Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
ANDREA
BIONDI
prednesené 21. mája
2026(1)
Vec C‑459/24 P
Ideella föreningen Svenska Bankföreningen med firma Svenska Bankföreningen, Näringsverksamhet
proti
Európskej komisii
„ Odvolanie – Štátna
pomoc – Švédska
daňová
právna
úprava – Daň z rizika – Rozhodnutie
Európskej
komisie o nevznesení
námietok – Selektivita – Cieľ
opatrenia “
I.      Úvod
1.        Pokiaľ
ide o štátnu
pomoc a dane,
otázka
selektivity
nevyhnutne
„spôsobuje
značné
ťažkosti“,
ak
máme
citovať
ukážkový
príklad
umenia
eufemizmu
generálnej
advokátky
Kokott.(2)
2.        Je
totiž
samozrejmé,
že
dane
nie
sú
len
nástrojom
na
získavanie
príjmov
na
financovanie
verejných
výdavkov.
Slúžia
tiež
na
celý
rad
širších
cieľov
vrátane
prerozdeľovania
príjmov,
podpory
medzinárodnej
konkurencieschopnosti,
riadenia
dlhu
a,
žiaľ,
niekedy
aj
poskytovania
neoprávnených
výhod
určitým
kategóriám
daňovníkov. V tomto
kontexte
sa
uplatňovanie
selektivity
ako
prostriedku
na
dodržiavanie
zásady
zákazu
diskriminácie
stáva
obzvlášť
dôležité – a vo
svojej
podstate
náročné
–,
pokiaľ
ide o vnútroštátne
právne
úpravy,
ktoré
svojou
povahou
zahŕňajú
rozlišovanie a výkon
diskrečnej
právomoci.
3.        Tieto
ťažkosti
by
však
nemali
neprimerane
brániť
uplatňovaniu
ustálených
zásad
práva
Únie v oblasti
štátnej
pomoci.
Už v rozsudku
vo veci
Taliansko/Komisia – pokiaľ
si
dobre
pamätám,
prvej
veci
týkajúcej
sa
daňového
opatrenia v kontexte
štátnej
pomoci – Súdny
dvor
sformuloval
dve
základné
zásady v oblasti
kontroly
štátnej
pomoci.
Po
prvé
pojem
pomoc
má
objektívnu
povahu a nemení
sa v závislosti
od
oblasti
vnútroštátnej
regulačnej
právomoci, v ktorej
vzniká.
Po
druhé
existencia
vnútroštátnej
právomoci v danej
oblasti
vrátane
oblasti
daní
nechráni
jej
výkon
pred
preskúmaním z hľadiska
zlučiteľnosti s právom
Únie.(3)
4.        Takéto
konštatovania
nemajú
iba
historický
alebo
doktrinálny
význam.
Zachovávajú
si
priamy a dôležitý
význam
pre
prejednávané
odvolanie, v ktorom
vzniká
otázka,
či
daň,
ktorá
sa
vzťahuje
výlučne
na deväť
úverových
inštitúcií
na
konkurenčnom
trhu
zahŕňajúcom
viac
ako
100 hospodárskych
subjektov,
je
selektívna v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ.
5.        Ideella
föreningen
Svenska
Bankföreningen
med
firma
Svenska
Bankföreningen,
Näringsverksamhet
(ďalej
len
„odvolateľka“),
švédske
združenie
bánk,
ktoré
zastupuje
svojich
31
členov
vo
veciach
spoločného
záujmu, a to
tak
na
vnútroštátnej
úrovni,
ako
aj
na
medzinárodnej
úrovni,
sa
domáha
zrušenia
rozsudku
zo 17. apríla
2024,
Svenska
Bankföreningen a Länsförsäkringar
Bank/Komisia(4) (ďalej
len
„napadnutý
rozsudok“).
Týmto
rozsudkom
Všeobecný
súd
zamietol
žalobu
podanú
odvolateľkou a jedným z jej
členov,
Länsförsäkringar
Bank
AB,
ktorou
sa
domáhali
zrušenia
rozhodnutia
Európskej
komisie
COM(2021)
8637
final z 24. novembra
2021 o štátnej
pomoci
SA.56348
(2021/N) – Švédsko:
švédska
daň
uložená
úverovým
inštitúciám
(ďalej
len
„sporné
rozhodnutie“).
II.    Okolnosti predchádzajúceho sporu, sporné rozhodnutie a napadnutý rozsudok
6.        Dňa
3. septembra
2021
Švédske
kráľovstvo v súlade s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ oznámilo
Komisii
návrh
zákona o dani z rizika
uloženej
úverovým
inštitúciám,
ako
aj
návrh
na
zmenu
zákona o započítaní
zahraničnej
dane
(ďalej
spolu
len
„návrh
zákona“)(5).
Švédske
kráľovstvo
sa
však
domnievalo,
že
zavedená
daň
(ďalej
len
„daň z rizika“)
nespĺňa
kritériá
selektivity
upravené v článku 107
ods. 1 ZFEÚ, a teda
nepredstavuje
štátnu
pomoc.
Návrh
zákona
bol
schválený a zákon
nadobudol
účinnosť
1. januára
2022.
7.        Na
základe bodov 5 až
9
napadnutého
rozsudku
možno
obsah
návrhu
zákona
zhrnúť
na
účely
prejednávaného
odvolania
takto.
8.        Podľa § 1
oddielu
2.1
návrhu
zákona
sú
úverové
inštitúcie
povinné
platiť
štátu
daň.
9.        V súlade s § 4
oddielu
2.1
návrhu
zákona
sú
švédske
úverové
inštitúcie
platiteľmi
dane z rizika,
ak
suma
ich
dlhov
na
začiatku
zdaňovacieho
obdobia
presahuje
prahovú
hodnotu
upravenú v návrhu
zákona.(6) V odôvodnení
návrhu
zákona k uvedenému
paragrafu
sa
na
účely
definície
úverových
inštitúcií,
teda
švédskych
bánk a švédskych
spoločností
vykonávajúcich
činnosť
na
úverovom
trhu,
ako
aj
zahraničných
bánk a zahraničných
úverových
spoločností,
odkazuje
na
švédske
právo. Z tejto
úpravy
vyplýva,
že
deväť
úverových
inštitúcií
je
platiteľom
dane
(body 5 a 6
napadnutého
rozsudku).
10.      V § 5
oddielu
2.1
návrhu
zákona
je
prahová
hodnota
stanovená
na
150
miliárd
švédskych
korún
(SEK)
(približne
13,3
miliardy
eur)
pre
zdaňovacie
obdobia
začínajúce v roku
2022.
Pre
zdaňovacie
obdobia
začínajúce v roku
2023
alebo
neskôr
prahová
hodnota
dosahuje
150
miliárd
SEK
vynásobených
číslom
udávajúcim
vzťah
medzi
sumou
cenového
základu v roku
2022 a sumou
cenového
základu
na
rok, v ktorom
začalo
dotknuté
zdaňovacie
obdobie,
vyjadreným
ako
percento s dvomi
desatinnými
miestami
zaokrúhlené
nadol, a zvýšeným o dva
percentuálne
body
(bod 7
napadnutého
rozsudku).
11.      § 6
oddielu
2.1
stanovuje
osobitné
ustanovenia
upravujúce
situáciu
úverových
inštitúcií,
ktoré
sú
členmi
skupiny
úverových
inštitúcií
(bod 8
napadnutého
rozsudku).
12.      Ustanovenie § 9
oddielu
2.1
návrhu
zákona
stanovuje
sadzbu
dane
na
0,05 % sumy
dlhov
úverovej
inštitúcie,
ktorá
je
platiteľom
dane. V oddiele
2.2
návrhu
zákona
je
stanovené,
že
sadzba
sa
zvyšuje
na
0,06 % v zdaňovacom
období
roka
2023
(bod 9
napadnutého
rozsudku).
13.      V spornom
rozhodnutí,
ktoré
bolo
prijaté
po
predbežnom
preskúmaní
podľa
článku 4
ods. 3
nariadenia
(EÚ)
2015/1589(7),
Komisia
dospela k záveru,
že
táto
daň
nepredstavuje
štátnu
pomoc v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ z dôvodu,
že
nespĺňa
kritérium
selektivity
stanovené v tomto
ustanovení.
14.      Odvolateľka a jeden z jej
členov
(ďalej
spoločne
len
„žalobkyne v prvostupňovom
konaní“)
podali
na
Všeobecný
súd
žalobu o neplatnosť
sporného
rozhodnutia.
Na
jej
podporu
uviedli
jediný
žalobný
dôvod
založený
na
porušení
ich
procesných
práv.
Tvrdili,
že
Komisia
mala
mať
pri
svojej
analýze
dane z rizika
závažné
ťažkosti a mala
začať
formálne
vyšetrovacie
konanie
v súlade s článkom 4
ods. 4
nariadenia
2015/1589,
ktoré
by
im
umožnilo
vyjadriť
svoje
stanovisko. V tejto
súvislosti
napadli
preskúmanie
selektívnej
povahy
dane
vykonané
Komisiou.
Švédske
kráľovstvo
vstúpilo
do
konania
ako
vedľajší
účastník
na
podporu
Komisie.
15.      Všeobecný
súd
napadnutým
rozsudkom
rozhodol,
že
žalobkyne v prvostupňovom
konaní
nepreukázali,
že
Komisia
mala
mať
pochybnosti o kvalifikácii
dane z rizika v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ,
ktoré
ju
mali
viesť k začatiu
formálneho
vyšetrovacieho
konania. V dôsledku
toho
žalobu v celom
rozsahu
zamietol a uložil
im
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
III. Analýza
A.      Úvodné poznámky
16.      V súlade
so
zásadami
uvedenými v bode 3 vyššie
Súdny
dvor
opakovane
zdôraznil,
že
zásahy
členských
štátov v oblastiach,
ktoré
neboli
harmonizované v práve
Únie,
zostávajú v pôsobnosti
ustanovení
Zmluvy o FEÚ
týkajúcich
sa
kontroly
štátnej
pomoci.
Členské
štáty
sú
teda
povinné
zdržať
sa
prijatia
akéhokoľvek
daňového
opatrenia,
ktoré
by
mohlo
predstavovať
štátnu
pomoc
nezlučiteľnú s vnútorným
trhom.(8) Nejde
len o prázdny
vzorec,
ale
skôr o osobitný
prejav
širšej a ustálenej
zásady:
vnútroštátna
právomoc
je
obmedzená,
ak
ovplyvňuje
vykonávanie
alebo
uplatňovanie
práva
Únie.
17.      Pravidlá
štátnej
pomoci
sa
teda
nesmú
považovať
za
samostatný
„systém“.
Sú
skôr
kľúčovým
prvkom
riadenia
vnútorného
trhu
Únie.
Hoci
totiž
Komisia
nemusí
vykonať
podrobné
posúdenie
každého
pravidla
Únie,
ktoré
by
mohlo
byť
dotknuté
vnútroštátnym
opatrením,
Súdny
dvor
opakovane
rozhodol,
že
štátnu
pomoc,
ktorá
je v rozpore s právom
Únie
alebo
jeho
všeobecnými
zásadami,
nemožno
považovať
za
zlučiteľnú s vnútorným
trhom.(9)
18.      V prejednávanej
veci
švédska
daň z rizika
nielenže
zjavne
môže
mať
vplyv
na
uplatňovanie
práva v oblasti
štátnej
pomoci,
ale
tiež
zjavne
zasahuje
do
oblasti
práva
Únie,
ktorá
už
bola – do
značnej
miery – harmonizovaná, a to
bankového
regulačného
rámca
Únie,
ktorého
cieľom
je
zachovanie
stability
finančného
systému
(ďalej
len
„bankový
regulačný
rámec
Únie“).
19.      Bankový
regulačný
rámec
Únie
zahŕňa
okrem
iného(10) rámec
pre
ozdravenie a riešenie
krízových
situácií
bánk,
t. j. smernicu o ozdravení a riešení
krízových
situácií
bánk(11) (ďalej
len
„smernica
BRRD“),
rámec
prudenciálnych
požiadaviek,
konkrétne
nariadenie o kapitálových
požiadavkách(12) (ďalej
len
„nariadenie
CRR“) a smernicu o kapitálových
požiadavkách(13) (ďalej
len
„smernica
CRD“), a rámec
systémov
ochrany
vkladov,
ktorý
pozostáva
zo
smernice o systémoch
ochrany
vkladov(14) (ďalej
len
„smernica
DGSD“).
Zahŕňa
tiež
nariadenie
(EÚ)
č. 806/2014,
ktoré
sa
uplatňuje
na
úverové
inštitúcie
usadené v bankovej
únii.(15)
20.      Nariadenie
CRR
tvorí
spolu
so
smernicou
CRD
rámec
prudenciálnych
kapitálových
požiadaviek(16),
ktorý
upravuje
najmä
prudenciálne
pravidlá
pre
úverové
inštitúcie.
Po
globálnej
finančnej
kríze v roku
2008
normotvorca
Únie
považoval
za
potrebné
chrániť
bankové
prostredie v Únii
tým,
že
úverovým
inštitúciám
uloží
kapitálové
požiadavky
primerané
riešeným
rizikám.(17) Pokiaľ
ide o smernicu
DGSD,
jej
cieľom
je
posilniť
vnútorný
trh
uľahčením
slobody
usadiť
sa,
ako
aj
slobody
poskytovať
finančné
služby a zároveň
posilniť
stabilitu
bankového
systému a zabezpečiť
ochranu
vkladateľov.(18) Prijatím
smernice
BRRD
mal
normotvorca v úmysle
poskytnúť
orgánom
dôveryhodný
súbor
nástrojov
na
dostatočne
včasnú a rýchlu
intervenciu
do
nezdravej
alebo
zlyhávajúcej
inštitúcie
tak,
aby
sa
zabezpečila
kontinuita
zásadných
finančných a ekonomických
funkcií
inštitúcie,
pričom
by
sa
minimalizoval
vplyv
zlyhania
inštitúcie
na
hospodársky a finančný
systém.(19)
21.      Touto
dlhou
zachádzkou
do
bankového
regulačného
rámca
Únie
som
chcel
len
vyjadriť
svoj
názor,
že
hoci
žiadne z jeho
ustanovení
výslovne
neobmedzuje
právo
členských
štátov
prijať
opatrenia
daňovej
povahy,
ako
je
daň z rizika,
prijatie
takýchto
opatrení
nemôže
ohroziť
ciele
sledované
týmto
rámcom.(20) Domnievam
sa,
že
napriek
autonómii
členských
štátov v oblasti
daní
mala
komplexnosť
bankového
regulačného
rámca
Únie
vyžadovať
osobitnú
pozornosť
zo
strany
Komisie
pri
preskúmaní
vnútroštátneho
daňového
opatrenia,
ktoré
môže
zasahovať
do
týchto
pravidiel, a to
aj v štádiu
posúdenia
jeho
selektivity.
