerente
activităților economice din sectorul în cauză, Tribunalul consideră că,
în speță, aceste limite nu au fost depășite. Astfel, nu se contestă
faptul că Irakul, din cauza angajării sale în operațiuni de război cu
Iranul, cu mult înaintea invadării Kuweitului la 2 august 1990, era deja
considerat, astfel cum au susținut pârâtele fără a fi contrazise de
reclamantă, o „țară cu un risc ridicat”. În aceste condiții, riscurile
economice și comerciale care decurg dintr‑o eventuală implicare a
Irakului în noi operațiuni de război cu țările vecine și din
întreruperea plății datoriilor sale pentru motive care țin de politica
sa externă constituiau riscuri previzibile, inerente oricărei activități
de prestare de servicii în Irak. Faptul că Irakul reușea, după cum
susținea reclamanta, să își plătească creanțele, chiar și cu o
întârziere considerabilă, nu putea însemna că riscurile menționate
anterior dispăruseră.84      Această
concluzie este, pe de altă parte, confirmată de o scrisoare din 28
noiembrie 1995, adresată Comisiei de către Ministerul Federal al
Finanțelor, din care reiese că sistemul de garanții instaurat în
Germania între 1980 și 1990 pentru garantarea creanțelor care decurg din
exporturile germane către Irak a fost în mai multe rânduri suspendat
tocmai din cauza deteriorării situației politice din Irak.85      Din
aceasta rezultă că riscurile pe care le prezenta prestarea de servicii
de către reclamantă în Irak făceau parte dintre riscurile inerente
activităților din sectorul în cauză.86      În
sfârșit și în orice caz, trebuie să se sublinieze, pe de o parte, că
Regulamentul nr. 2340/90, chiar presupunând, după cum susține
reclamanta, că este la originea prejudiciului invocat, constituie,
astfel cum tocmai s‑a arătat (a se vedea punctul 74 de mai sus), punerea
în practică în Comunitate a obligației ce le incumbă statelor sale
membre în calitate de membre ale ONU de a conferi efect, prin
intermediul unui act comunitar, Rezoluției nr. 661 (1990) a
Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite, care a
decretat un embargo comercial împotriva Irakului. Pe de altă parte, este
necesar să se sublinieze că, astfel cum reiese în special din Rezoluția
nr. 661 (1990), embargoul comercial împotriva Irakului a fost
hotărât în cadrul „menținerii păcii și securității internaționale” și
pe baza „dreptului inerent de autoapărare individuală sau colectivă ca
răspuns la atacul armat al Irakului împotriva Kuweitului, consacrat la
articolul 51 din Carta [Organizației Națiunilor Unite]”. 87      Or,
astfel cum a apreciat Curtea în Hotărârea din 30 iulie 1996, Bosphorus
(C‑84/95, Rec., p. I‑3953), deși este adevărat că o reglementare
care vizează, prin instituirea unui embargo comercial împotriva unei
țări terțe, menținerea păcii și a securității internaționale, implică,
prin definiție, efecte care afectează libera exercitare a activităților
economice, cauzând astfel prejudicii părților care nu sunt responsabile
în niciun mod pentru situația care a dus la adoptarea măsurilor
sancționatorii, nu este mai puțin adevărat că importanța obiectivelor
urmărite de o astfel de reglementare este, cu toate acestea, de natură
să justifice consecințele negative, chiar considerabile, pentru anumiți
operatori.88      Prin
urmare, având în vedere un obiectiv de interes general fundamental
pentru comunitatea internațională precum cel constând în a pune capăt
invadării și ocupării Kuweitului de către Irak și în a menține pacea și
securitatea internaționale în regiune, prejudiciul invocat de către
reclamantă, chiar dacă trebuia calificat ca fiind considerabil, în
sensul Hotărârii Bosphorus, citată anterior, nu poate angaja, în speță,
răspunderea Comunității (a se vedea de asemenea Hotărârea Compagnie
d’approvisionnement et grands moulins de Paris/Comisia, citată anterior,
punctul 46, și concluziile avocatului general Mayras prezentate în
cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, Rec., p. 417, 425 și
426). 89      Rezultă
din tot ceea ce precedă că cererea de despăgubire a reclamantei,
întemeiată pe principiul răspunderii Comunității pentru un act licit, nu
este întemeiată și, în consecință, trebuie să fie respinsă. Cu privire la cererea subsidiară de despăgubire pentru pretinsul prejudiciu suferit ca urmare a unui act ilicit Argumentele părților Cu privire la nelegalitatea Regulamentului nr. 2340/9090      Reclamanta
arată că înțelege să invoce, în subsidiar, angajarea răspunderii
Comunității pentru un act ilicit, în cazul în care Tribunalul ar
considera că ar avea dreptul nu la o despăgubire corespunzătoare valorii
de piață a creanțelor sale, ci la stabilirea de către legiuitorul
comunitar a unei despăgubiri forfetare pentru prejudiciul suferit.
