62020CO0491
ORDONANȚA CURȚII (Camera a doua)
22 decembrie 2022 (
*1
)
[Text îndreptat prin Ordonanța din 2 martie 2023]
„Trimitere preliminară – Articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții – Articolul 267 TFUE – Necesitatea unei interpretări a dreptului Uniunii pentru ca instanța de trimitere să poată pronunța o hotărâre – Lipsă – Inadmisibilitate vădită”
În cauzele conexate C‑491/20-C‑496/20, C‑506/20, C‑509/20 și C‑511/20,
având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) [Curtea Supremă (Camera pentru litigii de muncă și asigurări sociale), Polonia], prin deciziile din 15 iulie 2020, primite de Curte la 24 septembrie 2020 (C‑491/20), 25 septembrie 2020 (C‑492/20), 28 septembrie 2020 (C‑493/20), 2 octombrie 2020 (C‑494/20 și C‑495/20), 6 octombrie 2020 (C‑496/20), 9 octombrie 2020 (C‑506/20), 22 septembrie 2020 (C‑509/20) și 13 octombrie 2020 (C‑511/20), în procedurile
W. Ż.
împotriva
A. S.,
Sąd Najwyższy,
cu participarea:
Prokurator Generalny (C‑491/20),
și
W. Ż.
împotriva
K. Z.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
cu participarea:
Prokurator Generalny (C‑492/20),
și
P. J.
împotriva
A. T.,
R. W.,
Sąd Najwyższy,
cu participarea:
Prokurator Generalny (C‑493/20),
și
K. M.
împotriva
T. P.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
cu participarea:
Prokurator Generalny (C‑494/20),
și
T. M.
împotriva
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
G. Z.,
A. S.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
cu participarea:
[Astfel cum a fost îndreptat prin Ordonanța din 2 martie 2023] Prokurator Generalny (C‑495/20),
și
M. F.
împotriva
T. P.,
cu participarea:
Prokurator Generalny (C‑496/20),
și
T. B.
împotriva
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
G. Z.,
A. S.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
cu participarea:
Prokurator Generalny (C‑506/20),
și
M. F.
împotriva
J. M.,
cu participarea:
Prokurator Generalny,
Rzecznik Praw Obywatelskich (C‑509/20),
și
B. S.
împotriva
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
cu participarea:
Prokurator Generalny (C‑511/20),
CURTEA (Camera a doua),
compusă din doamna A. Prechal (raportoare), președintă de cameră, doamna M. L. Arastey Sahún și domnii F. Biltgen, N. Wahl și J. Passer, judecători,
avocat general: domnul A. M. Collins,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru W. Ż., de S. Gregorczyk – Abram, M. Pietrzak și M. Wawrykiewicz, adwokaci;
–
pentru A. S., de el însuși;
–
pentru K. Z., de el însuși;
–
pentru P. J., de S. Gregorczyk – Abram și M. Wawrykiewicz, adwokaci;
–
pentru A. T., de el însuși;
–
pentru K. M., de M. Jabłoński, adwokat;
–
pentru T. P., de el însuși;
–
pentru T. M., T. B. și B. S., de M. Gajdus, adwokat;
–
pentru M. F., de W. Popiołek, radca prawny;
–
pentru P. K., de el însuși;
–
pentru Sąd Najwyższy, de M. Manowska;
–
pentru Prokurator Generalny, de R. Hernand și M. Pasionek;
–
pentru Rzecznik Praw Obywatelskich, de M. Taborowski și M. Wróblewski;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de K. Herrmann și P. J. O. Van Nuffel, în calitate de agenți,
având în vedere decizia luată, după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, în conformitate cu articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
1
Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolului 2, a articolului 4 alineatele (2) și (3), a articolului 6 alineatul (3) și a articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, a articolului 267 TFUE, precum și a articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2
Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între W. Ż. (C‑491/20 și C‑492/20), P. J. (C‑493/20), K. M. (C‑494/20), T. M. (C‑495/20), M. F. (C‑496/20 și C‑509/20), T. B. (C‑506/20) și B. S. (C‑511/20), pe de o parte, și A. S. (C‑491/20), K. Z. (C‑492/20), A. T. și R. W. (C‑493/20), T. P. (C‑494/20 și C‑496/20), T. D., M. D., P. K., J. L., M. L. și O. N. (C‑495/20, C‑506/20 și C‑511/20), G. Z. și A. S. (C‑495/20 și C‑506/20), J. M. (C‑509/20), precum și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia) (C‑491/20 și C‑493/20) și Skarb Państwa – Sąd Najwyższy (Trezoreria Statului – Curtea Supremă, Polonia) (C‑492/20, C‑494/20, C‑495/20, C‑506/20 și C‑511/20), pe de altă parte, în legătură cu cereri având ca obiect constatarea inexistenței unui raport de muncă între diverse persoane care exercită funcția de judecător în cadrul Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) și această instanță.
Cadrul juridic național
Constituția
3
Articolul 144 alineatele 2 și 3 din Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej (Constituția Republicii Polone, denumită în continuare „Constituția”) are următorul cuprins:
„2.   Pentru a fi valide, actele oficiale ale Președintelui Republicii trebuie să fie contrasemnate de președintele Consiliului de Miniștri, care își angajează astfel răspunderea în fața Sejm [(Seimul, Polonia)].
3.   Dispozițiile alineatului 2 nu sunt aplicabile în următoarele cazuri:
[…]
17) numirea judecătorilor;
[…]”
4
În temeiul articolului 179 din Constituție, judecătorii sunt numiți de Președintele Republicii la propunerea Krajowa Rada Sądownictwa (Consiliul Național al Magistraturii, Polonia) (denumit în continuare „KRS”), pentru o perioadă nedeterminată.
Codul de procedură civilă
5
Articolul 189 din Kodeks postępowania cywilnego (Codul de procedură civilă) prevede:
„Reclamantul poate introduce la tribunal o cerere în constatarea existenței sau a inexistenței unui raport juridic sau a unui drept, în măsura în care are un interes legitim de a exercita acțiunea.”
Legea privind Curtea Supremă
6
Ustawa o Sądzie Najwyższym (Legea privind Curtea Supremă) din 8 decembrie 2017 (Dz. U. din 2018, poziția 5) a intrat în vigoare la 3 aprilie 2018. Printre altele, aceasta a instituit în cadrul Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) două camere noi, și anume, pe de o parte, Izba Dyscyplinarna (Camera disciplinară) și, pe de altă parte, Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych Sądu Nawyższego (Camera de control extraordinar și cauze publice).
7
Potrivit articolului 27 alineatul 1 din Legea privind Curtea Supremă:
„Camera disciplinară este competentă în următoarele cauze:
1)
cauzele disciplinare:
a)
privind judecătorii [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)],
b)
examinate de [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] în raport cu procedurile disciplinare desfășurate în temeiul următoarelor legi:
[…]
–
Legea privind organizarea instanțelor de drept comun […],
[…]
[…]
2)
cauzele în domeniul dreptului muncii și al asigurărilor sociale privind judecătorii [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)];
[…]”
8
Articolul 73 alineatul 1 din Legea privind Curtea Supremă prevede:
„Instanțele disciplinare în cauzele disciplinare privind judecătorii [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] sunt:
1)
în primă instanță: [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] în complet format din doi judecători ai Camerei disciplinare și un jurat al [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)];
2)
în apel: [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] în complet format din trei judecători ai Camerei disciplinare și doi jurați ai [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)].”
9
Legea privind Curtea Supremă a fost modificată în mai multe rânduri, printre altele, prin ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Legea de modificare a Legii privind organizarea instanțelor de drept comun, a Legii privind Curtea Supremă și a altor legi) din 20 decembrie 2019 (Dz. U. din 2020, poziția 190).
10
Articolul 26 alineatul 2 din Legea privind Curtea Supremă, astfel cum a fost modificată prin Legea din 20 decembrie 2019, prevede:
„Camera de control extraordinar și cauze publice este competentă să soluționeze cererile sau declarațiile privind recuzarea unui judecător sau desemnarea instanței în fața căreia trebuie să se desfășoare o procedură, inclusiv căile de atac întemeiate pe lipsa de independență a instanței sau a judecătorului. Instanța sesizată cu cauza trimite imediat o cerere președintelui Camerei de control extraordinar și cauze publice pentru ca aceasta să fie soluționată în conformitate cu normele stabilite prin dispoziții distincte. […]”
11
Articolul 29 alineatele 2 și 3 din Legea privind Curtea Supremă, astfel cum a fost modificată prin Legea din 20 decembrie 2019, prevede:
„2.   În cadrul activităților [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] sau ale organelor sale, nu este permisă contestarea legitimității [instanțelor], a organelor constituționale ale statului sau a organelor de control și de protecție a dreptului.
3.   [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] sau un alt organ al puterii nu poate să constate și nici să examineze legalitatea numirii unui judecător sau a competenței care decurge din această numire de a îndeplini sarcini de administrare a justiției.”
