62006TJ0042_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa T‑42/06,
Bruno Gollnisch, kotipaikka Limonest (Ranska), edustajinaan asianajajat W. de Saint Just ja G. Dubois,
kantajana,
vastaan
Euroopan parlamentti, asiamiehinään aluksi H. Krück, C. Karamarcos ja A. Padowska, sittemmin Krück, D. Moore ja Padowska,
vastaajana,
jossa vaaditaan kumoamaan 13.12.2005 tehty Euroopan parlamentin päätös olla puolustamatta Bruno Gollnischin koskemattomuutta ja erioikeuksia ja jossa vaaditaan korvausta Gollnischille tämän päätöksen vuoksi aiheutuneesta vahingosta,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Azizi sekä tuomarit E. Cremona ja S. Frimodt Nielsen (esittelevä tuomari),
kirjaaja: hallintovirkamies C. Kristensen,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 28.1.2009 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
Asiaa koskevat oikeussäännöt
1. Erioikeuksista ja vapauksista tehty pöytäkirja
1. Euroopan yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan, joka on alun perin liitetty Euroopan yhteisöjen yhteisen neuvoston ja komission perustamisesta tehtyyn sopimukseen ja sittemmin Amsterdamin sopimuksen nojalla EY:n perustamissopimukseen (jäljempänä pöytäkirja), 9 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Euroopan parlamentin jäseniä ei voida alistaa tutkittavaksi, pidättää tai haastaa oikeuteen heidän tehtäviään hoitaessaan ilmaisemiensa mielipiteiden tai äänestystensä perusteella.”
2. Pöytäkirjan 10 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Euroopan parlamentin istuntojen ajan sen jäsenillä on
a) oman valtionsa alueella kansanedustajille myönnetty koskemattomuus;
b) toisen jäsenvaltion alueella vapaudenriistoa koskeva koskemattomuus sekä lainkäytöllinen koskemattomuus.
Koskemattomuus koskee jäseniä myös silloin, kun he matkustavat Euroopan parlamentin istuntoihin tai palaavat niistä.
Koskemattomuuteen ei voida vedota silloin, kun jäsen tavataan itse teosta, eikä se estä Euroopan parlamenttia käyttämästä oikeuttaan pidättää koskemattomuuden yhden jäsenen osalta.”
2. Parlamentin työjärjestys
3. Parlamentin työjärjestyksen 16. painoksen (heinäkuu 2004; EUVL 2005, L 44, s. 1) 5 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”jäsenet nauttivat erioikeuksia ja vapauksia [pöytäkirjan] mukaisesti”.
4. Parlamentin työjärjestyksen 6 artiklan 1 ja 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1. Erioikeuksia ja vapauksia koskevaa toimivaltaa käyttäessään parlamentti pyrkii ensisijaisesti säilyttämään täysivaltaisuutensa demokraattisena lainsäädäntöelimenä ja varmistamaan jäsentensä riippumattomuuden heidän hoitaessaan tehtäviänsä.
– –
3. Jäsenen tai entisen jäsenen puhemiehelle osoittamasta, koskemattomuuden ja erioikeuksien puolustamista koskevasta pyynnöstä ilmoitetaan täysistunnossa, ja pyyntö lähetetään käsiteltäväksi asiasta vastaavaan valiokuntaan.”
5. Parlamentin työjärjestyksen 7 artiklan 6 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Erioikeuden tai vapauden puolustamista koskevissa tapauksissa valiokunta toteaa, muodostavatko olosuhteet hallinnollisen tai muun esteen parlamentin kokouspaikkaan matkustavien tai sieltä palaavien jäsenten vapaalle liikkumiselle, mielipiteen ilmaisemiselle tai äänestyskäyttäytymiselle heidän hoitaessaan edustajantoimeensa kuuluvia tehtäviä tai kuuluvatko kyseiset olosuhteet [pöytäkirjan] 10 artiklassa tarkoitettuihin asioihin, jotka eivät kuulu kansallisen oikeuden alaan, ja tekee ehdotuksen, jossa kehotetaan asianomaista viranomaista tekemään tarvittavat johtopäätökset.”
3. Ranskan perustuslain 26 §
6. Ranskan perustuslain 26 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Parlamentin jäsentä ei voida haastaa oikeuteen, alistaa tutkintaan, pidättää, vangita tai tuomita hänen tehtäviään hoitaessaan ilmaisemiensa mielipiteiden tai äänestyskäyttäytymisensä perusteella.
Parlamentin jäsentä ei saa pidättää rikoksen tai rikkomuksen vuoksi eikä häneen saa kohdistaa muitakaan vapauden menetystä tai rajoitusta koskevia toimia ilman sen kamarin lupaa, jonka jäsen hän on. Tällaista lupaa ei kuitenkaan vaadita, jos jäsen tavataan itse teosta tai jos lainvoimainen tuomio on annettu.
Parlamentin jäsenen pidättäminen, vapauden menetystä tai rajoitusta koskevat toimet taikka esitutkinta- tai syytemenettely häntä vastaan on keskeytettävä istunnon ajaksi, jos kamari, jonka jäsen hän on, sitä vaatii – –”
Tosiseikat
7. Kantaja Bruno Gollnisch on Euroopan parlamentin jäsen ja Rhône-Alpes-alueen (Ranska) conseil régionalin jäsen.
8. Kantaja piti 11.10.2004 lehdistötilaisuuden Lyonissa (Ranska), joka on hänen vaalipiirissään.
9. Tässä tilaisuudessa kantaja käsitteli peräkkäin seuraavia aiheita: Turkin tasavallan liittyminen Euroopan unioniin, Euroopan perustuslaista tehdyn sopimuksen ratifiointimenettely, Irakin panttivankitapaus, poliittinen ja sosiaalinen tilanne ja lopuksi Jean-Moulin Lyon-III ‑yliopiston rasismia ja toisessa maailmansodassa tapahtuneen juutalaisten kansanmurhan kieltämistä käsittelevän komitean Ranskan opetusministerille antama selvitys (ns. Rousson selvitys), joka koskee muun muassa tiettyjen yliopiston opettajien poliittisia mielipiteitä toisen maailmansodan historiasta Euroopassa.
10. Ranskan oikeusministeri määräsi 15.10.2004 poliisitutkinnan aloitettavaksi tietyistä kantajan tässä lehdistötilaisuudessa esittämistä väitteistä, joissa katsottiin kyseenalaistettavan kansallissosialistisen järjestelmän rikokset ihmisyyttä vastaan.
11. Cour d’appel de Lyonin yleinen syyttäjä kehotti 29.11.2004 päivätyllä kirjeellään Lyonin yleistä syyttäjää nostamaan kantajaa vastaan syytteen ihmisyyttä vastaan tehtyjen rikosten kiistämisestä. Lyonin yleinen syyttäjä nosti syytteen kantajaa vastaan lehdistönvapaudesta 29.7.1881 annetun lain (loi sur la liberté de la presse; Bulletin des Lois, 1881, nro 637, s. 125) 24 bis §:n perusteella. Kyseinen pykälä, jossa muun muassa kielletään rangaistuksen uhalla esittämästä julkisuudessa väitteitä, joissa kiistetään ihmisyyttä vastaan tehtyjä rikoksia, lisättiin rasismiin, antisemitismiin ja muukalaisvihaan liittyvien toimien ehkäisemisestä 13.7.1990 annetun lain nro 90-615 (loi tendant à réprimer tout acte raciste, antisémite ou xénophobe; JORF 14.7.1990, s. 8333) 9 §:llä.
12. Parlamentin jäsen Luca Romagnoli osoitti 7.4.2005 parlamentin työjärjestyksen 6 artiklan 3 kohdan nojalla parlamentin puhemiehelle kirjeen, jossa hän pyysi tätä esittämään oikeudellisten asioiden valiokunnalle seuraavan pyynnön kantajan parlamentaarisen koskemattomuuden puolustamisesta:
”Kysymys on – – selvästi tilanteesta, jossa rikossyytteet on nostettu parlamentin jäsenen poliittisen toiminnan vahingoittamiseksi (fumus persecutionis) ja jossa oppositioon kuuluva parlamentin jäsen on haastettu oikeuteen täytäntöönpanovaltaa käyttävän henkilön, joka on sitä paitsi paikallistasolla hänen poliittinen vastustajansa, henkilökohtaisesti antaman määräyksen perusteella.
