62023CC0790
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
30 päivänä huhtikuuta 2025 (
1
)
Asia C‑790/23 [Qassioun] (
i
)
X
vastaan
Maahanmuuttovirasto
(Ennakkoratkaisupyyntö – Korkein hallinto-oikeus (Suomi))
Ennakkoratkaisupyyntö – Turvapaikkapolitiikka – Asetus (EU) N:o 604/2013 – Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteet ja ‑menettelyt – 18 artikla – Hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion velvollisuudet – Velvollisuus ottaa takaisin kansainvälistä suojelua hakeva henkilö, jonka ”hakemus on hylätty” – Hakemus, joka on tehty jäsenvaltiossa, johon sovelletaan asetusta N:o 604/2013 mutta jota direktiivit 2011/95/EU ja 2013/32/EU eivät sido – Kolmannen maan kansalainen, jolta Tanskan kuningaskunta on poistanut kansallisen lainsäädännön mukaisesti myönnetyn tilapäisen suojelun – Käsite kansainvälistä suojelua koskeva hakemus, joka on hylätty
I Johdanto
1.
Nyt käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö tarjoaa jälleen unionin tuomioistuimelle tilaisuuden lausua niiden seurausten ulottuvuudesta, joita aiheutuu siitä, että Tanskan kuningaskunta osallistuu poikkeavalla tavalla yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän muodostaviin sääntöihin. (
2
)
2.
Kyseisellä jäsenvaltiolla on nimittäin EUT‑sopimuksen kolmannen osan V osaston, johon muun muassa rajavalvonta‑, turvapaikka‑ ja maahanmuuttopolitiikka kuuluvat, osalta EU‑sopimukseen ja EUT‑sopimukseen liitetyn, Tanskan asemasta tehdyn pöytäkirjan (N:o 22) nojalla erityisasema, joka erottaa sen muista jäsenvaltioista. Vaikka kyseinen jäsenvaltio on Euroopan unionin kanssa tehdyn kansainvälisen sopimuksen (
3
) nojalla sitoutunut soveltamaan asetusta (EU) N:o 604/2013, (
4
) asetukseen liittyvät direktiivit 2011/95/EU (
5
) ja 2013/32/EU (
6
) eivät sitä vastoin sido sitä. Päätökset, jotka kyseinen jäsenvaltio tekee sille sen kansallisen oikeuden säännösten mukaisesti tehtyjen kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkinnan yhteydessä, tehdään siis sen kansalliselle oikeudelle ominaisten aineellisten edellytysten ja menettelysääntöjen mukaisesti.
3.
Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Syyrian kansalainen ja toisaalta Maahanmuuttovirasto (Suomi) (jäljempänä Suomen maahanmuuttovirasto) ja jossa hän on jättänyt kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, vaikka Tanskan kuningaskunnan hänelle myöntämä tilapäinen suojelu oli juuri poistettu. Suomen maahanmuuttovirasto jätti hänen hakemuksensa tutkimatta sillä perusteella, että Tanskan kuningaskunta on hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio ja että Tanska oli lisäksi suostunut ottamaan hänet takaisin Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdan nojalla. Korkein hallinto-oikeus (Suomi), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, kyseenalaistaa tämän takaisinoton oikeusperustan sillä perusteella, että tätä säännöstä sovelletaan kolmannen maan kansalaiseen, ”jonka hakemus on hylätty ja joka on jättänyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa”, mikä ei vastaa hänen tilannettaan.
4.
Unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus todeta, että jäsenvaltio, jossa henkilö on tehnyt uuden kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, voi Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa mainittujen edellytysten täyttyessä pyytää Tanskan kuningaskuntaa ottamaan hänet takaisin. (
7
) Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen ratkaistavana on kysymys siitä, täyttyvätkö nämä edellytykset tosiasiallisesti tilanteessa, jossa Tanskan kuningaskunta ei ole sanan varsinaisessa merkityksessä hylännyt kansainvälistä suojelua koskevaa valittajan aikaisempaa hakemusta vaan se on poistanut hänelle aikaisemmin kansallisen oikeutensa nojalla myöntämänsä tilapäisen suojelun.
5.
Jäljempänä esittämistäni syistä katson, että Tanskan kuningaskuntaa ei voida pitää hakemuksen käsittelystä vastuussa olevana jäsenvaltiona, jolla on Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädetty takaisinottovelvollisuus. On totta, että kyseisen asetuksen tehokas soveltaminen Tanskan kuningaskuntaan puoltaa kyseisen säännöksen soveltamisedellytysten laajaa tulkintaa. Kuten jäljempänä esitän, tämä tulkinta on kuitenkin mielestäni ristiriidassa niiden sääntöjen ja käsitteiden merkityksen ja ulottuvuuden kanssa, jotka unionin lainsäätäjä on yhdenmukaistanut direktiiveissä 2011/95 ja 2013/32, joihin Dublin III ‑asetus ja laajemmin yhteinen eurooppalainen turvapaikkajärjestelmä perustuvat.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
1. Unionin ja Tanskan välinen sopimus
6.
Unionin ja Tanskan välisessä sopimuksessa, joka hyväksyttiin unionin puolesta päätöksellä 2006/188/EY, (
8
) unioni ja Tanskan kuningaskunta sopivat muun muassa asetuksen (EY) N:o 343/2003 (
9
) soveltamisen ulottamisesta ”kansainvälisen oikeuden mukaisesti” koskemaan niiden välisiä suhteita. Tämän jälkeen kyseinen jäsenvaltio ilmoitti kyseisen sopimuksen 3 artiklan 2 kohdan mukaisesti Euroopan komissiolle päätöksestään soveltaa kyseiseen asetukseen Dublin III ‑asetuksella tehtyä ”muutosta”.
