62017CC0557
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
PAOLO MENGOZZI
prezentate la 4 octombrie 2018 (
1
)
Cauza C‑557/17
Y.Z.,
Z.Z.,
Y.Y.,
Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie
[cerere de decizie preliminară formulată de Raad van State (Consiliul de Stat, Țările de Jos)]
„Trimitere preliminară – Directiva 2003/86/CE – Dreptul la reîntregirea familiei – Directiva 2003/109/CE – Statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung – Retragerea permisului de ședere sau pierderea statutului din motive de fraudă – Necunoaștere”
I. Introducere
1.
În prezenta cauză, prin intermediul primei întrebări preliminare, Raad van State (Consiliul de Stat, Țările de Jos) urmărește să afle dacă permisul de ședere eliberat unui membru al familiei unui resortisant al unei țări terțe în conformitate cu Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei (
2
), dobândit în temeiul unor informații frauduloase furnizate de susținătorul reîntregirii (
3
), poate fi retras atunci când titularul său nu avea cunoștință de caracterul fraudulos al informațiilor menționate. În mod similar, prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, pentru a pierde statutul de rezident pe termen lung, astfel cum rezultă din Directiva 2003/109/CE a Consiliului din 25 noiembrie 2003 privind statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung (
4
), este necesar ca titularul statutului respectiv să fi avut cunoștință de fraudă, pentru motivul că statutul menționat ar fi fost obținut în temeiul unor informații frauduloase.
2.
Desigur, astfel cum observa avocatul general Elmer în Concluziile sale prezentate în cauza Kol (C‑285/95, EU:C:1997:107, punctul 19), aprobarea fraudei săvârșite în vederea obținerii unui permis de ședere „ar însemna să fie recompensată o faptă blamabilă, ceea ce ar constitui pentru alții o încurajare – în loc de o descurajare – de a furniza declarații false autorităților statelor membre însărcinate cu supravegherea străinilor”. Totuși, în cauza principală, beneficiarii permiselor de ședere menționate în întrebările preliminare nu aveau cunoștință de caracterul fraudulos al informațiilor furnizate în susținerea cererilor depuse în vederea obținerii lor. Prin urmare, ei suferă consecințele fraudei săvârșite de o altă persoană.
3.
Curtea s‑a aflat deja în situația de a se pronunța cu privire la incidența dobândirii frauduloase de către un lucrător turc a permisului propriu de ședere asupra drepturilor care revin membrilor familiei acestui lucrător în temeiul articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia (
5
) din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii între Comunitatea Europeană și Turcia. În schimb, acesteia nu i s‑a solicitat niciodată să se pronunțe cu privire la aspectul dacă, atunci când au fost utilizate documente frauduloase în susținerea unor cereri de eliberare a permiselor de ședere în temeiul, pe de o parte, al reîntregirii familiale și, pe de altă parte, al rezidenței pe termen lung, permisele astfel obținute pot fi retrase retroactiv din motive de fraudă în cazurile în care titularii acestora nu au avut cunoștință de caracterul fraudulos al documentelor menționate. Prezenta cauză dă, așadar, ocazia Curții de a clarifica acest aspect, care necesită examinarea interacțiunii dintre fraudă și intenția frauduloasă.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
4.
Potrivit articolului 16 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/86:
„De asemenea, statele membre pot respinge o cerere de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei sau pot retrage permisul de ședere al unui membru al familiei sau pot refuza reînnoirea acestuia, în cazul în care se constată că:
(a)
au fost utilizate informații false sau mincinoase sau documente false sau falsificate sau că s‑a recurs la fraudă sau la alte mijloace ilegale.”
5.
Potrivit articolului 17 din Directiva 2003/86, „[s]tatele membre țin seama în mod adecvat de natura și soliditatea legăturilor de familie ale persoanei și de durata rezidenței sale în statul membru, precum și de existența unor legături familiale, culturale sau sociale cu țara de origine, în cazul […] retragerii sau al refuzului de reînnoire al permisului de ședere […]”.
6.
Articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109, intitulat „Retragerea sau pierderea statutului”, prevede:
„(1)   Rezidentul pe termen lung își pierde dreptul la statutul de rezident pe termen lung în următoarele cazuri:
(a)
constatarea dobândirii frauduloase a statutului de rezident pe termen lung.”
B.
Dreptul neerlandez
7.
Articolul 18 alineatul 1 teza introductivă și litera c) din Vreemdelingenwet 2000 (Legea privind străinii din 2000, Țările de Jos, denumită în continuare „Vw 2000”) coroborat cu articolul 19 din aceeași lege constituie punerea în aplicare a articolului 16 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/86. Articolul 18 alineatul 1 teza introductivă și litera c) din Vw 2000 prevede:
„O cerere de prelungire a valabilității unui permis de ședere pe durată limitată în sensul articolului 14 poate fi respinsă dacă […] străinul a furnizat informații incorecte sau nu a furnizat informații care ar fi determinat respingerea cererii inițiale de acordare sau de prelungire.”
8.
Articolul 19 din Vw 2000 prevede:
„Permisul de ședere pe durată limitată poate fi retras pentru motivele prevăzute la articolul 18 alineatul 1, cu excepția celui prevăzut la litera b) […].”
9.
Potrivit articolului 20 alineatul 1 din Vw 2000 (
6
):
„Ministrul este competent:
a)
să admită, să respingă sau să nu examineze cererea de eliberare a unui permis de ședere pe durată nelimitată;
b)
să retragă permisul de ședere pe durată nelimitată […].”
10.
Articolul 21 alineatele 1 și 3 din Vw 2000 prevede:
„1.   În aplicarea articolului 8 alineatul (2) din [Directiva 2003/109], cererea de eliberare sau de modificare a unui permis de ședere pe durată nelimitată prevăzut la articolul 20 nu poate fi respinsă decât atunci când străinul:
a)
nu a avut reședința legală, în sensul articolului 8, timp de cinci ani și fără întrerupere înainte de a depune cererea;
[…]
d)
nu dispune în mod independent și durabil, împreună sau nu cu membrul familiei la care locuiește, de mijloace de existență suficiente;
[…]
h)
a furnizat informații incorecte sau nu a furnizat informații care ar fi determinat respingerea cererii de acordare, de modificare sau de prelungire;
[…]”
III. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
11.
Reclamantului Y. Z. (denumit în continuare „tatăl”), resortisant al unei țări terțe, i‑au fost acordate mai multe permise de ședere în conformitate cu dreptul național, în cadrul pretinselor sale activități de manager al unei societăți, care s‑au dovedit fictive (
7
). Nu se contestă că tatăl a obținut permisele de ședere în mod fraudulos.
12.
