62023CJ0798_RES
Cauza C‑798/23 [Abbottly] (
i
)
Minister for Justice
împotriva
SH
[cerere de decizie preliminară formulată de Supreme Court (Irlanda)]
Hotărârea Curții (Camera întâi) din 9 octombrie 2025
„Trimitere preliminară – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Articolul 4a alineatul (1) – Proceduri de predare între statele membre – Mandat european de arestare – Condiții de executare – Motive de neexecutare facultativă – Executare obligatorie – Excepții – Noțiunea de «proces în urma căruia a fost pronunțată decizia» – Pedeapsa complementară de plasare sub supravegherea poliției – Nerespectarea condițiilor impuse în temeiul acestei plasări – Decizie de înlocuire a plasării sub supravegherea poliției cu o pedeapsă privativă de libertate – Pedeapsă pronunțată în lipsă”
Cooperarea judiciară în materie penală – Decizia-cadru privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Motive de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare – Mandat emis în scopul executării unei pedepse pronunțate într‑o cauză judecată în lipsă – Neprezentarea persoanei interesate la proces – Noțiunea de proces în urma căruia a fost pronunțată decizia – Noțiunea de decizie – Decizie de înlocuire a unei pedepse de plasare sub supravegherea poliției cu o pedeapsă privativă de libertate calculată în proporție fixă– Includere
[Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, art. 4a alin. (1)]
(a se vedea punctele 36, 44-51 și 54 și dispozitivul)
Rezumat
În cadrul unei proceduri privind executarea unui mandat european de arestare (denumit în continuare „mandatul european de arestare în cauză”) emis împotriva unei persoane fizice în vederea executării unei pedepse privative de libertate pronunțate după înlocuirea unei pedepsei complementare de plasare sub supravegherea poliției, Curtea a interpretat noțiunea de „proces în urma căruia a fost pronunțată decizia”, care figurează la articolul 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584 (
1
).
SH, persoana în cauză, a fost condamnată în anul 2014 de instanțele letone pentru două infracțiuni. În 2015, aceste condamnări au fost contopite într‑o pedeapsă privativă de libertate cu o durată totală de patru ani și nouă luni, însoțită de pedeapsa complementară a plasării sub supravegherea poliției cu o durată de trei ani, care urma să fie executată din momentul în care SH va fi executat pedeapsa privativă de libertate.
Întrucât nu a respectat obligația impusă în temeiul plasării sub supravegherea poliției de a se prezenta la secția de poliție în termen de trei zile lucrătoare de la liberarea sa, SH a fost găsit vinovat de săvârșirea unei contravenții și a fost obligat la plata a două amenzi.
La 19 august 2020, la sesizarea serviciului secției de poliție letone competente, instanța letonă competentă a pronunțat o decizie prin care a dispus ca durata rămasă neexecutată din pedeapsa complementară de plasare a lui SH sub supravegherea poliției, și anume doi ani și două zile, să fie înlocuită cu o pedeapsă privativă de libertate de un an și o zi, în conformitate cu posibilitatea prevăzută de dreptul penal leton (
2
). Această decizie a fost pronunțată în urma unei ședințe la care SH nu s‑a prezentat, deoarece nu primise citația care i‑a fost adresată. SH nu a atacat decizia cu apel.
Instanța letonă competentă a emis ulterior un mandat european de arestare în privința lui SH în vederea executării pedepsei privative de libertate pronunțate împotriva sa la 19 august 2020.
Minister for Justice and Equality (ministrul justiției și egalității, Irlanda) a solicitat autorităților judiciare irlandeze competente predarea lui SH către Republica Letonia în temeiul mandatului european de arestare în cauză. După respingerea cererii în primă instanță și apoi în apel, în temeiul dispoziției de transpunere în dreptul irlandez a articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584 (
3
), ministrul justiției și egalității a declarat un apel excepțional la instanța de trimitere, Supreme Court (Curtea Supremă, Irlanda).