[Pöytäkirjan] 10 artiklan [ensimmäisen kohdan a alakohdan] nojalla Gollnischin koskemattomuus perustuu Ranskan valtiosääntöoikeuteen. Ranskan perustuslain 26 §:ssä säädetään, että kamari, johon parlamentin jäsen kuuluu, voi vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä.
[Parlamentin työjärjestyksen] 6 artiklan 3 kohtaan perustuvassa pyynnössä esitän Gollnischin suostumuksella hänen koskemattomuutensa puolustamista.”
13. Parlamentin puhemies merkitsi tiedoksi 14.4.2005 pidetyssä parlamentin täysistunnossa Romagnolin kirjeen ja toimitti pyynnön kantajan koskemattomuuden puolustamisesta asiasta vastaavalle oikeudellisten asioiden valiokunnalle.
14. Parlamentin jäsen Wallis nimitettiin tämän asian esittelijäksi 21.4.2005 pidetyssä oikeudellisten asioiden valiokunnan kokouksessa.
15. Romagnoli lähetti 25.4.2005 parlamentin puhemiehelle uuden kirjeen kantajan saatua haasteen, jonka mukaan hänen oli saavuttava 26.4.2005 tribunal correctionnel de Lyoniin (Lyonin rikostuomioistuin).
16. Tribunal correctionnel de Lyonissa pidetyssä istunnossa asian käsittelyä siirrettiin myöhempään ajankohtaan, sillä parlamentti ei ollut vielä tutkinut pyyntöä kantajan koskemattomuuden puolustamisesta.
17. Parlamentin oikeudellisten asioiden valiokunnan puheenjohtaja kirjoitti 9.6.2005 Ranskan oikeusministerille ilmoittaakseen hänelle, että kantajan koskemattomuuden puolustamisesta oli esitetty pyyntö, ja esittääkseen hänelle joitakin kysymyksiä, jotka liittyivät kantajaa vastaan vireillä olevaan oikeudenkäyntiin.
18. Parlamentin puhemies kirjoitti 13.7.2005 Ranskan pysyvälle edustajalle Euroopan unionissa ilmoittaakseen hänelle asian käsittelyn vaiheesta parlamentissa ja pyysi tätä toimittamaan oikeusviranomaisille pyynnön rikosoikeudenkäynnin keskeyttämisestä toistaiseksi, jotta parlamentti voisi tutkia asian ja tehdä päätöksen kantajan koskemattomuuden puolustamista koskevan pyynnön osalta.
19. Parlamentin oikeudellisten asioiden valiokunnan 14.7.2005 pitämässä kokouksessa kyseinen valiokunta suoritti suuntaa-antavan äänestyksen, jonka jälkeen se antoi Wallisin tehtäväksi laatia mietintöehdotuksen kantajan koskemattomuuden puolustamiseksi.
20. Vastauksessaan parlamentin puhemiehen 13.7.2005 päivättyyn kirjeeseen Ranskan oikeusministeri kirjoitti 18.7.2005 seuraavaa:
”Tuomioistuimen, jossa syyte on nostettu, on julkisen ja kontradiktorisen menettelyn päätteeksi lausuttava syyttäjän esittämistä todisteista ja niiden riittävyydestä, ja siihen asti syytettyyn sovelletaan syyttömyysolettamaa. Ranskan oikeusministerinä en voi esittää tältä osin minkäänlaista arviointia.
Huomautan kuitenkin, että vaikka Gollnisch ei ole noudattanut poliisin hänelle osoittamaa kutsua, hän ei ole ollut rikostutkinnan yhteydessä pidätettynä eikä häneen ole kohdistettu turvaamistoimia ja että nämä toimet ovat ainoita, jotka edellyttävät jäsenvaltioiden kansanedustajien osalta [Ranskan] perustuslain 26 §:n mukaan ennalta saatua lupaa siltä kamarilta, jonka jäseniä he ovat.”
21. Kokoonnuttuaan useita kertoja ja tutkittuaan kolme mietintöehdotusta parlamentin oikeudellisten asioiden valiokunta hyväksyi 22.11.2005 pitämässään kokouksessa Wallisin neljännen mietintöehdotuksen, jonka mukaan pyyntö kantajan koskemattomuuden puolustamisesta olisi hylättävä.
22. Tämän mietinnön perustelut kuuluvat seuraavasti:
”4. Ensimmäisestä viisivuotiskaudestaan lähtien Euroopan parlamentti on ratkaissut useita koskemattomuuden pidättämistä koskevia pyyntöjä. Näitä pyyntöjä koskevista parlamentin päätöksistä voidaan johtaa joitakin yleisiä periaatteita, jotka on vahvistettu 10.3.1987 pidetyssä parlamentin istunnossa Euroopan parlamentin jäseniä koskevasta [pöytäkirjan] tarkistamisesta tehtyä pöytäkirjaehdotusta koskevan Donnezin mietinnön (A2-121/86) perusteella. On paikallaan tuoda tässä lyhyesti esille joitakin esillä olevassa asiassa huomioon otettavia periaatteita.
a) Parlamentaarinen koskemattomuus ei ole tietyn parlamentin jäsenen erioikeus vaan tae parlamentin ja sen jäsenten riippumattomuudesta suhteessa muihin toimielimiin.
b) Se, että [pöytäkirjan] 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa viitataan jäsenvaltioiden kansanedustajille myönnettyyn koskemattomuuteen, ei merkitse sitä, ettei Euroopan parlamentti voisi ottaa käyttöön omia sääntöjään parlamentaarisen koskemattomuuden pidättämisestä. Parlamentin päätöksissä on vähitellen muotoutunut yhdenmukainen käsite koskemattomuus Euroopan parlamentissa, ja tämä käsite on lähtökohtaisesti riippumaton kansallisten parlamenttien eri käytännöistä. Tällä voidaan välttää se, että parlamentin jäseniä kohdeltaisiin eri tavoin heidän kansalaisuutensa mukaan. Näin ollen on niin, että vaikka kansallisessa oikeudessa tunnustettu koskemattomuus otetaan huomioon, Euroopan parlamentti soveltaa omia vakiintuneita periaatteitaan päättäessään, onko parlamentin jäsenen koskemattomuus pidätettävä vai ei.
Parlamentaarisen koskemattomuuden tarkoituksena on turvata sananvapaus ja parlamentin jäsenten käymän poliittisen keskustelun vapaus. Euroopan parlamentin asiasta vastaava valiokunta on siten aina pitänyt perusperiaatteena sitä, että koskemattomuutta ei pidätetä sellaisissa tapauksissa, joissa parlamentin jäsenten toimet ovat osa heidän poliittista toimintaansa tai liittyvät siihen välittömästi.
Tämä käsittää esimerkiksi parlamentin jäsenen ilmaisemat, poliittiseen toimintaan kuuluvaksi katsotut mielipiteet, jotka esitetään mielenosoituksissa, poliittisissa kokouksissa, poliittisissa julkaisuissa, lehdistössä, kirjassa, televisiossa, poliittisen lentolehtisen allekirjoittamisella ja jopa tuomioistuimessa.
c) Tähän periaatteeseen liittyy muita seikkoja, jotka puhuvat joko koskemattomuuden pidättämisen puolesta tai sitä vastaan, erityisesti ns. fumus persecutionis, toisin sanoen oletus siitä, että syytteet on nostettu parlamentin jäsenen poliittisen toiminnan vahingoittamiseksi. Kuten Donnezin mietinnön perusteluissa todetaan, fumus persecutionisin käsite merkitsee sitä, että koskemattomuutta ei pidätetä, jos on olemassa epäilys siitä, että rikossyytteen taustalla on pyrkimys vahingoittaa parlamentin jäsenen poliittista toimintaa.
