62007TO0215
ORDONANȚA JUDECĂTORULUI DELEGAT CU LUAREA MĂSURILOR PROVIZORII
15 noiembrie 2007 (
*1
)
În cauza T-215/07 R,
Beniamino Donnici, cu domiciliul în Castrolibero (Italia), reprezentat de M. Sanino, G. M. Roberti, I. Perego și P. Salvatore, avocați,
reclamant,
susținut de
Republica Italiană, reprezentată de domnul I. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato,
intervenientă,
împotriva
Parlamentului European, reprezentat de domnii H. Krück, N. Lorenz și A. Caiola, în calitate de agenți,
pârât,
susținut de
Achille Occhetto, cu domiciliul în Roma (Italia), reprezentat de P. De Caterini și F. Paola, avocați,
intervenient,
având ca obiect o cerere de suspendare a executării Deciziei Parlamentului European din 24 mai 2007 privind verificarea prerogativelor domnului Beniamino Donnici [2007/2121(REG)], până la soluționarea acțiunii principale de către Tribunal,
JUDECĂTORUL DELEGAT CU LUAREA MĂSURILOR PROVIZORII,
care îl înlocuiește pe președintele Tribunalului, în conformitate cu articolul 106 din Regulamentul de procedură și cu deciziile luate în reuniunea plenară a Tribunalului din 5 iulie 2006, din 6 iunie și din 19 septembrie 2007,
pronunță prezenta
Ordonanță
Cadrul juridic
1
Articolele 6-8, articolul 12 și articolul 13 alineatul (3) din Actul privind alegerea reprezentanților în Parlamentul European prin vot universal direct (JO 1976, L 278, p. 5), astfel cum a fost modificat și renumerotat în ultimul rând prin Decizia 2002/772/CE, Euratom a Consiliului din 25 iunie 2002 și din 23 septembrie 2002 (JO L 283, p. 1, denumit în continuare „Actul din 1976”), prevăd:
„Articolul 6
(1)   Membrii Parlamentului European votează individual și personal. Nu pot fi obligați prin alte instrucțiuni și nici nu pot primi mandate imperative.
(2)   Membrii Parlamentului European beneficiază de privilegiile și imunitățile care le sunt aplicabile în temeiul Protocolului din 8 aprilie 1965 privind privilegiile și imunitățile Comunităților Europene.
Articolul 7
(1)   Calitatea de membru al Parlamentului European este incompatibilă cu cea de:
—
membru al guvernului unui stat membru,
—
membru al Comisiei Comunităților Europene,
—
judecător, avocat general sau grefier al Curții de Justiție a Comunităților Europene sau al Tribunalului de Primă Instanță,
—
membru al Consiliului director al Băncii Centrale Europene,
—
membru al Curții de Conturi a Comunităților Europene,
—
Ombudsman al Comunităților Europene,
—
membru al Comitetului Economic și Social al Comunității Economice Europene și al Comunității Europene a Energiei Atomice,
—
membru al comitetelor sau organismelor create în temeiul sau în conformitate cu Tratatele de instituire a Comunității Economice Europene și a Comunității Europene a Energiei Atomice, responsabile cu administrarea fondurilor comunitare sau având o responsabilitate permanentă și directă de gestiune administrativă,
—
membru în Consiliul de administrație, în Comitetul director sau angajat al Băncii Europene de Investiții,
—
funcționar sau agent în activitate al instituțiilor Comunităților Europene sau al organismelor specializate care le sunt atașate sau al Băncii Centrale Europene.
(2)   Începând cu alegerile pentru Parlamentul European din 2004, mandatul de membru al Parlamentului European este incompatibil cu cel de membru al unui parlament național.
Prin derogare de la norma în cauză și fără a aduce atingere alineatului (3):
—
membrii Parlamentului național irlandez care sunt aleși în Parlamentul European la un scrutin ulterior pot exercita concomitent cele două mandate până la următoarele alegeri în Parlamentul național irlandez, moment în care se aplică primul paragraf din prezentul alineat;
—
membrii Parlamentului Regatului Unit care sunt de asemenea membri ai Parlamentului European în cursul perioadei de cinci ani care precede alegerile pentru Parlamentul European din 2004 pot exercita concomitent cele două mandate până la alegerile din 2009 pentru Parlamentul European, moment în care se aplică primul paragraf din prezentul alineat.
[…]
Articolul 8
Sub rezerva dispozițiilor prezentului act, procedura electorală este reglementată în fiecare stat membru de propriile dispoziții naționale.
Dispozițiile naționale care, dacă este cazul, pot ține cont de situația specifică din statele membre nu afectează caracterul esențial proporțional al sistemului de vot.
[…]
Articolul 12
Parlamentul European verifică prerogativele membrilor Parlamentului European. În acest sens, Parlamentul European ia act de rezultatele proclamate oficial de statele membre și hotărăște în legătură cu contestațiile care ar putea să apară, eventual, pe baza dispozițiilor prezentului act, cu excepția dispozițiilor de drept intern la care acesta face trimitere.
Articolul 13
[…]
(3)   În cazul în care legislația unui stat membru prevede explicit invalidarea mandatului unui membru al Parlamentului European, mandatul acestuia se încheie în conformitate cu dispozițiile legale respective. Autoritățile naționale competente informează Parlamentul European cu privire la aceasta.” [traducere neoficială]
2
Articolul 3 și articolul 4 alineatele (3) și (4) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European au următorul cuprins:
„Articolul 3
Verificarea prerogativelor
(1)   În urma alegerilor pentru Parlamentul European, [p]reședintele invită autoritățile competente din statele membre să comunice Parlamentului European, în cel mai scurt timp, numele deputaților aleși, pentru ca aceștia să poată participa la lucrările Parlamentului European încă de la deschiderea primei ședințe de după alegeri.
În același timp, [p]reședintele le atrage atenția acestor autorități cu privire la dispozițiile pertinente din [Actul din 1976] și le invită să ia măsurile necesare pentru a evita orice incompatibilitate cu mandatul de deputat în Parlamentul European.
(2)   Orice deputat a cărui alegere este notificată Parlamentului European trebuie să declare în scris, înainte de a participa la lucrările parlamentare, că nu deține o funcție incompatibilă cu cea de deputat în Parlamentul European, în conformitate cu articolul 7 alineatele (1) și (2) din [Actul din 1976]. După alegerile generale, această declarație trebuie făcută, în măsura posibilului, cu cel mult șase zile înainte de ședința constitutivă a Parlamentului European. Orice deputat participă la lucrările Parlamentului European și se bucură de exercitarea deplină a drepturilor în Parlamentul European și în organele acestuia atât timp cât prerogativele sale nu au fost verificate sau nu s-a luat o hotărâre în legătură cu o eventuală contestație, cu condiția să fi efectuat în prealabil declarația menționată anterior.
În cazul în care s-a stabilit, pe baza unor date verificabile și din surse accesibile publicului, că un deputat exercită o funcție incompatibilă cu calitatea de deputat în Parlamentul European, în sensul articolului 7 alineatele (1) și (2) din [Actul din 1976], Parlamentul European, pe baza informațiilor furnizate de [p]reședintele său, constată că locul este vacant.
(3)   Pe baza unui raport al comisiei competente, Parlamentul European procedează în cel mai scurt timp la verificarea prerogativelor și statuează asupra validității mandatului fiecărui membru nou ales, precum și în privința eventualelor contestații formulate în conformitate cu dispozițiile [Actului din 1976], cu excepția celor întemeiate pe legislația electorală națională.
(4)   Raportul comisiei competente se întemeiază pe comunicarea oficială, de către fiecare stat membru, a rezultatelor electorale în ansamblul lor, cu precizarea numelui candidaților aleși, precum și a eventualilor supleanți în ordinea clasării rezultate în urma votului.
Mandatul unui deputat va putea fi validat numai după ce acesta prezintă declarațiile scrise prevăzute de prezentul articol, precum și de anexa I la prezentul regulament.
Pe baza unui raport al comisiei competente, Parlamentul European se poate pronunța în orice moment asupra oricărei contestații referitoare la validitatea mandatului oricărui membru al său.
(5)   În cazul în care numirea unui deputat are loc ca urmare a retragerii candidaților care figurează pe aceeași listă, comisia competentă cu verificarea prerogativelor se asigură că renunțarea se face în spiritul și în litera [Actului din 1976], precum și în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) din prezentul regulament.
(6)   Comisia competentă se asigură că orice informație care ar putea aduce atingere exercitării mandatului unui deputat în Parlamentul European sau ordinii de clasare a supleanților este comunicată în cel mai scurt timp Parlamentului European de către autoritățile statelor membre sau ale Uniunii, cu menționarea datei de la care aceasta produce efecte în cazul unei numiri.
În cazul în care autoritățile competente ale statelor membre inițiază o procedură care ar putea conduce la invalidarea mandatului unui deputat, [p]reședintele le solicită o informare periodică privind stadiul acesteia. Președintele sesizează în legătură cu aceasta comisia competentă, la propunerea căreia Parlamentul European se poate pronunța.
Articolul 4
Durata mandatului parlamentar
[…]
(3)   Orice deputat demisionar notifică [p]reședintelui demisia sa, precum și data la care aceasta își produce efectele, dată care nu trebuie să depășească trei luni de la notificare; această notificare îmbracă forma unui proces-verbal redactat în prezența Secretarului General ori a reprezentantului său, semnat de acesta și de deputatul demisionar și prezentat de îndată comisiei competente care îl înscrie pe ordinea de zi a primei reuniuni care urmează primirii documentului respectiv.
În cazul în care consideră că demisia este incompatibilă cu spiritul sau litera [Actului din 1976], comisia competentă informează Parlamentul European, pentru ca acesta să hotărască constatarea sau nu a existenței locului vacant.
În caz contrar, constatarea existenței locului vacant intervine începând cu data menționată de deputatul demisionar în procesul-verbal de demisie. În acest caz, Parlamentul European nu trebuie să voteze.