22.      Pripomínam
však,
že
bez
ohľadu
na
osobitné
výzvy,
ktoré
predstavujú
vnútroštátne
daňové
opatrenia,
posúdenie
selektivity
podľa
článku 107
ods. 1 ZFEÚ musí
byť
vždy
zasadené
do
rámca
ustáleného
testu v troch
krokoch
rozvinutého v judikatúre
Súdneho
dvora.(21) Tento
test
funguje
jednotne
pri
rôznych
vnútroštátnych
opatreniach
bez
ohľadu
na
konkrétne
dotknuté
vnútroštátne
právomoci a je
dostatočne
flexibilný,
aby
sa
prispôsobil
osobitostiam
daňových
opatrení.
23.      Podľa
tohto
testu v troch
krokoch
Komisia
musí
na
účely
kvalifikácie
vnútroštátneho
daňového
opatrenia
ako
„selektívneho“ v prvom
rade
identifikovať
referenčný
systém,
teda
„bežný“
daňový
režim,
ktorý
sa
uplatňuje v dotknutom
členskom
štáte, a v druhom
rade
preukázať,
že
predmetné
daňové
opatrenie
sa
odchyľuje
od
tohto
referenčného
systému,
pretože
zavádza
rozlišovanie
medzi
hospodárskymi
subjektmi,
ktoré
sa
vzhľadom
na
cieľ
sledovaný
týmto
referenčným
systémom
nachádzajú v porovnateľnej
skutkovej a právnej
situácii.
Pojem
„štátna
pomoc“
sa
však
nevzťahuje
na
opatrenia
zavádzajúce
rozlišovanie
medzi
podnikmi,
ktoré
sú
vzhľadom
na
cieľ
sledovaný
dotknutým
právnym
režimom v porovnateľnej
skutkovej a právnej
situácii, a teda
sú a priori
selektívne,
ak
sa
dotknutému
členskému
štátu
podarí v treťom
rade
preukázať,
že
toto
rozlišovanie
je
odôvodnené v tom
zmysle,
že
vyplýva z povahy
alebo
štruktúry
systému,
ktorého
sú
tieto
opatrenia
súčasťou.(22)
24.      Súdny
dvor
zdôraznil,
že
určenie
referenčného
systému v rámci
prvého
kroku
testu
selektivity
je
ešte
dôležitejšie v prípade
daňových
opatrení,
pretože
existenciu
hospodárskej
výhody v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ možno
preukázať
len
vo
vzťahu k takzvanému
„bežnému“
zdaneniu.(23) Súdny
dvor v tejto
súvislosti
objasnil,
že
ak
je
predmetné
daňové
opatrenie
neoddeliteľné
od
všeobecného
daňového
systému
daného
členského
štátu,
treba
na
tento
systém
hľadieť
ako
na
referenčný.
Naopak,
ak
sa
zdá,
že
takéto
opatrenie
možno
jasne
oddeliť
od
uvedeného
všeobecného
systému,
nemožno
vylúčiť,
že
referenčný
systém,
ktorý
treba
zohľadniť,
je
užší
ako
tento
všeobecný
systém,
alebo
že
sa
môže
dokonca
stotožňovať
so
samotným
opatrením,
pokiaľ
sa
toto
opatrenie
ukazuje
ako
pravidlo s vlastnou
právnou
logikou a mimo
neho
nie
je
možné
identifikovať
koherentný
súbor
predpisov.(24)
25.      Určenie
charakteristík
každej
dane
prináleží,
samozrejme,
členskému
štátu.
Medzi
tieto
charakteristiky
patria
sadzba
dane,
základ
dane,
spôsoby
výpočtu,
zdaniteľné
udalosti a prahové
hodnoty.
Súdny
dvor v nedávnom
rozsudku
objasnil,
že
oslobodenia
od
dane
by
sa
tiež
mali
považovať
za
takéto
charakteristiky.(25) Tieto
charakteristiky v zásade
vymedzujú
referenčný
systém
alebo
„bežný“
daňový
režim
na
účely
analýzy
podmienky
selektivity(26).
To
však
nebráni
možnosti
konštatovať,
že
samotný
referenčný
rámec,
ako
vyplýva z vnútroštátneho
práva,
je
nezlučiteľný s právom
Únie v oblasti
štátnej
pomoci,
keďže
predmetný
daňový
systém
bol
vytvorený
podľa
zjavne
diskriminačných
parametrov
určených
na
obchádzanie
tohto
práva.(27)
B.      O odvolaní
26.      Odvolateľka
uvádza
na
podporu
svojho
odvolania
štyri
odvolacie
dôvody.
27.      Prvý
odvolací
dôvod,
prvá
časť
druhého
odvolacieho
dôvodu a štvrtý
odvolací
dôvod
smerujú
proti bodom 39
až
43
napadnutého
rozsudku, v ktorých
Všeobecný
súd
zamietol
tvrdenia
žalobkýň v prvostupňovom
konaní
týkajúce
sa
určenia
cieľa
dane z rizika.
Budem
ich
teda
analyzovať
spoločne.
1.      O prvom odvolacom dôvode, prvej časti druhého odvolacieho dôvodu a štvrtom odvolacom dôvode
28.      Svojím
prvým
odvolacím
dôvodom
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
nesprávne
vymedzil
cieľ
dane z rizika, a teda
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia
pri
uplatnení
článku 107
ods. 1 ZFEÚ,
pokiaľ
ide o kritérium
selektivity.
Odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
určil
ako
cieľ
dane z rizika
zdaniť
„úverové
inštitúcie,
ktoré
predstavujú
systémové
riziko“,
zatiaľ
čo
Švédsko v návrhu
zákona a Komisia v spornom
rozhodnutí
identifikovali
tento
cieľ
ako
zdanenie
„veľkých“
úverových
inštitúcií, a nie
„systémovo
významných“
úverových
inštitúcií.
Podľa
odvolateľky
toto
nesprávne
právne
posúdenie
spôsobuje
vadu
celej
analýzy
referenčného
systému a samo
osebe
postačuje
na
odôvodnenie
zrušenia
napadnutého
rozsudku.
29.      V prvej
časti
svojho
druhého
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
tvrdí,
že
Komisia a v dôsledku
toho
Všeobecný
súd
akceptovali
často
nejasné a vágne
úvahy
Švédskeho
kráľovstva
vysvetľujúce
cieľ a odôvodnenie
dane z rizika.
Tvrdí,
že
táto
neurčitosť
mala
viesť
Komisiu k začatiu
formálneho
vyšetrovacieho
konania
podľa
článku 108
ods. 2 ZFEÚ,
aby
lepšie
pochopila
toto
opatrenie.
Podľa
odvolateľky
je
napadnutý
rozsudok z tohto
dôvodu
poznačený
nesprávnym
právnym
posúdením
bez
ohľadu
na
to,
či
Súdny
dvor
prvému
odvolaciemu
dôvodu
vyhovie.
30.      Svojím
štvrtým
odvolacím
dôvodom
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
skreslil
skutkový
stav a dôkazy,
keď v bodoch 40 a 41
napadnutého
rozsudku
nesprávne
určil
cieľ
predmetnej
dane.
Odvolateľka
odkazuje
na
svoju
argumentáciu
uvedenú
na
podporu
prvého
odvolacieho
dôvodu.
31.      Dôvodnosť
tvrdení
odvolateľky
posúdim
po
tom,
ako
sa
budem
najprv
zaoberať
primeraným
štandardom
preskúmania,
ktorý
sa
má
uplatniť
na
posúdenie
Všeobecného
súdu
týkajúce
sa
cieľa
dane z rizika.
a)      O štandarde preskúmania, ktorý sa má uplatniť na posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa cieľa dane z rizika
32.      Odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
nesprávne
vyložil
ustanovenie
návrhu
zákona, v ktorom
švédsky
zákonodarca
vysvetlil
dôvody
zavedenia
dane z rizika a jej
ciele.
Komisia
tvrdí,
že
na
účely
prípustnosti
takejto
námietky
pred
Súdnym
dvorom
musí
odvolateľka
preukázať
skreslenie
skutkového
stavu.
33.      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
podľa
článku 256
ods. 1
druhého
pododseku
ZFEÚ
sa
odvolanie
proti
rozhodnutiu
Všeobecného
súdu
musí
obmedzovať
len
na
právne
otázky a musí
byť
podané
„za podmienok a v rámci
obmedzení
ustanovených v štatúte“. V taxatívne
vymedzenom
zozname
odvolacích
dôvodov,
ktoré
možno v rámci
odvolania
uviesť,
článok 58
prvý
odsek
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
spresňuje,
že
odvolanie
sa
môže
zakladať
na
porušení
práva
Únie
Všeobecným
súdom.(28)
34.      Je
pravda,
že
pokiaľ
ide v rámci
odvolania o preskúmanie
posúdenia
Všeobecného
súdu
týkajúceho
sa
vnútroštátneho
práva – ktoré v oblasti
štátnej
pomoci
predstavuje
posúdenie
skutkového
stavu – Súdny
dvor
je v zásade
príslušný
len
overiť,
či
nedošlo
ku
skresleniu
tohto
práva.(29)
35.      Súdny
dvor
však
nemôže
byť
zbavený
možnosti
preskúmať,
či
takéto
posúdenia
samy
osebe
predstavujú
porušenie
práva
Únie.(30) V bode 78
rozsudku z 5. decembra
2023,
Luxembursko a i./Komisia(31),
Súdny
dvor
spresnil,
že
„tvrdenia,
ktoré
majú
spochybniť
voľbu
referenčného
[systému]
alebo
jeho
význam v rámci
prvého
kroku
analýzy
existencie
selektívnej
výhody,
sú
totiž
prípustné,
pretože
táto
analýza
vychádza z právnej
kvalifikácie
vnútroštátneho
práva
na
základe
ustanovenia
práva
Únie“.
36.      Komisia
tvrdí,
že
tieto
spresnenia
sa
obmedzujú
na
identifikáciu
referenčného
systému v prvom
kroku
testu
selektivity a nevzťahujú
sa
na
identifikáciu
cieľa
dane,
ktorá
sa
má
posúdiť z hľadiska
pravidiel
štátnej
pomoci.
Toto
tvrdenie
nemožno
prijať.
37.      Po
prvé
konštatovanie
Súdneho
dvora
uvedené v bode 78
rozsudku
Luxembursko a i./Komisia
sa
jasne
vzťahuje
na
celkovú
analýzu
selektivity, a teda
na
každý z jej
troch
krokov.
38.      Po
druhé
obmedzenie
uvádzané
Komisiou
nie
je
podporené
logikou,
ktorá
je
základom
odôvodnenia
Súdneho
dvora,
ako
je
uvedené v bode 79
rozsudku
Luxembursko a i./Komisia.
Súdny
dvor v tomto
bode
uviedol,
že
„pripustiť,
že
Súdny
dvor
nebude
môcť
určiť,
či
sa
Všeobecný
súd
bez
toho,
aby
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
stotožnil s vymedzením
relevantného
referenčného
rámca,
jeho
výkladom a jeho
uplatnením
ako
rozhodujúceho
parametra
na
účely
preskúmania
existencie
selektívnej
výhody,
by
znamenalo
uznať
možnosť,
že
Všeobecný
súd
sa
prípadne
dopustil
porušenia
ustanovenia
primárneho
práva
Únie,
konkrétne
článku 107
ods. 1 ZFEÚ,
bez
toho,
aby
toto
porušenie
mohlo
byť
sankcionované v rámci
odvolania,
čo
by
bolo v rozpore s článkom 256
ods. 1
druhým
pododsekom
ZFEÚ“.(32)
39.      V súlade s odôvodnením,
ktoré
je
základom
bodov 78 a 79
rozsudku
Luxembursko a i./Komisia,
som
teda
presvedčený,
že
Súdny
dvor
má
právomoc
preskúmať
zistenia
Všeobecného
súdu
týkajúce
sa
vnútroštátneho
práva v súvislosti s vymedzením
cieľa
daňového
opatrenia
na
účely
analýzy
selektivity
podľa
článku 107
ods. 1 ZFEÚ.
40.      Z toho
vyplýva,
že
preskúmanie
tvrdení
odvolateľky v rámci
jej
prvého
odvolacieho
dôvodu
by
sa
nemalo
obmedziť
len
na
otázku,
či
bol
predložený
dôkaz o skreslení
príslušného
ustanovenia
návrhu
zákona.
b)      O prvom odvolacom dôvode
41.      Na
účely
preskúmania
tvrdení
odvolateľky
sa
budem
postupne
zaoberať
vymedzením
cieľa
dane z rizika,
ako
bolo
uvedené v napadnutom
rozsudku, v spornom
rozhodnutí a v návrhu
zákona.
1)      O cieli dane z rizika v napadnutom rozsudku
42.      V bode 41
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
konštatoval,
že z návrhu
zákona
vyplýva,
že
cieľom
dane
je
posilniť
verejné
financie
zlepšením
ich
stavu a udržaním
verejného
dlhu
na
nízkej
úrovni s cieľom
poskytnúť
priestor
pre
riadenie
budúcich
finančných
kríz
tým,
že
sa
uloží
povinnosť
platiť
daň
veľkým
úverovým
inštitúciám,
ktorých
zlyhanie
alebo
vážne
narušenie
ich
činnosti
by
predstavovalo
individuálne a vzhľadom
na
ich
veľkosť a význam
pre
fungovanie
systému
financií
systémové
riziko a malo
by
veľmi
negatívny
vplyv
na uvedený
systém a na
hospodárstvo
vo
všeobecnosti,
čím
by
spoločnosti
spôsobilo
významné
nepriame
náklady.
Rovnaké
veľmi
široké
vymedzenie
je
uvedené v bodoch 58,
80,
81,
93 a 120
napadnutého
rozsudku.
Hoci
Všeobecný
súd v napadnutom
rozsudku
ďalej
spresnil,
že
„daň
[z rizika]
nemá
predchádzať
rizikám,
ktoré
predstavujú
úverové
inštitúcie“(33),
dôraz
sa
jasne
kladie
na
„systémové
riziko“,
ktoré
môžu
úverové
inštitúcie
povinné
platiť
daň
predstavovať
„pre
fungovanie
systému
financií“
vzhľadom
na
ich
„veľkosť a význam“.
2)      O cieli dane z rizika v spornom rozhodnutí
43.      V odôvodneniach
6
až
8
sporného
rozhodnutia
je
daň z rizika
vymedzená
ako
„ročná
daň
vzťahujúca
sa
na
veľké
úverové
inštitúcie
pôsobiace
vo
Švédsku“,
ktorej
cieľom
je
„posilniť
verejné
financie
prostredníctvom
príspevkov
od
veľkých
úverových
inštitúcií,
ktoré
môžu
spoločnosti
spôsobiť
významné
nepriame
náklady,
čím
sa
vytvorí
možnosť
uhradiť
takéto
nepriame
náklady
vyplývajúce z budúcich
finančných
kríz“.
Platitelia
dane z rizika
sú
opísaní
ako
„veľké
úverové
inštitúcie“,
ktoré
„vzhľadom
na
svoju
veľkosť a význam
môžu v prípade
finančnej
krízy
spôsobiť
spoločnosti
významné
nepriame
náklady“.
Vo
vymedzení
cieľa
dane z rizika
uvedenom v týchto
odôvodneniach
sa
pojmy
„systémové
riziko“
ani
„systémovo
významné“
úverové
inštitúcie
vôbec
neuvádzajú.