Näin ollen silloin, kun syytteiden nostamisen taustalla on poliittinen vastustaja, vastakkaisen näytön puuttuessa koskemattomuutta ei pidätetä, jos on katsottava, että syytteillä on tarkoitus vahingoittaa kyseistä parlamentin jäsentä eikä saada vahingonkorvausta. Vastaavasti koskemattomuutta ei pidätetä silloin, kun syytteet on nostettu olosuhteissa, joissa niiden yksinomaisena tarkoituksena näyttää olevan parlamentin jäsenen vahingoittaminen.
III. Ehdotetun päätöksen perustelut
1. Oikeudellisten asioiden valiokunta on tutkinut yksityiskohtaisesti [pöytäkirjan] määräyksiä, joita voidaan soveltaa asiaan. Valiokunta on päättänyt, että esillä oleva asia on tutkittava [pöytäkirjan] 9 artiklan perusteella yhdessä edellä esitettyjen periaatteiden kanssa.
Kyseisessä 9 artiklassa määrätään, että ’Euroopan parlamentin jäseniä ei voida alistaa tutkittavaksi, pidättää tai haastaa oikeuteen heidän tehtäviään hoitaessaan ilmaisemiensa mielipiteiden tai äänestystensä perusteella’. Ehdoton koskemattomuus koskee siten ainoastaan [parlamentin jäsenten] tehtäviään hoitaessaan ilmaisemia mielipiteitä tai äänestyksiä.
Parlamentti on vakiintuneesti puolustanut perusperiaatetta, jonka mukaan koskemattomuutta ei voida missään tapauksessa pidättää tapauksissa, joissa parlamentin jäsenen toimet on toteutettu hänen hoitaessaan Euroopan parlamentin jäsenen poliittisia tehtäviä tai joissa ne liittyvät suoraan tällaisiin tehtäviin. Samoja periaatteita on sovellettava tapaukseen, jossa pyydetään parlamentaarisen koskemattomuuden puolustamista.
a) Näiden periaatteiden perusteella valiokunta toteaa, että kun Gollnisch ilmaisi mielipiteensä 11.10.2004 pidetyssä lehdistötilaisuudessa, hän ei käyttänyt sananvapauttaan Euroopan parlamentin jäsenen ’tehtäviään hoitaessaan’.
Gollnischin selityksen mukaan hän on esittänyt arvion Katynin joukkomurhasta vastauksena toimittajien kysymyksiin voimakkaasta kritiikistä, jota hän oli esittänyt poliittisesta vaikuttamisesta Lyon-III-yliopiston opettajien poliittisia mielipiteitä koskevaan Rousson selvitykseen. Nämä toteamukset liittyivät suoraan Gollnischin ammatilliseen toimintaan Lyon-III-yliopiston professorina, eikä niillä ollut mitään tekemistä hänen Euroopan parlamentin jäsenen tehtäviensä kanssa.
Näin ollen ei voida väittää, että mielipiteet olisi esitetty Euroopan parlamentin jäsenen ’tehtäviä hoitaessa’.
b) [Parlamentin työjärjestyksen] 7 artiklan 6 kohdassa asetetut edellytykset täyttyvät. Ranskan oikeusministerin toimittamien tietojen mukaan Gollnischia koskeva tutkinta ei ole sellainen este hänen edustajantoimeensa kuuluvien tehtävien hoitamiselle, että hän ei esimerkiksi voisi osallistua parlamentin istuntoihin, valiokuntakokouksiin jne. Näistä tiedoista ilmenee, että Gollnischilla ei ole velvollisuutta tulla istuntoon ja että hänen asianajajansa voi edustaa häntä. Lisäksi istuntoa voidaan Goll nischin pyynnöstä lykätä.
2. [Parlamentin työjärjestyksen] 7 artiklan 2 kohdan mukaan valiokunnan päätösehdotuksessa pitäisi olla vain suositus koskemattomuuden ja erioikeuksien puolustamista koskevan pyynnön hyväksymisestä tai hylkäämisestä.
IV. Johtopäätös
Edellä esitetyn perusteella oikeudellisten asioiden valiokunta suosittelee koskemattomuuden puolustamisen puolesta ja sitä vastaan puhuvat seikat tutkittuaan, että Gollnischin koskemattomuuden puolustamista koskeva pyyntö hylätään.”
23. Parlamentti noudatti 13.12.2005 tekemällään päätöksellä 2005/2072 (IMM) (jäljempänä riidanalainen päätös) tätä ehdotusta ja viitaten pelkästään oikeudellisten asioiden valiokunnan mietintöön muita perusteluja esittämättä päätti ”olla puolustamatta” kantajan ”koskemattomuutta ja erioikeuksia”.
24. Cour d’appel de Lyon (Lyonin muutoksenhakutuomioistuin) pysytti 28.2.2008 antamallaan tuomiolla tribunal correctionnelin tuomion, jolla kantaja tuomittiin kolmen kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen ja maksamaan sakkoa 5 000 euroa sekä osan asianomistajille määrätyistä vahingonkorvauksista.
25. Cour de cassation (Ranskan kassaatiotuomioistuin) kuitenkin kumosi 23.6.2009 antamallaan tuomiolla cour d’appel de Lyonin 28.2.2008 antaman tuomion. Cour de cassation katsoi, että kantajan teot eivät olleet rangaistavia, ja päätti siten lopullisesti häntä vastaan aloitetun rikosmenettelyn.
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
26. Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 13.2.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä EY 230 artiklan neljännen kohdan nojalla kanteen, jossa hän vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista sekä hänelle aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamista.
27. Kantaja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 13.2.2006 jättämällään erillisellä asiakirjalla EY 242 artiklan nojalla vaatimuksen riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämisestä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti hylkäsi vaatimuksen 12.5.2006 antamallaan määräyksellä.
28. Romagnoli pyysi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 21.2.2006 toimittamallaan asiakirjalla saada osallistua oikeudenkäyntiin väliintulijana tukeakseen kantajan vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja hylkäsi pyynnön 14.2.2008 antamallaan määräyksellä.
29. Parlamentti teki 28.4.2006 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään erillisellä kirjelmällä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan mukaisen oikeudenkäyntiväitteen, jonka mukaan kanne pitäisi kokonaisuudessaan jättää tutkimatta.
30. Kantaja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 20.6.2006 toimittamallaan kirjelmällä huomautuksensa parlamentin esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä.
31. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (kolmas jaosto) 22.1.2008 antamalla määräyksellä oikeudenkäyntiväite päätettiin käsitellä pääasian yhteydessä.
32. Parlamentti jätti vastineensa 14.3.2008.
33. Kantajaa kehotettiin 1.4.2008 päivätyllä kirjaamon kirjeellä esittämään vastauskirjelmänsä.
34. Kantaja ei esittänyt vastauskirjelmäänsä asetetussa määräajassa mutta vahvisti kuitenkin myöhemmin asian ratkaisun vaikuttavan hänen etuihinsa.
35. Tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
36. Asianosaisten lausumat ja vastaukset tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 28.1.2009 pidetyssä istunnossa.
37. Cour de cassationin 23.6.2009 antaman tuomion seurauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti 9.7.2009 antamallaan määräyksellä aloittaa uudelleen asian suullisen käsittelyn ja kehotti prosessinjohtotoimina asianosaisia esittämään asiakirjoja ja vastaamaan kyseistä tuomiota koskeviin kysymyksiin. Asianosaiset noudattivat tätä pyyntöä.
38. Suullinen käsittely päätettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtajan 17.9.2009 tekemällä päätöksellä.
39. Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
– kumoaa riidanalaisen päätöksen
– velvoittaa maksamaan hänelle 8 000 euroa korvauksena henkisestä kärsimyksestä
– velvoittaa maksamaan hänelle 4 000 euroa avustajan palkkiosta ja kanteen valmistelusta aiheutuneista kuluista.
