62017CC0298
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 5. júla 2018 (
1
)
Vec C‑298/17
France Télévisions SA
proti
Playmédia,
Conseil supérieur de l’audiovisuel (CSA)
za účasti
Ministre de la Culture et de la Communication
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2002/22/ES – Elektronické komunikačné siete a služby – Univerzálna služba a práva užívateľov – Pojem podnik poskytujúci elektronickú komunikačnú sieť používanú na šírenie rádiového alebo televízneho vysielania pre verejnosť – Podnik, ktorý ponúka sledovanie televíznych programov streamingovým spôsobom a formou živého vysielania cez internet – Povinnosť prenosu (must carry)“
Úvod
1.
S cieľom podporiť kultúrnu rozmanitosť a univerzálny prístup verejnosti k hlavným rozhlasovým a televíznym kanálom sú členské štáty oprávnené uložiť poskytovateľom elektronických komunikačných sietí povinnosť prenosu (must carry) určitých kanálov. Internet však v súčasnosti umožňuje slobodne vysielať a sprístupňovať stále viac a viac zdrojov informácií, vrátane rozhlasu a televízie, bez technických obmedzení spôsobov prenosu, ktoré sa v krátkom čase stali „klasickými“, ako napríklad pozemné, káblové alebo satelitné vysielanie. Tento technologický vývoj dramaticky zmenil audiovizuálne prostredie tým, že premenil povinnosť vysielať na privilégium a subjekty, ktoré podliehali tejto povinnosti, na subjekty, ktorým možno poskytnúť toto privilégium. (
2
) To vyvoláva otázku, či a ak áno, za akých podmienok sa pravidlá určené pre tieto klasické spôsoby prenosu uplatňujú v novom prostredí, akým je internet.
2.
Prejednávaná vec je dokonalým príkladom tohto javu a dáva Súdnemu dvoru príležitosť objasniť v tomto zmysle postavenie práva Únie.
Právny rámec
Právo Únie
3.
Podľa článku 3 ods. 1 a 2 smernice 2001/29/ES Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (
3
):
„1.   Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.
2.   Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať sprístupňovanie verejnosti po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, že verejnosť má k nim prístup z miesta a v čase individuálne zvolenom:
a)
pre výkonných umelcov k záznamom ich výkonov;
b)
pre výrobcov zvukových záznamov k ich zvukovým záznamom;
c)
pre výrobcov prvých záznamov filmov k originálu a k rozmnoženinám ich filmov;
d)
pre vysielajúce organizácie k záznamom ich vysielaní, či už sú tieto vysielania prenášané po drôte alebo vzduchom vrátane káblov alebo satelitu.“
4.
Článok 1 ods. 1 a 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (
4
) stanovuje:
„1.   Touto smernicou sa vytvára harmonizovaný rámec regulácie elektronických komunikačných služieb, elektronických komunikačných sietí, pridružených prostriedkov a pridružených služieb a určitých aspektov koncových zariadení na uľahčenie prístupu užívateľom so zdravotným postihnutím. Ustanovujú sa ňou povinnosti národných regulačných orgánov a zriaďuje sa sústava postupov na zabezpečenie harmonizovaného uplatňovania regulačného rámca v celom Spoločenstve.
…
3.   Táto smernica a špecifické smernice sa nevzťahujú na opatrenia prijaté na úrovni spoločenstva alebo na národnej úrovni v súlade s právom spoločenstva, sledujúce ciele vo všeobecnom záujme, najmä pokiaľ ide o reguláciu obsahu a audiovizuálnu politiku.“
5.
Podľa článku 2 písm. a), c), l) a m) uvedenej smernice:
„Na účely tejto smernice:
a)
‚elektronická komunikačná sieť‘ znamená prenosové systémy, a kde je to aplikovateľné, i prepojovacie alebo smerovacie zariadenie a iné prostriedky vrátane sieťových prvkov, ktoré nie sú aktívne a ktoré umožňujú prenos signálov po vedení, rádiovými, optickými alebo inými elektromagnetickými prostriedkami vrátane družicových sietí, pevných (s prepájaním okruhov a paketov vrátane internetu) a mobilných pozemských sietí, elektrických káblových systémov v rozsahu, v ktorom sa používajú na prenos signálov, sietí používaných na rozhlasové a televízne vysielanie a sietí káblovej televízie bez ohľadu na typ prenášanej informácie;
…
c)
‚elektronická komunikačná služba‘ znamená službu bežne poskytovanú za úhradu, ktorá pozostáva úplne alebo prevažne z prenosu signálov v elektronických komunikačných sieťach, vrátane telekomunikačných služieb a prenosových služieb v sieťach používaných na vysielanie, s výnimkou služieb poskytujúcich obsah alebo vykonávajúcich edičnú kontrolu obsahu prenášaného pomocou elektronických komunikačných sietí a služieb; nezahŕňa služby informačnej spoločnosti definované v článku 1 smernice 98/34/ES[ (
5
)], ktoré úplne alebo prevažne nepredstavujú prenos signálov v elektronických komunikačných sieťach;
…
l)
‚špecifické smernice‘… smernic[a] 2002/22/ES[ (
6
)] (smernica o univerzálnej službe)…
m)
‚prevádzkovanie elektronickej komunikačnej siete‘ je zariadenie, prevádzka, riadenie alebo sprístupňovanie takejto siete;
…“
6.
Podľa článku 2 prvého odseku smernice 2002/22:
„Na účely tejto smernice platia vymedzenia pojmov uvedené v článku 2 smernice [2002/21].“
7.
Článok 31 ods. 1 prvý pododsek uvedenej smernice stanovuje:
„Členské štáty môžu v rámci svojej jurisdikcie uložiť podnikom, ktoré poskytujú elektronické komunikačné siete používané na šírenie rádiových alebo televíznych vysielacích kanálov pre verejnosť, primerané povinnosti ‚prenosu‘ týkajúce sa vysielania určených rádiových a televíznych vysielacích kanálov a doplnkových služieb (najmä dostupnosti služieb), umožňujúce primeraný prístup koncovým užívateľom so zdravotným postihnutím, a to v prípade, ak značný počet koncových užívateľov takýchto sietí ich používa ako hlavný prostriedok príjmu rádiových a televíznych vysielacích kanálov. Takéto povinnosti sa uložia len vtedy, keď je to potrebné na splnenie cieľov všeobecného záujmu, ktoré jasne vymedzí každý členský štát, pričom uvedené povinnosti musia byť primerané a transparentné.“
Francúzske právo
8.
