62023CJ0044
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
z 13. marca 2025 (
*1
)
„Odvolanie – Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Boj proti terorizmu – Obmedzujúce opatrenia prijaté proti určitým osobám a subjektom – Zmrazenie finančných prostriedkov – Spoločná pozícia 2001/931/SZBP – Článok 1 ods. 3, 4 a 6 – Nariadenie (ES) č. 2580/2001 – Článok 2 ods. 3 – Ponechanie organizácie na zozname osôb, skupín a subjektov zapojených do teroristických činov – Uplatniteľnosť na situácie ozbrojeného konfliktu – Teroristická skupina – Povaha vykonaných činov a základné dôvody týchto činov – Časová vzdialenosť – Pretrvávanie rizika zapojenia do teroristických činov – Proporcionalita – Povinnosť odôvodnenia“
Vo veci C‑44/23 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 27. januára 2023,
Kurdistan Workers’ Party (PKK), v zastúpení: T. Buruma a A. M. van Eik, advocaten,
odvolateľka,
ďalší účastníci konania:
Rada Európskej únie, v zastúpení: M.‑C. Cadilhac, B. Driessen a S. Van Overmeire, splnomocnení zástupcovia,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
Európska komisia, v zastúpení: C. Giolito, J. Norris a L. Puccio, splnomocnení zástupcovia,
Francúzska republika, v zastúpení: pôvodne J.‑L. Carré, B. Fodda a W. Zemamta, neskôr J.‑L. Carré a B. Fodda, a napokon B. Fodda a B. Travard, splnomocnení zástupcovia,
Holandské kráľovstvo, v zastúpení: M. K. Bulterman, J. M. Hoogveld a J. Langer, splnomocnení zástupcovia,
vedľajší účastníci v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (siedma komora),
v zložení: predseda prvej komory F. Biltgen (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu siedmej komory, predsedníčka piatej komory M. L. Arastey Sahún a sudca J. Passer,
generálny advokát: P. Pikamäe,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Svojím odvolaním sa Kurdistan Workers’ Party (PKK) domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 30. novembra 2022, PKK/Rada (T‑316/14 RENV a T‑148/19, ďalej len napadnutý rozsudok, EU:T:2022:727), ktorým tento súd zamietol jej žaloby o neplatnosť:
–
vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2015/513 z 26. marca 2015, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 790/2014 (Ú. v. EÚ L 82, 2015, s. 1),
–
vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2015/1325 z 31. júla 2015, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) 2015/513 (Ú. v. EÚ L 206, 2015, s. 12),
–
vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2015/2425 z 21. decembra 2015, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) 2015/1325 (Ú. v. EÚ L 334, 2015, s. 1),
–
vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2016/1127 z 12. júla 2016, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu, a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) 2015/2425 (Ú. v. EÚ L 188, 2016, s. 1),
–
vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2017/150 z 27. januára 2017, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu, a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) 2016/1127 (Ú. v. EÚ L 23, 2017, s. 3), a
–
vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2017/1420 zo 4. augusta 2017, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) 2017/150 (Ú. v. EÚ L 204, 2017, s. 3),
–
rozhodnutia Rady (SZBP) 2019/25 z 8. januára 2019, ktorým sa mení a aktualizuje zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahujú články 2, 3 a 4 spoločnej pozície 2001/931/SZBP o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom, a ktorým sa zrušuje rozhodnutie (SZBP) 2018/1084 (Ú. v. EÚ L 6, 2019, s. 6), a
–
rozhodnutia Rady (SZBP) 2019/1341 z 8. augusta 2019, ktorým sa aktualizuje zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahujú články 2, 3 a 4 spoločnej pozície 2001/931/SZBP o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom, a ktorým sa zrušuje rozhodnutie (SZBP) 2019/25 (Ú. v. EÚ L 209, 2019, s. 15),
v rozsahu, v akom sa jej tieto nariadenia a rozhodnutia (ďalej spoločne len „sporné akty“) týkajú.
Právny rámec
Rezolúcia Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov 1373 (2001)
2
Dňa 28. septembra 2001 prijala Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov rezolúciu 1373 (2001) navrhujúcu stratégie na boj proti terorizmu všetkými prostriedkami, najmä na boj proti jeho financovaniu.
3
Preambula tejto rezolúcie opätovne potvrdzuje „potrebu bojovať všetkými prostriedkami v súlade s Chartou Organizácie spojených národov proti hrozbe, ktorú teroristické činy predstavujú pre svetový mier a bezpečnosť“. Rovnako zdôrazňuje povinnosť, aby všetky štáty „popri medzinárodnej spolupráci… s využitím všetkých zákonných prostriedkov prijímali aj dodatočné opatrenia na predchádzanie a potláčanie financovania a prípravy akýchkoľvek teroristických činov na svojom území“.
4
Bod 1 písm. c) uvedenej rezolúcie najmä stanovuje, že všetky štáty majú bezodkladne vykonať zmrazenie finančných prostriedkov a iných finančných aktív alebo ekonomických zdrojov osôb, ktoré páchajú alebo sa pokúšajú o spáchanie teroristických činov alebo ktoré sa zúčastňujú na takýchto činoch či napomáhajú ich páchaniu, subjektov patriacich týmto osobám alebo nimi kontrolovaných subjektov, ako aj osôb a subjektov konajúcich v mene alebo na pokyn týchto osôb a subjektov.
5
V tej istej rezolúcii sa neuvádza zoznam osôb, na ktoré sa tieto obmedzujúce opatrenia musia uplatňovať.
Právo Únie
Spoločná pozícia 2001/931/SZBP
6
Na vykonanie rezolúcie Bezpečnostnej rady Organizácie spojených národov 1373 (2001) Rada Európskej únie prijala 27. decembra 2001 spoločnú pozíciu 2001/931/SZBP o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom (Ú. v. ES L 344, 2001, s. 93; Mim. vyd. 18/001, s. 217).
7
Článok 1 ods. 1, 3, 4 a 6 tejto spoločnej pozície znie:
„1.   Táto spoločná pozícia sa v súlade s ustanoveniami nasledujúcich článkov uplatní na osoby, skupiny a subjekty zapojené do teroristických činov, ktoré sú uvedené na zozname v prílohe.
…
3.   Na účely tohto spoločného stanoviska ‚teroristický čin‘ znamená jeden z nasledovných úmyselných činov, ktorý vzhľadom na svoju povahu alebo kontext môže vážne poškodiť krajinu alebo medzinárodnú organizáciu, ako je definovaný ako trestný čin podľa vnútroštátnych právnych predpisov, ak bol spáchaný s cieľom:
i)
závažného zastrašovania obyvateľstva, alebo
ii)
neprimeraného [neoprávneného – neoficiálny preklad] nútenia vlády alebo medzinárodnej organizácie, aby vykonali alebo sa zdržali výkonu akéhokoľvek činu, alebo
iii)
vážne destabilizovať alebo zničiť základné politické, ústavné, hospodárske a sociálne štruktúry krajiny alebo medzinárodnej organizácie:
a)
útoky proti životu osôb, ktoré môžu zapríčiniť smrť;
b)
[vážne] útoky proti fyzickej integrite osoby;
c)
únosy alebo branie rukojemníka;
d)
spôsobenie rozsiahleho poškodenia štátneho alebo verejného zariadenia, dopravného systému, zariadenia infraštruktúry vrátane informačného systému, pevnej rampy umiestnenej na kontinentálnej plošine, verejného miesta alebo súkromného majetku, ktoré môže ohroziť ľudský život alebo mať za následok vážnu hospodársku stratu;
e)
zmocnenie [sa] lietadla, lodí alebo iného prostriedku verejnej alebo nákladnej dopravy;
f)
výroba, držba, nadobudnutie, preprava, dodávka alebo použitie zbraní, výbušnín alebo nukleárnych, biologických alebo chemických zbraní, ako aj výskum a vývoj biologických a chemických zbraní;
g)
uvoľnenie nebezpečných látok alebo vyvolanie požiarov, výbuchov alebo záplav, ktorých účinok má ohroziť ľudský život;
h)
zasahovanie alebo prerušenie dodávky vody, energie alebo iných základných prírodných zdrojov, čo má mať za následok ohrozenie ľudského života;
i)
vyhrážanie spáchaním niektorého z horeuvedených činov pod písmenami a) až h);
j)
riadenie teroristickej skupiny;
k)
účasť na aktivitách teroristickej skupiny, okrem iného aj poskytovaním informácií alebo materiálnych zdrojov alebo financovaním jej činností akýmkoľvek spôsobom s vedomím skutočnosti, že takáto účasť prispeje k zločineckým aktivitám tejto skupiny.
Na účely tohto odseku ‚teroristická skupina‘ znamená štruktúrovanú skupinu viac ako dvoch osôb vytvorenú na dlhšie obdobie a ktorá na základe dohody pácha teroristické činy. ‚Štruktúrovaná skupina‘ znamená skupinu, ktorá nie je sformovaná náhodne s cieľom bezprostredného páchania teroristického činu a ktorá nepotrebuje mať formálne určené úlohy pre svojich členov, kontinuitu členstva v nej alebo rozvinutú štruktúru.
4.   Zoznam v prílohe sa vypracuje na základe presných informácií alebo materiálu v príslušnom spise, ktoré uvádzajú, že príslušný orgán prijal rozhodnutie vo vzťahu k dotknutým osobám, skupinám a subjektom bez ohľadu na to, či sa týka podnetu na vyšetrovanie alebo trestné stíhanie za teroristický čin alebo pokus o spáchanie, účasť alebo napomáhanie takéhoto činu, ktoré je založené na závažných dôkazoch alebo záchytných bodoch [na závažných a vierohodných dôkazoch a indíciách – neoficiálny preklad] alebo odsúdení za takéto skutky. Do tohto zoznamu sa môžu zaradiť osoby, skupiny a subjekty, ktoré Bezpečnostná rada OSN identifikovala ako prepojené s terorizmom a proti ktorým nariadila sankcie.
Na účely tohto odseku ‚príslušný orgán‘ znamená súdny orgán, alebo tam, kde súdne orgány nemajú právomoc v oblasti, na ktorú sa vzťahuje tento odsek, ekvivalentný orgán príslušný pre túto oblasť.
…
6.   Mená osôb a subjektov na zozname v prílohe sa budú v pravidelných intervaloch a najmenej raz za šesť mesiacov revidovať, aby sa zabezpečilo, že existujú dôvody pre ich zachovanie na tomto zozname.“
8
Podľa článku 2 uvedenej spoločnej pozície:
„Európske spoločenstvo konajúc v medziach právomocí, ktoré mu boli zverené Zmluvou o založení Európskych spoločenstiev, nariadi zmrazenie fondov a iných finančných aktív alebo ekonomických zdrojov osôb, skupín a subjektov uvedených na zozname v prílohe.“
Nariadenie (ES) č. 2580/2001
9
Vzhľadom na nevyhnutnosť vydať nariadenie na vykonanie opatrení opísaných v spoločnej pozícii Rady 2001/931 na úrovni Európskej únie Rada prijala nariadenie (ES) č. 2580/2001 z 27. decembra 2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu (Ú. v. ES L 344, 2001, s. 70; Mim. vyd. 18/001, s. 207).
10
Článok 2 tohto nariadenia stanovuje:
„1.   S výnimkou toho, čo je povolené podľa článkov 5 a 6:
a)
všetky fondy, iné finančné aktíva a ekonomické zdroje, ktoré vlastní alebo má v držbe právnická osoba, skupina alebo subjekt zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3 sa zmrazia;
b)
žiadne fondy, finančné aktíva alebo ekonomické zdroje nebudú priamo alebo nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu alebo v ich prospech, ktoré sú zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3.
2.   S výnimkou toho, čo je povolené podľa článkov 5 a 6, je zakázané poskytnúť finančné služby fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu alebo v ich prospech, zaradeným do zoznamu uvedeného v odseku 3.