40. Parlamentti vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
– toteaa, että kanteella ei ole enää kohdetta ja että lausunnon antaminen asiasta raukeaa Cour de cassationin 23.6.2009 antaman tuomion seurauksena
– toissijaisesti jättää kanteen tutkimatta tai hylkää sen perusteettomana
– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
1. Kumoamisvaatimus
Asianosaisten lausumat
41. Tämän tuomioistuimen kehotettua kantajaa ottamaan kantaa Cour de cassationin tuomion vaikutuksiin esillä olevaan oikeudenkäyntiin kantaja väittää heti alkuun, että hänellä on edelleen intressi riidanalaisen päätöksen kumoamiseen, koska ensinnäkin hän haluaa estää tämän päätöksen tulemisen ennakkotapaukseksi, toiseksi häntä vastaan on vireillä toinen oikeudenkäynti uusien tosiseikkojen perusteella ja unionin yleisen tuomioistuimen on näin ollen tärkeää lausua riidanalaisen päätöksen sisältämistä oikeudellisista kysymyksistä, jotta parlamentti ei tulevaisuudessa tekisi samankaltaista päätöstä, kolmanneksi Cour de cassationin ratkaisu ei ole kokonaan poistanut riidanalaisesta päätöksestä aiheutunutta henkistä kärsimystä ja neljänneksi hänelle on aiheutunut aineellista vahinkoa riidanalaisen päätöksen riitauttamisesta aiheutuneista kuluista.
42. Kantaja väittää myös, että hänen kanteensa on otettava tutkittavaksi.
43. Kantaja esittää kuusi perustetta kanteensa tueksi. Hän väittää, että parlamentti on ensinnäkin käyttänyt menettelyä väärin, toiseksi rikkonut pöytäkirjan 9 ja 10 artiklaa, kolmanneksi poikennut oikeudellisten asioiden valiokunnan vakiintuneesta käytännöstä yhtäältä sananvapauden ja toisaalta fumus persecutionisin osalta, neljänneksi loukannut oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteita, viidenneksi loukannut parlamentin jäsenen riippumattomuutta ja kuudenneksi jättänyt noudattamatta työjärjestyksensä määräyksiä menettelystä, joka voi johtaa parlamentin jäsenen edustajantoimen menettämiseen.
44. Parlamentti väittää, että kantajalla ei ole enää intressiä riidanalaisen päätöksen kumoamiseen, koska häntä vastaan käyty rikosoikeudenkäynti on päättynyt lopullisesti Cour de cassationin annettua 23.6.2009 tuomion ja koska kysymys kantajan koskemattomuudesta tässä asiassa ei näin ollen enää ole ajankohtainen. Tästä seuraa parlamentin mukaan, että riidanalaisen päätöksen kumoamisella ei voi olla oikeudellisia seurauksia kantajalle.
45. Parlamentin mukaan kantaja pyrkii kanteellaan itse asiassa siihen, että asia olisi pakko tutkia uudelleen ja että tämän uudelleen tutkimisen seurauksena parlamentti puolustaisi hänen koskemattomuuttaan ja päättäisi, että esitutkinta- ja syytemenettelyt on keskeytettävä, mikä ei enää olisi mahdollista Cour de cassationin annettua asiasta tuomion.
46. Parlamentin mielestä kanne on jätettävä tutkimatta, mutta mikäli se kuitenkin otetaan tutkittavaksi, se katsoo, että lausunnon antamisen asiasta on rauettava.
47. Parlamentti väittää tutkittavaksi ottamisen osalta, että riidanalaisella päätöksellä ei ole oikeusvaikutuksia yhtäältä luonteensa vuoksi ja toisaalta parlamentaarista koskemattomuutta koskevan yleisen järjestelmän vuoksi ja että näin ollen kysymyksessä ei ole kannekelpoinen toimi.
48. Asiakysymyksen osalta parlamentti väittää ensinnäkin, että kanne koskee oikeudellisten asioiden valiokunnan laatimaa mietintöä ja erityisesti kyseisen mietinnön perusteluja; kuitenkin ainoastaan parlamentin täysistunnossa tekemä päätös voi muodostaa parlamentin toimen, eikä parlamentin toimina voida pitää oikeudellisten asioiden valiokunnan mietintöön sisältyvää päätösehdotusta saati sen perusteluja.
49. Parlamentti esittää toiseksi, että koskemattomuuden puolustamista koskevat toimet eivät voi perustua suoraan pöytäkirjaan ja että näin ollen valittu oikeudellinen perusta on se, joka ilmenee sen työjärjestyksestä ja koskee koskemattomuuden puolustamista koskevien toimien hyväksymismenettelyä.
50. Parlamentti väittää kolmanneksi koskemattomuuden puolustamista koskevia oikeussääntöjä tarkastellessaan, että parlamentin päätös olla puolustamatta koskemattomuutta olisi teoriassa voitu tehdä sekä pöytäkirjan 9 artiklan että sen 10 artiklan perusteella.
51. Parlamentti väittää neljänneksi, että kantajan väitteet kyseisen 10 artiklan soveltamisen tarpeellisuudesta eivät liity niinkään kysymykseen riidanalaisen päätöksen oikeudellisesta perustasta vaan pikemminkin kysymykseen sen aineellisesta arvioinnista.
52. Esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä tarkastellessaan parlamentti väittää viidenneksi, että kantaja ei ole kannekirjelmässään väittänyt, että parlamentin olisi pitänyt soveltaa Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttia, vaan kantaja on väittänyt, että mahdollisella päätöksellä kantajan koskemattomuuden puolustamisesta olisi pitänyt olla tässä perustuslain säännöksessä tarkoitettu vaikutus, ja parlamentti toteaa, että pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa ei viitata Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttiin.
53. Parlamentti väittää kuudenneksi, että vaikka se olisi voinut soveltaa tätä perustuslain säännöstä kantajan osalta, se olisi voinut tehdä harkintavaltansa rajoissa saman päätöksen kuin riidanalainen päätös.
54. Parlamentti väittää seitsemänneksi, että Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttia sovellettaessa olisi täytynyt pohtia, olisiko sen pitänyt toimia suoraan kyseisen kansallisen oikeuden säännöksen perusteella omassa työjärjestyksessään määrätyn menettelyn noudattamisen sijaan, sillä työjärjestyksessä koskemattomuuden puolustamista koskevan menettelyn noudattaminen edellyttää koskemattomuuden olemassaoloa, kun taas Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttia sovellettaessa koskemattomuutta ei ole ennen parlamentin kamarin päätöstä. Parlamentti katsoo, että vaikka se olisi toiminut Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momentin perusteella, se olisi voinut tehdä kielteisen päätöksen eikä kantajan oikeudellinen asema olisi siten muuttunut.
55. Esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä koskevan menettelyn noudattaminen johtaisi parlamentin mukaan ongelmaan siitä, mikä merkitys on annettava istunnon käsitteelle, joka on sen mukaan yhteisön oikeuden käsite, jolloin esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämisestä tehdyn päätöksen vaikutukset olisivat lakanneet istuntokauden 2005/2006 lopussa eli vuoden 2006 maaliskuun toisena tiistaina, jollei parlamentti uusi päätöstä vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä.
56. Kahdeksanneksi parlamentti esittää, että kantaja ei voi tehokkaasti vedota luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, sillä parlamentti ei ole antanut hänelle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, joiden takia hän olisi voinut uskoa, että hänen koskemattomuuttaan puolustetaan, erityisesti kun otetaan huomioon parlamentin laaja harkintavalta tässä asiassa.
57. Parlamentti väittää yhdeksänneksi, että kantaja ei ole esittänyt mitään näyttöä tukeakseen väitteitään, joiden mukaan riidanalaisella päätöksellä loukattaisiin hänen riippumattomuuttaan parlamentin jäsenenä.
