Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL DEAN SPIELMANN
prezentate la 30 aprilie 2025(1)
Cauza C‑197/24 [Šiľarský](i)
AK
împotriva
RU
[cerere de decizie preliminară formulată de Mestský súd Bratislava IV (Tribunalul Districtual din Bratislava IV, Slovacia)]
„ Trimitere preliminară – Directiva 2011/7/UE – Combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale – Noțiunea de «întreprindere» – Noțiunea de «tranzacție comercială» – Directiva 93/13/CEE – Contract de prestare de servicii juridice în vederea constituirii unei societăți comerciale – Articolul 267 TFUE – Competența Curții – Admisibilitate – Noțiunea de «consumator» – Persoană fizică ce a recurs la serviciile unui avocat în vederea constituirii unei societăți comerciale ”
Introducere
1.        În cadrul unui contract de prestare de servicii juridice încheiat de un client cu avocatul său în vederea constituirii unei societăți comerciale în care acest client
urma să devină administrator și unul dintre cei doi fondatori și asociați, clientul respectiv, persoană fizică, este deja o întreprindere sau încă un consumator? Aceasta este problema pe care o ridică în esență prezenta cerere de decizie preliminară. În litigiul principal referitor la plata onorariilor avocatului, instanța de trimitere ridică astfel problema corpusului de norme, civile sau comerciale, care trebuie aplicat.
2.        Această cauză oferă, așadar, Curții ocazia de a clarifica, într‑un asemenea context, noțiunea de „întreprindere”, în sensul Directivei 2011/7/UE privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale(2) (prima întrebare preliminară) și cea de „consumator”, în sensul Directivei 93/13/CEE privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii(3) (a doua întrebare preliminară). Ea reprezintă de asemenea ocazia de a ridica problema competenței Curții de a răspunde la această a doua întrebare atunci când litigiul principal nu privește ca atare o clauză contractuală, precum și problema admisibilității întrebării menționate.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3.        Considerentul (8) al Directivei 2011/7 precizează printre altele că domeniul de aplicare al acestei directive ar trebui să se limiteze la plățile efectuate ca remunerație pentru tranzacții comerciale și că directiva menționată nu ar trebui să reglementeze tranzacțiile cu consumatorii și nici dobânzile pentru alte plăți.
4.        Potrivit articolului 1 din Directiva 2011/7, intitulat „Obiectul și domeniul de aplicare”:
„(1)      Prezenta directivă urmărește să combată întârzierea în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale, în vederea asigurării funcționării adecvate a pieței interne, promovând astfel competitivitatea întreprinderilor, în special cea a [întreprinderilor mici și mijlocii].
(2)      Prezenta directivă se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru tranzacții comerciale.
[…]”
5.        Articolul 2 din această directivă prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
1.      «tranzacții comerciale» înseamnă tranzacții între întreprinderi sau între întreprinderi și autorități publice care conduc la furnizarea de bunuri sau prestarea de servicii contra cost;
[…]
3.      «întreprindere» înseamnă orice organizație, alta decât o autoritate publică, care desfășoară o activitate economică sau profesională independentă, chiar dacă respectiva activitate este desfășurată de o singură persoană;
[…]”
6.        Articolul 6 alineatul (1) din directiva menționată prevede că statele membre se asigură că, atunci când dobânda pentru efectuarea cu întârziere a plăților în tranzacțiile comerciale devine exigibilă în conformitate cu articolul 3 sau 4 din aceeași directivă, creditorul are dreptul de a obține de la debitor o sumă fixă de 40 de euro, în calitate de despăgubire minimă.
7.        Directiva 93/13 indică în al doisprezecelea considerent că „întrucât, cu toate acestea, în stadiul lor actual, legislațiile interne permit doar preconizarea unei armonizări parțiale; întrucât, în special, prezenta directivă nu se referă decât la clauzele contractuale care nu au fost negociate individual; întrucât statele membre ar trebui să aibă posibilitatea, respectând în același timp dispozițiile tratatului, de a le asigura consumatorilor un nivel mai ridicat de protecție prin dispoziții de drept intern mai stricte decât cele din prezenta directivă”.
8.        Articolul
1 alineatul
(1) din această directivă prevede:
„Scopul prezentei directive este de apropiere a actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind clauzele abuzive în contractele încheiate între un vânzător sau furnizor [a se citi «profesionist»] și un consumator.”
9.        Articolul 2 litera (b) din directiva menționată prevede:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(b)      «consumator» înseamnă orice persoană fizică ce, în cadrul contractelor reglementate de prezenta directivă, acționează în scopuri care se află în afara activității sale profesionale;
[…]”
10.      Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 prevede că o clauză contractuală care nu s‑a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.
11.      Articolul 4 din această directivă prevede:
„(1)      Fără să aducă atingere articolului 7, caracterul abuziv al unei clauze contractuale se apreciază luând în considerare natura bunurilor sau a serviciilor pentru care s‑a încheiat contractul și raportându‑se, în momentul încheierii contractului, la toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului și la toate clauzele contractului sau ale unui alt contract de care acesta depinde.
(2)      Aprecierea caracterului abuziv al clauzelor nu privește nici definirea obiectului contractului, nici caracterul adecvat al prețului sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, în măsura în care aceste clauze sunt exprimate în mod clar și inteligibil.”
12.      Articolul
8 din directiva menționată prevede:
„Statele membre pot adopta sau menține cele mai stricte dispoziții compatibile cu tratatul în domeniul reglementat de prezenta directivă, pentru a asigura consumatorului un nivel maxim de protecție.”
Dreptul slovac
Codul comercial
13.      În conformitate cu articolul 2 alineatul (2) litera a) din zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (Legea nr. 513/1991 privind Codul comercial, denumită în continuare „Codul comercial”) din 5 noiembrie 1991 (nr. 98/1991
Zb.), o întreprindere este o persoană înscrisă în registrul comerțului.
14.      Articolul 57 alineatul (1) din Codul comercial prevede că, cu excepția cazului în care alte dispoziții ale acestui cod prevăd altfel, o societate este constituită printr‑un contract semnat de toți fondatorii. Autenticitatea semnăturilor fondatorilor trebuie să fie certificată oficial.
15.      Articolul 62 alineatul (1) din Codul comercial prevede că o societate este constituită la data înscrierii sale în registrul comerțului.
16.      Articolul 369c alineatul (1) din acest cod, care transpune în dreptul slovac articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2011/7, prevede că, „[î]n cazul întârzierii debitorului, creditorul, pe lângă creanțele prevăzute la articolele 369, 369a și 369b, are dreptul la o compensație forfetară pentru costurile de recuperare, fără a fi necesară o notificare separată. […]”.
Codul civil
17.      Articolul 52 din zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník (Legea nr. 40/1964 privind Codul civil), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Codul civil”), prevede:
„(1)      Prin «contract încheiat cu un consumator» se înțelege orice contract, indiferent de forma juridică, încheiat între un profesionist și un consumator.
(2)      Dispozițiile privind contractele încheiate cu consumatori, precum și orice alte dispoziții care reglementează raporturile juridice la care este parte consumatorul se aplică ori de câte ori este favorabil unei părți la contract care este consumatorul. Sunt nule convențiile sau acordurile contrare al căror
conținut sau scop este eludarea acestei dispoziții. Dispozițiile Codului civil se aplică întotdeauna cu prioritate tuturor raporturilor juridice la care consumatorul este parte, chiar dacă, în mod normal, ar trebui să se aplice dispozițiile de drept comercial.
(3)      Profesionistul este persoana care, în momentul încheierii și pe durata executării contractului încheiat cu un consumator, acționează în cadrul activității sale comerciale sau al unei alte activități profesionale.
(4)      Consumatorul este persoana fizică care, în momentul încheierii și pe durata executării contractului încheiat cu un consumator, nu acționează în cadrul activității sale comerciale sau al unei alte activități profesionale.”
Legea privind exercitarea profesiei de avocat
18.      Articolul 18 alineatul (4) din zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov din 4 decembrie 2003 (nr. 239/2003 Z. z.) [Legea nr. 586/2003 Z. z. privind exercitarea profesiei de avocat și de modificare și completare a Legii nr. 455/1991 Zb. privind exercitarea unei profesii independente (Legea privind profesiile independente), cu modificările ulterioare (denumită în continuare „Legea privind exercitarea profesiei de avocat”)] prevede că, „[î]n cazul prestării de servicii juridice, avocatul este obligat să informeze clientul, consumator al serviciilor juridice, cu privire la remunerarea activității de servicii juridice chiar înainte de începerea acestei activități. În caz contrar, acesta nu are dreptul la remunerație. […]”.
Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
19.      Litigiul principal are la origine o acțiune introdusă de AK, societate de avocatură(4), reclamantă în litigiul principal, împotriva lui RU, persoană fizică pârâtă în litigiul principal. Litigiul are ca obiect plata onorariilor societății de avocați corespunzătoare unor prestări de servicii juridice în cuantum de 3 250 de euro, majorate cu dobânzi de întârziere începând de la 18 ianuarie 2023, precum și plata costurilor legate de recuperarea creanței sale.
20.      AK susține că a fost contactată „la sfârșitul lunii martie‑începutul lunii aprilie” de RU, care dorea să înființeze o societate cu răspundere limitată de drept slovac. RU urma să exercite funcția de administrator al societății respective și să devină unul dintre cei doi fondatori și asociați ai acesteia. AK și RU ar fi încheiat astfel un contract verbal de mandat, prin care AK s‑ar fi angajat să furnizeze servicii juridice în schimbul unei remunerații forfetare convenite.
21.      AK i‑a trimis lui RU un proiect de contract de societate și alte documente, precum și factura aferentă serviciilor sale, care nu a fost achitată la data scadenței, și anume la 17 ianuarie 2023. Potrivit AK, este vorba despre un litigiu guvernat de dispozițiile de drept comercial și aceasta solicită, așadar, plata sumei fixe de 40 de euro pentru rambursarea costurilor legate de recuperarea creanței sale, în conformitate cu articolul 369c alineatul (1) din Codul comercial, care constituie transpunerea articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2011/7.
22.      În ceea ce îl privește, RU contestă că ar fi încheiat un contract de prestare de servicii juridice cu AK. Potrivit lui RU, nu s‑a încheiat niciun acord privind remunerația, iar AK i‑a trimis contractul de societate, precum și celelalte documente fără să i se solicite acest lucru. RU apreciază că este un consumator și susține că litigiul nu este guvernat de dispozițiile de drept comercial.
23.      În aceste împrejurări, Mestský súd Bratislava IV (Tribunalul Districtual din Bratislava IV, Slovacia), având îndoieli cu privire la aspectul dacă pârâtul din litigiul principal trebuie considerat o întreprindere, în sensul Directivei 2011/7, sau un consumator, în sensul Directivei 93/13, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 1 alineatul (2) din Directiva [2011/7] coroborat cu articolul 2 punctele 1 și 3 și cu articolul 6 alineatul (1) din această directivă trebuie interpretat în sensul că (i) este considerată «întreprindere» persoana fizică care, într‑un caz precum cel în discuție în litigiul principal, a recurs la serviciile juridice ale unui avocat în vederea constituirii unei societăți în care aceasta trebuia să devină administrator și unul dintre cei doi fondatori și asociați și (ii) este considerată «tranzacție comercială» tranzacția care, într‑un caz precum cel în discuție în litigiul principal, conduce la prestarea de servicii de către un avocat unei asemenea persoane fizice în vederea constituirii unei societăți?
2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, noțiunea de «consumator» prevăzută la articolul 2 litera (b) din Directiva [93/13] coroborat cu articolul 8 din această directivă trebuie interpretată în sensul că, într‑un caz precum cel în discuție în litigiul principal, include și persoana fizică vizată de recuperarea unei creanțe rezultate dintr‑un contract de prestări de servicii juridice, dacă acest contract avea ca obiect servicii prestate în vederea constituirii unei societăți, iar acea persoană fizică trebuia să devină administratorul și unul dintre cei doi fondatori și asociați ai societății respective?”
24.      Comisia și guvernul slovac au depus observații scrise.
Analiză
Cu privire la prima întrebare
25.      Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2011/7 coroborat cu articolul 2 punctele 1 și 3 și cu articolul 6 alineatul (1) din această directivă trebuie interpretat în sensul că o persoană fizică, care nu este „întreprindere” în temeiul dreptului slovac întrucât nu a fost constituită încă nicio societate și care a recurs la serviciile unui avocat în vederea constituirii unei societăți comerciale în care aceasta urmează să devină administrator și unul dintre cei doi fondatori și asociați, trebuie să fie considerată o „întreprindere” în sensul directivei menționate. Prin urmare, se ridică problema dacă prestarea de servicii în cauză constituie o „tranzacție comercială” pentru motivul că această persoană a solicitat servicii juridice în vederea exercitării unei activități profesionale viitoare. Potrivit instanței de trimitere, răspunsul la această întrebare este necesar pentru a stabili dacă reclamanta are dreptul la rambursarea unei sume fixe în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2011/7, astfel cum a fost transpus prin articolul 369c alineatul (1) din Codul comercial slovac.
26.      În această privință, trebuie amintit de la bun început că, potrivit articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2011/7, aceasta se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru „tranzacții comerciale”. Această noțiune este definită la articolul 2 punctul 1 din directiva respectivă ca enunțând două condiții cumulative. Ea trebuie, în primul rând, să fie efectuată fie între întreprinderi, fie între întreprinderi și autorități publice și, în al doilea rând, să conducă la furnizarea de bunuri sau prestarea de servicii contra cost(5).
27.      În speță, numai prima condiție, privind posibilitatea de a‑l considera pe RU ca fiind o „întreprindere”, face obiectul întrebărilor instanței de trimitere.
28.      Amintim că rezultă atât din cerința aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din cea a principiului egalității că, în lipsa unei trimiteri a articolului 2 punctele 1 și 3 din Directiva 2000/35(6) la dreptul național, noțiunile de „tranzacție comercială” și de „întreprindere” trebuie să primească o interpretare autonomă și uniformă(7). În temeiul articolului 2 punctul 3 din Directiva 2011/7, prin „întreprindere” trebuie să se înțeleagă orice organizație, alta decât o autoritate publică, care desfășoară o activitate economică sau profesională independentă, chiar dacă respectiva activitate este desfășurată de o singură persoană.
29.      În această privință, Directiva 2011/7, care urmărește combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale, în vederea asigurării funcționării adecvate a pieței interne, promovând astfel competitivitatea întreprinderilor, în special cea a întreprinderilor mici și mijlocii, nu are vocație de a se aplica oricărei tranzacții care conduce la livrarea de bunuri sau furnizarea de servicii contra cost, în special tuturor celor încheiate punctual de către particulari în mod obișnuit(8). Astfel, nu este suficient ca o persoană să încheie o tranzacție care se referă la o activitate economică pentru a intra sub incidența noțiunii de „întreprindere” și pentru ca această tranzacție să fie calificată drept comercială în sensul articolului 2 punctul 1 din această directivă. Mai trebuie ca această persoană să și acționeze în calitate de organizație în cadrul unei astfel de activități sau al unei activități profesionale independente(9).
30.      Această cerință presupune, pe de o parte, ca persoana menționată, oricare ar fi forma sa și statutul său juridic în dreptul național, să exercite această activitate în mod structurat și stabil, respectiva activitate neputând să se limiteze, așadar, la o prestație punctuală și izolată, și, pe de altă parte, ca tranzacția în cauză să se înscrie în cadrul activității respective. În schimb, activitatea în cauză nu trebuie în mod obligatoriu să fie activitatea economică sau profesională principală a persoanei respective sau să fie legată de această din urmă activitate(10).
31.      Precizăm însă că, în ceea ce privește noțiunea de „organizație”, această cerință de exercitare a activității în mod structurat și stabil nu implică în mod necesar o structură organizată de mijloace precum instalații proprii, personal și instrumente sau echipamente afectate acestei activități(11).
32.      Astfel, toate împrejurările speței trebuie luate în considerare pentru a stabili dacă o persoană acționează în calitate de „întreprindere” în sensul articolului 2 punctul 3 din Directiva 2011/7 și dacă, prin urmare, tranzacțiile pe care le încheie au caracter comercial în sensul articolului 2 punctul 1 din această directivă.