Článok 2‑1 loi no 86‑1067, du 30 septembre 1986, relative à la liberté de communication (zákon č. 86‑1067 z 30. septembra 1986 o slobode komunikácie) (
7
) stanovuje:
„Na účely uplatňovania tohto zákona slovné spojenie ‚poskytovateľ služieb‘ znamená osobu, ktorá s vysielateľmi služieb rozvíja zmluvné vzťahy s cieľom vytvoriť ponuku služieb audiovizuálnej komunikácie pre verejnosť prostredníctvom elektronickej komunikačnej siete v zmysle bodu 2 článku L. 32 code des postes et des communications électroniques [zákonník pôšt a elektronických komunikácií]. Za poskytovateľa služieb sa považuje aj osoba, ktorá vytvorí takú ponuku a nadviaže zmluvné vzťahy s inými poskytovateľmi služieb.“
9.
Podľa bodu I článku 34‑2 zákona o slobode komunikácie:
„Na území kontinentálneho Francúzska každý poskytovateľ služieb v sieti, ktorá nevyužíva pozemné frekvencie určené zo strany Conseil supérieur de l’audiovisuel [Najvyššia rada pre audiovíziu, Francúzsko], bude svojim účastníkom bezplatne poskytovať služby spoločností uvedených v bode I článku 44 a kanál Arte, terestriálne šírené analógovým spôsobom, ako aj kanál TV 5 a terestriálne šírenú televíznu službu v digitálnom režime, ktorej účelom je oboznamovanie sa so zámorím, osobitne určenú verejnosti z kontinentálneho Francúzska, vysielanú spoločnosťou uvedenou v bode I článku 44, s výnimkou prípadu, keď sa títo vysielatelia budú domnievať, že ponuka služieb je zjavne v rozpore s plnením ich úloh verejnej služby. Ak do balíka služieb zahrnie digitálne šírené služby, bude účastníkom, ktorí využijú túto ponuku, takisto bezplatne poskytovať služby týchto spoločností, terestriálne šírené digitálnym spôsobom.
…“
Spor vo veci samej, konanie a prejudiciálne otázky
10.
Spoločnosť France Télévisions je verejnoprávny vysielateľ, na ktorého televízne kanály sa uplatňuje povinnosť prenosu stanovená v článku 34‑2 zákona o slobode komunikácie. Popri klasickom pozemnom vysielaní ponúka France Télévisions na svojej internetovej stránke vysielanie svojich televíznych kanálov tiež streamingovým spôsobom.
11.
Spoločnosť Playmédia prevádzkuje internetovú stránku, na ktorej ponúka, okrem iného, streaming a vysielanie viacerých televíznych kanálov v reálnom čase, vrátane kanálov vlastnených spoločnosťou France Télévisions. Prístup na túto stránku je bezplatný a Playmédia financuje svoje aktivity prostredníctvom reklám.
12.
Keďže žiadosti spoločnosti Playmédia týkajúce sa uzavretia zmluvy o distribúcii so spoločnosťou France Télévisions neboli úspešné, podala Playmédia na France Télévisions žalobu s cieľom uzavrieť takúto zmluvu, pričom sa odvolávala na povinnosť spoločnosti France Télévisions, v zmysle povinnosti prenosu uvedenej v článku 34‑2 zákona o slobode komunikácie, umožniť prenos jej kanálov prostredníctvom spoločnosti Playmédia. France Télévisions podala proti spoločnosti Playmédia vzájomnú žalobu z dôvodu porušenia jej práv duševného vlastníctva.
13.
Po tom, ako bola Playmédia neúspešná v prvostupňovom konaní, ako aj v odvolacom konaní vo svojich žalobách, ako aj vo vzájomných žalobách spoločnosti France Télévisions, podala Playmédia kasačný opravný prostriedok. Rozsudkom z 5. júla 2017 Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko) rozhodol prerušiť konanie vo veci uvedeného kasačného opravného proestriedku až do rozhodnutia Súdneho dvora v tejto veci.
14.
Súbežne s vyššie uvedenými súdnymi konaniami sa Playmédia obrátila na Conseil supérieur de l’audiovisuel (Najvyššia rada pre audiovíziu) (ďalej len „CSA“) s cieľom urovnať spor so spoločnosťou France Télévisions. Po menšej úprave prevádzky internetovej stránky spoločnosti Playmédia, ktorú CSA považovala za potrebnú, vyzvala CSA rozhodnutím z 27. mája 2015 France Télévisions, aby nenamietala voči preberaniu svojich služieb na uvedenej internetovej stránke. France Télévisions podala žalobu o neplatnosť tohto rozhodnutia na Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko).
15.
Za týchto okolností Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa podnik, ktorý ponúka sledovanie programov formou streamingu a naživo cez internet, už len z tohto dôvodu považovať za podnik, ktorý poskytuje elektronickú komunikačnú sieť na šírenie rádiového alebo televízneho vysielania pre verejnosť v zmysle článku 31 ods. 1 smernice [2002/22]?
2.
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, môže členský štát bez toho, aby porušil smernicu [2002/22] alebo iné právne predpisy Európskej únie, uložiť podnikom poskytujúcim elektronické komunikačné siete a súčasne aj podnikom, ktoré ponúkajú sledovanie televíznych programov formou streamingu a naživo cez internet, ale pritom takéto siete neposkytujú, povinnosť prenosu rozhlasových alebo televíznych služieb?
3.
V prípade kladnej odpovede na druhú prejudiciálnu otázku, môžu sa členské štáty vzdať možnosti podriadiť povinnosť prenosu, pokiaľ ide o poskytovateľov služieb, ktorí neposkytujú elektronické komunikačné služby, súboru podmienok stanovených v článku 31 ods. 1 smernice [2002/22], hoci sa tieto podmienky stanovia v zmysle smernice pre poskytovateľov sietí?