[…]
(4)   În cazul în care autoritatea competentă dintr-un stat membru notifică [p]reședintelui încetarea mandatului unui deputat în Parlamentul European, fie din motive de incompatibilitate, în conformitate cu dispozițiile articolului 7 alineatul (3) din [Actul din 1976], fie ca urmare a invalidării mandatului în conformitate cu articolul 13 alineatul (3) din același act, [p]reședintele informează Parlamentul European cu privire la încetarea mandatului la data comunicată de către statul membru și îl invită pe acesta să ocupe în cel mai scurt timp locul vacant.
În cazul în care autoritățile competente ale statelor membre sau ale Uniunii sau deputatul în cauză notifică [p]reședintelui o numire sau o alegere într-o funcție incompatibilă cu exercitarea mandatului de deputat în Parlamentul European, în conformitate cu articolul 7 alineatele (1) și (2) din [Actul din 1976], [p]reședintele informează Parlamentul European, care constată că locul este vacant.”
3
În plus, în temeiul articolului 9 din Regulamentul de procedură al Parlamentului European și al anexei I la acesta, deputații în Parlamentul European sunt obligați să declare cu exactitate activitățile lor profesionale și orice altă funcție sau activitate remunerată.
4
Articolele 2 și 30 din Decizia Parlamentului European 2005/684/CE, Euratom din 28 septembrie 2005 de adoptare a Statutului deputaților în Parlamentul European (JO L 262, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 6, p. 28, denumit în continuare „Statutul deputaților”) au următorul cuprins:
„Articolul 2
(1)   Deputații sunt liberi și independenți.
(2)   Înțelegerile privind demisia unui deputat înainte de expirarea sau la finalul legislaturii sunt nule de drept.
[…]
Articolul 30
Prezentul statut intră în vigoare în prima zi a legislaturii Parlamentului European care începe în anul 2009.”
5
Pe de altă parte, considerentul (4) al Statutului deputaților are următorul cuprins:
„Libertatea și independența deputaților, care sunt consacrate în articolul 2 și care nu sunt menționate în nicio dispoziție din legislația primară, ar trebui să beneficieze de protecție legală. Angajamentele formulate de deputați de a se retrage din funcție la o anumită dată sau declararea intenției de retragere din funcție la o dată nespecificată, de care partidele politice se pot folosi în mod discreționar, ar trebui considerate ca fiind incompatibile cu libertatea și independența deputaților și, în consecință, ar trebui să nu fie obligatorii.”
Situația de fapt
6
La alegerile pentru Parlamentul European, care s-au desfășurat la 12 și la 13 iunie 2004, reclamantul, Beniamino Donnici, a candidat pe lista comunã „Società Civile – Di Pietro Occhetto”, în circumscripția Italia Meridionale. Lista menționată a obținut două locuri, primul în respectiva circumscripție, iar al doilea în circumscripția Italia Nord-Occidentale. Domnul A. Di Pietro, care a fost ales primul în ambele circumscripții, a optat pentru circumscripția Italia Meridionale.
7
Domnul A. Occhetto ocupa poziția a doua pe listele electorale având în vedere numărul de voturi obținute în cele două circumscripții, acesta situându-se înaintea reclamantului în circumscripția Italia Meridionale și înaintea domnului G. Chiesa în circumscripția Italia Nord-Occidentale. Întrucât domnul Di Pietro a optat pentru locul rezervat circumscripției Italia Meridionale, domnul Occhetto ar fi trebuit proclamat ales din partea circumscripției Italia Nord-Occidentale. Cu toate acestea, prin declarația scrisă, semnată în fața notarului la 6 iulie 2004 și primită de Ufficio elettorale nazionale per il Parlamento europeo presso la Corte di cassazione (Biroul electoral național pentru Parlamentul European de pe lângă Curtea de Casație din Italia, denumit în continuare „biroul electoral italian”) la 7 iulie 2004, domnul Occhetto, care exercita în perioada respectivă mandatul de senator italian, a renunțat „irevocabil” la un mandat în Parlamentul European în cele două circumscripții.
8
În urma acestei renunțări, la 12 noiembrie 2004, biroul electoral italian a comunicat Parlamentului European rezultatele oficiale ale alegerilor europene însoțite de lista candidaților aleși și a supleanților acestora. Biroul electoral italian l-a proclamat ales pe domnul Chiesa în circumscripția Italia Nord-Occidentale și pe domnul Di Pietro în circumscripția Italia Meridionale, reclamantul fiind prima dintre persoanele care nu au fost alese în această ultimă circumscripție.
9
La alegerile legislative din 9 și din 10 aprilie 2006 din Italia, domnul Di Pietro a fost ales deputat în Parlamentul Italiei și a optat pentru mandatul său național, începând cu 28 aprilie 2006. Întrucât această funcție era, în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) din Actul din 1976, incompatibilă cu calitatea de membru al Parlamentului European, la 27 aprilie 2006, Parlamentul European a constatat că locul este vacant, începând cu ziua următoare, și a informat Republica Italiană despre aceasta.
10
Prin declarația din 27 aprilie 2006, adresată biroului electoral italian, domnul Occhetto și-a revocat renunțarea din 7 iulie 2004 exprimându-și, „în calitate de prima dintre persoanele nealese în circumscripția [Italia Meridionale], voința de a succeda domnului [Di] Pietro, astfel încât se impunea ca orice declarație de voință diferită făcută anterior să fie considerată nulă, lipsită de efecte și oricum revocată […] și [trebuia] în orice caz să se ia în considerare, în această privință, voința exprimată la data proclamării aleșilor”.
11
În urma acestei declarații, biroul electoral italian l-a proclamat, la 8 mai 2006, pe domnul Occhetto ca fiind ales membru al Parlamentului European.
12
Prin Hotărârea din 21 iulie 2006, Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia) a respins ca neîntemeiată acțiunea în anulare formulată de reclamant împotriva acestei proclamări. În esență, Tribunale amministrativo regionale del Lazio a considerat că declarația de renunțare a domnului Occhetto din 7 iulie 2004 privind proclamarea aleșilor nu reprezenta o renunțare la poziția sa din ordinea de clasare postelectorală. În motivarea hotărârii, instanța a subliniat că respectarea voinței populare impune să se considere că rezultatele electorale nu pot fi modificate și că nu se poate dispune de acestea, că o astfel de renunțare nu are efect asupra adoptării unor eventuale acte de subrogație în caz de incompatibilitate, invalidare, ineligibilitate sau de renunțare la numire sau la mandat a unei persoane îndreptățite și că, în consecință, candidatul care a renunțat la alegere are dreptul, dacă sunt întrunite condițiile subrogației, să își retragă decizia de renunțare pentru a ocupa locul la care are dreptul ca efect al subrogației.
13
Reclamantul a contestat și în fața Parlamentului European proclamarea domnului Occhetto ca deputat european în locul domnului Di Pietro. Această contestație a fost examinată de Comisia pentru afaceri juridice a Parlamentului European în cursul reuniunii din 21 iunie 2006. După ce a constatat că, în conformitate cu articolul 12 din Actul din 1976, contestația nu era admisibilă întrucât se întemeia pe legea electorală italiană, Comisia pentru afaceri juridice a formulat, în unanimitate, propunerea ca Parlamentul European să valideze mandatul domnului Occhetto, începând din 8 mai 2006. La 3 iulie 2006, Parlamentul European a ratificat mandatul domnului Occhetto.
14
Prin Hotărârea definitivă din 6 decembrie 2006, care se bucură de autoritate de lucru judecat, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) a admis apelul formulat de reclamant împotriva hotărârii pronunțate de Tribunale amministrativo regionale del Lazio, menționată anterior, a modificat respectiva hotărâre și a anulat proclamarea de către biroul electoral italian, la 8 mai 2006, a domnului Occhetto ca membru al Parlamentului European. În primul rând, Consiglio di Stato a apreciat că distincția dintre renunțare la alegere și renunțare la poziția din clasament este ilogică întrucât alegerea este consecința poziției în ordinea de clasare, iar renunțarea la alegere implică faptul că persoana interesată nu mai figurează în această ordine de clasare cu toate efectele care decurg din aceasta. În al doilea rând, Consiglio di Stato a apreciat că este contradictoriu să se pretindă că renunțarea la alegere nu produce efecte din perspectiva subrogației și că acel candidat care a renunțat la un mandat de deputat european poate reveni asupra renunțării, atunci când este vorba de a proceda la o înlocuire. În sfârșit, Consiglio di Stato a apreciat, în al treilea rând, că renunțarea la alegere reprezintă o declarație irevocabilă atunci când organul sau biroul competent, destinatar al renunțării, a luat act de aceasta, ceea ce are ca efect modificarea ordinii de clasare inițiale, stabilită de biroul electoral.
15
La 29 martie 2007, biroul electoral italian a luat act de această hotărâre a Consiglio di Stato și a proclamat alegerea reclamantului ca membru al Parlamentului European pentru circumscripția Italia Meridionale, revocând astfel mandatul domnului Occhetto.
16
Proclamarea respectivă a fost comunicată Parlamentului European, care a luat act de aceasta în procesul-verbal al ședinței plenare din 23 aprilie 2007, în termenii următori:
„Autoritățile italiene competente au comunicat faptul că proclamarea alegerii [domnului Occhetto] a fost anulată și că locul devenit astfel vacant a fost atribuit [reclamantului]. Parlamentul a luat act de aceste decizii cu efect de la 29 martie 2007.
[…]
În conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din [Regulamentul de procedură al Parlamentului], atât timp cât prerogativele [sale] nu au fost verificate sau nu s-a luat o hotărâre în legătură cu o eventuală contestație, […] [reclamantul] […] se bucură de exercitarea deplină a drepturilor [sale] în Parlament și în organele acestuia, cu condiția să fi declarat în prealabil că nu exercită o funcție incompatibilă cu mandatul de deputat în Parlamentul European.”