33.      În cadrul litigiului principal, RU, pârât în litigiul principal, este o persoană fizică și nicio altă împrejurare legată de statutul sau de activitatea sa, care să pledeze pentru calificarea sa drept „organizație care desfășoară o activitate economică sau profesională independentă”, nu este evocată de instanța de trimitere. Astfel, nu reiese din niciun element furnizat de instanța de trimitere că RU ar desfășura o activitate economică sau profesională independentă în mod structurat și stabil și nimic nu indică faptul că tranzacția în cauză s‑ar înscrie în cadrul unei asemenea activități. Prin urmare, niciuna dintre cele două condiții pentru stabilirea existenței unei întreprinderi, menționate la punctul 30 din prezentele concluzii, nu este îndeplinită în speță.
34.      Instanța de trimitere evocă în această privință posibilitatea de a lua în considerare caracterul viitor al unei activități profesionale care face obiectul unui contract. Guvernul slovac susține, la rândul său, că trebuie să se ia în considerare natura, obiectul și finalitatea tranzacției în cauză. În opinia sa, persoanele fizice care intervin în procesul de înființare a unei societăți comerciale și care acționează în legătură cu activitatea economică avută în vedere de această societate pot fi considerate o „întreprindere”, iar cerințele în această privință ar trebui examinate în ceea ce privește societatea comercială a cărei înființare a fost avută în vedere, în conformitate cu obiectivul Directivei 2011/7 de combatere a întârzierilor în efectuarea plăților. Acesta concluzionează că RU a acționat cu intenția de a desfășura în mod sistematic o activitate economică sau profesională și trebuie considerat drept întreprindere care a încheiat o tranzacție comercială.
35.      Nu suntem convinși de această argumentație.
36.      Astfel, deși este adevărat că obiectul tranzacției în cauză poate, eventual, să constituie unul dintre elementele care trebuie luate în considerare pentru a aprecia dacă Directiva 2011/7 este aplicabilă(12), el nu poate, la fel ca intenția persoanei în cauză, să fie suficient în sine pentru ca aceasta să fie calificată drept „întreprindere” în cadrul încheierii tranzacției în cauză.
37.      Amintim că, pentru a stabili domeniul de aplicare al unei dispoziții de drept al Uniunii, este necesar să se țină seama atât de formularea acesteia, cât și de contextul și de scopurile sale(13).
38.      Primo, din modul de redactare a articolului 2 punctul 3 din Directiva 2011/7 rezultă că „întreprinderea” este definită ca fiind o organizație „care desfășoară o activitate economică”, ceea ce susține existența acestei întreprinderi la momentul încheierii tranzacției în cauză. Dacă intenția viitoare de a desfășura o astfel de activitate economică ar fi fost avută în vedere de legiuitor ca element al definiției noțiunii de „întreprindere”, acest lucru ar fi rezultat, în opinia noastră, în mod explicit din text(14), din moment ce constituie o extindere deloc neglijabilă a domeniului de aplicare al acestei directive.
39.      Secundo, considerăm că interpretarea contextuală confirmă această interpretare textuală. Astfel, Directiva 2011/7 se aplică, ratione materiae, tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru „tranzacții comerciale”, cu condiția ca acestea să conducă la furnizarea de bunuri sau la prestarea de servicii contra cost. Caracterul larg al acestei noțiuni de „tranzacție comercială” este însă limitat de faptul că ea este definită, ratione personae, ca însemnând tranzacții „între întreprinderi”, ceea ce presupune să se examineze dacă tranzacția a fost sau nu încheiată în calitate de „întreprindere”(15). Prin urmare, constatarea că persoana în cauză nu era o „întreprindere” în sensul articolului 2 punctul 3 din Directiva 2011/7 la momentul încheierii tranzacției nu este, în opinia noastră, modificată de posibilitatea ca ea să poată eventual să dobândească această calitate ulterior. Considerăm că posibilitatea unei evoluții viitoare a statutului său în această privință nu este un element relevant pentru aprecierea naturii tranzacției în cauză, chiar dacă evoluția respectivă ar fi o consecință a acestei tranzacții(16). Am adăuga că, pentru a fi „comercială”, tranzacția în cauză trebuie să se înscrie „în cadrul” activității în cauză a persoanei în discuție(17). Astfel, atunci când apreciază aplicabilitatea Directivei 2011/7 pornind de la calitatea părților, Curtea se plasează la momentul încheierii tranzacției în cauză(18).
40.      Tertio, în ceea ce privește finalitatea Directivei 2011/7, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1) din aceasta, ea urmărește să combată întârzierea în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale, în vederea asigurării funcționării adecvate a pieței interne, promovând astfel competitivitatea întreprinderilor, în special cea a întreprinderilor mici și mijlocii. Cu toate acestea, considerăm că obiectivul de protecție eficientă a creditorului împotriva întârzierii în efectuarea plăților nu poate conduce la modificarea domeniului de aplicare ratione personae al directivei respective până la a include în acesta o persoană fizică ce nu corespunde calificării drept „întreprindere” la momentul încheierii tranzacției.
41.      Or, în speță, la data încheierii tranzacției în cauză, nu reiese din niciun element furnizat de instanța de trimitere că RU desfășura o activitate economică sau profesională independentă sau că se prezentase la AK ca desfășurând o astfel de activitate. În plus, este cert că RU nu era încă administrator sau asociat al societății, neconstituită încă în dreptul slovac și cu privire la care nu reiese din dosar că ar fi fost în cele din urmă înființată. În plus, tranzacția în discuție între părțile din litigiul principal avea ca obiect furnizarea unei prestări de servicii juridice și, deși conținutul acestei consultanțe juridice privea înființarea unei societăți comerciale (redactarea unui proiect de contract de societate, elaborarea altor documente și examinarea unor chestiuni privind constituirea societății și participarea personală a viitorilor fondatori), nimic nu indică faptul că intenția de a înființa societatea respectivă era reală, cu atât mai mult cu cât instanța de trimitere a evocat faptul că RU a contestat că a mandatat AK să redacteze această consultanță juridică.
42.      Pe de altă parte, considerăm că îndoielile exprimate de instanța de trimitere având în vedere Hotărârile Benincasa(19) și Česká spořitelna(20) trebuie înlăturate. Astfel, trimiterile preliminare din aceste cauze urmăreau în special să se stabilească instanțele care erau competente. În sistemele Convenției de la Bruxelles și ale Regulamentului nr. 44/2001, noțiunea de „consumator” stă la baza stabilirii normelor de competență judiciară și permite în special reclamantului „consumator” să îl acționeze în justiție pe pârât în fața altor instanțe decât cele din statul pe teritoriul căruia este domiciliat pârâtul. Or, astfel cum a subliniat Curtea, din moment ce permite derogări de la normele de principiu în materie de competență a instanțelor, interpretarea acestei noțiuni de „consumator” trebuie, în acest cadru special, să fie strictă. Astfel, Curtea a considerat că, în cadrul acestor dispoziții privind normele de competență(21), protecția specială legată de calitatea de „consumator”, urmărită de dispozițiile menționate, nu se justifica în cazul unor contracte care aveau ca scop o activitate profesională, fie ea prevăzută pentru viitor(22). Prin urmare, în aceste cauze, desfășurarea unei activități profesionale care nu era actuală, ci viitoare a fost luată în considerare pentru a concluziona că persoana fizică în cauză nu era un „consumator” în sensul dispozițiilor relevante ale Convenției de la Bruxelles și ale Regulamentului nr. 44/2001(23).
43.      Însă, deși un asemenea raționament este de înțeles în cadrul stabilirii instanței competente la momentul sesizării sale, considerăm că acesta nu poate fi transpus în cadrul prezentului litigiu.
44.      Astfel, această interpretare strictă a noțiunii de „consumator”, în care finalitatea profesională a contractului, activitatea profesională viitoare sau evoluția raportului contractual constituie elemente relevante pentru a‑i nega unei persoane calitatea de „consumator”, este justificată în cadrul special al normelor de competență. De altfel, arătăm că atât articolul 13 din Convenția de la Bruxelles, cât și articolul 15 din Regulamentul nr. 44/2001 definesc consumatorul referindu‑se la o persoană care încheie un contract „într‑un scop” care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, noțiune de „scop” care lipsește din definiția întreprinderii așa cum rezultă ea din articolul 2 punctul 3 din Directiva 2011/7.