Reclamanta susține în această privință că, în măsura în care, adoptând
Regulamentul nr. 2340/90, legiuitorul comunitar nu a prevăzut un
mecanism de despăgubire a operatorilor economici ale căror creanțe față
de Irak urmau să devină nerecuperabile din cauza instituirii embargoului
împotriva acestei țări, condiția cerută pentru ca răspunderea
Comunității să fie angajată, și anume existența unui act nelegal, ar fi,
în speță, îndeplinită, această nelegalitate constând tocmai în
încălcarea obligației de despăgubire sau de prevedere a despăgubirii
victimelor atingerilor obiective aduse drepturilor patrimoniale, care
constituie un principiu general de drept. Conform reclamantei, Consiliul
și Comisia și‑ar fi încălcat, în speță, obligația de a‑și exercita
puterea de apreciere în materie pentru a stabili o despăgubire de
100 %, de 50 % sau într‑un alt procent, comițând, în acest
mod, o eroare de apreciere, după cum ar fi constatat, de altfel,
Tribunalul în Hotărârea Carvel și Guardian Newspapers/Consiliul, citată
anterior.91      Consiliul
consideră că pretinsa omisiune nelegală a legiuitorului comunitar de a
prevedea, cu ocazia adoptării Regulamentului nr. 2340/90, un
mecanism de despăgubire a operatorilor economici afectați de măsurile de
embargo împotriva Irakului ridică, în esență, aceeași problemă de fond
ca și cererea de despăgubire a reclamantei ca urmare a unei atingeri
licite aduse drepturilor sale patrimoniale echivalentă cu o expropriere.
În cele două cazuri s‑ar pune problema dacă încălcarea dreptului de
proprietate, invocată de reclamantă, constituie o încălcare a unei norme
superioare de drept care angajează răspunderea Comunității în temeiul
articolului 215 al doilea paragraf din tratat. Consiliul consideră că
răspunsul la această întrebare este negativ.92      Potrivit
Consiliului, deoarece Regulamentul nr. 2340/90 este un act
normativ cu caracter economic, răspunderea Comunității nu ar trebui
angajată decât în cazul unei încălcări suficient de grave a unei norme
superioare de drept care protejează particularii, ceea ce nu ar fi
totuși cazul în speță. Consiliul amintește că, potrivit jurisprudenței,
exercitarea dreptului de proprietate poate fi supusă unor limitări, cu
condiția ca acestea să se înscrie în obiectivele Comunității și să nu
constituie o intervenție disproporționată și de netolerat care să aducă
atingere înseși substanței drepturilor garantate (Hotărârea Curții din
11 iulie 1989, Schräder HS Kraftfutter, 265/87, Rec., p. 2237). Or,
chiar dacă creanțele reclamantei față de autoritățile irakiene ar fi
devenit definitiv nerecuperabile, prejudiciul pe care reclamanta l‑ar fi
suferit nu ar constitui o atingere disproporționată și gravă adusă
substanței dreptului său de proprietate.93      În
plus, potrivit Consiliului, în cazul unui prejudiciu de natură
economică, răspunderea extracontractuală a Comunității nu poate să fie
angajată decât dacă, pe de o parte, instituția în cauză, fără a invoca
un interes economic public superior, a omis complet să ia în considerare
situația deosebită a unei categorii distincte de operatori economici
(Hotărârea Curții din 19 mai 1992, Mulder și alții/Consiliul, C‑104/89
și C‑37/90, Rec., p. I‑3061) și, pe de altă parte, prejudiciul
invocat depășește limitele riscurilor economice inerente activităților
din sectorul economic în cauză. Or, în speță, reclamanta ar fi fost
vătămată în interesele sale comerciale în același mod ca oricare alt
operator economic deținător de creanțe față de Irak sau față de o
societate stabilită în această țară. În plus, ar fi cert faptul că
Irakul se afla în acea perioadă într‑o asemenea situație financiară
încât nerecuperarea creanțelor născute din tranzacțiile cu această țară
făcea parte dintre riscurile inerente activităților comerciale
respective. În sfârșit, în ceea ce privește domeniul politicii economice
a Comunității, particularii ar trebui, în limite rezonabile, să suporte
consecințele prejudiciabile pe care un act normativ le poate avea
asupra intereselor lor economice fără să le fie recunoscut un drept la
despăgubire (Hotărârea Curții din 25 mai 1978, Bayerische HNL și
alții/Consiliul și Comisia, 83/76 și 94/76, 4/77, 15/77 și 40/77, Rec.,
p. 1209, punctul 6, și Hotărârea Tribunalului din 14 septembrie
1995, Antillean Rice Mills și alții/Comisia, T‑480/93 și T‑483/93, Rec.,
p. II‑2305).94      Comisia
susține că temeinicia argumentelor reclamantei întemeiate pe caracterul
pretins ilicit al Regulamentului nr. 2340/90 depinde de existența
