ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 31. marca 1971 (*)„Európska zmluva o práci posádok vozidiel vykonávajúcich medzinárodnú cestnú dopravu“Vo veci 22/70_ktorej
predmetom je žaloba o neplatnosť uznesenia Rady
z 20. marca 1970 o rokovaniach a uzatvorení
Európskej zmluvy o práci posádok vozidiel vykonávajúcich
medzinárodnú cestnú dopravu členskými štátmi EHS_Komisia Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: Gérard Olivier, zástupca generálneho riaditeľa
právneho servisu, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, Emile Reuter, právny poradca, 4, boulevard Royal_žalobkyňa_protiRade Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: Ernst Wohlfart, právny poradca Rady, generálny
riaditeľ Generálneho sekretariát Rady, splnomocnený zástupca, za právnej
pomoci Jean-Pierre Puissochet, riaditeľ Generálneho sekretariátu Rady,
s adresou na doručovanie v Luxemburgu, J. N. Van den
Houten, riaditeľ právneho servisu Európskej investičnej banky, 2, place
de Metz_žalovanej_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda R. Lecourt, predsedovia komôr A. M. Donner
a A. Trabucchi, sudcovia R. Monaco, J. Mertens de
Wilmars, P. Pescatore (spravodajca) a H. Kutscher_generálny advokát: A. Dutheillet de Lamothe_tajomník: A. Van Houtte_vyhlásil tentoRozsudok1        Žalobou
podanou 19. mája 1970 sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha
zrušenia uznesenia Rady z 20. marca 1970 o rokovaniach
a uzatvorení Európskej zmluvy o práci posádok vozidiel
vykonávajúcich medzinárodnú cestnú dopravu (AETR) členskými štátmi
Spoločenstva v rámci Hospodárskej komisie pre Európu spojených
národov.2        Rada
predbežne namietala neprípustnosť žaloby, popierajúc kvalifikáciu
sporného uznesenia ako aktu napadnuteľného v zmysle článku 173
ods. 1 Zmluvy.3        Rozhodnutie
tohto bodu závisí od otázky, komu prislúcha od predpokladaného dátumu
právomoc viesť rokovania a uzavrieť AETR.4        Právny
dosah tohto uznesenia je rôzny v závislosti od toho, či je
potrebné považovať ho za uznesenie zakladajúce právomoc zverenú
Spoločenstvu alebo za výraz koordinácie členských štátov pri výkone
právomocí, ktoré im prislúchajú.5        Rozhodnutie
o námietke neprípustnosti si teda vyžaduje, aby bola najprv
vyriešená otázka, či k dátumu sporného uznesenia má právomoc viesť
rokovania a uzavrieť zmluvu AETR Spoločenstvo alebo členské štáty. 1.     O predbežnej otázke6        Podľa
Komisie článok 75 Zmluvy, ktorým sa Spoločenstvu zveruje široko
definovaná právomoc uplatňovať spoločnú dopravnú politiku, sa musí
uplatňovať tak na medzinárodné vzťahy, ako aj na vnútorné opatrenia
v danej oblasti.7        Potrebný
účinok tohto ustanovenia by bol ohrozený, ak by právomoci, ktoré
stanovuje, hlavne právomoc prijať „všetky potrebné ustanovenia“
v zmysle ods. 1 písm. c) citovaného článku, neboli
rozšírené na uzatváranie zmlúv s tretími štátmi.8        Aj
keď pôvodne táto právomoc nezahŕňala celú oblasť dopravy, postupne sa
stávala všeobecnou a výlučnou právomocou uskutočňovať spoločnú
politiku v tomto sektore.9        Rada
tvrdí, že právomoci zverené Spoločenstvu sú právomocami zverenými
Zmluvou, právomoc uzatvárať zmluvy s tretími štátmi sa nepripúšťa