58. Kymmenenneksi parlamentti väittää vielä, että kantajan väitteet parlamentin työjärjestyksen 3 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan rikkomisesta ovat täysin perusteettomia, sillä kyseinen määräys ei liity mitenkään riidanalaiseen päätökseen.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
59. Aluksi on tutkittava, onko kantajalla edelleen oikeussuojan tarve ja onko näin ollen kumoamiskanteesta edelleen lausuttava.
60. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kanteen kohdetta koskevan kantajan oikeussuojan tarpeen on oltava olemassa kannetta nostettaessa uhalla, että kanne jätetään muuten tutkimatta. Kantajalla on oltava intressi asian voittamiseen tuomioistuimen ratkaisun julistamiseen saakka uhalla, että lausunnon antaminen asiassa raukeaa (ks. vastaavasti asia 14/63, Forges de Clabecq v. korkea viranomainen, tuomio 16.12.1963, Kok., s. 719, 748, ja asia C-362/05 P, Wunenburger v. komissio, tuomio 7.6.2007, Kok., s. I‑4333, 42 kohta).
61. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanteesta ei ole tarpeen lausua enää silloin, kun kantaja on menettänyt intressin riidanalaisen toimen kumoamiseen oikeudenkäynnin aikana tapahtuneen seikan vuoksi (ks. vastaavasti asia T-28/02, First Data ym. v. komissio, määräys 17.10.2005, Kok., s. II‑4119, 36 ja 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), minkä vuoksi tämän toimen kumoamisella sinänsä ei voi enää olla oikeusvaikutuksia (ks. vastaavasti asia T-25/96, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen ja Hapag-Lloyd v. komissio, määräys 14.3.1997, Kok., s. II‑363, 16 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
62. Lisäksi on katsottu, että jos oikeussuojan tarve, johon kantaja vetoaa, liittyy tulevaan oikeudelliseen tilanteeseen, kantajan on näytettävä toteen, että vaikutus tähän tilanteeseen on jo nyt varma (asia T-138/89, NBV ja NVB v. komissio, tuomio 17.9.1992, Kok., s. II‑2181, 33 kohta ja asia T-141/03, Sniace v. komissio, tuomio 14.4.2005, Kok., s. II‑1197, 26 kohta).
63. Asiaa käsitellessään Cour de cassation katsoi, että kantajan teot eivät olleet rangaistavia. Se päätti siten lopullisesti kantajaa vastaan aloitetun rikosmenettelyn, joka oli riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneen pyynnön taustalla.
64. Riidanalaisen päätöksen kumoamisella sinänsä ei siten voi enää olla oikeusvaikutuksia. Cour de cassationin tuomion seurauksena on nimittäin pidettävä mahdottomana, että parlamentti tekisi uuden päätöksen kantajan koskemattomuudesta esillä olevan asian tosiseikkojen osalta, koska Cour de cassation on päättänyt, etteivät nämä teot olleet rangaistavia.
65. Kantajalla ei näin ollen ole enää intressiä riidanalaisen päätöksen kumoamiseen eikä kumoamisvaatimuksesta ole enää tarpeen lausua.
66. Tätä johtopäätöstä eivät muuta kantajan vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen, jolla oli tarkoitus pyytää kantajan mielipidettä Cour de cassationin 23.6.2009 antaman tuomion vaikutuksista.
67. Kantaja väittää unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa, että hänen poliittista ryhmittymäänsä kohtaan vihamielisten järjestöjen aloitteesta häntä vastaan on saatettu vireille toinen menettely sellaisen edustajien ryhmän, johon hän kuuluu, julkaiseman lehdistötiedotteen vuoksi ja että koska hän on tässä yhteydessä vedonnut koskemattomuuteensa, unionin yleisen tuomioistuimen olisi tarpeen lausua esillä olevasta asiasta.
68. Oikeuskäytännön mukaan kantajalla voi olla edelleen intressi vaatia toimielimen toimen kumoamista, jos väitetty lainvastaisuus voi toistua tulevaisuudessa, sen asian olosuhteista riippumatta, joka johti kantajan nostamaan kanteeseen (ks. vastaavasti edellä 60 kohdassa mainittu asia Wunenburger v. komissio, tuomion 50–52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
69. Vaikka oletettaisiin kantajan väitteen mukaisesti, että häntä vastaan on nostettu uusia syytteitä uusien seikkojen perusteella, hän ei ole näyttänyt esillä olevassa asiassa väitetyn lainvastaisuuden voivan toistua tulevaisuudessa esillä olevan asian olosuhteista riippumatta. Kantaja ei riitauta sovellettujen säännösten laillisuutta vaan väittää parlamentin soveltaneen niitä lainvastaisesti tämän oikeudenkäynnin taustalla olevan asian olosuhteissa. Tästä seuraa, että edellä 68 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa tässä asiassa ja että tämän vuoksi kantaja ei voi perustella oikeussuojan tarvettaan sillä, että tämä lainvastaisuus voi toistua, riippumatta esillä olevan asian olosuhteista.
70. Kantaja vetoaa myös intressiin saada riidanalainen päätös kumotuksi, jotta hänen kunniansa loukkaamisesta aiheutuneen vahingon korvaamista koskeva vaatimus voitaisiin todeta perustelluksi.
71. Pitää paikkansa, että oikeuskäytännön mukaan kumoamiskannetta ei ole jätettävä tutkimatta oikeussuojan tarpeen puuttumisen vuoksi pelkästään sillä perusteella, että jos riidanalainen päätös kumotaan, päätöksen tehneen toimielimen olisi olosuhteiden vuoksi mahdotonta täyttää perustamissopimuksen mukainen velvoitteensa. Tällaisessa tapauksessa kumoamiskanteella on yhä merkitystä ainakin mahdollisen vahingonkorvauskanteen perustana (asia 76/79, Könecke Fleischwarenfabrik v. komissio, tuomio 5.3.1980, Kok., s. 665, 9 kohta ja yhdistetyt asiat C-68/94 ja C-30/95, Ranska ym. v. komissio, tuomio 31.3.1998, Kok., s. I‑1375, 74 kohta).
72. On kuitenkin todettava, että käsiteltävässä asiassa kantaja on esittänyt vahingonkorvausvaatimuksen samanaikaisesti kumoamisvaatimuksensa kanssa ja että unionin yleinen tuomioistuin voi näin ollen lausua parlamentin mahdollisesti tekemästä virheestä ilman, että olisi tarpeen lausua kumoamisvaatimuksesta. Kantaja ei siten voi vedota tähän oikeuskäytäntöön perustellakseen oikeussuojan tarvettaan.
73. Esillä olevan kanteen nostamisesta aiheutuneiden kulujen korvaaminen liittyy oikeudenkäyntikulujen arviointiin, eikä sekään riitä perusteeksi kantajan intressille saada riidanalainen päätös kumotuksi.
74. Näin ollen ei ole tarpeen tutkia parlamentin esittämiä oikeudenkäyntiväitteitä ja voidaan todeta, ettei kumoamisvaatimuksesta ole enää tarpeen lausua.
2. Vahingonkorvausvaatimus
Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
75. Parlamentti väittää, että kantaja ei ole esittänyt kanteessaan yhtään konkreettista seikkaa saati minkäänlaista todistetta, joka osoittaisi, että asiassa täyttyvät seuraavat kolme kumulatiivista edellytystä, jotka synnyttävät sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiassa syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys, ja että vahingonkorvausvaatimus on näin ollen jätettävä tutkimatta.