7.
Unionin ja Tanskan välisen sopimuksen johdanto-osan 11. perustelukappaleessa todetaan, että ”Euroopan [unionin] tuomioistuimella olisi oltava toimivalta varmistaa tämän sopimuksen sekä asetusten säännösten ja tähän sopimukseen kuuluvien [unionin] täytäntöönpanotoimenpiteiden yhdenmukainen soveltaminen ja tulkinta”.
8.
Sopimuksen 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tarkoitus”, määrätään seuraavaa:
”1.   Tämän sopimuksen tarkoituksena on soveltaa 2 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti [unionin] ja Tanskan väliseen suhteeseen säännöksiä, jotka sisältyvät [Dublin II ‑asetukseen] sekä [sen] täytäntöönpanotoimenpiteisiin.
2.   Sopimuspuolten tavoitteena on, että [asetuksen] säännöksiä ja [sen] täytäntöönpanotoimenpiteitä sovelletaan ja tulkitaan yhdenmukaisesti kaikissa jäsenvaltioissa.
– –”
9.
Sopimuksen 2 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”[Dublin II ‑asetuksen] säännöksiä – – sovelletaan [unionin] ja Tanskan välisissä suhteissa kansainvälisen oikeuden mukaisesti.
2. Dublin III ‑asetus
10.
Dublin III ‑asetuksen 2 artiklan b ja d alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
– –
b)
’kansainvälistä suojelua koskevalla hakemuksella’ direktiivin [2011/95] 2 artiklan h alakohdassa määriteltyä (
10
) kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta;
– –
d)
’kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelyllä’ toimivaltaisten viranomaisten direktiivin [2013/32] ja direktiivin [2011/95] mukaisesti suorittamaa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelyä tai niiden tekemää sitä koskevaa päätöstä tai antamaa määräystä, lukuun ottamatta menettelyjä, joiden mukaisesti määritetään hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva valtio tämän asetuksen mukaisesti”.
11.
Asetuksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Pääsy kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelymenettelyyn”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on käsiteltävä jokaisen kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön minkä tahansa jäsenvaltion alueella tai rajalla tai kauttakulkualueella tekemä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus. Turvapaikkahakemuksen käsittelee yksi ainoa jäsenvaltio, ja tämä jäsenvaltio on se, joka III luvussa esitettyjen perusteiden mukaisesti on vastuussa hakemuksen käsittelystä.
2.   Jollei hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaa jäsenvaltiota voida määrittää tässä asetuksessa lueteltujen perusteiden mukaisesti, käsittelystä vastaa ensimmäinen jäsenvaltio, jossa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätetty.
– –”
12.
Asetuksen 18 artiklassa säännellään ”hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion velvollisuudet” seuraavasti:
”1.   Jäsenvaltio, joka on tämän asetuksen perusteella vastuussa hakemuksen käsittelystä, on velvollinen:
– –
d)
ottamaan – – takaisin kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön, jonka hakemus on hylätty ja joka on jättänyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa tai joka oleskelee ilman oleskelulupaa toisessa jäsenvaltiossa.
2.   – –
Jos hakemus on 1 kohdan d alakohdan soveltamisalaan kuuluvissa tapauksissa hylätty ainoastaan ensimmäisessä käsittelyssä, hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion on varmistettava, että asianomaisella henkilöllä on tai on ollut mahdollisuus tehokkaaseen oikeussuojakeinoon – –”
B
Suomen oikeus
13.
Ulkomaalaislain (301/2004), joka on annettu 30.4.2004, 103 §:n 2 momentin mukaan kansainvälistä suojelua koskeva hakemus voidaan jättää tutkimatta, jos hakija voidaan lähettää toiseen jäsenvaltioon, joka on Dublin III ‑asetuksen nojalla vastuussa hakemuksen käsittelystä.
C
Tanskan oikeus
14.
Ulkomaalaislain (udlændingeloven), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin, (
11
) 7 §:n 1–3 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Ulkomaalaiselle myönnetään hakemuksesta oleskelulupa tilapäistä oleskelua varten, jos hän kuuluu – – pakolaissopimuksen[ (
12
)] soveltamisalaan.
2.   Ulkomaalaiselle myönnetään hakemuksesta oleskelulupa tilapäistä oleskelua varten, jos häntä uhkaa kuolemanrangaistus, kidutus tai epäinhimillinen tai halventava kohtelu tai rangaistus, jos hän palaa kotimaahansa. Ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua hakemusta pidetään myös 1 momentissa tarkoitettuna tilapäistä oleskelulupaa koskevana hakemuksena.
3.   Edellä 2 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa, joissa kuolemanrangaistuksen, kidutuksen tai epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen uhka perustuu kotimaassa vallitsevaan erityisen vakavaan tilanteeseen, jolle on ominaista mielivaltainen väkivalta ja hyökkäykset siviiliväestöä vastaan, oleskelulupa tilapäistä oleskelua varten myönnetään hakemuksesta. Ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua hakemusta pidetään myös 1 ja 2 momentissa tarkoitettuna oleskelulupahakemuksena.”
15.