dreptului la despăgubire pe care aceasta îl invocă în cadrul cererii
sale principale, astfel încât inexistența unui astfel de drept atrage
după sine, în mod necesar, respingerea cererii sale subsidiare de daune
interese. Cu privire la legătura de cauzalitate și la prejudiciul suferit95      Reclamanta,
Consiliul și Comisia prezintă aceleași motive și argumente privind
prejudiciul invocat și existența unei legături de cauzalitate între
acest prejudiciu și Regulamentul nr. 2340/90 ca și în cadrul
cererii principale de despăgubire ca urmare a unui act licit (a se vedea
punctele 42-57 și 58-63 de mai sus).  Aprecierea Tribunalului96      Tribunalul
arată cu titlu preliminar că, astfel cum a subliniat reclamanta în
replica sa și în cadrul ședinței din 19 iunie 1997, cererea sa
subsidiară de despăgubire este formulată doar pentru cazul în care
Tribunalul nu ar recunoaște unor operatori economici, precum reclamanta,
ale căror creanțe ar fi devenit nerecuperabile din cauza instituirii
embargoului comercial împotriva Irakului, decât un drept de despăgubire
forfetară, iar nu un drept la o despăgubire corespunzătoare valorii de
piață a creanțelor sale (a se vedea punctul 90 de mai sus), care face
obiectul cererii sale principale de despăgubire ca urmare a unui act
licit.97      În
cadrul acestei cereri subsidiare, reclamanta susține în special că
condițiile cerute pentru angajarea răspunderii Comunității ca urmare a
caracterului nelegal al Regulamentului nr. 2340/90 sunt, în speță,
îndeplinite ca urmare a faptului că legiuitorul comunitar ar fi omis, la
momentul adoptării acestui regulament, să își exercite puterea de
apreciere de care dispunea pentru a prevedea despăgubirea prejudiciului
pe care operatorii economici urmau să îl înregistreze din cauza
instituirii embargoului comercial împotriva Irakului.98      Tribunalul
consideră că această cerere subsidiară de despăgubire a reclamantei,
formulată în termenii menționați anterior, presupune, astfel cum au
subliniat, pe de altă parte, pârâtele, existența în privința sa a unui
drept la despăgubire, astfel cum aceasta îl revendică în principal în
cadrul cererii sale de despăgubire ca urmare a unui act licit.99      Or,
din examinarea cererii principale a reclamantei rezultă că nu i se
poate recunoaște vreun drept la despăgubire, din moment ce nu a reușit
să demonstreze în special faptul că a suferit un prejudiciu real și
cert. În aceste împrejurări, oricare ar fi pertinența distincției
stabilite de către reclamantă între un drept eventual la o despăgubire
corespunzătoare valorii de piață a creanțelor sale și un drept eventual
la o despăgubire forfetară, pe de o parte, și în măsura în care cele
două cereri vizează despăgubirea unuia și aceluiași prejudiciu, pe de
altă parte, cererea sa subsidiară trebuie de asemenea să fie respinsă.
În aceste condiții, în lipsa unui drept la despăgubire, reclamanta nu
poate invoca faptul că legiuitorul comunitar a omis să își exercite
puterea de apreciere pentru a adopta măsuri de despăgubire în favoarea
întreprinderilor aflate în aceeași situație ca și reclamanta. În ceea ce
privește Hotărârea Carvel și Guardian Newspapers/Consiliul, citată
anterior (punctul 78), menționată în această privință de către
reclamantă, Tribunalul consideră că este lipsită de pertinență deoarece,
în această cauză, contrar cazului din prezenta speță, o dispoziție a
dreptului derivat comunitar invita într‑adevăr Consiliul să își exercite
puterea de apreciere referitoare la aspectul dacă trebuia sau nu
trebuia să admită cererile în cadrul competențelor acestuia în materia
accesului la documentele sale.100    Prin
urmare cererea subsidiară de despăgubire a reclamantei pentru
prejudiciul suferit ca urmare a unui act ilicit trebuie de asemenea să
fie respinsă.101    Rezultă din tot ceea ce precedă că acțiunea trebuie respinsă în ansamblul său. Cu privire la cheltuielile de judecată102    Potrivit
articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care
cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de
judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea
acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor
pârâtelor.Pentru aceste motive_TRIBUNALUL (Camera a doua)declară și hotărăște:1)      Respinge acțiunea.2)      Obligă reclamanta la plata cheltuielilor de judecată.BellamyKalogeropoulosTiiliPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 28 aprilie 1998.Grefier,       Președinte_H. Jung       A. Kalogeropoulos1? Limba de procedură: germana.