Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (seitsemäs jaosto)
23 päivänä huhtikuuta 2026 (*)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kulutusluottosopimukset – Direktiivi 2008/48/EY – 3 artiklan j alakohta – 10 artiklan 2 kohdan f alakohta – Lainakoron käsite – Nostetun luoton määrän käsite – 3 artiklan g alakohta – Kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsite – Korkojen periminen määrästä, joka vastaa luoton kustannusten määrää – Vakuutusmaksu
Asiassa C‑744/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Sąd Rejonowy we Włodawie (Włodawan piirioikeus, Puola) on esittänyt 20.9.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 24.10.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
P.W.
vastaan
Bank Polska Kasa Opieki S.A.,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja F. Schalin sekä tuomarit M. Gavalec ja Z. Csehi (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: L. Medina,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–        P.W., edustajanaan A. Bieniek, adwokat,
–        Bank Polska Kasa Opieki S.A., edustajinaan A. Cudna-Wagner radca prawny, ja B. Miąskiewicz, adwokat,
–        Puolan hallitus, asiamiehenään B. Majczyna,
–        Euroopan komissio, asiamiehinään P. Kienapfel, P. Ondrůšek ja M. Owsiany-Hornung,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Ennakkoratkaisupyyntö koskee kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY (EUVL 2008, L 133, s. 66), sellaisena kuin se on muutettuna 24.11.2021 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2021/2167 (EUVL 2021, L 438, s. 1) (jäljempänä direktiivi 2008/48), 3 artiklan j alakohdan ja 10 artiklan 2 kohdan f ja g alakohdan, luettuina tehokkuusperiaatteen ja kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29) 3 artiklan 1 ja 2 kohdan, 4 artiklan 1 kohdan sekä 5 artiklan valossa, tulkintaa.
2        Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat kuluttaja P.W. ja Bank Polska Kasa Opieki S.A.
‑pankki (jäljempänä pankki) ja joka koskee kulutusluottosopimukseen perustuvan saatavan maksamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 93/13
3        Direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.”
4        Kyseisen direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
2.      Sopimusehtoa ei koskaan pidetä erikseen neuvoteltuna, jos se on ennakolta laadittu, eikä kuluttaja ole näin ollen voinut vaikuttaa sen sisältöön, varsinkaan ennakolta muotoiltujen vakiosopimusten yhteydessä.
– –”
5        Tämän saman direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.
2.      Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä eikä hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin tai tavaroihin, jos nämä ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”
6        Direktiivin 93/13 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos on kyse sopimuksesta, jonka kaikki tai tietyt kuluttajalle esitetyt ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi. Jos ehdon merkityksestä syntyy epäilystä, kuluttajalle suotuisin tulkinta on etusijalla. Tätä tulkintasääntöä ei sovelleta 7 artiklan 2 kohdassa säädettyjen menettelyjen yhteydessä.”
Direktiivi 2008/48
7        Direktiivin 2008/48 johdanto-osan 19, 31 ja 43 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(19)      Jotta kuluttaja voi tehdä päätöksensä täysin tietoisena kaikista tosiseikoista, hänen olisi saatava ennen luottosopimuksen tekemistä riittävät tiedot luottoehdoista ja luoton kustannuksista sekä velvollisuuksistaan; kuluttaja voi ottaa nämä tiedot mukaansa harkittaviksi. Jotta paras mahdollinen avoimuus ja tarjousten vertailtavuus voidaan varmistaa, näihin tietoihin olisi sisällyttävä erityisesti luoton todellinen vuosikorko, joka määritellään samalla tavalla kaikkialla yhteisössä. Koska todellinen vuosikorko voidaan tuossa vaiheessa ilmoittaa ainoastaan esimerkin avulla, esimerkin olisi oltava edustava. – –
– –
(31)      Jotta kuluttaja voi tietää luottosopimuksen mukaiset oikeutensa ja velvollisuutensa, sopimuksessa olisi oltava selkeästi ja tiiviisti kaikki tarvittavat tiedot.
– –
(43)      – – [Kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 22.12.1986 annetussa neuvoston direktiivissä 87/102/ETY (EYVL 1987, L 42, s. 48)] säädetystä todellisen vuosikoron laskemisessa sovellettavasta yhtenäisestä matemaattisesta kaavasta huolimatta todelliset vuosikorot eivät ole vielä täysin vertailukelpoisia kaikkialla unionissa. Yksittäisissä jäsenvaltioissa koron laskemisessa otetaan huomioon erilaisia kustannustekijöitä. Tämän vuoksi tässä direktiivissä olisi määriteltävä kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset selvästi ja ymmärrettävästi.”
8        Direktiivin 2008/48 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohde”, säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on kulutusluottosopimuksia koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten tiettyjen näkökohtien yhdenmukaistaminen.”