3.   Rada konajúc jednomyseľne ustanoví, preskúma a zmení a doplní zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa podľa ustanovení stanovených v článku 1 ods. 4, 5 a 6 spoločnej pozície 2001/931/SZBP vzťahuje toto nariadenie; takýto zoznam bude pozostávať z:
i)
fyzických osôb, ktoré páchajú, pokúšajú sa o spáchanie, zúčastňujú sa alebo napomáhajú spáchaniu ktoréhokoľvek teroristického činu;
ii)
právnických osôb, skupín alebo subjektov, ktoré páchajú, pokúšajú sa o spáchanie, zúčastňujú sa alebo napomáhajú spáchaniu ktoréhokoľvek teroristického činu;
iii)
právnických osôb, skupín alebo subjektov, ktoré vlastní alebo riadi jedna alebo niekoľko fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov uvedených v bodoch i) a ii);
iv)
fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov, ktoré konajú v mene alebo riadia jednu alebo niekoľko fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov uvedených v bodoch i) a ii).“
Okolnosti predchádzajúce sporu
11
Okolnosti predchádzajúce sporu sú opísané v bodoch 3 až 14 napadnutého rozsudku. Pokiaľ ide o preskúmanie tohto odvolania, treba z toho vyvodiť tieto skutočnosti.
12
PKK, žalobkyňa v prvostupňovom konaní a odvolateľka v odvolacom konaní, bola zriadená v roku 1978, keď začala ozbrojený boj proti tureckej vláde s cieľom dosiahnuť uznanie práva Kurdov na sebaurčenie.
13
Názov odvolateľky sa pôvodne nenachádzal ani na zozname uvedenom v prílohe k spoločnej pozícii 2001/931, ani na zozname podľa článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001.
14
Dňa 2. mája 2002 prijala Rada spoločnú pozíciu 2002/340/SZBP, ktorou sa aktualizuje spoločná pozícia 2001/931/SZBP o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 116, 2002, s. 75). V prílohe k spoločnej pozícii 2002/340 sa aktualizoval zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia stanovené v spoločnej pozícii 2001/931, a pridal sa do neho najmä názov odvolateľky, ktorá bola označená ako: „Strana kurdských pracujúcich (PKK)“. Dňa 2. mája 2002 Rada prijala rozhodnutie 2002/334/ES, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a zrušuje rozhodnutie 2001/927/ES [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 116, 2002, s. 33). Rozhodnutím 2002/334 bol názov odvolateľky zapísaný na zoznam podľa článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 v rovnakom znení ako v prílohe k spoločnej pozícii 2002/340.
15
Tieto akty boli odvtedy pravidelne aktualizované na základe článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001. Názov odvolateľky bol vždy ponechaný na zoznamoch skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia (ďalej len „sporné zoznamy“), a to napriek tomu, že viaceré rozhodnutia a nariadenia, ku ktorým sú tieto zoznamy pripojené, boli napadnuté na Všeobecnom súde alebo tieto rozhodnutia a nariadenia Všeobecný súd zrušil. Od 2. apríla 2004 je názvom subjektu zapísaného na sporných zoznamoch „Strana kurdských pracujúcich (PKK) (alias ‚KADEK‘, alias ‚KONGRA GEL‘)“.
16
Obmedzujúce opatrenia uplatňované voči odvolateľke boli teda neskôr ponechané v platnosti na základe aktov prijatých počas rokov 2014 až 2020, ktorými sú najmä:
–
vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) č. 125/2014 z 10. februára 2014, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 714/2013 (Ú. v. EÚ L 40, 2014, s. 9), a vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) č. 790/2014 z 22. júla 2014, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 125/2014 (Ú. v. EÚ L 217, 2014, s. 1) (ďalej spoločne len „akty z roku 2014“),
–
vykonávacie nariadenia 2015/513, 2015/1325, 2015/2425, 2016/1127, 2017/150 a 2017/1420 (ďalej spoločne len „nariadenia z rokov 2015 až 2017“),
–
rozhodnutie Rady (SZBP) 2015/521 z 26. marca 2015, ktorým sa aktualizuje a mení zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahujú články 2, 3 a 4 spoločnej pozície 2001/931/SZBP o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom, a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 2014/483/SZBP (Ú. v. EÚ L 82, 2015, s. 107); rozhodnutie Rady (SZBP) 2015/1334 z 31. júla 2015, ktorým sa aktualizuje zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahujú články 2, 3 a 4 spoločnej pozície 2001/931/SZBP o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom, a ktorým sa zrušuje rozhodnutie (SZBP) 2015/521 (Ú. v. EÚ L 206, 2015, s. 61), a rozhodnutie Rady (SZBP) 2017/1426 zo 4. augusta 2017, ktorým sa aktualizuje zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahujú články 2, 3 a 4 spoločnej pozície 2001/931/SZBP o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom, a ktorým sa zrušuje rozhodnutie (SZBP) 2017/154 (Ú. v. EÚ L 204, 2017, s. 95) (ďalej spoločne len „rozhodnutia SZBP z rokov 2015 až 2017“),
–
rozhodnutia 2019/25 a 2019/1341,
–
vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) 2019/1337 z 8. augusta 2019, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu, a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) 2019/24 (Ú. v. EÚ L 209, 2019, s. 1),
–
vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) 2020/19 z 13. januára 2020, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) 2019/1337 (Ú. v. EÚ L 8I, 2020, s. 1), a vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) 2020/1128 z 30. júla 2020, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje vykonávacie nariadenie (EÚ) 2020/19 (Ú. v. EÚ L 247, 2020, s. 1),
–
rozhodnutie Rady (SZBP) 2020/1132 z 30. júla 2020, ktorým sa aktualizuje zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahujú články 2, 3 a 4 spoločnej pozície 2001/931/SZBP o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom, a ktorým sa zrušuje rozhodnutie (SZBP) 2020/20 (Ú. v. EÚ L 247, 2020, s. 18).
17
V odôvodneniach aktov z roku 2014 Rada opísala PKK ako subjekt zapojený do teroristických činov, ktorý sa od roku 1984 dopustil početných činov takejto povahy. Uviedla, že teroristické činnosti PKK pokračovali napriek určitému počtu prímerí, ktoré PKK jednostranne vyhlásila, a to najmä od roku 2009. V tejto súvislosti Rada spresnila, že teroristické činy, ktorých sa dopustila PKK, zahŕňajú bombové útoky, raketové útoky, používanie výbušnín, vraždy a únosy tureckých občanov a zahraničných turistov, branie rukojemníkov, útoky na turecké ozbrojené sily a ozbrojené konflikty s nimi, útoky na ropné zariadenia, verejnú dopravu, turecké diplomatické, kultúrne a komerčné objekty v rôznych krajinách, vydieranie tureckých občanov žijúcich v zahraničí, ako aj trestnú činnosť zameranú na financovanie týchto aktivít. Rada vyhotovila napríklad zoznam 69 incidentov, ku ktorým došlo v období od 14. novembra 2003 do 19. októbra 2011, kvalifikovaných ako teroristické činy v zmysle článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931.
18
Rada dodala, že na PKK sa vzťahovali rozhodnutia príslušných vnútroštátnych orgánov v zmysle článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, pričom v tejto súvislosti citovala najmä uznesenie ministra vnútra Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z 29. marca 2001 (ďalej len „rozhodnutie Spojeného kráľovstva z roku 2001“), ktorého cieľom bolo zakázať PKK na základe UK Terrorism Act 2000 (zákon Spojeného kráľovstva z roku 2000 proti terorizmu), ktorý bol doplnený uznesením zo 14. júla 2006, keďže „KADEK“ a „KONGRA‑GEL“ predstavovali ďalšie označenia PKK.
19
V odôvodneniach aktov prijatých v rokoch 2015 až 2017 Rada uviedla, že ponechanie zápisu názvu odvolateľky na sporných zoznamoch bolo založené okrem iného na rozhodnutiach orgánov Spojeného kráľovstva prijatých v rokoch 2001 a 2006, ktoré už boli predtým zohľadnené a boli doplnené rozhodnutím ministra vnútra Spojeného kráľovstva z 3. decembra 2014 o zachovaní zákazu PKK, rozsudkom Tribunal de grande instance de Paris (Súd prvej inštancie Paríž, Francúzsko) z 2. novembra 2011, ktorým bolo kurdské kultúrne centrum Ahmet Kaya odsúdené za účasť v zločineckom združení na prípravu teroristického činu a financovanie terorizmu, potvrdeným v odvolacom konaní rozsudkom Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž, Francúzsko) z 23. apríla 2013 a v kasačnom konaní rozsudkom Cour de casstion (Kasačný súd, Francúzsko) z 21. mája 2014, ako aj opätovným preskúmaním, ktoré vykonali orgány Spojených štátov amerických, bolo ukončené 21. novembra 2013 a potvrdilo označenie PKK za „zahraničnú teroristickú organizáciu“.
20
Odôvodnenia aktov prijatých v rokoch 2019 a 2020 v podstate preberajú predchádzajúce odôvodnenia.
Žaloby na Všeobecnom súde
Vec T‑316/14 RENV
21
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 1. mája 2014 podala PKK žalobu o neplatnosť vykonávacieho nariadenia č. 125/2014 v rozsahu, v akom sa jej týka.
22
Následnými návrhmi na úpravu sa odvolateľka domáhala aj zrušenia vykonávacieho nariadenia č. 790/2014, ako aj aktov prijatých v priebehu rokov 2015 až 2017 (rozhodnutia SZBP z rokov 2015 až 2017 a nariadenia z rokov 2015 až 2017), a to v rozsahu, v akom sa jej tieto akty týkajú.
23
Európskej komisii bol povolený vstup do konania na Všeobecnom súde ako vedľajšiemu účastníkovi konania na podporu návrhov Rady.
24
Rozsudkom z 15. novembra 2018, PKK/Rada (T‑316/14, EU:T:2018:788), Všeobecný súd zrušil z dôvodu nedostatku odôvodnenia všetky akty uvedené v žalobe v rozsahu, v akom sa týkajú PKK.
25
Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 25. januára 2019 podala Rada odvolanie, ktorým sa domáhala zrušenia tohto rozsudku. Francúzskej republike a Holandskému kráľovstvu bol povolený vstup do konania na Súdnom dvore ako vedľajším účastníkom konania na podporu návrhov Rady.
26
Rozsudkom z 22. apríla 2021, Rada/PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316), Súdny dvor zrušil rozsudok Všeobecného súdu z 15. novembra 2018, PKK/Rada (T‑316/14, EU:T:2018:788), v rozsahu, v akom tento súd vyhovel žalobe o neplatnosť, a vrátil vec Všeobecnému súdu.
27
PKK na podporu svojej žaloby vo veci T‑316/14 RENV v podstate uviedla sedem žalobných dôvodov. Prvý z týchto žalobných dôvodov bol založený na nesprávnej kvalifikácii odvolateľky ako teroristickej skupiny v zmysle článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931, druhý na neexistencii rozhodnutia prijatého príslušným orgánom v zmysle článku 1 ods. 4 tejto spoločnej pozície, tretí na porušení článkov 4 a 51 Charty základných práv Európskej únie v rozsahu, v akom boli akty z roku 2014 a akty z rokov 2015 až 2017 sčasti založené na informáciách získaných pri mučení alebo v nadväznosti na zlé zaobchádzanie, štvrtý na neexistencii opätovného preskúmania v súlade s požiadavkami článku 1 ods. 6 uvedenej spoločnej pozície, piaty na porušení zásad proporcionality a subsidiarity, šiesty na porušení povinnosti odôvodnenia a siedmy na porušení práv na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu.
Vec T‑148/19
28
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 7. marca 2019 podala PKK žalobu o neplatnosť rozhodnutia 2019/25 v rozsahu, v akom sa jej toto rozhodnutie týka.