mimo oblasti výslovne stanovenej Zmluvou.10      Článok
75 sa osobitne vzťahuje len na interné opatrenia Spoločenstva
a nemožno ho vykladať tak, že povoľuje uzatváranie medzinárodných
zmlúv.11      Aj
keby to tak nebolo, táto právomoc nemôže byť ani všeobecná a ani
výlučná, ale konkurujúca s právomocou členských štátov.12      Pri
chýbajúcich osobitných ustanoveniach Zmluvy o rokovaní
a uzatváraní medzinárodných zmlúv v oblasti dopravnej
politiky, čo je kategória zmlúv, do ktorej AETR v zásade patrí, je
potrebné odvolávať sa na všeobecný systém práva Spoločenstva
o vzťahoch s tretími štátmi_13      Článok 210 stanovuje, že „spoločenstvo je právnickou osobou“.14      Toto
ustanovenie nachádzajúce sa na začiatku šiestej časti Zmluvy venovanej
„všeobecným a záverečným ustanoveniam“ znamená, že v oblasti
vonkajších vzťahov má Spoločenstvo právomoc uzatvárať zmluvné vzťahy
s tretími štátmi na dosiahnutie všetkých cieľov stanovených
v prvej časti Zmluvy, ktorej šiesta časť je z obsahového
hľadiska jej pokračovaním.15      S cieľom
stanovenia, vo vymedzenom prípade, právomoci Spoločenstva uzatvárať
medzinárodné zmluvy treba vziať do úvahy zmluvný systém rovnako ako jej
vecné ustanovenia.16      Takáto
právomoc vyplýva nielen z explicitného udelenia oprávnenia Zmluvou
– ako je to v prípade článkov 113 a 114 pri colných
a obchodných zmluvách a článku 238 pri dohodách
o pridružení – ale môže vyplynúť aj z iných ustanovení Zmluvy
a iných aktov prijatých v rámci týchto ustanovení inštitúciami
Spoločenstva.17      Osobitne
vždy, keď Spoločenstvo na vykonanie niektorej spoločnej politiky
uvedenej v Zmluve prijme ustanovenia, ktoré v akejkoľvek forme
zakladajú spoločné pravidlá, členské štáty už nemajú právo jednotlivo
a ani spoločne vstupovať do takých zmluvných záväzkov
s tretími štátmi, ktoré by mohli mať vplyv na tieto pravidlá.18      Podľa
toho, ako dochádza k prijímaniu spoločných pravidiel, môže iba
Spoločenstvo vstupovať do zmluvných záväzkov s tretími štátmi,
a to v celom rozsahu pôsobnosti právneho poriadku
Spoločenstva.19      Pri
plnení ustanovení Zmluvy nemožno oddeliť režim vnútorných opatrení
Spoločenstva od režimu vonkajších vzťahov.20      V zmysle
článku 3 písm. e) je prijatie spoločnej politiky v oblasti
dopravy osobitne uvedené medzi cieľmi Spoločenstva.21      V zmysle
článku 5 členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia na zabezpečenie
plnenia záväzkov vyplývajúcich zo Zmluvy alebo z právnych aktov
inštitúcií a musia sa zdržať akýchkoľvek opatrení, ktoré by mohli
ohroziť dosahovanie cieľov Zmluvy.22      Zo
zblíženia týchto ustanovení vyplýva, že pokiaľ sú pravidlá Spoločenstva
stanovené na realizáciu cieľov Zmluvy, členské štáty nemôžu mimo rámca
spoločných inštitúcií prijímať záväzky, ktoré by sa mohli dotknúť
uvedených pravidiel alebo narušiť ich dosah.23      Podľa
článku 74 sa ciele Zmluvy v oblasti dopravy dosahujú v rámci
spoločnej politiky.24      Na
tento účel článok 75 ods. 1 poveruje Radu stanovením spoločných
pravidiel a ďalej prijatím „ďalších potrebných opatrení“.25      Podľa
pododseku a) toho istého predpisu sa tieto spoločné pravidlá vzťahujú
