62024CJ0668
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
29 ianuarie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 1999/70/CE – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Contracte de muncă pe durată determinată în sectorul fundațiilor lirice și simfonice – Lucrătoare angajată în temeiul unor contracte pe durată determinată succesive – Clauza 5 – Măsuri de sancționare a recurgerii abuzive la contracte sau la raporturi de muncă pe durată determinată succesive – Reglementare națională care nu permite o recalificare a contractului de muncă, dar care prevede printre altele repararea prejudiciului suferit”
În cauza C‑668/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunale di Milano (Tribunalul din Milano, Italia), prin decizia din 7 octombrie 2024, primită de Curte la 11 octombrie 2024, în procedura
Eliz Erkut Duygu
împotriva
Fondazione Teatro alla Scala di Milano,
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din domnul J. Passer, președinte de cameră, și domnii D. Gratsias și B. Smulders (raportor), judecători,
avocat general: domnul R. Norkus,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru doamna Erkut Duygu, de F. Andretta, E. Casali și L. De Andreis, avvocati;
–
pentru Fondazione Teatro alla Scala di Milano, de G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni și A. Rampolla, avvocati;
–
pentru guvernul italian, de S. Fiorentino, în calitate de agent, asistat de L. Fiandaca și A. Giovannini, avvocati dello Stato;
–
pentru Comisia Europeană, de S. Delaude și D. Recchia, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea clauzelor 4 și 5 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999 (denumit în continuare „acordul‑cadru”), care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (JO 1999, L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Eliz Erkut Duygu, balerină, pe de o parte, și Fondazione Teatro alla Scala di Milano (Fundația La Scala din Milano, Italia, denumită în continuare „Fundația”), pe de altă parte, în legătură cu calificarea raportului de muncă dintre aceste părți, rezultat din contracte de muncă pe durată determinată succesive încheiate între anii 2016 și 2019.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Potrivit articolului 2 primul paragraf din Directiva 1999/70:
„Statele membre adoptă și pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive până la data de 10 iulie 2001 sau se asigură că, până la această dată, partenerii sociali adoptă dispozițiile necesare prin acord, statele membre fiind obligate să adopte orice dispoziție necesară care să le permită garantarea în orice moment a rezultatelor impuse de prezenta directivă. Statele membre informează de îndată Comisia [Europeană] în acest sens.”
4
Punctul (8) din considerațiile generale ale acordului‑cadru are următorul cuprins:
„întrucât contractele de muncă pe durată determinată reprezintă o caracteristică a ocupării forței de muncă în anumite sectoare, ocupații și activități, care convine atât angajatorilor, cât și lucrătorilor;”.
5
Clauza 4 din acordul‑cadru menționat, intitulată „Principiul nediscriminării”, precizează:
„(1) „În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, angajații cu contract pe durată determinată nu sunt tratați într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili, numai pentru că aceștia au un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.
[…]
(3) Modalitățile de aplicare a prezentei clauze sunt definite de statele membre și/sau partenerii sociali, având în vedere legislația comunitară, legislația, convențiile colective și practicile naționale.
[…]”
6
Clauza 5 din acordul‑cadru, intitulată „Măsuri de prevenire a abuzurilor”, prevede:
„(1) Pentru a preveni abuzurile care rezultă din folosirea contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive, statele membre, după consultarea partenerilor sociali, în conformitate cu legislația, convențiile colective și practicile naționale, și partenerii sociali introduc, acolo unde nu există măsuri legale echivalente de prevenire a abuzului, într‑un mod care să ia în considerare nevoile unor sectoare și categorii specifice de lucrători, una sau mai multe dintre următoarele măsuri:
(a)
motive obiective care să justifice reînnoirea unor asemenea contracte sau raporturi de muncă;
(b)
durata totală maximă a contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive;
(c)
numărul de reînnoiri ale unor asemenea contracte sau raporturi de muncă.
(2) Statele membre, după consultarea partenerilor sociali, și partenerii sociali stabilesc, acolo unde este cazul, în ce condiții contractele sau raporturile de muncă [pe durată determinată]:
(a)
sunt considerate «succesive»;
(b)
sunt considerate contracte sau raporturi de muncă pe durată nedeterminată.”
Dreptul italian
Decretul‑lege nr. 64/2010
7
Articolul 3 alineatul 6 din decreto‑legge n. 64 – Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali (Decretul‑lege nr. 64 privind dispoziții urgente în domeniul spectacolului și al activităților culturale) din 30 aprilie 2010 (GURI nr. 100 din 30 aprilie 2010), transformat, cu modificări, în legge n. 100 (Legea nr. 100) din 29 iunie 2010 (GURI nr. 150 din 30 iunie 2010, p. 2), prevede, pe de o parte, că articolul 3 alineatele 4 și 5 din legge n. 426 – Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali (Legea nr. 426 privind măsuri extraordinare de susținere a activităților muzicale) din 22 iulie 1977 (GURI nr. 206 din 28 iulie 1977) continuă să se aplice fundațiilor lirice și simfonice, indiferent de transformarea acestora în persoane de drept privat. Pe de altă parte, acesta prevede că dispozițiile articolului 1 alineatele 01 și 2 din decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (Decretul legislativ nr. 368/2001 privind transpunerea Directivei 1999/70/CE referitoare la acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP) din 6 septembrie 2001 (GURI nr. 235 din 9 octombrie 2001) nu sunt aplicabile fundațiilor lirice și simfonice.
Decretul‑lege nr. 91/2013
8
Articolul 11 din decreto‑legge n. 91 – Disposizioni urgenti per la tutela, la valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attività culturali e del turismo (Decretul‑lege nr. 91 privind dispoziții urgente pentru protecția, valorificarea și relansarea bunurilor și a activităților culturale și a turismului) din 8 august 2013 (GURI nr. 186 din 9 august 2013), transformat, cu modificări, în legge n. 112 (Legea nr. 112) din 7 octombrie 2013 (GURI nr. 236 din 8 octombrie 2013, p. 1), intitulat „Dispoziții urgente pentru reabilitarea fundațiilor lirice și simfonice și pentru relansarea sistemului național muzical de excelență”, prevede la alineatul 19:
„Raportul de muncă pe durată nedeterminată cu fundațiile lirice și simfonice se instituie exclusiv prin intermediul unor proceduri publice de selecție. […]”
Decretul legislativ nr. 81/2015
9
Instanța de trimitere precizează că contractele în discuție în litigiul principal au fost încheiate, în parte, sub imperiul versiunii inițiale a decreto legislativo n. 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183 (Decretul legislativ nr. 81 privind reglementarea sistematică a contractelor de muncă și revizuirea legislației privind obligațiile profesionale, în conformitate cu articolul 1 alineatul 7 din Legea nr. 183 din 10 decembrie 2014) din 15 iunie 2015 (supliment ordinar la GURI nr. 144 din 24 iunie 2015, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 81/2015”) și, în parte, sub imperiul acestui decret legislativ astfel cum a fost modificat prin Decretul‑lege nr. 87 din 12 iulie 2018, transformat în Legea nr. 96 din 9 august 2018 (denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 81/2015, cu modificările ulterioare”).