44.      V rámci
posúdenia,
či
výber
platiteľov
dane a ukazovateľ
použitý
na
identifikáciu
týchto
osôb
odhalili
zjavne
diskriminačné
prvky,
však
Komisia
uvádza,
že
veľké
úverové
inštitúcie
môžu
mať
„systémový
význam“ a že
výška
dlhu
je
„vhodným
ukazovateľom
na
vyjadrenie
systémového
rizika,
ktoré
môže
úverová
inštitúcia
vyvolať“,
ako
aj
„relevantným
ukazovateľom
významu
úverovej
inštitúcie a jej
podielu
na
riziku,
ktoré
môže
jej
zlyhanie
predstavovať“.(34) Je
pravda,
že
Komisia v rámci
týchto
posúdení
uviedla,
že
cieľom
dane z rizika
je
zamerať
sa
na
úverové
inštitúcie,
ktoré
môžu
spôsobiť
významné
nepriame
náklady.(35) Ostatné
odôvodnenia
sporného
rozhodnutia
sú
však
menej
jasné.
Hoci
Komisia
nikdy
otvorene
netvrdí,
že
cieľom
švédskeho
zákonodarcu
bolo
zdaniť
úverové
inštitúcie,
ktoré
predstavujú
systémové
riziko
pre
finančný
systém,
niektoré z jej
posúdení
sa
zdajú
ťažko
zlučiteľné s odlišným
vymedzením
tohto
cieľa(36),
čo
svedčí o podstatnej
nejasnosti v tejto
otázke.
3)      O cieli dane z rizika v návrhu zákona
45.      Vysvetlenia,
ktoré
švédsky
zákonodarca
poskytol v návrhu
zákona,
odhaľujú
ešte
väčší
nedostatok
jasnosti,
pokiaľ
ide o samotný
cieľ
odôvodnenia
existencie
dane z rizika.
46.      Z prípravných
prác
vedúcich k prijatiu
tejto
dane,
ktoré
sa
nachádzajú v spise
Všeobecného
súdu(37),
vyplýva,
že
plán
zaviesť
daň
vo
finančnom
sektore
siaha
do
roku
2015.(38) Návrh
na
zvýšenie
zdanenia
úverových
inštitúcií,
ktoré
by v prípade
finančnej
krízy
mohli
spôsobiť
spoločnosti
významné
nepriame
náklady,
dostal
konkrétnu
formu v roku 2020,
keď
švédsky
minister
financií
predložil
memorandum s názvom
„Daň z rizika
pre
určité
úverové
inštitúcie“,
ktoré
bolo
revidované v roku
2021 a následne
oznámené
Komisii.
47.      V § 5.1
návrhu
zákona, v ktorom
sú
podrobne
uvedené
dôvody
legislatívneho
návrhu
na
zavedenie
dane z rizika,
je
vysvetlené,
že
veľké
inštitúcie
tvoria
tak
dôležitú
súčasť
finančného
systému,
že
ich
zlyhanie
alebo
vážne
narušenie
ich
činnosti
by
malo
negatívne
dôsledky
na
finančný
systém
alebo
hospodárstvo.
Podľa
tohto
ustanovenia
sú
tieto
inštitúcie
„systémovo
významné“ a ich
zlyhanie
predstavuje
„systémové
riziko“,
ktoré
je
definované
ako
hrozba
pre
finančnú
stabilitu.(39) Vysvetľuje,
že
finančný
systém
je
zraniteľný a že
napriek
predpisom
upravujúcim
úverové
inštitúcie – ako
sú
predpisy
týkajúce
sa
kapitálovej
primeranosti a riešenia
krízových
situácií – a dohľadu
nad
úverovými
inštitúciami
je
stále
možné,
že v budúcnosti
sa
vyskytnú
finančné
krízy. V návrhu
zákona
sa
zdôrazňuje,
že
finančné
krízy
môžu
byť
veľmi
nákladné a môžu
mať
dlhodobé
negatívne
dôsledky
pre
domácnosti,
podniky a verejný
sektor.
Pokles
hospodárskeho
rastu v dôsledku
finančnej
krízy
má
za
následok
nepriame
náklady v hospodárstve.(40) Podľa § 5.1
návrhu
zákona
tieto
dôsledky
odôvodňujú
zvýšenie
zdanenia
úverových
inštitúcií,
ktoré v prípade
finančnej
krízy
môžu
spoločnosti
spôsobiť
významné
nepriame
náklady. V tomto
ustanovení
návrhu
zákona
sa
ďalej
zdôrazňuje,
že
riziko,
že v situácii
finančnej
krízy
môže
inštitúcia
vytvárať
nepriame
náklady
pre
spoločnosť,
sa
líši
aj v závislosti
od
jej
veľkosti a významu. V tomto
zmysle
malé
inštitúcie
neovplyvňujú
makroekonomický
vývoj v rovnakej
miere
ako
veľké
inštitúcie. V dôsledku
toho
úverové
inštitúcie,
ktoré
vzhľadom
na
svoju
veľkosť a význam
pre
fungovanie
finančného
trhu a makroekonomický
vývoj
„môžu v prípade
finančnej
krízy
spôsobiť
významné
nepriame
náklady,
musia
platiť
dodatočnú
daň“.
48.      V § 6
návrhu
zákona,
ktorý
obsahuje
posúdenie
švédskych
orgánov
týkajúce
sa
zlučiteľnosti
navrhovanej
dane z rizika s právom
Únie v oblasti
štátnej
pomoci,
sa
uvádza,
že
cieľom
tejto
dane
je
kompenzovať
riziko,
ktoré
niektoré
úverové
inštitúcie
predstavujú
pre
makroekonomické
podmienky
vo
Švédsku
vzhľadom
na
svoju
veľkosť a finančnú
situáciu.
Tieto
úverové
inštitúcie
sú
„významné“, a preto
by
mali
byť
zdanené. V analýze
vykonanej v tomto
ustanovení
sa
ďalej
zdôrazňuje,
že v súlade s bankovým
regulačným
rámcom
Únie
miera
významnosti
vplyvu
úverovej
inštitúcie
na
finančný
systém
závisí
od
jej
veľkosti a zložitosti,
ako
aj
od
rozsahu
jej
činností.
Podľa
memoranda
sú
úverovými
inštitúciami,
ktoré
majú
byť
zdanené,
len
inštitúcie,
ktoré
vzhľadom
na
svoju
veľkosť
predstavujú
potenciálne
riziko
významných
nepriamych
nákladov
pre
spoločnosť.
Pripomína,
že
účelom
dane
je
zdaniť
úverové
inštitúcie,
ktoré v prípade
finančnej
krízy
môžu
spoločnosti
spôsobiť
významné
nepriame
náklady.
49.      Napriek
nejednoznačnosti
návrhu
zákona v otázke
samotného
účelu
dane z rizika,
najmä
pokiaľ
ide o výber
platiteľov
dane,
je
podľa
môjho
názoru
potrebné
uviesť
nasledujúce
pripomienky.
50.      Po
prvé
švédske
orgány
odkazujú
na
„systémovo
významné“
úverové
inštitúcie
len v § 5.1
návrhu
zákona.(41) Vo
zvyšnej
časti
návrhu
zákona
sa
odkazuje
na
„významnosť“
úverových
inštitúcií
alebo
všeobecnejšie
na
ich
„veľkosť a význam“.
51.      Po
druhé v uvedenom
ustanovení
návrhu
zákona
sú
pojmy
„systémovo
významné
úverové
inštitúcie“ a „systémové
riziko“
použité
spôsobom,
ktorý
odráža
zodpovedajúce
vymedzenia v bankovom
regulačnom
rámci
Únie.(42) Tieto
pojmy
sú
však
uvedené
len s cieľom
odlíšiť
„veľké
úverové
inštitúcie“
od
„malých
úverových
inštitúcií“, a to s dôrazom
na
význam
veľkých
úverových
inštitúcií
pre
finančný
systém v porovnaní s významom
malých
úverových
inštitúcií
pre
tento
systém.
Švédske
orgány
predovšetkým
používajú
prívlastky
„systémovo
významné“,
„významné“ a „veľké“
zameniteľne.
52.      Po
tretie
kritérium
použité v celom
návrhu
zákona
na
určenie,
ktoré
úverové
inštitúcie
podliehajú
dani z rizika,
odkazuje
skôr
na
ich
„veľkosť a význam“
pre
fungovanie
finančného
systému
než
na
to,
či
predstavujú
systémové
riziko.
53.      Po
štvrté v návrhu
zákona
sa
opakovane
zdôrazňuje,
že
cieľom
dane z rizika
je
zdaniť
úverové
inštitúcie,
ktoré
predstavujú
riziko,
že v prípade
finančnej
krízy
spôsobia
spoločnosti
vo
Švédsku
významné
„nepriame
náklady“.
4)      Predbežný záver
54.      Napriek
nejasnosti
návrhu
zákona a určitým
nezrovnalostiam v spornom
rozhodnutí
možno
dospieť k záveru,
že
pokiaľ
ide o platiteľov
dane,
cieľom
dane z rizika
stanovenej v týchto
aktoch
nebolo
zdaniť
úverové
inštitúcie,
ktoré
predstavujú
systémové
riziko
pre
finančný
systém – na
rozdiel
od
toho,
čo
Všeobecný
súd
uviedol v bode 41
napadnutého
rozsudku a zopakoval
vo
svojej
analýze
–,
ale
zdaniť
úverové
inštitúcie,
ktorých
dlhy
presahujú
vopred
stanovenú
prahovú
hodnotu,
označované
ako
„veľké
úverové
inštitúcie“.
55.      Úsilie
Komisie a Švédska
vyvinuté v ich
písomných
pripomienkach s cieľom
preukázať,
že
Všeobecný
súd
postupoval
vo
svojej
rekonštrukcii
cieľa
dane z rizika v súlade
so
sporným
rozhodnutím a návrhom
zákona,
nie
je
presvedčivé a v skutočnosti
jasne
odhaľuje,
že
takýto
súlad
je
ťažké
preukázať.(43)
56.      Všeobecný
súd v úsilí
objasniť
nejasnosti v návrhu
zákona
skombinoval
niektoré z pojmov
uvedených v tomto
návrhu s cieľom
sformulovať
svoju
vlastnú
definíciu
účelu
dane z rizika,
ktorá
nezodpovedá
definícii
zamýšľanej
švédskym
zákonodarcom.
Ako
vysvetlím
nižšie,
Všeobecnému
súdu
to
umožnilo
použiť
pri
zamietnutí
tvrdení
predložených
žalobkyňami v prvostupňovom
konaní
do
istej
miery
kruhové
odôvodnenie,
pričom
sa
alternatívne
opieral o jeden
alebo
druhý z týchto
pojmov.
57.      Z vyššie
uvedených
dôvodov
zastávam
názor,
že
Všeobecný
súd
pri
určovaní
cieľa
dane z rizika
nesprávne
vyložil
príslušné
vnútroštátne
právo, a tým
nesprávne
vymedzil
tento
cieľ.
5)      Záver k prvému odvolaciemu dôvodu
58.      Vzhľadom
na
uvedené
skutočnosti
navrhujem
prvému
odvolaciemu
dôvodu
vyhovieť.
c)      O prvej časti druhého odvolacieho dôvodu
59.      Ako
už
bolo
uvedené, v prvej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
konštatoval,
že
určenie
cieľa
dane z rizika
nevyvoláva
závažné
ťažkosti
odôvodňujúce
začatie
formálneho
vyšetrovacieho
konania
podľa
článku 108
ods. 2 ZFEÚ.
Odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
pri
vyvodení
tohto
záveru
riadne
neporovnal
odôvodnenie
sporného
rozhodnutia s informáciami
dostupnými v čase,
keď
Komisia
prijala
svoje
rozhodnutie.
60.      Poznamenávam,
že
podľa
ustálenej
judikatúry,
ktorá
sa
odráža v článku 4
ods. 4
nariadenia 2015/1589,
keď
Komisia
po
predbežnom
preskúmaní
zistí,
že
vznikli
pochybnosti o kvalifikácii
predmetného
štátneho
opatrenia
ako
„pomoci“ v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ,
alebo
ak
je
klasifikované
ako
pomoc, o jeho
zlučiteľnosti s vnútorným
trhom,
Komisia
je
povinná
začať
konanie
podľa
článku 108
ods. 2 ZFEÚ,
pričom v tejto
súvislosti
nedisponuje
voľnou
úvahou.(44)
61.      Súdu
Únie,
ktorý
rozhoduje o návrhu
na
zrušenie
rozhodnutia
Komisie o nevznesení
námietok,
preto
prináleží
určiť,
či
posúdenie
informácií a skutočností,
ktorými
Komisia
disponovala v priebehu
fázy
predbežného
posudzovania
predmetného
vnútroštátneho
opatrenia,
malo
objektívne
vyvolať
pochybnosti o jeho
posúdení
ako
pomoci,
pretože v prípade
takýchto
pochybností
treba
začať
formálne
vyšetrovacie
konanie.(45)
62.      V prejednávanej
veci
žalobkyne v prvostupňovom
konaní
kritizovali
nejasnosť
cieľa
dane z rizika,
ako
ho
vymedzili
švédske
orgány a s ktorým
sa
Komisia
stotožnila.
Tvrdili,
že
tento
cieľ
je
i)
sám
osebe
neobjektívny,
lebo
je
príliš
úzky a zameraný
na
nehomogénnu
kategóriu
podnikov,
konkrétne
na
„veľké
úverové
inštitúcie“
vymedzené
výškou
ich
dlhov;
ii)
vágny,
keďže
sa
opiera o nejasné
pojmy,
ako
sú
„významné
nepriame
náklady“, a iii)
nekonzistentný,
lebo
návrh
zákona
neobsahuje
nijaké
pravidlá
týkajúce
sa
spôsobu,
akým
sa
budú
využívať
výnosy z dane z rizika.
63.      V bodoch 39
až
43
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
namiesto
toho,
aby
odpovedal
na
tieto
tvrdenia
vzhľadom
na
cieľ
dane z rizika,
ako
bol
posúdený v spornom
rozhodnutí,
preformuloval
tento
cieľ
na
základe
svojho
vlastného
výkladu
návrhu
zákona,
pričom
sa
usiloval
objasniť a zosúladiť
rôzne
vyjadrenia
uvedené v tomto
návrhu.
Všeobecný
súd
tak
neposúdil,
ako
sa
od
neho
vyžadovalo,
či
vzhľadom
na
tvrdenia
predložené
žalobkyňami
Komisia
mala
mať
pochybnosti
pri
schvaľovaní
cieľa
dane z rizika,
ako
ho
opísali
švédske
orgány.
64.      Odvolateľka
teda
správne
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
neposúdil,
či
vymedzenie
cieľa
dane z rizika
vyvoláva
závažné
ťažkosti,
ktoré
by
odôvodňovali
začatie
formálneho
vyšetrovacieho
konania.
65.      Všeobecný
súd
navyše
vôbec
neodpovedal
na
tvrdenie
týkajúce
sa
zaujatého
„rozsahu“
cieľa
dane z rizika, s ktorým
sa
Komisia
stotožnila.