45.      În schimb, având în vedere considerațiile care precedă referitoare la modul de redactare, la contextul și la obiectivul Directivei 2011/7(24), nu pare justificată o accepțiune deosebit de largă a noțiunii de „tranzacție comercială” până la a considera obiectul și scopul tranzacției ca fiind criterii decisive de aplicare ratione personae a acestei directive(25). Astfel, în speță, calitatea de „întreprindere” a debitorului RU trebuie apreciată la momentul încheierii tranzacției care are ca obiect prestarea serviciilor juridice, independent de faptul că societatea avută în vedere în consultanța juridică este în cele din urmă înființată sau nu.
46.      Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2011/7 coroborat cu articolul 2 punctele 1 și 3 și cu articolul 6 alineatul (1) din această directivă trebuie interpretat în sensul că, sub rezerva existenței altor împrejurări care ar permite să se concluzioneze că o persoană fizică a desfășurat o activitate economică sau profesională independentă structurată și stabilă, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, faptul că persoana respectivă a recurs la serviciile unui avocat în vederea constituirii unei societăți comerciale, în care aceasta urma să devină administrator și unul dintre cei doi fondatori și asociați, nu poate fi suficient în sine pentru a califica persoana menționată drept „întreprindere” și, prin urmare, pentru a califica tranzacția încheiată cu avocatul drept „comercială”.
Cu privire la a doua întrebare
47.      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare preliminară, instanța de trimitere adresează cea de a doua întrebare preliminară pentru a se stabili în esență dacă articolul 2 litera (b) din Directiva 93/13 coroborat cu articolul 8 din această directivă trebuie interpretat în sensul că o persoană fizică ce a recurs la serviciile unui avocat în vederea constituirii unei societăți comerciale, în care aceasta urma să devină administrator și unul dintre cei doi fondatori și asociați, trebuie considerată consumator în sensul acestei dispoziții.
48.      Apreciem că este necesar să se examineze, mai întâi, competența Curții de a răspunde la această a doua întrebare și ulterior admisibilitatea întrebării menționate, înainte de a răspunde, în sfârșit, la aceasta pe fond.
Cu privire la competența Curții
49.      Trebuie amintit că Directiva 93/13 nu vizează decât, pe de o parte, clauzele care nu s‑au negociat individual (articolul 3 din această directivă) și, pe de altă parte, alte clauze decât cele privind definirea obiectului principal al contractului sau caracterul adecvat al prețului sau al prestației [articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată].
50.      Or, în speță, așa cum a indicat instanța de trimitere și cum a subliniat guvernul slovac, cauza principală nu privește o clauză, abuzivă sau nu, cuprinsă în contractul în discuție (verbal, în speță), ci definiția „consumatorului” cuprinsă la articolul 2 litera (b) din Directiva 93/13. În plus, arătăm că, așa cum reiese din cererea de decizie preliminară, reclamanta din litigiul principal s‑ar fi angajat să furnizeze servicii juridice în schimbul remunerației forfetare „convenite”, ceea ce sugerează că a avut loc o negociere individuală cu privire la onorarii.
51.      Prin urmare, Directiva 93/13, care privește „clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii”, nu are vocația de a fi aplicată ca atare fondului litigiului principal.
52.      În consecință, se ridică problema legăturii dintre litigiul principal și dreptul Uniunii și, prin urmare, a competenței Curții de a răspunde la a doua întrebare preliminară: Curtea este competentă să interpreteze o noțiune (cea de „consumator”) care figurează într‑un act de drept derivat (Directiva 93/13), chiar dacă acest act nu este aplicabil litigiului principal?
53.      Jurisprudența privind competența Curții în materie a făcut obiectul unor evoluții care au fost analizate, sistematizate și sintetizate în mod remarcabil și relevant de numeroși avocați generali(26), precum și de doctrină(27). Curtea a clarificat ea însăși metoda sa de analiză în special în Hotărârea Ullens de Schooten(28). În această hotărâre, după ce s‑a declarat competentă să răspundă la întrebarea privind interpretarea principiului răspunderii extracontractuale a statului, întrucât acesta constituia un principiu inerent ordinii juridice a Uniunii, Curtea a examinat pe fond dacă regimul răspunderii extracontractuale a unui stat membru avea vocația de a se aplica într‑o cauză în care toate elementele se limitau la interiorul unui stat membru, în condițiile în care dispozițiile tratatelor referitoare la libertățile fundamentale în discuție (de stabilire, de liberă prestare a serviciilor și de liberă circulație a capitalurilor) nu își găsesc, în principiu, aplicarea într‑o astfel de situație „pur internă”. Curtea a evocat, la punctele 50-53 din hotărârea menționată, cele patru ipoteze în care aceste dispoziții trebuiau, chiar și în această situație, să fie interpretate și a sistematizat astfel cazurile în care dreptul Uniunii devine invocabil (sau interpretabil), în sensul că este justificat ca un reclamant să îl invoce în fața instanței sale naționale și ca aceasta să solicite Curții să se pronunțe cu privire la domeniul său de aplicare, chiar dacă situația nu intră în domeniul de aplicare al normei invocate.
54.      În speță, a patra ipoteză formulată în Hotărârea Ullens de Schooten pare în special pertinentă, întrucât vizează cazurile în care, deși faptele din litigiul principal nu intră în mod direct în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, aplicabilitatea dispozițiilor acestui drept a fost determinată de legislația națională, care s‑a conformat, în soluționarea unor situații în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru, soluțiilor reținute de dreptul Uniunii(29).
55.      Astfel, în aceste cazuri, Curtea își menține competența acordând prioritate interesului unei interpretări uniforme a dispozițiilor dreptului Uniunii, pentru a asigura un tratament identic acestor situații și celor care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii. Așadar, o interpretare de către Curte a dispozițiilor dreptului Uniunii în situații pur interne se justifică pentru motivul că aplicabilitatea acestora a fost determinată de dreptul național în mod direct și necondiționat pentru a asigura un tratament identic situațiilor interne și situațiilor reglementate de dreptul Uniunii(30).
56.      Într‑un astfel de context, este de competența instanței de trimitere să indice motivul pentru care litigiul pendinte în fața acesteia prezintă un element de legătură cu dispozițiile dreptului Uniunii în discuție care face ca interpretarea preliminară solicitată să fie necesară pentru soluționarea respectivului litigiu, în conformitate cu cerințele articolului 94 din Regulamentul de procedură al Curții(31).
57.      În speță, primo, instanța de trimitere ne solicită să interpretăm o „noțiune”, în speță noțiunea de „consumator”, astfel cum este definită la articolul 2 litera (b) din Directiva 93/13. În această privință, Curtea a interpretat în sens larg obiectul competenței sale de interpretare cu titlu preliminar prevăzute la articolul 267 alineatul (1) literele (a) și (b) TFUE, competență care se extinde și la „noțiunile preluate din dreptul Uniunii”. Astfel, există un interes cert ca, pentru evitarea unor viitoare divergențe de interpretare, noțiunile preluate din dreptul Uniunii să primească o interpretare uniformă, indiferent care ar fi condițiile în care acestea urmează să fie aplicate(32).
58.      Tertio, ridicăm problema în ce măsură aplicabilitatea noțiunii de „consumator”, prezentă în Directiva 93/13, a fost determinată în mod „direct și necondiționat” de dispozițiile slovace evocate, în cazul unor situații interne precum cea din speță și dacă, în pofida lipsei unei clauze – abuzive sau nu – invocate, Curtea este competentă să se pronunțe cu privire la interpretarea solicitată a noțiunii de „consumator”.
59.      Amintim că, în esență, trimiterea este „directă” atunci când este specifică, iar nu generală, și că este „necondiționată” atunci când dispozițiile de drept al Uniunii la care se face trimitere sunt „aplicabile nelimitat situației în discuție în cauza principală”(33), ceea ce implică faptul că instanța de trimitere nu se poate abate de la interpretarea furnizată de Curte(34), în caz contrar răspunsul la întrebarea preliminară riscând să fie lipsit de legătură cu litigiul principal și să fie, prin urmare,
pur ipotetic(35).