10
Articolul 19 din Decretul legislativ nr. 81/2015 prevedea:
„1.   Contractul de muncă salariată poate fi încheiat pentru o durată determinată care nu poate depăși 36 de luni.
2.   Cu excepția cazului în care se prevede altfel în convențiile colective și cu excepția activităților sezoniere menționate la articolul 21 alineatul 2, durata raporturilor de muncă pe durată determinată încheiate între același angajator și același lucrător, ca urmare a unei succesiuni de contracte încheiate pentru îndeplinirea unor sarcini de același nivel și de aceeași categorie juridică și indiferent de perioadele de întrerupere dintre un contract și altul, nu poate depăși 36 de luni. Pentru calcularea acestui termen, se ține seama și de perioadele de misiune care presupun sarcini de același nivel și de aceeași categorie juridică, efectuate între aceleași persoane, în cadrul recurgerii la munca pe durată determinată. Atunci când limita de 36 de luni este depășită în urma unui contract unic sau a unei succesiuni de contracte, contractul face obiectul unei recalificări în contract pe durată nedeterminată începând de la data depășirii termenului.
3.   Fără a aduce atingere alineatului 2, se poate încheia un alt contract pe durată determinată între aceleași persoane, cu o durată maximă de 12 luni, la direcția teritorială a muncii competentă teritorial. În cazul nerespectării procedurii descrise și în cazul depășirii termenului stabilit în același contract, acesta din urmă face obiectul unei recalificări în contract pe durată nedeterminată începând de la data încheierii sale.”
11
Articolul 21 din acest decret legislativ prevedea:
„1.   Termenul contractului pe durată determinată nu poate fi prelungit, cu acordul lucrătorului, decât dacă durata inițială a contractului este mai mică de 36 de luni și, în orice caz, de cel mult cinci ori într‑o perioadă de 36 de luni, indiferent de numărul de contracte. Dacă numărul de prelungiri este mai mare, contractul face obiectul unei recalificări în contract pe durată nedeterminată la data la care începe a șasea prelungire.
2.   În cazul în care lucrătorul este reangajat pe durată determinată în termen de 10 zile de la expirarea unui contract cu o durată care nu depășește 6 luni sau în termen de 20 de zile de la expirarea unui contract cu o durată mai mare de șase luni, al doilea contract face obiectul unei recalificări în contract pe durată nedeterminată. Dispozițiile prezentului alineat nu se aplică lucrătorilor angajați în activități sezoniere desemnate prin decret al Ministerului Muncii și Politicilor Sociale și nici în cazurile prevăzute de convențiile colective. Dispozițiile Decretului Președintelui Republicii nr. 1525 din 7 octombrie 1963 continuă să se aplice până la adoptarea decretului prevăzut în a doua teză.
[…]”
12
Potrivit articolului 29 alineatul 3 din decretul legislativ menționat:
„Dispozițiile prevăzute la articolul 19 alineatele 1-3 și la articolul 21 nu se aplică personalului artistic și tehnic al fundațiilor de producție muzicală prevăzute de Decretul legislativ nr. 367 din 29 iunie 1996.”
13
Potrivit instanței de trimitere, această din urmă dispoziție se înscrie în continuarea dispoziției anterioare, și anume articolul 11 alineatul 4 din Decretul legislativ nr. 368/2001, care prevedea că normele prevăzute la articolele 4 și 5 din acest din urmă decret legislativ privind limitele temporale și cauzale aplicabile contractelor pe durată determinată și, respectiv, recalificarea contractului în contract pe durată nedeterminată în caz de nerespectare nu se aplicau personalului artistic și tehnic al fundațiilor de producție muzicală.
14
Articolul 19 din Decretul legislativ nr. 81/2015, cu modificările ulterioare, prevedea:
„1.   Contractul de muncă salariată poate fi încheiat pentru o durată determinată care nu poate depăși 12 luni. Acesta poate fi încheiat pentru o perioadă mai lungă, care nu poate depăși însă 24 de luni, numai dacă este îndeplinită cel puțin una dintre următoarele condiții:
a)
necesități temporare și obiective, străine de activitatea obișnuită, sau necesități de înlocuire a altor lucrători justifică acest lucru;
b)
necesități legate de creșteri temporare, semnificative și imprevizibile ale activității obișnuite justifică acest lucru. […]
[(b‑bis)
nevoi specifice prevăzute de convențiile colective menționate la articolul 51 justifică acest lucru)].
[(1.1 Durata mai mare de 12 luni, dar care nu depășește în orice caz 24 de luni, menționată la alineatul 1 al prezentului articol, poate fi prevăzută în contractele de muncă salariată în cazul unor necesități specifice definite în convențiile colective de muncă menționate la articolul 51, în temeiul acestui alineat 1 litera b‑bis), până la 30 septembrie 2022)].
1‑bis. În cazul în care contractul a fost încheiat pentru o perioadă mai mare de 12 luni fără a fi îndeplinite condițiile prevăzute la alineatul 1, contractul face obiectul unei recalificări în contract pe durată nedeterminată începând de la data depășirii termenului de 12 luni.
[…]
2.   Cu excepția cazului în care se prevede altfel în convențiile colective și cu excepția activităților sezoniere menționate la articolul 21 alineatul 2, durata raporturilor de muncă pe durată determinată încheiate între același angajator și același lucrător, ca urmare a unei succesiuni de contracte încheiate pentru îndeplinirea unor sarcini de același nivel și de aceeași categorie juridică și indiferent de perioadele de întrerupere dintre un contract și altul, nu poate depăși 24 de luni. Pentru calcularea acestui termen, se ține seama și de perioadele de misiune care presupun sarcini de același nivel și de aceeași categorie juridică, efectuate între aceleași persoane, în cadrul recurgerii la munca pe durată determinată. Atunci când limita de 24 de luni este depășită în urma unui contract unic sau a unei succesiuni de contracte, contractul face obiectul unei recalificări în contract pe durată nedeterminată începând de la data depășirii termenului. […]
3.   Fără a aduce atingere alineatului 2, se poate încheia un alt contract pe durată determinată între aceleași persoane, cu o durată maximă de 12 luni, la direcția teritorială a muncii competentă teritorial. În cazul nerespectării procedurii descrise și în cazul depășirii termenului stabilit în același contract, acesta din urmă face obiectul unei recalificări în contract pe durată nedeterminată începând de la data încheierii sale.”
15
Articolul 21 din Decretul legislativ nr. 81/2015, cu modificările ulterioare, avea următorul cuprins:
„01.   Contractul poate fi reînnoit numai sub rezerva respectării condițiilor prevăzute la articolul 19 alineatul 1. Contractul poate fi prelungit în mod liber în primele 12 luni și, ulterior, numai dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 19 alineatul 1. În cazul încălcării dispozițiilor primei și ale celei de a doua teze, contractul face obiectul unei recalificări în contract pe durată nedeterminată. Contractele privind activitățile sezoniere menționate la alineatul 2 al prezentului articol pot fi reînnoite sau prelungite chiar dacă nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 19 alineatul 1. […]
1.   Termenul contractului pe durată determinată nu poate fi prelungit, cu acordul lucrătorului, decât dacă durata inițială a contractului este mai mică de 24 de luni și, în orice caz, de cel mult patru ori într‑o perioadă de 24 de luni, indiferent de numărul de contracte. Dacă numărul de prelungiri este mai mare, contractul face obiectul unei recalificări în contract pe durată nedeterminată la data la care începe a cincea prelungire.