Potrivit instanței de trimitere, decizia în cauză poate fi asimilată cu revocarea suspendării executării unei pedepse care, în conformitate cu ceea ce a statuat Curtea în Hotărârea Ardic (
4
), nu intră în domeniul de aplicare al articolului 4a alineatul (1) din Decizia 2002/584. Ar rezulta din această hotărâre că în sfera noțiunii de „decizie”, în sensul acestei dispoziții, nu intră o decizie privind executarea sau aplicarea unei pedepse privative de libertate pronunțate anterior, precum revocarea suspendării executării, cu excepția cazului în care această decizie are ca obiect sau ca efect modificarea fie a naturii, fie a cuantumului pedepsei respective, iar autoritatea care a pronunțat‑o a beneficiat în această privință de o marjă de apreciere.
În speță, instanța de trimitere consideră că nu trebuia refuzată predarea lui SH, deoarece instanța letonă care a emis mandatul european de arestare în cauză nu a adoptat o nouă decizie judiciară care să modifice natura și cuantumul pedepsei privative de libertate pronunțate anterior. Astfel, în cazul nerespectării condițiilor aferente plasării sub supravegherea poliției, durata privării de libertate care poate fi impusă ar fi stabilită printr‑un calcul aritmetic prevăzut de dreptul leton. Decizia de înlocuire a pedepsei complementare de plasare sub supraveghere poliției cu o pedeapsă privativă de libertate ar putea fi asimilată unei decizii privind executarea sau aplicarea unei pedepse privative de libertate pronunțate anterior și nu ar intra în domeniul de aplicare al articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584.
Instanța de trimitere are însă îndoieli în măsura în care, deși perspectiva unei noi pedepse cu închisoarea a fost inerentă pedepselor pronunțate anterior împotriva lui SH și contopite în anul 2015, pedeapsa pronunțată la 19 august 2020 nu i‑ar fi impus pur și simplu lui SH să execute pedepsele privative de libertate care fuseseră stabilite inițial.
În acest context, Curtea Supremă ridică problema dacă noțiunea de „proces în urma căruia a fost pronunțată decizia”, în sensul articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, include o procedură prin care o instanță națională, din cauza nerespectării condițiilor aferente unei pedepse de plasare sub supravegherea poliției la care persoana în cauză a fost condamnată anterior în completarea unei pedepse privative de libertate, poate dispune înlocuirea duratei neexecutate a acestei pedepse complementare cu o pedeapsă privativă de libertate.
Aprecierea Curții
Curtea amintește că articolul 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584 limitează posibilitatea de a refuza executarea unui mandat european de arestare, enumerând în mod exhaustiv, la literele (a)-(d) ale acestei dispoziții, situațiile în care nu pot fi refuzate recunoașterea și executarea unei decizii pronunțate în urma unui proces la care persoana în cauză nu a fost prezentă în persoană.
Astfel, în fiecare dintre situațiile prevăzute la articolul 4a alineatul (1) literele (a)-(d) din Decizia‑cadru 2002/584, executarea mandatului european de arestare nu aduce atingere dreptului la o cale de atac efectivă și la un proces echitabil și nici dreptului la apărare al persoanei în cauză.
Înainte de a verifica existența uneia dintre aceste situații, autoritatea judiciară de executare trebuie să stabilească dacă se află în prezența unei situații în care persoana căutată nu a fost prezentă în persoană la „procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia”, în sensul articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584.
Potrivit unei jurisprudențe constante, această expresie trebuie înțeleasă ca desemnând procedura care a condus la hotărârea judecătorească prin care persoana a cărei predare este solicitată în cadrul executării unui mandat european de arestare a fost condamnată definitiv (
5
).
Curtea a statuat că o decizie privind executarea sau aplicarea unei pedepse privative de libertate pronunțate anterior nu constituie o „decizie”, în sensul acestui articol 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, cu excepția cazului în care ea afectează constatarea vinovăției sau are ca obiect sau ca efect modificarea fie a naturii, fie a cuantumului pedepsei respective, iar autoritatea care a pronunțat‑o a beneficiat în această privință de o marjă de apreciere (
6
).