17
Între timp, prin scrisoarea din 5 aprilie 2007, care a fost completată prin nota din 14 aprilie 2007, domnul Occhetto a formulat o contestație și a solicitat Parlamentului European să îi confirme mandatul și să nu îl valideze pe cel al reclamantului. Prin Decizia din 24 mai 2007 (denumită în continuare „decizia atacată”), adoptată pe baza raportului Comisiei pentru afaceri juridice din 22 mai 2007 (A6-0198/2007), Parlamentul European a declarat invalid mandatul de deputat în Parlamentul European al reclamantului, a cărui alegere a fost comunicată de autoritățile naționale competente și a confirmat mandatul domnului Occhetto. Totodată, Parlamentul European a încredințat președintelui acestuia sarcina de a transmite această decizie autorității naționale competente, precum și reclamantului și domnului Occhetto.
Procedura și concluziile părților
18
Prin cererea înregistrată la grefa Tribunalului la 22 iunie 2007, reclamantul a formulat, în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE, o acțiune având ca obiect anularea deciziei atacate.
19
Printr-un înscris separat, depus la grefa Tribunalului în aceeași zi, în temeiul articolului 104 din Regulamentul de procedură al Tribunalului și al articolului 242 CE, reclamantul a formulat prezenta cerere de măsuri provizorii solicitând suspendarea executării deciziei atacate și obligarea Parlamentului European la plata cheltuielilor de judecată din prezenta procedură sau ca instanța să se pronunțe odată cu fondul asupra acestui aspect.
20
În observațiile scrise, depuse la grefa Tribunalului la 8 iulie 2007, Parlamentul European a solicitat, în principal, respingerea cererii de măsuri provizorii ca inadmisibilă și, în subsidiar, respingerea acestei cereri ca nefondată, precum și obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
21
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 5 iulie 2007, domnul Occhetto a solicitat să intervină în prezenta procedură în susținerea concluziilor Parlamentului European.
22
Părțile principale au prezentat observații cu privire la această cerere în termenele stabilite în acest scop.
23
Prin Ordonanța din 13 iulie 2007, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii a admis cererea de intervenție a domnului Occhetto și i-a solicitat să depună un memoriu în intervenție.
24
În memoriul în intervenție, depus la grefa Tribunalului la 29 iulie 2007, domnul Occhetto a solicitat respingerea cererii de măsuri provizorii și obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată sau ca instanța să se pronunțe odată cu fondul asupra acestui aspect.
25
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 2 august 2007, Republica Italiană a solicitat să intervină în prezenta procedură, în susținerea concluziilor reclamantului. Republica Italiană a fost invitată să prezinte observații în cursul ședinței, pronunțarea asupra cererii de intervenție fiind amânată.
26
Părțile au prezentat explicații orale în cadrul unei ședințe care a avut loc la 12 septembrie 2007.
27
În cadrul ședinței, li s-a solicitat părților să prezinte oral observații asupra cererii de intervenție a Republicii Italiene. Părțile nu au formulat obiecții în această privință. În aceste condiții și având în vedere articolul 40 primul paragraf din Statutul Curții, aplicabil Tribunalului în temeiul articolului 53 primul paragraf din statut, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii a admis cererea de intervenție a Republicii Italiene, fapt consemnat în procesul-verbal al ședinței.
28
Prin intermediul observațiilor orale prezentate în cadrul ședinței, Republica Italiană a solicitat admiterea cererii de măsuri provizorii.
29
În cadrul ședinței, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii a hotărât depunerea la dosarul cauzei a unui extras din procesul-verbal al ședinței plenare a Parlamentului European din 23 aprilie 2007 care să cuprindă punctul 10 din acesta, pe de o parte, și, pe de altă parte, a unei copii a celui de al doilea raport al comisiei de verificare a prerogativelor a Parlamentului European, din 7 ianuarie 1983. Părțile nu au avut obiecții în această privință.
În drept
30
În temeiul dispozițiilor coroborate ale articolelor 242 CE și 243 CE, pe de o parte, și ale articolului 225 alineatul (1) CE, pe de altă parte, în măsura în care consideră că împrejurările o impun, Tribunalul poate ordona suspendarea executării actului atacat sau poate dispune măsurile provizorii necesare. În acest scop, Tribunalul ține cont de condițiile prevăzute la articolul 104 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, astfel cum au fost clarificate în jurisprudență.
31
Astfel, suspendarea executării și măsurile provizorii pot fi încuviințate de judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii dacă s-a stabilit că dispunerea acestora este justificată la prima vedere în fapt și în drept (fumus boni iuris) și că sunt urgente în sensul că, pentru evitarea unui prejudiciu grav și ireparabil adus intereselor reclamantului, este necesar să fie dispuse și să își producă efectele înainte de pronunțarea hotărârii în acțiunea principală. Judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii procedează, dacă este cazul, și la evaluarea comparativă a intereselor prezente (Ordonanța președintelui Curții din 25 iulie 2000, Țările de Jos/Parlamentul European și Consiliul, C-377/98 R, Rec., p. I-6229, punctul 41, Ordonanța președintelui Curții din 23 februarie 2001, Austria/Consiliul, C-445/00 R, Rec., p. I-1461, punctul 73, Ordonanța președintelui Tribunalului din 16 februarie 2007, Ungaria/Comisia, T-310/06 R, nepublicată în Repertoriu, Rep., 2007, p. II-15*, punctul 19).
Cu privire la admisibilitate
Argumentele părților
32
Parlamentul European susține că prezenta cerere este inadmisibilă. Potrivit acestei instituții, decizia atacată ar cuprinde un singur punct care poate fi pus în executare, și anume dispoziția dată Președintelui Parlamentului European de a transmite organelor și persoanelor interesate această decizie. În privința reclamantului, dispozitivul deciziei atacate ar avea un conținut negativ care nu poate fi executat, întrucât s-ar limita la a declara invaliditatea mandatului său. Or, suspendarea executării deciziei atacate nu s-ar putea transforma într-un act pozitiv, respectiv într-o decizie care să valideze mandatul reclamantului. Într-adevăr, potrivit jurisprudenței, în principiu, nu poate fi introdusă o cerere de suspendare a executării în privința unei decizii administrative negative, dispunerea unei astfel de suspendări neputând avea ca efect modificarea situației reclamantului (Ordonanța președintelui Curții din 21 februarie 2002, Front national și Martinez/Parlamentul European, C-486/01 P-R și C-488/01 P-R, Rec., p. I-1843, punctul 73, Ordonanța președintelui Tribunalului din 12 mai 2006, Gollnisch/Parlamentul European, T-42/06 R, nepublicată în Recueil, Rec., 2006, p. II-40*, punctul 30) și, neavând, din această cauză, utilitate practică pentru acesta (Ordonanța președintelui Tribunalului din 2 iulie 2004, Bactria/Comisia, T-76/04 R, Rec., p. II-2025, punctul 52, și Ordonanța președintelui Tribunalului Gollnisch/Parlamentul European, citată anterior, punctele 36 și 37).
Aprecierea judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii
33
A fost statuat în repetate rânduri că, în principiu, cererea de suspendare a executării unei decizii administrative negative nu poate fi primită, dispunerea unei astfel de suspendări neputând avea ca efect modificarea situației reclamantului [Ordonanța președintelui Curții din 30 aprilie 1997, Moccia Irme/Comisia, C-89/97 P(R), Rec., p. I-2327, punctul 45, și Ordonanța președintelui Curții pronunțată în cauza Front national și Martinez/Parlamentul European, punctul 32 de mai sus, punctul 73, Ordonanța președintelui Tribunalului din 11 iulie 2002, Lormines/Comisia, T-107/01 R și T-175/01 R, Rec., p. II-3193, punctul 48, Ordonanța președintelui Tribunalului din 16 ianuarie 2004, Arizona Chemical și alții/Comisia, T-369/03 R, Rec., p. II-205, punctul 62, și Ordonanța președintelui Tribunalului pronunțată în cauza Gollnisch/Parlamentul European, punctul 32 de mai sus, punctul 30].
34
În acest context, o decizie negativă reprezintă o decizie prin care se refuză adoptarea măsurii solicitate (a se vedea în acest sens Ordonanța Lormines/Comisia, punctul 33 de mai sus, punctul 48).
35
În speță, calificarea de către Parlamentul European a deciziei atacate ca fiind un act negativ nu pare a fi corectă. Într-adevăr, această decizie procedează la verificarea prerogativelor reclamantului în calitate de membru al Parlamentului European și, ca urmare a acestei verificări, declară că mandatul reclamantului este invalid. În același timp, decizia atacată validează mandatul domnului Occhetto, punând astfel capăt situației provizorii favorabile de care beneficia reclamantul din 29 martie 2007, în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European.
36
Or, astfel cum a recunoscut Parlamentul European însuși (a se vedea punctul 99 de mai jos), dispunerea suspendării executării deciziei atacate ar determina o modificare a situației juridice a reclamantului, întrucât ar avea ca efect menținerea situației provizorii și favorabile menționate mai sus, timp în care reclamantul ar continua să participe la lucrările Parlamentului European și la cele ale organelor acestuia cu exercitarea deplină a drepturilor sale. În aceste condiții și contrar celor susținute de Parlamentul European, decizia atacată nu ar putea fi calificată, în privința reclamantului, ca fiind un act negativ în sensul jurisprudenței citate la punctul 33 de mai sus.
37
Rezultă că reclamantul justifică în mod corespunzător un interes pentru suspendarea executării solicitată și, pe cale de consecință, prezenta cerere trebuie considerată admisibilă.
Cu privire la fumus boni iuris
38
Reclamantul arată că, în acțiunea principală, a invocat două motive de anulare a deciziei atacate. În cadrul primului motiv, acesta susține în esență că, prin adoptarea deciziei atacate, Parlamentul European a încălcat normele și principiile care îi stabilesc competența în materie de verificare a prerogativelor membrilor săi. În cadrul celui de al doilea motiv, reclamantul pune în discuție caracterul adecvat al motivării deciziei atacate.
