62020CO0688
ORDONANȚA CURȚII (Camera a zecea)
29 octombrie 2021 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Articolul 99 din Regulamentul de procedură al Curții – Asigurare obligatorie de răspundere civilă auto – Directiva 2009/103/CE – Articolul 3 primul paragraf – Obligația de a încheia un contract de asigurare – Domeniu de aplicare – Vehicul care nu este apt să circule, neînmatriculat și retras în mod legal din circulație”
În cauza C‑688/20,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Rejonowy w Opatowie (Tribunalul Districtual din Opatów, Polonia), prin decizia din 14 octombrie 2020, primită de Curte la 17 decembrie 2020, în procedura
HG,
TC
împotriva
Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny,
cu participarea:
Prokuratura Okręgowa w Kielcach,
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din domnul C. Lycourgos, președintele Camerei a patra, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a zecea, domnii I. Jarukaitis (raportor) și M. Ilešič, judecători,
avocat general: domnul M. Bobek,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere decizia luată, după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, în conformitate cu articolul 99 din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 din Directiva 2009/103/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 septembrie 2009 privind asigurarea de răspundere civilă auto și controlul obligației de asigurare a acestei răspunderi (JO 2009, L 263, p. 11).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între HG și TC, pe de o parte, și Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny (Fondul de Garantare a Asigurărilor, Polonia) (denumit în continuare „Fondul de Garantare”), pe de altă parte, în legătură cu eventuala obligație a reclamanților din litigiul principal de a încheia un contract de asigurare de răspundere civilă auto pentru un vehicul care nu este apt să circule, nu este înmatriculat și a fost retras temporar din circulație.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Directiva 2009/103 conține la articolul 1 punctul 1 următoarea definiție:
„În sensul prezentei directive, se înțelege prin:
1.
«vehicul»: orice vehicul cu motor destinat transportului pe uscat și acționat în mod mecanic, dar care nu se deplasează pe șine, inclusiv remorci, chiar și necuplate […]”
4
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Obligația de asigurare a vehiculelor”, prevede la primul paragraf:
„În conformitate cu dispozițiile [a se citi «Sub rezerva dispozițiilor»] articolului 5, fiecare stat membru ia toate măsurile necesare pentru a se asigura că răspunderea civilă pentru pagubele produse de vehiculele care staționează în mod obișnuit pe teritoriul lor este acoperită prin asigurare.”
5
Articolul 5 din directiva menționată, intitulat „Derogare de la obligația de asigurare a vehiculelor”, precizează condițiile în care fiecare stat membru poate deroga de la dispozițiile articolului 3 din aceasta în ceea ce privește anumite persoane fizice sau juridice, publice sau private, sau în ceea ce privește anumite tipuri de vehicule sau anumite vehicule care au o plăcuță specială.
Dreptul polonez
6
Ustawa o ubezpieczeniach obowiązkowych, Ubezpieczeniowym Funduszu Gwarancyjnym i Polskim Biurze Ubezpieczycieli Komunikacyjnych (Legea privind asigurările obligatorii, Fondul de Garantare a Asigurărilor și Biroul Polonez al Asigurătorilor Auto) din 22 mai 2003, în versiunea aplicabilă litigiului principal (Dz. U. din 2018, poziția 473) (denumită în continuare „Legea privind asigurările obligatorii”), definește la articolul 3 alineatul 1 noțiunea de „asigurare obligatorie” ca vizând „asigurarea de răspundere civilă a unei persoane sau asigurarea unui bun dacă legea sau un tratat internațional ratificat de Republica Polonă prevede obligația de a încheia un contract de asigurare”.
7
Articolul 4 din Legea privind asigurările obligatorii precizează, la punctul 1, că este obligatorie asigurarea de răspundere civilă a deținătorului unui autovehicul pentru pagubele rezultate din circulația acestor vehicule.