60.      În speță, instanța de trimitere a precizat că noțiunea de „consumator” prevăzută la articolul 52 alineatul (4) din Codul civil slovac transpune noțiunea definită la articolul 2 litera (b) din Directiva 93/13 și că, prin articolul 18 alineatul (4) din Legea privind exercitarea profesiei de avocat, Republica Slovacă „a impus aplicarea noțiunii de«consumator» în cazul onorariilor avocaților pentru prestarea unor servicii juridice”. Această instanță deduce de aici în esență că un răspuns afirmativ la a doua întrebare preliminară i‑ar permite astfel, aplicând aceste dispoziții coroborate, să soluționeze litigiul principal.
61.      Desigur, trimiterea la dreptul Uniunii nu apare în mod explicit în dispoziția de drept național în discuție, iar instanța nu furnizează niciun element concret (de exemplu lucrările pregătitoare) în această privință. Însă instanța de trimitere este singura competentă să interpreteze dreptul național în cadrul sistemului de cooperare judiciară instituit prin articolul 267 TFUE. De altfel, guvernul slovac nu contestă că noțiunea de „consumator” a cărei interpretare se solicită va fi aplicabilă în speță, chiar dacă sugerează ca noțiunea de „consumator” să fie interpretată mai degrabă în lumina cerințelor în materie de informare
și, prin urmare, în lumina articolului 5 alineatul (1) litera (c) și alineatul (4) din Directiva 2011/83 privind drepturile consumatorilor.
62.      În plus, articolul 52 din Codul civil, citat de instanța de trimitere în cererea sa de decizie preliminară, privește, la alineatul (2), dispozițiile privind contractele încheiate cu un consumator, prevăzând printre altele că acestea se aplică în esență în toate cazurile în care acest fapt este în favoarea consumatorului, convențiile sau acordurile divergente al căror conținut sau finalitate este de a eluda această dispoziție urmând să fie nule, ceea ce ne trimite la Directiva 93/13 privind clauzele abuzive și confirmă indicația instanței de trimitere potrivit căreia articolul 52 din Codul civil slovac transpune noțiunea de „consumator” care figurează în Directiva 93/13.
63.      În sfârșit, nu vedem niciun motiv să ne îndoim de faptul că instanța de trimitere se consideră ținută de interpretarea Curții, întrucât aceasta subliniază că răspunsul Curții îi va permite să soluționeze litigiul principal.
64.      Prin urmare, trebuie să se considere că legiuitorul slovac a intenționat să facă o trimitere directă și necondiționată la noțiunea de „consumator” în sensul Directivei 93/13, pentru ca aceeași noțiune de „consumator” să fie aplicată în situații interne reglementate de această dispoziție a Codului civil slovac și în situații reglementate de Directiva 93/13.
65.      Rezultă că faptul că situația în discuție în litigiul principal nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 93/13 nu împiedică Curtea să admită competența sa, din moment ce se poate considera că legiuitorul slovac a decis să aplice această noțiune de „consumator”(36).
66.      Tertio, apreciem că există un interes al Uniunii de a menține uniformitatea conceptuală a noțiunii de „consumator” în cadrul unor contexte naționale și europene „juridic și funcțional comparabile”(37), situație care se regăsește atunci când acestea urmăresc același obiectiv și privesc același subiect, precum în speță.
67.      Desigur, nu există o definiție unică a „consumatorului” în dreptul Uniunii(38) și fiecare directivă cuprinde propria definiție a „consumatorului” care este relevantă pentru acel act(39). De altfel, această noțiune de „consumator” este interpretată mai mult sau mai puțin larg în funcție de actele de drept derivat în discuție(40).
68.      Prin urmare, noțiunea de „consumator” în sensul unei directive nu poate fi „extrasă” decât cu prudență din domeniul de aplicare al actului Uniunii pentru care este definită.
69.      Cu toate acestea, Directiva 93/13 privește cauze referitoare la dreptul Uniunii care armonizează un anumit domeniu de drept între statele membre. În consecință, normele de drept al Uniunii în discuție se aplică indiferent de caracterul pur intern al situației în discuție în litigiul principal. Ele se aplică și situațiilor care nu prezintă un element transfrontalier(41).
70.      În plus, sistemul de protecție pus în aplicare prin Directiva 93/13 se întemeiază pe faptul că un consumator se găsește într‑o situație de inferioritate față de un profesionist. Or, acest lucru este valabil și în cazul diferitelor directive europene privind consumul(42). Astfel, în prezența unor formulări care nu prezintă diferențe substanțiale, Curtea interpretează noțiunile în mod convergent și a avut deja ocazia să sublinieze că legiuitorul Uniunii este hotărât să confere definiției „consumatorului” un domeniu de aplicare orizontal(43).
71.      În consecință, considerăm că, în împrejurările specifice ale cauzei, care permit să se constate că contextele, național și european, invocate de instanța de trimitere, sunt „juridic și funcțional comparabile”, există un interes al Uniunii ca noțiunea de „consumator” cuprinsă în Directiva 93/13 să primească o interpretare uniformă din partea Curții, pentru a evita riscul unor interpretări divergente în această privință în cadrul dispozițiilor naționale aplicabile.
72.      În aceste condiții, considerăm că Curtea este competentă să se pronunțe cu privire la a doua întrebare adresată de instanța de trimitere.
Cu privire la admisibilitatea celei de a doua întrebări preliminare
73.      În măsura în care din menționarea de către guvernul slovac a Ordonanței Rozhlas a televízia Slovenska din 28 aprilie 2022(44) se poate deduce că acesta invocă inadmisibilitatea celei de a doua întrebări preliminare, vom aminti pe scurt că întrebările privind dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este astfel posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal sau atunci când problema este de natură ipotetică sau Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate. Rezultă de asemenea dintr‑o jurisprudență constantă, care este reflectată în prezent la articolul 94 din Regulamentul de procedură, că necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să fie utilă instanței naționale impune definirea de către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. În plus, decizia de trimitere trebuie să indice motivele exacte care au determinat instanța națională să ridice problema interpretării dreptului Uniunii și să considere necesar să adreseze Curții o întrebare preliminară(45). Justificarea trimiterii preliminare nu este formularea unor opinii consultative cu privire la probleme generale sau ipotetice, ci nevoia inerentă soluționării efective a unui litigiu(46).
74.      Or, în speță, considerăm că instanța de trimitere a îndeplinit aceste cerințe în mod suficient având în vedere elementele furnizate, rezumate în special la punctul 60 din prezentele concluzii.
75.      Astfel, primo, instanța de trimitere a precizat motivele pentru care se solicită interpretarea respectivă și importanța pe care o va avea aceasta pentru litigiul principal(47). Așadar, chiar dacă, după cum s‑a arătat anterior, litigiul principal nu pare să privească o clauză a unui contract și, prin urmare, nu intră, în ceea ce privește fondul, în domeniul de aplicare al Directivei 93/13, interpretarea solicitată a dreptului Uniunii răspunde unei nevoi obiective pentru a identifica soluția care trebuie dată litigiului principal și, prin urmare, nu este vădit lipsită de legătură cu realitatea litigiului sau cu obiectul litigiului principal.
76.      Secundo, din precizările furnizate de instanța de trimitere reiese că întrebarea nu este de natură ipotetică. Observăm că aceste precizări au permis de altfel guvernului slovac, precum și Comisiei să își exercite dreptul care le este conferit de articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene de a prezenta observații.
77.      Tertio, în opinia noastră, Curtea dispune de asemenea de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate.
78.      În consecință, considerăm că instanța de trimitere a îndeplinit cerințele prevăzute la articolul 94 din Regulamentul de procedură, astfel încât cererea de decizie preliminară este admisibilă.
Cu privire la interpretarea articolului 2 litera (b) din Directiva 93/13 coroborat cu articolul 8 din aceasta
79.      Instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 litera (b) din Directiva 93/13 coroborat cu articolul 8 din această directivă trebuie interpretat în sensul că o persoană fizică ce a recurs la serviciile unui avocat în vederea constituirii unei societăți comerciale, în care aceasta urma să devină administrator și unul dintre cei doi fondatori și asociați, trebuie considerată „consumator” în sensul acestei dispoziții.
80.      Amintim că calitatea de „consumator” a persoanei în cauză trebuie determinată având în vedere un criteriu funcțional, care constă în a aprecia dacă raportul contractual în cauză se înscrie în cadrul unor activități străine de exercitarea unei profesii(48). În plus, Curtea a recunoscut deja că o interpretare a noțiunii de „consumator” este necesară pentru a se asigura protecția tuturor persoanelor fizice care se află într‑o situație de inferioritate față de profesionist(49).