Legea privind organizarea instanțelor de drept comun
12
Articolul 110 din ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (Legea privind organizarea instanțelor de drept comun) din 27 iulie 2001, cu modificările ulterioare (Dz. U. din 2018, poziția 23), prevede:
„1.   În cauzele disciplinare referitoare la judecători, sunt chemate să se pronunțe:
1)
în primă instanță:
a)
instanțele disciplinare de pe lângă curțile de apel, în complet de trei judecători;
[…]
3.   Instanța disciplinară în a cărei jurisdicție își exercită atribuțiile judecătorul care face obiectul procedurii disciplinare nu este competentă să soluționeze cauzele prevăzute la alineatul 1 punctul 1 litera a). Instanța disciplinară competentă să soluționeze cauza este desemnată de președintele [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)], care conduce lucrările Camerei disciplinare, la cererea agentului disciplinar.
[…]”
Legea privind KRS
13
KRS este reglementat prin ustawa o Krajowej Radzie Sądownictwa (Legea privind Consiliul Național al Magistraturii) din 12 mai 2011 (Dz. U. din 2011, nr. 126, poziția 714), astfel cum a fost modificată în special prin ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz niektórych innych ustaw (Legea de modificare a Legii privind Consiliul Național al Magistraturii și a altor legi) din 8 decembrie 2017 (Dz. U. din 2018, poziția 3) și prin ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw (Legea de modificare a Legii privind organizarea instanțelor judecătorești de drept comun și a altor legi) din 20 iulie 2018 (Dz. U. din 2018, poziția 1443) (denumită în continuare „Legea privind KRS”).
14
Articolul 37 alineatul 1 din Legea privind KRS prevede:
„În cazul în care se prezintă mai mulți candidați pentru un post de judecător, [KRS] examinează și evaluează împreună toate candidaturile depuse. În această situație, [KRS] adoptă o rezoluție care cuprinde deciziile sale cu privire la prezentarea unei propuneri de numire pe postul de judecător, în privința tuturor candidaților.”
15
Potrivit articolului 43 alineatul 2 din această lege:
„Dacă nu toți participanții la procedură au atacat rezoluția menționată la articolul 37 alineatul 1, aceasta rămâne definitivă în ceea ce privește partea care cuprinde decizia de a nu prezenta propunerea de numire în funcția de judecător a participanților care nu au introdus o cale de atac, sub rezerva dispozițiilor articolului 44 alineatul 1b.”
16
Articolul 44 din legea respectivă prevedea:
„1.   Un participant la procedură poate ataca rezoluția [KRS] la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] pentru motive de nelegalitate, cu excepția cazului în care se prevede altfel în dispoziții separate. […]
1a.   În cazurile individuale privind numirea în funcția de judecător la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)], se poate introduce o cale de atac la [Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă), Polonia]. În aceste cazuri, nu este posibilă introducerea unei căi de atac la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)]. O cale de atac la [Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă)] nu se poate întemeia pe un motiv privind o evaluare necorespunzătoare a îndeplinirii de către candidați a criteriilor luate în considerare la adoptarea deciziei privind prezentarea propunerii de numire pe postul de judecător la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)].
1b.   Dacă nu toți participanții la procedură au atacat rezoluția menționată la articolul 37 alineatul 1, în cazurile individuale privind numirea în funcția de judecător la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)], rezoluția rămâne definitivă în ceea ce privește partea care cuprinde decizia de a înainta propunerea de numire în funcția de judecător la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] și partea care cuprinde decizia de a nu înainta o propunere de numire în funcția de judecător la aceeași instanță, în privința participanților la procedură care nu au introdus o cale de atac.
[…]
4.   În cazurile individuale privind numirea în funcția de judecător la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)], anularea de către [Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă)] a rezoluției [KRS] de a nu înainta o propunere de numire pe postul de judecător la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] echivalează cu admiterea candidaturii participantului la procedură care a introdus calea de atac, pentru un post de judecător vacant în cadrul [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)], post în legătură cu care, la data pronunțării hotărârii de către [Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă)], nu s‑a finalizat procedura în fața [KRS], sau, în lipsa unei astfel de proceduri, pentru următorul post de judecător vacant în cadrul [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] care va face obiectul unei publicări.”
17
Alineatul 1a al articolului 44 din Legea privind KRS a fost introdus în acest articol prin Legea din 8 decembrie 2017 de modificare a Legii privind Consiliul Național al Magistraturii și a altor legi, intrată în vigoare la 17 ianuarie 2018, iar alineatele 1b și 4 au fost introduse în acest articol prin Legea din 20 iulie 2018 de modificare a Legii privind organizarea instanțelor de drept comun și a altor legi, intrată în vigoare la 27 iulie 2018. Înainte de introducerea acestor modificări, căile de atac prevăzute la alineatul 1a menționat trebuiau să fie introduse la Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) în conformitate cu alineatul 1 al aceluiași articol 44.
18
Prin hotărârea din 25 martie 2019, Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituțională, Polonia) a declarat articolul 44 alineatul 1a din Legea privind KRS incompatibil cu articolul 184 din Constituție, pentru motivul că, în esență, competența conferită Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă) prin alineatul 1a nu era justificată nici în raport cu natura cauzelor în discuție, nici în raport cu caracteristicile organizaționale ale instanței respective, nici în raport cu procedura aplicată de aceasta din urmă. În această hotărâre, Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituțională) a arătat de asemenea că această declarație de neconstituționalitate „determină în mod necesar încheierea tuturor procedurilor judiciare pendinte întemeiate pe dispoziția abrogată”.
19
Ulterior, articolul 44 din Legea privind KRS a fost modificat prin ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz ustawy – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (Legea de modificare a Legii privind Consiliul Național al Magistraturii și a Legii privind organizarea contenciosului administrativ) din 26 aprilie 2019 (Dz. U. din 2019, poziția 914), care a intrat în vigoare la 23 mai 2019. Alineatul 1 al acestui articol 44, cu modificările ulterioare, are în prezent următorul cuprins:
„Un participant la procedură poate ataca rezoluția [KRS] la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] pentru motive de nelegalitate, cu excepția cazului în care se prevede altfel în dispoziții separate. Nu este posibilă formularea unei căi de atac în cazurile individuale referitoare la numirea în funcția de judecător la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)].”
20
Pe de altă parte, articolul 3 din această lege din 26 aprilie 2019 prevede: „[c]ăile de atac îndreptate împotriva rezoluțiilor [KRS] în cazurile individuale referitoare la numirea în funcția de judecător [la Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)], introduse și nesoluționate înainte de data intrării în vigoare a prezentei legi, se închid de plin drept”.
Litigiile principale
Cauza C‑509/20
21
Litigiul principal care face obiectul cauzei C‑509/20 a ocazionat deja o trimitere preliminară anterioară care a condus la Hotărârea din 22 martie 2022, Prokurator Generalny și alții (Camera disciplinară a Curții Supreme – Numire) (C‑508/19, EU:C:2022:201, denumită în continuare „Hotărârea Prokurator Generalny”).
22
M. F., care exercită funcția de judecător în cadrul Sąd Rejonowy w P. (Tribunalul Districtual din P., Polonia), a sesizat Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), în temeiul articolului 189 din Codul de procedură civilă, cu o acțiune având ca obiect constatarea inexistenței unui raport de muncă între J. M. și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) ca urmare a unor nereguli despre care se pretinde că au afectat numirea acestuia în funcția de judecător în cadrul Camerei disciplinare a acestei din urmă instanțe (denumită în continuare „Camera disciplinară”). Această acțiune a fost formulată de M. F. după ce J. M., în calitate de președinte al Camerei disciplinare, a adoptat, în temeiul articolului 110 alineatul 3 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun, cu modificările ulterioare, o ordonanță de desemnare a Sąd Dyscyplinarny przy Sądzie Apelacyjnym w X (Tribunalul Disciplinar de pe lângă Curtea de Apel din X, Polonia) drept instanță disciplinară competentă să judece o procedură disciplinară inițiată împotriva lui M. F. ca urmare a unor pretinse lentori în procedurile instrumentate de aceasta și a unor pretinse întârzieri în redactarea motivărilor deciziilor sale.
23
În susținerea acestei acțiuni, M. F. arată că lipsa caracterului efectiv al numirii lui J. M. în postul de judecător al Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) rezultă din faptul că remiterea către persoana interesată a actului său de numire de către Președintele Republicii a intervenit în timp ce rezoluția KRS prin care fusese propusă numirea lui J. M. pe acest post făcea obiectul unei căi de atac la Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă), introdusă în temeiul articolului 44 alineatul 1a din Legea privind KRS, de un candidat care nu fusese propus la numire în temeiul rezoluției respective. În plus, procedura de selecție care viza ocuparea acestui post ar fi fost desfășurată în urma unei comunicări a Președintelui Republicii care nu ar fi conținut contrasemnătura ministerială necesară în temeiul articolului 144 din Constituție.
24
M. F. a solicitat de asemenea ca toate persoanele numite judecători în cadrul Camerei disciplinare să fie recuzate și ca Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Camera pentru litigii de muncă și asigurări sociale) a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) (denumită în continuare „Camera pentru litigii de muncă și asigurări sociale”) să fie desemnată pentru a se pronunța cu privire la acțiunea sa în locul Camerei disciplinare competente în mod normal pentru a o soluționa în temeiul articolului 27 alineatul 1 punctul 2 din Legea privind Curtea Supremă. În sfârșit, M. F. a solicitat să se dispună, cu titlu asigurătoriu și pe toată durata procedurii principale, suspendarea procedurii disciplinare inițiate în privința sa.