[…]
2.   În cazul în care lucrătorul este reangajat pe durată determinată în termen de 10 zile de la expirarea unui contract cu o durată care nu depășește 6 luni sau în termen de 20 de zile de la expirarea unui contract cu o durată mai mare de șase luni, al doilea contract face obiectul unei recalificări în contract pe durată nedeterminată. Dispozițiile prezentului alineat nu se aplică lucrătorilor angajați în activități sezoniere desemnate prin decret al Ministerului Muncii și Politicilor Sociale și nici în cazurile prevăzute de convențiile colective. Dispozițiile Decretului Președintelui Republicii nr. 1525 din 7 octombrie 1963 continuă să se aplice până la adoptarea decretului prevăzut în a doua teză. […]
[…]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
16
Reclamanta în cauza principală, doamna Eliz Erkut Duygu, a lucrat ca balerină în corpul de balet al Fundației, în cadrul mai multor contracte, între anii 2014 și 2019. Mai precis, după un prim contract de muncă salariată pe durată determinată, de la 4 noiembrie 2014 la 18 ianuarie 2015, în calitate de elevă, aceasta a încheiat, în urma unei proceduri de selecție, o serie de contracte succesive în calitate de lucrător independent între 16 august 2016 și 9 iulie 2019.
17
Apreciind că figura în mod permanent în efectivele Fundației și că a efectuat prestarea muncii potrivit unor modalități identice cu cele ale personalului angajat pe durată nedeterminată, doamna Erkut Duygu a sesizat instanța de trimitere, Tribunale di Milano (Tribunalul din Milano, Italia), invocând nelegalitatea contractelor pe care le‑a încheiat cu Fundația în calitate de lucrător independent. Aceasta a solicitat să se constate natura salariată a raportului de muncă și să se pronunțe reintegrarea sa, ca urmare a caracterului abuziv al succesiunii unor contracte de muncă pe durată determinată.
18
Instanța menționată arată că litigiul cu care este astfel sesizată se înscrie în contextul unor proceduri introduse de alți dansatori ai Fundației cu privire la care Tribunale di Milano (Tribunalul din Milano) s‑a pronunțat deja. Mai precis, în contextul unei situații de fapt comparabile cu cea din prezenta cauză, instanța menționată ar fi recunoscut caracterul pur fictiv al contractelor încheiate între Fundația respectivă și acești dansatori în calitate de lucrători independenți, precum și utilizarea contractelor menționate ca mijloc de a eluda legislația aplicabilă și ar fi constatat că raportul de muncă era de natură salariată. Cu toate acestea, reintegrarea lucrătorilor nu ar fi fost dispusă întrucât posibilitatea de a sancționa caracterul abuziv al succesiunii de contracte pe durată determinată prin recalificarea lor în contract pe durată nedeterminată a fost exclusă în temeiul unei orientări jurisprudențiale consacrate pentru prima dată de camerele reunite ale Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia) în cursul anului 2023. Această curte supremă ar fi revenit astfel asupra jurisprudenței sale anterioare, care ar fi urmărit să recunoască protecția completă asociată stabilirii unui raport de muncă salariat în cazul unei succesiuni abuzive de contracte pe durată determinată de asemenea în sectorul fundațiilor lirice și simfonice.
19
Instanța menționată apreciază că acest context justifică sesizarea Curții cu privire la interpretarea dreptului Uniunii. Astfel, deși este conștientă că o problemă în esență comparabilă cu cea ridicată în prezenta cauză a fost examinată de Curte în Hotărârea din 25 octombrie 2018, Sciotto (C‑331/17, denumită în continuare „Hotărârea Sciotto, EU:C:2018:859), nu ar fi mai puțin adevărat că, în urma acestei hotărâri, pe de o parte, legiuitorul italian a adoptat decreto‑legge n. 59 (Decretul‑lege nr. 59), din 28 iunie 2019, transformat în legge n. 81 – Misure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico sinfoniche (Legea nr. 81 din 8 august 2019 privind măsuri urgente privind personalul fundațiilor lirice și simfonice) din 8 septembrie 2019 (denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 59”). Pe de altă parte, Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) și‑ar fi modificat jurisprudența, astfel încât ar trebui să se solicite din nou Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a reglementării naționale aplicabile contractelor de muncă în discuție în litigiul principal, astfel cum a fost interpretată de respectiva curte supremă.
20
În această privință, instanța de trimitere precizează, mai întâi, că contractele în discuție în litigiul principal au fost încheiate, în parte, sub imperiul Decretului legislativ nr. 81/2015 și, în parte, sub imperiul Decretului legislativ nr. 81/2015 cu modificările ulterioare.
21
Ea arată de asemenea că niciunul dintre contractele menționate nu intră sub incidența Decretului‑lege nr. 59. Această nouă legislație, care ar fi fost adoptată pentru a restabili conformitatea dreptului național cu principiile exprimate în Hotărârea Sciotto, nu ar fi aplicabilă ratione temporis, din moment ce ar fi fost introdusă după încheierea ultimului contract încheiat de doamna Erkut Duygu.
22
În continuare, instanța de trimitere subliniază că, în pofida faptului că, în ceea ce privește contractele pe durată determinată în sectorul fundațiilor lirice și simfonice, reglementarea națională a prevăzut întotdeauna un regim care scutea aceste entități de regimul general aplicabil celorlalte sectoare economice, jurisprudența națională dominantă a considerat că nu toate dispozițiile care interzic recrutarea cu contract pe durată nedeterminată pentru motive de control al cheltuielilor publice împiedică stabilirea unui raport de muncă pe durată nedeterminată în cazul unui abuz dovedit de contracte de muncă pe durată determinată.
23
Astfel, o orientare jurisprudențială s‑ar fi dezvoltat pentru a proteja situația juridică a lucrătorilor și, așadar, pentru a permite încheierea unui contract pe durată nedeterminată chiar și în cazul interdicției de a efectua recrutarea de lucrători pe durată nedeterminată. În acest cadru, instanța de trimitere citează hotărârea nr. 6547/2014 a Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) și hotărârea nr. 260/2015 a Corte costituzionale (Curtea Constituțională, Italia).
24
Această jurisprudență anterioară favorabilă recalificării contractului pe durată determinată în contract pe durată nedeterminată ar fi fost însă modificată în urma pronunțării Hotărârii Sciotto.
25
Astfel, Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) ar fi considerat, în hotărârile nr. 5542/2023 și nr. 5556/2023, că recalificarea contractului pe durată determinată în contract pe durată nedeterminată nu face parte dintre sancțiunile prevăzute de reglementarea națională aplicabilă fundațiilor lirice simfonice. Această curte supremă ar fi statuat că, pentru a compensa utilizarea abuzivă a contractelor pe durată determinată succesive, dreptul național prevedea, pentru a repara un prejudiciu prezumat, calificat drept „prejudiciu comunitar”, o despăgubire minimă cuprinsă între 2,5 și 12 luni de salariu, fără a aduce atingere posibilității de a stabili existența unui prejudiciu mai important.