9        Kyseisen direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
g)      ’kuluttajalle aiheutuvilla luoton kokonaiskustannuksilla’ kaikkia kustannuksia, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot ja muunlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa, notaarikuluja lukuun ottamatta; näihin kustannuksiin kuuluvat myös luottosopimukseen liittyvien lisäpalveluiden kustannukset, erityisesti vakuutusmaksut, jos palvelusopimuksen tekeminen on pakollista luoton saamiseksi joko yleensä tai markkinoiduin ehdoin,
h)      ’kuluttajan maksettavaksi tulevalla kokonaismäärällä’ luoton kokonaismäärän ja kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten yhteismäärää;
i)      ’todellisella vuosikorolla’ kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia ilmaistuna luoton kokonaismäärälle laskettuna vuosikorkona, johon soveltuvissa tapauksissa sisältyy 19 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut kustannukset;
j)      ’lainakorolla’ korkoa, joka ilmoitetaan nostetun luoton määrään vuositasolla sovellettuna kiinteänä tai vaihtuvana prosenttilukuna;
– –
l)      ’luoton kokonaismäärällä’ luottorajaa tai luottosopimuksen mukaisesti käyttöön annettavaa kokonaismäärää;
– –”
10      Kyseisen direktiivin 10 artiklassa, jonka otsikko on ”Luottosopimuksissa mainittavat tiedot”, säädetään seuraavaa:
”1.      Luottosopimukset on laadittava kirjallisina tai muulla pysyvällä tavalla.
Kaikkien sopimuspuolten on saatava yksi kappale luottosopimuksesta. Tämä artikla ei vaikuta sellaisiin kansallisiin sääntöihin, jotka koskevat luottosopimusten tekemisen pätevyyttä ja jotka ovat yhteisön oikeuden mukaisia.
2.      Luottosopimuksessa on mainittava selkeästi ja tiiviisti:
– –
d)      luoton kokonaismäärä ja sen nostoa koskevat ehdot;
– –
f)      lainakorko, koron soveltamista koskevat ehdot sekä, mikäli ne ovat käytettävissä, alkuperäiseen lainakorkoon sovellettava indeksi tai viitekorko sekä lainakoron muuttumiseen liittyvät kaudet, ehdot ja menettelyt ja, jos eri tilanteissa sovelletaan erilaisia lainakorkoja, edellä mainitut tiedot kaikista sovellettavista koroista;
g)      todellinen vuosikorko ja kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä laskettuina luottosopimuksen tekohetkellä; kaikki mainitun koron laskemiseen käytetyt oletukset on mainittava;
– –”
11      Direktiivin 2008/48 19 artiklan, jonka otsikko on ”Todellisen vuosikoron laskeminen”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Todellinen vuosikorko, joka on luotonantajan ja kuluttajan sopimien tulevien tai nykyisten sitoumusten (luoton nostojen, takaisinmaksujen ja maksujen) nykyarvon vastine vuositasolla, lasketaan liitteessä I olevassa I osassa esitetyn matemaattisen kaavan mukaisesti.
2.      Todellisen vuosikoron laskemista varten määritetään kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset lukuun ottamatta mahdollisia maksuja, jotka kuluttajan on suoritettava, jos hän ei ole noudattanut mitä tahansa luottosopimuksen ehtoja, ja sellaisia maksuja, jotka kuluttajan on tavaroiden tai palveluiden hankkimisen yhteydessä hankintahinnan lisäksi suoritettava siitä riippumatta, maksetaanko hankinta käteisellä vai luotolla.
Kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin sisällytetään tilinhoitokulut tilistä, jolle kirjataan sekä maksu- että luotonnostotapahtumia, kustannukset maksuvälineen käytöstä sekä maksujen suorittamiseen että luoton nostoihin, sekä muut maksutapahtumiin liittyvät kustannukset, paitsi jos tilin avaaminen on vapaaehtoista ja sen kustannukset on määritelty selkeästi ja erikseen luottosopimuksessa tai muussa kuluttajan kanssa tehdyssä sopimuksessa.”
12      Kyseisen direktiivin 22 artiklassa, jonka otsikko on ”Yhdenmukaistaminen ja direktiivin säännösten pakottavuus”, säädetään seuraavaa:
”1.      Tässä direktiivissä olevien yhdenmukaistettujen säännösten osalta jäsenvaltiot eivät voi kansallisessa lainsäädännössään pitää voimassa tai ottaa käyttöön säännöksiä, jotka poikkeavat tässä direktiivissä annetuista. Edellä olevilla 16 a artiklan 3 ja 4 kohdalla ei kuitenkaan estetä jäsenvaltioita pitämästä voimassa tai ottamasta käyttöön tiukempia säännöksiä kuluttajien suojelemiseksi.
– –
3.      Jäsenvaltioiden on lisäksi huolehdittava siitä, että niiden tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi antamia säännöksiä ei voida kiertää siten, että sopimukselle annetaan erityinen muoto, erityisesti yhdistämällä tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia luoton nostoja tai luottosopimuksia luottosopimuksiin, joiden luonne tai tarkoitus tekisi mahdolliseksi välttää tämän direktiivin soveltaminen.