Cauzele C‑494/20 și C‑496/20
25
Configurația litigiilor principale aferente cauzelor C‑494/20 și C‑496/20 este aproape identică cu cea din litigiul principal aferent cauzei C‑509/20.
26
Astfel, prin acțiunile formulate, K. M., judecător la Sąd Okręgowy w K. (Tribunalul Regional din K., Polonia), pe de o parte, și M. F., pe de altă parte, solicită să se constate inexistența unui raport de muncă între T. P., succesorul lui J. M. în funcția de președinte al Camerei disciplinare, și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), ca urmare a unor pretinse nereguli în ceea ce privește numirea persoanei interesate, similare celor menționate la punctul 23 din prezenta ordonanță.
27
Pe de altă parte, aceste acțiuni principale constituie, la rândul lor, urmarea adoptării de către T. P. a unor ordonanțe de desemnare a instanțelor disciplinare chemate să soluționeze proceduri disciplinare inițiate împotriva lui K. M. și a lui M. F., din cauza, pentru primul, a unor declarații publice referitoare la o procedură disciplinară în curs și care repun în discuție independența și legalitatea actelor KRS și caracterul constituțional și apolitic al Camerei disciplinare și, pentru cea de a doua, a unor pretinse încălcări ale unor dispoziții ale dreptului Uniunii care reies din hotărârile sale judecătorești.
28
În cadrul acestor acțiuni principale, K. M. și M. F. au formulat de asemenea cereri de măsuri provizorii și de organizare a procedurii, similare celor menționate la punctul 24 din prezenta ordonanță. K. M. a solicitat, în plus, să se interzică, ca măsură asigurătorie, pârâtului din litigiul principal să își exercite în continuare funcția de judecător la Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) și solicită acestei din urmă instanțe să înlăture persoana în cauză de la orice activitate jurisdicțională.
Cauza C‑493/20
29
Prin acțiunea principală formulată, P. J., judecător la Sąd Rejonowy w O. (Tribunalul Districtual din O., Polonia), urmărește să se constate inexistența unor raporturi de muncă între A. T. și R. W., pe de o parte, și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), pe de altă parte, ca urmare a unor pretinse nereguli în ceea ce privește numirea lor în calitate de judecători la Camera disciplinară, similare celor menționate la punctul 23 din prezenta ordonanță.
30
Introducerea acestei acțiuni constituie urmarea unei decizii prin care un complet format din trei judecători ai Camerei disciplinare din care făceau parte A. T. și R. W. a confirmat, în contextul unei proceduri disciplinare desfășurate în privința lui P. J., suspendarea temporară din funcție a acestuia din urmă pe perioada procedurii respective, reducând în același timp cu 40 % remunerația sa pe durata acestei suspendări. Decizia amintită ar fi fost luată, printre altele, pentru motivul că P. J. adoptase, fără temei juridic, o decizie prin care șeful secretariatului Sejm (Seimul) era somat să prezinte listele cu cetățenii și judecătorii care și‑au depus candidaturile pentru posturile de membri ai noului KRS.
31
În cadrul acțiunii principale, P. J. a formulat de asemenea cereri de organizare a procedurii și de măsuri provizorii, similare celor vizate la punctul 28 din prezenta ordonanță, printre care o cerere având ca obiect suspendarea procedurii disciplinare evocate la punctul anterior.
Cauza C‑492/20
32
Prin acțiunea principală formulată, W. Ż., judecător la Sąd Okręgowy w K. (Tribunalul Regional din K., Polonia), solicită să se constate inexistența raportului de muncă dintre K. Z. și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) ca urmare a unor nereguli similare celor menționate la punctul 23 din prezenta ordonanță, despre care se pretinde că au afectat numirea persoanei interesate în funcția de judecător în cadrul Izba cywilna (Camera civilă) a instanței respective (denumită în continuare „Camera civilă”).
33
În cadrul acestei acțiuni, W. Ż. invocă faptul că face în prezent obiectul unei proceduri disciplinare pentru că a contestat, într‑un interviu, legalitatea numirii lui K. Z., precum și aspectul că o constatare a inexistenței raportului de muncă al acestuia din urmă ar fi de natură să îi permită să susțină temeinicia poziției pe care a exprimat‑o astfel. Instanța de trimitere face de asemenea referire la faptul că K. Z. ar fi adoptat, în calitate de prim președinte în funcție al Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), un decret în scopul de a raporta un decret al predecesorului său și de a reatribui Camerei disciplinare sarcina de a păstra documentele din dosarele disciplinare deschise împotriva judecătorilor și de a asigura gestionarea administrativă a acestor dosare.
34
În sfârșit, W. Ż. a formulat cereri de măsuri provizorii și de organizare a procedurii, similare celor menționate la punctul 28 din prezenta ordonanță și având astfel ca obiect, printre altele, obținerea unei suspendări a procedurii disciplinare inițiate împotriva sa. Acesta a solicitat totodată să se efectueze administrarea elementelor de probă referitoare la interviul evocat la punctul precedent.
Cauza C‑491/20
35
Prin acțiunea principală, același W. Ż. solicită să se constate inexistența raportului de muncă dintre A. S. și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) ca urmare a unor nereguli, similare celor menționate la punctul 23 din prezenta ordonanță, despre care se pretinde că au afectat numirea persoanei interesate în funcția de judecător în cadrul Camerei de control extraordinar și cauze publice a instanței respective (denumită în continuare „Camera de control extraordinar și cauze publice”).
36
Această acțiune a fost formulată după ce A. S., statuând în complet de judecător unic al camerei amintite, a adoptat o ordonanță de respingere a unei căi de atac în cadrul căreia W. Ż. a contestat o decizie prin care a fost mutat fără consimțământul său, în timp ce, la momentul adoptării acestei ordonanțe, Camera civilă era sesizată cu o cerere având ca obiect, printre altele, recuzarea tuturor celorlalți judecători care compuneau Camera de control extraordinar și cauze publice competentă în mod normal să soluționeze calea de atac respectivă.
37
În cadrul acțiunii principale, W. Ż. a formulat de asemenea cereri de organizare a procedurii și de măsuri provizorii, similare celor vizate la punctul 28 din prezenta ordonanță.
Cauza C‑495/20
38
[Astfel cum a fost îndreptat prin Ordonanța din 2 martie 2023] Prin acțiunea principală formulată, T. M., judecător la Sąd Okręgowy w B. (Tribunalul Districtual din B., Polonia), solicită să se constate inexistența raportului de muncă dintre T. D., M. D., P. K., J. L., M. L., O. N, G. Z. și A. S., pe de o parte, și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), pe de altă parte, ca urmare a unor nereguli similare celor menționate la punctul 23 din prezenta ordonanță, despre care se pretinde că au afectat numirea persoanelor interesate în funcția de judecător în cadrul Camerei de control extraordinar și cauze publice.
39
Această acțiune a fost introdusă după ce camera respectivă a respins o cerere de recuzare a membrilor acesteia formulată de T. M. în cadrul unei proceduri inițiate de acesta din urmă împotriva unor decizii ale KRS referitoare, pe de o parte, la „constatarea lipsei necesității de a se pronunța cu privire la excluderea unui membru al KRS de la examinarea cauzei” și, pe de altă parte, la „acțiunea împotriva repartizării cauzelor”.
40
În cadrul acțiunii principale, T. M. a formulat cereri de organizare a procedurii și de măsuri provizorii, similare celor vizate la punctul 28 din prezenta ordonanță și având ca obiect, printre altele, suspendarea procedurii la care acesta este parte în fața Camerei de control extraordinar și cauze publice.
Cauzele C‑506/20 și C‑511/20
41
Prin acțiunile principale formulate în cauzele C‑506/20 și, respectiv, C‑511/20, T. B. și B. S., ambii judecători la Sąd Rejonowy w S. (Tribunalul Districtual din S., Polonia), solicită, primul, să se constate inexistența raporturilor de muncă ale tuturor judecătorilor Camerei de control extraordinar și cauze publice vizați la punctul 38 din prezenta ordonanță și, al doilea, să se constate o astfel de inexistență în ceea ce privește șase dintre aceiași judecători. Motivele invocate de reclamanții din litigiile principale în susținerea acestor acțiuni sunt întemeiate pe nereguli, similare celor menționate la punctul 23 din prezenta ordonanță, despre care se pretinde că au afectat numirea persoanelor interesate în funcția de judecător în cadrul Camerei de control extraordinar și cauze publice.
42
În ceea ce privește interesul lor de a exercita acțiunea, acești reclamanți din litigiile principale invocă faptul că, deși și‑au depus candidatura pentru un post de judecător în cadrul Camerei disciplinare, niciunul dintre ei nu a fost propus de KRS pentru această numire, precum și împrejurarea că acțiunile pe care le‑au introdus împotriva rezoluției acestui organ prin care au fost propuși alți candidați pentru aceste numiri vor trebui în principiu să fie examinate de Camera de control extraordinar și cauze publice și, așadar, în mod potențial, de către judecătorii pârâți în litigiile principale.
43
În cadrul acțiunilor principale, T. B. și B. S. au formulat cereri de organizare a procedurii și de măsuri provizorii, similare în esență cu cele menționate la punctul 28 din prezenta ordonanță, măsuri care includeau, printre altele, suspendarea procedurilor inițiate de ei în fața Camerei de control extraordinar și cauze publice.