4.
Môže členský štát, ktorý stanovil povinnosť prenosu určitých rozhlasových alebo televíznych služieb v niektorých sieťach, uložiť poskytovateľom týchto služieb povinnosť získať súhlas s prenosom v týchto sieťach vrátane prenosu na internetovej stránke v prípade, že dotknutý poskytovateľ sám prenáša svoje vlastné programy cez internet, a to bez toho, aby pritom porušil smernicu [2002/22]?
5.
Má sa podmienka, aby značný počet koncových užívateľov sietí podliehajúcich povinnosti prenosu používal tieto siete ako hlavný prostriedok príjmu rádiového a televízneho vysielania podľa článku 31 ods. 1 smernice [2002/22], pokiaľ ide o prenos cez internet, posudzovať z hľadiska všetkých užívateľov, ktorí sledujú televízne programy formou streamingu a naživo cez internet, alebo len z hľadiska užívateľov stránky, ktorí podliehajú povinnosti prenosu?“
16.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený kancelárii Súdneho dvora 23. mája 2017. Písomné vyjadrenia predložili France Télévisions, Playmédia, francúzska, litovská a poľská vláda, ako aj Európska komisia. France Télévisions, Playmédia, francúzska vláda a Komisia sa zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 30. mája 2018.
Analýza
O prvej prejudiciálnej otázke
17.
Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora, či sa má podnik, ktorý ponúka sledovanie programov streamingovým spôsobom a formou živého vysielania cez internet, považovať za podnik, ktorý poskytuje elektronickú komunikačnú sieť používanú na šírenie rozhlasových a televíznych vysielaní pre verejnosť v zmysle článku 31 ods. 1 prvého pododseku smernice 2002/22.
18.
Zastávam názor, podobne ako účastníci konania, ktorí predložili vyjadrenia v prejednávanej veci, s výnimkou spoločnosti Playmédia, že na túto otázku je potrebné odpovedať záporne.
19.
Smernice tvoriace spoločný regulačný rámec pre elektronické komunikačné siete a služby, medzi ktoré patrí smernica 2002/22, sú založené na jasnom rozlíšení medzi prevádzkovaním infraštruktúry týchto sietí na jednej strane a prevádzkovaním obsahu prenášaného na týchto sieťach alebo iných služieb poskytovaných prostredníctvom týchto sietí, na druhej strane. Toto rozlíšenie jasne vyplýva z viacerých ustanovení dotknutej smernice.
20.
Odôvodnenie 5 smernice 2002/21 uvádza, že „je potrebné oddeliť reguláciu prenosu od regulácie obsahu“. Spoločný regulačný rámec elektronických komunikačných sietí „sa preto nevzťahuje na obsah služieb poskytovaných prostredníctvom elektronických komunikačných sietí využívajúcich elektronické komunikačné služby“. Toto rozlíšenie sa odráža v článku 1 ods. 3 smernice 2002/21, ktorý stanovuje že táto smernica, ako aj špecifické smernice sa nevzťahujú na opatrenia sledujúce ciele vo všeobecnom záujme, najmä pokiaľ ide o reguláciu obsahu a audiovizuálnu politiku. V konečnom dôsledku elektronické komunikačné služby, na ktoré sa vzťahuje spoločný regulačný rámec, ktorých definícia je obsiahnutá v článku 2 písm. c) smernice 2002/21, sa výslovne netýkajú „služieb poskytujúcich obsah alebo vykonávajúcich edičnú kontrolu obsahu prenášaného pomocou elektronických komunikačných sietí a služieb“. Spomedzi služieb informačnej spoločnosti (
8
) táto definícia nezahŕňa tie, „ktoré úplne alebo prevažne nepredstavujú prenos signálov v elektronických komunikačných sieťach“.
21.
Toto vyňatie služieb pozostávajúcich z prevádzkovania obsahov, pokiaľ ide o povinnosť prenosu, sa nachádza v smernici 2002/22. Odôvodnenie 45 uvedenej smernice výslovne uvádza, že „služby zabezpečujúce obsah, ako je napríklad ponuka predaja balíka zvukového a televízneho vysielacieho obsahu, nie sú predmetom regulačného rámca pre elektronické komunikačné siete a služby. Poskytovatelia takých služieb by nemali byť predmetom povinnosti poskytovania univerzálnej služby, pokiaľ ide o tieto činnosti“.
22.
Práve v tomto kontexte je potrebné vykladať článok 31 smernice 2002/22, ktorý stanovuje možnosť uložiť povinnosti prenosu. Toto ustanovenie umožňuje uložiť takéto povinnosti „podnikom, ktoré poskytujú elektronické komunikačné siete používané na šírenie rádiových alebo televíznych vysielacích kanálov pre verejnosť“. Napriek tomu je poskytovanie elektronickej komunikačnej siete definované v článku 2 písm. m) smernice 2002/21 ako „zriadenie, prevádzka, riadenie alebo sprístupňovanie takejto siete“.
23.
Je zrejmé, že podnik, ktorý ponúka sledovanie televíznych programov cez internet, neposkytuje elektronickú komunikačnú sieť, ale obsah, ktorý smeruje k ich užívateľom prostredníctvom tejto siete (teda internetu). Z toho dôvodu takýto podnik nie je poskytovateľom, ale užívateľom tejto siete. Jeho služba je zjavne službou informačnej spoločnosti, ale nespočíva úplne a ani hlavne z prenosu signálov, pretože prenos zabezpečujú poskytovatelia prístupu na internet. Zmiešavanie týchto dvoch činností by bolo v rozpore s neutralitou týchto poskytovateľov prístupu k prenášanému obsahu požadovanou podľa článku 12 smernice 2000/31 (
9
).
24.