– –”
13      Kyseisen direktiivin liitteessä I olevan I osassa todetaan seuraavaa:
”– –
Perusyhtälö, joka määrittelee todellisen vuosikoron, osoittaa vuositasolla yhtäläisyyden yhtäältä luoton nostoerien summan nykyarvon ja toisaalta takaisinmaksujen ja maksujen summan nykyarvon välillä – –”
Puolan oikeus
Siviilikoodeksista annettu laki
14      Siviilikoodeksista 23.4.1964 annetun lain (ustawa Kodeks cywilny;
Dz. U. 2022, järjestysnumero 1360), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 3851 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kuluttajan kanssa tehdyn sopimuksen ehdot, joita ei ole erikseen neuvoteltu, eivät sido häntä, jos ne vaikuttavat hänen oikeuksiinsa ja velvollisuuksiinsa hyvien tapojen vastaisesti vahingoittaen selvästi hänen etujaan (lainvastaiset sopimusehdot). Tämä säännös ei koske osapuolten olennaiset velvoitteet määrittäviä ehtoja, mukaan lukien hintaa tai korvausta koskevat ehdot, jos ne on vahvistettu yksiselitteisesti.”
Kulutusluotoista annettu laki
15      Kulutusluotoista 12.5.2011 annetulla lailla (ustawa o kredycie konsumenckim;
Dz. U. 2011, nro 126, järjestysnumero 715) saatettiin direktiivi 2008/48 osaksi Puolan oikeusjärjestystä.
16      Kyseisen lain, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä kulutusluottolaki), 5 §:n 6, 6a ja 10 kohdassa säädetään seuraavaa:
”(6)      luoton kokonaiskustannukset – kaikki kustannukset, jotka kuluttaja on luottosopimuksen johdosta velvollinen maksamaan, erityisesti
a)      korot, maksut, palkkiot, verot ja marginaalit, jos ne ovat luotonantajan tiedossa, ja
b)      lisäsuoritteiden kustannukset, erityisesti vakuutusmaksut, jos ne ovat pakollisia luoton saamiseksi joko yleensä tai markkinoiduin ehdoin,
lukuun ottamatta kuluttajan maksettavaksi kuuluvia notaarimaksuja
(6a)      muut luottokustannukset kuin korkokulut – kaikki kuluttajalle kulutusluottosopimuksesta aiheutuvat kustannukset lukuun ottamatta korkokuluja
– –
(10)      lainakorko – korko, joka ilmoitetaan nostetun luoton määrään vuositasolla sovellettavana kiinteänä tai vaihtuvana prosenttilukuna.”
17      Kyseisen lain 30 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Kulutusluottosopimuksessa on täsmennettävä:
– –
6)      lainakorko, koron soveltamista koskevat ehdot ja lainakoron muuttamiseen sovellettavat kaudet, ehdot ja menettelyt samoin kuin sovellettava indeksi tai viitekorko, jos sitä on tarkoitus soveltaa alkuperäiseen lainakorkoon; jos kulutusluottosopimuksessa määrätään eri korkokannoista, nämä tiedot on annettava kaikista sopimuksen voimassaoloaikana sovellettavista korkokannoista
– –”
18      Kulutusluotoista annetun lain 45 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jos luotonantaja rikkoo 29 §:n 1 momenttia, 30 §:n 1 momentin 1–8, 10, 11 tai 14–17 kohtaa taikka 31–33, 33a tai 36a–36c §:ää, kuluttajan on sen jälkeen, kun hän on tehnyt luotonantajalle kirjallisen ilmoituksen, maksettava takaisin luotto ilman korkoja ja muita luotonantajalle maksettavia luottokustannuksia sopimuksessa määrätyssä ajassa ja siinä sovitulla tavalla.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
19      P.W. ja pankki tekivät 26.5.2022 vakiosopimusta vastaavan kulutusluottosopimuksen. Sopimusehdoista ei sovittu erikseen P.W:n ja pankin välisissä neuvotteluissa. P.W:n näin ottaman kulutusluoton määrä oli 150 000 Puolan zlotya (PLN) (n. 34 400 euroa). Tästä määrästä 133 214,92 PLN (n. 30 550 euroa) maksettiin P.W:lle, ja loput 16 785,08 PLN (n. 3 850 euroa) oli tarkoitettu ”vapaaehtoiseksi” kutsutun luottovakuutuksen maksamiseen. Vapaaehtoisen vakuutuksen ottamiseen liittyi lainakoron aleneminen.
20      P.W:n takaisinmaksettava kokonaismäärä oli 207 073,53 PLN (n. 47 500 euroa), ja luottosopimuksen 6 §:n 1 momentin mukaan luoton kokonaiskustannukset olivat 73 858,61 PLN (n. 16 950 euroa). Näihin kustannuksiin sisältyi 57 073,53 PLN:n (n. 13 100 euroa) suuruinen korko sekä edellisessä kohdassa mainittu 16 785,08 PLN:n (n. 3 850 euron) suuruinen vakuutusmaksu. Korko oli 8,49 prosenttia vuodessa (johon sisältyi 4,36 prosentin peruskorko ja 4,13 prosentin marginaali). Tätä korkokantaa sovellettiin P.W:lle sopimuksen mukaisesti tosiasiallisesti maksettuun määrään sekä vakuutusmaksun määrään. Luottosopimuksen mukainen todellinen vuosikorko oli 12,57 prosenttia. Sopimuksen kestoksi vahvistettiin 96 kuukautta.