Întrebările preliminare
44
Astfel cum reiese din deciziile de trimitere, diferitele complete ale Camerei pentru litigii de muncă și asigurări sociale în fața cărora sunt pendinte prezentele acțiuni principale au decis, într‑o primă etapă, să suspende examinarea acestora până la pronunțarea hotărârii Curții în cauza C‑508/19, Prokurator Generalny și alții (Camera disciplinară a Curții Supreme – Numire).
45
[Astfel cum a fost îndreptat prin Ordonanța din 2 martie 2023] Totuși, având în vedere mai multe împrejurări survenite ulterior acestor decizii de suspendare, completele de judecată respective au decis ulterior să efectueze prezentele trimiteri preliminare. Aceste împrejurări privesc, în primul rând, existența atât a unei cereri formulate de președintele Camerei disciplinare la 6 mai 2020, având ca obiect transmiterea majorității dosarelor aferente cauzelor principale, cât și a depunerii de către procuror, la 7 și la 8 iulie 2020, a unor concluzii prin care se solicită obținerea trimiterii la această cameră a tuturor cauzelor menționate. În al doilea rând, completele de trimitere se referă la introducerea recentă, prin Legea din 20 decembrie 2019, în Legea privind Curtea Supremă, a noului articol 29 alineatele 2 și 3, prin care se interzice Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) orice contestare a legitimității instanțelor sau orice examinare a legalității numirii judecătorilor ori a competenței lor de a îndeplini sarcini de administrare a justiției. În al treilea rând, aceste complete de judecată fac vorbire despre o scrisoare a președintelui Camerei de control extraordinar și cauze publice din 8 iulie 2020, în care acesta ar fi precizat că, având în vedere noul articol 26 alineatul 2 prima teză din Legea privind Curtea Supremă, dispoziție introdusă de asemenea recent în această lege prin Legea din 20 decembrie 2019, această din urmă cameră ar fi competentă să se pronunțe cu privire la aspectul dacă acțiunile principale sunt de competența Camerei disciplinare sau a celei a Camerei pentru litigii de muncă și asigurări sociale, căreia îi aparțin diversele complete de judecată sesizate cu prezentele acțiuni.
46
În aceste condiții, Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) [Curtea Supremă (Camera pentru litigii de muncă și asigurări sociale), Polonia] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții, în fiecare dintre prezentele cauze, următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 279 TFUE și articolul 160 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție coroborate cu articolul 4 alineatul (3) și articolul 19 alineatul (1) TUE, precum și cu punctul 1 prima și a doua liniuță din dispozitivul Ordonanței Curții de Justiție din 8 aprilie 2020, Comisia/Polonia, C‑791/19 R, EU:C:2020:277, trebuie interpretate în sensul că președintele Izba Dyscyplinarna Sądu Najwyższego [Camera disciplinară a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] [sau, potrivit formulării întrebării astfel cum a fost adresată în cauza C‑492/20, «procurorul»] nu poate, până la soluționarea cauzei C‑791/19, să solicite transmiterea dosarului cauzei privind constatarea inexistenței raportului de muncă al unui judecător al Sąd Najwyższy [Curtea Supremă], având în vedere suspendarea aplicării articolului 3 punctul 5, a articolului 27 și a articolului 73 alineatul 1 din [Legea privind Curtea Supremă]?
2)
Articolul 2 și articolul 4 alineatul (2) coroborate cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, precum și principiul dreptului la o instanță trebuie interpretate în sensul că:
a)
o instanță națională este obligată să se abțină de la aplicarea interdicției «contestării legitimității instanțelor» și a «stabilirii sau examinării de către instanțe a legalității numirii unui judecător sau a competenței care decurge din această numire de a îndeplini sarcini de administrare a justiției», prevăzută la articolul 29 alineatele 2 și 3 din Legea privind Curtea Supremă, întrucât respectarea de către Uniune a identității constituționale a statelor membre nu autorizează legiuitorul național să instituie soluții care aduc atingere valorilor și principiilor fundamentale ale Uniunii?
b)
identitatea constituțională a unui stat membru nu poate exclude dreptul la o instanță independentă constituită prin lege în cazul în care procedura de numire care precedă emiterea actului de numire a fost afectată de viciile descrise în întrebările preliminare adresate în cauzele C‑487/19 și C‑508/19, iar controlul jurisdicțional prealabil al acestei proceduri a fost exclus în mod intenționat și vădit contrar Constituției naționale?
3)
Articolul 2 și articolul 4 alineatul (2) TUE coroborate cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, precum și principiul dreptului la o instanță și articolul 267 TFUE trebuie interpretate în sensul că conținutul noțiunii de identitate constituțională a unui stat membru, în ceea ce privește dreptul la o instanță, poate fi determinat în mod obligatoriu pentru o instanță de ultim grad de jurisdicție a unui stat membru numai în contextul unui dialog între Curtea de Justiție și respectiva instanță sau alte instanțe naționale [de exemplu Trybunał Konstytucyjny (Curtea constituțională)] prin intermediul procedurii trimiterii preliminare?
4)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE [coroborat cu articolul 267 TFUE – această precizare figurează doar în cererile de decizie preliminară din cauzele C‑494/20, C‑506/20, C‑509/20 și C‑511/20] și principiul dreptului la o instanță constituită prin lege trebuie interpretate în sensul că o instanță de ultim grad de jurisdicție a unui stat membru respinge o cerere de transmitere a dosarului unei cauze [în care a adresat Curții de Justiție o întrebare preliminară – această precizare figurează doar în cererile de decizie preliminară din cauzele C‑491/20 și C‑509/20] în cazul în care o astfel de cerere a fost formulată de o persoană numită în funcția de judecător în temeiul unor dispoziții naționale și în circumstanțe care conduc la constituirea unei instanțe care nu îndeplinește cerințele de independență și imparțialitate și nu este o instanță constituită prin lege, fără a fi necesară epuizarea în prealabil a procedurii menționate în întrebarea preliminară din cauza C‑508/19 sau din Hotărârea Curții de Justiție din 19 noiembrie 2019, A. K. și alții [(Independența Camerei disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, EU:C:2019:982)]?”
47
În continuare, în deciziile de trimitere aferente cauzelor C‑491/20-C‑495/20, C‑506/20 și C‑511/20, o a cincea întrebare a fost formulată după cum urmează:
„5)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE coroborat cu articolul 2 și articolul 4 alineatul (3) TUE, precum și cu dreptul de acces la o instanță trebuie interpretat în sensul că o instanță națională care statuează într‑o cauză privind constatarea inexistenței raportului de muncă al unui judecător al unei instanțe naționale ca urmare a unor vicii grave ale procedurii de numire este obligată să dispună măsuri provizorii și să interzică pârâtului să se pronunțe în toate celelalte cauze care intră sub incidența dreptului Uniunii, sub sancțiunea lipsirii de efecte a tuturor actelor efectuate sau hotărârilor pronunțate de judecătorul respectiv, și să solicite altor organe să se abțină să atribuie cauze acestui pârât sau să îl desemneze în complete de judecată?”
48
În sfârșit, în toate prezentele cauze conexate, cu excepția cauzei C‑509/20, instanța de trimitere a adresat, precizând că acționează „în temeiul articolului 267 TFUE coroborat cu punctul 27 din Recomandări în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare [JO 2019, C 380, p. 1]”, următoarele ultime patru întrebări, care reproduc în mod identic formularea a patru întrebări adresate anterior Curții în cadrul cauzei C‑508/19, Prokurator Generalny și alții (Camera disciplinară a Curții Supreme – Numire):
„6)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf, articolul 2, articolul 4 alineatul (3) și articolul 6 alineatul (3) TUE coroborate cu articolul 47 din [cartă], precum și cu articolul 267 al treilea paragraf TFUE trebuie interpretate în sensul că o instanță de ultim grad de jurisdicție a unui stat membru se poate pronunța în cadrul unei proceduri privind constatarea inexistenței unui raport de muncă în legătură cu faptul că nu este judecător persoana căreia i‑a fost remis un act de numire într‑o funcție de judecător la această instanță, eliberat în temeiul unor norme care încalcă principiul protecției jurisdicționale efective sau într‑un mod neconform cu acest principiu, atunci când verificarea acestei chestiuni de către o instanță înaintea remiterii actului respectiv este împiedicată în mod deliberat?
7)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf, articolul 2 și articolul 4 alineatul (3) TUE, precum și articolul 47 din [cartă] coroborate cu articolul 267 TFUE trebuie interpretate în sensul că se încalcă principiul protecției jurisdicționale efective atunci când este remis un act de numire într‑o funcție de judecător după ce o instanță națională a adresat o întrebare preliminară privind interpretarea dreptului Uniunii de al cărei răspuns depinde dacă normele naționale a căror aplicare a permis remiterea acestui act pot fi considerate compatibile cu dreptul Uniunii?
8)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf, articolul 2, articolul 4 alineatul (3) și articolul 6 alineatul (3) TUE, precum și articolul 47 din [cartă] trebuie interpretate în sensul că principiul protecției jurisdicționale efective este încălcat prin faptul că nu este asigurat dreptul la o instanță judecătorească atunci când documentul oficial privind numirea într‑o funcție de judecător la o instanță a unui stat membru a fost emis în urma unei proceduri de numire efectuate cu încălcarea reglementărilor naționale ale acestui stat membru?