Playmédia preto nesprávne tvrdí, že prevádzkuje elektronickú komunikačnú sieť v zmysle článku 2 písm. m) smernice 2002/21 a že v dôsledku toho podlieha povinnosti prenosu podľa článku 31 smernice 2002/22. Prevádzka stanovená v tomto ustanovení spočíva v zabezpečení, za úhradu, fungovania siete, čo predpokladá určitý stupeň kontroly nad jej prevádzkou. Užívateľ, ktorého úloha sa obmedzuje na ponúkanie určitého obsahu dostupného prostredníctvom dotknutej siete, nevykonáva takúto kontrolu a nemožno ho teda považovať za prevádzkovateľa. Na rozdiel od toho, čo uvádza Playmédia vo svojich vyjadreniach, nestačí, aby spoločnosť používala sieť na účely svojej hospodárskej činnosti na to, aby mohla tvrdiť, že ju prevádzkuje alebo poskytuje. Podobne činnosť spoločnosti Playmédia nespočíva v prenose signálov na sieť (internet), ale v ich výrobe. Tieto signály prenášajú poskytovatelia siete a prístupu na túto sieť, a tým poskytujú elektronickú komunikačnú službu v zmysle článku 2 písm. c) smernice 2002/21, ako spoločnosti Playmédia, tak aj jej účastníkom.
25.
Navrhujem preto odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku tak, že článok 31 ods. 1 prvý pododsek smernice 2002/22 sa má vykladať v tom zmysle, že podnik, ktorý ponúka sledovanie programov streamingovým spôsobom a formou živého vysielania cez internet, sa nemá považovať za podnik, ktorý poskytuje elektronickú komunikačnú sieť používanú na šírenie rozhlasových a televíznych vysielaní pre verejnosť v zmysle tohto ustanovenia.
O druhej a štvrtej prejudiciálnej otázke
Úvodné poznámky
26.
Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora, či smernica 2002/22 alebo iné právne predpisy Únie bránia tomu, aby členský štát uložil podobnú povinnosť prenosu, akú ukladá článok 31 uvedenej smernice, podnikom, ktoré bez toho aby sa na nich uplatňovalo toto ustanovenie, ponúkajú sledovanie televíznych programov streamingovým spôsobom a formou živého vysielania cez internet.
27.
Je totiž nesporné, že rozsah uplatnenia povinnosti prenosu, tak ako to stanovuje článok 34‑2 zákona o slobode komunikácie, je širší ako rozsah pôsobnosti článku 31 smernice 2002/22 a týka sa nielen prevádzkovateľov siete, ale tiež podnikov, ktoré ponúkajú prístup k televíznym kanálom na týchto sieťach. Na rozdiel od obáv francúzskej vlády vyjadrených najmä na pojednávaní chápem túto otázku tak, že sa nesnaží posúdiť zákonnosť tejto povinnosti vo vzťahu k právu Únie vo všeobecnosti, ale iba v rozsahu, v akom sa uplatňuje na podniky, ktoré ponúkajú sledovanie televíznych programov cez internet, a to v situácii, kedy sú tieto programy bezplatne sprístupnené cez internet príslušnými televíznymi spoločnosťami.
28.
Takáto povinnosť prenosu nevyhnutne vedie k tomu, aby príslušné televízne spoločnosti boli povinné povoliť prenos ich programov podnikmi podliehajúcimi povinnosti prenosu. Je tiež zaujímavé poznamenať, že v súčasnosti, najmä na internete, zohráva táto povinnosť televíznych spoločností (must offer) častokrát dôležitejšiu úlohu než samotná povinnosť prenosu (must carry). V prípade internetu chýba totiž hlavný dôvod uloženia povinnosti prenosu, ktorý pôvodne spočíval v obmedzenej kapacite prenosu sietí. Naopak, v konkurenčnom prostredí, akým je internet, podniky hľadajú atraktívny obsah, ktorý pravdepodobne zvýši návštevnosť na ich stránkach a zvýši tak ich príjmy z reklamy. Je preto veľmi priaznivé, aby sa na nich vzťahovala povinnosť prenosu, alebo skôr, ako to vyjadrila Playmédia vo svojich vyjadreniach, aby ich mohli využívať tak, ako využívajú povinnosť must offer, ktorá je uložená televíznym spoločnostiam.
29.
Z tohto dôvodu sa domnievam, že by bolo vhodné posúdiť druhú otázku v spojení so štvrtou otázkou, aby sa preskúmala zlučiteľnosť povinnosti must carry s povinnosťou must offer. Otázkou teda je, či smernica 2002/22 alebo akýkoľvek iný právny predpis Únie bráni členskému štátu, aby uložil povinnosť prenosu podnikom, na ktoré sa nevzťahuje článok 31 uvedenej smernice a ktoré ponúkajú sledovanie televíznych programov streamingovým spôsobom a formou živého vysielania cez internet, pričom táto povinnosť je spojená so vzájomnou povinnosťou dotknutých televíznych spoločností nebrániť sa takémuto prenosu.
30.
Na úvod musím uviesť, že vnútroštátny súd nespresňuje ustanovenia práva Únie, okrem samotnej smernice 2002/22, ktoré by mohli prípadne brániť takejto povinnosti. Zatiaľ čo sa niektorí účastníci konania, ktorí predložili vyjadrenia, najmä Komisia, stručne zaoberali niektorými možnými právnymi problémami, táto otázka nebola podrobne prejednaná vo veci samej ani v prejednávanej veci. Z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa slobodného poskytovania služieb je však možné vyvodiť určité dôkazy o zlučiteľnosti povinnosti prenosu. Navyše podľa informácií poskytnutých účastníkmi konania vo veci samej je problém autorských práv predmetom samostatného konania na vnútroštátnej úrovni a Súdny dvor položil v tejto súvislosti konkrétnu otázku, ktorá sa má zodpovedať na pojednávaní. Budem sa preto zaoberať týmito dvoma otázkami, pretože sa mi zdá, že vedú k určitým ťažkostiam.
Smernica 2002/22
31.
Ako som už uviedol v rámci analýzy prvej prejudiciálnej otázky, spoločný regulačný rámec pre elektronické komunikačné siete a služby jasne rozlišuje medzi prevádzkovaním infraštruktúry na jednej strane a obsahom na strane druhej. Regulačným rámcom sa riadi iba prevádzkovanie infraštruktúry, pričom obsah zostáva úplne mimo jeho pôsobnosť. Ustanovenia spoločného regulačného rámca teda nevylučujú ustanovenia o obsahu prijaté na úrovni Únie alebo na národnej úrovni. Jasne to vyplýva z článku 1 ods. 3 smernice 2002/21. Táto zásada, pokiaľ ide o konkrétnejšie ustanovenia týkajúce sa povinnosti prenosu, je potvrdená tiež v poslednej vete odôvodnenia 45 smernice 2002/22.