21      P.W. teki 18.8.2023 päivätyllä kirjeellä kulutusluotoista annetun lain 45 §:n 1 momentin mukaisesti pankille ilmoituksen, jossa hän vaati niin kutsutun ilmaisluottoseuraamuksen soveltamista. Hänen mukaansa pankki ei ollut noudattanut velvoitteitaan muun muassa siksi, että korkojen määräytymisperuste oli määritetty epätäsmällisesti, että todellinen vuosikorko oli ilmoitettu virheellisesti ja että luotonantajalla oli mahdollisuus muuttaa yksipuolisesti maksuja ja palkkioita. Hän vaati näin ollen luottokustannuksina jo maksetun 14 428,83 PLN:n (n. 3 310 euroa) summan palauttamista, mitä pankki ei hyväksynyt.
22      P.W. nosti 25.10.2023 Sąd Rejonowy we Włodawiessa (Włodawan piirioikeus, Puola), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, kanteen, jossa hän vaati tuomioistuinta yhtäältä toteamaan, että luotto maksettaisiin takaisin ilman korkoja ja muita siihen liittyviä kuluja sopimuksessa vahvistetuissa määräajoissa ja siinä vahvistettujen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, ja toisaalta velvoittamaan pankin maksamaan hänelle 30 051,76 PLN (n. 6 900 euroa) eli jo maksettujen sopimuksessa vahvistettujen korkojen määrä lisättynä vakuutusmaksun määrällä, lakisääteisine viivästyskorkoineen. P.W. vetosi vaatimuksensa tueksi muun muassa siihen, että korkokantaa oli sovellettu määrään, joka vastaa muita luottokustannuksia kuin korkokuluja.
23      Pankki katsoo, että todellinen vuosikorko on laskettu oikein. P.W. oli sen mukaan lainahakemuksessaan pyytänyt, että pankki sisällyttää luottoon vakuutuskulut, minkä seurauksena luoton määrä kasvoi. Pankki korostaa myös, että luottosopimukseen sisältyi tieto siitä, että korko peritään näin määritetystä määrästä. Se lisää, että P.W. ei maksanut mitään palkkiota ja että luottokustannuksia ovat vain sopimuksen mukainen korko ja sekä vakuutusmaksu, ja nämä kustannukset on kuvattu yksityiskohtaisesti ”kulutusluottoa koskevassa tietolomakkeessa”, joka muodostaa luottosopimuksen erottamattoman osan.
24      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, onko tämä pankin käytäntö periä korkoa määrästä, joka sisältää luoton pääoman lisäksi muut luottokustannukset kuin korkokulut, eli määrästä, jota ei ole kokonaisuudessaan maksettu lainanottajalle, yhteensopiva direktiivin 2008/48 kanssa. Se täsmentää tältä osin, että kulutusluotoista annetun lain 5 §:n 6a momentissa tarkoitettuihin muihin luottokustannuksiin kuin korkokuluihin kuuluvat erityisesti maksut, palkkiot, verot ja marginaalit, jos ne ovat luotonantajan tiedossa, ja liitännäispalveluista aiheutuvat kustannukset, erityisesti vakuutusmaksut, jos ne ovat pakollisia luoton saamiseksi joko yleensä tai markkinoiduin ehdoin.
25      Tässä tilanteessa Sąd Rejonowy we Włodawie on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiivin 2008/48] 10 artiklan 2 kohdan f alakohtaa, luettuna yhdessä sen 3 artiklan j alakohdan kanssa, kun otetaan huomioon unionin oikeuden tehokkuusperiaate ja mainitun direktiivin tavoite sekä
[direktiivin 93/13] 3 artiklan 1 ja 2 kohta ja 4 artiklan 1 kohta, tulkittava siten, että nämä säännökset ovat esteenä sille, että kulutusluottosopimuksissa, joiden sopimusehdoista ei ole sovittu erikseen elinkeinonharjoittajan (luotonantaja) ja kuluttajan (luotonottaja) välisissä neuvotteluissa, käytetään ehtoja, joiden mukaan luotonottaja perii korkoa paitsi kuluttajan nostamasta luoton määrästä myös muista luottokustannuksista kuin korkokuluista (eli palkkioista ja muista maksuista, jotka eivät sisälly kuluttajan nostaman luoton määrään eli ne eivät sisälly luoton kokonaismäärään mutta jotka sisältyvät kokonaismäärään, joka kuluttajan on kulutusluottosopimuksen mukaisen velvollisuutensa täyttämiseksi maksettava)?