39
Pentru a determina dacă este îndeplinită în speță condiția privind fumus boni iuris, trebuie procedat la o analiză prima facie a temeiniciei motivelor de drept invocate de reclamant în susținerea acțiunii principale și, prin urmare, trebuie verificat dacă cel puțin unul dintre acestea prezintă un caracter atât de serios încât nu ar putea fi respins în cadrul prezentei proceduri privind măsurile provizorii [a se vedea în acest sens Ordonanța președintelui Curții din 19 iulie 1995, Comisia/Atlantic Container Line și alții, C-149/95 P(R), Rec., p. I-2165, punctul 26, Ordonanța președintelui Tribunalului din 30 iunie 1999, Pfizer Animal Health/Consiliul, T-13/99 R, Rec., p. II-1961, punctul 132, și Ordonanța judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii din cadrul Tribunalului din 28 septembrie 2007, Franța/Comisia, T-257/07 R, Rep., p. II-4153, punctul 59].
40
Judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii consideră că trebuie să procedeze mai întâi la analiza prima facie a temeiniciei argumentelor prezentate de reclamant în cadrul primului motiv invocat.
Argumentele părților
41
Reclamantul, susținut de Republica Italiană, afirmă că actele naționale privind mandatele membrilor Parlamentului European sunt, în conformitate cu articolul 190 alineatul (4) CE și cu articolul 8 din Actul din 1976, de competența statelor membre și sunt adoptate potrivit normelor, procedurilor și garanțiilor prevăzute de legislația internă a acestor state. În materia verificării prerogativelor, Parlamentul European ar trebui, în conformitate cu articolul 12 din Actul din 1976, să se limiteze la a lua act de deciziile adoptate la nivel național și nu ar putea să repună în discuție proclamarea rezultatelor electorale și atribuirea mandatului unui ales, întrucât acestea reprezintă expresia prerogativelor autorităților naționale care le sunt recunoscute acestora prin dispozițiile comunitare. Verificarea respectării procedurii prevăzute de dreptul național, validitatea normelor naționale, în special a celor care reglementează renunțarea la alegere, precum și asigurarea respectării drepturilor fundamentale ale persoanelor interesate ar fi exclusiv în sarcina instanțelor naționale competente sau, în cazul în care este sesizată, a Curții Europene a Drepturilor Omului, și nu a Parlamentului European.
42
Considerațiile care precedă ar fi susținute de jurisprudență (Hotărârea Tribunalului din 10 aprilie 2003, Le Pen/Parlamentul European, T-353/00, Rec., p. II-1729, punctele 92 și 93, și Hotărârea Curții din 7 iulie 2005, Le Pen/Parlamentul European, C-208/03 P, Rec., p. I-6051, punctul 51), care ar fi confirmat „lipsa totală de competență a Parlamentului European în privința locurilor vacante care rezultă din aplicarea dispozițiilor naționale” și de practica Parlamentului European însuși, astfel cum ar rezulta atât din decizia Parlamentului European din 3 iulie 2006 prin care a fost respinsă contestația reclamantului ca inadmisibilă, cât și din raportul Comisiei pentru afaceri juridice a Parlamentului European din 26 noiembrie 2004 (A6-0043/2004) privind verificarea prerogativelor. Într-adevăr, acest ultim raport ar fi stabilit o distincție între contestațiile referitoare la dispoziții specifice ale Actului din 1976 și cele referitoare la legislația națională, care ar fi fost respinse ca inadmisibile.
43
În plus, reclamantul consideră că sunt lipsite de relevanță celelalte dispoziții evocate de Comisia pentru afaceri juridice a Parlamentului European în raportul din 22 mai 2007 (A6-0198/2007) privind verificarea prerogativelor reclamantului și în special dispozițiile articolului 3 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European, care trimite la articolul 4 alineatul (3) din regulament.
44
Pe de o parte, în speță, ar fi vorba de verificarea prerogativelor unei nou ales, în sensul articolului 12 din Actul din 1976, și nu de existența unui loc vacant, căreia i-ar fi aplicabil articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European. În orice caz, Actul din 1976 ar face o distincție clară între locurile vacante în urma unei demisii, singurele cărora le este aplicabilă dispoziția menționată, și cauzele de invalidare guvernate de legislația națională, cu privire la care rolul Parlamentului European s-ar limita la a lua act de acestea, în conformitate cu articolul 13 din Actul din 1976. În speță, faptul că locul ocupat de domnul Occhetto a devenit vacant și înlocuirea acestuia de către reclamant ar reprezenta consecința directă a comunicării biroului electoral italian din 29 martie 2007, prin care acesta a informat Parlamentul European cu privire la anularea, devenită definitivă, a proclamării domnului Occhetto ca supleant al domnului Di Pietro, precum și cu privire la proclamarea reclamantului ca deputat în circumscripția Italia Meridionale. Pentru acest motiv, Parlamentul European ar fi trebuit să se supună deciziilor adoptate la nivel național fără a verifica nici dacă renunțarea domnului Occhetto era conformă cu Actul din 1976, nici dacă aceasta respecta condițiile de formă prevăzute de articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European.
45
Pe de altă parte, trimiterea „la spiritul și la litera” Actului din 1976, cuprinsă în articolul 3 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European, nu ar putea fi interpretată în sensul că ar permite Parlamentului European să procedeze la o reexaminare a deciziilor adoptate de autoritățile naționale, întrucât articolul 12 din Actul din 1976 ar prevedea în mod clar că Parlamentul European „ia act” de proclamarea oficială a rezultatelor alegerilor, realizată de autoritățile naționale. O interpretare contrară a articolului 3 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European ar determina în mod inevitabil nevaliditatea acestuia, din moment ce ar institui o derogare incompatibilă cu dispozițiile Actului din 1976.
46
De altfel, chiar coroborat cu articolul 6 din Actul din 1976, articolul 3 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European nu ar putea fi invocat de Parlamentul European pentru a repune în discuție proclamarea realizată de autoritatea națională competentă. În primul rând, articolul 6 din Actul din 1976 ar privi numai exercitarea de către membrii legal aleși ai Parlamentului European a mandatului lor și nu s-ar aplica în cazul alegerii unui membru al Parlamentului European, care ar reprezenta o chestiune anterioară. În al doilea rând și în orice caz, această dispoziție nu ar putea permite constatarea invalidității actelor sau a deciziilor luate de candidați, inclusiv în cadrul unor înțelegeri de natură politică, precum desistarea irevocabilă a unui candidat, care ar conduce la renunțarea la mandatul parlamentar. Acest lucru ar fi confirmat de cuprinsul Rezoluției Parlamentului European privind contestațiile referitoare la validitatea mandatelor parlamentare în raport cu sistemul „tourniquet” (JO 1983, C 68, p. 31) și de conținutul celui de al doilea raport al comisiei de verificare a prerogativelor din 7 ianuarie 1983, menționată în această rezoluție. În ceea ce privește articolul 2 din Statutul deputaților, contrar celor care rezultă din decizia atacată, acesta ar fi o dispoziție cu totul nouă, astfel cum ar rezulta din considerentul (4) al statutului, și, în orice caz, inaplicabilă situației în speță.
47
În sfârșit, reclamantul apreciază că decizia atacată încalcă principiul autorității de lucru judecat, în măsura în care aceasta ar lipsi de efecte hotărârea pronunțată de Consiglio di Stato, care s-ar bucura de respectiva autoritate. Reclamantul invocă, în această privință, Hotărârea Curții din 30 noiembrie 2003 (Köbler, C-224/01, Rec., p. I-10239, punctele 38 și 39) care, în opinia sa, exclude orice posibilitate de a înlătura autoritatea de lucru judecat, chiar și în cazul încălcării dreptului comunitar, aceasta lăsând deschisă numai posibilitatea de a solicita în fața instanței naționale, în anumite condiții, repararea de către stat a eventualului prejudiciu suferit.
48
În primul rând, potrivit susținerilor Parlamentului European, competența care îi este conferită prin prima teză a articolului 12 din Actul din 1976 reprezintă partea esențială a acestei dispoziții. Capacitatea Parlamentului European de a verifica prerogativele membrilor săi ar consta în a verifica dacă actul de numire transmis de autoritățile naționale în aplicarea dreptului electoral național respectă principiile Actului din 1976. Acesta ar fi sensul respectivei proceduri, astfel cum ar rezulta din raportul Comisiei de reglementare, de verificare a prerogativelor și de imunități a Parlamentului European privind modificarea articolelor 7 și 8 din Regulamentul de procedură al Parlamentului European referitor la verificarea prerogativelor și la durata mandatului parlamentar (A3-0166/94) și care corespunde articolelor 3 și 4 din Regulamentul de procedură al Parlamentului European care este în prezent în vigoare.
49
Prin urmare, în cazul în care, precum în speță, constată că desemnarea de către autoritatea națională competentă a unui membru al Parlamentului European este contrară dreptului comunitar, Parlamentul European nu ar putea valida mandatul respectiv, acest lucru fiind valabil chiar și în cazul în care actul național în cauză a fost adoptat în mod definitiv de către un organ jurisdicțional suprem din statul membru respectiv. În definitiv, într-o asemenea situație, Parlamentul European ar avea competența să verifice respectarea principiilor și a normelor comunitare menționate anterior, pentru a asigura supremația dreptului comunitar, făcând inaplicabile actele de drept intern contrare acestuia. Parlamentul European nu ar putea să se limiteze, într-un asemenea caz, la a atrage atenția Comisiei cu privire la o eventuală încălcare a Actului din 1976, întrucât aceasta ar implica obligația Parlamentului European de a adopta o decizie referitoare la verificarea prerogativelor care ar fi incompatibilă cu Actul din 1976, și anume, în speță, confirmarea mandatului reclamantului, cu încălcarea articolului 6 din respectivul act.