29
Následnými návrhmi na úpravu sa odvolateľka domáhala aj zrušenia iných aktov prijatých v roku 2019 (rozhodnutie 2019/1341 a vykonávacie nariadenie 2019/1337), ako aj aktov prijatých v roku 2020 (rozhodnutie 2020/1132; vykonávacie nariadenia 2020/19 a 2020/1128) v rozsahu, v akom sa jej tieto akty týkajú.
30
Na podporu svojej žaloby uviedla odvolateľka šesť žalobných dôvodov. Prvý z týchto žalobných dôvodov bol založený na nesprávnej kvalifikácii odvolateľky ako teroristickej skupiny v zmysle článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931, druhý na neexistencii rozhodnutia prijatého príslušným orgánom v zmysle článku 1 ods. 4 tejto spoločnej pozície, tretí na neexistencii opätovného preskúmania v súlade s požiadavkami článku 1 ods. 6 uvedenej spoločnej pozície, štvrtý na porušení zásad proporcionality a subsidiarity, piaty na porušení povinnosti odôvodnenia a šiesty na porušení práv na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu.
31
Rozhodnutím z 8. februára 2022 boli veci T‑316/14 RENV a T‑148/19 spojené na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozhodnutia, ktorým sa konanie končí.
Napadnutý rozsudok
32
Všeobecný súd vyhlásil žaloby za neprípustné v rozsahu, v akom smerovali k zrušeniu rozhodnutí SZBP z rokov 2015 až 2017 (vec T‑316/14 RENV), ako aj rozhodnutia 2020/1132 a vykonávacích nariadení 2019/1337, 2020/19 a 2020/1128 (vec T‑148/19), takže dôvodnosť uvedených žalôb preskúmal len v rozsahu, v akom sa týka aktov z roku 2014 a sporných aktov, a to nariadení z rokov 2015 až 2017, ako aj rozhodnutí 2019/25 a 2019/1341 (ďalej len „rozhodnutia z roku 2019“).
33
Vzhľadom na podobnosti existujúce medzi šiestimi žalobnými dôvodmi uvedenými v oboch veciach T‑316/14 RENV a T‑148/19 ich Všeobecný súd preskúmal spoločne, pričom rozlišoval medzi uvedenými vecami len vtedy, keď si to vyžadovali osobitné tvrdenia uvedené na podporu týchto žalobných dôvodov a určité rozdiely medzi napadnutými aktmi.
34
Päť z uvedených žalobných dôvodov je relevantných na účely tohto odvolania.
35
V prvom rade, pokiaľ ide o preskúmanie žalobného dôvodu založeného na porušení článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, Všeobecný súd v bode 43 napadnutého rozsudku pripomenul, že treba rozlišovať medzi pôvodným zápisom osoby alebo subjektu na zoznam zmrazenia finančných prostriedkov v súlade s týmto ustanovením a ponechaním mena osoby alebo subjektu, ktoré už sú zapísané na tomto zozname, ako je uvedené v článku 1 ods. 6 tejto spoločnej pozície. Zatiaľ čo pôvodný zápis osoby alebo subjektu na zoznam predpokladá existenciu vnútroštátneho rozhodnutia pochádzajúceho od príslušného orgánu, takáto podmienka nie je stanovená pre ponechanie mena tejto osoby alebo tohto subjektu na zozname, keďže toto ponechanie v podstate predstavuje predĺženie pôvodného zápisu a predpokladá pretrvávanie rizika zapojenia dotknutej osoby alebo dotknutého subjektu do teroristických činností.
36
Pokiaľ ide o výhrady odvolateľky, ktorými spochybňovala kvalifikáciu rozhodnutia Spojeného kráľovstva z roku 2001 ako rozhodnutia príslušného orgánu v zmysle článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, Všeobecný súd analyzoval kvalifikáciu ako príslušného orgánu, údaje potrebné na preukázanie, že rozhodnutie bolo prijaté, a dátum incidentov uvedených v tomto rozhodnutí, aby v bode 83 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že tieto výhrady neboli dôvodné.
37
V druhom rade, pokiaľ ide o preskúmanie výhrad založených na porušení článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931, Všeobecný súd v bode 126 napadnutého rozsudku uviedol, že obyčajová zásada sebaurčenia neznamená, že na účely výkonu práva na sebaurčenie môže ľud alebo obyvatelia určitého územia využiť prostriedky patriace do pôsobnosti tohto ustanovenia. V bode 131 tohto rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že treba rozlišovať na jednej strane medzi cieľmi, ktoré chce dosiahnuť ľud alebo obyvatelia určitého územia, a na druhej strane ich správaním na účely dosiahnutia tohto cieľa, takže „ciele“ uvedené v článku 1 ods. 3 prvom pododseku bodoch i) až iii) tejto spoločnej pozície sa nezhodujú s týmito cieľmi, ktoré možno kvalifikovať ako konečné alebo základné. V bode 132 uvedeného rozsudku spresnil, že cieľ sledovaný zásahmi do základných štruktúr tureckého štátu, ktorý spočíva v zmene týchto štruktúr tak, aby sa stali demokratickými, sa nemá zohľadniť, rovnako ako pojem „neoprávnený“ treba chápať tak, že sa týka protiprávnej povahy vykonávaného nútenia, a nesmie sa posudzovať s prihliadnutím na údajne legitímnu povahu cieľa sledovaného vykonávaním tohto nútenia. Všeobecný súd v bode 133 toho istého rozsudku dospel k záveru, že uvedenú spoločnú pozíciu a všeobecnejšie celý systém obmedzujúcich opatrení Únie nemožno považovať za prekážku výkonu práva na sebaurčenie obyvateľstva v rámci štátov utláčajúcich obyvateľov, keďže cieľom týchto nástrojov nie je určiť, kto je v konflikte medzi štátom a skupinou oprávnený a kto nie, ale bojovať proti terorizmu. V dôsledku toho bola argumentácia, ktorá sa týkala zohľadnenia legitímneho ozbrojeného konfliktu na sebaurčenie kurdského ľudu na účely výkladu cieľov uvedených v článku 1 ods. 3 prvom pododseku tej istej spoločnej pozície, zamietnutá ako nedôvodná.
38
Pokiaľ ide o výhradu, ktorou sa spochybňuje teroristická povaha cieľov sledovaných niektorými činmi pripisovanými PKK v súvislosti s údajným porušením článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931, Všeobecný súd ju tiež zamietol, pričom najmä v bode 144 napadnutého rozsudku zdôraznil, že rozdiel medzi definíciou teroristického činu v právnej úprave Spojeného kráľovstva a definíciou uvedenou v tomto článku 1 ods. 3 nemá žiadny význam, keďže oba pojmy obsahujú rovnakú dvojstupňovú definíciu teroristických činov.
39
V treťom rade v rámci preskúmania žalobného dôvodu založeného na porušení článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 Všeobecný súd v bodoch 147 a 150 napadnutého rozsudku pripomenul, že Rada môže ponechať meno dotknutej osoby alebo dotknutého subjektu na zozname týkajúcom sa zmrazenia finančných prostriedkov, ak dospeje k záveru o pretrvávaní rizika ich zapojenia do teroristických činností, ktoré odôvodňujú pôvodný zápis, avšak takisto uviedol, že podmienky týkajúce sa plynutia času a vývoja okolností predstavujú skutočnosti, na základe ktorých vzniká povinnosť aktualizovať riziko zapojenia. V prejednávanej veci Všeobecný súd po tom, čo v bode 167 tohto rozsudku konštatoval vývoj okolností odôvodňujúci aktualizované posúdenie situácie, dospel v bode 175 uvedeného rozsudku k záveru, že Rada si nesplnila svoju povinnosť aktualizácie vyplývajúcu z článku 1 ods. 6 tejto spoločnej pozície, čo ho viedlo k zrušeniu aktov z roku 2014 v rozsahu, v akom sa tieto akty týkajú PKK. Naopak, pokiaľ ide o nariadenia z rokov 2015 až 2017, ako aj akty prijaté v roku 2019, Všeobecný súd dospel najmä v bodoch 186 a 202 toho istého rozsudku k záveru, že Rada vo vzťahu k dátumu prijatia týchto aktov platne aktualizovala svoje posúdenie rizika zapojenia sa do terorizmu, takže preskúmanie vykonané na základe článku 1 ods. 6 uvedenej spoločnej pozície bolo vykonané v náležitej forme.
40
Vo štvrtom rade v odpovedi na žalobný dôvod založený na porušení zásady proporcionality Všeobecný súd v bodoch 207 až 215 napadnutého rozsudku odpovedal, že vo všeobecnosti obmedzujúce opatrenia jednak sledujú cieľ všeobecného záujmu a jednak sa nepovažujú za neprimerané, neprípustné alebo zasahujúce do podstaty základných práv. Pokiaľ ide konkrétnejšie o tvrdenie, podľa ktorého obmedzujúce opatrenia prijaté v prejednávanej veci bránia mierovému a demokratickému riešeniu konfliktu medzi Kurdmi a tureckými orgánmi, či dokonca majú nepriaznivé účinky na Kurdov a na každú osobu, ktorá im chce poskytnúť podporu, Všeobecný súd v bodoch 212 a 213 tohto rozsudku konštatoval, že sporné akty uvádzali ako cieľ jednoznačne boj proti terorizmu a PKK, takže existencia ozbrojeného konfliktu a konania, ktoré odvolateľka uviedla ako spáchané voči tretím stranám, nemohli byť považované za vyplývajúce z uvedených aktov a v dôsledku toho neumožňovali konštatovať ich neprimeranosť.
41
V piatom a poslednom rade, pokiaľ ide o žalobný dôvod založený na porušení povinnosti odôvodnenia, Všeobecný súd v bodoch 216 až 219 napadnutého rozsudku pripomenul judikatúru, podľa ktorej na splnenie povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 296 ZFEÚ prináleží Rade, aby poskytla dostatočne presné a konkrétne dôvody umožňujúce dotknutému žalobcovi oboznámiť sa s dôvodmi na podporu ponechania jeho mena na zoznamoch týkajúcich sa zmrazenia finančných prostriedkov a Všeobecnému súdu vykonať preskúmanie. V bodoch 221 až 238 tohto rozsudku zaujal stanovisko k jednotlivým výhradám, ktoré v tejto súvislosti uviedla odvolateľka, pričom najmä v bode 234 uvedeného rozsudku zdôraznil, že povinnosť odôvodnenia je podstatnou formálnou náležitosťou, ktorú treba odlišovať od otázky dôvodnosti odôvodnenia, ktorá sa týka vecnej zákonnosti predmetného aktu, takže výhrady a tvrdenia smerujúce k spochybneniu dôvodnosti aktu sú irelevantné v rámci žalobného dôvodu založeného na neexistencii alebo nedostatočnosti odôvodnenia.
42
V dôsledku toho Všeobecný súd napadnutým rozsudkom vo veci T‑316/14 RENV zrušil akty z roku 2014 v rozsahu, v akom sa týkajú PKK, a v zostávajúcej časti žalobu zamietol a vo veci T‑148/19 zamietol žalobu v celom rozsahu.
Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
43
PKK navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok v časti, v ktorej Všeobecný súd zamietol žaloby o neplatnosť sporných aktov v rozsahu, v akom sa týkajú odvolateľky,
–
s konečnou platnosťou rozhodol o bodoch, ktoré sú predmetom tohto odvolania, a zrušil sporné akty v rozsahu, v akom sa týkajú odvolateľky, a
–
uložil Rade povinnosť nahradiť trovy tak odvolacieho, ako aj prvostupňového konania spolu s úrokmi.
44
Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie,
–
subsidiárne zamietol žaloby o neplatnosť aktov, ktoré boli napadnuté vo veciach T‑316/14 RENV a T‑148/19, a
–
uložil PKK povinnosť nahradiť trovy tak odvolacieho, ako aj prvostupňového konania.
45
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
46
Francúzska republika navrhuje, aby Súdny dvor odvolanie zamietol.
47
Holandské kráľovstvo navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a uložil PKK povinnosť nahradiť trovy konania.