La 31 ianuarie 2002, în cadrul dreptului la reîntregirea familiei, reclamantului Z. Z. (denumit în continuare „fiul”), născut în anul 1991, și reclamantei Y. Y. (denumită în continuare „mama”), ambii resortisanți ai unor țări terțe, le‑a fost acordat un permis de ședere obișnuit cu durată limitată în sensul articolului 2 litera (d) din Directiva 2003/86 (
8
) (denumit în continuare „permis de ședere în scopul reîntregirii familiei”). Prin deciziile din 21 martie 2007, mama și fiul au obținut, începând cu 18 octombrie 2006, un permis de ședere obișnuit cu durată nelimitată cu mențiunea „rezident pe termen lung – CE” (denumit în continuare „permis de ședere de rezident pe termen lung”), în conformitate cu articolele 7 și 8 din Directiva 2003/109.
13.
Prin deciziile din 29 ianuarie 2014, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (secretarul de stat pentru securitate și justiție, Țările de Jos, denumit în continuare „secretarul de stat”) a retras cu efect retroactiv, pe de o parte, permisele de ședere în scopul reîntregirii familiei acordate mamei și fiului și, pe de altă parte, în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109, permisele de ședere de rezident pe termen lung care le fuseseră eliberate (denumite în continuare „deciziile de retragere din 29 ianuarie 2014”). Acesta le‑a impus să părăsească imediat Țările de Jos și a adoptat o interdicție de intrare împotriva lor. Deciziile de retragere din 29 ianuarie 2014 erau justificate de faptul că permisele de ședere în scopul reîntregirii familiei al mamei și al fiului fuseseră eliberate în temeiul declarațiilor frauduloase date de presupusul angajator al tatălui pentru a justifica că tatăl dispune de resurse stabile, constante și suficiente, astfel cum prevede articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2003/86. În mod similar, permisele de ședere de rezident pe termen lung eliberate mamei și fiului fuseseră de asemenea obținute în mod fraudulos, deoarece, pe de o parte, fuseseră acordate pe baza supoziției inexacte că mama și fiul aveau un drept de ședere legală în cadrul șederii lor în scopul reîntregirii familiei și, pe de altă parte, adeverințele de angajat frauduloase ale tatălui fuseseră de asemenea furnizate pentru a justifica că dispuneau de resurse stabile, regulate și suficiente în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109. Potrivit secretarului de stat, faptul că mama și fiul aveau sau nu aveau cunoștință de frauda săvârșită de tată și că aveau sau nu aveau cunoștință de natura frauduloasă a adeverințelor este lipsit de relevanță pentru a răspunde la întrebarea dacă permisele lor de ședere fuseseră obținute în mod fraudulos. De asemenea, este lipsit de relevanță faptul că fiul, minor la momentul depunerii cererilor de acordare a permiselor de ședere, nu a semnat el însuși cererile menționate.
14.
Prin decizia din 4 mai 2015, secretarul de stat a declarat nefondate obiecțiile formulate împotriva deciziilor din 29 ianuarie 2014. Prin decizia din 31 mai 2016, rechtbank Den Haag zittingsplaats Amsterdam (Tribunalul din Haga, locul ședinței în Amsterdam, Țările de Jos) a anulat în parte și a confirmat în parte aceste decizii. Tatăl, mama, fiul, precum și secretarul de stat au formulat apel împotriva acestei decizii la Raad van State (Consiliul de Stat).
15.
Potrivit tatălui, mamei și fiului, rechtbank Den Haag zittingsplaats Amsterdam (Tribunalul din Haga, locul ședinței în Amsterdam) nu ar fi ținut seama de faptul că mama și fiul nu au săvârșit ei înșiși în niciun moment fapte frauduloase. În plus, ei apreciază că principiul securității juridice garantat de dreptul Uniunii se opune retragerii permisului lor de ședere de rezident pe termen lung. Ei fac referire, în această privință, la Hotărârea din 18 decembrie 2008, Altun (C‑337/07, EU:C:2008:744).
16.
Instanța de trimitere arată că aspectul referitor la persoana care a recurs la fraudă pare lipsit de relevanță având în vedere modul de redactare a articolului 16 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/86 și a articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109. Aceasta subliniază, pe de o parte, că termenii „informații false sau mincinoase” și „sau că s‑a recurs la fraudă”, care figurează la articolul 16 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/86, precum și termenul „frauduloase”, cuprins la articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109, arată că trebuie să fie vorba despre o anumită cerință privind dolul sau vinovăția. Pe de altă parte, aceasta observă că, în Comunicarea către Parlamentul European și Consiliu din 2 iulie 2009 privind orientări pentru o mai bună transpunere și aplicare a Directivei 2004/38/CE privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora (denumită în continuare „orientările pentru aplicarea Directivei 2004/38”) (
9
), noțiunea „fraudă” este definită ca „înșelarea sau inventarea unui subterfugiu, cu intenție, în scopul de a obține dreptul la libera circulație și ședere în conformitate cu directiva”. În ceea ce privește jurisprudența Curții, aceasta nu furnizează, potrivit instanței de trimitere, elemente suficiente pentru interpretarea noțiunii „fraudă”.
17.
În aceste condiții, Raad van State (Consiliul de Stat) a decis să suspende judecarea cauzei și a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 16 alineatul (2) teza introductivă și litera (a) din [Directiva 2003/86] trebuie interpretat în sensul că se opune retragerii unui permis de ședere acordat în scopul reîntregirii familiei atunci când acesta a fost dobândit pe baza unor informații frauduloase, dar membrul familiei nu avea cunoștință de caracterul fraudulos al acestor informații?
2)
Articolul 9 alineatul (1) teza introductivă și litera (a) din [Directiva 2003/109] trebuie interpretat în sensul că se opune retragerii statutului de rezident pe termen lung atunci când acesta a fost dobândit pe baza unor informații frauduloase, dar rezidentul pe termen lung nu avea cunoștință de caracterul fraudulos al acestor informații?”
IV. Analiză
A.
Cu privire la interpretarea articolului 16 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/86
18.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere urmărește să afle în esență dacă, pentru retragerea permisului de ședere în scopul reîntregirii familiei al mamei și al fiului, este necesar, potrivit articolului 16 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/86, să se stabilească dacă aceștia din urmă aveau cunoștință de faptul că adeverințele de angajare ale tatălui erau frauduloase (
10
).
19.
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că justițiabilii nu se pot prevala în mod fraudulos sau abuziv de normele dreptului Uniunii (
11
). Acest principiu, care a fost afirmat în mod repetat de Curte, indiferent de sectorul vizat, constituie un principiu general al dreptului Uniunii care se impune indiferent de orice punere în aplicare în legislația europeană sau în cea națională (
12
). Potrivit jurisprudenței Curții, refuzul unui drept sau al unui avantaj ca urmare a unor fapte abuzive sau frauduloase nu este decât simpla consecință a constatării că, în caz de fraudă sau de abuz de drept, condițiile obiective necesare pentru obținerea avantajului urmărit nu sunt în realitate îndeplinite și că, drept consecință, un asemenea refuz nu necesită un temei legal specific (
13
). Curtea pare să aplice această jurisprudență atât în cazurile de fraudă, cât și în cazurile de abuz de drept (
14
). Revine instanțelor naționale, în fiecare speță, întemeindu‑se pe elemente obiective, sarcina de a ține seama de comportamentul abuziv sau fraudulos al persoanelor în cauză pentru a le refuza, dacă este cazul, beneficiul dispozițiilor dreptului Uniunii invocate, luând de asemenea în considerare, la aprecierea unui asemenea comportament, obiectivele urmărite de dispozițiile menționate (
15
).