Tanskan ulkomaalaislain 11 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Määräaikaista oleskelulupaa, jolla on myönnetty mahdollisuus pysyvään oleskeluun, jatketaan hakemuksesta, paitsi jos oleskeluluvan peruuttamiseen on – – perusteet. Udlændingestyrelsen [Ulkomaalaisvirasto, Tanska (
13
)] päättää omasta aloitteestaan jatkaa tilapäistä oleskelua varten 7 §:n – – nojalla myönnetyn oleskeluluvan voimassaoloa, jos perusteet ovat edelleen olemassa. – –”
III Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymys
16.
Valittaja, joka on Syyrian kansalainen, jätti 1.7.2016 Tanskan viranomaisille kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen.
17.
Hänelle myönnettiin 29.8.2016 oleskelulupa Tanskan ulkomaalaislain 7 §:n 3 momentissa säädetyn tilapäisen suojelun perusteella. Tämä oleskelulupa, joka tuli voimaan sen myöntämispäivänä, oli alun perin voimassa yhden vuoden. Sen voimassaoloa jatkettiin myöhemmin useaan otteeseen samanpituiseksi ajaksi Tanskan ulkomaalaisviraston omasta aloitteesta. Tanskan ulkomaalaisvirasto päätti kuitenkin 17.11.2020 edelleen omasta aloitteestaan olla uusimatta tätä oleskelulupaa kyseisen lain 11 §:n 2 momentin nojalla sillä perusteella, että sen myöntämisen perusteena olleet syyt olivat lakanneet olemasta. Flygtningenævnet (pakolaislautakunta, Tanska) pysytti tämän päätöksen 2.7.2021 ja määräsi valittajan poistumaan Tanskasta kuukauden kuluessa.
18.
Valittaja haki 27.7.2021 kansainvälistä suojelua Suomesta.
19.
Suomen maahanmuuttovirasto, joka on tämän hakemuksen käsittelyyn toimivaltainen Suomen viranomainen, esitti 29.7.2021 Tanskan kuningaskunnalle pyynnön ottaa valittaja takaisin Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdan nojalla. Tanskan kuningaskunta hyväksyi tämän pyynnön 5.8.2021.
20.
Suomen maahanmuuttovirasto jätti 12.11.2021 valittajan kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta sillä perusteella, että Tanskan kuningaskunta oli vastuussa hakemuksen käsittelystä, ja päätti sen vuoksi käännyttää hänet Tanskaan ja määrätä hänet kahdeksi vuodeksi Suomea koskevaan maahantulokieltoon.
21.
Valittaja valitti tästä päätöksestä Helsingin hallinto-oikeuteen (Suomi), joka hylkäsi valituksen. Tämän jälkeen hän on pyytänyt valituslupaa korkeimmalta hallinto-oikeudelta.
22.
Hän vetoaa muutoksenhakemuksensa tueksi muun muassa siihen, että päätös, jolla Suomen maahanmuuttovirasto jätti hänen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa tutkimatta, on unionin oikeuden vastainen.
23.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lähinnä sitä, täyttyvätkö Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädetyn takaisinottovelvollisuuden edellytykset, ja erityisesti sitä, voidaanko valittajan Tanskassa jättämää ensimmäistä kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna kansainvälistä suojelua koskevana hakemuksena, jonka toimivaltainen Tanskan viranomainen on hylännyt.
24.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin ensinnäkin, että kyseessä olevan hakemuksen johdosta on alun perin tehty useita osittain myönteisiä päätöksiä, koska Tanskan ulkomaalaisvirasto on myöntänyt valittajalle tilapäisen oleskeluluvan, jota se on sittemmin useaan otteeseen jatkanut. Kyseinen tuomioistuin lisää, että tämän tilapäisen oleskeluluvan uusimatta jättämistä koskeva päätös tehtiin vasta myöhemmin ja kyseisen viranomaisen omasta aloitteesta. Kyseinen tuomioistuin pohtii, voidaanko tällaisessa tilanteessa todeta, että kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on hylätty Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
25.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kun otetaan huomioon Tanskan kuningaskunnan erityinen oikeudellinen tilanne, kyseisessä jäsenvaltiossa kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten käsittelyyn sovellettavat kansalliset menettelyt eroavat muissa jäsenvaltioissa sovellettavista menettelyistä, ja pohtii näin ollen, mikä on hakemuksen käsitteelle annettava määritelmä.
26.
Tässä tilanteessa korkein hallinto-oikeus päätti lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [Dublin III ‑asetuksen] 18 artiklan 1 kohdan d alakohtaa tulkittava siten, että kohdassa mainitulla hakemuksen hylkäämisellä tarkoitetaan tilannetta, jossa asianomaiselle henkilölle hakemuksensa johdosta aikaisemmin Tanskassa myönnetyn suojelun tarpeeseen perustuvan tilapäisen oleskeluluvan voimassaoloa ei ole jatkettu, kun voimassaolon jatkamatta jättämistä koskevaa päätöstä ei ole annettu henkilön hakemuksen johdosta vaan viranomaisen aloitteesta?”
27.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Suomen maahanmuuttovirasto, Suomen, Tanskan, Saksan, Alankomaiden ja Sveitsin hallitukset sekä komissio. Nämä asianosaiset ja muut osapuolet (Alankomaiden ja Sveitsin hallituksia lukuun ottamatta) ja niiden lisäksi valittaja osallistuivat 29.1.2025 pidettyyn istuntoon, jossa ne myös vastasivat unionin tuomioistuimen esittämiin suullisesti vastattaviin kysymyksiin.