50
În al doilea rând, Parlamentul European susține că decizia atacată este conformă cu articolul 6 din Actul din 1976. Potrivit Parlamentului European, sistemul italian privind alegerea membrilor Parlamentului European permite prezentarea de candidaturi în mai multe circumscripții electorale. Această posibilitate ar putea incita candidații să încheie înțelegeri cu privire la viitorul mandat parlamentar pe care l-ar putea obține în urma alegerilor. Or, astfel de înțelegeri nu numai că ar nesocoti voința populară exprimată cu prilejul alegerilor, ci ar limita și exercitarea de către candidații aleși a mandatului lor parlamentar. Parlamentul European ar trebui, așadar, să vegheze la respectarea dreptului comunitar și să evite ca eventualele ilegalități să se repercuteze asupra actelor pe care le adoptă.
51
În speță, Parlamentul European ar fi constatat încălcarea de către autoritățile italiene a articolului 6 din Actul din 1976. Într-adevăr, principiul independenței mandatului parlamentar, consacrat prin această dispoziție, ar fi incompatibil cu acordarea vreunei valori juridice înțelegerilor privind executarea mandatului parlamentar. Prin urmare, în hotărârea pronunțată de Tribunale amministrativio regionale del Lazio s-ar fi considerat în mod întemeiat că renunțarea domnului Occhetto nu ar fi putut privi candidatura sa. În schimb, hotărârea pronunțată în sens contrar de Consiglio di Stato ar fi contravenit înțelesului principiului independenței mandatului.
52
În al treilea rând, Parlamentul European consideră că articolul 3 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European este o dispoziție pertinentă pentru verificarea prerogativelor reclamantului, întrucât desemnarea acestuia ca membru al Parlamentului European ar decurge din luarea în considerare, de către autoritățile italiene competente, a validității renunțării domnului Occhetto exprimate la 7 iulie 2004. Or, începând cu momentul în care Parlamentul European a validat un mandat parlamentar, cum a fost cazul domnului Occhetto, în iulie 2006, Parlamentul European ar avea sarcina de a verifica, în situația în care autoritățile naționale l-ar revoca pe acest deputat, dacă revocarea respectă principiile prevăzute în Actul din 1976. Contrar celor susținute de reclamant, nu ar fi vorba de un caz de invalidare a mandatului parlamentar survenită în aplicarea dreptului național și de care Parlamentul European ar trebui numai să ia act. Dacă aceasta ar fi situația, Decizia Parlamentului European din 3 iulie 2006 privind validitatea mandatului domnului Occhetto nu ar avea valoare juridică. Într-adevăr, o astfel de limitare a competenței Parlamentului European, într-o asemenea situație, ar lipsi de orice efect util competența de control care îi este conferită în mod expres prin articolul 12 din Actul din 1976 și ar fi în mod vădit incompatibilă cu regulile de interpretare a dreptului comunitar. Pentru acest motiv, excepția de nelegalitate formulată de reclamant cu privire la articolul 3 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European ar trebui respinsă, respectivul articol fiind conform cu articolele 6 și 12 din Actul din 1976.
53
Rezoluția Parlamentului European privind contestațiile referitoare la validitatea mandatelor parlamentare în raport cu sistemul „tourniquet” (a se vedea punctul 46 de mai sus) nu ar putea repune în discuție considerațiile care precedă, întrucât în această rezoluție Parlamentul European a adoptat și o poziție care confirmă respectarea principiului independenței mandatului, consacrat de articolul 6 din Actul din 1976. În decizia atacată, Parlamentul European nu ar fi încălcat nici principiul autorității de lucru judecat, întrucât la punctul O din considerentele acesteia Parlamentul European ar fi constatat că hotărârea pronunțată de Consiglio di Stato s-ar bucura de această autoritate.
54
În ultimul rând, Parlamentul European consideră că s-a inspirat în mod întemeiat, în decizia atacată, din Statutul deputaților. Acest statut ar fi un act adoptat de legiuitorul comunitar încă din anul 2005, chiar dacă nu va intra în vigoare decât în 2009. Interpretarea articolului 6 din Actul din 1976 ar trebui, așadar, să țină seama de opinia exprimată deja de legiuitorul comunitar. În plus, ar exista o obligație a statelor membre de a nu adopta dispoziții naționale contrare unei dispoziții de drept comunitar adoptate deja, chiar dacă aceasta din urmă nu a intrat încă în vigoare.
55
Domnul Occhetto susține că renunțarea la alegere, pe care a depus-o la biroul electoral italian la 7 iulie 2004 (a se vedea punctul 7 de mai sus), a survenit în urma unei înțelegeri electorale, referitoare la repartizarea locurilor obținute de lista comunã „Società Civile — Di Pietro Occhetto” la alegerile europene, înțelegere realizată de cele două persoane, aflate în fruntea celor două componente ale listei, respectiv de el și de domnul Di Pietro. Aceasta ar rezulta, de altfel, din afirmațiile făcute de reclamant și de domnul Di Pietro în cadrul unei acțiuni în despăgubiri, introdusă la Tribunale civile di Roma (instanță civilă din Roma) împotriva domnului Occhetto și care are ca obiect repararea prejudiciului pe care aceștia pretind că l-au suferit ca urmare a revocării de către domnul Occhetto a renunțării sale la numirea ca membru al Parlamentului European. Domnul Occhetto ar fi formulat, în respectiva cauză, o cerere reconvențională, în care a invocat nulitatea absolută a renunțării sale ce ar rezulta dintr-o înțelegere pe care o califică drept ilicită și, în consecință, ca fiind nulă.
56
Domnul Occhetto subliniază că, în executarea înțelegerii menționate mai sus, a semnat în fața notarului, la 6 iulie 2004, patru renunțări la numirea sa ca deputat, printre care și aceea depusă în ziua următoare la autoritățile italiene competente. Aceste documente i-ar fi permis domnului Di Pietro, ales în cele două circumscripții avute în vedere, să devină „suveranul” și „arbitrul” efectelor exercitării dreptului său de opțiune, acesta urmând a deține controlul în ceea ce privește repartizarea celui de al doilea loc atribuit listei comune în cauză.
57
Or, potrivit domnului Occhetto, înțelegerea în cauză, având ca scop modificarea ordinii de clasare a candidaților din lista respectivă, astfel cum aceasta rezulta din voturile alegătorilor, ar fi ilicită și nulă. În consecință, orice renunțare, în executarea unei astfel de înțelegeri, ar fi de asemenea nulă. În plus, o astfel de renunțare ar veni în contradicție cu articolul 3 din Protocolul adițional la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (CEDO), semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, în temeiul căruia statele contractante sunt obligate să organizeze alegeri libere „în condițiile care asigură libera exprimare a opiniei poporului cu privire la alegerea corpului legislativ”, precum și cu articolul 4 din Actul din 1976. De altfel, o astfel de renunțare ar încălca nu numai „drepturile electorale pasive” ale domnului Occhetto, ci și „drepturile electorale active” ale alegătorilor care au votat pentru acesta.
58
Domnul Occhetto susține că argumentul întemeiat pe nulitatea absolută a renunțării sale, întrucât ar rezulta dintr-o înțelegere ilicită, nu a fost invocat în fața instanțelor administrative italiene deoarece nu ar fi putut fi examinat de către acestea. Sistemul jurisdicțional italian ar prevedea o împărțire a competențelor între instanțele administrative și instanțele ordinare, iar Consiglio di Stato, fiind o instanță administrativă, nu ar putea analiza problema nulității renunțării domnului Occhetto la alegere, aceasta fiind de competența instanțelor civile italiene.
59
Așadar, Parlamentul European a adoptat în mod întemeiat decizia atacată, în exercitarea prerogativelor proprii, recunoscute de Actul din 1976 și de Regulamentul de procedură al Parlamentului European. Într-adevăr, în definitiv, ar fi în sarcina Parlamentului European să se asigure că procedurile naționale sunt conforme cu principiile fundamentale ale unei democrații constituționale.
60
În această privință, din dispozițiile Actului din 1976 și din CEDO ar rezulta că ordinea de clasare a candidaților la alegeri rezultată din numărul de voturi este intangibilă și că nu poate fi modificată prin acte de voință de natură privată. Prin urmare, singurul moment la care autoritățile competente în materie electorală ar putea ține cont de o eventuală renunțare a unui candidat clasat pe primul loc ar fi acela al inițierii procedurii de proclamare a aleșilor, candidatul respectiv având facultatea de a revoca o eventuală renunțare făcută anterior sau, dacă este cazul, de a o confirma, chiar tacit. A nega candidatului respectiv această facultate, astfel cum a procedat Consiglio di Stato în hotărârea pronunțată (a se vedea punctul 14 de mai sus), ar însemna ca renunțarea să nu poată fi revocată nici măcar în cazul în care aceasta ar fi rezultatul unor vicii de consimțământ sau al unor tratative și escrocherii politice sau electorale.
61
Așadar, hotărârea menționată anterior pronunțată de Consiglio di Stato ar încălca CEDO, iar domnul Occhetto ar fi introdus o acțiune la Curtea Europeană a Drepturilor Omului ca urmare a acestei hotărâri.
62
În sfârșit, domnul Occhetto apreciază că Rezoluția Parlamentului European privind contestațiile referitoare la validitatea mandatelor parlamentare în raport cu sistemul „tourniquet”, evocată de reclamant (a se vedea punctul 46 de mai sus), nu este relevantă, întrucât, în situația respectivă, ar fi vorba de fapte care au avut loc în interiorul aceluiași partid politic, și nu, cum este cazul în speță, în cadrul unei liste electorale care reunește mai multe formațiuni politice diferite. Pe de altă parte, nu ar fi vorba nici de un acord contractual, nici de o presiune oarecare exercitată asupra unui candidat, ci de o simplă alegere care urmărește să garanteze reprezentativitatea difuză și egală a elementelor componente ale partidului respectiv, fără a exclude drepturile de reprezentare ale vreunui candidat, pornind de la principiul că a fost exprimat același proiect politic.
63
Pentru aceste motive, domnul Occhetto apreciază că nu este îndeplinită în speță condiția privind existența lui fumus boni iuris.