20.
Acest principiu general al interzicerii fraudei și a abuzurilor de drept se aplică de asemenea în materia imigrării legale. Rezultă din Comunicarea Comisiei către Consiliu și Parlament cu privire la orientările pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/86/CE privind dreptul la reîntregirea familiei (denumite în continuare „orientările pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/86”) (
16
)„că este imperativ [ca statele membre să] ia măsuri împotriva abuzurilor sau a fraudei cu privire la drepturile conferite de [Directiva 2003/86]. În interesul societății și al solicitanților legitimi, Comisia încurajează statele membre să întreprindă acțiuni decisive în conformitate cu dispozițiile de la articolul 16 alineatele (2) și (4)”.
21.
În Hotărârea din 6 februarie 2018, Altun și alții (C‑359/16, EU:C:2018:63, punctele 50-53), Curtea a precizat că „constatarea unei fraude se întemeiază pe o serie concordantă de indicii care stabilesc întrunirea unui element obiectiv și a unui element subiectiv” (
17
). Elementul obiectiv constă în faptul că nu sunt îndeplinite condițiile necesare în vederea obținerii avantajului prevăzut de dreptul Uniunii (
18
). Elementul subiectiv corespunde intenției persoanelor interesate de a evita sau de a eluda condițiile prevăzute de reglementarea aplicabilă în vederea obținerii avantajului respectiv (
19
). Obținerea frauduloasă poate decurge astfel dintr‑o „acțiune voluntară”, precum cea a prezentării unor fapte care nu corespund realității, sau dintr‑o „omisiune voluntară”, precum disimularea unei informații pertinente cu intenția de a eluda condițiile de aplicare a reglementării în cauză (
20
).
22.
În lumina acestei jurisprudențe trebuie să se verifice dacă elementele constitutive ale unei fraude sunt întrunite în împrejurările cauzei principale.
23.
Reiese din ordonanța de trimitere că, la momentul depunerii cererii de reîntregire a familiei, au fost utilizate documente false sau frauduloase ca documente justificative (
21
) pentru a dovedi respectarea condiției impuse la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2003/86, referitoare la obligația de a dispune de resurse stabile, constante și suficiente. În aceste împrejurări, în cazul în care ar rezulta că, în lipsa documentelor menționate, condiția prevăzută la acest articol nu ar fi fost îndeplinită, elementul obiectiv necesar pentru constatarea fraudei, astfel cum a fost definit în Hotărârea din 6 februarie 2018, Altun și alții (C‑359/16, EU:C:2018:63), ar fi stabilit. În această privință, amintim că, în Hotărârea din 6 decembrie 2012, O și alții (C‑356/11 și C‑357/11, EU:C:2012:776, punctul 72), Curtea a precizat că, în principiu, resursele susținătorului reîntregirii sunt cele care fac obiectul examinării individualizate a cererilor de reîntregire impuse de Directiva 2003/86, iar nu resursele resortisantului unei țări terțe pentru care se solicită acordarea unui drept de ședere. Asemenea Comisiei Europene în orientările sale pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/86, considerăm că, prin utilizarea expresiei „în principiu”, Curtea sugerează, cel puțin, că pot exista excepții de la regula potrivit căreia trebuie să se țină seama de resursele susținătorului reîntregirii în cazuri individuale, atunci când acestea sunt justificate de circumstanțe individuale (
22
).
24.
În ceea ce privește elementul subiectiv necesar pentru constatarea fraudei, acesta corespunde, potrivit definiției date în Hotărârea din 6 februarie 2018, Altun și alții (C‑359/16, EU:C:2018:63, punctul 52), aplicată împrejurărilor cauzei principale, intenției
persoanei interesate de a evita sau de a eluda condițiile de eliberare a permisului de ședere în scopul reîntregirii familiei în vederea obținerii avantajului aferent acestuia. Reiese din această definiție că elementul menționat trebuie apreciat în raport cu persoana care urmărește să obțină avantajul care decurge din dispozițiile dreptului Uniunii. În împrejurările cauzei principale, această apreciere trebuie să privească, așadar, persoana care a depus cererea de reîntregire a familiei.
25.
În această privință, faptul că textul articolului 16 litera (a) din Directiva 2003/86 este redactat la diateza pasivă („au fost utilizate documente false sau falsificate” și „s‑a recurs la fraudă”) nu înseamnă că este lipsit de interes să se știe cine a recurs la fraudă, astfel cum sugerează instanța de trimitere, Comisia Europeană și guvernul polonez. Astfel, această redactare se datorează, în opinia noastră, faptului că, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86, statele membre pot decide ca cererea de reîntregire a familiei să fie depusă fie de către susținătorul reîntregirii, fie de către membrul familiei.
26.
Or, în procedura din litigiul principal, cererea de reîntregire a familiei pare să fi fost depusă de tată, în calitate de susținător al reîntregirii. Dacă situația ar fi efectiv aceasta, elementul subiectiv al fraudei ar fi de asemenea stabilit, dat fiind că tatăl avea cunoștință de caracterul fraudulos al documentelor pe care le‑a prezentat în susținerea cererii sale de reîntregire a familiei.
27.
Totuși, amintim că, chiar și atunci când este stabilită o fraudă în sensul articolului 16 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/86, autoritățile statelor membre sunt obligate, înainte de a decide cu privire la retragerea permisului de ședere sau la adoptarea unei măsuri de îndepărtare a susținătorului reîntregirii sau a membrilor familiei sale, să efectueze o apreciere în temeiul articolului 17 din această directivă (
23
). Acesta impune în special statelor membre să „țin[ă] seama în mod adecvat de natura și soliditatea legăturilor de familie ale persoanei și de durata rezidenței sale în statul membru, precum și de existența unor legături familiale, culturale sau sociale cu țara de origine […]” (
24
).
28.
Trebuie amintit că reiese din jurisprudența Curții că articolul 17 din Directiva 2003/86 impune o individualizare a examinării cererilor de reîntregire (
25
) și că autorităților naționale competente le revine sarcina ca, în cadrul punerii în aplicare a Directivei 2003/86 și, prin urmare, de asemenea în cadrul adoptării unei decizii de retragere a unui permis de ședere în scopul reîntregirii familiei, să efectueze o evaluare echilibrată și rațională a tuturor intereselor aflate în joc (
26
). Prin urmare, o astfel de retragere nu poate interveni în mod automat.
29.
Instanța de trimitere nu pune întrebări cu privire la aprecierea în temeiul articolului 17 din Directiva 2003/86 sau cu privire la legalitatea măsurii de îndepărtare ai cărei destinatari sunt mama și fiul. Ne vom limita, așadar, la următoarele două observații.
30.