IV Asian tarkastelu
28.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksellään unionin tuomioistuimelta lähinnä, onko Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohtaa tulkittava siten, että sitä sovelletaan tilanteeseen, jossa kolmannen maan kansalaiselta tai kansalaisuudettomalta henkilöltä on poistettu tilapäinen suojelu, jonka Tanskan kuningaskunta oli kyseisen jäsenvaltion sisäisten säännösten mukaisesti myöntänyt hänelle kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen johdosta, ja jossa hän on kansainvälisen suojelun poistamisen jälkeen tehnyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa.
A
Alustavat huomautukset
29.
Aluksi on täsmennettävä sen suojelun luonnetta, jota Tanskan kuningaskunta on myöntänyt valittajalle Tanskan ulkomaalaislain 7 §:n 3 momentin nojalla yli neljän vuoden ajan. Suomen hallitus nimittäin perustaa huomautuksensa lähtökohtaan, jonka mukaan tällaisen suojelun myöntämisen on katsottava vastaavan kansainvälisen suojelun myöntämistä.
30.
Katson, että tämä lähtökohta on torjuttava, koska valittajan saamaa tilapäistä suojelua ei voida pitää direktiivin 2011/95 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettuna kansainvälisenä suojeluna. Hänelle ei ole myönnetty kyseisen direktiivin 2 artiklan e alakohdassa tarkoitettua pakolaisasemaa eikä direktiivin 2 artiklan g alakohdassa tarkoitettua toissijaista suojeluasemaa.
31.
On totta, että tämä tilapäinen suojelu myönnetään sellaisten edellytysten perusteella, jotka ovat melko samankaltaiset kuin kyseisen direktiivin 15 artiklassa säädetyt toissijaisen suojelun myöntämistä koskevat edellytykset. Tanskan ulkomaalaislain 7 §:n 3 momentissa säädetty suojelu koskee nimittäin kolmansien maiden kansalaisia, jotka voivat joutua kuolemanrangaistuksen, kidutuksen tai epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen kohteeksi esimerkiksi sodan vuoksi alkuperämaassa vallitsevan yleisen tilanteen vuoksi. (
14
)
32.
Ne kuitenkin eroavat toisistaan kahdessa suhteessa. Yhtäältä Tanskan ulkomaalaislain 7 §:n 3 momentissa säädetty tilapäinen suojelu myönnetään Tanskan oikeuden omien aineellisten edellytysten ja menettelysääntöjen perusteella. Toisaalta tällaista tilapäistä suojelua saavalle henkilölle tunnustetut oikeudet eroavat sekä luonteeltaan että ulottuvuudeltaan direktiivin 2011/95 VII luvussa säädetyistä toissijaiseen suojeluasemaan liittyvistä oikeuksista.
33.
Tarkastelen siis ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämää kysymystä olettaen, että Tanskan ulkomaalaislain 7 §:n 3 momentissa säädetty tilapäinen suojelu on direktiivien 2011/95 ja 2013/32 soveltamisalan ulkopuolelle jäävää muunlaista suojelua, josta säädetään yksinomaan Tanskan oikeuden säännöksissä ja joka myönnetään niiden perusteella.
B
Asiakysymys
34.
Dublin III ‑asetuksen 18 artiklassa määritellään kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion yleiset ja erityiset velvollisuudet, kun sitä pyydetään ottamaan vastaan tai takaisin tällaista suojelua hakeva henkilö.
35.
Velvollisuudet, jotka koskevat sekä hakijan vastaanottoa tai takaisinottoa että hänen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa käsittelyä, määräytyvät sen mukaan, missä vaiheessa menettely tämän hakemuksen tutkimiseksi on kyseisessä jäsenvaltiossa. Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa luetellaan tyhjentävästi neljä tapausta. Ensinnäkin kyseessä on sellaisen hakijan vastaanotto, joka on jättänyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa (a alakohta). Toiseksi kyseessä on sellaisen hakijan takaisinotto, jonka hakemusta käsitellään hakemuksen käsittelystä vastuussa olevassa jäsenvaltiossa ja joka on jättänyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa (b alakohta). Kolmanneksi kyseessä on sellaisen kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön takaisinotto, joka on peruuttanut hakemuksensa sen käsittelyn aikana hakemuksen käsittelystä vastuussa olevassa jäsenvaltiossa ja joka on jättänyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa (c alakohta). Neljänneksi kyseessä on sellaisen kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön takaisinotto, jonka kansainvälistä suojelua koskeva ”hakemus on hylätty ja joka on jättänyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa” (d alakohta). Tulkintapyyntö koskee tätä neljättä tapausta. Unionin tuomioistuimen mukaan Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohta koskee muun muassa tapauksia, joissa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on hylätty hakemuksen käsittelystä vastaavan viranomaisen päätöksellä, josta ei ole vielä tullut lopullinen. (
15
)
36.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämällä kysymyksellä pyritään selvittämään, miltä osin Tanskan kuningaskunnan voidaan katsoa hylänneen valittajan kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla poistaessaan hänelle kansallisen lainsäädäntönsä nojalla myöntämänsä tilapäisen suojelun.
37.