9)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf, articolul 2 și articolul 4 alineatul (3) TUE, precum și articolul 47 din [cartă] coroborate cu articolul 267 al treilea paragraf TFUE trebuie interpretate în sensul că principiul protecției jurisdicționale efective este încălcat prin faptul că legiuitorul național a creat în cadrul instanței de ultim grad de jurisdicție a statului membru o unitate organizațională care nu este o instanță în sensul dreptului Uniunii?”
Procedura în fața Curții
Cu privire la cererile de aplicare a procedurii accelerate
49
Instanța de trimitere a solicitat ca prima și a cincea întrebare preliminară să fie supuse unei proceduri accelerate în temeiul articolului 105 din Regulamentul de procedură. În susținerea acestei cereri, ea a arătat că aplicarea procedurii menționate se justifica, în ceea ce privește prima întrebare, având în vedere necesitatea de a înlătura îndoielile existente referitor la domeniul de aplicare material al Ordonanței din 8 aprilie 2020, Comisia/Polonia (C‑791/19 R, EU:C:2020:277), și, în ceea ce privește a cincea întrebare, prin necesitatea de a garanta funcționarea unui sistem judiciar național care să respecte cerințele dreptului Uniunii.
50
Articolul 105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură prevede că, la cererea instanței de trimitere sau, cu titlu excepțional, din oficiu, președintele Curții poate, după ascultarea judecătorului raportor și a avocatului general, în cazul în care natura cauzei impune examinarea acesteia în termen scurt, să decidă judecarea trimiterii preliminare potrivit procedurii accelerate.
51
Trebuie amintit că o astfel de procedură accelerată constituie un instrument procedural destinat să răspundă unei situații de urgență extraordinară (Hotărârea din 21 decembrie 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, punctul 37 și jurisprudența citată).
52
În speță, președintele Curții a decis, prin deciziile din 12 și 30 octombrie 2020, precum și din 13 noiembrie 2020, după ascultarea judecătorului raportor și a avocatului general, că nu era necesar să admită cererile menționate la punctul 49 din prezenta ordonanță.
53
În această privință trebuie amintit de la bun început că, în cauza C‑508/19, Prokurator Generalny și alții (Camera disciplinară a Curții Supreme – Numire), care se raportează la același litigiu principal ca și cauza C‑509/20 și în care fuseseră adresate Curții întrebări preliminare identice cu întrebările a șasea-a noua adresate în prezentele cauze conexate, președintele Curții, prin decizia din 20 august 2019, a respins deja o cerere anterioară de aplicare a procedurii accelerate formulată de instanța de trimitere. În această măsură, motivele unei atari respingeri, prezentate la punctele 39-43 din Hotărârea Prokurator Generalny, își găsesc de asemenea aplicarea și în cererile de procedură accelerată formulate în prezentele cauze conexate.
54
Pe de altă parte, chiar presupunând că o procedură accelerată ar putea fi declanșată numai în privința unora dintre întrebările preliminare cu care este sesizată Curtea, astfel cum solicită instanța de trimitere în speță, trebuie să se constate că nu rezultă în ce mod un răspuns la prima întrebare ar avea un caracter de urgență deosebită, această instanță nemotivându‑și de altfel nicidecum cererea sub acest aspect.
55
În ceea ce privește a cincea întrebare, trebuie amintit, în primul rând, că faptul că o cerere de decizie preliminară este formulată în cadrul unei proceduri naționale care permite adoptarea unor măsuri provizorii nu este în sine susceptibil să demonstreze că natura cauzei impune examinarea acesteia în termen scurt (Hotărârea Prokurator Generalny, punctul 40 și jurisprudența citată). În al doilea rând, trebuie arătat că cererile de măsuri provizorii la care se referă această a cincea întrebare erau pendinte de mult timp în fața instanței de trimitere, în special în fața completelor de judecată ale instanței menționate, care a suspendat, într‑o primă etapă, examinarea cauzelor principale în așteptarea hotărârii care urma să fie pronunțată în cauza C‑508/19, Prokurator Generalny și alții (Camera disciplinară a Curții Supreme – Numire), ceea ce nu contribuie în niciun mod la susținerea existenței unei situații de urgență extraordinară de natură să justifice o procedură accelerată pentru a răspunde la această întrebare.
Cu privire la conexare
56
Prin decizia președintelui Curții din 16 noiembrie 2020, cauzele C‑491/20-C‑496/20, C‑506/20, C‑509/20 și C‑511/20 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea deciziei care urmează să fie pronunțată.
Cu privire la retragerea parțială a întrebărilor preliminare
57
După ce, în Hotărârea Prokurator Generalny, Curtea a declarat inadmisibilă cererea de decizie preliminară cu care a fost sesizată în cauza C‑508/19, instanța de trimitere a fost întrebată dacă intenționa să mențină prezentele trimiteri preliminare.
58
Ca răspuns, instanța de trimitere a informat Curtea, la 27 aprilie 2022, că a decis să retragă prima, a opta și a noua întrebare preliminară și să mențină celelalte șase întrebări. Ordonanțele prin care au fost expuse motivele acestei decizii au fost adoptate de instanța de trimitere la data de 23 mai 2022 și au fost comunicate Curții în aceeași zi.
59
Din motivele menționate reiese că instanța de trimitere consideră că necesitatea de a răspunde la întrebările a doua-a patra se menține întru totul, chiar și în ipoteza în care Curtea ar da răspunsuri negative la a șasea și a șaptea întrebare sau ar declara că acestea sunt inadmisibile, așa cum a procedat în Hotărârea Prokurator Generalny. Astfel, a patra întrebare s‑ar referi la dificultăți de ordin procedural pe care trebuie să le soluționeze instanța de trimitere în ceea ce privește o eventuală transmitere a cauzelor principale către Camera disciplinară sau către Camera de control extraordinar și cauze publice. La rândul lor, a doua și a treia întrebare ar prezenta o legătură strânsă cu a patra întrebare, iar răspunsurile la a doua și a treia întrebare ar fi cu atât mai necesare cu cât Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituțională) a inițiat recent o jurisprudență care limitează domeniul de aplicare al principiului supremației dreptului Uniunii.
60
În ceea ce privește a cincea întrebare, instanța de trimitere arată că aceasta ar putea fi considerată ca fiind fără obiect numai în eventualitatea în care a șasea și a șaptea întrebare ar primi răspunsuri negative sau ar fi declarate inadmisibile de către Curte.
61
În sfârșit, instanța de trimitere subliniază că a șasea și a șaptea întrebare au în vedere aspectul dacă dreptul Uniunii impune existența în dreptul intern a unei căi de atac specifice privind protecția drepturilor conferite particularilor de acest drept, precum cea avută în vedere în cadrul cauzelor principale.
62
Or, pe de o parte și spre deosebire de ceea ce a considerat Curtea în Hotărârea Prokurator Generalny, procedura de constatare a inexistenței raportului de muncă al judecătorului pârât în litigiul principal aferent cauzei C‑508/19 nu ar fi avut un caracter accesoriu în raport cu procedura disciplinară desfășurată, pe de altă parte, împotriva judecătorului reclamant în litigiul principal aferent acestei cauze, aceste două proceduri fiind, așadar, autonome, iar interesul reclamantului în cadrul unei proceduri de constatare a inexistenței fiind de altfel examinat numai după ce calea jurisdicțională astfel inițiată a fost considerată admisibilă. În plus, în mai multe dintre prezentele cauze principale nu ar exista o procedură paralelă în curs analogă celei identificate în Hotărârea Prokurator Generalny.
63
Pe de altă parte, luarea în considerare a sistemului național al tuturor căilor de atac de care dispun particularii evocată în această hotărâre ar trebui să conducă la consacrarea acțiunii în cauză în constatarea inexistenței, care ar constitui astfel singura cale care ar permite asigurarea respectării garanțiilor care decurg din articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și din articolul 47 din cartă, ținând seama de lipsa oricărei căi de atac în dreptul intern care ar permite contestarea directă a mandatului unui judecător după ce acesta a fost numit în mod nelegal de către Președintele Republicii.
64
Instanța de trimitere evocă în plus împrejurarea că judecătorii care respectă concluziile care decurg din jurisprudența Curții în materia statului de drept se expun în prezent la represalii atât disciplinare, cât și penale, după cum ar atesta diverse exemple concrete evocate de aceasta. Ea arată, pe de altă parte, că dosarele naționale în cauzele C‑487/19 și C‑508/19, trimise de Curte instanțelor de trimitere din aceste cauze, au fost păstrate de noul prim‑președinte al Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) și nu au fost transmise instanțelor menționate și că, între timp, compunerea acestora din urmă ar fi fost remaniată, așa încât în prezent ar fi compuse în majoritate din judecători numiți în cadrul unor proceduri afectate de deficiențe similare celor în discuție în cauza C‑487/19.
65
În sfârșit, în ceea ce privește circumstanțele proprii cauzelor C‑494/20, C‑496/20, C‑508/19 și C‑509/20, instanța de trimitere consideră că trebuie să se țină seama de asemenea de faptul că în final Camera disciplinară este cea care va fi chemată să controleze legalitatea desemnării de către președintele camerei respective a instanțelor disciplinare competente să soluționeze proceduri disciplinare desfășurate în paralel împotriva reclamanților din litigiile principale.