În primul rând, împrejurarea că mama și fiul nu sunt responsabili în mod individual pentru fraudă, ci suferă consecințele acesteia trebuie să fie luată în considerare în mod adecvat, în opinia noastră, în cadrul aprecierii efectuate în temeiul articolului 17 din Directiva 2003/86. Astfel, acesta impune asigurarea faptului că măsurile de retragere și de îndepărtare avute în vedere de autoritățile competente au un caracter proporțional, care trebuie apreciat în lumina tuturor împrejurărilor, de fapt și personale, ale speței (
27
).
31.
În al doilea rând, reiese din considerentul (2) al Directivei 2003/86 că aceasta recunoaște drepturile fundamentale și respectă principiile consacrate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Articolul 7 din Carta drepturilor fundamentale, care cuprinde drepturi ce corespund celor garantate de articolul 8 paragraful 1 din CEDO, recunoaște dreptul la respectarea vieții private și de familie (
28
). Or, aprecierea în temeiul articolului 17 din Directiva 2003/86 trebuie efectuată în lumina acestui drept, ținând seama, pe de o parte, de „durata rezidenței” (
29
) în statul membru în cauză al titularului dreptului la reîntregirea familiei și, pe de altă parte, de „existența unor legături familiale, culturale sau sociale cu țara de origine” (
30
).
32.
Durata șederii ca element care trebuie luat în considerare în cadrul evaluării comparative a intereselor aflate în joc are legătură cu supoziția potrivit căreia cu cât o persoană are reședința mai mult timp într‑un anumit stat, cu atât mai puternice sunt legăturile sale cu acest stat și cu atât mai slabe vor fi legăturile cu țara de origine (
31
). În acest context, ar trebui să se țină seama în special de situațiile particulare ale resortisanților unor țări terțe care și‑au petrecut cea mai mare parte a vieții în statul membru vizat, au fost crescuți și educați în acesta (
32
). Existența sau inexistența unor legături familiale, culturale și sociale ale persoanei interesate cu țara sa de origine este apreciată, în schimb, în temeiul unor împrejurări precum, printre altele, un cerc familial prezent în această țară, călătorii sau perioade de rezidență în aceasta sau gradul de cunoaștere al limbii țării menționate (
33
).
33.
Or, în procedura din litigiul principal, reiese din decizia de trimitere că susținătorul reîntregirii are reședința în Țările de Jos de peste 17 ani, iar mama și fiul de peste 16 ani, acesta din urmă având vârsta de doar 11 ani atunci când a sosit în Țările de Jos (
34
). Prin urmare, nu se poate exclude că, în această perioadă, aceștia au stabilit legături strânse cu Țările de Jos și că, în schimb, legăturile lor cu țara de origine sunt în prezent practic inexistente sau cel puțin foarte slabe. În aceste împrejurări, nu se poate exclude că consecințele retragerii permisului lor de ședere în scopul reîntregirii familiei și ale unei eventuale expulzări sunt excesiv de severe sau chiar disproporționate.
34.
În temeiul tuturor considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 16 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/86 trebuie interpretat în sensul că nu se opune retragerii unui permis de ședere acordat, ca un drept derivat, în cadrul reîntregirii familiei care a fost obținută în temeiul unor informații frauduloase, atunci când este stabilită intenția persoanei care a depus cererea de reîntregire a familiei de a evita sau de a eluda condițiile de acordare a acestui permis, chiar și în cazul în care titularul acestuia nu avea cunoștință de caracterul fraudulos al informațiilor menționate. Revine autorităților competente ale statelor membre, înainte de a proceda la o astfel de retragere, sarcina de a aprecia, în conformitate cu articolul 17 din Directiva 2003/86, toate interesele aflate în joc și de a efectua această apreciere în lumina tuturor împrejurărilor pertinente în speță, printre care figurează faptul că titularul permisului de ședere nu s‑a aflat la originea fraudei care a condus la acordarea acestui permis și nici nu a avut cunoștință de aceasta.
B.
Cu privire la interpretarea articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109
35.
Prin cea de a doua întrebare preliminară, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109 trebuie interpretat în sensul că se opune, în împrejurările cauzei principale, retragerii statutului de rezident pe termen lung al mamei și al fiului (
35
).
36.
Mai precis, instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă împrejurarea că fiul și mama nu aveau cunoștință de caracterul fraudulos al adeverințelor de angajare ale tatălui prezentate drept documente justificative pentru a dobândi statutul menționat, ar fi trebuit luată în considerare la adoptarea de către secretarul de stat a deciziilor de retragere din 29 ianuarie 2014.
37.
Astfel cum indică considerentul (2), Directiva 2003/109 vizează să pună în aplicare declarația de la Tampere din 15 și din 16 octombrie 1999, cu ocazia căreia Consiliul European a afirmat că „statutul juridic al resortisanților țărilor terțe trebuie apropiat de cel al resortisanților statelor membre și că unei persoane care are reședința legală într‑un stat membru, pe o perioadă determinată, și care este titulară a unui permis de lungă ședere trebuie să i se acorde în statul membru respectiv un ansamblu de drepturi uniforme cât mai apropiate de cele de care beneficiază cetățenii Uniunii Europene”. Integrarea resortisanților țărilor terțe care s‑au instalat în mod durabil în statele membre constituie obiectivul principal al Directivei 2003/109, astfel cum reiese în special din considerentele (4), (6) și (12) ale acesteia (
36
). În vederea realizării acestui obiectiv, Directiva 2003/109 garantează resortisanților țărilor terțe care au dobândit statutul de rezident pe termen lung egalitatea de tratament în raport cu resortisanții naționali ai statului membru în cauză în domeniile enumerate la articolul 11 alineatul (1) literele (a)-(h) din directiva menționată, în limita teritoriului statului membru gazdă.
38.
Pe de altă parte, astfel cum a arătat Curtea la punctele 66 și 67 din Hotărârea din 24 aprilie 2012, Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233), sistemul instituit de Directiva 2003/109 prevede că dobândirea statutului de rezident pe termen lung este subordonată unei proceduri speciale și unor condiții precise. Astfel, articolul 4 din aceasta prevede că statele membre rezervă acordarea statutului de rezident pe termen lung resortisanților țărilor terțe care au avut reședința legală și fără întrerupere pe teritoriul lor timp de cinci ani înainte de a depune cererea în cauză (
37
); articolul 5 din aceasta condiționează dobândirea acestui statut de dovada că resortisantul unei țări terțe care solicită să beneficieze de acest statut dispune de resurse suficiente, precum și de o asigurare de sănătate; în sfârșit, articolul 7 din aceasta menționează cerințele procedurale care trebuie respectate.
39.
Articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109, intitulat „Retragerea sau pierderea statutului”, prevede că constatarea dobândirii frauduloase a statutului de rezident pe termen lung conduce la pierderea dreptului la acest statut (
38
).
40.
Niciun element al textului acestui articol nu prevede în mod specific că noțiunea „dobândire frauduloasă” implică un element intențional.
41.