Žalobkyne v prvostupňovom
konaní v podstate
tvrdili,
že
všetky
úverové
inštitúcie
môžu v prípade
finančnej
krízy
spôsobiť
nepriame
náklady, a preto
by
sa
mali
považovať
za
rovnako
dotknuté
daňou,
ktorej
účelom
je
pokryť
takéto
náklady.
Skutočnosť,
že
spomedzi
všetkých
účastníkov
trhu
bol v počiatočnej
fáze
identifikovaný a zahrnutý
do
vymedzenia
cieľa
dane z rizika
veľmi
malý
počet
úverových
inštitúcií,
teda
mohla
skresliť
celú
analýzu
selektivity a mala
vyvolať
pochybnosti o správnosti
tohto
vymedzenia.
Všeobecný
súd
toto
tvrdenie
zamietol,
pričom
sa
obmedzil
na
konštatovanie,
že
identifikácia
„veľkých
úverových
inštitúcií“
ako
daňovníkov
je v súlade s cieľom
dane z rizika,
ako
bol
nanovo
vymedzený v napadnutom
rozsudku,
čím
sa
nevyjadril k podstate
tohto
tvrdenia.
66.      Otázka
vznesená
odvolateľkou
však
bola
dôležitá.
67.      Účelové
dane,
ako
je
daň
skúmaná v rámci
prejednávaného
odvolania,
ktoré
existujú
mimo
širšieho
daňového
systému,
si
vyžadujú
cielenú
analýzu, v ktorej
má
kľúčový
význam
druhý
krok
testu
selektivity v troch
krokoch,
ktorý
bol
pripomenutý v bode 23
vyššie.
Selektivita
sa
musí
posudzovať
na
základe
presných
kritérií,
ktoré
zaručujú,
že
zdanenie
ad
hoc
možno
uznať
ako
štátnu
pomoc
dokonca
aj v prípade
neexistencie
jasného
všeobecného
referenčného
systému,
pričom
sa
musí
súčasne
zabrániť
tomu,
aby
sa
jednoduché
odchýlky
od takéhoto
systému
automaticky
považovali
za
selektívne.
68.      V tomto
kontexte
je
správne
vymedzenie
cieľa
samostatnej
dane – vo
vzťahu
ku
ktorej
sa v prvom
kroku
analýzy
selektivity
posudzuje
referenčný
systém a v druhom
kroku
sa
vykonáva
test
porovnateľnosti – zásadné a ešte
dôležitejšie v prípade
asymetrických
daní,(46) ako
je
daň z rizika,
kde
je
potrebné
odôvodniť
rozlišovanie
daňovej
povinnosti
na
základe
celkového
cieľa
opatrenia.
69.      V prejednávanej
veci
žalobkyne v prvostupňovom
konaní
kritizovali
aj
nejasnosť a vágnosť
cieľa
dane z rizika,
ako
ho
vymedzili
švédske
orgány a s ktorým
sa
Komisia
stotožnila. V tejto
súvislosti
odkazujem
na
analýzu
týkajúcu
sa
prvého
odvolacieho
dôvodu, v ktorej
som
poukázal
na
nejasnosť
návrhu
zákona a nezrovnalosti v spornom
rozhodnutí,
pokiaľ
ide o určenie
tohto
cieľa.
70.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
treba
podľa
môjho
názoru
vyhovieť
aj
prvej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu, a to
bez
ohľadu
na
výsledok
prvého
odvolacieho
dôvodu.
d)      O štvrtom odvolacom dôvode
71.      Svojím
štvrtým
odvolacím
dôvodom
odvolateľka
namieta
skreslenie
skutkového
stavu a dôkazov
na
základe
tých
istých
tvrdení,
aké
uvádza
na
podporu
prvého
odvolacieho
dôvodu.
Vzhľadom
na
ustálenú
judikatúru
Súdneho
dvora
skreslenie
musí
zjavne
vyplývať z dokumentov v spise
bez
toho,
aby
bolo
potrebné
vykonať
nové
posúdenie
skutkového
stavu a dôkazov.(47)
72.      Ako
sa
uvádza v bodoch 32
až
40
vyššie,
odvolateľka
nemusela
preukázať
skreslenie
príslušného
vnútroštátneho
práva,
aby
mohla
namietať
vymedzenie
cieľa
dane z rizika v napadnutom
rozsudku.
Všeobecný
súd
sa
však
podľa
môjho
názoru
tým,
že
preformuloval
cieľ
dane z rizika a neuznal
nejasnosť
návrhu
zákona,
ako
bolo
vysvetlené v rámci
analýzy
prvého
odvolacieho
dôvodu,
dopustil
takéhoto
skreslenia.
Všeobecný
súd
tiež
nesprávne
vyložil
sporné
rozhodnutie.(48)
e)      Záver týkajúci sa prvého odvolacieho dôvodu, štvrtého odvolacieho dôvodu a prvej časti druhého odvolacieho dôvodu
73.      Z vyššie
uvedených
dôvodov
zastávam
názor,
že
napadnutý
rozsudok
je
poznačený
nesprávnymi
právnymi
posúdeniami,
ktoré
odvolateľka
uvádza
vo
svojom
prvom a štvrtom
odvolacom
dôvode,
ako
aj v prvej
časti
svojho
druhého
odvolacieho
dôvodu.
Keďže
správne
určenie
cieľa
daňového
opatrenia
je
kľúčové
pre
celkovú
analýzu
jeho
selektivity
podľa
článku 107
ods. 1 ZFEÚ,
tieto
nesprávne
posúdenia
musia
podľa
môjho
názoru
viesť k zrušeniu
rozsudku.
74.      Pre
prípad,
že
Súdny
dvor
sa
nestotožní s mojím
návrhom,
pristúpim k analýze
zvyšnej
časti
odvolania.
2.      O druhom odvolacom dôvode
75.      Svojím
druhým
odvolacím
dôvodom
odvolateľka
Všeobecnému
súdu
vytýka,
že
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia
pri
uplatnení
článkov 107 a 108 ZFEÚ,
keď
konštatoval,
že
žalobkyne v prvostupňovom
konaní
nepreukázali,
že
Komisia
mala
mať
pri
posúdení
dane z rizika
závažné
ťažkosti
vedúce k začatiu
formálneho
vyšetrovacieho
konania.
76.      Druhý
odvolací
dôvod
sa
skladá z troch
častí.
Prvá
časť
sa
týka
určenia
cieľa
dane z rizika.
Táto
časť
už
bola
preskúmaná.
Druhá a tretia
časť
sa
týkajú
posúdenia
referenčného
systému
dane z rizika a posúdenia
existencie
odchýlky
od tohto
systému.
77.      Predtým,
ako
sa
budem
zaoberať
touto
druhou a treťou
časťou,
poznamenávam,
že
hoci
niektoré
tvrdenia
uvedené
na
podporu
druhého
odvolacieho
dôvodu
vychádzajú z predpokladu,
že
Súdny
dvor
považuje
cieľ
dane z rizika
za
správne
vymedzený
ako
zdanenie
systémového
rizika,
nie
je
to
tak v prípade
všetkých
týchto
tvrdení.
Väčšina
týchto
tvrdení,
ako
vysvetlím
ďalej,
totiž v konečnom
dôsledku
kritizuje
odôvodnenie
Všeobecného
súdu
bez
ohľadu
na
to,
ako
je
cieľ
dane z rizika
vymedzený.
a)      O druhej časti druhého odvolacieho dôvodu
78.      V druhej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď v bodoch 44
až
99
napadnutého
rozsudku
konštatoval,
že
Komisia
nemala
závažné
ťažkosti
pri
posúdení
referenčného
systému
dane z rizika.
79.      V spornom
rozhodnutí
Komisia
vymedzila
referenčný
systém
na
účely
analýzy
podmienky
selektivity
ako
systém
obmedzený
na
daň z rizika,
konkrétne
účelovú
daň z rizika,
na
základe
týchto
skutočností:
i)
základ
dane
založený
na
dlhoch
úverových
inštitúcií;
ii)
sadzba
dane
vo
výške
0,05 % v zdaňovacom
období
začínajúcom v roku
2022;
iii)
platitelia
dane
vymedzení
ako
úverové
inštitúcie
usadené
vo
Švédsku
alebo
vykonávajúce
podnikateľskú
činnosť
prostredníctvom
pobočky
vo Švédsku;
iv)
existencia
prahovej
hodnoty a v)
mechanizmus
konsolidácie
pre
situácie v rámci
skupiny
pri
výpočte
prahovej
hodnoty a základu
dane
(pozri
odôvodnenie
38
sporného
rozhodnutia).
80.      Odvolateľka
uvádza
na
podporu
druhej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu
tri
výhrady,
ktoré
sa
týkajú
výberu
základu
dane,
platiteľov
dane a prahovej
hodnoty
dane.
1)      O základe dane
81.      Odvolateľka
tvrdí,
že
ak
cieľom
dane z rizika
bolo
zdaniť
systémové
riziko,
ako
to
konštatoval
Všeobecný
súd,
celkové
dlhy
nie
sú
dobrým
ukazovateľom,
keďže
identifikácia
systémového
rizika
je
komplexným
posúdením a nemožno
ju
vykonať
na
základe
jediného
parametra.
Odvolateľka
tiež
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
iba
prijal
posúdenie
vykonané v tejto
súvislosti
Komisiou,
bez
toho,
aby
vykonal
riadne
preskúmanie.
82.      Chcem
poukázať
na
to,
že v spornom
rozhodnutí
Komisia
dospela k záveru,
že
súčet
dlhov
ako
ukazovateľ
na
vymedzenie
toho,
ktoré
úverové
inštitúcie
by
mali
podliehať
dani z rizika,
je
vlastný
referenčnému
systému,
je v súlade s jeho
cieľom a v koncepcii
dane
neodhaľuje
zjavne
diskriminačný
prvok.(49)
83.      Žalobkyne v prvostupňovom
konaní
tvrdili,
že
dlhy
sa,
na
rozdiel
od
aktív,
nespájajú s rizikom a že
to
isté
platí
aj
pre
veľkosť
úverových
inštitúcií.
Dodali,
že
nepriame
náklady
alebo
riziko
takýchto
nákladov
nie
sú
priamo
úmerné
dlhom
úverovej
inštitúcie,
na
čo
bola
Komisia
upozornená.
Komisia
preto
riadne
nepreskúmala,
či
základ
dane,
ktorý
zvolilo
Švédske
kráľovstvo,
zaviedol
do
referenčného
systému
zjavne
diskriminačný
parameter.
Tvrdili
tiež,
že v rozpore s tým,
čo
vyžaduje
nedávna
judikatúra
týkajúca
sa
daňových
opatrení a selektivity,
oznámené
opatrenie
buď
významne
zaťažilo
daňou
celý
daňový
základ
podnikov,
alebo
neupravilo
vôbec
žiadne
daňové
zaťaženie.(50)
84.      Všeobecný
súd
na
základe
rozsudkov
zo 16. marca 2021,
Komisia/Poľsko(51) a Komisia/Maďarsko(52),
rozhodol,
že
právo
Únie
nebráni
tomu,
aby
sa
zdanenie,
ktoré
nie
je
progresívne,
zakladalo
na kumulovanom
súčte
dlhov
úverových
inštitúcií, a že
okolnosť,
že
existujú
relevantnejšie
alebo
presnejšie
ukazovatele,
je v oblasti
štátnej
pomoci
irelevantná,
keďže
cieľom
práva
Únie v tejto
oblasti
je
len
zrušenie
selektívnych
výhod, z ktorých
môžu
mať
prospech
určité
podniky
na
úkor
iných
podnikov,
ktoré
sa
nachádzajú v porovnateľnej
situácii
(bod 57
napadnutého
rozsudku).
Všeobecný
súd
dodal,
že
cieľom
dane
nie
je
predchádzať
rizikám,
ktoré
predstavujú
úverové
inštitúcie,
alebo
ich
vyriešiť,
čo
znamená,
že z tohto
dôvodu
švédske
orgány
neboli
povinné
prijať
ukazovatele
osobitne
navrhnuté
tak,
aby
boli
zamerané
na
tieto
riziká
(bod 58
napadnutého
rozsudku).
Napokon
Všeobecný
súd
zohľadnil
scenár, v ktorom
úverové
inštitúcie
krížovo
vlastnia
svoje
dlhopisy, a dospel k záveru,
že
čím
vyššie
sú
dlhy,
tým
väčšie
je
riziko
pre
finančný
systém,
lebo
úverová
inštitúcia
nemusí
byť
schopná
splatiť
svoje
dlhy.
Na
základe
tohto
scenára
dospel k záveru,
že
kritérium
založené
na
výške
dlhu s cieľom
rozlišovať
medzi
úverovými
inštitúciami
podľa
toho,
či
je
ich
vplyv
na
finančný
systém
silnejší
alebo
slabší,
je v súlade
so
sledovaným
cieľom.
85.      Tvrdenia,
ktoré
odvolateľka
uvádza
proti
bodom 57,
58 a 59
napadnutého
rozsudku,
sú
podľa
môjho
názoru
opodstatnené z dôvodov
uvedených
nižšie.
86.      V prvom
rade
podobnosti
medzi
prejednávanou
vecou a vecami, v ktorých
boli
vydané
rozsudky
Komisia/Poľsko a Komisia/Maďarsko,
sú
minimálne.
87.      Po
prvé
tieto
rozhodnutia
sa
veľmi
konkrétne
týkajú
daní z obratu,
pri
ktorých
sa
zaťaženie
rovnomerne,
ale
progresívne
vzťahovalo
na
hrubý
predaj.
Daň z rizika
je
veľmi
odlišná.
Daňová
povinnosť
vzniká
po
dosiahnutí
prahovej
hodnoty a neexistuje
mechanizmus
úpravy
uplatňovanej
sadzby.(53) Po
druhé v rámci
daní, o ktoré
išlo v rozsudkoch
Komisia/Poľsko a Komisia/Maďarsko,
neboli
stanovené
oslobodenia
od
daňovej
povinnosti,
zatiaľ
čo v rámci
dane z rizika
áno.(54) Po
tretie
obrat a dlhy
sú
dva
ukazovatele,
ktoré
nemožno
porovnávať:
prvý
je
vyjadrením
platobnej
schopnosti
zdaniteľnej
osoby,
zatiaľ
čo
druhý
je
ukazovateľom
pre
výpočet
jej
zadlženosti.
Po
štvrté
vo
veciach, v ktorých
boli
vydané
tieto
rozsudky,
neexistovala
nijaká
otázka
zasahovania
do
existujúceho
regulačného
rámca
Únie.
88.      Za
týchto
okolností
samotný
odkaz
na
rozsudky
Komisia/Poľsko a Komisia/Maďarsko,
ako
aj
na
širokú
mieru
voľnej
úvahy,
ktorou
disponujú
členské
štáty,
nepostačoval
na
odôvodnenie
záveru
Všeobecného
súdu,
podľa
ktorého
Komisia
nemala
závažné
ťažkosti
pri
posúdení
ukazovateľa,
ktorý
zvolil
švédsky
zákonodarca a ktorý
Komisia
schválila
ako
základ
dane z rizika.