2)      Onko [direktiivin 2008/48] 10 artiklan 2 kohdan f ja g alakohtaa, kun otetaan huomioon unionin oikeuden tehokkuusperiaate ja mainitun direktiivin tavoite sekä [direktiivin 93/13] 5 artikla, tulkittava siten, että nämä säännökset ovat esteenä sille, että kulutusluottosopimuksissa, joiden sopimusehdoista ei ole sovittu erikseen elinkeinonharjoittajan (luotonantaja) ja kuluttajan (luotonottaja) välisissä neuvotteluissa, käytetään ehtoja, joissa ilmoitetaan ainoastaan lainakorko ja pääomitettujen korkojen kokonaismäärä, jonka kuluttaja on velvollinen maksamaan täyttääkseen sopimuksen mukaisen velvoitteensa, numeroina ilmaistuna ilman, että kuluttajalle samalla ilmoitetaan nimenomaisesti, että (numeroina ilmaistujen) pääomitettujen korkojen laskentaperusteena on käytetty eri määrää kuin kuluttajan todellisuudessa nostaman luoton määrä, ja erityisesti, että laskentaperusteena on käytetty kuluttajan nostaman luoton määrän ja muiden luottokustannusten kuin korkokulujen (eli palkkioiden ja muiden maksujen, jotka eivät sisälly kuluttajan nostaman luoton määrään mutta jotka sisältyvät kokonaismäärään, joka kuluttajan on kulutusluottosopimuksen mukaisen velvollisuutensa täyttämiseksi maksettava) yhteenlaskettua määrää?”
26      Pankki ilmoitti 20.11.2025 päivätyllä kirjeellä suostuneensa pääasian kantajan pyyntöön, sellaisena kuin se mainitaan tämän tuomion 22 kohdassa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmensi vastauksena unionin tuomioistuimen esittämään kysymykseen 18.12.2025 päivätyllä kirjeellä, että pääasian oikeudenkäynti on edelleen vireillä.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
27      Pankki kiistää ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisen.
28      Pankki katsoo ensinnäkin, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kysymykset ovat hypoteettisia, koska ne perustuvat virheelliseen olettamaan, jonka mukaan näissä kysymyksissä tarkoitetuista sopimusehdoista ei olisi neuvoteltu. Toinen kysymys on lisäksi merkityksetön, koska P.W:lle toimitetut tiedot siitä, että vapaaehtoiseen vakuutukseen liittyvistä kuluista aiheutuu korkoja, ilmenevät selvästi ja ymmärrettävästi sekä luottosopimuksesta että tietolomakkeesta.
29      Pankin mukaan ennakkoratkaisukysymysten hypoteettinen luonne johtuu siitä, että pääasia ei koske palkkiota tai muita pankin perimiä kuluja vaan vapaaehtoista vakuutusmaksua, joka ei ole luottokustannus, joka luotonottajan olisi maksettava pankille, vaan joka maksetaan suoraan vakuutuksenantajan tilille. Direktiivin 2008/48
3 artiklan g alakohdan mukaisen kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten määritelmän mukaan tällainen maksu on luottosopimuksen lisäpalveluihin liittyvä kustannus ja kuuluu tämän määritelmän mukaan erilliseen kustannusluokkaan.
30      Pankki väittää vielä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt unionin tuomioistuimelle niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta tämä voisi antaa hyödyllisen vastauksen esitettyihin kysymyksiin, joten pyyntö ei täytä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa asetettuja vaatimuksia. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sen mukaan vain tyytynyt esittämään osapuolten näkemykset tarkistamatta niitä ja käyttänyt käsitettä ”muut luottokustannukset kuin korkokulut” epäjohdonmukaisesti soveltaessaan kriteeriä, jonka mukaan nämä kustannukset muodostuvat kaikista luottoon sisältyvistä määristä, vaikka niitä ei makseta suoraan kuluttajalle. Kyseinen tuomioistuin ei pankin mukaan näin ollen ota huomioon sitä, että myöskään lainojen takaisinmaksuun eli velkojen lyhentämiseen tarkoitettuja varoja ei makseta kuluttajalle, jotta hän saisi ne vapaasti käytettävikseen, vaikka ei ole epäilystäkään siitä, että niille kertyy korkoa.
31      Tämän osalta on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta.
Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisupyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 19.12.2024, Tudmur, C‑185/24 ja C‑189/24, EU:C:2024:1036, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32      Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu P.W:n pankkia vastaan nostama kanne, jossa vaaditaan muun muassa tuomioistuinta toteamaan, että luotto maksetaan takaisin ilman siihen liittyviä korkoja ja muita kuluja sillä perusteella, että sopimusperusteisia korkoja on peritty määrästä, joka vastaa muita luottokustannuksia kuin korkokuluja. Kyseinen tuomioistuin täsmentää, että se on epävarma siitä, voiko direktiivin 2008/48 mukaisena pitää pankin käytäntöä, joka mahdollistaa korkojen perimisen määrästä, joka sisältää luoton pääoman ja muut luottokustannukset kuin korkokulut, vaikka viimeksi mainittuja vastaavaa määrää ei ole maksettu luotonottajalle.
33      Tässä asiayhteydessä kyseinen tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään unionin tuomioistuimelta useiden direktiivin 2008/48 säännösten, luettuina tehokkuusperiaatteen ja tiettyjen direktiivin 93/13 säännösten valossa, tulkintaa.
34      Mainitut kysymykset koskevat siis tosiasiallisesti pääasian ratkaisemisen kannalta merkityksellisten unionin oikeussääntöjen tulkintaa. Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisäksi toteaa pääasioihin liittyvät oikeudelliset seikat ja tosiseikat omalla vastuullaan, unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole tarkistaa oletuksia, joihin käsiteltävinä olevat kysymykset perustuvat.