81.      În speță, suntem de părere că atât modul de redactare a definiției „consumatorului”, formulată în prezent(50), cât și contextul și obiectivul de protecție a consumatorului urmărit de Directiva 93/13 pledează pentru a considera că pârâtul din litigiul principal, în calitate de persoană fizică care nu a desfășurat încă activitatea pentru care declarase avocatului că este interesat de serviciile sale juridice, trebuie considerat un „consumator”. Astfel, nimic nu sugerează că pârâtul din litigiul principal desfășura deja o activitate profesională în cadrul căreia s‑ar înscrie acest contract de prestări de servicii juridice. În plus, această apreciere, care revine instanței de trimitere, se situează în momentul încheierii contractului de prestare de servicii juridice în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din Directiva 93/13 și în conformitate cu obiectivul de protecție a consumatorului atunci când acesta încheie un contract cu un profesionist(51). În această privință, instanța națională trebuie, în cadrul aprecierii sale, să țină seama de toate împrejurările speței pentru a stabili dacă persoana fizică în cauză a acționat în cadrul activității sale profesionale sau în scopuri care nu au legătură cu activitatea respectivă(52).
82.      Astfel, calitatea de „consumator” a persoanei în cauză nu se apreciază în funcție de obiectivul său de a deveni, eventual, un operator economic, ci în funcție de răspunsul la întrebarea dacă, la încheierea contractului în cauză, el acționează sau nu în cadrul activității sale profesionale.
83.      Având în vedere elementele cuprinse în cererea de decizie preliminară și sub rezerva verificărilor în această privință efectuate de instanța de trimitere, calitatea de „consumator” trebuie, în opinia noastră, să fie admisă în speță. De altfel, considerăm că același lucru ar fi valabil în ceea ce privește noțiunea de „consumator” în sensul Directivei 2011/83.
84.      Considerăm că îndoielile instanței de trimitere, ținând seama de Hotărârea Gruber(53), trebuie înlăturate, pentru aceleași motive, mutatis mutandis, precum cele expuse la punctele 42-45 din prezentele concluzii cu privire la Hotărârea din 3 iulie 1997, Benincasa
(C‑269/95, EU:C:1997:337),
și la Hotărârea din 14 martie 2013, Česká spořitelna
(C‑419/11, EU:C:2013:165). Astfel, așa cum a statuat deja Curtea, interpretarea strictă a noțiunii de „consumator” reținută în această Hotărâre Gruber, în vederea stabilirii domeniului de aplicare al normelor de competență derogatorii prevăzute la articolele 13-15 din Convenția de la Bruxelles în cazul unui contract cu dublu scop, nu poate fi extinsă, prin analogie, la noțiunea de „consumator”, în sensul articolului 2 litera (b) din Directiva 93/13(54).
85.      Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la a doua întrebare preliminară că noțiunea de „consumator” în sensul articolului 2 litera (b) din Directiva 93/13 coroborat cu articolul 8 din această directivă trebuie interpretată în sensul că are calitatea de „consumator” persoana fizică ce a încheiat un contract având ca obiect servicii juridice în vederea constituirii unei societăți în care persoana fizică respectivă urma să devină administrator și unul dintre cei doi fondatori și asociați, sub rezerva verificărilor care revin instanței de trimitere cu privire la împrejurările cauzei și prin care se urmărește în special să se aprecieze dacă persoana fizică în cauză a acționat sau nu în cadrul activității sale profesionale.
Concluzie
86.      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Mestský súd Bratislava IV (Tribunalul Districtual din Bratislava IV, Slovacia) după cum urmează:
1)      Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2011/7/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale, cu rectificările ulterioare, coroborat cu articolul 2 punctele 1 și 3 și cu articolul 6 alineatul (1) din această directivă
trebuie interpretat în sensul că
sub rezerva existenței altor împrejurări care ar permite să se concluzioneze că o persoană fizică a desfășurat o activitate economică sau profesională independentă structurată și stabilă, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, faptul că persoana respectivă a recurs la serviciile unui avocat în vederea constituirii unei societăți comerciale, în care aceasta urma să devină administrator și unul dintre cei doi fondatori și asociați, nu poate fi suficient în sine pentru a califica persoana menționată drept „întreprindere” și, prin urmare, pentru a califica tranzacția încheiată cu avocatul drept „comercială”.
2)      Noțiunea de „consumator” în sensul articolului 2 litera (b) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011, coroborat cu articolul 8 din aceasta
trebuie interpretată în sensul că
ea include o persoană fizică ce a încheiat un contract având ca obiect servicii juridice în vederea constituirii unei societăți în care persoana fizică respectivă urma să devină administrator și unul dintre cei doi fondatori și asociați, sub rezerva verificărilor care revin instanței de trimitere cu privire la împrejurările cauzei și prin care se urmărește în special să se aprecieze dacă persoana fizică în cauză a acționat sau nu în cadrul activității sale profesionale.
1      Limba originală: franceza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
2      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 (JO 2011, L 48, p. 1, rectificare în JO 2012, L 233, p. 3). Această directivă a abrogat de la 16 martie 2013 și a înlocuit Directiva 2000/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 iunie 2000 privind combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale (JO 2000, L 200, p. 35, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 226).
3      Directiva Consiliului din 5 aprilie 1993 (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor (JO 2011, L 304, p. 64) (denumită în continuare „Directiva 93/13”).
4      Creditoarea inițială este o avocată care a devenit administratoarea societății reclamante din litigiul principal, societate căreia aceasta i‑a cesionat creanța sa.
5      Așa cum arată instanța de trimitere, noțiunea de „tranzacție comercială” este largă și nu coincide în mod necesar cu noțiunea de „contract” [a se vedea, în legătură cu furnizări de bunuri sau prestări de servicii succesive în cadrul aceluiași contract, Hotărârea din 1 decembrie 2022, X (Livrarea de material medical) (C‑419/21, EU:C:2022:948, punctele 22 și 25)]. Astfel, articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2011/7 prevede că aceasta „se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru tranzacții comerciale”, indiferent dacă aceste tranzacții corespund sau nu unui contract specific. De asemenea, este suficient ca tranzacția „să dea naștere” livrării de bunuri sau furnizării de servicii [a se vedea prin analogie Hotărârea din 18 noiembrie 2020, Techbau (C‑299/19, EU:C:2020:937, punctul 44)]. În ceea ce privește problema existenței înseși a tranzacției (în speță a unui contract verbal între AK și RU), aceasta ține de aprecierea instanței de trimitere.
6      Directivă abrogată prin Directiva 2011/7.
7      A se vedea prin analogie, în ceea ce privește Directiva 2000/35, înlocuită prin Directiva 2011/7 în discuție în speță, Hotărârea din 15 decembrie 2016, Nemec (C‑256/15, denumită în continuare „Hotărârea Nemec”, EU:C:2016:954, punctul 38).
8      A se vedea Hotărârea Nemec (punctul 32).
9      A se vedea Hotărârea Nemec (punctul 33).
10      A se vedea Hotărârea Nemec (punctele 34 și 35). Potrivit acestei hotărâri, domnul Nemec a încheiat cu Asociația Pompierilor Voluntari din Murska Sobota (Slovenia) un contract de închiriere, în temeiul căruia a închiriat acesteia o cisternă destinată aprovizionării cu apă în perioadele de secetă. S‑a considerat că contractul în discuție în litigiul principal se referea la o activitate economică și a condus la emiterea unei facturi și că, deși nu făcea parte dintre activitățile domnului Nemec (meșteșugar independent în turnare de piese mecanice și de sudură), se putea considera că acesta a acționat ca o „întreprindere” care încheie o „tranzacție comercială” dacă respectiva tranzacție, deși nu se referea la activitatea inclusă în autorizația menționată, se înscria în exercitarea unei activități economice sau profesionale independente structurate și stabile, instanței de trimitere revenindu‑i sarcina de a verifica acest aspect în lumina ansamblului împrejurărilor speței.
11      A se vedea Hotărârea din 14 noiembrie 2024, Agenciart – Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, punctul 33).