89.      Všeobecný
súd
tým,
že v bode 57
napadnutého
rozsudku – v ktorom
parafrázoval
rozsudky
Komisia/Poľsko a Komisia/Maďarsko – iba
uviedol,
že
„právo
Únie
nebráni
tomu,
aby
sa
zdanenie,
ktoré
nie
je
progresívne,
zakladalo
na
kumulovanom
súčte
dlhov
úverových
inštitúcií“,
odmietol,
ako
správne
tvrdí
odvolateľka,
vykonať
riadne
preskúmanie
existencie
takýchto
závažných
ťažkostí.
Takáto
analýza
by
zahŕňala
preskúmanie
otázky,
či
na
základe
informácií
dostupných v priebehu
predbežného
konania a vzhľadom
na
osobitné
charakteristiky
dane z rizika
Komisia
mohla
bez
toho,
aby
vzbudila
pochybnosti,
dospieť k záveru,
že
kumulovaný
súčet
dlhov
ako
základ
dane
je v súlade s cieľom
tejto
dane
bez
ohľadu
na
jej
vymedzenie a je
legitímnym
vyjadrením
výkonu
daňovej
suverenity
Švédska.
90.      V prejednávanej
veci
bola
dôkladná
analýza
ešte
nevyhnutnejšia.
Ako
som
už
uviedol,
ak
daňové
opatrenie
môže
zasahovať
do existujúcich
regulačných
rámcov
Únie – ako
je
to v prípade
dane z rizika
bez
ohľadu
na
to,
ako
je
vymedzený
jej
cieľ – jeho
dôsledky
na riadne
fungovanie
je
potrebné
dôkladne
preskúmať.
Hoci
zdanenie
zamerané
na
prípad,
že
preventívne
politiky
stanovené
právom
Únie,
ako
sú
politiky
spadajúce
do
bankového
regulačného
rámca
Únie,
nedokážu
zabrániť
finančnej
kríze,
nie
je
samo
osebe
zakázané,
výkon
daňovej
právomoci
členských
štátov v tejto
oblasti
sa
napriek
tomu
musí
preskúmať
vzhľadom
na
regulačný
kontext,
do
ktorého
patrí.
91.      V druhom
rade,
pokiaľ
ide o tvrdenie
Všeobecného
súdu,
podľa
ktorého
daň z rizika
nemá
predchádzať
systémovému
riziku
alebo
ho
vyriešiť,
stačí
uviesť,
že
asymetrická
daň,
akou
je
daň z rizika,
ktorá
ukladá
daňové
zaťaženie
len
malému
počtu
(systémovo
významných/veľkých)
úverových
inštitúcií
na
základe
výšky
ich
dlhov,
môže
viesť
úverové
inštitúcie
povinné
platiť
túto
daň k udržiavaniu
dlhov
na
nízkej
úrovni.
92.      V treťom
rade,
pokiaľ
ide o bod 59
napadnutého
rozsudku,
chcem
poukázať
na
to,
že
Všeobecný
súd
len
zopakoval
to,
čo
je
uvedené v § 5.1
návrhu
zákona, v ktorom
švédsky
zákonodarca
znázornil
typický
scenár
finančnej
prepojenosti
medzi
inštitúciami a jej
negatívny
vplyv
na finančnú
stabilitu.
Nie
je
však
jasné,
ako
Všeobecný
súd
len
na základe
tohto
scenára
dospel k záveru,
že
výška
dlhu
je
spoľahlivým
ukazovateľom
na
to,
aby
sa
„rozlíšil[o]
medzi
úverovými
inštitúciami
podľa
toho,
či
je
ich
vplyv
na
finančný
systém
silnejší
alebo
slabší“. V základe
dane z rizika,
ako
je
stanovený v návrhu
zákona,
sa
výslovne
nezohľadňuje
úroveň
prepojenosti
prostredníctvom
dlhopisov.
Okrem
toho z návrhu
zákona
nevyplýva,
ako
správne
uvádza
odvolateľka,
že
švédsky
zákonodarca
vychádzal z predpokladu,
že
úverové
inštitúcie,
ktoré
sú
platiteľmi
dane z rizika,
vo
významnej
miere
krížovo
vlastnia
svoje
dlhopisy.
Napokon
samotná
Komisia
sa
pri
posúdení
základu
dane v spornom
rozhodnutí
neopierala o prepojenosť.
93.      Vzhľadom
na
uvedené
skutočnosti
zastávam
názor,
že
prvej
výhrade
druhej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu
treba
vyhovieť.
2)      O platiteľoch dane
94.      Druhá
výhrada
druhej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu
smeruje
proti
bodom 73
až
82
napadnutého
rozsudku, v ktorých
Všeobecný
súd
dospel k záveru,
že
odvolateľka
nepreukázala,
že
Komisia
mala
mať
závažné
ťažkosti
pri
posúdení
týkajúcom
sa
platiteľov
dane z rizika.
95.      Odvolateľka
uvádza
na
podporu
svojej
výhrady
štyri
tvrdenia.
96.      Po
prvé
odvolateľka
spochybňuje
bod 73
tohto
rozsudku, v ktorom
Všeobecný
súd
zamietol
tvrdenie
žalobkýň v prvostupňovom
konaní
založené
na
tom,
že
neexistuje
dokonalý
vzájomný
vzťah
medzi
zoznamom
úverových
inštitúcií,
ktoré
sú
platiteľmi
dane z rizika, a zoznamom
systémovo
dôležitých
inštitúcií,
ktoré
identifikoval
Riksgäldskontoret
(Úrad
verejného
dlhu,
Švédsko).
Odvolateľka
zdôrazňuje,
že
platiteľmi
dane z rizika
je
deväť
úverových
inštitúcií, z ktorých
dve
sa
nepovažujú
za
systémovo
významné
na
účely
rámca
riešenia
krízových
situácií,
ako
bol
prebratý
vo
Švédsku, a že
tri
banky
považované
za
systémovo
významné
nepodliehajú
dani z rizika.
Podľa
odvolateľky
tieto
nezrovnalosti
medzi
týmito
dvoma
zoznamami, o ktorých
Komisia v priebehu
predbežného
konania
vedela,
jasne
preukazujú
nesúlad
medzi
platiteľmi
dane z rizika a cieľom
dane,
ako
ho
vymedzil
Všeobecný
súd.
97.      Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
Komisia,
toto
tvrdenie
nie
je
čisto
vecné,
ale
spochybňuje
právnu
kvalifikáciu
skutkového
stavu
Všeobecným
súdom, a teda
je
prípustné.
98.      V bodoch 73
až
75
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd v podstate
konštatoval,
že
tieto
dva
zoznamy
systémovo
významných
inštitúcií
podľa
smernice BRRD a úverových
inštitúcií,
ktoré
sú
platiteľmi
dane z rizika,
boli
vypracované
na
základe
odlišných
kritérií.
Všeobecný
súd
tiež
zdôraznil
rozdiely
medzi
cieľmi
sledovanými
daňou z rizika a cieľmi
sledovanými
bankovým
regulačným
rámcom
Únie.
Konkrétne
poukázal
na
to,
že
účelom
smernice
BRRD
je
minimalizovať
významné
priame
náklady, a nie
nepriame
náklady, a že
nariadenie
CRR
rieši
priame
náklady
tým,
že
zabráni
tomu,
aby
úverové
inštitúcie
zlyhali.
Pokiaľ
ide o smernicu
DGSD,
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
jej
cieľom
je
zabrániť
tomu,
aby v prípade
zlyhania
úverových
inštitúcií
vkladatelia
prišli o svoje
vklady.
Všeobecný
súd
napokon
dospel k záveru,
že
záťažové
testy,
ktoré v roku 2021
vykonal
Európsky
orgán
pre
bankovníctvo
(EBA)(55),
na
ktoré
sa
odvolávali
žalobkyne v prvostupňovom
konaní(56),
sa
týkali
rizika
zlyhania
úverovej
inštitúcie.
99.      Vzhľadom
na
to,
že
daň z rizika
je
založená
na
finančnom
ukazovateli
(dlh
úverovej
inštitúcie) a jej
cieľom
je
riešiť
prostredníctvom
zdanenia
riziká
spojené s finančnými
krízami – či
už
ide o riziká
pre
finančnú
stabilitu,
alebo o riziko
vzniku
nepriamych
nákladov v dôsledku
takýchto
kríz – odôvodnenie
Všeobecného
súdu
nie
je
podľa
môjho
názoru
uspokojivé.
Skutočnosť,
že
oba
zoznamy – jeden
obsahujúci
úverové
inštitúcie,
ktoré
sú
platiteľmi
tejto
dane, a druhý
obsahujúci
systémovo
významné
inštitúcie
podľa
bankového
regulačného
rámca
Únie – sú
vypracované
na
základe
odlišných
kritérií,
je
úplne
zrejmá a nemôže
odôvodniť
nezrovnalosti,
na
ktoré
poukázali
žalobkyne v prvostupňovom
konaní.
Platí
to o to
viac,
že
tieto
nezrovnalosti
sa
týkajú
povinnosti
prispievať
do
fondu,
ktorý
je
osobitne
určený
na
riešenie
rizík
spojených
so
zlyhaním
banky.(57)
100. Podobne
tak
nie
je
rozhodujúce
ani
tvrdenie,
ktoré
Všeobecný
súd
uviedol v bode 74
napadnutého
rozsudku, a to
že
daň z rizika
sa
nevzťahuje
na
úverové
inštitúcie,
ktoré
predstavujú
väčšie
riziko
zlyhania,
ale
na
úverové
inštitúcie,
ktorých
zlyhanie
môže
spôsobiť
významné
nepriame
náklady.
Samotná
skutočnosť,
že
ciele
dane z rizika a ciele
smernice
BRRD
sa
úplne
nezhodujú – aj
keď
sa
prinajmenšom
navzájom
dopĺňajú – neznamená,
že
je
možné
bez
ďalšieho
preskúmania
vylúčiť
prípadný
zásah v situácii,
keď
dochádza k čiastočnému a asymetrickému
prekrývaniu
medzi
úverovými
inštitúciami,
ktoré
sú
povinné
platiť
príspevky
podľa
týchto
dvoch
nástrojov.
101. Okrem
toho
sa
zdá,
že
odkazy
Všeobecného
súdu
na
bankový
regulačný
rámec
Únie
sú
čiastkové.
Napríklad
pri
odkaze
na
dôsledky
spôsobené
zlyhaním
banky
sa v smernici
BRRD a v nariadení
CRR
konkrétne
neuvádzajú
priame
ani
nepriame
náklady.
Pokiaľ
ide o smernicu
DGSD, v jej
odôvodnení 3
sa
výslovne
odkazuje
na
„náklady
pre
hospodárstvo
ako
celok,
ktoré
súvisia
so zlyhaním
úverovej
inštitúcie…“.
Nie
je
zrejmé,
že
účel
týchto
právnych
nástrojov
sa
obmedzuje
na
účel
„minimalizovať
významné
priame
náklady
pre
spoločnosť“,
ako
uviedol
Všeobecný
súd v bodoch 74 a 75
napadnutého
rozsudku,
najmä
vzhľadom
na
vágne
vymedzenie
„nepriamych
nákladov“ v návrhu
zákona.
102. Za
týchto
okolností
tvrdenie
Švédskeho
kráľovstva,
že v návrhu
zákona
sa
jasne
uvádza,
že
návrh
dane z rizika
nemá
nahradiť
súčasný
regulačný
rámec
Únie,
nemá
veľký
význam.
Príslušné
rámce
Únie v oblasti
riešenia
krízových
situácií
bánk a prudenciálnych
požiadaviek
boli
súčasťou
vnútroštátneho
referenčného
systému,
ktorý
mal
Všeobecný
súd
zohľadniť
pri
preskúmaní
posúdenia
Komisie
týkajúceho
sa
súladu
výberu
švédskeho
zákonodarcu,
pokiaľ
ide o platiteľov
dane z rizika.
103. Prvé
tvrdenie
uvedené
odvolateľkou
je
teda
podľa
môjho
názoru
dôvodné.
104. Po
druhé
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa v bode 79
napadnutého
rozsudku
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
zamietol
tvrdenie
žalobkýň v prvostupňovom
konaní,
podľa
ktorého
jedna z úverových
inštitúcií,
ktorá
je
platiteľom
dane,
požičiava
výlučne
švédskym
obciam, a teda
nespôsobuje
žiadne
nepriame
náklady.
Všeobecný
súd
poznamenal,
že
podľa
judikatúry
sa v prípade
schémy
pomoci
Komisia
môže
obmedziť
na
to,
že
preskúma
všeobecné
charakteristiky
danej
schémy,
pričom
nie
je
povinná
preskúmať
každý
jednotlivý
prípad, v ktorom
sa
táto
schéma
uplatňuje.
105. Takéto
tvrdenie
sa v podstate
týka
intenzity
analýzy
vykonanej
Komisiou.
Je
síce
pravda,
že
podľa
judikatúry
Súdneho
dvora(58) Komisia
nie
je
povinná
vykonať
analýzu
pomoci
poskytnutej v jednotlivých
prípadoch
na
základe
schémy
pomoci.
Možno
si
však
položiť
otázku,
či
je
táto
judikatúra,
ktorá
sa
týkala
prípadov
zahŕňajúcich
daňové
režimy
vzťahujúce
sa
na
stovky
alebo
tisíce
daňovníkov,
relevantná v prejednávanej
veci.
Daň z rizika
sa
vzťahuje
na
deväť
úverových
inštitúcií.
Zdá
sa,
že
Komisia v priebehu
predbežného
posudzovania
vedela
(alebo v každom
prípade
mala
vedieť) o veľmi
obmedzenom
počte
osôb
povinných
platiť
túto
daň,
pričom
na
väčšinu z nich
sa
vzťahuje
aj
bankový
regulačný
rámec
Únie.
Poznamenávam
však,
že
odvolateľka
podľa
všetkého
nespochybňuje
konštatovanie
Všeobecného
súdu
uvedené
na
konci
bodu 79
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého
žalobkyne v prvostupňovom
konaní
nespochybnili
tvrdenia
Komisie a Švédskeho
kráľovstva,
podľa
ktorých
nebolo
riziko
zlyhania
dotknutej
úverovej
inštitúcie
úplne
vylúčené.
Druhé
tvrdenie
uvedené
odvolateľkou
by
teda
mohlo
byť
neúčinné.
106. Po
tretie
odvolateľka
spochybňuje
bod 80
napadnutého
rozsudku, v ktorom
Všeobecný
súd
zamietol
tvrdenie
žalobkýň v prvostupňovom
konaní,
podľa
ktorého
vzhľadom
na
to,
že
všetky
úverové
inštitúcie
spôsobujú
nepriame
náklady,
nie
je
medzi
nimi
potrebné
rozlišovať
na účely
zdanenia
daňou.