76. Kantaja katsoo ensinnäkin näyttäneensä oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen parlamentin toiminnan lainvastaisuuden ja viittaa kumoamisvaatimuksensa tueksi esittämiinsä perusteisiin ja erityisesti siihen, että riidanalainen päätös on tehty selvästi tarkoitukseen soveltumattoman oikeudellisen perustan perusteella. Toiseksi kantaja katsoo, että riidanalainen päätös aiheuttaa hänelle henkistä kärsimystä ja merkitsee ”oikeudellista ajojahtia” ja että tämä kärsimys ilmenee hänen kunniaansa kohdistuvana loukkauksena koko Ranskan ja kansainvälisen lehdistön tulkittua kieltäytymisen hänen koskemattomuutensa puolustamisesta parlamentin paheksunnaksi. Kolmanneksi hän katsoo, että parlamentin lainvastaisen toimen ja siitä aiheutuneen vahingon välillä on syy-yhteys.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
77. Työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kannekirjelmässä on mainittava muiden muassa oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Jotta kannekirjelmä, jolla vaaditaan korvausta vahingosta, joka yhteisön toimielimen väitetään aiheuttaneen, täyttäisi nämä edellytykset, siinä on mainittava ne seikat, joiden perusteella voidaan yksilöidä kantajan moittima toimielimen toiminta, syyt, joiden perusteella kantaja katsoo, että toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys, sekä tämän vahingon laatu ja laajuus (ks. asia T-376/04, Polyelectrolyte Producers Group v. neuvosto ja komissio, määräys 22.7.2005, Kok., s. II-3007, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näiden seikkojen on oltava riittävän selviä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi tarvittaessa antaa asiassa ratkaisun ilman täydentäviä tietoja. Jotta oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenkäytön toteutuminen varmistettaisiin, kanne voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmästä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi (ks. asia T-308/05, Italia v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-5089, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
78. Näin ollen on tarkistettava, ovatko kannekirjelmään sisältyvät seikat riittävän selviä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja unionin yleinen tuomioistuin lausua vahingonkorvausvaatimuksesta ilman täydentäviä tietoja.
79. On todettava, että erityisen yksityiskohtaisen kannekirjelmän lukemisen perusteella parlamentin toiminta on selvästi yksilöity, siinä todetaan riidanalaisen päätöksen aiheuttavan kantajalle henkistä kärsimystä ja merkitsevän ”oikeudellista ajojahtia”, ja se sisältää vaatimuksen parlamentin velvoittamisesta maksamaan 8 000 euroa korvauksena henkisestä kärsimyksestä.
80. Nämä seikat vaikuttavat riittäviltä, jotta parlamentti voi puolustautua ja unionin yleinen tuomioistuin lausua vahingonkorvausvaatimuksesta.
81. Vahingonkorvausvaatimus on näin ollen otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
82. Kantaja väittää, että parlamentin toiminta on lainvastaista ja että se on aiheuttanut hänelle henkistä kärsimystä, jonka osalta hän on täsmentänyt kysymyksen olevan hänen kunniansa loukkaamisesta. Hän on esittänyt vahingon määräksi 8 000 euroa. Hän myöntää kuitenkin, että Cour de cassationin antaman tuomion seurauksena osa tästä vahingosta on lakannut olemasta.
83. On huomattava kantajan väittävän, että parlamentti on ensinnäkin käyttänyt menettelyä väärin, toiseksi rikkonut pöytäkirjan 9 ja 10 artiklaa, kolmanneksi poikennut oikeudellisten asioiden valiokunnan vakiintuneesta käytännöstä yhtäältä sananvapauden ja toisaalta fumus persecutionisin osalta, neljänneksi loukannut oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteita, viidenneksi loukannut parlamentin jäsenen riippumattomuutta ja kuudenneksi jättänyt noudattamatta työjärjestyksensä määräyksiä menettelystä, joka voi johtaa parlamentin jäsenen edustajantoimen menettämiseen.
84. Toisessa väitteessään kantaja vetoaa erityisesti siihen, että pöytäkirjan 9 artiklaa, joka koskee parlamentin jäsenten heidän tehtäviään hoitaessaan ilmaisemia mielipiteitä tai äänestyksiä ja jonka parlamentti on hyväksynyt perustaksi päätökselleen olla puolustamatta hänen koskemattomuuttaan, ei voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, sillä kyseinen määräys koskee ainoastaan täysistunnossa ja parlamentin elinten, kuten valiokuntien tai poliittisten ryhmien, kokouksissa ilmaistuja mielipiteitä ja äänestyksiä eikä puoluekokouksessa tai vaalikampanjan yhteydessä ilmaistuja mielipiteitä.
85. Kantaja väittää, että sitä vastoin pöytäkirjan 10 artiklaa on sovellettava hänen tapaukseensa, sillä kyseinen määräys koskee erityisesti toimia, jotka eivät ole mielipiteitä tai äänestyksiä, riippumatta siitä, onko ne toteutettu Euroopan parlamentin puitteissa tai ei. Väitteet, joista häntä syytettiin, oli esitetty hänen edustamansa poliittisen puolueen tiloissa pidetyssä lehdistötilaisuudessa, jolla oli tarkoitus osoittaa poliittisen toiminnan käynnistyminen kesätauon jälkeen.
86. Koska parlamentti on vedonnut ainoastaan pöytäkirjan 9 artiklaan, se on tehnyt kantajan mielestä oikeudellisen virheen.
87. Parlamentti väittää, että edellytykset yhteisön vastuun syntymiselle eivät ole täyttyneet ja että vaatimus on hylättävä perusteettomana.
88. Parlamentti on esittänyt kumoamisvaatimuksen yhteydessä esitetyn toimintansa lainvastaisuutta koskevan väitteen osalta ensinnäkin, että kanne koskee todellisuudessa oikeudellisten asioiden valiokunnan laatimaa mietintöä, vaikka ainoastaan sen itse tekemä päätös voi muodostaa parlamentin toimen, eikä parlamentin toimina voida pitää oikeudellisten asioiden valiokunnan mietintöön sisältyvää päätösehdotusta saati sen perusteluja; toiseksi, että koska koskemattomuuden puolustamista koskevat toimet eivät voi perustua suoraan pöytäkirjaan, valittu oikeudellinen perusta on se, joka ilmenee sen työjärjestyksestä ja koskee koskemattomuuden puolustamista koskevien toimien hyväksymismenettelyä; kolmanneksi, että parlamentin päätös olla puolustamatta koskemattomuutta olisi teoriassa voitu tehdä sekä pöytäkirjan 9 artiklan että sen 10 artiklan perusteella; neljänneksi, että kantajan väitteet pöytäkirjan 10 artiklan soveltamisen tarpeellisuudesta eivät liity niinkään kysymykseen päätöksen oikeudellisesta perustasta vaan pikemminkin sen aineelliseen arviointiin; viidenneksi, että pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa ei viitata Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttiin ja että kantaja ei ole väittänyt, että parlamentin olisi pitänyt soveltaa kyseistä Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttia, vaan kantaja on väittänyt, että mahdollisella päätöksellä kantajan koskemattomuuden puolustamisesta olisi pitänyt olla tässä perustuslain säännöksessä tarkoitettu vaikutus; kuudenneksi, että vaikka se olisi voinut soveltaa tätä perustuslain säännöstä kantajan osalta, parlamentti olisi voinut tehdä harkintavaltansa rajoissa saman päätöksen kuin riidanalainen päätös; seitsemänneksi, että Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttia sovellettaessa olisi täytynyt pohtia, olisiko parlamentin pitänyt toimia suoraan kyseisen kansallisen oikeuden säännöksen perusteella omassa työjärjestyksessään määrätyn menettelyn noudattamisen sijaan, ja että vaikka parlamentti olisi toiminut kyseisen Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momentin perusteella, se olisi voinut tehdä kielteisen päätöksen eikä kantajan oikeudellinen asema olisi siten muuttunut; lisäksi esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämisestä tehdyn päätöksen vaikutukset olisivat lakanneet istuntokauden 2005/2006 lopussa eli vuoden 2006 maaliskuun toisena tiistaina – jollei parlamentti uusi päätöstä vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä – toisin sanoen ennen kuin tribunal correctionnel antoi kantajaa koskevan tuomion; kahdeksanneksi, että kantaja ei voi tehokkaasti vedota luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen; yhdeksänneksi, että kantaja ei ole esittänyt mitään näyttöä tukeakseen väitteitään, joiden mukaan riidanalaisella päätöksellä loukattaisiin hänen riippumattomuuttaan parlamentin jäsenenä; ja vielä kymmenenneksi, että kantajan väitteet parlamentin työjärjestyksen 3 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan rikkomisesta ovat täysin perusteettomia.