12      A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iulie 2020, RL (Directiva privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților) (C‑199/19, EU:C:2020:548, punctul 26), în care Curtea a statuat că din decizia de trimitere nu reieșea în mod clar dacă, prin încheierea contractului de închiriere a unui spațiu profesional cu RL, J. M. a desfășurat ca organizație o activitate economică sau profesională independentă și, prin urmare, are și calitatea de „întreprindere”. Curtea a precizat că faptul că spațiul, care făcea obiectul contractului de închiriere, era de uz profesional furniza o informație în acest sens, dar că revenea, cu toate acestea, instanței de trimitere sarcina de a efectua verificările necesare în această privință.
13      A se vedea de exemplu Hotărârea din 12 decembrie 2024, Tusnia (C‑725/23, EU:C:2024:1015, punctul 20).
14      Arătăm de exemplu că, pentru a defini consumatorul, Directiva 93/13 precizează că este vorba despre orice persoană fizică ce, în cadrul contractelor reglementate de această directivă, „acționează în scopuri” care se află în afara activității sale profesionale. Același lucru este valabil și pentru Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO 2005, L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260), care definește consumatorul și comerciantul ținând seama în mod explicit de scopurile acțiunilor lor respective. Această situație nu se regăsește în cazul noțiunii de „întreprindere” din Directiva 2011/7 în discuție în speță.
15      A se vedea în acest sens Hotărârea Nemec (punctul 43): „[…] revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă domnul Nemec a încheiat, în speță, contractul în discuție în litigiul principal în calitate de «întreprindere» în sensul articolului 2 punctul 1 din Directiva 2000/35”. Sublinierea noastră.
16      A se vedea prin analogie, în contextul diferit al Directivei 93/13, Hotărârea din 20 martie 2025, Arce (C‑365/23, EU:C:2025:192, punctele 47-51), în care Curtea a statuat, urmând în acest sens Concluziile avocatului general Rantos prezentate în aceeași cauză (C‑365/23, EU:C:2024:865, punctele 55-57), că calitatea de „consumator” a unei persoane trebuie apreciată în momentul încheierii contractului în cauză.
Astfel, un minor care, la data încheierii unui contract de servicii de sprijinire a dezvoltării sportive și a carierei, nu practica, cu titlu profesional, activitatea sportivă în cauză nu își pierde calitatea de „consumator”, în sensul articolului 2 litera (b) din Directiva 93/13, pentru motivul că a devenit sportiv profesionist în cursul executării contractului.
17      A se vedea punctele 29 și 30 din prezentele concluzii.
18      A se vedea de exemplu Hotărârea din 14 noiembrie 2024, Agenciart – Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, punctul 35): „[…] încheierea unui contract de agenție de către o persoană care exercită profesia de actor face parte din activitatea profesională a acestei persoane și este strâns legată de această activitate, în măsura în care, dacă persoana menționată nu ar exercita această profesie, încheierea unui astfel de contract de agenție, care constă tocmai în promovarea și în gestionarea activității respective, ar fi în mod necesar lipsită de obiect”. Sublinierea noastră.
19      Litigiul principal din Hotărârea din 3 iulie 1997, Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337), privea un contract de franciză care conținea o clauză atributivă de competență, a cărei validitate depindea de aspectul dacă domnul Benincasa, reclamant care a chemat în judecată societatea cocontractantă în fața instanței de la locul de executare a contractului, era sau nu un „consumator” în sensul articolului 13 primul paragraf și al articolului 14 primul paragraf din Convenția semnată la Bruxelles la 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive referitoare la aderarea noilor state membre la această convenție (denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”).
20      Litigiul principal în Hotărârea din 14 martie 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), privea o obligație cambială a administratorului unei societăți care a avalizat un bilet la ordin în alb, subscris de această societate în favoarea unei bănci, cu titlu de garantare a unui contract de credit, și problema competenței judiciare de a soluționa acest litigiu, în temeiul articolului 15 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74), care înlocuiește Convenția de la Bruxelles în relațiile dintre statele membre.
21      A se vedea de asemenea Hotărârea din 25 ianuarie 2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, punctele 29-32), și Hotărârea din 10 decembrie 2020, Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015, punctele 29 și 31).
22      Rezultă de asemenea din cuprinsul punctelor 41 și 42 din Hotărârea din 10 decembrie 2020, Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015), că este posibil să se ia în considerare evoluția raportului contractual, în cadrul prestărilor de servicii de lungă durată, pentru a stabili calitatea de „consumator” sau de „comerciant”. Punctul 46 din această hotărâre menționează de asemenea caracterul regulat al unei activități ca fiind un element printre altele de luat în considerare.
23      Adăugăm că, astfel cum subliniază instanța de trimitere, în cauza Česká spořitelna (C‑419/11), atunci când a semnat biletul la ordin în litigiu, avalistul a garantat pentru obligațiile societății care exista deja, al cărei administrator era și în care deținea o participație majoritară.
24      A se vedea punctele 37-40 din prezentele concluzii.
25      A se vedea prin analogie Hotărârea din 8 iunie 2023, YYY. (Noțiunea de „consumator”) (C‑570/21, denumită în continuare „Hotărârea
YYY.”, EU:C:2023:456, punctele 49-51).
26      Cu privire la rolul esențial al avocaților generali, a se vedea Domenicucci, D. P., „Le renvoi préjudiciel et les contours mouvants des «situations purement internes»”, în Ferraro, F.,
și Lannone, C. (dir.), Le Renvoi préjudiciel, Bruylant, Bruxelles, 2023, în special. p. 127 și urm.
27      A se vedea printre alți autori de doctrină Dubout, E., „Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations «purement» internes?”, R.A.E., 2016, nr. 4, p. 679; Wildemeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2019, p. 352-357; Berlin, D., „Incompétence de la Cour de justice et irrecevabilité de la question préjudicielle: comment sortir de l’imbroglio jurisprudentiel?”, R.A.E., 2019, nr. 4, p. 801; Varga, Z., „Les conditions de recevabilité des renvois préjudiciels”, în Guide pratique du contentieux européen devant les juridictions nationales, Bruylant, Bruxelles, 2021.
28      Hotărârea din 15 noiembrie 2016 (C‑268/15, denumită în continuare „Hotărârea Ullens de Schooten”, EU:C:2016:874).
29      A se vedea punctul 53 din Hotărârea Ullens de Schooten
și jurisprudența citată [și anume Hotărârea din 18 octombrie 1990, Dzodzi (C‑297/88 și C‑197/89, EU:C:1990:360, punctele 36, 37 și 41), Hotărârea din 17 iulie 1997, Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, punctele 27 și 32), precum și Hotărârea din 14 martie 2013, Allianz Hungária Biztosító ș.a. (C‑32/11, EU:C:2013:160, punctul 20)].
30      A se vedea în special Hotărârea din 17 mai 2017, ERGO Poist’ovňa (C‑48/16, EU:C:2017:377, punctele 29-31), Hotărârea din 21 decembrie 2023, BMW Bank ș.a. (C‑38/21, C‑47/21 și C‑232/21, EU:C:2023:1014, punctul 206), și Hotărârea din 29 iulie 2024, LivaNova (C‑713/22, denumită în continuare „Hotărârea LivaNova”, EU:C:2024:642, punctul 43 și jurisprudența citată).
31      A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2023, BMW Bank ș.a. (C‑38/21, C‑47/21 și C‑232/21, EU:C:2023:1014, punctul 207), și Hotărârea LivaNova (punctul 46).