8
Articolul 23 alineatul 1 din Legea privind asigurările obligatorii prevede că deținătorul unui autovehicul este obligat să încheie un contract de asigurare obligatorie de răspundere civilă pentru deținătorii de autovehicule pentru pagubele produse ca urmare a utilizării autovehiculului pe care îl deține.
9
Articolul 88 din legea menționată prevede:
„1.   O persoană care nu și‑a îndeplinit obligația de a încheia un contract de asigurare obligatorie, în conformitate cu condițiile acestei asigurări prevăzute de [prezenta] lege, este obligată să plătească o taxă.
2.   Cuantumul taxei menționate la alineatul 1, datorat în fiecare an, este de:
1)
pentru contractele de asigurare [de răspundere civilă auto]:
[…]
b)
în cazul camioanelor, al tractoarelor și al autobuzelor – echivalentul triplului salariului minim;
[…]
[…]
3.   În cazul deținătorilor de autovehicule care nu au respectat obligația de a încheia un contract de asigurare [de răspundere civilă auto] în conformitate cu condițiile acestei asigurări, valoarea taxei depinde de perioada în care acest deținător a rămas fără acoperire de asigurare în fiecare an și este de:
[…]
3)
100 % din taxa stabilită la alineatul 2 punctul 1 – în cazul în care această perioadă depășește 14 zile.
[…]”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
10
La 1 septembrie 2014, reclamanții din litigiul principal au achiziționat un camion (denumit în continuare „vehiculul în cauză”). Acesta a fost retras temporar din circulație în perioada cuprinsă între 29 octombrie 2015 și 29 octombrie 2019, pe baza unor decizii succesive ale Starosta Ostrowiecki (președintele districtului Ostrowiec, Polonia), certificatul de înmatriculare și plăcuțele de înmatriculare ale vehiculului fiind astfel depozitate la acesta. Vehiculul în cauză a fost înmatriculat din nou, temporar, pe baza unei decizii din 20 martie 2019 a aceleiași autorități.
11
În perioada de retragere temporară din circulație, acest vehicul nu era apt să circule din cauza stării sale tehnice.
12
Întrucât vehiculul menționat nu era acoperit printr‑un contract de asigurare de răspundere civilă auto în perioada 15 septembrie 2017-20 martie 2019 (denumită în continuare „perioada în cauză”), Fondul de Garantare i‑a informat pe reclamanții din litigiul principal, printr‑o scrisoare din 20 mai 2019, cu privire la nerespectarea obligației de asigurare și i‑a invitat să prezinte documentele care atestă respectarea sau lipsa acestei obligații. Prin aceeași scrisoare, le‑a fost aplicată o penalitate de 6750 de zloți polonezi (PLN) (aproximativ 1500 de euro), pentru motivul nerespectării acesteia.
13
Reclamanții au sesizat Sąd Rejonowy w Opatowie (Tribunalul Districtual din Opatów, Polonia), instanța de trimitere, cu o acțiune având ca obiect constatarea lipsei obligației de a asigura vehiculul în cauză pentru răspunderea civilă auto în perioada în cauză. În susținerea acestei acțiuni, ei arată că impunerea unei obligații de a încheia un astfel de contract de asigurare pentru o perioadă în care un vehicul este retras temporar din circulație și aplicarea unei penalități în cazul nerespectării obligației respective „sunt nelegale și constituie o atingere adusă drepturilor cetățenilor”.
14
Fondul de Garantare solicită respingerea acțiunii menționate. Acesta subliniază că obligația de a încheia un contract de asigurare de răspundere civilă, prevăzută la articolul 23 alineatul 1 din Legea privind asigurările obligatorii, se impune oricărui deținător al unui autovehicul pentru simplul fapt al deținerii acestuia și pe toată durata deținerii, până la data radierii sale, independent de modalitățile de dobândire a vehiculului respectiv, de starea sa tehnică sau de întinderea utilizării sale. Retragerea temporară a vehiculului din circulație nu l‑ar exonera, așadar, pe deținătorul acestuia de obligația de a încheia un astfel de contract. În consecință, nerespectarea obligației legale menționate ar justifica impunerea penalității prevăzute la articolul 88 din Legea privind asigurările obligatorii.