26
Instanța de trimitere precizează că, în aceste hotărâri, Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) a abordat în mod expres problema compatibilității jurisprudenței sale cu principiile exprimate de Curte în Hotărârea Sciotto. Instanța menționată are însă îndoieli cu privire la această compatibilitate, din moment ce Curtea pare să fi indicat în mod clar în această hotărâre că recalificarea contractului pe durată determinată în contract pe durată nedeterminată este singura măsură de natură să asigure respectarea clauzei 5 din acordul‑cadru în cazul unui abuz care rezultă din folosirea contractelor de muncă pe durată determinată succesive.
27
În plus, instanța de trimitere consideră că Curtea a dat expresie efectului obligatoriu, pe plan orizontal, al principiului nediscriminării. Or, Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) s‑ar fi arătat puțin receptivă la acest principiu. În hotărârile menționate la punctul 25 din prezenta hotărâre, această curte supremă ar fi afirmat că raporturile dintre lucrător și fundațiile lirice simfonice nu sunt comparabile cu cele ale salariaților altor angajatori privați, având în vedere natura specială a acestor raporturi, care ar fi legată de caracterul esențial public al acestor fundații, în pofida transformării lor în entități de drept privat. Astfel, raportul dintre lucrător și o asemenea fundație s‑ar asemăna mai degrabă cu raportul contractual de încadrare în muncă în sectorul public.
28
Or, potrivit instanței de trimitere, faptul că o entitate privată urmărește obiective publice sau beneficiază în parte de o finanțare publică nu este susceptibil să modifice caracterul său privat. În acest context, instanța menționată arată că Curtea a considerat în Hotărârea Sciotto că natura publică sau privată a angajatorului nu justifică în sine o protecție mai redusă a lucrătorului.
29
În sfârșit, instanța de trimitere arată că discriminarea dintre lucrătorii cu contract pe durată determinată din sectorul fundațiilor lirice și simfonice și lucrătorii pe durată determinată din alte sectoare, exclusă de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) în hotărârile menționate la punctul 25 din prezenta hotărâre, a fost recunoscută și criticată în mod expres de Curte la punctul 71 din Hotărârea Sciotto.
30
În aceste condiții, Tribunale di Milano (Tribunalul din Milano) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Clauzele 4 și 5 din [acordul‑cadru] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în interpretarea dată de camerele reunite ale Corte suprema di Cassazione (Curtea de Casație) în hotărârile nr. 5542 și nr. 5556/2023, în temeiul căreia normele de drept comun care reglementează raporturile de muncă și care urmăresc sancționarea recurgerii abuzive la contractele pe durată determinată succesive prin recalificarea automată a contractului pe durată determinată în contract pe durată nedeterminată, în cazul unei succesiuni abuzive de contracte pe durată determinată, nu sunt aplicabile sectorului de activitate al fundațiilor lirice și simfonice atunci când măsura prevăzută pentru acest sector, spre deosebire de toate sectoarele economice, constă în repararea prejudiciului, deși însoțită de o facilitare a regimului probatoriu prin intermediul prezumțiilor și de o răspundere a conducerii în cazul unei încălcări intenționate sau al unei abateri grave?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Cu privire la admisibilitate
31
În primul rând, Fundația și guvernul italian susțin că cererea de decizie preliminară este inadmisibilă.
32
În esență, aceștia susțin, mai întâi, că instanța de trimitere nu prezintă legătura existentă între dispozițiile dreptului Uniunii și legislația națională aplicabilă litigiului principal și că a prezentat elementele pertinente ale acestui litigiu în mod lacunar. Astfel, durata exactă a fiecăruia dintre contractele de muncă în discuție în litigiul principal nu ar fi menționată, iar referirea generică la contenciosul în care s‑ar înscrie litigiul principal nu ar permite să se înțeleagă dacă există o succesiune abuzivă de contracte pe durată determinată. În plus, Fundația arată că raportul de muncă existent între ea și doamna Erkut Duygu se întemeiază pe o convenție colectivă de muncă ce prevede un timp de lucru maxim de 60 de luni, această posibilitate fiind admisă de articolul 19 din Decretul legislativ nr. 81/2015. Prin urmare, faptul că clauzele 4 și 5 din acordul‑cadru s‑ar putea opune reglementării generale aplicabile în sectorul fundațiilor lirice și simfonice ar fi lipsit de orice relevanță pentru litigiul principal, din moment ce riscul de succesiune abuzivă a acestui tip de contracte ca urmare a lipsei unei durate totale maxime aplicabile raportului de muncă ce ar fi inspirat Hotărârea Sciotto nu s‑ar putea prezenta în niciun caz în speță.
33
În continuare, decizia de trimitere nu ar conține o descriere suficient de precisă a cadrului juridic național în care se înscrie acest litigiu, în ceea ce privește atât jurisprudența, cât și reglementarea pertinente. Astfel, instanța de trimitere nu ar fi menționat în mod complet conținutul hotărârilor curților supreme pe care le citează și nici, de altfel, jurisprudența Curții. În plus, instanța de trimitere nu ar fi menționat decât parțial articolul 29 din Decretul legislativ nr. 81/2015, al cărui alineat 4 prevedea că acest articol se aplică „[f]ără a aduce atingere dispozițiilor articolului 36 din Decretul legislativ nr. 165 [din 30 martie 2001, intitulat «Norme generale privind organizarea muncii în administrațiile publice» (GURI nr. 106 din 9 mai 2001, Supliment ordinar nr. 112)]”. Acest din urmă articol, astfel cum a fost interpretat prin hotărârile Corte suprema de cassazione (Curtea de Casație) citate de instanța de trimitere, ar fi fost aplicabil la momentul faptelor în discuție în litigiul principal. În temeiul acestuia, lucrătorul în cauză ar avea dreptul la repararea prejudiciului care rezultă din prestația de muncă efectuată cu încălcarea unor dispoziții imperative referitoare la contractele de muncă pe durată determinată aplicabile în acest sector, precum și la simplificarea sarcinii probei prejudiciului astfel suferit. În plus, directorul entității care angajează respectivul lucrător ar fi considerat răspunzător pentru prejudiciul financiar cauzat statului, în caz de încălcare intenționată a dispozițiilor referitoare la contractele de muncă pe durată determinată aplicabile sau de culpă gravă din partea sa. Acest director ar fi de asemenea privat de orice primă de rezultat, iar o astfel de încălcare ar fi luată în considerare la reînnoirea contractului său.
34
În sfârșit, instanța menționată ar solicita Curții o apreciere a unei chestiuni pe care aceasta din urmă a soluționat‑o deja în Hotărârea Sciotto și în Hotărârea din 7 martie 2018, Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166).
35
În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Întrucât instanța de trimitere este singura competentă să interpreteze și să aplice dreptul național, Curtea trebuie să ia în considerare contextul normativ în care se încadrează întrebările preliminare, astfel cum este definit în decizia de trimitere (a se vedea Hotărârea din 15 mai 2003, Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, punctul 31, și Hotărârea din 28 ianuarie 2025, ASG 2, C‑253/23, EU:C:2025:40, punctele 56 și 57, precum și jurisprudența citată). Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate [Hotărârea din 14 noiembrie 2024, S. (Modificarea completului de judecată), C‑197/23, EU:C:2024:956, punctul 43, și Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli, C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 38, precum și jurisprudența citată].