35      Jotta unionin tuomioistuin toisaalta voisi antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisen unionin oikeuden tulkinnan, unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa määrätään, että ennakkoratkaisupyyntöön on sisällyttävä muun muassa yhteenveto pääasian oikeudenkäynnin kohteesta ja asian kannalta merkityksellisistä tosiseikoista, sellaisina kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ne todennut, tai ainakin selvitys niistä tosiseikoista, joihin kysymykset perustuvat. Samoin kyseisen pyynnön on sisällettävä selostus niistä syistä, joiden vuoksi mainittu tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä, sekä sen toteama yhteys kyseisten säännösten ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä.
36      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esitellyt omat toteamuksensa hyvin suppeasti – toisin kuin pääasian asianosaisten toisistaan poikkeavat näkemykset –, on kuitenkin niin, että kun otetaan huomioon tämän tuomion 32 ja 33 kohdassa esitetyt seikat, unionin tuomioistuimella on käytettävissään tarvittavat tiedot, jotta se voi antaa hyödyllisen vastauksen esitettyihin kysymyksiin.
37      Tästä seuraa, että ennakkoratkaisukysymykset on otettava tutkittaviksi.
Asiakysymys
38      Aluksi siltä osin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää pääasiassa kyseessä olevaa vakuutusmaksua
”muuna luottokustannuksena kuin korkokuluna”, on ensinnäkin muistutettava, että kyseisestä käsitteestä ei säädetä direktiivissä 2008/48 vaan Puolan oikeudessa ja tarkemmin sanottuna kulutusluotoista annetun lain 5 §:n 6a kohdassa (ks. vastaavasti tuomio 26.3.2020, Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18, EU:C:2020:236, 40 ja 42 kohta).
39      Unionin tuomioistuin viittasi tähän käsitteeseen 26.3.2020 antamassaan tuomiossa Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (C‑779/18, EU:C:2020:236) ja totesi kyseisen tuomion 40 kohdassa, että se on direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa tarkoitettujen luoton kokonaiskustannusten alaluokka, joka kattaa kaikki kustannukset, mukaan lukien korot.
40      Tämän jälkeen on todettava, että ennakkoratkaisukysymykset koskevat P.W:lle myönnetyn luoton kokonaiskustannuksia, joihin sisältyy korkojen lisäksi 16 785,08 PLN:n suuruinen summa, joka on tarkoitettu vapaaehtoiseksi kutsutun luottovakuutuksen maksamiseen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, onko pankin käytäntö, jonka mukaan korkoa peritään P.W:lle sopimuksen mukaisesti maksetusta määrästä, johon on lisätty muut luottokustannukset kuin korkokulut, direktiivin 2008/48 mukainen, ja täsmentää, että muut luottokustannukset kuin korkokulut kattavat muun muassa sopimuksen lisäpalveluista aiheutuvat kustannukset, erityisesti vakuutusmaksut, jos ne ovat pakollisia luoton saamiseksi joko yleensä tai markkinoiduin ehdoin.
41      Tältä osin on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan luottovakuutuksen ”vapaaehtoisuus” merkitsee sitä, ettei sitä edellytetty luoton saamiseksi sellaisenaan. Koska kyseisen luottovakuutuksen allekirjoittamiseen liittyi luoton korkokannan aleneminen, mainittu luottovakuutus vaadittiin kuitenkin luoton saamiseksi luottotarjouksen mukaisin ehdoin. Näin ollen vakuutusmaksu, joka luottosopimuksen 6 §:n 1 momentin mukaisesti kuului luoton kokonaiskustannuksiin, kuuluu siten direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”kuluttajille aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” soveltamisalaan.
42      Siltä osin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin rinnastaa määrän, jota ei maksettu luotonottajalle, ”muihin
luottokustannuksiin
kuin korkokuluihin”, on korostettava, että luottosopimuksen mukaisesti luotonottajan maksettavaksi tulevan määrän luonnehdinta kyseisen 3 artiklan g alakohdassa tarkoitetuksi kuluttajalle aiheutuviksi luoton kokonaiskustannuksiksi ei riipu siitä, onko kyseinen määrä maksettu luotonottajan pankkitilille vai ei.
43      Se, että lainatut määrät maksetaan ensin luotonottajan pankkitilille ennen kuin ne käytetään tavaroiden tai palvelujen ostojen maksamiseen tai tiettyjen kulujen maksamiseen, tai se, että luotonantaja maksaa ne suoraan luotonottajan velkojille, on luonteeltaan tapauskohtaista, eikä se voi sellaisenaan vaikuttaa niiden luonnehdintaan luottokustannuksiksi.
Ensimmäinen kysymys
44      Vakiintuneessa oikeuskäytännössä katsotaan, että kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyössä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tätä silmällä pitäen tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Unionin tuomioistuimen on tältä osin poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (ks. vastaavasti tuomio 29.11.1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26 kohta; tuomio 28.11.2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18 kohta ja tuomio 2.12.2025, Russmedia Digital ja Inform Media Press, C‑492/23, EU:C:2025:935, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45      Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu oikeusriita, jonka yhteydessä sen on lausuttava siitä, onko pankin käytäntö, jossa se perii korkoa määrästä, joka sisältää luoton pääoman lisäksi muut luottokustannukset kuin korkokulut, eli summasta, jota ei ole maksettu kokonaisuudessaan luotonottajalle, yhteensoveltuva direktiivin 2008/48 kanssa.