107. Aj v tejto
súvislosti
sa
odôvodnenie
Všeobecného
súdu
javí
ako
neuspokojivé.(59) Daň z rizika
bola
zavedená s cieľom
posilniť
verejné
financie
zvýšením
daňových
výnosov
na
pokrytie
nepriamych
nákladov,
ktoré
môžu
vzniknúť v dôsledku
budúcich
finančných
kríz. V zásade
sa to
týka
všetkých
úverových
inštitúcií,
ktoré
môžu
vytvárať
takéto
náklady.
Oslobodenie
niektorých z nich
od
dane
sa
zdá
rozporuplné a odráža
zámer
švédskeho
zákonodarcu
preniesť
bremeno
všetkých
nepriamych
nákladov,
ktoré
by
mohli
vzniknúť v dôsledku
budúcich
finančných
kríz,
na
pár
vybraných
inštitúcií.
Takéto
rozlišovanie
medzi
úverovými
inštitúciami – na
ktoré
poukázali
žalobkyne v prvostupňovom
konaní a ktoré
Všeobecný
súd
obišiel
tým,
že
alternatívne
odkázal
na
neexistenciu
systémového
rizika,
ktoré
predstavujú
nezdanené
úverové
inštitúcie,
alebo
na
schopnosť
zdanených
inštitúcií
vytvárať
významné
nepriame
náklady – vyvoláva
vážne
obavy,
pokiaľ
ide o selektivitu
dane z rizika, a podľa
môjho
názoru
ho
treba
dôkladne
preskúmať.
108. V bode 80
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd s odkazom
na rozsudok z 26. apríla
2018,
ANGED(60),
dodal,
že
„nemožno
poprieť,
že
vplyv
úverových
inštitúcií
na
finančný
systém v značnej
miere
závisí
od
ich
veľkosti a výšky
ich
dlhov“. V tejto
súvislosti
chcem v prvom
rade
poukázať
na
to,
že
Všeobecný
súd
uviedol
„veľkosť“
úverových
inštitúcií a „výšku
ich
dlhov“
ako
dve
odlišné
kritériá, z ktorých
švédsky
zákonodarca
vychádzal.
„Veľkosť“
tých
„veľkých
úverových
inštitúcií“,
ktoré
sú
platiteľmi
dane,
sa
však
určuje
výlučne
na
základe
výšky
ich
dlhov.
Táto
výška
je
teda
jediným
zohľadneným
ukazovateľom.
Pokiaľ
ide o odkaz
Všeobecného
súdu
na
rozsudok
ANGED
I,
musím
priznať,
že
analógiu
medzi
vplyvom
obchodných
prevádzok
na
životné
prostredie a rizikom,
ktoré
predstavuje
výška
dlhu
úverových
inštitúcií
pre
finančný
systém a hospodárstvo
ako
celok,
považujem
za
dosť
pritiahnutú
za
vlasy.
Vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
ANGED
I,
však
Súdny
dvor
konštatoval
existenciu
priamej
súvislosti
medzi
veľkosťou
predajnej
plochy a vplyvmi
na
životné
prostredie.(61) V prejednávanej
veci
takáto
priama
súvislosť
medzi
výškou
dlhov
úverových
inštitúcií,
ktoré
sú
platiteľmi
dane z rizika, a ich
schopnosťou
spôsobiť
spoločnosti
nepriame
náklady
nie
je
jasne
preukázaná,
najmä
ak
sa
nezohľadní
riziko
zlyhania
týchto
inštitúcií.
109. Z vyššie
uvedených
dôvodov
sa
prikláňam k názoru,
že
tretie
tvrdenie
uvedené
odvolateľkou
je
dôvodné.
110. Napokon
odvolateľka
spochybňuje bod 81
napadnutého
rozsudku, v ktorom
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
žalobkyne v prvostupňovom
konaní
nespochybnili,
že
„iba
veľké
úverové
inštitúcie
sú
schopné
svojím
zlyhaním
individuálne
vyvolať
systémové
riziko,
mať
veľmi
negatívny
vplyv
na
finančný
systém a na
hospodárstvo
vo
všeobecnosti a spôsobiť
spoločnosti
významné
nepriame
náklady“.
Odvolateľka v podstate
tvrdí,
že z odôvodnenia
Všeobecného
súdu
vyplýva,
že
švédsky
zákonodarca
môže
uložiť
daň
zo systémového
rizika, v rámci
ktorej
sa
so
systémovo
významnými
úverovými
inštitúciami
zaobchádza
rozdielne.
111. Z rovnakých
dôvodov,
aké
už
boli
uvedené
vyššie,
zastávam
názor,
že
štvrté
tvrdenie
odvolateľky
treba
prijať
bez
ohľadu
na
to,
ako
je
cieľ
dane z rizika
vymedzený.
112. Druhá
výhrada
druhej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu
je
vzhľadom
na
uvedené
skutočnosti
dôvodná.
3)      O prahovej hodnote
113. Treťou
výhradou
druhej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď v bodoch 89
až
98
napadnutého
rozsudku
posúdil
prahovú
hodnotu
zdanenia
daňou z rizika a vzhľadom
na
určený
cieľ
dane z rizika
dospel v bode 99 k záveru,
že
žalobkyne v prvostupňovom
konaní
nepreukázali,
že
Komisia
mala
mať
závažné
ťažkosti
pri
posúdení
tejto
prahovej
hodnoty.
114. V bodoch 89
až
91
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd s odvolaním
sa
na
svoje
vlastné
rozsudky(62),
potvrdené
Súdnym
dvorom v rozsudkoch
Komisia/Poľsko a Komisia/Maďarsko,
rozhodol,
že
Švédskemu
kráľovstvu
nemožno
brániť
jednak v tom,
aby
zaviedlo
daň
sprevádzanú
prahovou
hodnotou
zdanenia, a jednak,
aby
prijalo
mechanizmus
úpravy,
ktorý
môže
viesť
až k oslobodeniu
úverových
inštitúcií,
ktoré
sa
nachádzajú
pod
uvedenou
prahovou
hodnotou,
pokiaľ
tieto
prvky
nie
sú v rozpore s cieľom
dane.
Všeobecný
súd
tiež s odvolaním
sa
na
bod 43
rozsudku z 26. apríla
2018,
ANGED(63),
zdôraznil,
že
určenie
prahovej
hodnoty
zdanenia a spôsobu
výpočtu
základu
dane
patrí
do
voľnej
úvahy
vnútroštátneho
zákonodarcu a okrem
toho
sa
zakladá
na
zložitých
technických
posúdeniach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
iba
obmedzené
preskúmanie
súdu
Únie.
Na
základe
týchto
zásad
preskúmal,
či
uvedená
prahová
hodnota
nie
je v rozpore s cieľom
dane z rizika
alebo
nie
je
zjavne
diskriminačná, a dospel k záveru,
že
to
tak
nie
je.
115. Odvolateľka
podľa
môjho
názoru
správne
spochybňuje
relevantnosť
judikatúry,
na
ktorú
sa
Všeobecný
súd
odvoláva, a správnosť
záveru,
ku
ktorému
dospel.
116. V bode 87
vyššie
som
už
uviedol,
že
daňové
opatrenia, o ktoré
išlo
vo
veciach, v ktorých
boli
vydané
rozsudky
Komisia/Poľsko a Komisia/Maďarsko,
sa
od
dane z rizika
značne
líšili.
Vo
veciach, v ktorých
boli
vydané
tieto
rozsudky,
išlo o progresívnu
povahu
predmetných
daňových
opatrení a presnejšie o rozdiel v priemernej
sadzbe
dane
vyplývajúci z progresívnej
štruktúry
sadzieb. V rámci
dane z rizika
nie
je
stanovený
„mechanizmus
úpravy“,
ak
dôjde k prekročeniu
prahovej
hodnoty a vzniku
daňovej
povinnosti.
117. Daňové
opatrenia, o ktoré
išlo v rozsudkoch
Komisia/Poľsko a Komisia/Maďarsko,
stanovovali
oslobodenie
na
základe
časti
obratu
dosiahnutého v určitej
výške.(64) Všetky
dotknuté
podniky
však
využívali
toto
oslobodenie
pre
časť
svojho
obratu,
ktorá
nepresahovala
strop
zodpovedajúci
pásmu
obratu
oslobodenému
od
dane.
Komisia
teda
proti
tomuto
prvku
predmetných
daňových
opatrení
nenamietala.(65) Podobne v rozsudkoch
ANGED I a II
mechanizmus
daní
stanovoval
všeobecné
oslobodenia,
na
základe
ktorých
žiadny
podnik
neplatil
daň
do
určitej
hraničnej
hodnoty.(66)
118. Naopak v prípade
dane z rizika
takéto
všeobecné
oslobodenie
od dane
neexistuje.
Sadzba
dane
sa
uplatňuje
na
súčet
všetkých
dlhov
úverových
inštitúcií,
ktoré
sú
platiteľmi
dane, a nielen
na
dlhy
presahujúce
prahovú
hodnotu,
ktorá
zakladá
uplatnenie
dane.
Inými
slovami,
daňová
povinnosť k dani z rizika
sa
vzťahuje
aj
na
sumu
pod
deliacou
čiarou
medzi
„veľkými“
alebo
„systémovo
významnými“
inštitúciami,
ktoré
sú
platiteľmi
tejto
dane, a úverovými
inštitúciami,
ktorých
veľkosť z hľadiska
výšky
ich
dlhu
odôvodňuje
ich
vyňatie z tejto
dane.
119. To
malo
vyvolať
vážne
obavy,
pokiaľ
ide o selektívnu
povahu
prahovej
hodnoty a použitý
spôsob
výpočtu
základu
dane,
ako
aj
ich
skutočný
súlad s cieľom
rizika,
nech
už
je
vymedzený
akokoľvek.
120. Pre
úplnosť
treba
pripomenúť,
že v rozsudku
Prezydent
Miasta
Mielca(67)Súdny dvor
spresnil,
že
všeobecné a abstraktné
oslobodenie
od dane
spojené s priamou
daňou
spravidla
nemôže
priznávať
selektívnu
výhodu v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ,
keďže
sa
považuje
za
vlastné
„bežnému“
daňovému
systému.
„Odchylne“
od tohto
pravidla
však
„všeobecné a abstraktné
oslobodenie
od
dane
spojené s priamou
daňou
nemožno
považovať
za
patriace
do
‚bežného‘
daňového
systému,
ak
sa
podmienky
stanovené
relevantnou
právnou
úpravou
na
priznanie
tohto
oslobodenia
právne
alebo
fakticky
týkajú
jednej
alebo
viacerých
špecifických
vlastností
jedinej
kategórie
podnikov,
na
ktoré
sa
môže
vzťahovať
toto
oslobodenie,
keďže
tieto
vlastnosti
sú
neoddeliteľne
spojené s povahou
týchto
podnikov
alebo s povahou
ich
činností“(68).
Okolnosť,
že
oslobodenie
od
dane
sa
môže
vzťahovať
len
na
takúto
ucelenú
kategóriu
podnikov,
môže
totiž
vytvárať
dojem o potenciálne
diskriminačnom a protisúťažnom
charaktere
tohto
oslobodenia,
hoci
samotný
referenčný
rámec
nebol
vytvorený
podľa
zjavne
diskriminačných
parametrov.
121. Bez
ohľadu
na
to,
či
sa
spresnenia
uvedené v rozsudku
Prezydent
Miasta
Mielca
uplatňujú v prípade
asymetrických
daní,
ako
je
daň z rizika, v prejednávanej
veci
úverové
inštitúcie,
ktoré
nie
sú
platiteľmi
dane z rizika,
sú
súčasťou
ucelenej
kategórie
podnikov
identifikovanej
na
základe
špecifických
vlastností
neoddeliteľne
spätých s povahou
ich
činnosti
(úverové
inštitúcie,
ktorých
výška
dlhov
je
nižšia
ako
uplatniteľná
prahová
hodnota) a vzťahuje
sa
na
ne
výnimka z pravidla
stanoveného v tomto
rozsudku.
122. Z vyššie
uvedených
dôvodov
treba
podľa
môjho
názoru
vyhovieť
aj
tretej
výhrade
druhej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu.
4)      Záver k druhej časti druhého odvolacieho dôvodu
123. Vzhľadom
na
uvedené
dôvody
zastávam
názor,
že
druhá
časť
druhého
odvolacieho
dôvodu
je
dôvodná.
b)      O tretej časti druhého odvolacieho dôvodu
124. Odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa v bodoch 116
až
127
napadnutého
rozsudku
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
nekonštatoval,
že
Komisia
mala
mať
závažné
ťažkosti
pri
posúdení
existencie
odchýlky z referenčného
systému.
125. V týchto
bodoch
Všeobecný
súd
dospel k záveru,
že
žalobkyne
nepreukázali,
že
existuje
súbor
súhlasných
nepriamych
dôkazov,
ktorý
by
mohol
preukazovať,
že
úverové
inštitúcie,
ktorých
dlhy
presiahli
prahovú
hodnotu,
sa
vzhľadom
na
cieľ
dane
nachádzajú v skutkovej a právnej
situácii
porovnateľnej
so
situáciou
úverových
inštitúcií,
ktorých
dlhy
túto
prahovú
hodnotu
nepresiahli.
126. Na
podporu
tohto
záveru
sa
Všeobecný
opieral
takmer
výlučne o dôvody,
na
základe
ktorých
predtým
zamietol
tvrdenia
žalobkýň v prvostupňovom
konaní
týkajúce
sa
referenčného
systému. Z tohto
dôvodu
odvolateľka v rámci
tretej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu
opakuje
svoje
výhrady,
ktorými
spochybňuje
tieto
dôvody.
127. Za
týchto
okolností
odkazujem
na
dôvody,
ktoré
som
uviedol v bodoch 78
až
122
vyššie
na
podporu
svojho
záveru,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
posúdenia,
keď
konštatoval,
že
rôzne
aspekty
referenčného
systému
dane z rizika
nevyvolávajú
pochybnosti o ich
diskriminačnej, a teda
selektívnej
povahe.
Ako
som
už
uviedol,
celkový
cieľ
sledovaný
švédskym
zákonodarcom,
konkrétne
posilnenie
verejných
financií s cieľom
pokryť
náklady
spôsobené
spoločnosti v prípade
budúcej
finančnej
krízy,
zdá
sa
neodôvodňuje
bez
vzbudenia
pochybností
uloženie
asymetrického
daňového
zaťaženia
úverovým
inštitúciám,
ktoré
môžu
prispieť k týmto
nákladom,
aj
keď v rôznej
miere.
128. Treba
však
uviesť,
že
odôvodnenie
Všeobecného
súdu,
konkrétne v bode 119
napadnutého
rozsudku, v ktorom
zamietol
tvrdenia
žalobkýň v prvostupňovom
konaní s odkazom
na
svoje
vlastné
zistenia,
podľa
ktorých
referenčný
systém
dane z rizika
nie
je
koncipovaný
zjavne
diskriminačným
spôsobom,
vyvoláva
obavy,
keďže
môže
mať
vplyv
na
správne
vykonanie
druhého
kroku
testu
selektivity.
129. Ako
som
už
uviedol,
druhý
krok, v ktorom
sa
posudzuje
odchylná
povaha
daňového
opatrenia a jeho
selektivita
prima
facie,
je v prípade
zdanenia
ad
hoc
zásadný.