Cu privire la admisibilitate
66
În temeiul articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când Curtea este în mod vădit necompetentă să judece o cauză sau atunci când o cerere este în mod vădit inadmisibilă, Curtea poate oricând să decidă, după ascultarea avocatului general, fără continuarea procedurii, să se pronunțe prin ordonanță motivată.
67
Se impune aplicarea acestei dispoziții în speță. Astfel, având în vedere concluziile care decurg din Hotărârea Prokurator Generalny, inadmisibilitatea prezentelor cereri de decizie preliminară nu mai lasă în prezent loc niciunei îndoieli (a se vedea prin analogie Ordonanța din 6 octombrie 2020, Prokuratura Rejonowa w Słubicach, C‑623/18, nepublicată, EU:C:2020:800, punctul 23).
Cu privire la a șasea și a șaptea întrebare
68
În ceea ce privește întrebările preliminare a șasea și a șaptea, trebuie subliniat de la bun început, pe de o parte, că acestea sunt redactate în termeni identici cu cei ai primelor două întrebări adresate în cererea de decizie preliminară a cărei inadmisibilitate a fost constatată de Curte în Hotărârea Prokurator Generalny și, pe de altă parte, că cererea de decizie preliminară menționată fusese adresată Curții în cadrul aceleiași cauze principale care a determinat ulterior trimiterea preliminară în cadrul uneia dintre prezentele cauze conexate, și anume cauza C‑509/20.
69
În acest context, trebuie arătat că, la punctul 60 din Hotărârea Prokurator Generalny, Curtea a amintit jurisprudența sa constantă potrivit căreia procedura instituită la articolul 267 TFUE constituie un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiilor asupra cărora urmează să se pronunțe și că justificarea trimiterii preliminare nu este formularea unor opinii consultative cu privire la probleme generale sau ipotetice, ci nevoia inerentă soluționării efective a unui litigiu. Totodată, la punctul 62 din această hotărâre, Curtea a amintit de asemenea jurisprudența sa constantă potrivit căreia atât din textul, cât și din economia articolului 267 TFUE rezultă că procedura preliminară presupune printre altele ca o cauză să fie efectiv pendinte în fața instanțelor naționale, acestea fiind chemate să adopte în cadrul său o decizie susceptibilă să ia în considerare hotărârea preliminară.
70
În ceea ce privește acțiunea civilă în constatarea inexistenței raportului de muncă al unui judecător, pendinte în litigiul principal din cauza C‑508/19, după ce a amintit, la punctul 66 din Hotărârea Prokurator Generalny, că, în măsura în care un asemenea tip de acțiune care urmărește obținerea unei decizii cu caracter declarativ este autorizat de dreptul național, iar o instanță de trimitere a considerat admisibilă acțiunea cu care este sesizată în temeiul acestui drept, nu este de competența Curții să repună în discuție această apreciere, Curtea a constatat totuși, la punctul 67 din această hotărâre, că în speță situația nu era aceasta.
71
Astfel, instanța de trimitere din cauza C‑508/19, sesizată cu o acțiune de această natură, a arătat că nu dispunea, în temeiul dreptului național aplicabil, de competența care i‑ar permite să se pronunțe cu privire la legalitatea actului prin care o persoană a fost numită judecător și că admisibilitatea unei asemenea acțiuni nu poate fi constatată nici în temeiul acestui drept național. Or, în prezentele cauze conexate, instanța de trimitere, care este sesizată cu acțiuni similare, nu dispune nici ea de o atare competență.
72
Amintind de asemenea, la punctele 68 și 69 din Hotărârea Prokurator Generalny, jurisprudența sa constantă potrivit căreia, în principiu, cooperarea dintre Curte și instanțele naționale instituită la articolul 267 TFUE presupune ca instanța de trimitere să fie competentă să se pronunțe cu privire la litigiul principal, pentru ca acesta să nu fie considerat pur ipotetic, și că situația poate fi diferită numai în anumite împrejurări excepționale, Curtea a expus, la punctul 70 și următoarele din această hotărâre, motivele pentru care o astfel de excepție nu putea prevala în speță.
73
În această privință, Curtea a subliniat, în primul rând, și după cum rezultă din cuprinsul punctului 70 din Hotărârea Prokurator Generalny, interpretat în lumina punctelor 63-65 din aceasta, că din cuprinsul deciziei de trimitere în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre reieșea că, deși viza în mod formal constatarea inexistenței unui raport de muncă între pârâtul din litigiul principal și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), față de care reclamanta din litigiul principal era de altfel complet străină, acțiunea formulată de aceasta din urmă urmărea în fond să repună în discuție validitatea numirii pârâtului menționat pe postul său de judecător al Sąd Najwyższy (Curtea Supremă). Curtea a arătat de asemenea că, procedând astfel, reclamanta respectivă urmărea în realitate soluționarea unei chestiuni juridice care se ridica în cadrul procedurii disciplinare deschise la acel moment împotriva sa în fața unei alte instanțe naționale și care privea caracterul efectiv al actului prin care aceasta din urmă fusese desemnată, și anume o procedură jurisdicțională distinctă de cea inițiată în litigiul principal și în care aceeași reclamantă solicita de altfel instanței de trimitere să dispună suspendarea cu titlu asigurătoriu.
74
Or, constatări analoge se impun în toate litigiile principale care au condus la prezentele trimiteri preliminare.
75
Astfel, mai întâi, situația este aceeași în cauza C‑509/20, care, după cum s‑a arătat anterior, are legătură cu același litigiu principal în care a fost pronunțată Hotărârea Prokurator Generalny. Situația este aceeași și în ceea ce privește litigiile principale în cauzele C‑494/20 și C‑496/20, care, după cum reiese din cuprinsul punctelor 25-28 din prezenta ordonanță, prezintă o configurație din toate punctele de vedere analogă celei care caracterizează litigiile principale în cauzele C‑508/19 și C‑509/20.
76
[Astfel cum a fost îndreptat prin Ordonanța din 2 martie 2023] Această situație se regăsește, pe de altă parte, și în ceea ce privește celelalte litigii principale din prezentele cauze conexate. Astfel, după cum rezultă din cuprinsul deciziilor de trimitere și din descrierile care figurează la punctele 29-43 din prezenta ordonanță, deși vizează în mod formal constatarea inexistenței raporturilor de muncă dintre pârâții din litigiul principal în fiecare dintre aceste litigii și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), acțiunile introduse de diferiții reclamanți din litigiile principale în cauzele C‑491/20-C‑493/20, C‑495/20, C‑506/20 și C‑511/20 urmăresc în fond repunerea în discuție a validității numirii pârâților menționați pe postul lor de judecători ai Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) și, în cest mod, soluționarea unor chestiuni juridice care se ridică în cadrul altor proceduri la care acești reclamanți din litigiile principale sunt parte în fața altor instanțe. Trebuie observat de altfel că aproape toți reclamanții din litigiile principale au solicitat de asemenea instanței de trimitere în prezentele cauze să dispună suspendarea, cu titlu asigurătoriu, a acestor alte proceduri judiciare distincte la care sunt deci părți.
77
Așadar, prin analogie cu ceea ce a arătat Curtea la punctul 71 din Hotărârea Prokurator Generalny în ceea ce privește întrebările identice adresate Curții în cauza C‑508/19, întrebările a șasea și a șaptea adresate acesteia în cauzele C‑491/20, C‑492/20-C‑496/20, C‑506/20 și C‑511/20 se referă în mod intrinsec la alte litigii decât litigiile principale și față de care acestea din urmă nu sunt în realitate decât accesorii, în sensul că aceste întrebări urmăresc în esență să permită să se aprecieze dacă anumite nelegalități pretinse care au afectat numirea judecătorilor pârâți în litigiile principale au drept consecință faptul că aceștia nu au fost sau nu vor fi competenți să adopte acte în cadrul acestor alte litigii. În mod analog, întrebările în discuție urmăresc, în contextul specific care caracterizează cauza C‑492/20, să permită să se aprecieze dacă o afirmație care denunță astfel de nereguli poate fi calificată drept abatere disciplinară în cadrul litigiului disciplinar la care este parte, pe de altă parte, reclamantul din litigiul principal în cauza menționată.
78
În aceste condiții și după cum a subliniat și Curtea la punctul 71 din Hotărârea Prokurator Generalny, aceasta ar fi constrânsă, pentru a aprecia pe deplin obiectul acelorași întrebări preliminare și pentru a le da un răspuns adecvat, să ia în considerare mai degrabă elementele relevante care caracterizează aceste alte proceduri judiciare decât să țină seama de configurația prezentelor litigii principale, așa cum impune însă articolul 267 TFUE.
79
În al doilea rând, Curtea a arătat, la punctul 72 din Hotărârea Prokurator Generalny, că, în lipsa unui drept la acțiune directă împotriva numirii în calitate de președinte al Camerei disciplinare a pârâtului din cauza principală în care s‑a pronunțat hotărârea citată sau împotriva actului emis de acesta din urmă prin care este desemnată instanța disciplinară însărcinată cu examinarea litigiului disciplinar inițiat împotriva reclamantei din acea cauză principală, aceasta din urmă ar fi putut invoca în fața instanței respectivă o contestație întemeiată pe eventuala încălcare, care decurge din actul menționat, a dreptului său ca același litigiu să fie judecat de o instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită în prealabil prin lege.