46      Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2008/48
3 artiklan g ja j alakohtaa, luettuina yhdessä kyseisen direktiivin 10 artiklan 2 kohdan kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kulutusluottosopimuksiin sisällytetään ehtoja, joissa määrätään koron soveltamisesta paitsi luoton kokonaismäärään myös määriin, jotka on tarkoitettu luottoon liittyvien kustannusten maksamiseen ja jotka näin ollen kuuluvat kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin.
47      Aluksi on huomautettava, että direktiivin 2008/48 tarkoituksena on sen 1 artiklan mukaan kulutusluottosopimuksia koskevien jäsenvaltioiden sääntöjen tiettyjen näkökohtien yhdenmukaistaminen.
48      Lisäksi kyseisen direktiivin 22 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että kyseisessä direktiivissä olevien yhdenmukaistettujen säännösten osalta jäsenvaltiot eivät voi kansallisessa lainsäädännössään pitää voimassa tai ottaa käyttöön säännöksiä, jotka poikkeavat mainitussa direktiivissä annetuista.
49      Kuten kyseisen direktiivin 3 artiklan määritelmistä ilmenee, kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsite liittyy luoton kokonaismäärän ja kuluttajan maksettavaksi tulevan kokonaismäärän käsitteisiin todellisen vuosikoron laskemiseksi (tuomio 16.7.2020, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, 38 kohta).
50      Koska direktiivin 2008/48 3 artikla ei sisällä näiden käsitteiden osalta nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen, kutakin niistä on pidettävä unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä, jota on tulkittava yhtenäisesti kaikkien jäsenvaltioiden alueella (tuomio 16.7.2020, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
51      Ensinnäkin on todettava, että direktiivissä 2008/48 tarkoitettu luoton kokonaismäärän käsite on määritelty direktiivin 3 artiklan l alakohdassa niin, että se tarkoittaa luottorajaa tai luottosopimuksen mukaisesti käyttöön annettavaa kokonaismäärää.
52      Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä lisäksi käy ilmi, unionin lainsäätäjä määrittelee käsitteen ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” kyseisen direktiivin 3 artiklan g alakohdassa laajasti siten, että sillä tarkoitetaan kaikkia kustannuksia, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot ja muunlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa, notaarikuluja lukuun ottamatta (tuomio 26.3.2020, Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Todellisella vuosikorolla tarkoitetaan lisäksi mainitun direktiivin 3 artiklan i alakohdan mukaan kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia ilmaistuna luoton kokonaismäärälle laskettuna vuosikorkona, johon soveltuvissa tapauksissa sisältyvät saman direktiivin 19 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut kustannukset.
53      Lopuksi on todettava, että koska käsitteen ”kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä” määritellään direktiivin 2008/48 3 artiklan h alakohdan mukaan tarkoittavan ”luoton kokonaismäärän ja kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten yhteismäärää”, tästä seuraa, että käsitteet ”luoton kokonaismäärä” ja ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” sulkevat pois toisensa ja että luoton kokonaismäärä ei näin ollen saa sisältää mitään niistä summista, jotka kuuluvat kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin (tuomio 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, 85 kohta ja tuomio 16.7.2020, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, 42 kohta).
54      Direktiivi 2008/48 sisältää siten kattavan määritelmän kulutusluottosopimuksiin sisältyvien summien jaottelusta (tuomio 16.7.2020, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, 43 kohta).
55      Käsitteestä ”lainakorko”, jonka määritellään direktiivin 2008/48 3 artiklan j alakohdassa tarkoittavan ”korkoa, joka ilmoitetaan nostetun luoton määrään vuositasolla sovellettuna – –”, on todettava, että luoton kokonaismäärällä ja luoton nostoerän määrällä tarkoitetaan kaikkia kuluttajan käyttöön annettuja summia, mikä sulkee pois summat, jotka luotonantaja osoittaa asianomaiseen luottoon liittyvien kustannusten maksamiseen ja joita ei ole tosiasiallisesti maksettu kyseiselle kuluttajalle (tuomio 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, 91 kohta).
56      Edellä mainitun 21.4.2016 annetun tuomion Radlinger ja Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283) 87 ja 88 kohdassa unionin tuomioistuin korosti ensin, että todellisen vuosikoron laskeminen riippuu luoton kokonaismäärästä ja että direktiivin 2008/48 mukaan perusyhtälö, joka määrittelee todellisen vuosikoron, osoittaa vuositasolla yhtäläisyyden yhtäältä luoton nostoerien summan nykyarvon ja toisaalta takaisinmaksujen ja maksujen summan nykyarvon välillä, minkä jälkeen se katsoi tämän seurauksena, että kyseisen direktiivin liitteessä I olevassa I osassa tarkoitettu luoton nostoerän määrä vastaa siis sen 3 artiklan l alakohdassa tarkoitettua luoton kokonaismäärää.