Totuși, după cum am amintit la punctele 21 și 22 din prezentele concluzii, constatarea unei fraude, astfel cum reiese din Hotărârea din 6 februarie 2018, Altun și alții (C‑359/16, EU:C:2018:63, punctul 50), implică verificarea existenței unei serii concordante de indicii care stabilesc întrunirea unui element obiectiv și a unui element subiectiv. În consecință, numai frauda materializată și săvârșită cu intenție de resortisantul țării terțe care a depus cererea de acordare a statutului de rezident pe termen lung poate fi sancționată.
42.
Faptul că, astfel cum subliniază Comisia, acordarea statutului de rezident pe termen lung are implicații importante, în special pentru șederea în alte state membre (
39
), nu repune în discuție necesitatea de a stabili, în privința persoanei care solicită dobândirea acestui statut, o intenție de eludare a dispozițiilor aplicabile pentru a se constata existența unei fraude. Precizăm de altfel că, spre deosebire de articolul 16 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/86, care include în motivele de retragere și simpla utilizare a unor „informații false sau mincinoase” sau a unor „documente false sau falsificate”, articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109 menționează numai cazurile de „dobândire frauduloasă”. Fără a aduce atingere interpretării care trebuie date articolului 16 alineatul (2) din Directiva 2003/86, aceasta reflectă, în opinia noastră, intenția legiuitorului de a restrânge pierderea statutului de rezident pe termen lung prevăzută la articolul 9 alineatul (1) litera (a) menționat numai la cazurile în care este stabilită o intenție frauduloasă. Subliniem de asemenea că acordarea statutului de rezident pe termen lung presupune un grad ridicat de integrare (
40
) și de implicare personală (
41
) a persoanei interesate în statul membru gazdă, ceea ce se opune, în opinia noastră, unei interpretări excesiv de largi a condițiilor de retragere a statutului menționat.
43.
În sfârșit, în timp ce drepturile de intrare și de ședere ale membrilor familiei, acordate în cadrul reîntregirii familiei, sunt drepturi derivate din cel al susținătorului reîntregirii, statutul de rezident pe termen lung în temeiul Directivei 2003/109 este un drept personal, dobândit în urma unei cereri depuse de persoana interesată în nume propriu. Această distincție trebuie să ne determine, cu atât mai mult în ceea ce privește acest statut, să respingem argumentul, susținut în special de Comisie în ședință și întemeiat pe adagiul „fraus omnia corrumpit”, care ar conduce la a atribui fraudei săvârșite de un terț o importanță decisivă în vederea retragerii statutului menționat. Tradiția pe care o urmează Curtea în privința protecției drepturilor individuale se opune cu fermitate unui astfel de argument.
44.
În cauza principală, în ceea ce privește elementul obiectiv necesar constatării fraudei, reiese din ordonanța de trimitere că mama și fiul nu dispuneau în mod autonom de resurse stabile, regulate și suficiente în sensul articolului 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109 (
42
). În plus, astfel cum a subliniat instanța de trimitere, dat fiind că permisele de ședere al mamei și al fiului în scopul reîntregirii familiei au fost dobândite în temeiul unor documente frauduloase, condiția referitoare la reședința legală prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2003/109 nu era, în principiu, îndeplinită la momentul depunerii cererii de acordare a statutului de rezident pe termen lung. Rezultă că condițiile impuse de această directivă nu erau îndeplinite în privința mamei și a fiului și că, prin urmare, este stabilit elementul obiectiv necesar constatării fraudei, astfel cum a fost definit în Hotărârea din 6 februarie 2018, Altun și alții (C‑359/16, EU:C:2018:63, punctul 51).
45.
În ceea ce privește elementul subiectiv necesar constatării fraudei, acesta corespunde, potrivit definiției date în Hotărârea din 6 februarie 2018, Altun și alții (C‑359/16, EU:C:2018:63, punctul 52), aplicată în împrejurările cauzei principale, intenției solicitantului de a evita sau de a eluda condițiile de acordare a statutului de rezident pe termen lung în vederea obținerii avantajului aferent acestuia. Prin urmare, numai cunoașterea de către mamă și de către fiu a fraudei săvârșite de tată și intenția lor de a profita de aceasta ar fi avut drept rezultat o dobândire frauduloasă în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109. Instanța de trimitere precizează că mama și fiul nu aveau cunoștință de caracterul fraudulos al adeverințelor angajatorului tatălui pe care le‑au prezentat ca documente justificative pentru a demonstra că îndeplineau condiția prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109. În consecință, în cauza principală nu reiese că mama și fiul au încercat să eludeze în mod deliberat această condiție. Revine totuși instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă aceasta este efectiv situația.
46.
Sub rezerva acestei verificări, lipsa în ceea ce îi privește pe mamă și pe fiu a unui element intențional având ca scop eludarea condițiilor de acordare a statutului de rezident pe termen lung trebuie să conducă la excluderea existenței unei fraude.
47.
În acest stadiu, trebuie arătat că constatarea a posteriori a neîndeplinirii condițiilor de acordare a statutului de rezident pe termen lung nu figurează printre motivele de pierdere sau de retragere a statutului menționat, care sunt prevăzute, în mod exhaustiv, la articolul 9 din Directiva 2003/109. Potrivit articolului 8 alineatul (1) din această directivă, „[s]tatutul de rezident pe termen lung este permanent, sub rezerva articolului 9”, ceea ce înseamnă că, în afara cazurilor enumerate limitativ la acest din urmă articol (
43
), statutul menționat nu poate fi pierdut sau retras (
44
). Astfel, după cum reiese din lucrările pregătitoare ale Directivei 2003/109, statutul de rezident pe termen lung trebuie să asigure o securitate juridică maximă titularului său (
45
).
48.
Desigur, Curtea a afirmat, în Hotărârea din 17 iulie 2014, Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, punctele 30 și 34), că cerința reședinței legale și fără întrerupere pe teritoriul statului membru în discuție timp de cinci ani înainte de a depune cererea în cauză, prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2003/109, este o condiție indispensabilă pentru a putea dobândi statutul de rezident pe termen lung prevăzut de această directivă. Totuși, această hotărâre privește numai refuzul unei cereri de acordare a statutului de rezident pe termen lung. Această hotărâre nu precizează că neîndeplinirea condiției menționate, constatată a
posteriori, duce la pierderea statutului de rezident pe termen lung.
49.
În consecință, în lipsa constatării unei fraude, nu exista un temei legal în Directiva 2003/109 pentru a retrage statutul de rezident pe termen lung al mamei și al fiului.
50.
Reiese din ansamblul considerațiilor care precedă că articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109 trebuie interpretat în sensul că se opune retragerii statutului de rezident pe termen lung atunci când titularul acestui statut nu avea cunoștință de caracterul fraudulos al informațiilor pe care le‑a prezentat în susținerea cererii sale și în temeiul cărora a fost acordat statutul menționat.