na „medzinárodnú dopravu do členského štátu alebo z členského
štátu, alebo pri prechode cez územie jedného alebo viacerých členských
štátov“.26      Toto
ustanovenie sa týka aj dopravy z tretích alebo do tretích štátov,
ak časť cesty predchádza cez územie Spoločenstva.27      Vzhľadom
na predpoklad, že právomoc Spoločenstva zahŕňa aj vzťahy patriace do
oblasti medzinárodného práva, v danej oblasti teda zahŕňa aj
potrebu uzavretia zmlúv s tretími zúčastnenými štátmi.28      Aj
keď je pravdou, že články 74 a 75 nestanovujú výslovne právomoc
Spoločenstva uzatvárať medzinárodné zmluvy, vstúpenie nariadenia Rady
č. 543/69 o zosúladení niektorých predpisov sociálneho
charakteru v oblasti cestnej dopravy (Ú. v. ES L 77,
22. 3. 1969, s. 49) do platnosti 25. marca 1969 malo nutne za
účinok zverenie právomoci uzatvárať s tretími štátmi všetky zmluvy
týkajúce sa oblasti upravenej týmto nariadením Spoločenstvu.29      Zverenie
právomoci Spoločenstvu výslovne potvrdzuje článok 3 predmetného
nariadenia, v ktorom sa uvádza, že „Spoločenstvo začne
s tretími štátmi rokovania, ktoré budú potrebné na uplatnenie tohto
nariadenia“.30      Oblasť
AETR patrí do oblasti uplatnenia nariadenia č. 543/69, právomoc
viesť rokovania a uzatvoriť predmetnú zmluvu prislúcha Spoločenstvu
od okamihu vstúpenia do platnosti predmetného nariadenia.31      Právomoc
Spoločenstva vylučuje možnosť konkurujúcej právomoci členských štátov,
akákoľvek iniciatíva vyvíjaná nad rámec spoločných inštitúcií je
nezlučiteľná s jednotným spoločným trhom a jednotným
uplatňovaním práva Spoločenstva.32      Práve z hľadiska tohto právneho stavu treba vyriešiť otázku prípustnosti žaloby. 2.     O prípustnosti žaloby33      Rada
namieta prípustnosť žaloby z rôznych dôvodov týkajúcich sa
kvalifikácie sporného uznesenia a subsidiárne z dôvodov
nedostatok záujmu Komisie, predchádzajúceho postoja Komisie
a oneskoreného podania sťažnosti. a) Žalobný dôvod založený na kvalifikácii uznesenia z 20. marca 197034      Podľa
Rady nie je uznesenie z 20. marca 1970 aktom, ktorý by bolo
možné žalovať na základe článku 173 ods. 1 prvej vety.35      Toto
uznesenie nie je formálne a ani obsahovo nariadením, rozhodnutím
alebo smernicou v zmysle článku 189.36      Je
v skutočnosti iba politickou dohodou medzi členskými štátmi
v rámci Rady, ktorou sa nezaložilo žiadne právo, nebola uložená
žiadna povinnosť a nedošlo k žiadnej zmene právneho stavu.37      Táto
kvalifikácia sa zdá byť o to relevantnejšia, že v prípade
sporu medzi inštitúciami treba prípustnosť posudzovať osobitne prísne.38      Podľa
článku 173 je poslaním Súdneho dvora preskúmavať zákonnosť „aktov
Rady... okrem odporúčaní alebo stanovísk“.39      V prípade
„odporúčaní a stanovísk“ nemôžu členské štáty a samostatné
inštitúcie podať žalobu o neplatnosť, keďže nemajú žiadne právne
účinky v zmysle posledného odseku článku 189, článok 173 pokladá za
akty, ktoré sa posudzujú, iba tie, ktoré majú právne účinky.40      Cieľom
tejto žaloby je zabezpečiť podľa predpisov článku 164 dodržiavanie
práva pri výklade a aplikácii Zmluvy.41      Bolo
by nesúrodé s týmto cieľom vykladať podmienky, podľa ktorých by sa
prípustnosti žaloby obmedzili len na druhy aktov uvedené v článku