36
În plus, cererea de decizie preliminară trebuie să îndeplinească cerințele articolului 94 din Regulamentul de procedură al Curții și, prin urmare, să cuprindă, printre altele, expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal.
37
În speță, instanța de trimitere a luat poziție cu privire la calificarea care trebuie dată contractelor în discuție în litigiul principal. Astfel, pe de o parte, aceasta a arătat că, în contextul unei situații de fapt similare cu cea cu care este sesizată în speță, recunoscuse caracterul pur fictiv al contractelor care fuseseră încheiate de către lucrători independenți cu Fundația, precum și caracterul abuziv al succesiunii acestor contracte, un asemenea caracter neputând fi sancționat printr‑o recalificare a acestor contracte în contract de muncă pe durată nedeterminată. Or, subliniind caracterul cel puțin potențial fictiv și abuziv al contractelor menționate, această instanță a prezentat faptele pertinente din litigiul principal sub răspunderea sa și a prezentat legătura existentă între dispozițiile dreptului Uniunii și legislația națională aplicabilă, precum și raportul dintre interpretarea solicitată a dreptului Uniunii și realitatea sau obiectul litigiului principal.
38
Pe de altă parte, din decizia de trimitere reiese că instanța de trimitere a respins pertinența eventuală a unei convenții colective, menționată de Fundație ca temei al raportului de muncă în discuție în litigiul principal în temeiul articolului 19 din Decretul legislativ nr. 81/2015. Astfel, este necesar să se arate că, pe lângă calificarea contractelor în discuție în litigiul principal, astfel cum este menționată la punctul anterior, instanța de trimitere a menționat articolul 29 din acest decret legislativ, potrivit căruia dispozițiile prevăzute la articolul 19 alineatele 1-3 din acesta nu se aplică personalului artistic și tehnic al fundațiilor de producție muzicală precum Fundația.
39
În continuare, exprimând îndoielile pe care le are cu privire la compatibilitatea cu clauzele 4 și 5 din acordul‑cadru a reglementării naționale aplicabile faptelor din litigiul principal, astfel cum a fost interpretată de o instanță națională supremă, instanța de trimitere a menționat motivele care au determinat‑o să ridice problema interpretării acestor dispoziții ale dreptului Uniunii. Astfel, aceasta a respectat cerințele articolului 94 din Regulamentul de procedură.
40
Pe de altă parte, în ceea ce privește exactitatea sau exhaustivitatea unei jurisprudențe sau a unei reglementări naționale citate în decizia de trimitere, este adevărat că, în speță, instanța de trimitere nu a furnizat referiri precise la o dispoziție națională aplicabilă litigiului principal care ar prevedea, ca măsură de sancționare, posibilitatea de a angaja răspunderea directorilor în caz de abatere gravă sau de încălcare intenționată a dispozițiilor naționale referitoare la contractele de muncă pe durată determinată. Cu toate acestea, este necesar să se constate că din prezentarea hotărârilor nr. 5542/2023 și nr. 5556/2023 ale Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) reiese că aceasta apreciază că o astfel de normă era în vigoare la data faptelor din litigiul principal. Or, din moment ce nu este, așadar, exclus ca această normă să facă parte din reglementarea aplicabilă contractelor de muncă în discuție în litigiul principal, Curtea dispune de suficiente elemente de drept și de fapt pentru a furniza un răspuns util instanței de trimitere. Rezultă de asemenea că întrebarea preliminară nu are, în această măsură, un caracter ipotetic.
41
În sfârșit, în ceea ce privește afirmația potrivit căreia Curtea s‑a pronunțat deja cu privire la întrebarea adresată, trebuie amintit că articolul 267 TFUE conferă instanțelor naționale cea mai largă posibilitate de a sesiza Curtea în măsura în care consideră că o cauză pendinte ridică probleme care impun interpretarea dispozițiilor dreptului Uniunii. Rezultă că existența unei jurisprudențe consacrate cu privire la un aspect din dreptul Uniunii, deși poate conduce Curtea la a da o ordonanță în temeiul articolului 99 din Regulamentul de procedură, nu poate afecta cu nimic admisibilitatea unei trimiteri preliminare în cazul în care o instanță națională decide, în cadrul acestei puteri de apreciere, să sesizeze Curtea în temeiul acestui articol 267 (Hotărârea din 19 iunie 2025, Bulgarian posts, C‑785/23, EU:C:2025:462, punctul 42 și jurisprudența citată).
42
În al doilea rând, guvernul italian și Comisia consideră că întrebarea adresată este inadmisibilă în măsura în care privește clauza 4 din acordul‑cadru. Astfel, din jurisprudența Curții ar rezulta că această dispoziție nu poate fi invocată în cadrul unor pretinse inegalități de tratament existente între lucrătorii pe durată determinată.
43
În această privință, este necesar să se observe că instanța de trimitere nu pune în discuție, prin trimiterea preliminară, un tratament defavorabil al lucrătorilor cu contract pe durată determinată în raport cu lucrători cu contract pe durată nedeterminată care se află într‑o situație comparabilă, ci o diferență de tratament între diferite categorii de lucrători cu contract pe durată determinată în funcție de sectorul economic în care își desfășoară activitatea profesională, și anume lucrătorii cu contract pe durată determinată din sectorul fundațiilor lirice și simfonice și cei din alte sectoare.
44
Or, Curtea a statuat deja că eventualele diferențe de tratament între anumite categorii de personal pe durată determinată nu intră sub incidența principiului nediscriminării consacrat de acordul‑cadru, întrucât acest principiu a fost pus în aplicare și concretizat prin acordul menționat numai în ceea ce privește diferențele de tratament dintre lucrătorii cu contract pe durată determinată și lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată care se află într‑o situație comparabilă (Hotărârea din 13 ianuarie 2022, MIUR și Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, punctul 72, precum și jurisprudența citată).
45
Punctul 71 din Hotărârea Sciotto, la care instanța de trimitere se referă în mod explicit pentru a‑și motiva întrebarea preliminară referitoare la clauza 4 menționată, nu repune în discuție această jurisprudență. Astfel, deși acest punct menționează o discriminare potențială între lucrători cu contract pe durată determinată din sectorul de activitate al fundațiilor lirice și simfonice și lucrători care fac parte din alte sectoare, nu se poate deduce de aici că o asemenea discriminare, presupunând că ar fi dovedită, ar intra sub incidența clauzei 4 din acordul‑cadru. Într‑adevăr, acest punct se limitează să enunțe că lucrătorii din alte sectoare pot, prin recalificarea contractului lor, să devină „lucrători cu contract pe durată nedeterminată comparabili” în sensul acestei clauze. În schimb, din cuprinsul punctului menționat nu reiese că o diferență de tratament între diferite categorii de lucrători cu contract pe durată determinată în funcție de sectorul economic în care își desfășoară activitatea profesională intră sub incidența acestei clauze 4.
46
Rezultă că clauza 4 din acordul‑cadru nu este aplicabilă litigiului principal. În această măsură, întrebarea preliminară este inadmisibilă.