Or, în speță, rezultă că temeiul emiterii mandatului european de arestare a fost decizia de înlocuire a pedepsei complementare de plasare sub supravegherea poliției cu o pedeapsă privativă de libertate. Întrucât instanța de trimitere ridică problema dacă o astfel de decizie putea intra în domeniul de aplicare al articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, în măsura în care nu ar avea ca obiect sau ca efect modificarea naturii și/sau a cuantumului pedepsei pronunțate anterior în privința persoanei căutate, iar autoritatea care a pronunțat‑o nu ar fi dispus, în această privință, de o marjă de apreciere, Curtea a verificat dacă decizia în cauză poate fi calificată drept „decizie privind executarea sau aplicarea unei pedepse privative de libertate pronunțate anterior”, în sensul jurisprudenței, caz în care ea nu ar constitui o „decizie” în sensul articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584.
În această privință, Curtea a arătat că dreptul leton pare să facă distincție între o decizie prin care se pronunță o pedeapsă privativă de libertate și o decizie de plasare sub supravegherea poliției, această din urmă decizie constituind, prin natura sa, întotdeauna o pedeapsă complementară unei pedepse privative de libertate.
În plus, dreptul leton nu pare să prevadă un mecanism de înlocuire automată a unei pedepse de plasare sub supravegherea poliției cu o pedeapsă privativă de libertate atunci când persoana în cauză încalcă condițiile acestei plasări, de vreme ce instanța dispune de o putere de apreciere în această privință.
Totodată, pedeapsa privativă de libertate eventual pronunțată din cauza nerespectării condițiilor aferente pedepsei complementare nu are ca obiect sancționarea infracțiunii inițiale care a condus la aplicarea, ca pedeapsă complementară, a pedepsei de plasare sub supravegherea poliției, ci sancționarea încălcării specifice a condițiilor aferente acestei din urmă pedepse.
În consecință, o decizie prin care se pronunță o pedeapsă privativă de libertate în locul pedepsei complementare a plasării sub supravegherea poliției nu constituie o decizie privind executarea sau aplicarea unei pedepse privative de libertate pronunțate anterior, ci trebuie considerată ca fiind o decizie prin care se pronunță o nouă pedeapsă privativă de libertate, având o natură diferită de cea care a fost stabilită inițial.
O asemenea decizie trebuie calificată drept „decizie”, în sensul articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, iar procedura prin care a fost adoptată va trebui să fie considerată ca intrând în sfera noțiunii de „proces în urma căruia a fost pronunțată decizia”, în sensul acestei dispoziții.
Curtea a precizat că ceea ce contează în vederea calificării drept „proces în urma căruia a fost pronunțată decizia”, în sensul articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, este ca procedura referitoare la înlocuirea pedepsei să poată conduce la o privare de libertate care, deși era previzibilă în cazul nerespectării condițiilor aferente pedepsei de plasare sub supravegherea poliției, nu făcea parte ca atare din condamnarea inițială și necesita, așadar, pronunțarea unei noi condamnări care să o înlocuiască pe cea dintâi.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
1
)	Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”).
(
2
)	Dreptul penal leton prevede posibilitatea instanței naționale competente de a înlocui, atunci când sunt pronunțate două condamnări într‑o perioadă de un an, pedeapsa complementară a plasării sub supravegherea poliției cu o pedeapsă privativă de libertate cu o durată calculată în proporție fixă, și anume o zi de închisoare pentru două zile de supraveghere a poliției rămase de executat.
(
3
)	Acest articol prevede că autoritatea judiciară de executare poate refuza executarea mandatului european de arestare emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri privative de libertate în cazul în care persoana nu a fost prezentă în persoană la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, cu excepția cazurilor prevăzute la alineatul (1) literele (a)-(d) al acestui articol.
(
4
)	Hotărârea din 22 decembrie 2017, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026).
(
5
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă) (C‑396/22, EU:C:2023:1029, punctele 26 și 27, precum și jurisprudența citată).
(
6
)	Hotărârea din 22 decembrie 2017, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, punctele 77 și 88), și Hotărârea din 23 martie 2023, Minister for Justice and Equality (Revocarea suspendării) (C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2023:235, punctul 53).