Aprecierea judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii
64
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf CE și cu articolul 189 primul paragraf CE, Parlamentul European exercită prerogativele și acționează în limitele competențelor care îi sunt conferite prin tratate.
65
Articolul 190 alineatul (4) CE prevede că Parlamentul European elaborează un proiect pentru a permite alegerea membrilor săi prin vot universal direct în conformitate cu o procedură uniformă în toate statele membre sau în conformitate cu principii comune acestora și că, hotărând în unanimitate, Consiliul, după avizul conform al Parlamentului European care se pronunță cu majoritatea membrilor săi, va stabili dispozițiile pe care le va recomanda spre adoptare statelor membre în conformitate cu normele lor constituționale.
66
Aceste dispoziții au fost stabilite prin Actul din 1976, articolul 8 primul paragraf din acesta prevăzând că, sub rezerva dispozițiilor respectivului act, procedura electorală este reglementată în fiecare stat membru de propriile dispoziții naționale. Prin urmare, în conformitate cu acest articol, procedura electorală pentru alegerea membrilor Parlamentului European care a avut loc la 12 și la 13 iunie 2004 era reglementată, în fiecare stat membru, de dispozițiile naționale pertinente, în speță de Legea italiană nr. 18 din 24 ianuarie 1979 privind alegerea reprezentanților Italiei în Parlamentul European (GURI nr. 29, din 30 ianuarie 1979, p. 947).
67
Pentru a preciza cadrul în care se înscrie prezentul litigiu, trebuie amintit că Legea italiană nr. 18 oferă posibilitatea unei persoane de a-și prezenta candidatura simultan în mai multe circumscripții electorale. În acest mod, domnul Di Pietro a putut candida pe lista comunã „Società Civile – Di Pietro Occhetto” atât în circumscripția Italia Meridionale, cât și în circumscripția Italia Nord-Occidentale. Astfel, după cum s-a arătat deja, lista în cauză a obținut două locuri, respectiv, câte un loc în fiecare dintre cele două circumscripții. Domnul Di Pietro, aflat pe primul loc în ambele circumscripții, a optat la 6 iulie 2004 pentru locul corespunzător circumscripției Italia Meridionale, iar domnul Occhetto – care se afla în acea perioadă și în exercitarea unui mandat de parlamentar național – a renunțat „irevocabil” și în fața notarului, în aceeași zi, la obținerea unui mandat de parlamentar european în vreuna dintre circumscripții.
68
În aceste circumstanțe, la 12 noiembrie 2004, biroul electoral italian a transmis Parlamentului European rezultatele oficiale ale alegerilor europene însoțite de lista candidaților aleși și a supleanților acestora. Biroul electoral italian a proclamat alegerea domnului Chiesa în circumscripția Italia Nord-Occidentale și a domnului Di Pietro în circumscripția Italia Meridionale, reclamantul fiind prima dintre persoanele care nu au fost alese în această a doua circumscripție. Domnul Occhetto nu figura pe lista în cauză.
69
Cu toate acestea, domnul Di Pietro, după ce a fost ales în Parlamentul Italiei la alegerile din 9 și din 10 aprilie 2006 și a optat în favoarea mandatului național, a lăsat vacant locul său în Parlamentul European. După revocarea renunțării domnului Occhetto, biroul electoral italian a proclamat alegerea acestuia în circumscripția Italia Meridionale. Această proclamare a făcut obiectul unei acțiuni în fața instanțelor italiene competente, în cadrul căreia a fost evocată și dezbătută renunțarea domnului Occhetto și care s-a încheiat cu proclamarea oficială a alegerii reclamantului, comunicată Parlamentului European de către biroul electoral italian la 29 martie 2007.
70
Prezenta cauză se înscrie, așadar, în cadrul verificării prerogativelor reclamantului de către Parlamentul European efectuată în aplicarea articolului 12 din Actul din 1976 și în urma contestației formulate de domnul Occhetto, în temeiul aceluiași articol, care constituie baza juridică a competenței Parlamentului European în materie.
71
Din modul de redactare a articolului 12 din Actul din 1976 rezultă că Parlamentul European nu dispune de nicio competență de principiu de a asigura respectarea de către statele membre a dreptului comunitar fie în general, fie mai specific, în domeniul electoral. Dimpotrivă, astfel cum reiese din cuprinsul acestei dispoziții, competența de verificare de care dispune Parlamentul European pare a fi, cel puțin la prima vedere, restrânsă.
72
Deși Parlamentul European afirmă în mod întemeiat la punctul P din considerentele deciziei atacate că este singurul competent să verifice prerogativele membrilor săi, acesta omite să menționeze a doua teză a articolului 12 din Actul din 1976, indisolubil legată de prima, întrucât vine să o expliciteze pe aceasta prin introducerea unui duble limitări a competenței de verificare de care dispune Parlamentul European.
73
Pe de o parte, în acest scop, Parlamentul European „ia act de rezultatele proclamate oficial de statele membre”.
74
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 8 din Actul din 1976, „procedura electorală este reglementată în fiecare stat membru de propriile dispoziții naționale”, sub rezerva dispozițiilor din Actul din 1976. Prin urmare, deși statele membre sunt obligate să respecte dispozițiile Actului din 1976 în ceea ce privește anumite modalități electorale, nu este mai puțin adevărat că, în definitiv, aceste state sunt cele care au sarcina de a organiza alegerile, potrivit procedurii stabilite de propriile dispoziții naționale și, în acest cadru, de a proceda și la numărarea voturilor și la proclamarea oficială a rezultatelor electorale.
75
Exercițiul constând în „a lua act” de aceste rezultate pare să însemne că rolul Parlamentului European se limitează la a lua act de constatarea alegerii unor persoane, realizată deja de autoritățile naționale, așadar, a lua act de o situație juridică preexistentă și care rezultă exclusiv din decizia acestor autorități, ceea ce reliefează lipsa totală a unei marje de apreciere a Parlamentului European în acest domeniu. Prin urmare, în acest context, pare exclus ca Parlamentul European să poată repune în discuție chiar legalitatea actului național vizat și să refuze să ia act de acesta, dacă apreciază că este în prezența unei neregularități (a se vedea, referitor la o situație în care Parlamentul European a luat act de invalidarea unui mandat pronunțată de o autoritate națională competentă, Hotărârea din 7 iulie 2005, Le Pen/Parlamentul European, punctul 42 de mai sus, punctele 49 și 56, și Hotărârea din 10 aprilie 2003, Le Pen/Parlamentul European, punctul 42 de mai sus, punctele 90-92).
76
Pe de altă parte, competența specifică a Parlamentului European de a soluționa contestațiile invocate cu ocazia verificării prerogativelor este limitată și ratione materiae numai la contestațiile „care ar putea să apară, eventual, pe baza dispozițiilor [Actului din 1976], cu excepția dispozițiilor de drept intern la care acesta face trimitere”.
77
Or, reiese, cel puțin la prima vedere, că Parlamentul European nu a respectat înțelesul articolului 6 din Actul din 1976, aplicându-l unei situații care nu se încadrează în domeniul său de aplicare. Într-adevăr, acest articol se referă numai la membrii Parlamentului European, care trebuie să își poată exercita prerogativele în mod independent, și nu la candidații aleși ale căror prerogative nu au fost încă verificate de Parlamentul European, în conformitate cu articolul 12 din Actul din 1976. Validarea mandatului unei astfel de persoane de către Parlamentul European, în cadrul procedurii de verificare a prerogativelor sale, reprezintă o condiție prealabilă și indispensabilă pentru ca articolul 6 din Actul din 1976 să devină aplicabil în ceea ce o privește.
78
Articolul 3 alineatul (2) primul paragraf ultima teză din Regulamentul de procedură al Parlamentului European nu ar putea repune în discuție această concluzie. Această dispoziție permite unui candidat ales, dar ale căror prerogative nu au fost verificate încă, să participe la lucrările parlamentare ca deputat și cu deplină exercitare a drepturilor sale, inclusiv a celor care decurg din articolul 6 din Actul din 1976, dar numai în mod temporar și fără a aduce atingere deciziei ulterioare a Parlamentului European cu privire la verificarea prerogativelor.
79
Totuși, se impune observația că motivarea deciziei atacate indică voința Parlamentului European de a asimila situația unui candidat ales cu aceea a unui membru al Parlamentului European, acest lucru realizându-se potrivit unei interpretări a articolului 6 din Actul din 1976 din perspectiva termenilor articolului 2 din Statutul deputaților, care nu va intra în vigoare decât în 2009 și care prevede că deputații sunt liberi și independenți [alineatul (1)] și că înțelegerile privind demisia unui deputat înainte de expirarea sau la finalul legislaturii sunt nule de drept [alineatul (2)] (a se vedea punctul F din considerentele deciziei atacate).
80
Astfel, Parlamentul European apreciază la punctul K din considerentele deciziei atacate că „sub incidența articolului 6 din Actul din 1976 intră și persoanele care figurează în mod oficial în clasamentul postelectoral al candidaților, și aceasta este în interesul Parlamentului European, pentru că respectivii candidați sunt potențiali membri ai Parlamentului”.
81
În afara faptului că domnul Occhetto nu figura în ordinea de clasare postelectorală a candidaților stabilită de autoritățile italiene după alegerile din iunie 2004, este posibil să se considere prima facie că afirmația sus-menționată a Parlamentului European rezultă dintr-o interpretare contra legem a articolului 6 din Actul din 1976 care nu poate fi reținută.
82
Problematica invocată prin contestația domnului Occhetto nu privește deloc, a priori, exercitarea efectivă a mandatului său de către un parlamentar, ci se încadrează într-o situație anterioară, referitoare la legalitatea proclamării oficiale a alegerii unui candidat de către autoritățile naționale competente. Această situație și litigiile aferente ei intră în sfera reglementării electorale naționale, precum și în domeniul de competență a autorităților administrative și judecătorești naționale.