89. Syy-yhteyden osalta parlamentti väittää, ettei se ole mitenkään vastuussa siitä, että kolmannet osapuolet ovat tulkinneet väärin riidanalaista päätöstä ja nähneet siinä olettaman kantajan syyllisyydestä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
90. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisö on EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetussa sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa elintensä lainvastaisesta toiminnasta aiheutuneesta vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiallisesti syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (asia 26/81, Oleifici Mediterranei v. ETY, tuomio 29.9.1982, Kok., s. 3057, 16 kohta ja asia T‑175/94, International Procurement Services v. komissio, tuomio 11.7.1996, Kok., s. II‑729, 44 kohta).
91. Nämä kolme yhteisön vastuun syntymisen edellytystä ovat kumulatiivisia (asia C-257/98 P, Lucaccioni v. komissio, tuomio 9.9.1999, Kok., s. I‑5251, 14 kohta ja asia T-43/98, Emesa Sugar v. neuvosto, tuomio 6.12.2001, Kok., s. II‑3519, 59 kohta). Siten yhden niistä täyttymättä jääminen riittää vahingonkorvauskanteen hylkäämiseen (asia T-146/01, DLD Trading v. neuvosto, tuomio 17.1.2003, Kok., s. II‑6005, 74 kohta).
92. Käsiteltävässä asiassa on ensin tutkittava väitteet parlamentin toiminnan lainvastaisuudesta.
– Parlamentin moitittu toiminta
93. Edellä 90 kohdassa mainituista, sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymisen edellytyksistä ensimmäisen osalta oikeuskäytännössä edellytetään, että näytetään toteen sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeinen rikkominen, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille. Tämän edellytyksen osalta ratkaiseva peruste yhteisön oikeuden rikkomisen luokittelemiseksi riittävän ilmeiseksi erityisesti silloin, kun toimielimellä on laaja harkintavalta, on sen harkintavallalle asetettujen rajojen ilmeinen ja vakava ylittäminen. Jos kyseessä olevalla toimielimellä on huomattavan vähän tai ei ollenkaan harkintavaltaa, jo pelkän yhteisön oikeuden rikkomisen voidaan katsoa olevan riittävän ilmeinen rikkominen (asia C-352/98 P, Bergaderm ja Goupil v. komissio, tuomio 4.7.2000, Kok., s. I‑5291, 43 ja 44 kohta ja yhdistetyt asiat T-198/95, T-171/96, T‑230/97, T‑174/98 ja T‑225/99, Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok., s. II‑1975, 134 kohta).
94. Vaikka pöytäkirjalla Euroopan yhteisöille tunnustetut erioikeudet ja vapaudet ovat luonteeltaan funktionaalisia, koska niillä pyritään välttämään, että yhteisöjen toiminta ja riippumattomuus vaarantuisivat (asia 1/88 SA, Générale de Banque v. komissio, määräys 11.4.1989, Kok., s. 857, 9 kohta ja asia C-2/88 IMM, Zwartveld ym., määräys 13.7.1990, Kok., s. I-3365, Kok. Ep. X, s. 509, 19 kohta), ne on kuitenkin myönnetty nimenomaisesti parlamentin jäsenille sekä yhteisön toimielinten virkamiehille ja muille toimenhaltijoille. Se, että erioikeuksista ja vapauksista on säädetty yhteisön yleisen edun perusteella, on perusteena myös toimielimille annetulle vallalle tarvittaessa pidättää koskemattomuus, mutta se ei merkitse sitä, että kyseiset erioikeudet ja vapaudet myönnettäisiin yksinomaan yhteisölle eikä myös sen virkamiehille, muille toimenhaltijoille sekä parlamentin jäsenille. Pöytäkirjalla luodaan näin ollen asianomaisten henkilöiden hyväksi subjektiivinen oikeus, jonka noudattaminen varmistetaan perustamissopimuksella käyttöön otetulla oikeussuojakeinojen järjestelmällä (ks. vastaavasti asia T-345/05, Mote v. parlamentti, tuomio 15.10.2008, Kok., s. II-2849, 28 kohta; ks. analogisesti myös asia 6/60, Humblet v. Belgian valtio, tuomio 16.12.1960, Kok., s. 1125, Kok. Ep. I, s. 47).
95. On huomattava, että parlamentin puhemiehelle 7.4.2005 osoittamassaan kirjeessä, jossa pyydetään kantajan parlamentaarisen koskemattomuuden käsittelemistä oikeudellisten asioiden valiokunnassa, Romagnoli on viitaten pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaan ilmoittanut, että Gollnischin parlamentaarinen koskemattomuus perustuu Ranskan perustuslain 26 §:ään, jonka mukaan parlamentin kamari, johon parlamentin jäsen kuuluu, voi vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä. Hän on näin ollen toiminut parlamentin työjärjestyksen 6 artiklan 3 kohdan perusteella puolustaakseen Gollnischin koskemattomuutta tämän suostumuksella.
96. Istunnossa parlamentti myönsi, että Romagnolin pyyntö koski nimenomaisesti sitä, että parlamentti vaatisi esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan ja Ranskan perustuslain 26 §:n nojalla.
97. Kun parlamentti seurasi oikeudellisten asioiden valiokunnan sille tekemää ehdotusta olla puolustamatta Gollnischin koskemattomuutta ja kun se riidanalaisessa päätöksessä viittasi tämän valiokunnan mietintöön esittämättä varaumia kyseiseen asiakirjaan sisältyvien perustelujen osalta, parlamentti hyväksyi mietinnön perustelut kuin ominaan.
98. Tästä seuraa, että oikeudellisten asioiden valiokunnan mietinnön perusteluista esitetyn kritiikin on katsottava kohdistuvan riidanalaisen päätöksen perusteluihin (ks. vastaavasti edellä 94 kohdassa mainittu asia Mote v. parlamentti, tuomion 59 kohta).
99. Oikeudellisten asioiden valiokunnan mietintöehdotuksista ilmenee seuraavaa:
– ensimmäisessä mietintöehdotuksessa ehdotettiin kantajan koskemattomuuden puolustamista pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella
– toisessa mietintöehdotuksessa ehdotettiin pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaan perustuvan päättelyn perusteella, ettei kantajan koskemattomuutta puolusteta
– kolmannessa mietintöehdotuksessa päädyttiin siihen, ettei kantajan koskemattomuutta puolusteta pöytäkirjan 9 artiklan eikä liioin 10 artiklan perusteella
– mietinnön viimeisessä versiossa, sellaisena kuin oikeudellisten asioiden valiokunta ja sittemmin parlamentti sen hyväksyi, päädyttiin siihen, ettei kantajan koskemattomuutta puolusteta, ja todettiin 1 kohdassa otsikon ”III Ehdotetun päätöksen perustelut” alla oikeudellisten asioiden valiokunnan päättäneen, että esillä olevaa asia on tutkittava pöytäkirjan 9 artiklan perusteella.
100. Kun otetaan huomioon parlamentille esitetyn pyynnön sanamuoto, sillä sen tarkoituksena on esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttäminen pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan ja Ranskan perustuslain 26 §:n nojalla, päättäessään tutkia tämän pyynnön pelkästään pöytäkirjan 9 artiklan perusteella parlamentin on katsottava kieltäytyneen tutkimasta pyyntöä pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan kannalta.
101. Parlamentilla on katsottava olevan laaja harkintavalta sen osalta, minkä suuntaisen päätöksen se aikoo tehdä käsiteltävässä asiassa esitetyn kaltaisen pyynnön johdosta.
102. Koska käsiteltävässä asiassa parlamentille on esitetty pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä koskeva pyyntö, joka on täysin yksiselitteinen, kysymys siitä, oliko päätös tehtävä pöytäkirjan 9 artiklan vai 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella, ei kuitenkaan kuulunut parlamentin harkintavaltaan.