32      În Hotărârea din 13 octombrie 2022, Baltijas Starptautiskā Akadēmija și Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 și C‑318/21, EU:C:2022:785, punctele 36 și 41), Curtea a acceptat să răspundă instanțelor de trimitere cu privire la interpretarea care trebuia dată noțiunii de „organizație de cercetare și diseminare a cunoștințelor”, astfel cum era definită la articolul 2 punctul 83 din Regulamentul (UE) nr. 651/2014 al Comisiei din 17 iunie 2014 de declarare a anumitor categorii de ajutoare compatibile cu piața internă în aplicarea articolelor 107 și 108 din tratat
(JO 2014, L 187, p. 1), aplicabil în temeiul dreptului național, dar nu în temeiul dreptului Uniunii [a se vedea în această privință Concluziile contrare ale avocatei generale Capeta
prezentate în cauzele conexate Baltijas Starptautiskā Akadēmija și Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 și
C‑318/21, EU:C:2022:333, în special punctul 66)]. A se vedea de asemenea Hotărârea din 13 octombrie 2022, Rigall Arteria Management (C‑64/21, EU:C:2022:783, punctul 25), care răspunde la întrebarea preliminară deși contractul în cauză nu intra în domeniul de aplicare al Directivei 86/653/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1986 privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți (JO 1986, L 382, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 176) a cărei interpretare se solicita. A se vedea și Hotărârea LivaNova (punctul 43), în care operațiunea de divizare în discuție în litigiul principal nu intra în mod direct în domeniul de aplicare al celei de A șasea directive 82/891/CEE a Consiliului din 17 decembrie 1982 în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind divizarea societăților comerciale pe acțiuni (JO 1982, L 378, p. 47, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 50), dar în care Curtea s‑a declarat competentă să interpreteze noțiunea de „element de pasiv [care] nu este alocat în proiectul de divizare”, prevăzută la articolul 3 alineatul (3) litera (b) din A șasea directivă 82/891, în special întrucât instanța de trimitere a precizat că dispoziția națională din Codul civil în discuție în litigiul principal transpunea în dreptul național acest articol 3 alineatul (3) litera (b) din această directivă și că legiuitorul italian decisese, așadar, să îl aplice operațiunilor în discuție în speță.
33      Pentru clarificări privind aceste noțiuni, a se vedea în special Concluziile avocatului general Cruz Villalón prezentate în cauza Allianz Hungária Biztosító ș.a. (C‑32/11, EU:C:2012:663, punctul 29), Concluziile avocatului general Pikamäe prezentate în cauzele conexate Deutsche Post ș.a. (C‑203/18 și C‑374/18, EU:C:2019:502, punctele 46 și 49), precum și Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, punctele 55 și 56).
34      A se vedea în această privință Ordonanța din 9 septembrie 2014, Parva Investitsionna Banka ș.a. (C‑488/13, EU:C:2014:2191, punctul 29).
35      A se vedea Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauzele conexate Venturini
ș.a. (C‑159/12-C‑161/12, EU:C:2013:529, punctul 50), potrivit căruia Curtea are competență doar „atunci când este clar că interpretarea dată de Curte va fi obligatorie pentru instanța națională; cauza va fi altfel ipotetică […]
și va determina o utilizare a procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE neconformă cu scopul ei”.
36      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 martie 2006, Poseidon Chartering (C‑3/04, EU:C:2006:176, punctul 17). A se vedea de asemenea Hotărârea din 19 octombrie 2017, Europamur Alimentación (C‑295/16, EU:C:2017:782, punctele 30-33), în care Curtea s‑a declarat competentă, din moment ce aplicabilitatea dispozițiilor Directivei 2005/29 privind practicile comerciale neloiale a fost determinată de dreptul național pentru unele situații, precum cea în discuție în litigiul principal, chiar dacă situațiile respective nu intrau în domeniul de aplicare al acestei directive. A se vedea de asemenea Hotărârea din 11 iulie 2024, Skarb Państwa (Întârziere la plată nesemnificativă sau pentru o creanță cu valoare redusă) (C‑279/23, EU:C:2024:605, punctele 19 și 20). A se vedea în sfârșit hotărârile citate anterior la nota de subsol 32 care figurează la punctul 57 din prezentele concluzii.
37      A se vedea Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, punctele 43-45, 54-61 și 71-73).
38      A se vedea în special Concluziile avocatei generale Medina prezentate în cauza Banco de Santander (Reprezentarea consumatorilor individuali) (C‑346/23, EU:C:2024:690, punctul 63) cu privire la noțiunea de „consumator” din Directiva 2004/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind piețele instrumentelor financiare, de modificare a Directivelor 85/611/CEE și 93/6/CEE ale Consiliului și a Directivei 2000/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 93/22/CEE a Consiliului (JO 2004, L 145, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 247), denumită „Directiva MiFID I”. A se vedea de asemenea Stuyck, J., „La notion de consommateur en droit de l’Union européenne”, în Combet, M., Le Droit européen de la consommation au XXIe siècle. État des lieux et perspectives, Bruylant, Bruxelles, 2022, p. 25.
39      Directiva 93/13 precizează astfel că definește noțiunea de „consumator” „în cadrul contractelor reglementate de prezenta directivă”.
40      Noțiunea menționată este interpretată în sens larg în cadrul actelor care protejează consumatorul precum Directiva 93/13, dar strict în cadrul actelor privind competența judiciară (a se vedea punctele 42-45 din prezentele concluzii).
41      A se vedea Hotărârea din 31 mai 2018, Sziber (C‑483/16, EU:C:2018:367, punctele 58 și 59).
42      De exemplu, aceeași definiție este preluată în Directiva 2011/83 (privind drepturile consumatorilor), în Directiva 2005/29 (privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori), în Directiva 2013/11/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2013 privind soluționarea alternativă a litigiilor în materie de consum și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 și a Directivei 2009/22/CE (Directiva privind SAL în materie de consum) (JO 2013, L 165, p. 63) și în Directiva (UE) 2019/771 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 2019 privind anumite aspecte referitoare la contractele de vânzare de bunuri, de modificare a Regulamentului (UE) 2017/2394 și a Directivei 2009/22/CE și de abrogare a Directivei 1999/44/CE
(JO 2019, L 136, p. 28), și anume „consumator” înseamnă orice persoană fizică care „acționează în scopuri care se află în afara activității comerciale, industriale, artizanale sau profesionale a persoanei respective”, ceea ce nu diferă în mod fundamental de definiția consumatorului din Directiva 93/13 („ce acționează în scopuri care se află în afara activității sale profesionale”).
43      A se vedea de exemplu Hotărârea YYY. (punctele 40 și 45).
44      Această ordonanță de inadmisibilitate vădită (C‑638/21, EU:C:2022:339) privea un litigiu între organismul național de drept public slovac RTVS și o persoană obligată la plata taxei obligatorii de radiodifuziune și nu privea, așadar, un contract, ci un raport juridic reglementat de dispozițiile legislative. Ordonanța respectivă menționează de asemenea că instanța de trimitere nu avea nicio îndoială cu privire la faptul că reclamantul nu era profesionist și că pârâtul nu era consumator (punctul 22).
Ordonanța de inadmisibilitate vădită din 6 iunie 2023, Rozhlas a televízia Slovenska (C‑669/22, EU:C:2023:473), privea de asemenea un litigiu între RTVS și o persoană obligată la plata taxei de radiodifuziune, iar legătura stabilită între dispozițiile naționale și Directiva 93/13 a fost considerată ca fiind prezentată cu un nivel insuficient de claritate și de precizie (punctul 29).
45      A se vedea în special Hotărârea LivaNova (punctele 53 și 54).
46      A se vedea Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny (C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 44).
47      Din acest punct de vedere, prezenta cauză se distinge de situația în discuție în Ordonanța din 28 aprilie 2022, Rozhlas a televízia Slovenska
(C‑638/21, EU:C:2022:339, punctele 23-25).
48      A se vedea în special Hotărârea YYY. (punctul 30).
49      A se vedea Hotărârea YYY. (punctele 35 și 38 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea, în ceea ce privește mai precis contractele dintre consumatori și avocați, Hotărârea din 15 ianuarie 2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14), și Hotărârea din 12 ianuarie 2023, D.V. (Onorarii de avocat – Principiul tarifului orar)
(C‑395/21, EU:C:2023:14).
50      Astfel, consumatorul este orice persoană fizică ce „acționează” în scopuri care se află în afara activității „sale” profesionale, ceea ce sugerează că existența sau inexistența acestei activități profesionale este apreciată în momentul încheierii contractului. Acesta este momentul în care el are nevoie de protecție.
51      În conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din Directiva 93/13, „caracterul abuziv al unei clauze contractuale se apreciază luând în considerare natura bunurilor sau a serviciilor pentru care s‑a încheiat contractul și raportându‑se, în momentul încheierii contractului, la toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului și la toate clauzele contractului sau ale unui alt contract de care acesta depinde”.
52      A se vedea Hotărârea din 24 octombrie 2024, Zabitoń (C‑347/23, EU:C:2024:919, punctul 31).
53      Hotărârea din 20 ianuarie 2005 (C‑464/01, EU:C:2005:32).
54      Hotărârea YYY. (punctul 51).