32.
Z toho vyplýva, že ustanovenia smernice 2002/22 nebránia povinnosti prenosu ako takej, ktorú by mohol členský štát uložiť podnikom, na ktoré sa nevzťahuje článok 31 uvedenej smernice.
Slobodné poskytovanie služieb
33.
Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že každá takáto povinnosť prenosu, či už spadá do pôsobnosti smernice 2002/22 alebo nie, predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 56 ZFEÚ. (
10
) Je to tak bez ohľadu na skutočnosť, že táto povinnosť je uložená len vnútroštátnym podnikom, pretože priamo stanovuje podmienky prístupu na trh služieb členského štátu. (
11
) Povinnosť prenosu sa totiž zvyčajne týka vnútroštátnych televíznych kanálov, pretože práve oni plnia ciele kultúrnej politiky, na ktorých je táto povinnosť založená. Zahraničné televízne spoločnosti sa teda nachádzajú v menej priaznivej situácii, pretože bez toho, aby sa ich predmetná povinnosť týkala, musia rokovať o prístupe k vysielacím sieťam za trhových podmienok.
34.
Takéto obmedzenie môže byť odôvodnené najmä naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, ktoré sa týkajú kultúrnej politiky. (
12
) Na to, aby však bola povinnosť prenosu odôvodnená, musí spĺňať určité požiadavky, a to sledovať cieľ vo všeobecnom záujme, akým je z dôvodu kultúrnej politiky tohto štátu uchovanie plurality ponuky televíznych programov na danom území, a nemá byť neprimeraná vzhľadom na tento cieľ, z čoho vyplýva, že spôsoby jej uplatnenia majú podliehať transparentnému konaniu založenému na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách. (
13
)
35.
Overenie týchto podmienok prináleží vnútroštátnym súdom. Za takých okolností, o aké ide vo veci samej, teda keď samotná dotknutá televízna spoločnosť bezplatne sprístupňuje programy cez internet, zatiaľ čo podnik, ktorý prípadne podlieha povinnosti prenosu, uskutočňuje toto vysielanie prostredníctvom odkazu na internetovú stránku dotknutej televíznej spoločnosti, je možné si oprávnene položiť otázku, či stále existuje všeobecný záujem, pokiaľ ide o túto povinnosť prenosu. Napríklad, nebude povinnosť uložená príslušnej verejnoprávnej televíznej spoločnosti bezplatne sprístupňovať svoje programy cez internet, čo v skutočnosti robí, postačujúca?
36.
Ako sa pôvodne predpokladalo, povinnosť prenosu sa týkala retransmisie televíznych programov vysielaných prostredníctvom určitých technických prostriedkov (v zásade pozemných) pomocou rozličných technických prostriedkov (káblom alebo satelitom). Bolo to odôvodnené tým, že diváci, ktorí používajú kábel alebo satelit, nemusia mať technické vybavenie na príjem pozemného vysielania alebo sa môžu nachádzať mimo zónu pokrytia tohto vysielania. Navyše televízory nie vždy umožňujú používanie viacerých spôsobov prijímania naraz: používanie kábla vylučuje príjem pozemného vysielania. Povinnosť prenosu tak zabezpečila, že diváci mali prístup k určitým televíznym kanálom bez ohľadu na výber technických prostriedkov prijímania.
37.
Tieto úvahy už nie sú relevantné v situácii, keď sa pôvodné vysielanie, ako aj vysielanie podliehajúce prípadnej povinnosti prenosu, uskutočňuje prostredníctvom rovnakých technických prostriedkov, teda cez internet. Divák, ktorý má prístup na internet, má prístup na stránku spoločnosti Playmédia, ako aj na stránku spoločnosti France Télévisions. Opätovné vysielanie programov spoločnosti France Télévisions spoločnosťou Playmédia preto nie je podmienkou prístupu týchto programov pre divákov, ktorí prijímajú televíziu cez internet.
38.
Je pravda, ako tvrdí francúzska vláda, že môže byť vhodnejšie, aby používateľ internetu mal prístup k programom viacerých televíznych spoločností na tej istej internetovej stránke a nemusel používať rôzne stránky týchto spoločností. Je však opodstatnené položiť si otázku, či takýto argument týkajúci sa pohodlia môže odôvodniť obmedzenia stanovené spoločnostiam, na ktoré sa vzťahuje povinnosť prenosu (napríklad požiadavka získať súhlas držiteľov autorských práv), ako aj príslušným televíznym spoločnostiam z dôvodu povinnosti must offer. Tento aspekt by mal zohľadniť vnútroštátny súd pri posudzovaní primeranosti akéhokoľvek uloženia povinnosti prenosu podnikom, ktoré ponúkajú prenos televíznych programov cez internet.
39.
Nakoniec pripomínam stanovisko francúzskej vlády uvedené v jej vyjadreniach, podľa ktorého sa povinnosť prenosu, ktorú stanovuje francúzske právo, nevzťahuje na spoločnosti, akou je Playmédia. Toto stanovisko je však v rozpore s názorom CSA, francúzskym regulačným orgánom. Navyše, hoci Súdny dvor zjavne nemá právomoc vykladať vnútroštátne právo členských štátov, musím uviesť, že článok 34‑2 zákona o slobode komunikácie zrejme požaduje retransmisiu vysielaných programov pozemným vysielaním, zatiaľ čo Playmédia ponúka iba odkaz na internetovú stránku spoločnosti France Télévisions.
40.