189.42      Možnosť
podať žalobu o neplatnosť musí existovať v prípade všetkých
predpisov vydaných inštitúciami, ktoré majú právne účinky, bez ohľadu na
ich povahu alebo formu.43      Sporné uznesenie treba posudzovať z hľadiska vyššie uvedených skutočností.44      V priebehu
zasadnutia 20. marca 1970 vydala Rada po výmene stanovísk medzi
členmi a zástupcom Komisie súbor „záverov“ týkajúci sa postoja,
ktorý majú zaujať vlády členských štátov v rámci rokovaní
rozhodujúceho významu o AETR.45      Toto uznesenie sa týkalo hlavne cieľa a potom postupu pri rokovaniach.46      Čo
sa týka cieľa, ktorý treba dosiahnuť, Rada si určila východisko pre
rokovania, ktorých podstatou je dosiahnuť prispôsobenie AETR
ustanoveniam nariadenia Spoločenstva s výnimkou určitých odchýlok
od nariadenia, ktoré musia byť odsúhlasené Spoločenstvom.47      So zreteľom
na takto stanovený cieľ vyzvala Rada Komisiu, aby jej vo vhodnom
okamihu a v súlade s ustanoveniami článku 75 Zmluvy
predložila návrhy potrebné na zmenu nariadenia č. 543/69.48      Pokiaľ
ide o rokovanie, Rada dohodla v súlade s postojom
odsúhlaseným na predošlých zasadnutiach, že rokovaní sa zúčastní šesť
členských štátov, ktoré sa následne stanú zmluvnými stranami AETR.49      V priebehu
rokovaní a počas uzatvárania zmluvy budú štáty uplatňovať spoločný
postup a stále budú navzájom koordinovať svoje postoje obvyklými
postupmi v úzkom spojení s inštitúciami Spoločenstva
a delegácia členských štátov, ktorá predsedá Rade, bude konať ako
hovorca.50      Zo
zápisnice nevyplýva, že Komisia podala námietky týkajúce sa stanovenia
cieľa rokovaní Radou.51      Vyjadrila
však výslovnú výhradu k postupu rokovania vyhlásením, že postoj
Rady pokladá za odporujúci Zmluve a predovšetkým jej článku 228.52      Z uvedeného
vyplýva, že uznesenie Rady sa týkalo predmetu, ktorý patrí do právomoci
Spoločenstva, a že členské štáty nemôžu konať mimo rámca
inštitúcií Spoločenstva.53      Vzhľadom
na cieľ rokovaní určený Radou nemohlo byť uznesenie
z 20. marca 1970 iba výrazom alebo konštatovaním dobrovoľnej
koordinácie, ale naopak malo za cieľ stanoviť záväzný spôsob správania
inštitúcií a členských štátov, ktoré sa malo neskôr premietnuť do
obsahu nariadenia.54      V časti
návrhov týkajúcich sa rokovacieho postupu prijala Rada predpisy,
ktorými bolo prípadne možné zmeniť postupy stanovené Zmluvou, pokiaľ ide
o rokovania s tretími štátmi a uzatváranie zmlúv.55      Uznesenie
z 20. marca 1970 malo teda určené právne účinky jednak
v oblasti vzťahov medzi Spoločenstvom a členskými štátmi
a jednak v oblasti vzťahov medzi inštitúciami. b) O subsidiárnych žalobných dôvodoch týkajúcich sa prípustnosti56      Rada
tvrdí, že analýza dôsledkov, ktoré by mohlo mať vyhlásenie neplatnosti
uznesenia z 20. marca 1970, potvrdzuje, že toto uznesenie
nemôže mať žiadny právny účinok.57      Vyhlásenie
neplatnosti uznesenia, ktorým by sa zrušilo uplatňovanie koordinácie
členských štátov, zrejme nemá žiadny dôsledok na skutočnosť, že takáto
koordinácia existuje, a ani na ďalší postup členských štátov
v rámci rokovania o AETR.58      Postup Komisie je preto bezpredmetný, pokiaľ nemôže dosiahnuť vytýčený cieľ.59      Podľa