Cu privire la fond
47
Prin intermediul întrebării unice formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă clauza 5 din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale, astfel cum este interpretată de o instanță națională supremă, în temeiul căreia normele de drept comun care reglementează raporturile de muncă și care urmăresc sancționarea recurgerii abuzive la contractele de muncă pe durată determinată succesive prin recalificarea automată a unor astfel de contracte într‑un contract de muncă pe durată nedeterminată nu sunt aplicabile sectorului de activitate al fundațiilor lirice și simfonice și care prevede, ca măsuri de sancționare a recurgerii la o succesiune abuzivă de contracte de muncă pe durată determinată în acest sector, pe de o parte, posibilitatea de a acorda o sumă minimă cu titlu de despăgubire pentru prejudiciul suferit, a cărui dovadă poate fi făcută prin prezumție, fără a aduce atingere obținerii reparării unui prejudiciu mai important, și, pe de altă parte, posibilitatea de a angaja răspunderea directorilor acestor fundații în caz de abatere gravă sau de încălcare intenționată a reglementării naționale referitoare la aceste contracte.
48
Potrivit unei jurisprudențe consacrate, clauza 5 din acordul‑cadru privește măsuri de prevenire a abuzurilor care pot rezulta din folosirea contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive. Aceasta nu prevede sancțiuni specifice în ipoteza în care ar fi fost constatate abuzuri. Într‑un asemenea caz, revine autorităților naționale obligația de a adopta măsuri care trebuie să aibă un caracter nu numai proporțional, ci și suficient de efectiv și de disuasiv pentru a garanta deplina eficacitate a normelor adoptate în temeiul acordului‑cadru (Hotărârea din 8 mai 2019, Rossato și Conservatorio di Musica F.A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, punctul 27 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 13 iunie 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya și Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 și C‑332/22, EU:C:2024:496, punctul 67 și jurisprudența citată).
49
Rezultă că, în cazul în care s‑a recurs abuziv la contracte sau la raporturi de muncă pe durată determinată succesive, trebuie să poată fi aplicată o măsură care să prezinte garanții efective și echivalente de protecție a lucrătorilor pentru a sancționa în mod corespunzător acest abuz și pentru a înlătura consecințele încălcării dreptului Uniunii. Astfel, potrivit formulării articolului 2 primul paragraf din Directiva 1999/70, la care este anexat Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, statele membre sunt obligate „să adopte orice dispoziție necesară care să le permită garantarea în orice moment a rezultatelor impuse de [această] directivă” (Hotărârea din 13 iunie 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya și Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 și C‑332/22, EU:C:2024:496, punctul 69).
50
În această privință, trebuie amintit, în primul rând, că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că transformarea contractelor pe durată determinată succesive într‑un contract pe durată nedeterminată nu este obligatorie în cazul recurgerii abuzive la aceste prime contracte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 februarie 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid și alții, C‑59/22, C‑110/22 și C‑159/22, EU:C:2024:149, punctul 124, precum și jurisprudența citată). Mai precis, Curtea a considerat, în raport cu o legislație națională aplicabilă sectorului fundațiilor lirice și simfonice, că acordul‑cadru nu stabilește o obligație generală a statelor membre de a prevedea o astfel de transformare (a se vedea în acest sens Sciotto, punctul 59).
51
Trebuie amintit de asemenea că clauza 5 din acordul‑cadru nu se opune, ca atare, ca un stat membru să rezerve un tratament diferit recurgerii abuzive la contracte sau la raporturi de muncă pe durată determinată succesive, după cum respectivele contracte sau raporturi au fost încheiate cu un angajator care aparține sectorului privat sau cu un angajator din sectorul public (Hotărârea din 7 martie 2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, punctul 42).
52
Nici aplicarea unor norme diferite unui sector economic specific ca urmare a particularităților care îl caracterizează nu este, a priori, interzisă (a se vedea în acest sens Hotărârea Sciotto, punctele 46-48). În acest context, se poate face trimitere, de altfel, la punctul 8 din considerațiile generale ale acordului‑cadru, potrivit căruia contractele de muncă pe durată determinată reprezintă o caracteristică a ocupării forței de muncă în anumite sectoare, ocupații și activități, care convine atât angajatorilor, cât și lucrătorilor.
53
Rezultă că clauza 5 din acordul‑cadru nu se opune, în principiu, unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care interzice, în sectorul specific al fundațiilor lirice și simfonice, o recalificare automată a unui contract de muncă pe durată determinată într‑un contract de muncă pe durată nedeterminată în cazul recurgerii abuzive la primul dintre aceste contracte.
54
Totuși, în temeiul jurisprudenței citate la punctele 48 și 49 din prezenta hotărâre, trebuie arătat că, pentru ca o reglementare națională care interzice, în sectorul fundațiilor lirice și simfonice, sancționarea recurgerii abuzive la contracte de muncă pe durată determinată succesive prin transformarea lor într‑un contract de muncă pe durată nedeterminată să poată fi considerată conformă cu acordul‑cadru, ordinea juridică internă a statului membru în cauză trebuie să cuprindă, în acest sector, o altă măsură eficientă pentru a evita și, dacă este cazul, a sancționa folosirea abuzivă a contractelor pe durată determinată succesive (a se vedea în acest sens Hotărârea Sciotto, punctul 60, și Hotărârea din 22 februarie 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid și alții, C‑59/22, C‑110/22 și C‑159/22, EU:C:2024:149, punctul 127, precum și jurisprudența citată).
55
Or, întrucât nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea unei reglementări sau a unei jurisprudențe naționale, misiunea de a aprecia dacă dreptul intern cuprinde o astfel de măsură revine instanțelor naționale competente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya și Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 și C‑332/22, EU:C:2024:496, punctul 70 și jurisprudența citată).
56
Cu toate acestea, Curtea, pronunțându‑se asupra trimiterii preliminare, poate oferi, dacă este cazul, precizări destinate să orienteze instanța națională în aprecierea reglementării în discuție în litigiul aflat pe rolul său (Hotărârea din 8 mai 2019, Rossato și Conservatorio di Musica F.A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, punctul 29 și jurisprudența citată).
57
În speță, instanța de trimitere menționează în întrebarea sa preliminară o reglementare națională care prevede, ca măsuri de sancționare a recurgerii abuzive la contracte pe durată determinată, două măsuri distincte, și anume, pe de o parte, posibilitatea de a obține o reparare a prejudiciului suferit și, pe de altă parte, posibilitatea de a angaja răspunderea directorilor fundației lirice sau simfonice în cauză în caz de abatere gravă sau de încălcare intenționată de către aceștia a reglementării naționale referitoare la contractele de muncă pe durată determinată.
58
În ceea ce privește, în primul rând, despăgubirea care poate fi obținută de lucrător, din decizia de trimitere reiese că reglementarea aplicabilă contractelor de muncă în discuție în litigiul principal, astfel cum a fost interpretată de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație), prevede repararea prejudiciului suferit, care ar constitui un prejudiciu prezumat și determinat prin referire la un cuantum minim și la un cuantum maxim, fără a aduce atingere posibilității de a face dovada existenței unui prejudiciu mai important. Instanța de trimitere arată în acest context că dreptul național garantează acordarea unei indemnizații minime cuprinse între 2,5 luni și 12 luni de salariu.