Zdá
sa,
že v napadnutom
rozsudku
bolo
takéto
posúdenie
do
veľkej
miery
začlenené
do
posúdenia
vnútorne
selektívnej
povahy
príslušného
systému
vykonaného v rámci
prvého
kroku.
Toto
posúdenie
selektívnej
povahy
sa
však
po
prvé
zakladá
na
kvantitatívne
odlišnom
kritériu
„zjavnej
diskriminácie“.
Po
druhé
Súdny
dvor
spresnil,
že
aj v prípadoch,
keď
jediným
účelom
dane
je
vytvoriť
daňové
príjmy
určené
na
dosiahnutie
konkrétneho
cieľa,
druhý
krok
testu
selektivity
sa
musí
vykonať v celom
rozsahu.(69)
130. Vzhľadom
na
uvedené
skutočnosti
treba
tretej
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu
vyhovieť.
c)      Záver týkajúci sa druhého odvolacieho dôvodu
131. Zo
všetkých
predchádzajúcich
úvah
podľa
môjho
názoru
vyplýva,
že
druhému
odvolaciemu
dôvodu
treba
vyhovieť.
3.      O treťom odvolacom dôvode
132. Svojím
tretím
odvolacím
dôvodom,
ktorý
smeruje
proti
bodom 40
až
43,
80
až
83,
93,
94 a 121
napadnutého
rozsudku,
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
nepreskúmal
tvrdenia
predložené v prvostupňovom
konaní, a teda
porušil
svoju
povinnosť
odôvodnenia.
133. Poznamenávam,
že v rámci
odvolania
sa
preskúmanie
Súdnym
dvorom
zameriava
najmä
na
overenie
toho,
či
Všeobecný
súd z právneho
hľadiska
odpovedal
dostatočne
na
všetky
tvrdenia,
ktoré
uviedol
odvolateľ.
Odvolací
dôvod
založený
na
tom,
že
Všeobecný
súd
neodpovedal
na
tvrdenia
predložené v prvostupňovom
konaní,
predstavuje v podstate
tvrdenie,
že
došlo k porušeniu
povinnosti
odôvodnenia.(70)
134. Odvolateľka
po
prvé
tvrdí,
že
Všeobecný
súd v bodoch 42,
43,
81,
93 a 121
napadnutého
rozsudku
nesprávne
rozhodol,
že
žalobkyne v prvostupňovom
konaní
nepreukázali,
že
zlyhanie
úverových
inštitúcií,
ktorých
celkové
dlhy
sú
nižšie
ako
prahová
hodnota,
predstavuje
systémové
riziko.
Odvolateľka
ďalej
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
nezohľadnil,
že
žalobkyne v prvostupňovom
konaní
konkrétne
uviedli
príklad
jedinej
švédskej
banky,
ktorej
bola
počas
finančnej
krízy v roku
2008
poskytnutá
záchrana a ktorej
dlhy
boli
výrazne
nižšie
ako
prahová
hodnota.
Už
skôr
poukázali
na
skutočnosť,
že
tri
banky,
ktorých
dlhy
sú
pod
prahovou
hodnotou,
sa v súlade s bankovým
regulačným
rámcom
Únie
považujú
za
systémovo
významné.
135. V tejto
súvislosti
uvádzam,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
povinnosť
odôvodnenia,
ktorá
prináleží
Všeobecnému
súdu,
mu
neukladá,
aby
vypracoval
odôvodnenie,
ktoré
by
vyčerpávajúcim
spôsobom
rozoberalo
jednotlivo
všetky
úvahy
vyjadrené
účastníkmi
sporu.
Odôvodnenie
Všeobecného
súdu
teda
môže
byť
aj
implicitné
pod
podmienkou,
že
umožní
príslušným
stranám
oboznámiť
sa s dôvodmi,
pre
ktoré
Všeobecný
súd
neprijal
ich
tvrdenia, a poskytne
Súdnemu
dvoru
dostatočné
informácie,
aby
mohol
vykonať
svoje
preskúmanie.(71) Samotná
skutočnosť,
že
Všeobecný
súd
výslovne
nezamietol
tvrdenia
žalobkýň v prvostupňovom
konaní
uvedené v bode 134
vyššie,
neznamená,
že
tieto
tvrdenia
vo
svojom
posúdení
nezohľadnil.
Všeobecný
súd
konštatovaním,
že
žalobkyne
nepreukázali,
že
zlyhanie
úverových
inštitúcií,
ktorých
celkové
dlhy
sú
nižšie
ako
prahová
hodnota,
predstavuje
systémové
riziko, v rámci
výkonu
svojej
výlučnej
právomoci
konštatovať a zisťovať
skutkový
stav a skúmať
dôkazy
objasnil,
že
dôkazy
predložené
žalobkyňou v prvostupňovom
konaní
nepostačujú
na
takéto
preukázanie.
Toto
tvrdenie
preto
treba
zamietnuť.
136. Po
druhé
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd v bode 83
napadnutého
rozsudku
nesprávne
pochopil
tvrdenie
predložené
žalobkyňami v prvostupňovom
konaní,
konkrétne
že v prípade
spomalenia
hospodárskej
činnosti
veľké
úverové
inštitúcie
znášajú
všetky
nepriame
náklady.
Všeobecný
súd
tým,
že
neodpovedal
na
toto
tvrdenie,
neodpovedal
na
kľúčový
argument,
že
všetky
banky
spôsobujú
nepriame
náklady,
ale
len
niektoré z nich
ich
platia.
137. Prikláňam
sa k názoru
odvolateľky,
že
toto
tvrdenie
zohrávalo
kľúčovú
úlohu v odôvodnení
žalobkýň v prvostupňovom
konaní a že
Všeobecný
súd
sa
ním
riadne
nezaoberal.
138. Napokon
Všeobecný
súd
tým,
že
nesprávne
určil
cieľ
dane z rizika,
neodpovedal
správne
na
viaceré
tvrdenia
predložené
žalobkyňami v prvostupňovom
konaní,
čím
porušil
svoju
povinnosť
odôvodnenia.
Čo
je
najdôležitejšie,
pokiaľ
ide o platiteľov
dane a prahovú
hodnotu,
Všeobecný
súd v bodoch 80,
81,
93,
94 a 121
nesprávne
posúdil
tvrdenia,
podľa
ktorých
všetky
úverové
inštitúcie
môžu
spoločnosti
spôsobiť
nepriame
náklady, a teda
že
nie
je
potrebné
rozlišovať
medzi
veľkými a malými
úverovými
inštitúciami.
139. Aj v tejto
súvislosti
zastávam
názor,
že
odvolateľka
má
pravdu.
Nesprávne
posúdenia,
ktorých
sa
Všeobecný
súd
dopustil
pri
určení
cieľa
dane z rizika,
ovplyvnili
celé
jeho
odôvodnenie
vrátane
spôsobu,
akým
posúdil
relevantnosť a dôvodnosť
tvrdení
žalobkýň v prvostupňovom
konaní, a dôvodov
ich
zamietnutia.
140. Na
základe
predchádzajúcich
úvah
je
tretí
odvolací
dôvod
čiastočne
dôvodný.
4.      Záver týkajúci sa odvolania
141. Z vyššie
uvedených
dôvodov
som
dospel k záveru,
že
je
potrebné
odvolaniu v celom
rozsahu
vyhovieť a napadnutý
rozsudok
zrušiť.
C.      O žalobe na Všeobecnom súde
142. Podľa článku 61
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie,
ak
Súdny
dvor
súd
zruší
rozhodnutie
Všeobecného
súdu,
môže
vydať
konečný
rozsudok
sám,
ak
to
stav
konania
dovoľuje.
143. V tejto
súvislosti
zastávam
názor,
že
ak
Súdny
dvor
konštatuje,
že
napadnutý
rozsudok
je
potrebné
zrušiť,
má k dispozícii
všetky
informácie
potrebné
na
to,
aby
rozhodol o jedinom
žalobnom
dôvode,
ktorý
je
založený
na
tom,
že
Komisia
mala
mať
pri
analýze
selektivity
dane z rizika
závažné
ťažkosti.
144. Z úvah
uvedených v rámci
analýzy
odvolania
podľa
môjho
názoru
vyplýva,
že
je
potrebné
tomuto
žalobnému
dôvodu
vyhovieť a sporné
rozhodnutie
zrušiť.
D.      O trovách
145. Podľa
článku 184
ods. 2
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora,
ak
je
odvolanie
dôvodné a Súdny
dvor
sám
rozhodne s konečnou
platnosťou
vo
veci
samej,
potom
rozhodne
aj o trovách
konania.
146. Navrhujem,
aby
Súdny
dvor
rozhodol,
že
Komisia
znáša
svoje
vlastné
trovy
konania a je
povinná
nahradiť
trovy
konania,
ktoré
vynaložila
Ideella
föreningen
Svenska
Bankföreningen
med
firma
Svenska
Bankföreningen,
Näringsverksamhet v súvislosti s týmto
odvolaním, a že
Švédske
kráľovstvo
znáša
svoje
vlastné
trovy
konania
podľa
článku 138
ods. 1 a článku 140
ods. 1
rokovacieho
poriadku,
ktoré
sú
podľa článku 184 ods. 1
toho
istého
rokovacieho
poriadku
uplatniteľné
na
konanie o odvolaní.
IV.    Návrh
147. Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor:
–        zrušil
rozsudok
Všeobecného
súdu
Európskej
únie
zo 17. apríla
2024,
Svenska Bankföreningen a Länsförsäkringar Bank/Komisia (T‑112/22,
ECLI:EU:T:2024:250),
–        zrušil
rozhodnutie
Komisie
COM(2021)
8637
final z 24. novembra
2021 o štátnej
pomoci
SA.56348
(2021/N) – Švédsko:
švédska
daň
uložená
úverovým
inštitúciám,
–        rozhodol,
že
Komisia
znáša
svoje
vlastné
trovy
konania a je
povinná
nahradiť
trovy
konania,
ktoré
vynaložila
Ideella
föreningen
Svenska
Bankföreningen
med
firma
Svenska
Bankföreningen,
Näringsverksamhet v súvislosti s týmto
odvolaním, a že
Švédske
kráľovstvo
znáša
svoje
vlastné
trovy
konania.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
Kokott
vo
veci
ANGED
(C‑233/16,
EU:C:2017:852, bod 76).
3      Rozsudok z 2. júla
1974,
Taliansko/Komisia
(173/73,
EU:C:1974:71,
bod 13
anglickej
jazykovej
verzie).
4      T‑112/22,
EU:T:2024:250.
5      Lagrådsremissen
Riskskatt
för
kreditinstitut
(návrh
zákona o dani z rizika
uloženej
úverovým
inštitúciám
predložený
legislatívnej
rade
vlády;
ďalej
len
„legislatívny
návrh“),
označený v napadnutom
rozsudku
ako
návrh
zákona.
6      Zahraničné
úverové
inštitúcie
sú
platiteľmi
dane z rizika,
ak
na
začiatku
zdaňovacieho
obdobia
majú
dlhy,
ktoré
možno
pripísať
obchodným
činnostiam
vykonávaným
zo
švédskej
pobočky,
ktorých
suma
presahuje
prahovú
hodnotu
upravenú v návrhu
zákona.
7      Nariadenie
Rady z 13. júla
2015
stanovujúce
podrobné
pravidlá
na
uplatňovanie článku 108
[ZFEÚ]
(Ú. v. EÚ L 248,
2015,
s. 9).
8      Rozsudky z 10. septembra
2024,
Komisia/Írsko a i. (C‑465/20 P,
EU:C:2024:724,
bod 73), a z 29. apríla
2025,
Prezydent
Miasta
Mielca
(C‑453/23,
EU:C:2025:285,
bod 41,
ďalej
len
„rozsudok
Prezydent
Miasta
Mielca“).
9      Rozsudok z 22. septembra
2020,
Rakúsko/Komisia
(C‑594/18 P,
EU:C:2020:742,
bod 44 a citovaná
judikatúra).
10      Tento
zoznam
nie
je
vyčerpávajúci,
keďže
zahŕňa
len
právne
predpisy
Únie
relevantné v prejednávanej
veci.
11      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2014/59/EÚ z 15. mája
2014,
ktorou
sa
stanovuje
rámec
pre
ozdravenie a riešenie
krízových
situácií
úverových
inštitúcií a investičných
spoločností a ktorou
sa
mení
smernica
Rady
82/891/EHS a smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2001/24/ES,
2002/47/ES,
2004/25/ES,
2005/56/ES,
2007/36/ES,
2011/35/EÚ,
2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012
(Ú. v. EÚ L 173,
2014,
s. 190),
nedávno
zmenená
smernicou
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2019/1174 z 11. apríla
2024
(Ú. v. EÚ L, 2024/1174).
12      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
č. 575/2013 z 26. júna
2013 o prudenciálnych
požiadavkách
na
úverové
inštitúcie a investičné
spoločnosti a o zmene
nariadenia
(EÚ)
č. 648/2012
(Ú. v. EÚ L 176,
2013,
s. 1),
nedávno
zmenené
nariadením
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2025/2088 z 8. októbra
2025
(Ú. v. EÚ L,
2025/2088).
13      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/36/EÚ z 26. júna
2013 o prístupe k činnosti
úverových
inštitúcií a prudenciálnom
dohľade
nad
úverovými
inštitúciami a investičnými
spoločnosťami, o zmene
smernice
2002/87/ES a o zrušení
smerníc
2006/48/ES a 2006/49/ES
(Ú. v. EÚ L 176,
2013,
s. 338).
14      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2014/49/EÚ
zo
16. apríla
2014 o systémoch
ochrany
vkladov
(Ú. v. EÚ L 173,
2014,
s. 149).
15      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady z 15. júla
2014,
ktorým
sa
stanovujú
jednotné
pravidlá a jednotný
postup
riešenia
krízových
situácií
úverových
inštitúcií a určitých
investičných
spoločností v rámci
jednotného
mechanizmu
riešenia
krízových
situácií a jednotného
fondu
na
riešenie
krízových
situácií a ktorým
sa
mení
nariadenie
(EÚ)
č. 1093/2010
(Ú. v. EÚ L 225,
2014,
s. 1)
(ďalej
len
„nariadenie
SRMR“).
Nariadenie
SRMR
sa
uplatňuje
aj
na
banky
usadené v členských
štátoch,
ktorých
menou
nie
je
euro a ktoré
nadviazali
úzku
spoluprácu
(pozri
odôvodnenie
15
nariadenia o jednotnom
mechanizme
riešenia
krízových
situácií).
Švédske
kráľovstvo
sa
na
SRM
nezúčastňuje.
16      Ako
sa
uvádza v odôvodnení
5
nariadenia
CRR.
17      Pozri
najmä
odôvodnenia
32 a 72
nariadenia
CRR.
18      Pozri
odôvodnenie
3
smernice
DGSD.
19      Pozri
odôvodnenie
5
smernice
BRRD.
20      Pozri
analogicky
rozsudok
zo 16. apríla
2026,
Nitrogénművek
(C‑519/24,
EU:C:2026:297,
bod 33).