15
Instanța de trimitere observă că obligația deținătorului unui autovehicul, prevăzută la articolul 23 alineatul 1 din Legea privind asigurările obligatorii, de a încheia un contract de asigurare de răspundere civilă pentru pagubele produse de utilizarea acestuia are un caracter absolut, este legată de însăși deținerea unui vehicul și este independentă de starea sa tehnică, de aptitudinea sau inaptitudinea sa de a circula, de modalitățile de utilizare a acestuia sau de împrejurarea că a fost retras din circulație pe baza deciziei unei autorități competente. Ea arată, în plus, că sancțiunile prevăzute de dreptul polonez în cazul nerespectării obligației menționate sunt identice, indiferent de împrejurările acestei nerespectări.
16
Potrivit instanței de trimitere, o astfel de abordare a obligației de a încheia un contract de asigurare de răspundere civilă auto este prea largă și depășește ceea ce impune finalitatea Directivei 2009/103, și anume protecția victimelor accidentelor rutiere.
17
Astfel, având în vedere jurisprudența Curții referitoare la noțiunea de „pagube produse de vehicule”, astfel cum este înțeleasă în cadrul acestei directive, impunerea unei obligații de a încheia un contract de asigurare de răspundere civilă și pentru deținătorii de vehicule care nu sunt apte să circule și care au fost retrase din circulație pe baza unor decizii ale autorităților competente nu ar fi justificată, întrucât eventuale pagube legate de un astfel de vehicul nu pot constitui „pagube produse de vehicule”, în sensul acestei jurisprudențe. Întrucât riscul acoperit de o astfel de asigurare nu este astfel susceptibil să survină, nici deținătorul unui vehicul care nu este apt să circule, nici o eventuală persoană vătămată nu ar fi acoperiți de aceasta, în pofida încheierii contractului de asigurare și a plății primei aferente. Prin urmare, ar fi vorba despre o sarcină inutilă. În plus, sancțiunea nerespectării obligației de a încheia un astfel de contract ar fi severă.
18
În aceste condiții, Sąd Rejonowy w Opatowie (Tribunalul Districtual din Opatów) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 3 din [Directiva 2009/103] trebuie interpretat în sensul că încheierea unui contract de asigurare de răspundere civilă auto este obligatorie și în cazul în care vehiculul nu este apt să circule și a fost retras temporar din circulație în mod legal și pe baza unei decizii emise de autoritățile competente?”
Cu privire la întrebarea preliminară
19
În temeiul articolului 99 din Regulamentul de procedură, atunci când răspunsul la o întrebare formulată cu titlu preliminar poate fi în mod clar dedus din jurisprudență, Curtea, la propunerea judecătorului raportor și după ascultarea avocatului general, poate oricând să decidă să se pronunțe prin ordonanță motivată.
20
În prezenta cauză, se impune aplicarea acestei dispoziții.
21
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 primul paragraf din Directiva 2009/103 trebuie interpretat în sensul că încheierea unui contract de asigurare de răspundere civilă auto este obligatorie în perioada în care vehiculul în cauză nu este apt să circule din cauza stării sale tehnice, nu este înmatriculat și a fost retras temporar din circulație în conformitate cu dreptul național aplicabil.
22
Astfel cum a constatat deja Curtea în mod repetat, acest articol 3 primul paragraf, formulat în termeni foarte generali, impune statelor membre să prevadă, în ordinea lor juridică internă, o obligație generală de asigurare a vehiculelor (Hotărârea din 4 septembrie 2018, Juliana, C‑80/17, EU:C:2018:661, punctul 36 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 29 aprilie 2021, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny, C‑383/19, EU:C:2021:337, punctul 39).