80
La punctul 73 din Hotărârea Prokurator Generalny, Curtea a subliniat în plus, în această privință, că a statuat deja că dispozițiile naționale care conferă președintelui Camerei disciplinare competența discreționară de a desemna instanța disciplinară competentă teritorial să judece în procedurile disciplinare împotriva judecătorilor de la instanțele de drept comun încalcă articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE [Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regimul disciplinar al judecătorilor), C‑791/19, EU:C:2021:596, punctul 176]. De asemenea, Curtea a arătat, la punctul 74 din Hotărârea Prokurator Generalny, că, având în vedere efectul direct pe care îl are dispoziția menționată, în măsura în care impune cerința ca instanțele chemate să interpreteze și să aplice dreptul Uniunii să fie independente, imparțiale și constituite în prealabil prin lege, principiul supremației dreptului Uniunii impune unei instanțe disciplinare astfel desemnate să lase neaplicate atari dispoziții naționale și, prin urmare, să se declare necompetentă să judece litigiul cu care este sesizată.
81
În ceea ce privește împrejurarea, invocată de instanța de trimitere și amintită la punctul 65 din prezenta ordonanță, potrivit căreia Camera disciplinară este cea căreia îi va reveni în final sarcina de a controla legalitatea desemnării de către președintele camerei menționate a instanțelor disciplinare competente să soluționeze procedurile disciplinare în cauză, trebuie arătat că, ulterior introducerii prezentelor cereri de decizie preliminară, Curtea a statuat printre altele că, prin faptul că nu a garantat independența și imparțialitatea Camerei disciplinare care este chemată să judece în primă instanță și în apel cauzele disciplinare privind judecătorii de la instanțele de drept comun, Republica Polonă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE [Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regimul disciplinar al judecătorilor), C‑791/19, EU:C:2021:596, punctul 113].
82
[Astfel cum a fost îndreptat prin Ordonanța din 2 martie 2023] Or, pentru motivele deja evocate la punctul 75 din prezenta ordonanță, considerațiile enunțate la punctele 79-81 din această ordonanță sunt valabile, în mod identic, în contextul prezentelor cauze C‑494/20, C‑496/20 și C‑509/20.
83
Pe de altă parte, considerații similare pot fi formulate, mutatis mutandis, în ceea ce privește celelalte litigii principale din prezentele cauze conexate.
84
Rezultă astfel, mai întâi, că reclamantul din litigiul principal în cauza C‑492/20 ar fi fost în măsură să își formuleze argumentația întemeiată pe pretinse vicii care au afectat numirea judecătorului pârât în litigiul principal în raport cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE în mod direct în fața instanței disciplinare care a fost sesizată cu procedura disciplinară desfășurată împotriva sa, pentru a contesta caracterul pretins ilicit al afirmațiilor menționate la punctul 33 din prezenta ordonanță pe care le‑a efectuat în legătură cu împrejurările în care a intervenit respectiva numire.
85
În ceea ce privește, apoi, cauza C‑493/20, trebuie arătat că reclamantul din litigiul principal aferent acestei cauze trebuie de asemenea să beneficieze de posibilitatea de a se prevala de eventuala lipsă a caracterului efectiv al hotărârii prin care se dispun măsuri asigurătorii adoptate de Camera disciplinară în privința sa invocând faptul că hotărârea în discuție este contrară articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, și aceasta, printre altele, atât în cadrul procedurii disciplinare aflate încă în curs împotriva sa, cât și în raport cu toate celelalte autorități naționale care ar fi chemate să dea curs hotărârii menționate.
86
În ceea ce privește cauza C‑491/20, trebuie amintit că, în cadrul procedurii inițiate de W. Ż. pentru a contesta măsura de mutare al cărei obiect îl făcuse și care a condus la ordonanța dată de judecătorul A. S. avută în vedere la punctul 36 din prezenta ordonanță, Camera civilă, sesizată cu o cerere de recuzare în contextul procedurii respective, a sesizat Curtea cu o cerere de decizie preliminară care între timp a condus la pronunțarea Hotărârii din 6 octombrie 2021, W. Ż. (Camera de control extraordinar și cauze publice a Curții Supreme – Numire) (C‑487/19, EU:C:2021:798).
87
Or, în această hotărâre și după cum reiese din dispozitivul acesteia, Curtea a declarat că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și principiul supremației dreptului Uniunii trebuie interpretate în sensul că o instanță națională sesizată cu o cerere de recuzare formulată în cadrul unei căi de atac prin intermediul căreia un judecător în funcție în cadrul unei instanțe susceptibile să interpreteze și să aplice dreptul Uniunii contestă o decizie prin care a fost mutat fără consimțământul său are obligația, atunci când o asemenea consecință este indispensabilă având în vedere situația procedurală în cauză, pentru a garanta supremația dreptului Uniunii, să considere că este neavenită o ordonanță prin care o instanță care se pronunță în ultim grad și în complet de judecător unic a respins calea de atac respectivă, dacă din ansamblul condițiilor și al împrejurărilor în care s‑a desfășurat procesul de numire a acestui judecător unic reiese că numirea a intervenit cu încălcarea vădită a normelor fundamentale care fac parte integrantă din instituirea și din funcționarea sistemului judiciar în discuție și că integritatea rezultatului la care a condus acest proces este pusă în pericol, generând în percepția justițiabililor îndoieli legitime în ceea ce privește independența și imparțialitatea judecătorului în cauză, astfel încât ordonanța menționată nu poate fi considerată că emană de la o instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită în prealabil prin lege, în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE.
88
În sfârșit, în ceea ce privește cauzele C‑495/20, C‑506/20 și C‑511/20, precum și obiectivul urmărit de reclamanții din cauzele principale, care vizează în esență să obțină ca judecătorii Camerei de control extraordinar și cauze publice să nu se poată pronunța asupra căilor de atac pe care aceștia le‑au introdus, pe de altă parte, în fața Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), avute în vedere la punctele 38-43 din prezenta ordonanță, și în acest caz, aceștia trebuie să poată formula toate argumentele întemeiate pe o eventuală încălcare a dispozițiilor în cauză ale dreptului Uniunii în cadrul procedurii aferente căilor de atac respective și în fața instanței sesizate cu acestea.
89
De altfel, mai trebuie arătat că, având în vedere efectul direct de care beneficiază articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, deja amintit la punctul 80 din prezenta ordonanță, și consecințele care rezultă din acest fapt în privința principiului supremației dreptului Uniunii în raport cu toate autoritățile din fiecare stat membru, nu reiese în ce mod hotărârile care ar fi pronunțate în prezentele cauze principale pentru a se constata inexistența unui raport de muncă al pârâților din litigiile principale s‑ar putea dovedi de natură să conducă, în ceea ce îi privește pe reclamanții din litigiile principale în aceleași cauze, la un rezultat diferit de cel care, eventual, ar putea decurge în mod direct din articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE în ansamblul contextelor procedurale naționale paralele menționate la punctele 82-88 din prezenta ordonanță.
90
În al treilea rând, Curtea a arătat, la punctul 75 din Hotărârea Prokurator Generalny, că din explicațiile cuprinse în decizia de trimitere în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, explicații la care instanța de trimitere din prezentele cauze conexate a indicat că subscrie pe deplin, precum și din însuși modul de redactare a primei întrebări preliminare adresate în cauza C‑508/19 și reiterate, ca a șasea întrebare, în prezentele cauze conexate reieșea că întrebările formulate de instanța de trimitere sunt legate în special de faptul că ordinea juridică națională ar fi fost remaniată în mod deliberat de legiuitorul polonez pentru a împiedica pentru viitor posibilitatea ca procesul de numire a judecătorilor la Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) să facă obiectul unui control jurisdicțional efectiv.
91
Or, în această privință, referitor la modificările legislative astfel criticate de instanța de trimitere și care au afectat succesiv articolul 44 din Legea privind KRS, Curtea a arătat în esență, după cum reiese din cuprinsul punctelor 77-81 din Hotărârea Prokurator Generalny, că între timp acestea au condus la pronunțarea Hotărârii din 2 martie 2021, A. B. și alții (Numirea judecătorilor la Curtea Supremă – Căi de atac) (C‑824/18, EU:C:2021:153). Curtea a amintit printre altele textul dispozitivului hotărârii menționate, care a precizat în ce condiții instanța de trimitere care a sesizat Curtea în acea cauză ar putea să considere în mod întemeiat respectivele modificări legislative ca fiind contrare articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și/sau articolului 267 TFUE și, în consecință, să înlăture aplicarea lor, având în vedere principiul supremației.
92
În acest context, Curtea a subliniat, la punctul 80 din Hotărârea Prokurator Generalny, că, la punctele 129 și 156 din Hotărârea din 2 martie 2021, A. B. și alții (Numirea judecătorilor la Curtea Supremă – Căi de atac) (C‑824/18, EU:C:2021:153), a statuat că asemenea încălcări ale articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE pot surveni în împrejurări în care, printre altele, condițiile în care intervine în mod neașteptat eliminarea posibilităților unei căi de atac jurisdicționale care exista până la acel moment în ceea ce privește procesul de numire a judecătorilor sau înlăturarea caracterului efectiv al căilor de atac jurisdicționale de acest tip sunt de natură să poată da naștere în percepția justițiabililor unor îndoieli de natură sistemică privind independența și imparțialitatea judecătorilor numiți în urma acestui proces.