Pravidlá upravujúce uloženie takejto povinnosti, či už založené na článku 31 smernice 2002/22 alebo na základe judikatúry Súdneho dvora, majú v prvom rade za cieľ chrániť podniky podliehajúce týmto povinnostiam voči neprimeranému zaťaženiu. Pokiaľ však ide o internet, tak ako je opísané v bode 28 vyššie, tieto pravidlá musia zabezpečiť tiež právnu istotu dotknutých televíznych spoločností. Podľa už citovanej judikatúry Súdneho dvora sa musí povinnosť prenosu uplatňovať na základe transparentného postupu založeného na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách. Nemôže byť teda podľa môjho názoru uložená, alebo inými slovami, byť udelená individuálnym aktom na základe požiadavky podniku, ktorý chce mať prístup k atraktívnemu obsahu, bez toho, aby si bol istý, že sa na tento podnik uplatňuje ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré túto povinnosť ukladá.
Autorské právo
41.
Televízne spoločnosti disponujú v rámci svojich vysielaní určitými právami súvisiacimi s autorskými právami. (
14
) Navyše takéto vysielania môžu tvoriť alebo obsahovať diela, ktoré sú samé osebe chránené autorskými právami alebo inými súvisiacimi právami. (
15
) Televízne spoločnosti získavajú obvykle súhlas držiteľov uvedených práv na používanie týchto diel v rámci svojej vysielacej činnosti. Okrem toho, tieto diela podliehajú naďalej ochrane autorských práv.
42.
Je pravda, ako tvrdí Playmédia, že problematika autorských práv v kontexte povinnosti prenosu vzniká nezávisle od toho, či ide o povinnosť uloženú prevádzkovateľom „klasickej“ siete alebo o povinnosť uloženú podnikom, ktoré uskutočňujú prenos televíznych programov cez internet. Zmeny uvedené v bode 28 vyššie, pokiaľ ide o vzťah medzi povinnosťou must carry na jednej strane a povinnosťou must offer na druhej strane, však viedli tiež k zmene situácie v oblasti autorských práv. Keď totiž povinnosť prenosu bola zjavne v prospech príslušných televíznych spoločností tým, že im umožnila širšiu ponuku prenosu, uvedené televízne spoločnosti ako držitelia autorských práv, mali tendenciu dať svoj súhlas poskytovateľom podliehajúcim tejto povinnosti. Autorské práva, aj keď sú rešpektované, nevyvolávajú v súvislosti s povinnosťou prenosu závažný problém. Situácia je iná, ak sa táto povinnosť zdá byť skôr výhodou pre podniky, ktoré tejto povinnosti podliehajú. Televízne spoločnosti môžu brániť opakovanému vysielaniu ich programov poskytovateľmi obsahu, ktorých môžu považovať za svojich konkurentov, napríklad na trhu reklamy. Autorské práva môžu teda predstavovať prekážku pri plnení povinnosti prenosu. Tento problém treba zohľadniť pri ukladaní a plnení dotknutej povinnosti.
43.
Z judikatúry Súdneho dvora jasne vyplýva, že retransmisia televíznych programov cez internet naživo a streamingovým spôsobom, predstavuje verejný prenos diel obsiahnutých v týchto programoch v zmysle článku 3 smernice 2001/29. (
16
) To isté platí aj pre retransmisiu televíznych kanálov podliehajúcich povinnostiam vo verejnom záujme. (
17
) Vnútroštátna právna úprava pozbavujúca ochrany autorských práv diela obsiahnuté vo vysielaní týchto kanálov by bola preto nezlučiteľná s uvedeným ustanovením práva Únie. (
18
)
44.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že retransmisia televíznych programov cez internet iným podnikom než pôvodnou televíznou spoločnosťou je v zásade verejným prenosom v zmysle článku 3 smernice 2001/29. Vnútroštátna právna úprava teda nemôže uložiť podnikom uskutočňujúcim túto retransmisiu povinnosť prenosu spolu s povinnosťou dotknutých televíznych spoločností nebrániť takémuto prenosu bez toho, aby sa od týchto podnikov vyžadoval predchádzajúci súhlas držiteľov autorských práv.
45.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí Playmédia vo svojich vyjadreniach, povinnosť prenosu nemá prednosť pred autorskými právami a súvisiacimi právami, ktoré chránia televízne vysielania a diela obsiahnuté v týchto vysielaniach. Takáto prednosť nevyplýva zo žiadneho ustanovenia práva Únie v oblasti autorského práva. Ak je možné uložiť podnikom povinnosť prenosu, nezbavuje ich to iných zákonných povinností súvisiacich s činnosťou vysielania televíznych programov, medzi ktoré patrí povinnosť získať súhlas držiteľa príslušných autorských práv.
46.
Platí to o to viac v situácii, o akú ide vo veci samej, keď povinnosť prenosu nebola uložená poskytovateľom sietí, na ktorých sa vzťahuje článok 31 smernice 2002/22, ale poskytovateľom obsahu, ktorí nespadajú pod toto ustanovenie. Na rozdiel totiž od poskytovateľov sietí, ktorí iba prenášajú signály neutrálnym spôsobom vo vzťahu k prenášanému obsahu, poskytovatelia obsahu hospodársky využívajú diela obsiahnuté v tomto obsahu, čo vyplýva priamo z oblasti výlučných práv, ktoré majú k dispozícii držitelia autorských práv. Povinnosť prenosu nemôže tak byť týmto spoločnostiam uložená bez rešpektovania týchto výlučných práv.
47.
Je pravda, že stanovisko Súdneho dvora uvedené v bode 43 vyššie sa zdá byť tak trochu zmiernené rozsudkom AKM (
19
). V uvedenom rozsudku Súdny dvor totiž rozhodol, že súbežný, úplný a nezmenený prenos rozhlasového alebo televízneho vysielania tuzemskej vysielajúcej organizácie prostredníctvom káblov v tuzemsku, teda prostredníctvom odlišného technického prostriedku, aký bol použitý pri pôvodnom prenose rozhlasového alebo televízneho vysielania, nepredstavuje verejný prenos v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, lebo verejnosť, voči ktorej sa tento prenos uskutočňuje, nemôže byť považovaná za novú verejnosť. (
20
) Zdá sa mi však, že toto riešenie spočíva na podmienke, ktorej overenie je ponechané na vnútroštátnom súde, že nositelia autorských práv riadne zohľadnili predmetnú retransmisiu pri udeľovaní súhlasu s pôvodným prenosom. (
21
)
48.