článku 174 platí, že „ak je žaloba dôvodná, Súdny dvor vyhlási
napadnutý akt za neplatný“.60      Za
uvedeného predpokladu, že uznesenie Rady považované za neexistujúce,
keďže by bolo zrušené súdnou cestou, strany sporu by sa týmto opätovne
dostali do pôvodnej situácie a museli by znovu preskúmať sporné
otázky, aby ich mohli vyriešiť v súlade s právom Spoločenstva.61      Záujem Komisie pokračovať v postupe nemožno poprieť.62      Rada
sa stále domnieva, že Komisia už nemôže konať, pretože sa sama označila
za zodpovednú za danú situáciu, keďže neprijala vo vhodnom čase
opatrenia nutné na zabezpečenie výkonu právomoci Spoločenstva
a Rade nepredložila vhodné návrhy.63      Otázky
týkajúce sa inštitucionálnej štruktúry Spoločenstva, ktoré Komisia
predložila Súdnemu dvoru, a takisto prípustnosť žaloby nemôžu
závisieť od predošlých omylov a chýb žalujúcej strany.64      Posúdenie námietok podaných Radou sa musí uskutočniť v rámci preskúmania veci samej.65      Rada
navyše zdôrazňuje, že žaloba bola podaná oneskorene a že
v uznesení z 20. marca 1970 boli iba zopakované zásady
vyplývajúce z predošlých zasadnutí Rady, z ktorých posledné sa
konalo v dňoch 17. – 18. marca 1969.66      Uznesenie
z 20. marca 1970 nemožno považovať iba za potvrdenie
predošlých rokovaní, pretože pokiaľ ide o predmet začatých
rokovaní, nariadenie č. 543/69 z 25. marca 1969
podstatným spôsobom zmenilo rozdelenie právomocí medzi Spoločenstvom
a členskými štátmi.67      Zo všetkých týchto dôvodov vyplýva, že žaloba je prípustná. 3.     O veci samej68      Komisia
predovšetkým popiera platnosť uznesenia z 20. marca 1970,
pretože toto uznesenie sa dotýka pravidiel zakotvených v Zmluve
a osobitne článkov 75, 228 a 235, pokiaľ ide o rozdelenie
právomocí medzi Radu a Komisiu a následne oprávnení, ktoré má
Komisia vykonávať v rámci rokovaní o AETR. a) O dôvode založenom na porušení článkov 75 a 22869      Komisia
tvrdí, že vzhľadom na právomoc udelenú Spoločenstvu článkom 75 malo
zmluvu AETR uzatvoriť Spoločenstvo v súlade s postupom
Spoločenstva určeným v článku 228 ods. 1.70      Aj
keď v zmysle týchto ustanovení môže Rada v jednotlivých
prípadoch zvážiť, či je vhodné uzavrieť zmluvu s tretími štátmi,
netreba rozhodovať na základe voľného uváženia, či je vhodné zvoliť
postup na úrovni vlád alebo na úrovni Spoločenstva.71      Rada
sa rozhodla postupovať na úrovni vlád, neumožnila Komisii vykonávať
poslanie, ktoré jej bolo udelené Zmluvou v oblasti rokovaní
s tretími štátmi.72      Vzhľadom
na chýbajúce osobitné ustanovenia v Zmluve, ktoré by sa vzťahovali
na rokovania, a na uvedenie prejednávanej zmluvy do platnosti,
treba prijať platné pravidlá zo sústavy článkov Zmluvy, ktoré sa
týkajú rokovaní v rámci AETR.73      Rozdelenie
právomocí viesť rokovania a uviesť do platnosti zmluvu AETR medzi
inštitúcie Spoločenstva musí byť určené s ohľadom tak na predpisy
týkajúce sa spoločnej dopravnej politiky, ako aj na predpisy, ktorými sa
riadi uzatváranie zmlúv Spoločenstvom.74      V zmysle
článku 75 ods. 1 prislúcha Komisii, ktorá rozhoduje na návrh
Komisie a po konzultácii s Hospodárskym a sociálnym
výborom a Zhromaždenia, prijať vhodné opatrenia v záujme
uplatňovania spoločnej dopravnej politiky vo forme predpisov alebo