59
În această privință, este necesar să se considere, primo, că o astfel de reglementare, care prevede despăgubirea lucrătorului victimă pentru un prejudiciu stabilit prin prezumție, fără a aduce atingere posibilității de a face dovada existenței unui prejudiciu mai important, poate constitui o măsură efectivă pentru sancționarea recurgerii abuzive la contracte pe durată determinată succesive. În acest context, Curtea a considerat deja că, ținând seama de dificultățile inerente demonstrării existenței unei pierderi a unei șanse, un mecanism de prezumții menit să garanteze lucrătorului care a suferit, din cauza folosirii abuzive a unor contracte pe durată determinată succesive, o pierdere a unor oportunități de angajare posibilitatea de a elimina consecințele unei astfel de încălcări a dreptului Uniunii este de natură să îndeplinească cerința privind efectivitatea (Hotărârea din 7 martie 2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, punctul 50).
60
Cu toate acestea, limitele stabilite de această reglementare națională în ceea ce privește posibilitatea de a recurge la contracte pe durată determinată în termeni de durată maximă sau de durată maximă totală nu reies din decizia de trimitere. Astfel, în temeiul reglementării naționale aplicabile ratione temporis contractelor în discuție în litigiul principal, astfel cum a fost citată de instanța de trimitere, articolele 19-21 din Decretul legislativ nr. 81/2015 și din Decretul legislativ nr. 81/2015, cu modificările ulterioare, care prevedeau limita duratei unui contract de muncă pe durată determinată și, respectiv, condițiile de prelungire a termenului contractului pe durată determinată, nu pot fi aplicabile fundațiilor lirice și simfonice.
61
Or, astfel cum a arătat Comisia, într‑un context legislativ care nu impune limite de durată și nici condiții pentru reînnoiri sau prelungiri ale contractelor pe durată determinată, caracterul abuziv al recurgerii la astfel de contracte rămâne dificil de demonstrat, deși demonstrarea sa este necesară pentru a putea solicita repararea prejudiciului. Rezultă că stabilirea acestor limite și condiții, astfel cum ar reieși din Decretul‑lege nr. 59, care nu ar fi însă aplicabilă ratione temporis litigiului principal, poate contribui în mare măsură la eficacitatea normelor care prevăd o facilitare a probei acestui prejudiciu și, prin urmare, la cea a măsurii de protecție a lucrătorului victimă a unei recurgeri abuzive la o succesiune de contracte pe durată determinată.
62
Secundo, în ceea ce privește calculul cuantumului despăgubirii, Curtea a avut deja ocazia să statueze că principiul reparării integrale a prejudiciului suferit și principiul proporționalității impun statelor membre obligația de a prevedea, într‑un caz precum cel din litigiul principal, o reparație adecvată, care depășește o indemnizare pur simbolică, fără să depășească, în același timp, o compensație integrală (Hotărârea din 13 iunie 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya și Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 și C‑332/22, EU:C:2024:496, punctul 83).
63
În această privință, trebuie să se deducă din jurisprudența Curții că o măsură națională care stabilește un plafon al despăgubirii care poate fi acordată într‑un caz precum cel din litigiul principal nu poate permite nici o reparare proporțională și efectivă în situații de abuz care depășesc o anumită durată în termeni de ani, nici o reparare adecvată și integrală a prejudiciilor care rezultă din astfel de abuzuri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya și Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 și C‑332/22, EU:C:2024:496, punctul 81). Astfel, după cum a arătat Comisia, o măsură care prevede o asemenea plafonare a cuantumului despăgubirii care poate fi acordată nu va avea efect disuasiv pentru un angajator din moment ce cuantumul maxim al despăgubirii a fost atins.
64
În speță, astfel cum s‑a menționat la punctul 58 din prezenta hotărâre, din decizia de trimitere reiese că reglementarea națională aplicabilă contractelor de muncă în discuție în litigiul principal, astfel cum a fost interpretată de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație), pe de o parte, garantează acordarea unei indemnizații minime, care se ridică la un cuantum cuprins între 2,5 și 12 salarii lunare, și, pe de altă parte, nu pare să prevadă un plafon, în măsura în care este posibil ca lucrătorul să facă dovada unui prejudiciu mai important.
65
În măsura în care această reglementare permite instanței naționale să acorde o despăgubire adecvată și integrală pentru prejudiciul suferit, întrucât admite depășirea cuantumului minim prevăzut în cazul în care se dovedește că prejudiciul este mai important, reglementarea menționată ar putea fi considerată o măsură proporțională și, prin urmare, efectivă în vederea sancționării recurgerii abuzive la contracte de muncă pe durată determinată succesive. În plus, lipsa unui plafon poate contribui la caracterul disuasiv al acestei măsuri, având în vedere că aceasta poate stimula angajatorii să limiteze recurgerea la contracte de muncă pe durată determinată succesive, să respecte durata maximă a acestor contracte și să pună capăt reînnoirilor sau prelungirilor care depășesc această durată.
66
Pe de altă parte, din moment ce caracterul proporțional și disuasiv al unei astfel de despăgubiri depinde de caracteristicile specifice ale cazului concret pe care trebuie să îl cunoască instanța națională, trebuie arătat, în acest context, că Comisia a subliniat că legiuitorul italian a modificat, în cursul anului 2024, articolul 36 alineatul (5) din Decretul legislativ nr. 165/2001, ceea ce ar fi condus la o majorare a cuantumului despăgubirii care poate fi acordată în cazul recurgerii abuzive la contracte pe durată determinată. Astfel, lucrătorul victimă a unei asemenea recurgeri abuzive ar avea dreptul la o despăgubire cuprinsă între 4 și 24 de salarii lunare ale ultimei remunerații de referință, fără a aduce atingere dreptului acestui lucrător de a dovedi că a suferit un prejudiciu mai important. În acest context, instituția menționată a făcut de asemenea referire la o hotărâre a Tribunalului din Cuneo (Italia) din 24 septembrie 2024, care sancționează, prin aplicarea cuantumurilor stabilite de această dispoziție, cu modificările ulterioare, printre altele fapte survenite înainte de intrarea în vigoare a acesteia.
67
În al doilea rând, în măsura în care reglementarea aplicabilă contractelor de muncă în discuție în litigiul principal, astfel cum a fost interpretată de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație), ar prevedea, pe lângă posibilitatea de a obține o reparare a prejudiciului suferit, și o normă potrivit căreia răspunderea directorului sau a directorilor fundației lirice sau simfonice vizate ar putea fi angajată pentru prejudiciul financiar cauzat statului ca urmare a încălcării dispozițiilor referitoare la contractele de muncă pe durată determinată aplicabile în acest sector, atunci când această încălcare prezintă un caracter intenționat sau rezultă dintr‑o greșeală gravă a acestui director sau a acestor directori – aspect pe care instanța de trimitere trebuie să îl verifice, având în vedere cele arătate la punctul 40 din prezenta hotărâre –, trebuie arătat că Curtea a statuat deja că faptul că legislația națională obligă administrațiile să recupereze într‑un astfel de caz de la directorii responsabili sumele plătite lucrătorilor cu titlu de reparare a prejudiciului suferit ca urmare a încălcării acestor dispoziții nu constituie decât o măsură printre altele destinate să prevină și să sancționeze recurgerea abuzivă la contractele de muncă pe durată determinată și revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă punerea în discuție a acestei responsabilități prezintă un caracter efectiv și disuasiv pentru a garanta deplina eficacitate a normelor adoptate în aplicarea acordului‑cadru (Hotărârea Sciotto, punctul 63).