23
Astfel, fiecare stat membru trebuie să se asigure că, sub rezerva derogărilor prevăzute la articolul 5 din această directivă, orice vehicul care staționează în mod obișnuit pe teritoriul său este acoperit printr‑un contract încheiat cu o companie de asigurări care să garanteze, în limitele definite de dreptul Uniunii, răspunderea civilă pentru pagubele produse de vehiculul menționat (Hotărârea din 4 septembrie 2018, Juliana, C‑80/17, EU:C:2018:661, punctul 37 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 29 aprilie 2021, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny, C‑383/19, EU:C:2021:337, punctul 40).
24
În această privință, trebuie amintit că noțiunea de „vehicul” este definită la articolul 1 punctul 1 din Directiva 2009/103 ca vizând „orice vehicul cu motor destinat transportului pe uscat și acționat în mod mecanic, dar care nu se deplasează pe șine, inclusiv remorci, chiar și necuplate”.
25
Această definiție este independentă de utilizarea care se dă sau care se poate da vehiculului în cauză (Hotărârea din 4 septembrie 2018, Juliana, C‑80/17, EU:C:2018:661, punctul 38 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 29 aprilie 2021, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny, C‑383/19, EU:C:2021:337, punctul 42).
26
În plus, o asemenea definiție militează în favoarea unei abordări obiective a noțiunii de „vehicul”, care este independentă de intenția proprietarului vehiculului sau a unei alte persoane de a‑l utiliza în mod efectiv (Hotărârea din 4 septembrie 2018, Juliana, C‑80/17, EU:C:2018:661, punctul 39, și Hotărârea din 29 aprilie 2021, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny, C‑383/19, EU:C:2021:337, punctul 43).
27
Pe de altă parte, Curtea a subliniat deja că problema domeniului de aplicare al obligației de a încheia o asigurare de răspundere civilă auto trebuie, din rațiuni de securitate juridică, să fie clarificată în prealabil, cu alte cuvinte înainte de o eventuală implicare a vehiculului în cauză într‑un accident (Hotărârea din 4 septembrie 2018, Juliana, C‑80/17, EU:C:2018:661, punctul 40, și Hotărârea din 29 aprilie 2021, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny, C‑383/19, EU:C:2021:337, punctul 44).
28
Curtea a dedus de aici că faptul că a considerat în esență, în Hotărârea din 4 septembrie 2014, Vnuk (C‑162/13, EU:C:2014:2146), în Hotărârea din 28 noiembrie 2017, Rodrigues de Andrade (C‑514/16, EU:C:2017:908), și în Hotărârea din 20 decembrie 2017, Núñez Torreiro (C‑334/16, EU:C:2017:1007), că numai cazurile de utilizare a vehiculului asigurat care se încadrează într‑o utilizare a acestuia ca mijloc de transport și, prin urmare, în noțiunea de „pagube produse de vehicule”, în sensul articolului 3 primul paragraf din Directiva 2009/103, pot conduce la suportarea de către asigurător, în temeiul contractului de asigurare de răspundere civilă pentru pagubele produse de vehiculul respectiv, a prejudiciului cauzat de acesta din urmă nu semnifică nicidecum că existența obligației de a încheia o asemenea asigurare ar trebui să fie stabilită în funcție de utilizarea efectivă a vehiculului în discuție ca mijloc de transport la un moment dat (Hotărârea din 4 septembrie 2018, Juliana, C‑80/17, EU:C:2018:661, punctul 41).
29
Având în vedere aceste elemente, Curtea a statuat că un vehicul care este înmatriculat și, prin urmare, nu a fost retras din circulație în mod legal și care este apt să circule corespunde noțiunii de „vehicul” în sensul articolului 1 punctul 1 din Directiva 2009/103 și că, în consecință, încheierea unui contract de asigurare de răspundere civilă auto este obligatorie, în temeiul articolului 3 primul paragraf din directiva menționată, atunci când vehiculul în cauză este încă înmatriculat într‑un stat membru și este apt să circule, dar este staționat pe un teren privat ca urmare a simplei decizii a proprietarului său care nu mai intenționează să îl conducă (Hotărârea din 4 septembrie 2018, Juliana, C‑80/17, EU:C:2018:661, punctele 42 și 52).