v inej forme.75      V zmysle
článku 228 ods. 1 platí, že ak musia byť zmluvy uzavreté
s jedným alebo s niekoľkými tretími štátmi alebo
s medzinárodnou organizáciou, tieto zmluvy dojednáva Komisia
a uzatvára ich Rada, pokiaľ nie sú prípadne Komisii priznané širšie
právomoci.76      V rámci
rokovania, ktoré prebehlo na úrovni Hospodárskej komisie pre Európu
Spojených národov, treba vziať do úvahy aj článok 116 ods. 1,
v zmysle ktorého po uplynutí prechodného obdobia budú členské štáty
uplatňovať iba „spoločný postup v rámci medzinárodných organizácií
hospodárskeho charakteru“, pričom uplatňovanie tohto spoločného postupu
spadá do právomoci Rady, ktorá rozhoduje o návrhu Komisie.77      Vzhľadom
na to, že zo zblíženia týchto rôznych ustanovení vyplýva, že pokiaľ ide
o vec patriacu do oblasti spoločnej politiky, členské štáty sú
povinné spoločne a solidárne obhajovať záujmy Spoločenstva.78      Táto
solidarita, ktorá nemôže byť v tomto ohľade predmetom kritiky, je
zakotvená v uznesení z 20. marca 1970.79      Zo
súboru týchto ustanovení a hlavne z článku 228 ods. 1
navyše vyplýva, že právo uzavrieť zmluvu prislúcha Rade.80      Komisia
mala intervenovať dvoma spôsobmi, teda jednak výkonom svojho práva
podávať návrhy, ktoré má na základe článku 75 ods. 1 a ktoré
jej tiež vyplýva z článku 116 pododseku 1, a ako vyjednávač
v zmysle článku 228 ods. 1 pododseku 1.81      Toto
rozdelenie právomocí medzi inštitúcie je záväzné iba v prípade
rokovaní začatých v okamihu, keď skutočne došlo k zvereniu
právomoci Spoločenstvu buď v zmysle samotnej Zmluvy, alebo
v zmysle predpisov vydaných inštitúciami.82      V tejto
súvislosti treba upozorniť, že prvé znenie zmluvy AETR bolo vyhotovené
počínajúc rokom 1962, keď v prípade nedostatočného rozvoja
spoločnej dopravnej politiky prislúchala právomoc uzatvoriť túto zmluvu
členským štátom.83      Účelom
štádia prác, v priebehu ktorého bolo vypracované sporné uznesenie,
nebolo vypracovanie novej zmluvy, ale iba zapracovanie zmien nutných na
zabezpečenie ratifikácie Zmluvy ďalšími zmluvnými stranami do znenia
z roku 1962.84      Vzhľadom
na tento vzťah možno rokovania v súvislosti so zmluvou AETR
charakterizovať tak, že ich začiatok a takisto značná časť prác
vykonaných v rámci Hospodárskej komisie pre Európu prebehla pred
zverením právomoci Spoločenstvu nariadením č. 543/69.85      Zdá
sa, že Rada rozhodla 20. marca 1970 o situácii, pričom jej
nebola poskytnutá úplná voľnosť v prijímaní uznesení
o vzťahoch s tretími štátmi, ktoré boli dojednané počas toho
istého rokovania.86      Ako
uznal sám zástupca Komisie v priebehu rokovaní Rady, prednesenie
návrhu nového rozdelenia právomocí vo vnútri Spoločenstva zúčastneným
členským štátom mohlo v tomto štádiu rokovaní ohroziť úspešný
koniec rokovaní.87      Za
takýchto okolností prislúchala obom inštitúciám, ktorých právomocí sa
to týkalo, teda Rade a Komisii, povinnosť dohodnúť sa podľa článku
15 Zmluvy z 8. apríla 1965 o založení jednotnej Rady
a jednotnej Komisie Európskych Spoločenstiev na vhodných
podmienkach spolupráce na účely zabezpečenia účinnejšieho spôsobu obrany
záujmov Spoločenstva.88      Zo