V. Concluzie
51.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă întrebările adresate de Raad van State (Consiliul de Stat, Țările de Jos) după cum urmează:
„1)
Articolul 16 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei trebuie interpretat în sensul că nu se opune retragerii unui permis de ședere acordat în cadrul reîntregirii familiei care a fost obținută în temeiul unor informații frauduloase, atunci când este stabilită intenția persoanei care a depus cererea de reîntregire a familiei de a evita sau de a eluda condițiile de acordare a acestui permis, chiar și în cazul în care titularul acestuia nu avea cunoștință de caracterul fraudulos al informațiilor menționate. Revine autorităților competente ale statelor membre, înainte de a proceda la o astfel de retragere, sarcina de a aprecia, în conformitate cu articolul 17 din Directiva 2003/86, toate interesele aflate în joc și de a efectua această apreciere în lumina tuturor împrejurărilor pertinente în speță, printre care figurează faptul că titularul permisului de ședere nu s‑a aflat la originea fraudei care a condus la acordarea acestui permis și nici nu a avut cunoștință de aceasta.
2)
Articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/109/CE a Consiliului din 25 noiembrie 2003 privind statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung trebuie interpretat în sensul că se opune retragerii statutului de rezident pe termen lung atunci când titularul acestui statut nu avea cunoștință de caracterul fraudulos al informațiilor pe care le‑a prezentat în susținerea cererii sale și în temeiul cărora a fost acordat statutul menționat.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2003, L 251, p. 12, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 164.
(
3
)	Articolul 2 litera (c) din Directiva 2003/86 definește „susținătorul reîntregirii” astfel: „un resortisant al unei țări terțe care are reședința în mod legal într‑un stat membru și care solicită reîntregirea familiei sau ai cărui membri de familie solicită reîntregirea”.
(
4
)	JO 2004, L 16, p. 44, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 225.
(
5
)	A se vedea Hotărârea din 18 decembrie 2008, Altun (C‑337/07, EU:C:2008:744, punctele 51-64). În această hotărâre, Curtea a statuat că un comportament fraudulos al lucrătorului turc în cauză putea produce efecte în sfera familială. Curtea a precizat că aceste efecte trebuie însă apreciate prin raportare la data adoptării de către autoritățile naționale din statul membru gazdă a unei decizii de retragere a autorizației de ședere a lucrătorului respectiv. Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 59 din Hotărârea Altun menționată, autoritățile competente trebuie să verifice dacă membrii familiei au dobândit, la acea dată, un drept propriu de acces la piața muncii în statul membru gazdă și, în mod corelativ, un drept de ședere în acest stat. La punctul 60 din hotărârea citată anterior, Curtea adaugă că orice altă soluție ar încălca principiul securității juridice.
(
6
)	Astfel cum era aplicabil la 21 martie 2007, data obținerii permiselor de ședere de rezident pe termen lung.
(
7
)	Desigur, societatea ar fi existat în registrele administrative, însă nu ar fi avut niciodată activitate.
(
8
)	În sensul articolului 14 din Vw 2000.
(
9
)	COM(2009) 313 final, 2 iulie 2009, titlul 4 „Abuzuri de drept și fraude”, p. 15.
(
10
)	Astfel cum reiese din elementele transmise de instanța de trimitere, fiul, născut în anul 1991, avea vârsta de 11 ani la data la care decizia din 31 ianuarie 2002 a fost adoptată de secretarul de stat. Totuși, în pofida faptului că fiul era minor, întrebarea instanței de trimitere a fost adresată cu titlu general.
(
11
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 6 februarie 2018, Altun și alții (C‑359/16, EU:C:2018:63, punctul 49, fraudă privind utilizarea unui certificat de afiliere la sistemul de securitate socială care se bazează pe o prezumție de legalitate în dreptul european), Hotărârea din 22 noiembrie 2017, Cussens și alții (C‑251/16, EU:C:2017:881, punctul 27), Hotărârea din 22 decembrie 2010, Bozkurt (C‑303/08, EU:C:2010:800, punctul 47, falsificare de documente privind condițiile de ședere ale unui lucrător migrant turc), Hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții (C‑255/02, EU:C:2006:121, punctul 68, fraudă privind TVA‑ul), Hotărârea din 23 septembrie 2003, Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, punctul 57, căsătoria de conveniență cu un cetățean al unui stat membru al Uniunii Europene), Hotărârea din 9 martie 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, punctul 24, libera prestare a serviciilor), Hotărârea din 7 iulie 1992, Singh (C‑370/90, EU:C:1992:296, punctul 24, libera circulație a lucrătorilor), precum și Hotărârea din 3 decembrie 1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, punctul 13, libera prestare a serviciilor). A se vedea de asemenea Orientările pentru aplicarea Directivei 2004/38 [COM(2009) 313 final, 2 iulie 2009, titlul 4 „Abuzuri de drept și fraude”, p. 15].
(
12
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 noiembrie 2017, Cussens și alții (C‑251/16, EU:C:2017:881, punctele 27, 28 și 30), și Hotărârea din 5 iulie 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, punctele 38-48).
(
13
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 noiembrie 2017, Cussens și alții (C‑251/16, EU:C:2017:881, punctul 35), Hotărârea din 4 iunie 2009, Pometon (C‑158/08, EU:C:2009:349, punctul 28), Hotărârea din 14 decembrie 2000, Emsland‑Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, punctul 56), precum și Hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții (C‑255/02, EU:C:2006:121, punctul 93).
(
14
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 noiembrie 2017, Cussens și alții (C‑251/16, EU:C:2017:881, punctul 34).
(
15
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2000, Emsland‑Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, punctul 52), și Hotărârea din 9 martie 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, Centros, punctul 25).
(
16
)	A se vedea în acest sens Orientările pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/86 [COM(2014) 210 final, 3 aprilie 2014, punctul 7.3, „Abuzuri și fraude”, p. 27].
(
17
)	În cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre era vorba despre utilizarea frauduloasă, de către o întreprindere, a unui certificat care creează o prezumție de legalitate a afilierii lucrătorilor detașați la sistemul de securitate socială al statului membru în care este stabilită întreprinderea care a detașat acești lucrători și care este obligatoriu pentru instituția competentă a statului membru în care sunt detașați acești lucrători și implică în mod necesar că regimul din acest din urmă stat membru nu se poate aplica. Deși la data eliberării certificatelor întreprinderea întrunea toate condițiile administrative, adică desfășura o activitate efectivă în Bulgaria, certificatele au fost obținute fraudulos printr‑o prezentare a faptelor care nu corespunde realității, cu scopul de a eluda condițiile prevăzute de reglementarea Uniunii cu privire la detașarea lucrătorilor.
(
18
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 februarie 2018, Altun și alții (C‑359/16, EU:C:2018:63, punctul 51). Condițiile de acordare a permisului de ședere în scopul reîntregirii familiei sunt enumerate în capitolul IV din Directiva 2003/86, intitulat „Condiții necesare pentru exercitarea dreptului la reîntregirea familiei”.