En sivuuta kokonaan niiden tiettyjen jäsenvaltioiden esittämiä perusteluja, jotka Tanskan kuningaskunnan erityinen oikeudellinen tilanne huomioon ottaen ehdottavat, että kyseisen säännöksen sanamuotoa tulkitaan riittävän laajasti, jotta varmistetaan kyseisen jäsenvaltion tosiasiallinen osallistuminen Dublin III ‑asetukseen unionin ja Tanskan välisen sopimuksen 2 artiklan tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi. Saksan hallitus katsoo siten, että Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdan säännösten suppea tulkinta tekisi niiden soveltamisen Tanskan kuningaskuntaan mahdottomaksi, mikä olisi vastoin tälle jäsenvaltiolle tunnustettua mahdollisuutta osallistua vapaaehtoisesti ja valikoivasti vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueeseen.
38.
Mielestäni tällaiset perustelut kuitenkin ylittävät Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdan sanamuodon laajan tulkinnan rajat. Vaikka tämä tulkinta rajoittuisi Tanskan kuningaskunnan vastaanotto‑ tai takaisinottovelvollisuuksiin, ne aiheuttavat kuitenkin sekaannusvaaran sellaisten termien ja käsitteiden välillä, jotka on yhdenmukaistettu direktiiveillä 2011/95 ja 2013/32, joihin Dublin III ‑asetus perustuu.
39.
Tanskan ja Sveitsin hallitukset katsovat näin ollen lähinnä, että Tanskan kuningaskunta hylkäsi valittajan 1.7.2016 jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen ”väliaikaisesti” myöntäessään hänelle kansallisen lainsäädäntönsä mukaisen tilapäisen suojelun ja uudistaessaan sen, minkä jälkeen hakemus hylättiin Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”lopullisesti”, kun Tanskan kuningaskunta vahvisti kyseisen suojelun poistamisen 2.7.2021. Tämän tulkinnan mukaan kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, jonka perusteella on tehty peräkkäiset päätökset tilapäisen oleskeluluvan uusimisesta ja sen jälkeen uusimatta jättämisestä, käsittely olisi siis ollut keskeytyneenä 29.8.2016 lähtien aina 2.7.2021 asti, jolloin se hylättiin lopullisesti. Myös Saksan hallitus päätyy tälle kannalle tukeutuen puolestaan Dublin III ‑asetuksen 2 artiklan e alakohdassa esitettyyn kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen peruuttamisen käsitteen määritelmään. Kyseisen hallituksen mukaan on mahdollista katsoa, että jos valittaja ei ole peruuttanut hakemustaan, hakemus on tosiasiallisesti edelleen olemassa niin kauan kuin sen johdosta ei ole tehty lopullista päätöstä esimerkiksi sen vuoksi, että se on johtanut vain peräkkäisiin päätöksiin tilapäisen oleskeluluvan myöntämisestä tai jatkamisesta. Tanskan hallitus toteaa lisäksi, että tässä yhteydessä kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen hylkäämisestä tehdyllä päätöksellä ja tilapäisen suojelun poistamista koskevalla päätöksellä on sama oikeusvaikutus.
40.
Suomen maahanmuuttovirasto ei yhdy tähän tulkintaan, vaan se katsoo ensisijaisesti, että ainoastaan 29.8.2016 tehtyä päätöstä, jolla valittajalle myönnettiin tilapäinen oleskelulupa, on pidettävä päätöksenä kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen hylkäämisestä, koska kyseisellä päätöksellä valittajalle ei myönnetty kansainvälistä suojelua. Suomen maahanmuuttoviraston mukaan tilapäisen suojelun poistamista koskevalla päätöksellä ei ole oikeudellista merkitystä Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan soveltamisen kannalta.
41.
Alankomaiden hallitus puolestaan katsoo, että käsite ”hakemus on hylätty” on geneerinen ilmaisu, jolla tarkoitetaan erilaisia tilanteita, joissa hakija ei ole tai ei enää ole oikeutettu kansainväliseen suojeluun.
42.
Katson, että tällaiset tulkinnat todennäköisesti tuottavat niihin liittyvien oikeudellisten ristiriitaisuuksien vuoksi enemmän ongelmia kuin ratkaisevat niitä.
43.
Ensinnäkin niistä seuraa, että Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdan soveltamisala laajennetaan koskemaan tapausta, jota unionin lainsäätäjä ei ole tarkoittanut kyseisessä säännöksessä mutta josta se on nimenomaisesti säätänyt kyseisen asetuksen 12 artiklassa. Dublin III ‑asetuksen III lukuun sisällytetyn 12 artiklan 4 kohdassa nimittäin täsmennetään nimenomaisesti edellytykset, joiden täyttyessä jäsenvaltion, joka on myöntänyt kansainvälisen suojelun hakijalle oleskeluluvan, voidaan katsoa olevan vastuussa hänen hakemuksensa käsittelystä.
44.
Toiseksi näissä tulkinnoissa ei oteta huomioon direktiivien 2011/95 ja 2013/32 soveltamista yhdessä Dublin III ‑asetuksen kanssa, mihin unionin tuomioistuin on viitannut 10.12.2020 antamassaan tuomiossa Minister for Justice and Equality (Kansainvälistä suojelua koskeva hakemus Irlannissa). (
16
) Tällaiset tulkinnat menevät selvästi näissä direktiiveissä määritettyjen peruskäsitteiden merkitystä ja ulottuvuutta pitemmälle siten, että on olemassa vaara ulottuvuudeltaan vaihtelevan edellytyksen (”hakemus on hylätty”) luomisesta juuri siihen tilanteeseen, jossa unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut vahvistaa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämiseksi selkeä ja toimiva menettely, (
17
) jonka perusteet ovat sekä jäsenvaltioiden että asianomaisten henkilöiden kannalta puolueettomat ja oikeudenmukaiset kyseisen asetuksen johdanto-osan neljännen ja viidennen perustelukappaleen mukaisesti.