zápisnice zo zasadnutia z 20. marca 1970 vyplýva, že Komisia
nevyužila formálne právo podať návrh v súlade s článkami 75
a 116.89      Nepožadovala
ani bezpodmienečné uplatnenie článku 228 ods. 1, pokiaľ ide
o oprávnenie viesť rokovania.90      Treba
pripustiť, že pri rokovaniach a súčasnom uzavretí zmluvy za
podmienok stanovených Radou konali členské štáty a stále konajú
v záujme Spoločenstva a v jeho mene v súlade
s povinnosťami, ktoré im vyplývajú z článku 5 Zmluvy.91      Za
týchto okolností Rada rozhodnutím o solidárnom postupe členských
štátov neporušila povinnosť, ktorú jej ukladajú články 75 a 228.92      Za týchto podmienok musí byť žalobný dôvod zamietnutý. b) O iných žalobných dôvodoch uvedených Komisiou (článok 235; absencia odôvodnenia)93      Komisia
subsidiárne uviedla, že vzhľadom na požiadavky vyplývajúce
z uplatňovania spoločnej dopravnej politiky mala Rada, pokiaľ jej
postup nevychádzal z článku 75, využiť aspoň právomoci, ktoré sú
jej zverené článkom 235.94      Rada
sa však domnieva, že vzhľadom na to, že spoločný postup členských
štátov sa už uplatňuje, nebolo potrebné použiť toto ustanovenie
a že ani Komisia nikdy nepredložila v tejto súvislosti návrh
v súlade s citovaným ustanovením.95      Aj
keď článok 235 umožňuje Rade prijať všetky „potrebné predpisy“ aj
v oblasti vonkajších vzťahov, tento článok neukladá povinnosť, ale
iba poskytuje Rade možnosť, ktorej nevyužitie nemôže mať vplyv na
platnosť uznesenia.96      Tento žalobný dôvod musí byť zamietnutý.97      Komisia
ďalej tvrdí, že v napadnutom uznesení nie je uvedený žiadny právny
základ a žiadne odôvodnenie.98      Tieto
požiadavky uvedené v článku 190 v súvislosti
s nariadeniami, smernicami a rozhodnutiami nemôžu byť
rozšírené na akt osobitnej povahy, akým je uznesenie
z 20. marca 1970.99      Účasť
na samotných prácach Rady poskytla Komisii všetky právne záruky, ktoré
má článok 190 zabezpečiť zúčastneným tretím osobám aktmi, ktoré sú
v ňom uvedené.100    Táto žaloba musí byť teda zamietnutá. 4.     O trovách101    Podľa
článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo
veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo
v tomto zmysle navrhnuté.102    V tomto prípade žiadny z účastníkov konania nepodal návrh na náhradu trov konania.103    Je preto potrebné nahradiť trovy konania.Z týchto dôvodov_so zreteľom na podania_po vypočutí správy sudcu spravodajcu_po vypočutí pripomienok účastníkov konania_po vypočutí návrhov generálneho advokáta_so
zreteľom na Zmluvu o založení Európskeho hospodárskeho
spoločenstva, najmä články 3, 5, 6, 74, 75, 111, 113, 114, 116, 164,
173, 174, 189, 190, 210, 228, 235 a 238, ako aj článok 15 Zmluvy
z 8. apríla 1965 o vytvorení jednotnej Rady
a jednotnej Komisie Európskych spoločenstiev_so zreteľom na Rokovací poriadok Súdneho dvora Európskych spoločenstiev_Súdny dvor, zamietnuc všetky ďalšie širšie alebo odporujúce návrhy, rozhodol a vyhlásil:1.      Žaloba sa zamieta.2.      Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.LecourtDonnerTrabucchiMonacoMertens de Wilmars      PescatoreKutscherRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 31. marca 1971.Tajomník PredsedaA. Van Houtte R. Lecourt* Jazyk konania: francúzština.