83
Este important să se sublinieze că tocmai în acest sens Parlamentul European a adoptat Decizia din 3 iulie 2006, pe care nu a menționat-o în decizia atacată și în cuprinsul căreia, în aplicarea articolului 12 din Actul din 1976, a considerat că această contestație a reclamantului, care urmează proclamării oficiale a alegerii domnului Occhetto, repus în prealabil în poziția sa de primă persoană nealeasă în circumscripția Italia Meridionale, nu era admisibilă întrucât se întemeia pe legea electorală italiană.
84
În aceste circumstanțe, susținerea reclamantului în sensul că Parlamentul European a încălcat, prin adoptarea deciziei atacate, articolul 12 din Actul din 1976 nu poate fi considerată vădit nefondată.
85
Această concluzie nu pare a fi infirmată de cuprinsul articolului 3 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European, expres menționat la punctul C din considerentele deciziei atacate. Trimiterea la această dispoziție nu ar putea permite, la prima vedere, Parlamentului European să modifice domeniul de competență în materia prerogativelor membrilor săi, recunoscut de articolul 12 din Actul din 1976.
86
Într-adevăr, o dispoziție din Regulamentul de procedură al Parlamentului European nu ar putea permite, în conformitate cu principiul ierarhiei normelor, să se deroge de la dispozițiile Actului din 1976 și să îi fie conferite Parlamentului European competențe mai extinse decât cele pe care i le conferă acesta (Hotărârea din 10 aprilie 2003, Le Pen/Parlamentul European, punctul 42 de mai sus, punctul 93). Dacă această dispoziție a articolului 3 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European ar trebui interpretată astfel, aceasta ar fi ilegală, astfel cum pe bună dreptate a susținut reclamantul.
87
Parlamentul European propune o altă interpretare a articolului 3 alineatul (5) din Regulamentul de procedură, potrivit căreia „începând din momentul în care Parlamentul European a validat un mandat parlamentar, precum cel al domnului Occhetto în iulie 2006, acesta [ar avea] sarcina de a verifica – în cazul în care acest deputat este revocat de autoritățile naționale în temeiul declarării demisiei de către deputatul european în discuție, cum a fost cazul în comunicarea [biroului electoral italian] din 29 martie 2007 –, dacă revocarea respectă principiile enunțate în Actul din 1976”.
88
În această privință, este suficientă constatarea că reclamantul nu a fost numit deputat în urma demisiei „deputatului” Ochetto.
89
Argumentul Parlamentului European în sensul că, în esență, o altă interpretare a competenței de verificare prevăzute la articolul 12 din Actul din 1976 decât cea cuprinsă în decizia atacată ar avea ca efect să lipsească această dispoziție de orice efect util nu poate fi considerat întemeiat. Într-adevăr, este necontestat faptul că Parlamentul European are competența deplină pentru a se pronunța, în cadrul articolului 12 din Actul din 1976, cu privire la situația unui candidat ales care are una dintre calitățile incompatibile cu cea de membru al Parlamentului European, astfel cum sunt enumerate acestea la articolul 7 din Actul din 1976.
90
În ceea ce privește argumentul Parlamentului European bazat pe faptul că decizia privind verificarea prerogativelor ar fi viciată printr-o ilegalitate dacă s-ar întemeia pe un act național ilegal, în speță, actul național prin care s-a procedat la proclamarea oficială a rezultatelor electorale, nici acesta nu poate fi considerat întemeiat.
91
Într-adevăr, potrivit jurisprudenței, atunci când, precum în speță, un act național se integrează în cadrul unui proces decizional comunitar și, ca urmare a repartizării competențelor din domeniul respectiv, leagă organul comunitar de decizie și stabilește, în consecință, termenii deciziei comunitare care urmează a fi adoptată, neregularitățile care ar putea privi acest act național nu pot, în niciun caz, să afecteze validitatea deciziei organului comunitar (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 3 decembrie 1992, Oleificio Borelli/Comisia, C-97/91, Rec., p. I-6313, punctele 10-12, și Ordonanța președintelui Tribunalului din 21 mai 2007, Kronberger/Parlamentul European, T-18/07 R, nepublicată în Repertoriu, Rep., 2007, p. II-50*, punctele 38-40).
92
Prin urmare, eventualele neregularități care ar putea afecta proclamarea oficială a rezultatelor electorale de către autoritatea națională competentă în materie nu pot să afecteze în niciun fel legalitatea deciziei Parlamentului European privind verificarea prerogativelor aleșilor.
93
În această privință, trebuie amintit că revine instanțelor naționale sarcina de a se pronunța, dacă este cazul după trimiterea preliminară la Curte, în sensul articolului 234 CE, cu privire la legalitatea dispozițiilor și a procedurilor electorale naționale (a se vedea în acest sens Ordonanța Kronberger/Parlamentul European, punctul 91 de mai sus, punctul 41).
94
În speță, un astfel de control jurisdicțional a avut loc în mod efectiv în fața instanțelor italiene competente, în temeiul Legii italiene nr. 18. Într-adevăr, mai întâi Tribunale amministrativo regionale del Lazio și, apoi, Consiglio di Stato s-au pronunțat cu privire la legalitatea procedurii electorale italiene, care a condus la proclamarea alegerii reclamantului ca deputat în Parlamentul European. Dacă aceste instanțe naționale nu au înaintat o trimitere preliminară Curții în cadrul acestei cauze, se poate considera că acest lucru se datorează faptului că întrebările invocate în fața acestora nu priveau interpretarea dreptului comunitar, ci interpretarea dreptului național și, în special, validitatea renunțării inițiale a domnului Occhetto la alegere, precum și a revocării ulterioare a acestei renunțări.
95
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că argumentația reclamantului privind necompetența Parlamentului European de a adopta decizia atacată prezintă un caracter serios și nu ar putea fi înlăturată fără o analiză mai aprofundată, care poate fi efectuată numai de instanța de fond. În consecință, se impune constatarea că, în speță, este îndeplinită condiția referitoare la fumus boni iuris, și aceasta fără a fi necesar a se examina celelalte argumente invocate de reclamant.
Cu privire la urgență și la evaluarea comparativă a intereselor
Argumentele părților
96
Reclamantul susține că respingerea prezentei cereri îi va cauza un prejudiciu grav și ireparabil, în măsura în care decizia atacată l-a lipsit de mandatul său în Parlamentul European și, în consecință, l-a împiedicat să își asume sarcinile care i-au fost conferite de către alegători. Acest prejudiciu ar fi început deja să se producă, întrucât numele și profilul reclamantului au dispărut de pe pagina de internet a Parlamentului European. Tribunalul ar fi considerat că un astfel de prejudiciu este ireparabil și că, într-un asemenea caz, este îndeplinită condiția referitoare la urgență (Ordonanța președintelui Tribunalului din 26 ianuarie 2001, Le Pen/Parlamentul European, T-353/00 R, Rec., p. II-123, punctele 96-98).
97
În ceea ce privește evaluarea comparativă a intereselor în cauză, reclamantul susține că judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii trebuie, urmând aceeași abordare precum cea din Ordonanța președintelui Tribunalului din 25 noiembrie 1999 (Martinez și de Gaulle/Parlamentul European, T-222/99 R, Rec., p. II-3397, punctul 80) și din Ordonanța președintelui Tribunalului din 26 ianuarie 2001, Le Pen/Parlamentul European, punctul 96 de mai sus (punctele 101 și 103), să acorde prioritate interesului specific al reclamantului care a fost lipsit prin decizia atacată de posibilitatea de a-și exercita mandatul conferit în mod legitim. Acest interes ar coincide, de altfel, atât cu interesul general al Parlamentului European în privința respectării compunerii sale legitime și conforme cu normele și cu procedurile din dreptul național aplicabil, cât și cu interesele statului membru în cauză în privința respectării competențelor sale în materie electorală și a deciziilor pronunțate de organele sale jurisdicționale (a se vedea, în privința acestui ultim interes, Ordonanța președintelui Curții din 31 iulie 2003, Le Pen/Parlamentul European, C-208/03 P-R, Rec., p. I-7939, punctul 108).
98
Parlamentul European apreciază că reclamantul nu a demonstrat existența unei urgențe. Argumentul potrivit căruia decizia atacată l-ar fi lipsit pe reclamant de mandatul cu care a fost învestit de către alegători nu ar putea fi reținut, întrucât domnul Occhetto ar fi fost înaintea reclamantului pe lista electorală. Potrivit Parlamentului European, în cazul unui mandat parlamentar, urgența nu poate fi apreciată numai în funcție de drepturile aleșilor, ci aceasta trebuie apreciată în egală măsură în raport cu drepturile alegătorilor. Pe de altă parte, domnul Occhetto și-ar fi exercitat deja mandatul pe o perioadă mai mare de un an.
99
Parlamentul European apreciază totodată că evaluarea comparativă a intereselor părților în litigiu nu ar conduce la o concluzie favorabilă reclamantului. În speță, nu ar fi vorba de continuarea provizorie a mandatului unui membru al Parlamentului European, precum în cauza în care s-a pronunțat Ordonanța din 26 ianuarie 2001, Le Pen/Parlamentul European, punctul 96 de mai sus. Reclamantul ar urmări mai degrabă să obțină menținerea situației provizorii de care a beneficiat, în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European, începând cu 29 martie 2007 și care s-a încheiat odată cu decizia atacată. Or, această situație a reclamantului ar fi mai precară decât aceea a reclamantului din cauza în care s-a pronunțat Ordonanța din 26 ianuarie 2001, Le Pen/Parlamentul European, punctul 96 de mai sus, prin care se urmărea menținerea unui mandat validat în mod definitiv de către Parlamentul European.
100
În plus, suspendarea executării deciziei atacate ar avea consecințe juridice nu numai pentru Parlamentul European, ci și pentru domnul Occhetto, întrucât aceasta ar interfera cu exercitarea mandatului său, validat în mod definitiv de Parlamentul European prin decizia din 3 iulie 2006. În aceste condiții, Parlamentul European apreciază că dispunerea suspendării executării solicitate ar antrena un prejudiciu foarte grav pentru interesul public. Întrucât este vorba de o problemă referitoare la principiile fundamentale care guvernează mandatul unui membru al Parlamentului European, numai hotărârea pe fond ar putea conduce la o modificare a situației actuale și nu ar putea fi admis ca interesele reclamantului să prevaleze întrucât, în cel mai bun caz, acesta s-ar bucura numai de fumus boni iuris.