45.
On totta, että unionin ja Tanskan välisen sopimuksen 2 artiklassa määrätään, että Dublin III ‑asetuksen säännöksiä sovelletaan kyseiseen jäsenvaltioon. Sopimuksen 1 artiklan 2 kohdasta ilmenee kuitenkin myös, että sopimuspuolten tavoitteena on Dublin III ‑asetuksen säännösten ja niiden täytäntöönpanotoimenpiteiden yhtenäinen soveltaminen ja tulkinta kaikissa jäsenvaltioissa. Kyseisen sopimuksen johdanto-osan 11. perustelukappaleen mukaan unionin tuomioistuimella on oltava toimivalta taata tällainen yhtenäisyys.
46.
Koska Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdan soveltamisedellytykset perustuvat sääntöihin, jotka on yhdenmukaistettu direktiiveillä 2011/95 ja 2013/32, sen hyväksyminen, että Tanskan kuningaskunta on nyt kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa hylännyt kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tilanteessa, jossa se on ainoastaan lopettanut kansallisen oikeutensa nojalla myöntämänsä kansallisen suojelun, loukkaa mielestäni tätä tavoitetta.
47.
Käsite ”kansainvälistä suojelua koskeva hakemus” eli kyseisen asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettu ”hakemus” määritellään nimittäin mainitun asetuksen 2 artiklan b alakohdassa, jossa viitataan direktiivin 2011/95 2 artiklan h alakohtaan. Vaikka unionin tuomioistuin on korostanut, että Tanskan kuningaskunnan toimivaltaisille viranomaisille tämän jäsenvaltion sisäisten säännösten mukaisesti tehty kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on kiistatta jäsenvaltiolle tehty ”hakemus”, se on kuitenkin katsonut, että tällainen hakemus ei ole kyseisessä direktiivissä tarkoitettu ”kansainvälistä suojelua koskeva hakemus” eli hakemus pakolaisaseman tai toissijaisen suojeluaseman saamiseksi, koska EU‑sopimukseen ja EUT‑sopimukseen liitetyn, Tanskan asemasta tehdyn pöytäkirjan (N:o 22) mukaan mainittua direktiiviä ei sovelleta Tanskan kuningaskuntaan, kuten direktiivin johdanto‑osan 51 perustelukappaleessa muistutetaan. (
18
)
48.
Katson tästä seuraavan, että koska Tanskassa ei ole tehty direktiivissä 2011/95 tarkoitettua kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta, ei voi olla olemassa päätöstä tällaisen hakemuksen hylkäämisestä Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
49.
Lisään, etten yhdy Alankomaiden hallituksen näkemykseen, jonka mukaan kyseisessä asetuksessa ei täsmennetä, mitä tarkoitetaan ilmaisulla ”hakemus on hylätty”. Kyseisen asetuksen 2 artiklan d alakohdan määritelmän mukaan ”kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelyllä” nimittäin tarkoitetaan ”toimivaltaisten viranomaisten direktiivin [2013/32] ja direktiivin [2011/95] mukaisesti suorittamaa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelyä tai niiden tekemää sitä koskevaa päätöstä tai antamaa määräystä, lukuun ottamatta menettelyjä, joiden mukaisesti määritetään hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva valtio tämän asetuksen mukaisesti”. (
19
) Tästä seuraa, että jos pakolaisasemaa ja/tai toissijaista suojeluasemaa koskevalla päätöksellä hylätään hakemus asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla, päätös on tehtävä direktiivissä 2013/32 ja erityisesti sen 11 artiklan 2 kohdassa säädettyjen menettelysääntöjen ja menettelytapojen mukaisesti. (
20
)
50.
Tässä yhteydessä en usko, että pääasiassa on mahdollista hyväksyä käsitys, jonka mukaan kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on ollut vireillä neljän peräkkäisen vuoden ajan niin, että se on hylätty ensin väliaikaisesti ja sitten lopullisesti.
51.
Tästä seuraa, että Tanskan viranomaisten tekemää päätöstä poistaa valittajalta tilapäinen suojelu ja oleskelulupa, jotka oli 29.8.2016 myönnetty hänelle kansallisen oikeuden säännösten mukaisesti, ei voida pitää Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettuna hylkäävänä päätöksenä yhtäältä siksi, että kyseisestä päätöksestä ei seuraa, ettei valittaja täyttäisi direktiivin 2011/95 2 artiklan d alakohdassa tarkoitetun pakolaisaseman tai sen 2 artiklan f alakohdassa tarkoitetun toissijaisen suojeluaseman saamisen edellytyksiä, ja toisaalta siksi, että kyseistä päätöstä ei ole tehty direktiivissä 2013/32 säädettyjen menettelysäännösten perusteella.
52.
Näin ollen en yhdy Alankomaiden hallituksen perusteluun, jonka mukaan Dublin III ‑asetuksen tavoitetta loukattaisiin, jos toisesta jäsenvaltiosta (tässä tapauksessa Suomen tasavallasta) tulisi hakemuksen käsittelystä vastaava jäsenvaltio tilanteessa, jossa ensimmäinen jäsenvaltio (Tanskan kuningaskunta) on jo tutkinut, voiko hakija (tai voiko hän enää) saada kansainvälistä suojelua. Tällaisessa tapauksessa Suomen viranomaisten ei nimittäin tarvitsisi tutkia uudelleen lopputulosta, johon Tanskan viranomaiset ovat päätyneet, siltä osin kuin tutkintamenettelyä ohjaavat eri säännöt, jotka on määritelty direktiiveissä 2011/95 ja 2013/32 – sellaisina kuin niitä on tulkittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä –, joihin Tanskan kuningaskunta ei ole sidottu.