(
19
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 februarie 2018, Altun și alții (C‑359/16, EU:C:2018:63, punctul 52). Necesitatea unui element subiectiv este subliniată de Comisie în Orientările pentru aplicarea Directivei 2004/38, citate de instanța de trimitere, în care frauda, definită la articolul 35 din Directiva 2004/38, este considerată „înșelarea sau inventarea unui subterfugiu, cu intenție, în scopul de a obține dreptul la libera circulație și ședere în conformitate cu directiva”. Pe de altă parte, potrivit acestor orientări, persoanelor cărora li s‑a eliberat un document de ședere doar ca urmare a comportamentului fraudulos în legătură cu care au fost condamnate, li se pot refuza, anula sau retrage drepturile în conformitate cu directiva. A se vedea de asemenea Hotărârea din 27 septembrie 2001, Gloszczuk (C‑63/99, EU:C:2001:488), și Hotărârea din 5 iunie 1997, Kol (C‑285/95, EU:C:1997:280), care privesc comportamente frauduloase săvârșite personal, permisele de ședere ale persoanelor respective fiind retrase în consecință.
(
20
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 februarie 2018, Altun și alții (C‑359/16, EU:C:2018:63, punctele 53 și 58).
(
21
)	Reiese din Orientările pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/86 că, pentru fiecare cerere, documentele justificative care o însoțesc și „oportunitatea” și „necesitatea” interviurilor și ale altor investigații trebuie să fie evaluate de la caz la caz, în cadrul unei examinări individualizate a fiecărei cereri de reîntregire a familiei [a se vedea COM(2014) 210 final din 3 aprilie 2014, p. 10].
(
22
)	A se vedea în acest sens Orientările pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/86 [COM(2014) 210 final din 3 aprilie 2014, p. 15].
(
23
)	Reiese din dosarul instanței de trimitere că aceasta a considerat că evaluarea comparativă a intereselor în cadrul articolului 8 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”) avea un rezultat defavorabil pentru fiu, confirmând decizia secretarului de stat. Tatăl ar fi trebuit să știe că viața privată a fiului se dezvoltase în cursul unei șederi a cărei precaritate era cunoscută de tată și că, prin urmare, dreptul său de ședere era precar. În această privință, a fost luat în considerare faptul că fiul a locuit în China până la 11 ani, că a urmat acolo școala, că vorbea chineza și că putea scrie puțin în această limbă, că mergea o dată pe an în China atunci când a venit să locuiască în Țările de Jos și că, împreună cu părinții săi, care trebuiau de asemenea să se întoarcă în China, putea să își construiască viața acolo. În plus, a fost subliniată posibilitatea fiului de a solicita un permis de ședere în scopul continuării studiilor sale în Țările de Jos. Secretarul de stat a considerat în mod întemeiat că nici durata lungă a șederii fiului în Țările de Jos și înrădăcinarea care rezultă din aceasta, nici împrejurarea că el studiază în Țările de Jos nu constituiau împrejurări specifice care permiteau să se constate existența unei obligații, întemeiate pe articolul 8 din CEDO, de a lăsa să continue viața privată a copiilor. În schimb, interesele mamei referitoare la permisele sale de ședere nu au fost evaluate comparativ.
(
24
)	În Recomandarea Rec(2002) 4 cu privire la statutul juridic al persoanelor pentru care s‑a admis reîntregirea familiei (rubrica IV intitulată „Protecția eficientă împotriva expulzării membrilor familiei” primul paragraf), Comitetul de Miniștri al statelor membre s‑a exprimat astfel: „Atunci când este avută în vedere o măsură precum retragerea sau refuzul de reînnoire a unui permis de ședere sau o expulzare a unui membru al familiei, statele membre țin seama în mod adecvat de criterii precum locul nașterii acestuia, vârsta sa la intrarea în țară, durata rezidenței sale, legăturile familiale, existența unei familii în statul de origine, precum și soliditatea legăturilor culturale și sociale cu statul de origine. Interesul și bunăstarea copiilor merită o atenție deosebită”.
(
25
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 aprilie 2016, Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, punctul 43), Hotărârea din 4 martie 2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, punctul 48), precum și Hotărârea din 9 iulie 2015, K și A (C‑153/14, EU:C:2015:453, punctul 60).
(
26
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 aprilie 2016, Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, punctul 43), Hotărârea din 6 decembrie 2012, O și alții (C‑356/11 și C‑357/11, EU:C:2012:776, punctul 81), și Concluziile noastre prezentate în cauzele C și A (C‑257/17, EU:C:2018:503, punctul 75) și K și B (C‑380/17, EU:C:2018:504, punctul 70).
(
27
)	A se vedea în acest sens Orientările pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/86 [COM(2014) 210 final din 3 aprilie 2014, p. 29], care recomandă respectarea următoarelor principii: toate circumstanțele individuale ale unui caz trebuie identificate și, în cazuri comparabile, trebuie să se acorde importanță egală intereselor individuale și publice. De asemenea, echilibrarea intereselor individuale și publice relevante trebuie să fie rezonabilă și proporțională.
(
28
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 decembrie 2012, O și alții (C‑356/11 și C‑357/11, EU:C:2012:776, punctele 75 și 76), și Hotărârea din 4 martie 2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, punctul 44).
(
29
)	Articolul 17 din Directiva 2003/86, sublinierea noastră.
(
30
)	Articolul 17 din Directiva 2003/86, sublinierea noastră.
(
31
)	În mod evident, situația nu este aceeași în cazul în care persoana respectivă a sosit în țara gazdă în copilărie sau în tinerețe ori dacă a venit abia la vârsta adultă. A se vedea în acest sens, în materia măsurilor de îndepărtare, Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 18 februarie 1991, Moustaquim împotriva Belgiei (Marea Cameră), (CE:ECHR:1991:0218JUD001231386, § 45): în această cauză, domnul Moustaquim avea mai puțin de 2 ani la data sosirii sale în Belgia. De atunci, acesta a petrecut aproximativ 20 de ani la părinții săi sau în apropiere de ei, în Belgia, și s‑a întors în Maroc numai de două ori, în vacanță); Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 9 decembrie 2010, Gezginci împotriva Elveției (CE:ECHR:2010:1209JUD001632705, § 69): în această cauză, reclamantul a intrat în Elveția în anul 1990 și a petrecut acolo 18 ani consecutivi la momentul expulzării sale. Potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului, este evident că era vorba despre o perioadă foarte lungă din viața unei persoane și, mai concret, de peste două treimi din viața reclamantului, care se născuse în anul 1983).
(
32
)	A se vedea printre altele Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 18 octombrie 2006, Üner împotriva Țărilor de Jos (Marea Cameră), (CE:ECHR:2006:1018JUD004641099, § 58), Hotărârea din 23 iunie 2008, Maslov (Marea Cameră) (CE:ECHR:2008:0623JUD000163803, § 73, 74 și 86): reclamantul a sosit în Austria în anul 1990, la vârsta de 6 ani, și a petrecut restul copilăriei și al adolescenței în această țară; Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 23 septembrie 2010, Bousarra împotriva Franței (CE:ECHR:2010:0923JUD002567207, § 46 și 47). A se vedea de asemenea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Dalia împotriva Franței din 19 februarie 1998 (Repertoriu 1998-I, p. 88 și 89, § 42-45): expulzarea rezidenților pe termen lung poate fi analizată în egală măsură atât sub aspectul „vieții private”, cât și sub cel al „vieții familiale”, o anumită importanță fiind acordată pe acest plan gradului de integrare socială a persoanelor interesate, și amintit în Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 9 octombrie 2003, Slivenko împotriva Letoniei (CE:ECHR:2003:1009JUD004832199, § 96).