O odvolaní
48
Odvolateľka uvádza päť odvolacích dôvodov na podporu svojho odvolania, z ktorých prvý je založený na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o výklad článku 1 ods. 3 prvého pododseku spoločnej pozície 2001/931, ktorý podal Všeobecný súd, najmä pokiaľ ide o výklad pojmu „ciele“, ktorý je v ňom uvedený, a o jeho uplatnenie v prejednávanej veci, druhý na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd tým, že usúdil, že Rada mohla vychádzať z rozhodnutia Spojeného kráľovstva z roku 2001 v rozpore s podmienkami článku 1 ods. 3 a 4 tejto spoločnej pozície, tretí na nesprávnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd pri preskúmaní opätovného posúdenia vykonaného Radou v súlade s článkom 1 ods. 6 uvedenej spoločnej pozície, štvrtý na nesprávnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd pri výklade zásady proporcionality, a piaty na nesprávnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd pri posúdení primeranosti odôvodnenia poskytnutého Radou v odôvodnení sporných aktov.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
49
Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 126 až 146 napadnutého rozsudku nesprávne vyložil článok 1 ods. 3 prvý pododsek spoločnej pozície 2001/931 a takisto nesprávne uplatnil toto ustanovenie na prejednávanú vec, keď rozhodol, že „ciele“ uvedené v bodoch i) až iii) uvedeného ustanovenia sa týkajú samotnej povahy vykonaných aktov.
50
Odvolateľka sa domnieva, že článok 1 ods. 3 prvý pododsek spoločnej pozície 2001/931 rozlišuje medzi činmi, ktorých stupeň závažnosti umožňuje kvalifikovať tieto činy ako teroristické činy, ako sú vymenované v jeho písmenách a) až k), a cieľmi, s ktorými musia byť tieto činy spáchané, ako sú uvedené v jeho bodoch i) až iii). Keďže tieto podmienky sú kumulatívne, prináleží Rade, aby na jednej strane preukázala, že určitá organizácia spáchala jeden alebo viacero činov vymenovaných v uvedených písmenách a) až k), a na druhej strane, že tento čin alebo tieto činy boli spáchané s teroristickým cieľom, aby mohla dospieť k záveru o existencii teroristického činu v zmysle tejto spoločnej pozície. Všeobecný súd sa tým, že v bode 131 napadnutého rozsudku uviedol, že „ciele“ podľa článku 1 ods. 3 prvého pododseku bodov i) až iii) uvedenej spoločnej pozície sa týkajú „samotnej povahy vykonaných činov“, dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade tejto dvojitej podmienky, keďže de facto zrušil samostatnú podmienku týkajúcu sa teroristického cieľa.
51
Je pravda, že Všeobecný súd po tom, čo v bode 131 napadnutého rozsudku stanovil rozdiel medzi cieľmi, ktoré chce dosiahnuť ľud alebo obyvatelia určitého územia, a ich správaním na účely dosiahnutia týchto cieľov, správne konštatoval, že „ciele“ uvedené v článku 1 ods. 3 prvom pododseku spoločnej pozície 2001/931 nezodpovedajú cieľom, ktoré možno kvalifikovať ako konečné alebo základné ciele. Z toho však nemožno vyvodiť, že konečný cieľ je „irelevantný“ na účely výkladu okamžitého cieľa činu. Všeobecný súd preto v bode 132 tohto rozsudku nesprávne rozhodol, že ho netreba zohľadniť.
52
Okrem toho sa odvolateľka, ktorá odkazuje na tento bod 132, domnieva, že pojem „[neoprávnený]“ uvedený v článku 1 ods. 3 prvom pododseku bode ii) spoločnej pozície 2001/931 sa netýka len protiprávnej povahy vykonávaného nátlaku, keďže v opačnom prípade by bol tento pojem nadbytočný, pretože na to, aby sa na čin vzťahoval tento článok 1 ods. 3, musí byť čin protiprávny. V dôsledku toho treba uvedený pojem chápať v tom zmysle, že jeho cieľom je sťažiť kvalifikáciu činu ako teroristického činu.
53
Všeobecný súd sa tiež v bode 131 napadnutého rozsudku nesprávne domnieval, že „použité pojmy (zastrašovanie, nútenie, destabilizácia alebo poškodenie)“ sa týkajú „samotnej povahy vykonaných činov“, keďže nie je možné preukázať, či je čin destabilizujúci alebo poškodzujúci základné štruktúry štátu bez ohľadu na ciele, ktoré dotknutá organizácia sleduje vo vzťahu k týmto základným štruktúram. Ak je teda sledovaným cieľom zabezpečiť, aby uvedené základné štruktúry viac rešpektovali zásady medzinárodného práva a ľudské práva, tento čin nemožno považovať za akt smerujúci k ich destabilizácii alebo poškodeniu. Vzhľadom na to, že Súdny dvor už konštatoval, že obyčajová zásada sebaurčenia predstavuje „právo uplatniteľné erga omnes, ako aj jednu zo základných zásad medzinárodného práva“ (rozsudok z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, bod 88), Rada je povinná ju zohľadniť pri rozhodovaní o zapísaní organizácie na sankčný zoznam. Všeobecný súd teda v bode 133 napadnutého rozsudku rovnako nesprávne rozhodol, že uplatnenie ustanovení spoločnej pozície 2001/931 nie je prekážkou obyčajovej zásady sebaurčenia.
54
Podľa odvolateľky, ak by sa malo postupovať podľa odôvodnenia Všeobecného súdu, činy spáchané osobou, ktorá na to, aby umožnila svojmu ľudu vykonať svoje právo na sebaurčenie, nemá inú možnosť ako použiť ozbrojenú silu, by zodpovedali definícii teroristického činu. To by viedlo k popretiu myšlienky medzinárodného humanitárneho práva ako celku, podľa ktorého sú mnohé vojenské činy spáchané v konflikte tohto druhu legitímne. Všeobecný súd mal namiesto odkazu na širokú mieru voľnej úvahy priznanú Rade, ako to urobil v bode 133 napadnutého rozsudku, zohľadniť zásadu sebaurčenia v rámci výkladu článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931.
55
Napokon odvolateľka odkazom na úvahy uvedené v prvostupňovom konaní Všeobecnému súdu vytýka, že v bode 126 napadnutého rozsudku odmietol zaujať stanovisko k uplatneniu zásady sebaurčenia v prejednávanej veci a k otázke zákonnosti použitia ozbrojených síl na dosiahnutie sebaurčenia.
56
Rada podporovaná Francúzskou republikou, Holandským kráľovstvom a Komisiou navrhuje zamietnuť prvý odvolací dôvod.
Posúdenie Súdnym dvorom
57
Prvý odvolací dôvod sa týka výkladu článku 1 ods. 3 prvého pododseku spoločnej pozície 2001/931, ktorý podal Všeobecný súd v bodoch 126 až 146 napadnutého rozsudku a podľa ktorého sa „ciele“ uvedené v tomto ustanovení týkajú „samotnej povahy vykonaných činov“ a nemôžu zohľadniť prípadnú existenciu ozbrojeného konfliktu, ktorého cieľom je sebaurčenie ľudu.
58
V tejto súvislosti na účely výkladu ustanovenia práva Únie z ustálenej judikatúry vyplýva, že je potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou [pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. decembra 2021, Komisia a GMB Glasmanufaktur Brandenburg/Xinyi PV Products (Anhui) Holdings, C‑884/19 P a C‑888/19 P, EU:C:2021:973, bod 70].
59
Pokiaľ ide o znenie článku 1 ods. 3 prvého pododseku spoločnej pozície 2001/931, treba uviesť, že definícia činu ako „teroristického činu“ sa zakladá na dvoch kumulatívnych podmienkach, a to jednak na tom, že tento čin patrí medzi tie, ktoré sú vymenované v jeho písmenách a) až k), a jednak na tom, že cieľ, s ktorým bol spáchaný, patrí medzi ciele uvedené v bodoch i) až iii).
60
Ako napokon pripustila aj odvolateľka, Všeobecný súd teda v bode 144 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že táto spoločná pozícia definuje teroristické činy tak sledovanými cieľmi, ako aj prostriedkami použitými na tieto účely.
61
Naopak, na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, znenie článku 1 ods. 3 prvého pododseku uvedenej spoločnej pozície nijako neumožňuje prijať záver, že politický cieľ sledovaný predmetným činom alebo povaha požiadaviek toho, kto ho vykonal, by mohli byť akokoľvek relevantné na účely definície pojmu „teroristický čin“.
62
Tento výklad článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931 potvrdzuje kontext tohto ustanovenia, ako aj ciele sledované Radou pri prijímaní tejto spoločnej pozície.
63
Ako totiž vyplýva z odôvodnení 5 až 7 spoločnej pozície 2001/931 a odôvodnení 3, 5 a 6 nariadenia č. 2580/2001, Rada prijala túto spoločnú pozíciu a následne v súlade s ňou toto nariadenie najmä s cieľom vykonať na úrovni Únie rezolúciu Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov 1373(2001), ktorá „opätovne [potvrdzuje] potrebu bojovať všetkými prostriedkami v súlade s chartou OSN proti hrozbe, ktorú teroristické činy predstavujú pre svetový mier a bezpečnosť“, a vyžaduje od členských štátov, aby „popri medzinárodnej spolupráci… s využitím všetkých zákonných prostriedkov prijímali aj dodatočné opatrenia na predchádzanie a potláčanie financovania a prípravy akýchkoľvek teroristických činov na svojom území“.
64
V tejto súvislosti treba tiež pripomenúť, že spoločná pozícia 2001/931 v podstate sleduje tento preventívny cieľ boja proti medzinárodnému terorizmu tým, že ho oddelí od jeho finančných zdrojov zmrazením finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov fyzických alebo právnických osôb podozrivých z toho, že sa angažujú v činnostiach, ktoré sú s ním spojené (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. novembra 2012, Al‑Aqsa/Rada a Holandsko/Al‑Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 67).
65
Úmyselné činy vymenované v článku 1 ods. 3 prvom pododseku písm. a) až k) spoločnej pozície 2001/931 sa tak považujú za teroristické činy, ak sú spáchané s cieľom závažného zastrašovania obyvateľstva, neprimeraného nútenia vlády alebo medzinárodnej organizácie, aby vykonali alebo sa zdržali výkonu akéhokoľvek činu, alebo vážne destabilizovať alebo zničiť základné politické, ústavné, hospodárske a sociálne štruktúry krajiny alebo medzinárodnej organizácie bez ohľadu na politický alebo iný cieľ páchateľa predmetného teroristického činu.
66
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že cieľom spoločnej pozície 2001/931 a nariadenia č. 2580/2001 nie je sankcionovať teroristické činy, ale bojovať proti terorizmu predchádzaním financovaniu teroristických činov (rozsudok zo 14. marca 2017, A a i., C‑158/14, EU:C:2017:202, bod 96).
67
Naproti tomu žiadne z uvedených odôvodnení alebo cieľov nemožno chápať v tom zmysle, že činy, ktoré sledujú údajne legitímny cieľ, by mali byť vylúčené z pôsobnosti spoločnej pozície 2001/931, takže argumentáciu odvolateľky, podľa ktorej treba zohľadniť prípadnú existenciu cieľa sebaurčenia na účely stanovenia, či bol čin spáchaný s teroristickým cieľom, treba zamietnuť.
68
Všeobecný súd v bodoch 122 a 124 napadnutého rozsudku zaujal stanovisko k tomuto tvrdeniu, pričom pripomenul, čo navyše odvolateľka nespochybňuje, že existencia ozbrojeného konfliktu v zmysle medzinárodného humanitárneho práva nevylučuje uplatnenie takých právnych predpisov Únie v oblasti predchádzania terorizmu, ako je spoločná pozícia 2001/931, na prípadné teroristické činy spáchané v tomto rámci (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. marca 2017, A a i., C‑158/14, EU:C:2017:202, body 97 a 98), a zároveň spresnil, že táto spoločná pozícia, pokiaľ ide o jej pôsobnosť, vôbec nerozlišuje podľa toho, či bol predmetný čin spáchaný v rámci ozbrojeného konfliktu v zmysle medzinárodného humanitárneho práva alebo nie.