21      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 8. septembra
2011,
Paint
Graphos a i. (C‑78/08
až C‑80/08,
EU:C:2011:550,
bod 49 a citovaná
judikatúra).
22      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 10. septembra
2024,
Komisia/Írsko a i. (C‑465/20 P,
EU:C:2024:724,
bod 76).
23      Rozsudok z 5. decembra
2023,
Luxembursko a i./Komisia
(C‑451/21 P a C‑454/21 P,
EU:C:2023:948,
bod 108).
24      Rozsudok
zo 6. októbra
2021,
World
Duty
Free
Group a Španielsko/Komisia
(C‑51/19 P a C‑64/19 P,
EU:C:2021:793,
bod 63).
25      Bod 49
rozsudku
Prezydent
Miasta
Mielca.
26      Pozri
rozsudky
zo
16. marca 2021,
Komisia/Poľsko
(C‑562/19 P,
EU:C:2021:201, body 38 a 39), a zo 16. marca 2021,
Komisia/Maďarsko
(C‑596/19 P,
EU:C:2021:202,
body 44 a 45).
27      Pozri
rozsudok
Prezydent
Miasta
Mielca,
bod 53, v ktorom
sa
odkazuje
na
rozsudok z 15. novembra
2011,
Komisia a Španielsko/Government
of
Gibraltar a Spojené
kráľovstvo
(C‑106/09 P a C‑107/09 P,
EU:C:2011:732).
28      Pozri
rozsudok z 5. júla
2011,
Edwin/ÚHVT
(C‑263/09 P,
EU:C:2011:452,
bod 46).
29      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 8. novembra
2022,
Fiat
Chrysler
Finance
Europe/Komisia
(C‑885/19 P a C‑898/19 P,
EU:C:2022:859,
bod 82 a citovaná
judikatúra).
30      Pozri
rozsudok z 5. decembra
2023,
ďalej
len
„rozsudok
Luxembursko a i./Komisia“,
(C‑451/21 P a C‑454/21 P,
EU:C:2023:948,
bod 77).
31      C‑451/21 P a C‑454/21 P,
EU:C:2023:948.
32      Podľa
článku 256
ods. 1
druhého
pododseku
ZFEÚ
sa
odvolanie
na
Súdny
dvor
proti
rozhodnutiam
Všeobecného
súdu
podáva
„za
podmienok a v rámci
obmedzení
ustanovených v štatúte“. Článok 58
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
stanovuje,
že
odvolanie
sa
môže
zakladať
na
porušení
práva
Únie
Všeobecným
súdom;
pozri bod 76
rozsudku
Luxembursko a i./Komisia.
33      Pozri
bod 58
napadnutého
rozsudku.
34      Pozri
odôvodnenia
49 a 50
sporného
rozhodnutia.
35      Pozri
odôvodnenie
51
sporného
rozhodnutia.
36      Pozri
napríklad
odôvodnenie
68
sporného
rozhodnutia, v ktorom
Komisia
konštatovala,
že
finančné
inštitúcie,
ktoré
nie
sú
úverovými
inštitúciami,
majú
menšiu
schopnosť
vytvárať
systémové
riziká a v konečnom
dôsledku
významné
nepriame
náklady, a preto
sa
vzhľadom
na
cieľ
dane z rizika
nenachádzajú v podobnej
skutkovej a právnej
situácii
ako
úverové
inštitúcie.
37      Ide o legislatívny
návrh,
ktorý
odvolateľka
predložila
Všeobecnému
súdu.
38      Pôvodnou
myšlienkou
bolo
znížiť
daňovú
výhodu,
ktorú
finančný
sektor
mohol
podľa
predpokladov
získať v dôsledku
oslobodenia
poskytovania
finančných
služieb
od
dane z pridanej
hodnoty.
39      Pokiaľ
ide o systémovo
významné
úverové
inštitúcie, v návrhu
zákona
sa
ďalej
vysvetľuje,
že
„je
ťažké
presne
určiť,
kde
by
sa
mala
stanoviť
hranica
toho,
či
inštitúcia
je
alebo
nie
je
systémovo
významná.
Medzi
faktory,
ktoré v tejto
súvislosti
zohrávajú
úlohu,
patrí
veľkosť
inštitúcie,
jej
význam
pre
národné
hospodárstvo,
jej
zložitosť a jej
prepojenosť s inými
inštitúciami.
Vzhľadom
na
krížové
vlastníctvo
dlhopisov
aktérmi
finančného
systému
sa
problém v jednej
časti
tohto
systému
môže
rýchlo
rozšíriť
do
iných
častí
tohto
systému, a tým
ohroziť
jeho
stabilitu“.
40      Podľa
návrhu
zákona
môžu
mať
tieto
nepriame
náklady
podobu
napríklad
vyšších
výdavkov
na
poistenie v nezamestnanosti a iné
systémy
sociálneho
zabezpečenia
alebo
nižších
daňových
výnosov v dôsledku
nižšej
hospodárskej
výkonnosti.
41      Slová
„systémovo
významné“
na
označenie
úverových
inštitúcií
podliehajúcich
navrhovanej
dani z rizika
použili
niektoré
zainteresované
strany, s ktorými
sa
konzultovalo a ktorých
stanoviská
sú
uvedené v návrhu
zákona.
42      Napríklad
podľa
smernice
CRD
„systémovo
dôležitá
inštitúcia“
je
materská
inštitúcia v EÚ,
materská
finančná
holdingová
spoločnosť v EÚ,
materská
zmiešaná
finančná
holdingová
spoločnosť v EÚ
alebo
inštitúcia,
ktorej
zlyhanie
alebo
zlé
fungovanie
by
mohlo
viesť k systémovému
riziku
(pozri
článok 3
ods. 1 bod 30
tejto
smernice).
Tá
istá
smernica
definuje
„systémové
riziko“
ako
riziko
narušenia
finančného
systému s potenciálnymi
závažnými
negatívnymi
dôsledkami
na
finančný
systém a reálne
hospodárstvo
(pozri
článok 3
ods. 1
bod 10
tejto
smernice“).
43      Komisia
na
odôvodnenie
odkazu
na
„systémové
riziko“ v napadnutom
rozsudku
tvrdí,
že
veľké
úverové
inštitúcie
predstavujú
„určité
systémové
riziko“,
že
„veľkosť
úverovej
inštitúcie a jej
celkový
systémový
význam
sú
navzájom
prepojené“,
že
„úverová
inštitúcia,
ktorá
má
veľké
portfólio
dlhov,
je
zvyčajne
aj
systémovo
významná“ a že
ak
je
úverová
inštitúcia
vzhľadom
na
svoje
celkové
dlhy
klasifikovaná
ako
významná,
„aspekty
‚systémového
významu‘ a ‚systémového
rizika‘
nie
sú
nikdy
veľmi
vzdialené“.
Spresňuje
však,
že
„veľké“
úverové
inštitúcie
nie
sú
nevyhnutne
„systémovo
významné“
podľa
rámcov
pre
riešenie
krízových
situácií a prudenciálny
dohľad.
Švédsko
zas
pomerne
apodikticky
tvrdí,
že
bez
ohľadu
na
výrazy
použité
Všeobecným
súdom
sa
cieľ,
ako
ho
určil
Všeobecný
súd,
neodlišuje
od
cieľa
identifikovaného
Komisiou.
44      Pozri v tomto
zmysle
okrem
iného
rozsudok z 22. decembra
2008,
British
Aggregates/Komisia
(C‑487/06 P,
EU:C:2008:757,
bod 113 a citovaná
judikatúra).
45      Rozsudky z 5. septembra
2024,
Slovinsko/Komisia
(C‑447/22 P,
EU:C:2024:678,
body 50 a 51), a zo 6. októbra
2021,
Scandlines
Danmark a Scandlines
Deutschland/Komisia
(C‑174/19 P a C‑175/19 P,
EU:C:2021:801,
bod 67 a citovaná
judikatúra).
46      V prípade
asymetrickej
daňovej
povinnosti
môže
pomoc
vyplývať
zo
skutočnosti,
že
konkurenti
zdaniteľných
hospodárskych
subjektov
nepodliehajú
tejto
dani,
pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo 7. septembra
2006,
Laboratoires
Boiron
(C‑526/04,
EU:C:2006:528,
bod 34).
47      Rozsudok
zo 6. novembra
2018,
Scuola
Elementare
Maria
Montessori/Komisia,
Komisia/Scuola
Elementare
Maria
Montessori a Komisia/Ferracci
(C‑622/16 P až C‑624/16 P,
EU:C:2018:873,
bod 86 a citovaná
judikatúra).
48      Odvolacie
dôvody,
ktorých
cieľom
je
spochybniť
chápanie
sporného
rozhodnutia
Komisie
Všeobecným
súdom,
sú
otázkami,
ktoré
vyvolávajú
právne
otázky
podliehajúce
preskúmaniu
Súdnym
dvorom v rámci
odvolacieho
konania;
pozri
rozsudok z 10. septembra
2024,
Komisia/Írsko a i. (C‑465/20 P,
EU:C:2024:724,
body 111 a 112).
49      Pozri
odôvodnenie
50
sporného
rozhodnutia.
Komisia
sa
opierala o rozsudok
zo 16. marca 2021,
Komisia/Maďarsko
(C‑596/19 P,
EU:C:2021:202,
bod 48).
50      Pozri
bod 54
napadnutého
rozsudku.
51      C‑562/19 P,
EU:C:2021:201,
ďalej
len
„rozsudok
Komisia/Poľsko“,
bod 41.
52      C‑596/19 P,
EU:C:2021:202,
ďalej
len
„rozsudok
Komisia/Maďarsko“,
bod 47.
53      Švédske
kráľovstvo
vo
svojom
vyjadrení k odvolaniu
vysvetľuje,
že
bolo
prijaté
rozhodnutie,
že
sa
uplatní
metóda
paušálnej
sadzby,
aby
sa
zabránilo
tomu,
že
Skatteverket
(daňová
správa,
Švédsko)
bude
musieť
posúdiť
riziko,
ktoré v danom
okamihu
predstavuje
každá
úverová
inštitúcia.
54      Povinnosť
platiť
daň
majú
len
úverové
inštitúcie,
ktorých
celkové
dlhy
presahujú
prahovú
hodnotu,
zatiaľ
čo
inštitúcie,
ktorých
celkové
dlhy
zostávajú
pod
rovnakou
prahovou
hodnotou,
sú
oslobodené.
Pozri
tiež body 116 a 117
nižšie.
55      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
č. 1093/2010 z 24. novembra
2010,
ktorým
sa
zriaďuje
Európsky
orgán
dohľadu
(Európsky
orgán
pre
bankovníctvo) a ktorým
sa
mení a dopĺňa
rozhodnutie
č. 716/2009/ES a zrušuje
rozhodnutie
Komisie
2009/78/ES
(Ú. v. EÚ L 331,
2010,
s. 1),
nedávno
zmenené
nariadením
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2025/2088 z 8. októbra
2025
(Ú. v. EÚ L 2088,
2025,
s. 1).
Týmto
nariadením
sa
EBA
poveruje
monitorovaním a posudzovaním
vývoja
na
trhu v oblasti
jeho
pôsobnosti
vrátane
záťažových
testov a vypracovaním
kritérií
na
identifikáciu a meranie
systémového
rizika,
ako
aj
náležitého
režimu
záťažového
testovania
(pozri
odôvodnenie 43,
články 23 a 32
tohto
nariadenia).
56      Žalobkyne v prvostupňovom
konaní
tvrdili,
že
päť
švédskych
bánk,
ktoré
boli
podrobené
týmto
testom,
dosiahlo
vynikajúce
výsledky.
57      Mám
na
mysli
fond
na
riešenie
krízových
situácií
podľa
smernice
BRRD.
58      Rozsudok
zo 4. marca 2021,
Komisia/Fútbol
Club
Barcelona
(C‑362/19 P,
EU:C:2021:169,
bod 65).
59      Všeobecný
súd
po
tom,
ako
pripomenul
cieľ
dane z rizika,
ako
je
vymedzený v bode 41
napadnutého
rozsudku,
uviedol,
že
aj
keď
všetky
úverové
inštitúcie
môžu
spôsobiť
určité
nepriame
náklady,
keďže
môžu
prispieť k ich
vzniku,
neznamená
to,
že v prípade
zlyhania
môžu
všetky
úverové
inštitúcie
vyvolať
rovnaké
dôsledky
pre
finančný
systém a hospodárstvo
vo
všeobecnosti.
60      C‑233/16,
ďalej
len
„rozsudok
ANGED
I“,
EU:C:2018:280,
bod 53.
61      Podľa
Súdneho
dvora
„čím
je
totiž
predajná
plocha
väčšia,
tým
je
väčšia
koncentrácia
verejnosti,
čo
sa
prejavuje
väčšími
škodami
na
životnom
prostredí“;
pozri
bod 53
rozsudku
ANGED
I.
62      Rozsudok
zo 16. mája
2019,
Poľsko/Komisia
(T‑836/16 a T‑624/17,
EU:T:2019:338,
bod 89), a z 27. júna
2019,
Maďarsko/Komisia,
(T‑20/17,
EU:T:2019:448,
bod 101).
63      C‑236/16 a C‑237/16,
EU:C:2018:291
(ďalej
len
„rozsudok
ANGED
II“).
Tento
rozsudok
sa
týka
španielskej
regionálnej
dane z veľkých
obchodných
prevádzok
podobnej
dani, o ktorú
išlo
vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
ANGED
I.
64      Išlo o „oslobodenia“,
na
ktoré
Všeobecný
súd
odkázal v rozsudkoch
Poľsko/Komisia a Maďarsko/Komisia,
uvedené v poznámke
pod
čiarou
62,
na ktoré
sa
Všeobecný
súd
odvolával v bode 89
napadnutého
rozsudku.
65      Pozri
rozsudky
zo 16. marca 2021,
Komisia/Poľsko
(C‑562/19 P,
EU:C:2021:201,
bod 35), a zo 16. marca 2021,
Komisia/Maďarsko
(C‑596/19 P,
EU:C:2021:202,
bod 41).
66      Prvých 2 000
m2
alebo 2 500
m2
sa
nezdaňovalo.
Žiadny
podnik
teda
neplatil
daň z plochy
nepresahujúcej
tieto
hraničné
hodnoty;
pozri bod 8 oboch
rozsudkov.
Od dane
boli
oslobodené
aj
niektoré
prevádzky
vykonávajúce
osobitné
činnosti.
67      Bod 50.
68      Tamže, bod 54.
69      Pozri
rozsudky
zo 4. júna
2015,
Kernkraftwerke
Lippe‑Ems
(C‑5/14,
EU:C:2015:354,
body 78 a 79), a zo 7. novembra
2019,
UNESA a i. (C‑105/18
až C‑113/18,
EU:C:2019:935,
body 64
až
67).
70      Rozsudok z 28. septembra
2023,
Changmao
Biochemical
Engineering/Komisia
(C‑123/21 P,
EU:C:2023:708,
bod 185).
71      Rozsudok z 13. februára
2025,
Komisia a i./Carpatair
(C‑244/23 P až C‑246/23 P,
EU:C:2025:87,
bod 67 a citovaná
judikatúra).