93
Pe de altă parte, la punctul 81 din Hotărârea Prokurator Generalny, Curtea a amintit de asemenea că, la punctele 129 și 156 din Hotărârea din 2 martie 2021, A. B. și alții (Numirea judecătorilor la Curtea Supremă – Căi de atac) (C‑824/18, EU:C:2021:153), ea a arătat în mod expres că, în sine, lipsa eventuală a posibilității de a exercita o cale de atac jurisdicțională în contextul unui asemenea proces de numire poate, în anumite cazuri, să nu se dovedească problematică în raport cu cerințele care decurg din dreptul Uniunii, în special din articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE.
94
La acest punct 81, Curtea a constatat, așadar, în această ultimă privință, că o acțiune precum cea din litigiul principal în cauza Prokurator Generalny urmărea în esență obținerea unei forme de invalidare erga omnes a numirii pârâtului din litigiul principal în funcția de judecător al Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), chiar dacă dreptul național nu îi autorizează și nu i‑a autorizat niciodată pe toți justițiabilii să conteste numirea judecătorilor prin intermediul unei acțiuni directe în anulare sau în invalidare a unei asemenea numiri.
95
Or, aceleași considerente și constatări se impun și în ceea ce privește toate cauzele principale.
96
Având în vedere toate elementele astfel evidențiate în Hotărârea Prokurator Generalny care au fost amintite și faptul că funcția conferită Curții prin articolul 267 TFUE constă în a furniza oricărei instanțe a Uniunii elementele de interpretare a dreptului Uniunii care îi sunt necesare pentru soluționarea unor litigii reale cu care este sesizată, ținând seama în special, în acest context, de sistemul ansamblului căilor de atac jurisdicționale de care dispun particularii, Curtea a considerat, în sfârșit, la punctul 82 din această hotărâre, că întrebările adresate Curții în trimiterea preliminară cu care era sesizată depășeau cadrul misiunii jurisdicționale care îi revine acesteia din urmă în temeiul articolului 267 TFUE.
97
Or, elementele evocate de instanța de trimitere și menționate la punctul 64 din prezenta ordonanță nu sunt de natură să afecteze ansamblul considerațiilor care au fost expuse și concluzia reiterată la punctul anterior din prezenta ordonanță.
98
Din tot ceea ce precedă rezultă că întrebările preliminare a șasea și a șaptea trebuie declarate vădit inadmisibile.
Cu privire la a cincea întrebare
99
Având în vedere considerațiile de mai sus, inadmisibilitatea celei de a cincea întrebări preliminare se impune, la rândul său, în mod vădit, instanța de trimitere subliniind de altfel ea însăși, după cum reiese din cuprinsul punctului 60 din prezenta ordonanță, că această întrebare ar rămâne fără obiect în cazul în care întrebările a șasea și a șaptea ar fi declarate inadmisibile.
100
Astfel, a cincea întrebare privește posibilitatea, ea însăși neautorizată de dreptul național, de a adopta măsuri asigurătorii în scopul de a interzice pârâților din unele dintre cauzele principale să continue să își exercite funcția de judecător la Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), precum și de a solicita acestei instanțe să înlăture persoanele interesate de la orice activitate jurisdicțională, în așteptarea unor hotărâri pe fond prin care instanța de trimitere din cauzele respective va fi eventual autorizată, ca urmare a răspunsurilor așteptate de la Curte la a șasea și la a șaptea întrebare, să constate inexistența raporturilor de muncă dintre judecătorii menționați și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) în temeiul dreptului Uniunii. În aceste condiții, întrucât a șasea și a șaptea întrebare au fost declarate inadmisibile și, în consecință, nu s‑a răspuns la ele pe fond, nu se poate considera că un răspuns la a cincea întrebare este necesar pentru soluționarea litigiilor principale.
Cu privire la a patra întrebare
101
A patra întrebare trebuie de asemenea să fie considerată vădit inadmisibilă.
102
În această privință trebuie arătat că însăși formularea acestei a patra întrebări, astfel cum a fost reprodusă la punctul 46 din prezenta ordonanță, face ca înțelegerea ei să fie extrem de dificilă, iar motivele deciziilor de trimitere nu permit, nici acestea, o mai bună înțelegere a conținutului său exact, anumite afirmații complexe cuprinse în acestea, referitoare în special la legăturile de subsidiaritate ce ar exista între cea de a doua întrebare și cea de a patra întrebare, complicând și mai mult înțelegerea. În consecință, este dificil să se delimiteze problema exactă și concretă de interpretare a dispozițiilor dreptului Uniunii care s‑ar putea ridica în litigiile principale în legătură cu a patra întrebare.
103
În special, nu reiese în ce mod condițiile în care a intervenit numirea celor doi președinți, al Camerei disciplinare și, respectiv, al Camerei de control extraordinar și cauze publice, în calitate de judecători ai Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) ar putea, pentru simplul motiv că aceștia au formulat cererile de transfer al dosarelor în cauză, să aducă atingere dreptului reclamanților din litigiile principale la judecarea cauzei lor de către o instanță independentă. Astfel, numai condițiile de numire a judecătorilor eventual chemați să se pronunțe în cadrul uneia dintre cele două camere vizate par, dacă este cazul, de natură să poată conduce la o asemenea atingere.
104
Nu reiese nici în ce mod cererile de transfer al cauzelor principale care ar fi fost formulate ar fi de natură să necesite din partea instanței de trimitere o altă decizie decât cea pe care aceasta este, în orice caz, ținută să o adopte, independent de existența unei astfel de „cereri”, în ceea ce privește un eventual transfer al cauzelor menționate către una sau cealaltă dintre camerele în cauză, dictat de împrejurarea că acestea ar fi competente să le soluționeze sau, dimpotrivă, în ceea ce privește un eventual refuz al unui atare transfer pentru motivul, de exemplu, că o asemenea cameră nu ar constitui o instanță independentă.
105
Or, trebuie amintit, în aceste diverse privințe, că, după cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, este indispensabil ca instanța națională să dea un minim de explicații cu privire la motivele alegerii dispozițiilor de drept al Uniunii a căror interpretare se solicită, precum și la legătura pe care o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, punctul 115 și jurisprudența citată). În acest sens, informațiile furnizate și întrebările adresate în deciziile de trimitere trebuie să permită Curții nu numai să dea răspunsuri utile, ci și să ofere guvernelor statelor membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații, conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, și revine Curții obligația de a veghea ca posibilitatea respectivă să fie asigurată (a se vedea în acest sens Ordonanța din 12 mai 2016, Security Service și alții, C‑692/15-C‑694/15, EU:C:2016:344, punctul 21, precum și jurisprudența citată).
Cu privire la a doua și a treia întrebare
106
În sfârșit, întrebările a doua și a treia au, la rândul lor, un caracter vădit inadmisibil.
107
În această privință trebuie amintit că întrebările menționate privesc interdicțiile de a contesta legitimitatea instanțelor sau de a stabili ori de a examina legalitatea numirii unui judecător sau a competenței sale de a îndeplini sarcini de administrare a justiției, care decurg din articolul 29 alineatele 2 și 3 din Legea privind Curtea Supremă.
108
Or, după cum reiese din explicațiile furnizate de instanța de trimitere, întrebările în discuție au fost adresate de aceasta în măsura în care asemenea dispoziții naționale ar fi putut împiedica, pe de o parte, constatarea de către această instanță a inexistenței raporturilor de muncă dintre pârâții din litigiile principale și Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) în ipoteza în care răspunsurile date de Curte la întrebările a șasea și a șaptea ar fi fost de natură să îi permită să efectueze astfel de constatări și, pe de altă parte, refuzul completelor de judecată ale Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) care au formulat prezentele cereri de decizie preliminară de a efectua transferul litigiilor principale către alte camere ale acestei instanțe, chiar dacă un atare refuz s‑ar impune având în vedere răspunsurile date de Curte la prima sau la a patra întrebare.
109
În aceste condiții, este suficient să se constate că, ținând seama de inadmisibilitatea celei de a patra, a celei de a șasea și a celei de a șaptea întrebări și de retragerea primei întrebări, eventualele răspunsuri la întrebările a doua și a treia ar fi lipsite de orice relevanță pentru soluționarea litigiilor principale.
110
Având în vedere toate considerațiile care precedă, prezentele cereri de decizie preliminară trebuie declarate vădit inadmisibile.
111
[Astfel cum a fost îndreptat prin Ordonanța din 2 martie 2023] În aceste condiții, nu este necesară pronunțarea cu privire la cererea formulată de A. S. având ca obiect efectuarea unei audieri a unui martor, în temeiul articolului 67 din Regulamentul de procedură al Curții, cererea respectivă rămânând astfel fără obiect (a se vedea prin analogie Ordonanța din 6 octombrie 2020, Prokuratura Rejonowa w Słubicach, C‑623/18, nepublicată, EU:C:2020:800, punctul 37).
Cu privire la cheltuielile de judecată
112
Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) dispune:
Cererile de decizie preliminară formulate de Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) [Curtea Supremă (Camera pentru litigii de muncă și asigurări sociale), Polonia] prin deciziile din 15 iulie 2020 sunt inadmisibile.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.