53.
Edellä esitetyn perusteella Tanskan kuningaskunnan ei mielestäni voida katsoa hylänneen valittajan kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
54.
Tämä päätelmä vastaa unionin tuomioistuimen tekemää johtopäätöstä direktiivin 2013/32 täytäntöönpanoa koskeneessa tuomiossa Saksan valtio (Tanskan hylkäämä turvapaikkahakemus).
55.
Unionin tuomioistuin on nimittäin katsonut, että Tanskan kuningaskunnan tekemää päätöstä kansainvälistä suojelua koskevasta hakemuksesta ei voida pitää direktiivin 2013/32 2 artiklan e alakohdassa tarkoitettuna ”lainvoimaisena päätöksenä”, (
21
) jolla siis ratkaistaan, myönnetäänkö kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle direktiivin 2011/95 mukainen pakolaisasema tai toissijainen suojeluasema, ja johon ei enää sovelleta direktiivin 2013/32 V luvussa säädettyjä oikeussuojakeinoja.
56.
Unionin tuomioistuin on todennut tästä seuraavan, että aiempi päätös kyseiselle jäsenvaltiolle tehdyn kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen hylkäämisestä ei oikeuta katsomaan, että direktiivissä 2011/95 tarkoitettu kansainvälistä suojelua koskeva hakemus, jonka asianomainen henkilö on tehnyt toisessa jäsenvaltiossa tämän aiemman päätöksen tekemisen jälkeen, olisi direktiivin 2013/32 2 artiklan q alakohdassa ja 33 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitettu ”myöhempi hakemus”. (
22
) Tältä osin unionin tuomioistuin on todennut lisäksi, ettei unionin ja Tanskan välinen sopimus eikä se, että Tanskan lainsäädännössä mahdollisesti säädetään kansainvälisen suojelun myöntämisen edellytyksistä, jotka ovat samanlaisia tai samankaltaisia kuin direktiivissä 2011/95 säädetyt edellytykset, voi johtaa toisenlaiseen päätelmään. (
23
)
57.
Näiden seikkojen perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa, että Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta tilanteeseen, jossa kolmannen maan kansalaiselta tai kansalaisuudettomalta henkilöltä on poistettu kansallinen suojelu, jonka Tanskan kuningaskunta oli kyseisen jäsenvaltion sisäisten säännösten mukaisesti myöntänyt hänelle kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen johdosta, ja jossa hän on tämän poistamisen jälkeen tehnyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa.
58.
Näin ollen Suomen toimivaltaisten viranomaisten tehtävänä on ratkaista, mikä jäsenvaltio on Dublin III ‑asetuksen III luvussa säädettyjen perusteiden mukaan valittajan kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio. (
24
) Mielestäni Suomen viranomaisten olisi erityisesti arvioitava, voiko Tanskan kuningaskunta olla vastuussa kyseisen asetuksen 12 artiklan 4 kohdan perusteella siksi, että kyseinen jäsenvaltio on aikaisemmin myöntänyt valittajalle oleskeluluvan, vai onko päinvastoin olemassa valittajan henkilökohtaiseen tai perhetilanteeseen perustuvia syitä, joiden vuoksi Suomen tasavallalla on peruste todeta olevansa vastuussa hakemuksen käsittelystä.
V Ratkaisuehdotus
59.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa korkeimman hallinto-oikeuden esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja ‑menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 604/2013 18 artiklan 1 kohdan d alakohtaa
on tulkittava siten, että
sitä ei sovelleta tilanteeseen, jossa kolmannen maan kansalaiselta tai kansalaisuudettomalta henkilöltä on poistettu kansallinen suojelu, jonka Tanskan kuningaskunta oli kyseisen jäsenvaltion sisäisten säännösten mukaisesti myöntänyt hänelle kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen johdosta, ja jossa hän on tämän poistamisen jälkeen tehnyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
(
2
)	Ks. tältä osin tuomio 22.9.2022, Saksan valtio (Tanskan hylkäämä turvapaikkahakemus) (C‑497/21, EU:C:2022:721; jäljempänä tuomio Saksan valtio (Tanskan hylkäämä turvapaikkahakemus)).
(
3
)	Euroopan [unionin] ja Tanskan kuningaskunnan välinen sopimus niistä perusteista ja menettelyistä, joilla ratkaistaan Tanskassa tai jossakin muussa Euroopan unionin jäsenvaltiossa jätetyn turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva valtio, sekä Eurodac-järjestelmästä sormenjälkien vertailua varten Dublinin yleissopimuksen tehokkaaksi soveltamiseksi (EUVL 2006, L 66, s. 38; jäljempänä unionin ja Tanskan välinen sopimus).
(
4
)	Kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja ‑menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2013, L 180, s. 31; jäljempänä Dublin III ‑asetus).
(
5
)	Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2011, L 337, s. 9).
(
6
)	Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2013, L 180, s. 60).
(
7
)	Ks. tuomio Saksan valtio (Tanskan hylkäämä turvapaikkahakemus), 49 kohta.