Rozsudok vo veci AKM nie je v tejto súvislosti úplne jasný. Akýkoľvek iný výklad by však predstavoval jasné odchýlenie sa od pravidla vyplývajúceho z rozsudku ITV Broadcasting a i. (
22
), podľa ktorého pri existencii inej špecifickej technológie nie je otázka existencie novej verejnosti relevantná. Vo veci AKM pritom nič nenasvedčuje tomu, že sa Súdny dvor chcel takto odchýliť. (
23
)
49.
V spore vo veci samej sa nezdá, že držitelia autorských práv zohľadnili retransmisiu programov spoločnosti France Télévisions spoločnosťou Playmédia, pretože v tomto ohľade je v súčasnosti prejednávané súdne konanie na Cour de cassation (Kasačný súd). V každom prípade takéto zohľadnenie nemožno predpokladať na účely povinnosti prenosu, ktorá prekračuje rámec stanovený v článku 31 smernice 2002/22. Je to tak najmä preto, že na základe vyjadrení v prejednávanej veci nie je vo francúzskom práve isté, že podniky, akým je Playmédia, budú podliehať takejto povinnosti. Podľa francúzskej vlády podniky nepodliehajú takejto povinnosti, čo je však v rozpore s rozhodnutím napadnutým vo veci samej. Toto rozhodnutie bolo prijaté len na návrh spoločnosti Playmédia, ktorá chcela vedieť, či existuje možnosť začleniť programy spoločnosti France Télévisions do svojej ponuky. Pre držiteľov autorských práv je však veľmi ťažké predpovedať, ktoré podniky pôsobiace na internete môžu mať záujem o retransmisiu vysielaní obsahujúcich ich diela.
50.
Skutočnosť, že France Télévisions uskutočňuje aj živé vysielanie svojich programov na vlastnej internetovej stránke, na tom nič nemení. Keďže retransmisia na internete uskutočnená spoločnosťou Playmédia je nezávislá od televízneho vysielania uskutočneného spoločnosťou France Télévisions, je potrebné ju považovať za uskutočnenú inými technickými prostriedkami a v dôsledku toho sa musí posudzovať spôsobom, ktorý je odlišný z pohľadu autorských práv.
51.
Toto konštatovanie nie je spochybnené tvrdením spoločnosti Playmédia, podľa ktorého od roku 2014 opakovane vysiela programy spoločnosti France Télévisions, nie zachytávaním pozemného vysielania týchto programov, ale prostredníctvom odkazu na programy spoločnosti France Télévisions prenesených na jej internetovú stránku. Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že vytvorenie takýchto spojení nepredstavuje verejný prenos v zmysle článku 3 smernice 2001/29, a preto súhlas držiteľov autorských práv nie je potrebný.
52.
K tomuto aspektu však nebola položená otázka. Prejudiciálne otázky v prejednávanej veci sa netýkajú samotnej činnosti spoločnosti Playmédia, ale prípadnej možnosti členských štátov uložiť povinnosť prenosu užívateľmi internetových stránok. Nezdá sa mi však, že takáto povinnosť môže byť založená na prepojeniach na programy vysielané cez internet, a to len preto, lebo všetky programy, na ktoré sa táto povinnosť uplatňuje, nie sú nevyhnutne opätovne vysielané pôvodnými televíznymi spoločnosťami cez internet voľne dostupným spôsobom. Navyše každý internetový odkaz závisí, pokiaľ ide o jeho povahu, od svojho zdroja. Stačilo by, aby televízna spoločnosť prestala vysielať svoje programy cez internet alebo obmedzila prístup k nim, aby podnik, ktorý podlieha povinnosti prenosu, nemohol túto povinnosť plniť. Povinnosť prenosu založená na internetových odkazoch by tak nebola z právneho hľadiska možná.
Navrhovaná odpoveď
53.
Na druhú a na štvrtú prejudiciálnu otázku preto navrhujem odpovedať tak, že smernica 2002/22 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát uložil podnikom ponúkajúcim sledovanie televíznych programov streamingovým spôsobom a formou živého vysielania cez internet povinnosť prenosu určitých televíznych programov. Táto povinnosť však musí sledovať cieľ vo všeobecnom záujme, akým je zachovanie pluralitného charakteru ponuky televíznych programov na jeho území v rámci kultúrnej politiky toho istého členského štátu, a nemá byť neprimeraná tomuto cieľu, čo znamená, že spôsoby jej uplatnenia majú podliehať transparentnému konaniu založenému na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách. Overenie týchto podmienok prináleží vnútroštátnym súdom. Tieto podniky musia navyše získať najskôr súhlas držiteľov autorských práv alebo súvisiacich práv, ktoré chránia predmety obsiahnuté v uvedených programoch.
O tretej prejudiciálnej otázke
54.
Svojou treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora, či členský štát, ktorý ukladá povinnosť prenosu mimo pôsobnosť článku 31 smernice 2002/22, je viazaný podmienkami, ktoré musí takáto povinnosť splniť v zmysle tohto článku.
55.
Článok 31 smernice 2002/22 je neoddeliteľnou súčasťou spoločného regulačného rámca elektronických komunikačných sietí a služieb. Jeho cieľom je chrániť podniky poskytujúce tieto siete alebo služby pred neprimeranými povinnosťami prenosu, ktoré bránia ich činnosti a ich ziskovosti. Prípadná povinnosť prenosu uložená podnikom, ktorá nespadá do tohto spoločného rámca, nepodlieha tomuto regulačnému rámcu. (
24
) Nemôže teda podliehať podmienkam vyplývajúcim z článku 31 smernice 2002/22.
56.
Navyše vzhľadom na to, že podnik, akým je Playmédia, nie je poskytovateľom elektronických komunikačných sietí, ale poskytovateľom obsahu, akákoľvek prípadná povinnosť prenosu uložená takémuto podniku bude spadať pod právnu úpravu týkajúcu sa obsahov a audiovizuálnej politiky. Požiadavka, aby vnútroštátna právna úprava týkajúca sa obsahov spĺňala podmienky stanovené v článku 31 smernice 2002/22, by preto bola v rozpore s výslovným vylúčením tejto problematiky zo spoločného regulačného rámca stanoveného v článku 1 ods. 3 smernice 2002/21, (
25
) aj keď vnútroštátny normotvorca môže voľne uplatňovať tieto podmienky na základe jeho slobodnej vôle.