103. On huomattava, että parlamentti ei ole päättänyt hyväksyä tai olla hyväksymättä sille esitettyä pyyntöä, mikä olisi ollut sen harkintavaltaan kuuluva päätös.
104. Parlamentti on sen sijaan vastannut sille esitettyyn pyyntöön siten, ettei se aikonut puolustaa kantajan koskemattomuutta pöytäkirjan 9 artiklan perusteella.
105. Jättäessään lausumatta asiasta pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella parlamentti ei ole tehnyt päätöstä mahdollisesta esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämisestä, sellaisena kuin siitä säädetään Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momentissa.
106. Pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan määräyksissä edellytetään, että parlamentin jäsenten koskemattomuuden laajuus ja sisältö heidän kotivaltioidensa alueella määritetään eri kansallisissa oikeusjärjestyksissä, joihin tässä määräyksessä viitataan.
107. Kun otetaan huomioon, että edustajien valitsemisesta Euroopan parlamenttiin yleisillä välittömillä vaaleilla annetun säädöksen (EYVL 1976, L 278, s. 5) 7 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan vuoden 2004 Euroopan parlamentin vaaleista alkaen Euroopan parlamentin jäsenyys on yhteensopimaton kansallisen kansanedustuslaitoksen jäsenyyden kanssa, Euroopan parlamentin on varmistettava pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa tarkoitetun koskemattomuuden tehokkuus, minkä parlamentti myönsi istunnossa.
108. Koska edellä 94 kohdassa esitetyistä syistä pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa, jonka tarkoituksena on – yhdistettynä siinä tarkoitettuihin kansallisen oikeuden säännöksiin – säätää parlamentin jäsenten koskemattomuudesta oman valtionsa alueella parlamentin istuntojen ajan, annetaan subjektiivinen oikeus siinä tarkoitetuille henkilöille, ja se muodostaa siten oikeussäännön, jolla annetaan oikeuksia sen kohteena oleville parlamentin jäsenille, jättäessään lausumatta asiasta pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella parlamentti on näin ollen rikkonut riittävän ilmeisellä tavalla oikeussääntöä, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia.
109. Tämän vuoksi on tutkittava, täyttyvätkö muut sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymiselle asetetut edellytykset, jotka koskevat vahingon tosiasiallisuutta ja syy-yhteyttä.
– Syy-yhteys
110. Sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan syy-yhteyttä koskeva edellytys täyttyy, jos kyseisen toimielimen syyksi luetun toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on suora kausaalinen yhteys, joka kantajan on näytettävä toteen. Yhteisön voidaan katsoa olevan vastuussa ainoastaan vahingosta, joka johtuu riittävän suoraan kyseisen toimielimen lainvastaisesta toiminnasta (yhdistetyt asiat C‑363/88 ja C‑364/88, Finsider ym. v. komissio, tuomio 30.1.1992, Kok., s. I-359, 25 kohta ja asia C-255/06 P, Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret v. neuvosto ja komissio, määräys 5.7.2007, 61 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa), toisin sanoen tämän toiminnan on oltava vahingon keskeinen syy (ks. asia T-201/99, Royal Olympic Cruises ym. v. neuvosto ja komissio, määräys 12.12.2000, Kok., s. II‑4005, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Yhteisön ei sen sijaan tarvitse korvata kaikkia elintensä toiminnasta aiheutuneita, kaukaisiakin vahingollisia seurauksia (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79, Dumortier frères ym. v. neuvosto, tuomio 4.10.1979, Kok., s. 3091, 21 kohta).
111. Kantaja väittää, että edellä 83 kohdassa todetut lainvastaisuudet, joihin parlamentti on syyllistynyt, ovat perusteena kunnian loukkaukselle, johon hän vetoaa.
112. On kuitenkin huomattava, että kantaja on unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen 23.7.2009 antamassaan vastauksessa täsmentänyt, että Cour de cassationin tuomio ei ollut täysin poistanut riidanalaisesta päätöksestä aiheutunutta henkistä kärsimystä. Kantaja toteaa siten itse Ranskan viranomaisten häntä vastaan käymien menettelyjen olevan kyseisen vahingon tai osan siitä taustalla.
113. Näin ollen lainvastaisuus, johon parlamentti on syyllistynyt – eli kieltäytyminen tutkimasta pyyntöä pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan kannalta ja siten jättäminen vastaamatta tällä perusteella – ei ole suora ja keskeinen syy kantajan kunnian loukkaamiselle edes osittain.
114. Joka tapauksessa on vielä todettava, että riidanalaiseen päätökseen sisältyvä lainvastaisuus ei ole suora ja keskeinen syy kunnian loukkaukselle, johon kantaja vetoaa.
115. Kuten kantaja myöntää kirjallisessa vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen Cour de cassationin tuomiosta tehtävistä johtopäätöksistä, jos parlamentti olisi perustanut päätöksensä pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaan, se olisi pätevästi voinut tehdä sekä päätöksen vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä että päätöksen olla vaatimatta näiden menettelyjen keskeyttämistä.
116. Päätös vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä ei nimittäin ole välttämätön seuraus parlamentille tältä osin esitetystä pyynnöstä, kun otetaan huomioon sen laaja harkintavalta asiassa.
117. Näin ollen se, että parlamentti on virheellisen oikeudellisen perustan perusteella jättänyt hyväksymättä sille esitetyn pyynnön vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä, ei voi olla suora ja keskeinen syy väitetylle vahingolle, mikäli tämä vahinko näytettäisiin toteen.
118. Koska syy-yhteyttä ei ole näytetty toteen, vahingonkorvausvaatimus on näin ollen hylättävä perusteettomana, ilman että asiassa olisi tarpeen tutkia viimeistä edellytystä yhteisön vastuun syntymiselle eli vahinkoa.
Oikeudenkäyntikulut
119. Kantaja vaatii, että parlamentti velvoitetaan korvaamaan sille 4 000 euroa avustajan palkkiosta ja kanteen valmistelusta aiheutuneista kuluista. Se jättää vaatimuksensa hyväksymisen unionin yleisen tuomioistuimen harkintaan.
120. Parlamentti väittää, että kantajan vaatiman kaltaisesta kiinteämääräisestä maksusta ei ole määrätty työjärjestyksen 87 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa ja että vaatimus parlamentin velvoittamisesta oikeudenkäyntikulujen korvaamiseen on siten jätettävä tutkimatta.
121. Työjärjestyksen 91 artiklan b alakohdan mukaan korvattaviksi oikeudenkäyntikuluiksi katsotaan asianosaisille asian käsittelystä aiheutuneet välttämättömät kustannukset, erityisesti matka- ja oleskelukulut sekä asiamiehen, avustajan tai asianajajan palkkio.
122. Vaikka kantajalla ei tällä perusteella ole oikeutta kiinteämääräiseen summaan, hänen on katsottava vaatimuksellaan pyrkivän siihen, että parlamentti velvoitettaisiin korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Näin ollen sitä ei ole jätettävä tutkimatta.
123. Työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
124. Työjärjestyksen 87 artiklan 6 kohdassa määrätään, että jos lausunnon antaminen asiassa raukeaa, unionin yleinen tuomioistuin määrää oikeudenkäyntikuluista harkintansa mukaan.
125. Nyt käsiteltävän asian olosuhteissa on päätettävä, että parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja että se velvoitetaan korvaamaan kaksi kolmasosaa kantajan oikeudenkäyntikuluista, joihin luetaan mukaan välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1) Lausunnon antaminen kumoamisvaatimuksesta raukeaa.
2) Vahingonkorvausvaatimus hylätään.
3) Euroopan parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan kaksi kolmasosaa Bruno Gollnischin oikeudenkäyntikuluista, joihin luetaan mukaan välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
4) Gollnisch vastaa yhdestä kolmasosasta omia oikeudenkäyntikulujaan, joihin luetaan mukaan välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.