(
8
)	Euroopan [unionin] ja Tanskan kuningaskunnan välisen sopimuksen tekemisestä siitä, että niiden perusteiden ja menettelyjen vahvistamisesta, joiden mukaisesti määritetään kolmannen maan kansalaisen johonkin jäsenvaltioon jättämän turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 343/2003 ja Eurodac-järjestelmän perustamisesta sormenjälkien vertailua varten Dublinin yleissopimuksen tehokkaaksi soveltamiseksi annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2725/2000 säännökset ulotetaan koskemaan Tanskaa, 21.2.2006 tehty neuvoston päätös (EUVL 2006, L 66, s. 37).
(
9
)	Niiden perusteiden ja menettelyjen vahvistamisesta, joiden mukaisesti määritetään kolmannen maan kansalaisen johonkin jäsenvaltioon jättämän turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, 18.2.2003 annettu neuvoston asetus (EUVL 2003, L 50, s. 1), jäljempänä Dublin II -asetus. Tämä asetus kumottiin Dublin III ‑asetuksella.
(
10
)	Direktiivin 2011/95 2 artiklan h alakohdan määritelmän mukaan ”kansainvälistä suojelua koskevalla hakemuksella” tarkoitetaan ”kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön esittämää pyyntöä saada suojelua jostakin jäsenvaltiosta, kun hakijan voidaan katsoa tarkoittavan pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa ja kun hakija ei nimenomaisesti pyydä [kyseisen direktiivin] soveltamisalan ulkopuolelle jäävää muunlaista suojelua, jota voidaan pyytää erikseen”.
(
11
)	Laki sellaisena kuin se on konsolidoituna 10.8.2023 annetulla kodifiointiasetuksella nro 1079 (lovbekendtgørelse nr. 1079; jäljempänä Tanskan ulkomaalaislaki).
(
12
)	Genevessä 28.7.1951 allekirjoitettu yleissopimus (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 189, s. 150, nro 2545 (1954)), joka tuli voimaan 22.4.1954, sellaisena kuin se on täydennettynä pakolaisten oikeusasemaa koskevalla pöytäkirjalla, joka hyväksyttiin New Yorkissa 31.1.1967 ja joka tuli voimaan 4.10.1967.
(
13
)	Jäljempänä Tanskan ulkomaalaisvirasto.
(
14
)	Tanskan ulkomaalaislain 7 §:n 3 momentissa säädetyn tilapäisen suojelun ulottuvuutta koskevasta selvityksestä ks. mm. Højesteretin (ylin tuomioistuin, Tanska) 6.11.2017 antama tuomio nro 107/2017.
(
15
)	Ks. tuomio 5.7.2018, X (C‑213/17, EU:C:2018:538, 31 ja 32 kohta).
(
16
)	C‑616/19, EU:C:2020:1010, 47 kohta.
(
17
)	Ks. tuomio 19.12.2024, Tudmur (C‑185/24 ja C‑189/24, EU:C:2024:1036, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
18
)	Ks. tuomio 19.12.2024, Khan Yunis ja Baabda (C‑123/23 ja C‑202/23, EU:C:2024:1042, 60 kohta), jossa viitataan tuomioon Saksan valtio (Tanskan hylkäämä turvapaikkahakemus) (35 ja 43 kohta). Viimeksi mainitussa tuomiossa toistetaan päätelmät, jotka on tehty 20.5.2021 annetusta tuomiosta L.R. (Norjan hylkäämä turvapaikkahakemus) (C‑8/20, EU:C:2021:404), koska Norjan kuningaskunta on kolmas valtio, joka soveltaa Dublin III ‑asetusta niistä perusteista ja menettelyistä, joilla ratkaistaan jäsenvaltiossa tai Islannissa tai Norjassa jätetyn turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva valtio, tehdyn Euroopan [unionin], Islannin tasavallan ja Norjan kuningaskunnan välisen sopimuksen – Julistukset – (EYVL 2001, L 93, s. 40) nojalla, joka on hyväksytty unionin puolesta 15.3.2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2001/258/EY (EYVL 2001, L 93, s. 38).
(
19
)	Kursivointi tässä.
(
20
)	Kyseisessä artiklassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on – – varmistettava, että jos pakolaisasemaa ja/tai toissijaista suojeluasemaa koskeva hakemus hylätään, päätöksessä ilmoitetaan sen perusteluina olevat tosiseikat ja oikeudelliset seikat ja hakijalle annetaan kirjallisesti tieto siitä, miten kielteiseen päätökseen voi hakea muutosta. Jäsenvaltioilla ei ole jonkin nimenomaisen päätöksen osalta velvoitetta antaa kirjallisesti tietoa siitä, miten kielteiseen päätökseen voi hakea muutosta, jos hakijalle on jo aiemmin annettu tällainen tieto joko kirjallisesti tai hänen käytettävissään olevin sähköisin keinoin”.
(
21
)	Ks. tuomio Saksan valtio (Tanskan hylkäämä turvapaikkahakemus), 45 kohta.
(
22
)	Ks. tuomio Saksan valtio (Tanskan hylkäämä turvapaikkahakemus), 47 kohta.
(
23
)	Ks. tuomio Saksan valtio (Tanskan hylkäämä turvapaikkahakemus), 48 kohta.
(
24
)	Ks. Dublin III ‑asetuksen 3 artiklan 1 kohta ja tuomio 16.2.2017, C. K. ym. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 56 kohta).