57.
Navrhujem preto odpovedať na tretiu prejudiciálnu otázku tak, že členský štát, ktorý ukladá povinnosť prenosu mimo pôsobnosť článku 31 smernice 2002/22, nie je viazaný podmienkami, ktoré musí takáto povinnosť splniť v zmysle tohto článku.
O piatej prejudiciálnej otázke
58.
Piata prejudiciálna otázka sa týka podmienky, podľa ktorej musí značný počet koncových užívateľov sietí podliehajúcich povinnosti prenosu používať tieto siete ako hlavný prostriedok príjmu televízneho vysielania. Táto podmienka je obsiahnutá v článku 31 ods. 1 smernice 2002/22. Táto otázka je teda relevantná len v prípade, ak z odpovede na prvú alebo tretiu otázku vyplýva, že podmienky, na základe ktorých sa ukladá povinnosť prenosu, uvedené v tomto článku, sa uplatňujú v situácii, o akú ide vo veci samej. Vzhľadom na mnou navrhované odpovede na tieto dve otázky, nie je potrebné odpovedať na piatu otázku.
Návrh
59.
So zreteľom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položila Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko), takto:
1.
Článok 31 ods. 1 prvý pododsek smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby), zmenená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/136/ES z 25. novembra 2009, sa má vykladať v tom zmysle, že podnik, ktorý ponúka sledovanie programov streamingovým spôsobom a formou živého vysielania cez internet, sa nemá považovať za podnik, ktorý poskytuje elektronickú komunikačnú sieť používanú na prenos rozhlasových a televíznych vysielaní pre verejnosť v zmysle tohto ustanovenia.
2.
Smernica 2002/22, zmenená smernicou 2009/136, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát uložil podnikom ponúkajúcim sledovanie televíznych programov streamingovým spôsobom a formou živého vysielania cez internet povinnosť prenosu určitých televíznych programov. Táto povinnosť však musí sledovať cieľ vo všeobecnom záujme, akým je zachovanie pluralitného charakteru ponuky televíznych programov na jeho území v rámci kultúrnej politiky toho istého členského štátu a nemá byť neprimeraná tomuto cieľu, čo znamená, že spôsoby jej uplatnenia majú podliehať transparentnému konaniu založenému na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách. Overenie týchto podmienok prináleží vnútroštátnym súdom. Tieto podniky musia navyše získať najskôr súhlas držiteľov autorských práv alebo súvisiacich práv, ktoré chránia predmety obsiahnuté v uvedených programoch.
3.
Členský štát, ktorý ukladá povinnosť prenosu mimo pôsobnosť článku 31 smernice 2002/22, nie je viazaný podmienkami, ktoré musí takáto povinnosť splniť v zmysle tohto článku.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Tento zvrat sa pozoruje už dlhý čas. Pozri NIKOLTCHEV, S. (éd.): Avoir ou ne pas avoir les règles du must‑carry. Observatoire européen de l’Audiovisuel, Strasbourg 2005.
(
3
)	Ú. v. ES L 167, 2001, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230.
(
4
)	Ú. v. ES L 108, 2002, s. 33; Mim vyd. 13/029, s. 349, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009 (Ú. v. EÚ L 337, 2009, s. 37) (ďalej len „smernica 2002/21“).
(
5
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. júna 1998, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 204, 1998, s. 37; Mim. vyd. 13/020, s. 337), zrušená a nahradená smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/1535 z 9. septembra 2015, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických predpisov a pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti (Ú. v. EÚ L 241, 2015, s. 1).
(
6
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367), zmenená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/136/ES z 25. novembra 2009 (Ú. v. EÚ L 337, 2009, s. 11) (ďalej len „smernica 2002/22“).
(
7
)	V znení uplatniteľnom na spor vo veci samej.
(
8
)	V zmysle smernice 2015/1535.
(
9
)	Smernica 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (ďalej len „smernica o elektronickom obchode“) (Ú. v. ES L 178, 2000, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399).
(
10
)	Rozsudok z 13. decembra 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium a i. (C‑250/06, EU:C:2007:783, bod 38).
(
11
)	Rozsudok z 13. decembra 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium a i. (C‑250/06, EU:C:2007:783, body 32 až 36).
(
12
)	Rozsudok z 13. decembra 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium a i. (C‑250/06, EU:C:2007:783, body 41 a 42).
(
13
)	Rozsudok z 13. decembra 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium a i. (C‑250/06, EU:C:2007:783, výrok).
(
14
)	Článok 3 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29.
(
15
)	Najmä právo verejného prenosu stanovené v článku 3 smernice 2001/29.
(
16
)	Rozsudok zo 7. marca 2013, ITV Broadcasting a i. (C‑607/11, EU:C:2013:147, bod 1 výroku).
(
17
)	Rozsudok z 1. marca 2017, ITV Broadcasting a i. (C‑275/15, EU:C:2017:144, výrok).
(
18
)	Rozsudok z 1. marca 2017, ITV Broadcasting a i. (C‑275/15, EU:C:2017:144, výrok).
(
19
)	Rozsudok zo 16. marca 2017 (C‑138/16, EU:C:2017:218).
(
20
)	Rozsudok zo 16. marca 2017, AKM (C‑138/16, EU:C:2017:218, body 18, 26, 29 a 30).
(
21
)	Pozri rozsudok zo 16. marca 2017, AKM (C‑138/16, EU:C:2017:218, body 28 a 29 a prvý odsek výroku).
(
22
)	Rozsudok zo 7. marca 2013 (C‑607/11, EU:C:2013:147).
(
23
)	Toto pravidlo bolo okrem toho potvrdené po vyhlásení rozsudku vo veci AKM (C‑138/16, EU:C:2017:218); pozri rozsudok z 29. novembra 2017, VCAST (C‑265/16, EU:C:2017:913, body 48 až 50).
(
24
)	Body 17 až 25 vyššie.
(
25
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. decembra 2008, Kabel Deutschland Vertrieb und Service (C‑336/07, EU:C:2008:765, bod 34).