101
Domnul Occhetto susține că numai aprecierea pe fond a cauzei ar putea conduce la o nouă rotație a funcțiilor parlamentare, o primă alternanță având loc ca urmare a proclamării reclamantului la 29 martie 2007. Întrucât domnul Occhetto și-ar exercita funcția sa parlamentară începând cu proclamarea sa la 8 mai 2006 și ar fi și președintele delegației Parlamentului European pentru relația cu Organizația Tratatului Atlanticului de Nord (NATO), o eventuală întrerupere a exercitării funcției sale parlamentare i-ar cauza un prejudiciu ireparabil și ar aduce atingere însăși funcționării Parlamentului European. Prin urmare, argumentele reclamantului privind urgența ar fi nefondate.
102
În orice caz, ținând cont de faptul că domnul Occhetto a obținut un număr mai mare de voturi decât reclamantul, ar fi total inoportun să fie admisă prezenta cerere de măsuri provizorii, în cadrul evaluării comparative a intereselor, pe baza unei aprecieri care, prin forța lucrurilor, nu poate fi decât sumară.
Aprecierea judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii
103
Potrivit jurisprudenței constante, scopul procedurii privind măsurile provizorii este de a garanta deplina eficacitate a hotărârii pe fond. În vederea atingerii acestui obiectiv, se impune ca măsurile solicitate să fie urgente, în sensul că este necesar, pentru a evita prejudicierea gravă și ireparabilă a intereselor reclamantului, ca acestea să fie pronunțate și să își producă efectele înainte de hotărârea din acțiunea principală [Ordonanța președintelui Curții din 25 martie 1999, Willeme/Comisia, C-65/99 P (R), Rec., p. I-1857, punctul 62, Ordonanțele președintelui Tribunalului din 15 iulie 1999, Giulietti/Comisia, T-167/99 R, RecFP, p. I-A-139 și II-751, punctul 29, și Martinez și de Gaulle/Parlamentul European, punctul 97 de mai sus, punctul 79].
104
În speță, dat fiind că durata mandatului unui membru al Parlamentului European este limitată la cinci ani și că declararea invalidității mandatului reclamantului care rezultă din decizia atacată face imposibilă continuarea exercitării funcției sale de deputat european, rezultă în mod clar că, în cazul în care actul atacat ar fi anulat de către instanța de fond, prejudiciul suferit de reclamant, dacă nu s-ar suspenda executarea acestui act, ar fi ireparabil (a se vedea în acest sens Ordonanța din 31 iulie 2003, Le Pen/Parlamentul European, punctul 97 de mai sus, punctul 102, și Ordonanța din 26 ianuarie 2001, Le Pen/Parlamentul European, punctul 96 de mai sus, punctul 96).
105
Acest prejudiciu a început să se producă deja, întrucât din dosar și din documentele Parlamentului European rezultă în mod clar că, după adoptarea deciziei atacate, acesta îl consideră pe domnul Occhetto, și nu pe reclamant, ca fiind deputatul care ocupă locul aferent circumscripției Italia Meridionale.
106
La acest stadiu al aprecierii, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii are sarcina de a realiza o evaluare comparativă a intereselor existente. Este cert că prejudiciul grav și ireparabil, criteriu al urgenței, constituie și primul termen al comparației efectuate în cadrul evaluării comparative a intereselor. Mai precis, această comparație trebuie să îl determine pe judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii să examineze dacă eventuala anulare a actului în litigiu de către instanța de fond ar permite inversarea situației provocate de executarea imediată a acestuia și, invers, dacă suspendarea executării respectivului act ar fi de natură să împiedice deplina eficacitate a acestuia în cazul în care acțiunea în cadrul căreia se examinează fondul ar fi respinsă (a se vedea Ordonanța din 31 iulie 2003, Le Pen/Parlamentul European, punctul 97 de mai sus, punctul 106 și jurisprudența citată).
107
În speță, declararea invalidității mandatului parlamentar al reclamantului s-a realizat la 24 mai 2007, cu toate consecințele defavorabile pe care aceasta le are pentru reclamant. Pe de altă parte, cu cât reclamantul va continua să se afle în imposibilitatea de a-și exercita mandatul, din care au mai rămas doi ani, cu atât prejudiciul suferit, ireversibil prin natura sa, va deveni mai important (a se vedea Ordonanța din 26 ianuarie 2001, Le Pen/Parlamentul European, punctul 96 de mai sus, punctul 102). Într-adevăr, nu este exclusă posibilitatea pronunțării unei hotărâri pe fond, favorabilă reclamantului, la o dată ulterioară expirării legislaturii, moment în care prejudiciul invocat de reclamant – mai precis, lipsirea sa de statutul de membru al Parlamentului European – să se fi realizat în mod ireversibil (a se vedea Ordonanța din 31 iulie 2003, Le Pen/Parlamentul European, punctul 97 de mai sus, punctul 107).
108
Cu toate acestea, contrar situației din cauza în care s-a pronunțat Ordonanța din 26 ianuarie 2001, Le Pen/Parlamentul European, punctul 96 de mai sus (punctul 105), în speță, trebuie avut în vedere și interesul domnului Occhetto ca decizia atacată să fie executată, care implică continuarea mandatului său. Într-adevăr, dacă executarea deciziei atacate riscă să cauzeze un prejudiciu ireversibil reclamantului, invers, același risc există pentru domnul Occhetto în cazul admiterii prezentei cereri, dată fiind probabilitatea ca o eventuală hotărâre de respingere a acțiunii să fie pronunțată numai după scurgerea celei mai mari părți, chiar a totalității, din restul mandatului său. Pe de altă parte, întrucât domnul Occhetto s-a situat, anterior renunțării din 7 iulie 2004, înaintea reclamantului pe lista aleșilor, interesul acestuia nu ar putea fi calificat în niciun caz ca fiind anterior sau preeminent.
109
Într-o astfel de situație de egalitate între interesele specifice și imediate ale reclamantului și, respectiv, ale domnului Occhetto, interesele mai generale care pledează fie pentru dispunerea suspendării executării solicitate, fie pentru respingerea cererii de suspendare dobândesc o importanță deosebită.
110
Or, este incontestabil că statul membru în cauză, în speță Republica Italiană, are interesul ca legislația sa în materie electorală să fie respectată de către Parlamentul European (a se vedea în acest sens Ordonanța din 31 iulie 2003, Le Pen/Parlamentul European, punctul 97 de mai sus, punctul 108, și Ordonanța din 26 ianuarie 2001, Le Pen/Parlamentul European, punctul 96 de mai sus, punctul 104). În mod cert, acestui interes îi poate fi opus interesul general al Parlamentului European de a-i fi menținute deciziile (a se vedea în acest sens Ordonanța din 26 ianuarie 2001, Le Pen/Parlamentul European, punctul 96 de mai sus, punctul 99). Totuși, acest ultim interes nu poate să prevaleze asupra primului în momentul evaluării comparative a intereselor existente.
111
În această privință, trebuie amintit, mai întâi, că, la evaluarea urgenței și, dacă este cazul, la evaluarea comparativă a intereselor, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii poate lua în considerare caracterul mai mult sau mai puțin serios al motivelor invocate pentru a stabili fumus boni iuris (a se vedea Ordonanța din 31 iulie 2003, Le Pen/Parlamentul European, punctul 97 de mai sus, punctul 110 și jurisprudența citată).
112
În speță, din considerațiile expuse la punctele 64-95 de mai sus rezultă că argumentele prezentate de reclamant în sprijinul fumus boni iuris par a fi solide și a avea un caracter serios, în raport cu elementele de care dispune judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii.
113
De asemenea, chiar pornind de la premisa că Parlamentul European ar putea să se prevaleze de competența sa de a nu ține seama de rezultatele electorale comunicate de statul membru interesat atunci când apreciază că aceste rezultate sunt contrare Actului din 1976, nu este mai puțin adevărat că o astfel de competență ar putea fi exercitată numai în cazuri rare și, în consecință, excepționale, din moment ce se poate presupune în mod legitim că, de regulă, statele membre se conformează obligației acestora, care decurge din articolul 10 CE, de a-și adapta legislația electorală la exigențele Actului din 1976.
114
Prin urmare, ar fi disproporționat să se permită ca decizia atacată să producă efecte ireversibile în condițiile în care existența unui asemenea caz excepțional care justifică adoptarea deciziei este contestată în mod serios în fața instanței comunitare.
115
În final, împrejurarea că domnul Occhetto a putut să își exercite mandatul de deputat începând din 28 aprilie 2006 până la proclamarea realizată de biroul electoral italian la 29 martie 2007 și, din nou, de la data adoptării deciziei atacate, mai precis de la 24 mai 2007, adică pe o perioadă mai mare de un an, trebuie de asemenea luată în considerare atunci când sunt evaluate comparativ interesele (a se vedea prin analogie Ordonanța din 31 iulie 2003, Le Pen/Parlamentul European, punctul 97 de mai sus, punctul 109).
116
Din cele ce precedă rezultă că, întrucât sunt îndeplinite condițiile pentru a dispune suspendarea executării deciziei atacate, cererea reclamantului trebuie admisă.
Pentru aceste motive,
JUDECĂTORUL DELEGAT CU LUAREA MĂSURILOR PROVIZORII
dispune:
1)
Suspendă executarea Deciziei Parlamentului European din 24 mai 2007 privind verificarea prerogativelor domnului Beniamino Donnici [2007/2121(REG)].
2)
Cererea privind cheltuielile de judecată se va soluționa odată cu fondul.
Pronunțată la Luxemburg, la 15 noiembrie 2007.
Grefier
E. Coulon
Judecător
M. Vilaras
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.