(
33
)	A se vedea de exemplu Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 23 iunie 2008, Maslov (Marea Cameră) (CE:ECHR:2008:0623JUD000163803, § 96 și 97), în care s‑a constatat că legăturile reclamantului cu țara de origine, Bulgaria, erau slabe, dat fiind că, la momentul expulzării sale, acesta nu vorbea limba bulgară, întrucât familia sa aparținea comunității turce din Bulgaria și nu citea și nici nu scria cu caractere chirilice, întrucât nu a frecventat niciodată școala în Bulgaria, precum și Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 30 noiembrie 1999, Baghli împotriva Franței (CE:ECHR:1999:1130JUD003437497, § 48), în care, în schimb, Curtea Europeană a Drepturilor Omului, după ce a constatat că reclamantul nu a demonstrat că întreține relații strânse nici cu părinții și nici cu frații și surorile sale care locuiau în Franța, că își păstrase cetățenia algeriană, că cunoștea limba arabă, că a efectuat serviciul militar în țara sa de origine, că a fost în vacanță în aceasta în mai multe rânduri și că nu a manifestat niciodată dorința de a deveni francez, a concluzionat că, chiar dacă legăturile sale familiale și sociale erau în esență în Franța, s‑a dovedit că reclamantul a păstrat cu țara sa natală alte legături decât simpla cetățenie.
(
34
)	În această privință, este interesant de menționat că, tot în materia măsurilor de îndepărtare, în Recomandarea (2000) 15 privind securitatea reședinței imigranților pe termen lung, Comitetul de Miniștri al statelor membre prevede la alineatul 4: „Cu privire la protecția împotriva expulzării” litera (b) „În conformitate cu principiul proporționalității prevăzut la alineatul (4) litera (a), statele membre ar trebui să țină seama în mod adecvat de durata sau de natura rezidenței, precum și de gravitatea infracțiunii săvârșite de imigrantul pe termen lung. Statele membre pot prevedea, printre altele, că un imigrant pe termen lung nu ar trebui expulzat: după cinci ani de rezidență, cu excepția cazului în care a fost condamnat pentru o infracțiune sancționată cu o pedeapsă care depășește doi ani de închisoare fără suspendare, după zece ani de rezidență, cu excepția cazului în care a fost condamnat pentru o infracțiune sancționată cu o pedeapsă care depășește cinci ani de închisoare fără suspendare. După 20 de ani de rezidență, un imigrant nu ar trebui să mai poată fi expulzat.”
(
35
)	Astfel cum reiese din elementele transmise de instanța de trimitere, fiul, născut în 1991, era în vârstă de 16 ani la adoptarea de către secretarul de stat a deciziei din 21 martie 2007. Întrebarea instanței de trimitere a fost adresată totuși în mod general.
(
36
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iulie 2014, Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, punctul 32), și Hotărârea din 4 iunie 2015, P și S (C‑579/13, EU:C:2015:369, punctul 46 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 2 septembrie 2015, CGIL și INCA (C‑309/14, EU:C:2015:523, punctul 21).
(
37
)	Astfel cum reiese din Hotărârea din 17 iulie 2014, Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, punctul 34), un resortisant al unei țări terțe poate să prezinte o cerere în temeiul articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2003/109 în scopul dobândirii acestui statut numai dacă îndeplinește el însuși, cu titlu personal, cerința reședinței legale și fără întrerupere pe teritoriul statului membru în discuție timp de cinci ani înainte de a depune cererea în cauză.
(
38
)	Arătăm că, deși titlul articolului 9 din Directiva 2003/109 are în vedere eventualitatea unei retrageri sau a unei pierderi a statutului de rezident pe termen lung, textul acestui articol prevede numai cazuri de pierdere. Pe de altă parte, întrucât se opune menținerii dreptului la statutul menționat, „pierderea” pare să aibă consecințe numai pentru viitor, astfel cum susțin Y. Z., Z. Z. și Y. Y. Această interpretare este confirmată de versiunea în limba engleză („no longer be entitled to maintain”), germană („ist nicht mehr berechtigt, die Rechtsstellung eines langfristig Aufenthaltsberechtigten zu behalten”) și italiană („I soggiornanti di lungo periodo non hanno più diritto allo status di soggiornante di lungo periodo nei casi seguenti”) a articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2003/109. Totuși, întrucât Curtea nu este sesizată cu problema dacă o retragere retroactivă a permiselor de ședere de rezident pe termen lung al mamei și al fiului poate avea loc cu titlu retroactiv, nu vom aborda această problemă.
(
39
)	A se vedea capitolul III din Directiva 2003/109.
(
40
)	Astfel, prezența discontinuă a rezidentului pe termen lung pe teritoriul statului membru este un motiv de pierdere a statutului de rezident pe termen lung, a se vedea articolul 9 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2003/109.
(
41
)	În această privință, amintim în special că, potrivit articolului 5 alineatul (2) din Directiva 2003/109, statele membre pot solicita ca resortisanții țărilor terțe să îndeplinească condiții de integrare în conformitate cu legislația lor internă. A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iunie 2015, P și S (C‑579/13, EU:C:2015:369, punctul 47): nu se poate contesta că dobândirea unei cunoașteri atât a limbii, cât și a societății statului membru gazdă facilitează semnificativ comunicarea dintre resortisanții țărilor terțe și resortisanții naționali și, în plus, favorizează interacțiunea și dezvoltarea de raporturi sociale între aceștia. Nu se poate contesta nici că dobândirea unei cunoașteri a limbii statului membru gazdă face mai puțin dificil accesul resortisanților țărilor terțe la piața muncii și la formarea profesională.
(
42
)	Condiția referitoare la resurse stabile, regulate și suficiente [articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/109] trebuie stabilită la momentul dobândirii statutului de rezident pe termen lung. Acela este momentul în care solicitantul furnizează dovada că dispune și va continua să dispună de resurse de un anumit nivel și în mod regulat.
(
43
)	Caracterul exhaustiv al enumerării cuprinse la articolul 9 din Directiva 2003/109 reiese cu claritate din lucrările pregătitoare, a se vedea în acest sens comentariul la articolul 10 din Propunerea de directivă a Consiliului privind statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung [COM(2001) 127 final (JO 2001, E 240, p. 79)].
(
44
)	În schimb, s‑ar putea ridica problema posibilității autorităților competente ale statelor membre de a proceda la retragerea permisului de ședere în scopul reîntregirii familiei în cazul constatării, a posteriori, a neîndeplinirii condițiilor prevăzute de Directiva 2003/86, întrucât articolul 16 alineatul (1) litera (a) din această directivă prevede că acest permis poate fi retras „atunci când condițiile stabilite în prezenta directivă nu sunt sau nu mai sunt îndeplinite”.
(
45
)	A se vedea comentariul la articolul 10 din Propunerea de directivă a Consiliului privind statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung [COM(2001) 127 final (JO 2001, E 240, p. 79)].