69
Hoci Všeobecný súd v bode 125 napadnutého rozsudku uviedol, že obyčajová zásada sebaurčenia pripomenutá najmä v článku 1 Charty Organizácie Spojených národov je zásadou medzinárodného práva uplatniteľnou na všetky nesamosprávne územia a na všetky národy, ktoré ešte nenadobudli nezávislosť (rozsudok z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, bod 88), táto zásada neznamená, že na účely výkonu práva na sebaurčenie môže ľud alebo obyvatelia určitého územia využiť prostriedky patriace do pôsobnosti článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931.
70
Súdny dvor už totiž rozhodol, že medzinárodné humanitárne právo a spoločná pozícia 2001/931 sledujú odlišné ciele a zavádzajú odlišné mechanizmy, takže uplatnenie tejto spoločnej pozície nezávisí od kvalifikácií vyplývajúcich z medzinárodného humanitárneho práva. Súdny dvor z toho vyvodil, že uvedená spoločná pozícia a nariadenie č. 2580/2001 sa majú vykladať v tom zmysle, že činnosti ozbrojených síl počas ozbrojeného konfliktu v zmysle medzinárodného humanitárneho práva môžu predstavovať „teroristické činy“ v zmysle týchto aktov Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. marca 2017, A a i., C‑158/14, EU:C:2017:202, body 89, 91 a 97).
71
Práve v tomto kontexte Všeobecný súd v bode 131 napadnutého rozsudku uviedol, že treba rozlišovať na jednej strane medzi cieľmi, ktoré chcú dosiahnuť ľud alebo obyvatelia určitého územia, a na druhej strane správaním na účely dosiahnutia tohto cieľa, takže „ciele“ uvedené v článku 1 ods. 3 prvom pododseku bodoch i) až iii) spoločnej pozície 2001/931 nezodpovedajú takýmto cieľom, ktoré možno kvalifikovať ako konečné alebo základné ciele.
72
Hoci odvolateľka pripúšťa, že Všeobecný súd správne konštatoval, že existuje rozdiel medzi konečným alebo základným cieľom, pre ktorý sa subjekt zapája do ozbrojeného konfliktu, na jednej strane a cieľom, pre ktorý sa vykonávajú osobitné činnosti v rámci tohto konfliktu, na druhej strane, neuvádza žiadne platné právne tvrdenie, na základe ktorého by bolo možné dospieť k záveru, že konečný alebo základný cieľ je relevantný na účely posúdenia cieľa týchto osobitných činností.
73
Z toho vyplýva, že činy spáchané s jedným z troch cieľov uvedených v bodoch i) až iii) článku 1 ods. 3 prvého pododseku spoločnej pozície 2001/931 možno kvalifikovať ako teroristické činy, aj keď ich konečný alebo základný cieľ spočíva napríklad v tom, aby sa základné štruktúry štátu stali demokratickými. Všeobecný súd tak v bode 132 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že ak sú činy spáchané s jedným z týchto troch cieľov, nie je potrebné skúmať, aké sú ciele sledované dotknutou organizáciou, s výnimkou, že by chcel zrušiť jednu z dvoch kumulatívnych podmienok vyžadovaných na to, aby čin mohol byť kvalifikovaný ako teroristický čin. Uvedené ciele, ktoré spočívajú v charakterizovaní činov vymenovaných v písmenách a) až k) tohto článku 1 ods. 3 prvého pododseku a ktoré majú teda čisto funkčnú povahu, nemajú nijaký vzťah k politickému cieľu alebo požiadavkám, ktoré si stanovili páchatelia činu, takže konečný alebo základný cieľ tohto činu nemá nijaký vplyv na jeho kvalifikáciu ako „teroristického činu“.
74
Vzhľadom na vyššie uvedené treba tiež zamietnuť tvrdenie odvolateľky smerujúce proti bodu 126 napadnutého rozsudku nielen preto, že toto tvrdenie sa obmedzuje na všeobecné spochybnenie konštatovania Všeobecného súdu, ktoré je v tomto bode uvedené, ale aj preto, že vychádza z jeho nesprávneho výkladu. V uvedenom bode totiž Všeobecný súd usúdil, že nebolo potrebné zaujať stanovisko k uplatneniu zásady sebaurčenia v prejednávanej veci, aby bolo možné odpovedať na argumentáciu týkajúcu sa výkladu cieľov uvedených v článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931, a na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, neodmietol rozhodnúť o uplatniteľnosti tejto zásady.
75
Ak by sa pripustila úvaha odvolateľky, podľa ktorej je organizácia alebo subjekt oprávnený dopustiť sa niektorého z činov vymenovaných v článku 1 ods. 3 prvom pododseku písm. a) až k) spoločnej pozície 2001/931, pokiaľ sú tieto činy vykonané so všeobecným cieľom sebaurčenia, viedlo by to navyše k výsledku, ktorý by nebol v súlade so znením a s kontextom tohto ustanovenia, ako aj s cieľmi právnej úpravy, ktorej je súčasťou, a bolo by to v rozpore s judikatúrou citovanou v bodoch 68 až 70 tohto rozsudku.
76
Napokon z týchto dôvodov sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia ani v bode 132 napadnutého rozsudku, keď rozhodol, že pojem „neoprávnený“ uvedený v článku 1 ods. 3 prvom pododseku bode ii) spoločnej pozície 2001/931 sa nemá posudzovať vzhľadom na údajne legitímnu povahu cieľa sledovaného predmetným nútením.
77
Z uvedených úvah vyplýva, že prvý odvolací dôvod treba zamietnuť.
O druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
78
Svojím druhým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne konštatoval, že Rada mohla vychádzať z rozhodnutia Spojeného kráľovstva z roku 2001 ako „rozhodnutia“ v zmysle článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, keďže skutočnosti uvedené v odôvodnení tohto rozhodnutia boli z časového hľadiska prekročené, a teda nemohli odôvodniť záver, že odvolateľka sa dopustila teroristických činov, na základe ktorých by ju bolo možné kvalifikovať ako „teroristickú skupinu“.
79
Odvolateľka sa domnieva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho posúdenia, keď v bode 142 napadnutého rozsudku uviedol skutočnosti, na ktorých bolo založené rozhodnutie Spojeného kráľovstva z roku 2001, a to únos západných turistov na začiatku 90. rokov 20. storočia, útok na rafinériu v období rokov 1993 a 1994, kampaň útokov na turistické zariadenia v tých istých rokoch a vyhrážanie sa útokmi na turistické zariadenia v rokoch 1995 až 1999, pričom analyzoval tieto skutočnosti a dospel k záveru, že Rada ich mohla kvalifikovať ako teroristické činy v zmysle článku 1 ods. 3 prvého pododseku spoločnej pozície 2001/931. Keďže totiž Všeobecný súd v bodoch 77 až 83 tohto rozsudku zohľadnil len skutočnosti, ktoré nastali v rokoch 1995 až 1999, treba z toho vyvodiť, že ostatné staršie skutočnosti nie sú relevantné. V dôsledku toho tieto posledné uvedené skutočnosti nemohli podporiť záver, podľa ktorého treba odvolateľku považovať za teroristickú skupinu v zmysle článku 1 ods. 3 druhého pododseku tejto spoločnej pozície, a to tým skôr, že Všeobecný súd dospel v bode 72 uvedeného rozsudku k záveru, že PKK „zdá sa, že upustila od [svojej] [teroristickej] kampane“.
80
V každom prípade Všeobecný súd v bodoch 80 až 83 napadnutého rozsudku nesprávne konštatoval, že hrozby útokov na turistické zariadenia v rokoch 1995 až 1999 možno zohľadniť vzhľadom na ich časovú vzdialenosť. Aj keby sa pripustilo, že Rada nemusí skúmať, či skutočnosti konštatované vo vnútroštátnych odsudzujúcich rozhodnutiach skutočne nastali, prináleží jej overiť, či príslušný vnútroštátny orgán dospel k záveru, že k nim skutočne došlo, pričom svoje konštatovanie jasne a koherentne podloží v odôvodnení.
81
V dôsledku toho sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 98 napadnutého rozsudku konštatoval, že treba zamietnuť žalobný dôvod založený na porušení článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 v rozsahu, v akom boli sporné akty prijaté na základe rozhodnutia Spojeného kráľovstva z roku 2001, a v bode 146 tohto rozsudku, že treba zamietnuť žalobný dôvod založený na porušení článku 1 ods. 3 tejto spoločnej pozície.
82
Okrem toho ani Rada, ani Všeobecný súd nemohli konštatovať, že údajné hrozby zodpovedajú kritériám uvedeným v článku 1 ods. 3 prvom pododseku spoločnej pozície 2001/931. Tieto údajné hrozby totiž nemožno považovať za teroristické činy v zmysle uvedeného ustanovenia, pretože od kampane atentátov, ktorá viedla k úmrtiu osôb, sa upustilo.
83
Podľa odvolateľky treba tiež zohľadniť rozdiely existujúce medzi definíciou teroristického činu stanovenou v právnej úprave Spojeného kráľovstva a definíciou uvedenou v spoločnej pozícii 2001/931. Všeobecný súd sa tak v bode 144 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho posúdenia, keď okolnosť, že kritérium závažnosti je v právnej úprave Spojeného kráľovstva spojené s „prostriedkami“ a v tejto spoločnej pozícii s „cieľmi“, považoval za bezvýznamnú, pretože rozdiel je dôležitý, najmä pokiaľ ide o hrozby.
84
Rada podporovaná Francúzskou republikou, Holandským kráľovstvom a Komisiou spochybňuje tvrdenia odvolateľky.
Posúdenie Súdnym dvorom
85
Druhý odvolací dôvod sa týka údajného pochybenia, ktorého sa dopustil Všeobecný súd v bodoch 77 až 83, 98 a 136 až 146 napadnutého rozsudku, keďže zohľadnil rozhodnutie Spojeného kráľovstva z roku 2001, aby na jednej strane konštatoval, že Rada si splnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, a na druhej strane, že spáchané činy boli teroristickými činmi v zmysle článku 1 ods. 3 tejto spoločnej pozície.
86
Na účely rozhodnutia o dôvodnosti tohto odvolacieho dôvodu treba hneď na úvod rozlišovať medzi otázkou, či rozhodnutie Spojeného kráľovstva z roku 2001 možno kvalifikovať ako rozhodnutie príslušného orgánu v zmysle článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, najmä vzhľadom na dátum výskytu incidentov, na ktorých je založené, a otázkou, či tieto incidenty možno najmä vzhľadom na ich povahu kvalifikovať ako teroristické činy v zmysle článku 1 ods. 3 tejto spoločnej pozície.
87
V prvom rade, pokiaľ ide o článok 1 ods. 4 spoločnej pozície, toto ustanovenie vo svojom prvom pododseku stanovuje, že zoznam zmrazenia finančných prostriedkov „sa vypracuje na základe presných informácií alebo materiálu v príslušnom spise, ktoré uvádzajú, že príslušný orgán prijal rozhodnutie vo vzťahu k dotknutým osobám, skupinám a subjektom bez ohľadu na to, či sa týka podnetu na vyšetrovanie alebo trestné stíhanie za teroristický čin alebo pokus o spáchanie, účasť alebo napomáhanie takéhoto činu, ktoré je založené na závažných dôkazoch alebo záchytných bodoch [na závažných a vierohodných dôkazoch a indíciách – neoficiálny preklad] alebo odsúdení za takéto skutky“.