68
Dacă este cazul, instanța de trimitere va trebui să ia în considerare, atunci când apreciază acest caracter, împrejurarea, invocată de Fundație și de guvernul italian și supusă de asemenea verificării de către această instanță, că reglementarea aplicabilă contractelor de muncă în discuție în litigiul principal prevede, pe lângă posibilitatea menționată de a angaja răspunderea personală a directorului pentru prejudiciul financiar cauzat statului, refuzul acordării oricărei prime de rezultat în acestui director și/sau faptul că se ține seama de această răspundere în cadrul reînnoirii contractului respectivului director. Astfel, asemenea măsuri constituie măsuri accesorii care pot avea un efect disuasiv important ca urmare a efectelor negative pe care le pot produce în cazul recurgerii abuzive la o succesiune de contracte pe durată determinată asupra carierei profesionale și, eventual, asupra patrimoniului personal al directorului responsabil de un asemenea abuz.
69
În sfârșit, trebuie arătat, în ipoteza în care instanța de trimitere ar trebui să considere că măsurile pentru a sancționa recurgerea abuzivă la contracte sau la raporturi de muncă pe durată determinată succesive prevăzute de reglementarea aplicabilă contractelor de muncă în discuție în litigiile principale, astfel cum a fost interpretată de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație), nu pot fi calificate drept măsuri efective în sensul jurisprudenței citate la punctul 54 din prezenta hotărâre, că această instanță trebuie să se asigure, în măsura posibilului, că oferă dreptului național o interpretare care să asigure efectivitatea deplină a Directivei 1999/70 și că ajunge la o soluție conformă cu finalitatea urmărită de aceasta.
70
În acest context, trebuie amintit că clauza 5 din acordul‑cadru nu este necondiționată și suficient de precisă pentru a avea efect direct. Or, o asemenea dispoziție, lipsită de acest efect, nu poate fi invocată ca atare de un particular în fața unei instanțe naționale în cadrul unui litigiu care intră sub incidența dreptului Uniunii pentru a înlătura aplicarea unei dispoziții naționale care i‑ar fi contrară (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 iunie 2021, Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario, C‑726/19, EU:C:2021:439, punctele 79 și 80, precum și jurisprudența citată).
71
Cu toate acestea, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că, atunci când aplică dreptul intern, instanțele naționale sunt obligate, în măsura posibilului, să îl interpreteze în lumina textului și a finalității directivei în cauză pentru a atinge rezultatul urmărit de aceasta și, prin urmare, să se conformeze articolului 288 al treilea paragraf TFUE. Obligația instanței naționale de a se referi la conținutul unei directive atunci când interpretează și aplică normele relevante de drept intern este limitată de principiile generale ale dreptului, în special de principiile securității juridice și neretroactivității, și nu poate fi utilizată ca temei pentru o interpretare contra legem a dreptului național (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya și Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 și C‑332/22, EU:C:2024:496, punctele 102-104, precum și jurisprudența citată).
72
Acestea fiind precizate, în această ipoteză, revine instanței naționale sarcina de a face tot ce ține de competența sa, luând în considerare ansamblul dreptului intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta, pentru a da dispozițiilor pertinente ale acestui drept intern, în măsura posibilului, o interpretare conformă cu clauza 5 din acordul‑cadru și o aplicare a dreptului menționat de natură să sancționeze în mod corespunzător o recurgere abuzivă la contracte pe durată determinată succesive și să înlăture consecințele încălcării dreptului Uniunii, pentru a garanta efectivitatea deplină a Directivei 1999/70 și pentru a identifica o soluție conformă cu finalitatea urmărită de aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya și Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 și C‑332/22, EU:C:2024:496, punctele 105 și 107).
73
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea preliminară că clauza 5 din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei reglementări naționale, astfel cum este interpretată de o instanță națională supremă, în temeiul căreia normele de drept comun care reglementează raporturile de muncă și care urmăresc sancționarea recurgerii abuzive la contracte de muncă pe durată determinată succesive prin recalificarea automată a unor astfel de contracte într‑un contract de muncă pe durată nedeterminată nu sunt aplicabile sectorului de activitate al fundațiilor lirice și simfonice și care prevede, ca măsuri de sancționare a recurgerii la o succesiune abuzivă de contracte de muncă pe durată determinată în acest sector, pe de o parte, posibilitatea de a acorda o sumă minimă cu titlu de despăgubire pentru prejudiciul suferit, a cărui dovadă poate fi făcută prin prezumție, fără a aduce atingere obținerii reparării unui prejudiciu mai important, și, pe de altă parte, posibilitatea de a fi angajată răspunderea directorilor acestor fundații în caz de abatere gravă sau de încălcare intenționată de către aceștia a reglementării naționale referitoare la respectivele contracte, în măsura în care măsurile menționate permit sancționarea în mod efectiv a abuzului constatat, aspect a cărui apreciere revine instanței naționale. În cazul în care această instanță consideră că măsurile respective nu permit sancționarea într‑un asemenea mod a recurgerii abuzive la contracte pe durată determinată în sectorul de activitate al fundațiilor lirice și simfonice, îi revine sarcina de a interpreta, în măsura posibilului, dreptul său național în conformitate cu această clauză pentru a garanta efectivitatea deplină a Directivei 1999/70 și pentru a pronunța o soluție conformă cu finalitatea urmărită de aceasta.
Cu privire la cheltuielile de judecată
74
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:
Clauza 5 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999, care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP,
trebuie interpretată în sensul că
nu se opune unei reglementări naționale, astfel cum este interpretată de o instanță națională supremă, în temeiul căreia normele de drept comun care reglementează raporturile de muncă și care urmăresc sancționarea recurgerii abuzive la contracte de muncă pe durată determinată succesive prin recalificarea automată a unor astfel de contracte într‑un contract de muncă pe durată nedeterminată nu sunt aplicabile sectorului de activitate al fundațiilor lirice și simfonice și care prevede, ca măsuri de sancționare a recurgerii la o succesiune abuzivă de contracte de muncă pe durată determinată în acest sector, pe de o parte, posibilitatea de a acorda o sumă minimă cu titlu de despăgubire pentru prejudiciul suferit, a cărui dovadă poate fi făcută prin prezumție, fără a aduce atingere obținerii reparării unui prejudiciu mai important, și, pe de altă parte, posibilitatea de a fi angajată răspunderea directorilor acestor fundații în caz de abatere gravă sau de încălcare intenționată de către aceștia a reglementării naționale referitoare la respectivele contracte, în măsura în care măsurile menționate permit sancționarea în mod efectiv a abuzului constatat, aspect a cărui apreciere revine instanței naționale. În cazul în care această instanță consideră că măsurile respective nu permit sancționarea într‑un asemenea mod a recurgerii abuzive la contracte pe durată determinată în sectorul de activitate al fundațiilor lirice și simfonice, îi revine sarcina de a interpreta, în măsura posibilului, dreptul său național în conformitate cu această clauză pentru a garanta efectivitatea deplină a Directivei 1999/70 și pentru a pronunța o soluție conformă cu finalitatea urmărită de aceasta.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.