57      Siten direktiivin 2008/48 3 artiklan l alakohdassa ja 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun luoton kokonaismäärään tai direktiivin 2008/48 3 artiklan j alakohdassa tarkoitettuun nostetun luoton määrään ei siis voida sisällyttää mitään summia, joilla on tarkoitus täyttää asianomaisen luoton perusteella sovitut sitoumukset, kuten hallinnollisia kuluja, korkoja, palkkioita ja muunlaisia maksuja, jotka kuluttajan on suoritettava (ks. vastaavasti tuomio 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, 86 kohta).
58      Tämä pätee myös vakuutusmaksuihin, joita ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on luonnehtinut muiksi luottokustannuksiksi kuin korkokuluiksi ja jotka muodostavat – kuten tämän tuomion 39 ja 41 kohdasta ilmenee – yhden direktiivin 2008/48
3 artiklan g alakohdassa tarkoitettujen kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten alaluokan.
59      On täsmennettävä, että tällä ratkaisulla, sellaisena kuin se ilmenee 21.4.2016 annetusta tuomiosta Radlinger ja Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283), 26.3.2020 annetusta tuomiosta Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (C‑779/18, EU:C:2020:236) ja 16.7.2020 annetusta tuomiosta Soho Group (C‑686/19, EU:C:2020:582), ei rajoiteta niitä kustannus- tai maksutyyppejä, joita luotonantaja voi luottosopimuksen yhteydessä asettaa kuluttajan maksettavaksi.
60      Luotonantaja voi nimittäin olla soveltamatta sopimusperusteista korkoa luoton kustannuksia vastaaviin määriin mutta välttää silti rahan arvon asteittaisen alenemisen ajan kuluessa soveltamalla suhteellisesti korkeampaa lainakorkoa, joka ilmentää kustannuksia, joita aiheutuu siitä, ettei luoton kustannuksia vastaavista määristä peritä korkoa. Luotonantaja voi siten mahdollistaa luoton ottamisen myös sellaisille kuluttajille, joilla ei ole alkupääomaa luottosopimuksen tekemisestä aiheutuvien kustannusten rahoittamiseksi.
61      Tällainen ratkaisu on lisäksi direktiivin 2008/48 tavoitteiden mukainen.
62      On nimittäin muistutettava, että kyseistä direktiiviä annettaessa pyrittiin kahteen tavoitteeseen eli varmistamaan unionin kaikille kuluttajille heidän etujensa korkeatasoinen ja yhtäläinen suoja ja helpottamaan kulutusluottoja koskevien toimivien sisämarkkinoiden syntymistä.
Direktiivin johdanto-osan 19 perustelukappaleesta käy ilmi, että direktiivillä on etenkin määrä taata, että kuluttaja saa ennen luottosopimuksen tekemistä riittävät tiedot, jotka koskevat erityisesti todellista vuosikorkoa kaikkialla unionissa ja joiden perusteella hän voi vertailla näitä korkokantoja (tuomio 16.7.2020, Soho Group, C‑686/19,
EU:C:2020:582, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
63      Kuten direktiivin 2008/48 johdanto-osan 31 ja 43 perustelukappaleessa pääosin todetaan, luoton kokonaiskustannusten ilmoittaminen kuluttajalle siten, että korkokanta on laskettu yhden ainoan matemaattisen kaavan mukaisesti, on oleellisen tärkeää.
Yhtäältä tällä ilmoittamisella myötävaikutetaan markkinoiden avoimuuteen, koska kuluttajalla on sen avulla mahdollisuus vertailla luottotarjouksia. Toisaalta sen avulla kuluttaja voi arvioida sitoumuksensa ulottuvuutta (tuomio 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, 90 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
64      Tällainen markkinoiden avoimuus vaarantuisi, jos olisi mahdollista erottaa toisistaan useita korkoja ja erityisesti tehdä ero lainakoron, jota sovelletaan nostetun luoton määrään, ja muiden korkojen, joita jäsenvaltioissa sovelletaan sellaisiin summiin, jotka eivät kuulu nostetun luoton määrän määritelmän piiriin, välillä.
65      Edellä todettujen seikkojen perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2008/48
3 artiklan g ja j alakohtaa, luettuina yhdessä kyseisen direktiivin 10 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kulutusluottosopimuksiin sisällytetään ehtoja, joissa määrätään koron soveltamisesta paitsi luoton kokonaismäärään myös määriin, jotka on tarkoitettu kyseiseen luottoon liittyvien kustannusten maksamiseen ja jotka näin ollen kuuluvat kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin.
Toinen kysymys
66      Koska vakuutusmaksuja, jotka ovat osa direktiivin 2008/48
3 artiklan g alakohdassa tarkoitettuja kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia, ei voida sisällyttää kyseisen direktiivin 3 artiklan j alakohdassa tarkoitettuun nostetun luoton määrään, toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
67      Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 24.11.2021 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2021/2167, 3 artiklan g ja j alakohtaa, luettuina yhdessä kyseisen direktiivin 10 artiklan 2 kohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä sille, että kulutusluottosopimuksiin sisällytetään ehtoja, joissa määrätään koron soveltamisesta paitsi luoton kokonaismäärän myös määriin, jotka on tarkoitettu kyseiseen luottoon liittyvien kustannusten maksamiseen ja jotka näin ollen kuuluvat kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: puola.