88
Pokiaľ ide o povinnosti Rady pri zaradení osoby alebo subjektu na zoznam, z odkazu na vnútroštátne rozhodnutie, ako aj z formulácií „presné informácie“ a „[závažné a vierohodné dôkazy a indície]“ v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 vyplýva, že cieľom tohto ustanovenia je chrániť dotknuté osoby tým, že sa zabezpečí, že na zoznam zmrazenia finančných prostriedkov budú zaradené len v prípade, ak existuje dostatočne silný skutkový základ, a že táto spoločná pozícia chce tento cieľ dosiahnuť tak, že sa uplatní požiadavka rozhodnutia prijatého vnútroštátnym orgánom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. novembra 2012, Al‑Aqsa/Rada a Holandsko/Al‑Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 68).
89
V prípade neexistencie prostriedkov Únie na to, aby sama viedla vyšetrovania, pokiaľ ide o zapojenie určitej osoby do teroristických činov, je totiž účelom uplatnenia uvedenej požiadavky preukázať existenciu závažných a vierohodných dôkazov a indícií o zapojení tejto osoby do teroristických činností, ktoré vnútroštátne orgány považujú za spoľahlivé a ktoré ich vedú aspoň k prijatiu vyšetrovacích opatrení bez toho, aby sa požadovalo, aby bolo vnútroštátne rozhodnutie prijaté v osobitnej právnej forme alebo aby bolo uverejnené či oznámené (rozsudok z 15. novembra 2012, Al‑Aqsa/Rada a Holandsko/Al‑Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 69).
90
V prejednávanej veci Všeobecný súd v bode 72 napadnutého rozsudku konštatoval, že Rada vychádzala z existencie rozhodnutí, ktoré kvalifikovala ako rozhodnutia príslušného orgánu v zmysle článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, vrátane rozhodnutia Spojeného kráľovstva z roku 2001. Všeobecný súd najprv na tento účel vymenoval závažné a vierohodné dôkazy a indície, ako ich uviedla Rada a vnútroštátne orgány považovali za spoľahlivé, ktoré zahŕňali teroristické útoky pripísané PKK od roku 1984, teroristickú kampaň začiatkom 90. rokov 20. storočia zahŕňajúcu únos západných turistov, útok na rafinériu a útoky na turistické zariadenia, ktoré viedli k úmrtiu zahraničných turistov v rokoch 1993 a 1994. Všeobecný súd v bode 72 tohto rozsudku a v rozpore s tým, čo tvrdí odvolateľka, uviedol, že Rada poukázala na to, že hoci sa zdá, že PKK upustila od tejto kampane v rokoch 1995 až 1999, počas tohto obdobia naďalej hrozila útokmi na turistické zariadenia. Všeobecný súd ďalej v bode 73 uvedeného rozsudku pripomenul, že podľa judikatúry „presné informácie alebo materiál v spise“ vyžadované článkom 1 ods. 4 tejto spoločnej pozície musia preukazovať, že rozhodnutie vnútroštátneho orgánu zodpovedajúce definícii podľa tohto ustanovenia bolo prijaté vo vzťahu k dotknutým osobám alebo subjektom tak, aby im najmä umožnilo identifikovať toto rozhodnutie, a to bez toho, aby sa tieto informácie alebo tieto skutočnosti týkali obsahu uvedeného rozhodnutia. Všeobecný súd napokon v bode 74 toho istého rozsudku dospel k záveru, že Rada poskytla dostatočne presné informácie týkajúce sa rozhodnutia Spojeného kráľovstva z roku 2001 v zmysle článku 1 ods. 4 uvedenej spoločnej pozície.
91
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd mohol v bode 76 napadnutého rozsudku konštatovať, že Rada mala k dispozícii presné informácie a spisový materiál, ktoré vyplývajú z rozhodnutia príslušného orgánu v zmysle článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Keďže odvolateľka nespochybňuje tento záver Všeobecného súdu a v každom prípade nepredložila nijaký dôkaz, ktorý by ho mohol vyvrátiť, Všeobecný súd správne rozhodol, že Rada mohla vychádzať z rozhodnutia Spojeného kráľovstva z roku 2001.
92
Pokiaľ ide o tvrdenie založené na tom, že Všeobecný súd v bodoch 77 až 83, 143, 144 a 146 napadnutého rozsudku nesprávne konštatoval, že akty prijaté pred rokom 1995 mohli byť platne zohľadnené v rámci overenia podľa článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931, hoci ich nebolo možné zohľadniť v rámci článku 1 ods. 4 tejto spoločnej pozície, treba rozlišovať medzi požiadavkami týkajúcimi sa pôvodného zaradenia osoby alebo subjektu, ktoré sú uvedené v článku 1 ods. 4 uvedenej spoločnej pozície, pokiaľ ide najmä o podmienky časovej vzdialenosti, a požiadavkami týkajúcimi sa definície pojmu „teroristický čin“, ktoré sú uvedené v článku 1 ods. 3 tej istej spoločnej pozície.
93
Pôvodné zaradenie osoby alebo subjektu v zmysle článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 totiž vyžaduje, aby akty, na ktorých je takéto rozhodnutie založené, boli dostatočne aktuálne, najmä vzhľadom na cieľ tohto ustanovenia, ktorým je, ako bolo pripomenuté v bode 88 tohto rozsudku, chrániť dotknuté osoby alebo subjekty.
94
Naproti tomu článok 1 ods. 3 tejto spoločnej pozície sa obmedzuje na stanovenie definície pojmu „teroristický čin“ v zmysle uvedenej spoločnej pozície. V tomto rámci môže Rada zohľadniť iné staršie skutočnosti, ktoré môžu byť relevantné na posúdenie histórie a rozsahu teroristických činností dotknutej osoby alebo dotknutého subjektu v zmysle tohto ustanovenia.
95
Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci Všeobecný súd mohol oprávnene zohľadniť činy pred rokom 1995, ku ktorým došlo v rokoch 1990, 1993 a 1994, na účely určenia teroristickej povahy cieľov sledovaných činmi pripísanými odvolateľke na základe článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931 a že Všeobecný súd tiež správne rozhodol, že „časovú vzdialenosť“ trvajúcu približne dva roky medzi poslednými zohľadnenými skutočnosťami z roku 1999 a rozhodnutím Spojeného kráľovstva z roku 2001 nemožno považovať za neprimeranú, v dôsledku čoho bolo možné kvalifikovať toto rozhodnutie ako rozhodnutie príslušného orgánu v zmysle článku 1 ods. 4 tejto spoločnej pozície.
96
Pokiaľ ide o odkaz Všeobecného súdu v bode 81 napadnutého rozsudku na časovú vzdialenosť menej ako päť rokov, keďže Všeobecný súd zohľadnil len posledné skutočnosti, na ktorých bolo založené rozhodnutie Spojeného kráľovstva z roku 2001, treba uviesť, že Všeobecný súd odkázal na túto päťročnú lehotu, keď citoval judikatúru, podľa ktorej lehota piatich rokov nie je neprimeraná. Z napadnutého rozsudku však vôbec nevyplýva, že by Všeobecný súd odkazom na túto päťročnú lehotu usúdil, že ostatné skutočnosti uvedené v rozhodnutí Spojeného kráľovstva z roku 2001 boli príliš staré na to, aby sa zohľadnili. Tvrdenie odvolateľky vychádza z nesprávneho výkladu uvedeného rozsudku, a preto musí byť zamietnuté.
97
V druhom rade, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého Všeobecný súd dospel k nesprávnemu záveru, že hrozby útokov na turecké turistické zariadenia spĺňajú kritériá uvedené v článku 1 ods. 3 prvom pododseku spoločnej pozície 2001/931, treba ho tiež zamietnuť.
98
Z tohto ustanovenia totiž vyplýva, že vo svojom bode i) výslovne uvádza „vyhrážanie spáchaním niektorého z horeuvedených činov pod písmenami a) až h)“, ako sú útoky proti životu osôb alebo spôsobenie rozsiahleho poškodenia.
99
Existencia hrozby uskutočnenia niektorého zo správaní vymenovaných v týchto písmenách a) až h) je teda dostatočná na odôvodnenie zmrazenia finančných prostriedkov a okolnosť, že PKK v rokoch 1995 až 1999 upustila od svojich kampaní útokov, nemá vplyv na kvalifikáciu hrozieb ako teroristického činu.
100
Všeobecný súd preto správne dospel k záveru, že skutočnosť, že nedošlo k útokom počas určitého obdobia, nebráni tomu, aby hrozby útokov mohli pretrvávať, keďže tie predstavujú teroristické činy v zmysle článku 1 ods. 3 prvého pododseku spoločnej pozície 2001/931.
101
Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľky týkajúce sa rozdielov medzi definíciou teroristického činu v právnej úprave Spojeného kráľovstva a definíciou uvedenou v článku 1 ods. 3 prvom pododseku spoločnej pozície 2001/931, treba pripomenúť, že Všeobecný súd v bode 144 napadnutého rozsudku konštatoval, že okolnosť, podľa ktorej sa kritérium závažnosti v právnej úprave Spojeného kráľovstva spája s „prostriedkami“ a v tejto spoločnej pozícii s „cieľmi“, je bezvýznamná.
102
V tejto súvislosti z bodu 73 tohto rozsudku vyplýva, že ciele vymenované v článku 1 ods. 3 prvom pododseku bodoch i) až iii) spoločnej pozície 2001/931 majú čisto funkčnú povahu a umožňujú charakterizovať činy uvedené v článku 1 ods. 3 prvom pododseku písm. a) až k) tejto spoločnej pozície ako teroristické činy. Odôvodnenie Všeobecného súdu preto nie je vôbec nekoherentné vzhľadom na skutočnosť, že tak právo Únie, ako aj rozhodnutie Spojeného kráľovstva z roku 2001 používajú dvojstupňovú definíciu teroristických činov, pričom ich definujú tak sledovanými cieľmi, ako aj prostriedkami použitými na tieto účely.
103
Druhý odvolací dôvod treba preto zamietnuť ako nedôvodný.
O treťom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
104
Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 182 až 188 a 191 až 203 napadnutého rozsudku nesprávne konštatoval, že preskúmanie vykonané Radou, pokiaľ ide o nariadenia z rokov 2015 až 2017 a rozhodnutia z roku 2019, spĺňa podmienky vyžadované článkom 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931.
105
Odvolateľka zdôrazňuje, že Všeobecný súd konštatoval, že medzi prijatím rozhodnutia Spojeného kráľovstva z roku 2001 a prijatím aktov z roku 2014 uplynulo značné obdobie, počas ktorého došlo k viacerým udalostiam znamenajúcim zmenu okolností, takže Rada porušila svoju povinnosť aktualizovať svoje posúdenie rizika zapojenia do terorizmu za rok 2014. Odvolateľka sa však domnieva, že Všeobecný súd mal dospieť k rovnakému záveru, pokiaľ ide o nariadenia z rokov 2015 až 2017 a rozhodnutia z roku 2019.
106
Odvolateľka, ktorá odkazuje na svoje úvahy v rámci druhého odvolacieho dôvodu, uvádza, že rozhodnutie Spojeného kráľovstva z roku 2001 nespĺňa podmienky vyžadované článkom 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Odvolateľka sa tiež domnieva, že Všeobecný súd v bode 185 napadnutého rozsudku nesprávne usúdil, že Rada mohla vychádzať z útoku na stavbu novej tureckej predsunutej vojenskej základne v máji 2014 a kvalifikovať tento útok ako teroristický čin. Takýto čin je totiž typickým príkladom konania, ktoré nemožno odvolateľke vytýkať ako konanie spáchané na teroristický účel, keďže tento čin bol priamou odpoveďou na porušenie mierových rokovaní tureckou vládou a podľa medzinárodného humanitárneho práva by mal byť považovaný za legitímny vojenský akt.
107
Aj keby Súdny dvor dospel k záveru, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho posúdenia pri výklade článku 1 ods. 3 a 4 spoločnej pozície 2001/931, pokiaľ ide o rozhodnutie Spojeného kráľovstva z roku 2001, odvolateľka tvrdí, že vzhľadom na zjavne odlišnú povahu útoku spáchaného v máji 2014 v porovnaní s incidentmi, ktoré boli uvedené v súvislosti s týmto rozhodnutím, uvedený útok neumožňuje dostatočne odôvodniť pretrvávanie rizika teroristických činov.