30
Având în vedere aceleași elemente, Curtea a statuat de asemenea că situația trebuie să fie aceeași, în principiu, pentru un vehicul care este înmatriculat într‑un stat membru, se află pe un teren privat și este destinat distrugerii ca urmare a deciziei proprietarului său, chiar dacă, la un moment dat, acest vehicul nu este apt să circule din cauza stării sale tehnice (Hotărârea din 29 aprilie 2021, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny, C‑383/19, EU:C:2021:337, punctul 47).
31
Curtea a constatat însă că, deși, desigur, înmatricularea unui vehicul certifică în principiu capacitatea de a circula a acestuia și, astfel, capacitatea sa de a fi utilizat ca mijloc de transport, nu se poate exclude posibilitatea ca un vehicul înmatriculat să fie, în mod obiectiv, definitiv inapt să circule din cauza stării sale tehnice defectuoase. Curtea a precizat, așadar, că este necesar, pentru ca un astfel de vehicul să fie exceptat de la obligația de asigurare prevăzută la articolul 3 primul paragraf din Directiva 2009/103, ca acesta să fi făcut obiectul unei retrageri oficiale din circulație, în conformitate cu reglementarea națională aplicabilă (a se vedea Hotărârea din 29 aprilie 2021, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny, C‑383/19, EU:C:2021:337, punctul 58).
32
Curtea a concluzionat că un vehicul care este înmatriculat într‑un stat membru rămâne supus obligației de asigurare prevăzute la articolul 3 primul paragraf din Directiva 2009/103 atât timp cât nu a fost retras în mod legal din circulație, în conformitate cu reglementarea națională aplicabilă (Hotărârea din 29 aprilie 2021, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny, C‑383/19, EU:C:2021:337, punctul 60).
33
Din această jurisprudență se poate deduce în mod clar că, în cazul în care un autovehicul nu este apt să circule din cauza stării sale tehnice, nu este înmatriculat și, în plus, a fost retras în mod legal din circulație în conformitate cu dreptul național aplicabil, acesta nu este supus obligației de asigurare prevăzute la articolul 3 primul paragraf din Directiva 2009/103. Astfel, o asemenea retragere legală din circulație stabilește, în mod obiectiv, că vehiculul în cauză nu poate circula și, prin urmare, nu poate fi utilizat ca mijloc de transport și nu are, așadar, calitatea de „vehicul” în sensul articolului 1 punctul 1 din Directiva 2009/103 (a se vedea prin analogie Hotărârea din 29 aprilie 2021, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny, C‑383/19, EU:C:2021:337, punctele 58 și 59). Faptul că retragerea din circulație este temporară nu are incidență în această privință, întrucât nimic nu indică faptul că o astfel de împrejurare ar aduce atingere caracterului efectiv al retragerii vehiculului în cauză din circulație pe durata sa.
34
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 3 primul paragraf din Directiva 2009/103 trebuie interpretat în sensul că încheierea unui contract de asigurare de răspundere civilă auto nu este obligatorie în perioada în care vehiculul în cauză nu este apt să circule din cauza stării sale tehnice, nu este înmatriculat și a fost retras temporar din circulație în conformitate cu dreptul național aplicabil.
Cu privire la cheltuielile de judecată
35
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) dispune:
Articolul 3 primul paragraf din Directiva 2009/103/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 septembrie 2009 privind asigurarea de răspundere civilă auto și controlul obligației de asigurare a acestei răspunderi trebuie interpretat în sensul că încheierea unui contract de asigurare de răspundere civilă auto nu este obligatorie în perioada în care vehiculul în cauză nu este apt să circule din cauza stării sale tehnice, nu este înmatriculat și a fost retras temporar din circulație în conformitate cu dreptul național aplicabil.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.