108
Keďže sa totiž situácia odvolateľky v priebehu šestnástich rokov po zatknutí Abdullaha Öcalana, zakladateľa a lídra PKK, v roku 1999 radikálne zmenila, nemožno sa domnievať, že by tento útok na tureckú predsunutú vojenskú základňu, ktorá bola vo výstavbe v rozpore s mierovými rokovaniami, bol rovnocenný hrozbe útokov na turecké turistické zariadenia v 90. rokoch 20. storočia.
109
Pokiaľ ide o incident z 23. októbra 2017, pri ktorom došlo k útoku na vojenské vozidlo, odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v rámci jeho kvalifikácie ako teroristického činu v bode 191 napadnutého rozsudku nesprávne posúdil ako irelevantnú okolnosť, že tento čin patrí do rámca ozbrojeného konfliktu medzi PKK a Tureckou republikou, hoci z prvého odvolacieho dôvodu jasne vyplýva, že nevyhnutnú a primeranú vojenskú operáciu nemožno považovať za operáciu s teroristickým cieľom.
110
Všeobecný súd tým, že v bodoch 198 až 200 napadnutého rozsudku v podstate konštatoval, že pokračovanie ozbrojeného konfliktu umožnilo Rade konštatovať pretrvávanie rizika teroristických činov, nezohľadnil úlohu, ktorú zohrávala Turecká republika, hoci PKK podstatným spôsobom zmenila svoj spôsob fungovania.
111
Rada podporovaná Francúzskou republikou, Holandským kráľovstvom a Komisiou sa domnieva, že tretí odvolací dôvod treba zamietnuť.
Posúdenie Súdnym dvorom
112
Treba pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 môže Rada ponechať meno dotknutej osoby alebo dotknutého subjektu na zozname týkajúcom sa zmrazenia finančných prostriedkov, ak usúdi, že riziko ich zapojenia do teroristických činností, ktoré odôvodňovalo ich pôvodný zápis na tento zoznam, pretrváva (rozsudok z 10. septembra 2020, Hamas/Rada, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, bod 38 a citovaná judikatúra).
113
Jedinou relevantnou otázkou na posúdenie potreby takéhoto ponechania je v zásade otázka, či sa od predmetného zápisu alebo od predchádzajúceho preskúmania zmenila skutková situácia takým spôsobom, že už viac neumožňuje vyvodiť ten istý záver týkajúci sa tohto rizika (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. júla 2017, Rada/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, bod 46).
114
Pretrvávanie takéhoto rizika možno preukázať najmä odkazom na vnútroštátne rozhodnutie, ktoré odôvodnilo pôvodný zápis, pokiaľ toto rozhodnutie bolo nedávno predmetom preskúmania, na základe ktorého sa dospelo k záveru, že jeho ponechanie v platnosti je odôvodnené nedávnymi incidentmi, ktoré preukazujú, že dotknutá osoba alebo organizácia sú naďalej zapojené do teroristických činností. Cieľom takéhoto preskúmania je totiž zabezpečiť, aby bolo rozhodnutie Rady prijaté na dostatočnom skutkovom základe, ktorý jej umožní dospieť k záveru o existencii takéhoto rizika (rozsudok z 10. septembra 2020, Hamas/Rada, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, bod 39).
115
V rámci overenia pretrvávania rizika zapojenia dotknutej osoby, skupiny alebo dotknutého subjektu do teroristických činností treba okrem následného osudu vnútroštátneho rozhodnutia, ktoré slúžilo ako základ pre pôvodný zápis tejto osoby, skupiny alebo tohto subjektu do zoznamu týkajúceho sa zmrazenia finančných prostriedkov, zohľadniť najmä novšie skutkové okolnosti preukazujúce, že uvedené riziko pretrváva (rozsudok z 10. septembra 2020, Hamas/Rada, C‑122/19 P, EU:C:2020:690, bod 38).
116
V prejednávanej veci sa Všeobecný súd neodchýlil od tejto judikatúry.
117
V tejto súvislosti treba po prvé konštatovať, že tvrdenia odvolateľky smerujúce k spochybneniu kvalifikácie útoku na stavbu novej tureckej predsunutej vojenskej základne v máji 2014 a útoku na vojenské vozidlo 23. októbra 2017 ako teroristických činov v zmysle článku 1 ods. 3 prvého pododseku spoločnej pozície 2001/931 sú neúčinné v rámci preskúmania vykonaného na základe článku 1 ods. 6 tejto spoločnej pozície a musia byť zamietnuté na základe judikatúry citovanej v bode 112 tohto rozsudku. Na účely ponechania zápisu osoby alebo subjektu na zozname týkajúcom sa zmrazenia finančných prostriedkov totiž Rada nemusí preukázať, že táto osoba alebo tento subjekt spáchali teroristický čin v zmysle článku 1 ods. 3 prvého pododseku uvedenej spoločnej pozície, ale len to, že riziko, že budú zapojené do teroristických činností, pretrváva.
118
Po druhé treba tiež zamietnuť tvrdenia odvolateľky založené na tom, že akty, z ktorých Rada vychádzala v rámci svojho preskúmania pretrvávania rizika zapojenia PKK do terorizmu, dostatočne nepreukazujú existenciu tohto rizika z dôvodu výrazne odlišnej povahy týchto aktov a skutočnosti, že jej situácia sa radikálne zmenila, pretože v súčasnosti presadzuje mierové riešenia.
119
V tejto súvislosti treba na jednej strane uviesť, že tvrdenie, podľa ktorého je útok na stavbu novej tureckej predsunutej vojenskej základne, ku ktorému došlo v máji 2014, odôvodnený, je neprípustné. Odvolateľka sa totiž tým, že len odkazuje na existenciu ozbrojeného konfliktu umožňujúceho údajne odôvodniť spáchaný čin, o ktorom sa domnieva, že má podstatne odlišnú povahu ako incidenty uvedené v rozhodnutí Spojeného kráľovstva z roku 2001, a tým, že tvrdí, že tento akt je priamou odpoveďou na porušenie mierových rokovaní tureckou vládou, nedovoláva nesprávneho právneho posúdenia, ktorého sa údajne dopustil Všeobecný súd, ale žiada Súdny dvor, aby nahradil posúdenie Všeobecného súdu svojím vlastným posúdením tejto skutočnosti.
120
Z článku 256 ods. 1 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie pritom vyplýva, že odvolanie sa obmedzuje len na právne otázky a že len Všeobecný súd má preto právomoc zistiť a posúdiť relevantné skutočnosti, ako aj dôkazy. S výnimkou prípadu ich skreslenia preto posúdenie rozhodujúcich skutkových okolností a hodnotenie dôkazov nepredstavuje právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdneho dvora v rámci odvolacieho konania (uznesenie z 27. januára 2022, FT a i./Komisia, C‑518/21 P, EU:C:2022:70, bod 12, ako aj citovaná judikatúra).
121
Na druhej strane tvrdenie odvolateľky, podľa ktorého incident z 23. októbra 2017 treba považovať za zjavne nevyhnutnú a primeranú vojenskú operáciu, treba zamietnuť ako nedôvodné.
122
Ako vyplýva z bodu 191 napadnutého rozsudku, odvolateľka nespochybňuje ani vecnú stránku tohto vojenského útoku, ani skutočnosť, že jej ho možno pripísať, pretože uvádza, že tento útok bol súčasťou ozbrojeného konfliktu s Tureckou republikou.
123
Treba preto konštatovať, že v rámci tretieho odvolacieho dôvodu odvolateľka neuvádza žiadnu argumentáciu, ktorá by mohla spochybniť právne posúdenie Všeobecného súdu, podľa ktorého tieto akty, ktorých vecná stránka nebola spochybnená, umožňovali Rade platne aktualizovať svoje posúdenie rizika zapojenia odvolateľky do terorizmu.
124
V dôsledku toho treba tretí odvolací dôvod zamietnuť ako sčasti neprípustný a sčasti nedôvodný.
O štvrtom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
125
Svojím štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľka poukazuje na nesprávne posúdenie, ktorého sa dopustil Všeobecný súd v bodoch 207 až 215 napadnutého rozsudku v rámci výkladu zásady proporcionality.
126
V prvom rade odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 211 až 213 napadnutého rozsudku porušil zásadu proporcionality, ktorá vyžaduje, aby akty inštitúcií Únie neprekračovali hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na uskutočnenie legitímnych cieľov sledovaných predmetnou právnou úpravou, pričom pokiaľ sa ponúka výber medzi viacerými primeranými opatreniami, je potrebné prikloniť sa k najmenej obmedzujúcemu a spôsobené zásahy nesmú byť neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. januára 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 50).
127
Navyše Všeobecný súd sa tým, že konštatoval irelevantnosť mierového a demokratického riešenia konfliktu, dostal do rozporu s konštatovaním uvedeným v bode 198 napadnutého rozsudku, podľa ktorého Rada správne usúdila, že v priebehu roka 2019 nedošlo k žiadnej zmene okolností. Ak by sa v rámci preskúmania podľa článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 považovalo sledovanie mierového riešenia za relevantné, odvolateľka sa domnieva, že by to isté malo platiť aj pre preskúmanie proporcionality, a to tým skôr, že konečným cieľom ozbrojeného konfliktu je sebaurčenie ľudu. Aj keby v rámci prvého odvolacieho dôvodu nebolo možné prijať toto tvrdenie, malo by byť prijaté v rámci preskúmania štvrtého odvolacieho dôvodu založeného na porušení zásady proporcionality.
128
Ako vyplýva z bodu 207 napadnutého rozsudku, sporné akty sledujú cieľ všeobecného záujmu, ktorým je prispieť k medzinárodnému mieru a bezpečnosti. Ponechanie zápisu PKK na sporných zoznamoch v skutočnosti bráni mierovému procesu, takže obmedzujúce opatrenia stanovené týmito aktmi treba považovať za neprimerané vzhľadom na sledované ciele.
129
V druhom rade Všeobecný súd tým, že sa obmedzil na reštriktívne preskúmanie cieľa sledovaného spornými aktmi, v bodoch 206 až 215 napadnutého rozsudku nesprávne overil, či spôsobené nevýhody, ktoré zahŕňajú aj predvídateľné dôsledky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. marca 2019, Tjebbes a i., C‑221/17, EU:C:2019:189, bod 40), nie sú teda neprimerané z hľadiska sledovaných cieľov. Nemožno totiž pripustiť, aby na účely určenia, či nevýhody spôsobené aktom nie sú neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom, boli zohľadnené len vlastné ciele tohto aktu, a nie jeho predvídateľné dôsledky.
130
V tejto súvislosti odvolateľka pripomína, že hoci Rada nemôže zohľadniť každý možný dôsledok aktu, v prejednávanej veci si predsa len bola vedomá, hoci len z dôvodu žaloby o neplatnosť podanej 1. mája 2014 vo veci PKK/Rada (T‑316/14), účinkov sporných aktov na Kurdov, takže Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 212 a 213 napadnutého rozsudku uviedol, že tieto účinky sú irelevantné.
131
Rada podporovaná Francúzskou republikou, Holandským kráľovstvom a Komisiou sa domnieva, že štvrtý odvolací dôvod treba zamietnuť.
Posúdenie Súdnym dvorom
132
V prvom rade v rozsahu, v akom odvolateľka odkazuje len na konečný cieľ obmedzujúcich opatrení, a to zachovanie mieru a posilnenie medzinárodnej bezpečnosti v zmysle článku 21 ods. 2 písm. c) ZEÚ, a v rozsahu, v akom tvrdí – pričom opakuje tvrdenia uvedené v prvostupňovom konaní –, že ponechanie zápisu PKK na sporných zoznamoch bráni mierovému procesu a má dôsledky pre Kurdov, keďže konečným cieľom ozbrojeného konfliktu, do ktorého je zapojená PKK, je sebaurčenie kurdského ľudu, je štvrtý odvolací dôvod neprípustný. V tomto rozsahu totiž odvolanie v skutočnosti smeruje len k opätovnému preskúmaniu žaloby podanej na Všeobecný súd, čo v rámci konania o odvolaní nepatrí do právomoci Súdneho dvora.
133
PKK ďalej nijako nepodložila svoju výhradu založenú na relevantnosti zásady sebaurčenia v rámci posúdenia proporcionality obmedzujúcich opatrení prijatých na základe sporných aktov, takže táto výhrada musí byť tiež vyhlásená za neprípustnú.
134
Napokon, pokiaľ ide o výhradu založenú na tom, že Všeobecný súd nezohľadnil cieľ nariadených obmedzujúcich opatrení a nezohľadnil z neho predvídateľné dôsledky, keď opomenul určiť, či spôsobené nevýhody nie sú neprimerané vo vzťahu k sledovanému cieľu, treba pripomenúť, že pokiaľ ide o súdne preskúmanie dodržiavania zásady proporcionality, len zjavná neprimeranosť opatrenia prijatého vzhľadom na cieľ, ktorý príslušná inštitúcia zamýšľa sledovať, môže ovplyvniť zákonnosť takéhoto opatrenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júna 2020, Vnesheconombank/Rada, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, bod 84).
135
Treba tiež pripomenúť, že obmedzujúce opatrenia majú už zo svojej podstaty negatívne účinky, najmä na subjekty, na ktoré sa vzťahujú (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júna 2020, Vnesheconombank/Rada, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, bod 86).
136
Význam cieľov sledovaných spornými aktmi, a to najmä boj proti terorizmu, ktoré sú súčasťou širšieho cieľa zachovania medzinárodného mieru a medzinárodnej bezpečnosti, v súlade s cieľmi vonkajšej činnosti Únie uvedenými v článku 21 ZEÚ, môže odôvodniť aj značné negatívne dôsledky (pozri analogicky rozsudok z 25. júna 2020, Vnesheconombank/Rada, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, bod 87).
137
Vzhľadom na judikatúru citovanú v bodoch 134 až 136 tohto rozsudku Všeobecný súd v bode 209 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že vzhľadom na to, že cieľom sledovaným Radou pri prijímaní sporných aktov bol najmä boj proti terorizmu, tieto akty koherentne zodpovedajú tomuto cieľu a v žiadnom prípade ich nemožno považovať za zjavne neprimerané vzhľadom na uvedený cieľ.
138
Keďže odvolateľka nepredložila právne relevantné tvrdenie na podporu tejto výhrady, treba ju zamietnuť.
139
Z toho vyplýva, že štvrtý odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako sčasti neprípustný a sčasti nedôvodný.
O piatom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
140
Svojím piatym odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 221 až 238 napadnutého rozsudku nesprávne konštatoval, že Rada si splnila svoju povinnosť odôvodnenia, hoci, ako bolo uvedené v predchádzajúcich odvolacích dôvodoch, z odôvodnení sporných aktov jasne nevyplýva, že by udalosti, ku ktorým došlo v rokoch 2015 až 2019, uvedené v súvislosti s rozhodnutím Spojeného kráľovstva z roku 2001 skutočne podporovali toto rozhodnutie.
141
Podľa odvolateľky Všeobecný súd nesprávne usúdil, že Rada si splnila svoju povinnosť odôvodnenia. Tento súd totiž nezohľadnil cieľ sebaurčenia a kontext, do ktorého patrí ozbrojený konflikt. Nesprávne vychádzal z incidentov uvedených v rozhodnutí Spojeného kráľovstva z roku 2001. V rámci svojho preskúmania nesprávne kvalifikoval incidenty uvedené v sporných aktoch ako teroristické činy bez toho, aby dostatočne odôvodnil, že existencia vojenskej operácie môže preukázať pretrvávanie rizika zapojenia do teroristických činností. Nedostatočne odôvodnil, prečo sa sporné akty mali považovať za primerané, hoci bol informovaný o dôsledkoch, ktoré mohol mať zápis PKK do sporných zoznamov na mier a situáciu Kurdov a ich podporovateľov.
142
Okrem toho sa odvolateľka domnieva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho posúdenia, keď v bodoch 232 až 238 napadnutého rozsudku konštatoval, že keďže sa týkali otázky dôvodnosti odôvodnenia, bolo potrebné zamietnuť tvrdenia uvedené na preukázanie toho, že Rada porušila svoju povinnosť odôvodnenia tým, že neoverila, či incidenty preskúmané vnútroštátnymi orgánmi mohli byť kvalifikované ako teroristické činy v zmysle článku 1 ods. 3 prvého pododseku spoločnej pozície 2001/931, a nepreukázala relevantnosť rozhodnutí Spojeného kráľovstva z hľadiska článku 1 ods. 4 a 6 tejto spoločnej pozície. Toto overenie sa týkalo nielen základu odôvodnenia, ale aj samotnej povinnosti odôvodnenia.
143
Rada podporovaná Francúzskou republikou, Holandským kráľovstvom a Komisiou sa domnieva, že piaty odvolací dôvod je neprípustný a v každom prípade nedôvodný.
Posúdenie Súdnym dvorom
144
Pokiaľ ide o prípustnosť piateho odvolacieho dôvodu, treba konštatovať, že odvolateľka, ktorá smeruje svoje výhrady voči bodom 221 až 238 napadnutého rozsudku, jasne neuvádza ani časti, ktoré považuje za poznačené nesprávnym právnym posúdením, s výnimkou výhrad smerujúcich proti bodom 232 až 238 tohto rozsudku, ani právne tvrdenia uvedené na podporu svojho stanoviska. Predovšetkým nespresňuje, v čom je judikatúra Súdneho dvora citovaná Všeobecným súdom nesprávna. Tvrdenia odvolateľky tak smerujú len k opätovnému preskúmaniu žalôb podaných na Všeobecný súd a nie sú namierené proti napadnutému rozsudku, aby umožnili Súdnemu dvoru vykonať jeho preskúmanie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 48).
145
Niektoré tvrdenia uvedené odvolateľkou v rámci tohto odvolacieho dôvodu totiž v skutočnosti nemajú za cieľ spochybniť posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa odôvodnenia sporných aktov, ale posúdenie týkajúce sa primeranosti predmetných obmedzujúcich opatrení vo vzťahu k ich cieľom. Tieto tvrdenia týkajúce sa cieľa sebaurčenia, kontextu, do ktorého patrí ozbrojený konflikt, incidentov uvedených v rozhodnutí Spojeného kráľovstva z roku 2001, kvalifikácie tých, ktoré sú uvedené v sporných aktoch, ako teroristických činov a dôvodov, pre ktoré sa sporné akty musia považovať za primerané, patria medzi iné odvolacie dôvody, na ktoré odvolateľka navyše výslovne odkazuje, a boli zamietnuté. V dôsledku toho sú irelevantné v rámci piateho odvolacieho dôvodu založeného na nedostatočnom odôvodnení.
146
Rovnako treba pripomenúť, že odôvodnenie aktu Rady, ktorým sa ukladajú obmedzujúce opatrenia, musí – ako správne uviedol Všeobecný súd v bode 216 napadnutého rozsudku – označovať presné a konkrétne dôvody, prečo sa Rada v rámci svojej diskrečnej právomoci pri posúdení domnieva, že na dotknutú osobu sa musia vzťahovať takéto opatrenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. apríla 2021, Rada/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 47 a citovanú judikatúru).
147
Ako však Všeobecný súd pripomenul v bode 217 napadnutého rozsudku, odôvodnenie vyžadované článkom 296 ZFEÚ sa musí prispôsobiť povahe sporného aktu a kontextu, v ktorom bol akt prijatý. Požiadavka odôvodnenia sa musí posudzovať vzhľadom na okolnosti daného prípadu, najmä na obsah tohto aktu, charakter uvádzaných dôvodov a záujem, ktorý môžu mať na získaní takýchto vysvetlení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté aktom. Nevyžaduje sa, aby v odôvodnení boli presne uvedené všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže dostatočný charakter odôvodnenia treba posúdiť nielen so zreteľom na jeho znenie, ale aj na jeho kontext, ako aj všetky právne pravidlá upravujúce príslušnú oblasť. V dôsledku toho je akt spôsobujúci ujmu dostatočne odôvodnený vtedy, pokiaľ bol prijatý v kontexte, ktorý bol dotknutej osobe známy a ktorý jej umožňuje pochopiť dosah opatrenia prijatého vo vzťahu k nej (rozsudok z 22. apríla 2021, Rada/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 48 a citovaná judikatúra).
148
Pokiaľ ide konkrétnejšie o akty týkajúce sa ponechania osoby alebo subjektu na zozname týkajúcom sa zmrazenia finančných prostriedkov, Rada je povinná overiť, či sa skutkový stav od tohto pôvodného zápisu nezmenil tak, že už neumožňuje dospieť k rovnakému záveru, pokiaľ ide o zapojenie tejto osoby alebo tohto subjektu do teroristických činností (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. apríla 2021, Rada/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 49 a citovanú judikatúru).
149
V tejto súvislosti treba spresniť, že pokiaľ ide o takéto akty, súd Únie je povinný overiť jednak dodržanie povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 296 ZFEÚ, a teda dostatočne presnú a konkrétnu povahu uvádzaných dôvodov, čo Všeobecný súd navyše pripomenul v bode 218 napadnutého rozsudku, a jednak to, či sú tieto dôvody podložené, čo znamená, že tento súd sa musí uistiť v rámci preskúmania materiálnej zákonnosti týchto dôvodov, či sa tieto akty opierajú o dostatočne silný skutkový základ, a overiť skutočnosti uvádzané v odôvodneniach, o ktoré sa tieto akty opierajú (rozsudok z 22. apríla 2021, Rada/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 52 a citovaná judikatúra).
150
Otázka odôvodnenia, ktorá sa týka formálnej náležitosti, sa odlišuje od otázky preukázania údajného správania, ktorá sa týka materiálnej zákonnosti sporného aktu a znamená overenie pravdivosti uvedených skutočností v tomto akte, ako aj kvalifikácie týchto skutočností ako odôvodňujúcich uplatnenie obmedzujúcich opatrení voči dotknutej osobe (rozsudok z 22. apríla 2021, Rada/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 55 a citovaná judikatúra).
151
V tejto súvislosti Všeobecný súd v bode 236 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že dodržanie povinnosti Rady overiť, či skutočnosti konštatované vnútroštátnymi orgánmi možno kvalifikovať ako teroristické činy v zmysle článku 1 ods. 3 prvého pododseku spoločnej pozície 2001/931, bolo preskúmané v odpovedi na žalobný dôvod založený na porušení tohto ustanovenia.
152
Z uvedeného vyplýva, že tvrdenia smerujúce k spochybneniu dôvodnosti uvedených skutkových okolností sú v rámci piateho odvolacieho dôvodu založeného na nedostatočnom odôvodnení irelevantné, takže tento odvolací dôvod treba zamietnuť ako neprípustný a v každom prípade ako nedôvodný.
153
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že keďže žiadnemu odvolaciemu dôvodu sa nevyhovelo, odvolanie treba zamietnuť v celom jeho rozsahu.
O trovách
154
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
155
Keďže Rada navrhla, aby bola odvolateľke uložená povinnosť nahradiť trovy konania a odvolateľka nemala úspech v žiadnom zo svojich dôvodov, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené Radou.
156
Podľa článku 140 ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorý je mutatis mutandis uplatniteľný na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania. V dôsledku toho Komisia, Francúzska republika a Holandské kráľovstvo, ktoré sa zúčastnili na konaní pred Súdnym dvorom, znášajú svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
Kurdistan Workers’ Party (PKK) znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Rada Európskej únie.
3.
Európska komisia, Francúzska republika a Holandské kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.