Väliaikainen versio
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu toinen jaosto)
17 päivänä joulukuuta 2025 (*)
Toimielimiä koskeva oikeus – Parlamentin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen soveltamisohjeet – Parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskeva säännöstö – Vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän muuttaminen – Vapaaehtoisen lisäeläkeoikeuden vahvistamista koskeva ilmoitus – Lainvastaisuusväite – Saavutetut edut – Oikeusvarmuus – Perusteltu luottamus – Omistusoikeus – Oikeasuhteisuus – Parlamentaarinen riippumattomuus – Yhdenvertainen kohtelu – Asiakirjojen poistamista oikeudenkäyntiasiakirjoista koskeva vaatimus
Yhdistetyissä asioissa T‑620/23–T‑1023/23,
Enrique Barón Crespo, kotipaikka Madrid (Espanja), ja muut kantajat, joiden nimet mainitaan liitteessä,(1) edustajinaan J. Martínez Gimeno, X. Codina García-Andrade, F. Díaz-Grande Rojo ja S. Fernández Tourné, asianajajat,
valittajina,
vastaan
Euroopan parlamentti, asiamiehinään N. Görlitz, M. Ecker, J.-C. Puffer ja C. Burgos,
vastaajana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu toinen jaosto),
toimien päätösneuvotteluissa kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. Marcoulli (esittelevä tuomari) sekä tuomarit J. Schwarcz, L. Madise, W. Valasidis ja L. Spangsberg Grønfeldt,
kirjaaja: hallintovirkamies P. Nuñez Ruiz,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn, muun muassa 30.11.2023 tehdyn päätöksen asioiden T‑620/23–T‑1023/23 yhdistämisestä erityisesti käsittelyn päätteeksi annettavaa ratkaisua varten,
ottaen huomioon 19.6.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Kantajat Enrique Barón Crespo ja muut luonnolliset henkilöt, joiden nimet mainitaan liitteessä, vaativat SEUT 263 artiklaan perustuvilla kanteillaan kumoamaan Euroopan parlamentin jäsenten vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän (jäljempänä vapaaehtoinen lisäeläkejärjestelmä) perusteella heille myönnettyä eläkettä koskevan ensimmäisen maksuunpanopäätöksen, jolla sovellettiin Euroopan parlamentin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen soveltamisohjeiden muuttamisesta 12.6.2023 tehtyä Euroopan parlamentin puhemiehistön päätöstä (EUVL 2023, C 227, s. 5; jäljempänä vuoden 2023 päätös) ja sen jälkeen tehdyt maksuunpanopäätökset.
I       Asian tausta
2        Kantajat ovat parlamentin entisiä jäseniä, jotka ovat liittyneet lisäeläkejärjestelmään ja maksaneet siihen eläkemaksuja, tai heidän oikeudenomistajiaan. He alkoivat saada vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavaa eläkettä ennen vuoden 2023 päätöksen hyväksymistä.
3        Euroopan parlamentin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen soveltamisohjeista 19.5 ja 9.7.2008 tehdyn Euroopan parlamentin puhemiehistön päätöksen (EUVL 2009, C 159, s. 1; jäljempänä jäsenten ohjesäännön soveltamisohjeet) 76 artiklaan lisättiin vuoden 2023 päätöksen 1 artiklalla uusi 1 a kohta, jota on sovellettu 1.7.2023 alkaen ja jonka sanamuoto on seuraava:
”Eläkkeiden, joiden maksaminen entisille jäsenille tai muille edunsaajille jäsenten kulukorvaussääntöjen liitteessä VII olevien 1, 3 ja 4 artiklan nojalla on alkanut ennen 1. heinäkuuta 2023, kyseisestä päivästä lähtien maksettavia määriä alennetaan ja muutetaan seuraavasti:
a)       jäsenten kulukorvaussääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 1 kohdan mukaista eläkkeen määrää ja kyseisen liitteen 2 artiklan 2 kohdan mukaisia enimmäis- ja vähimmäiseläkkeiden määriä alennetaan 50 prosentilla;
b)       jäsenten kulukorvaussääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettu Euroopan unionin tuomioistuimen tuomarin peruspalkka on 30. kesäkuuta 2023 voimassa oleva peruspalkka, eikä sitä päivitetä kyseisen päivämäärän jälkeen”.
4        Parlamentti toimitti kullekin kantajalle vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavaa eläkettä koskevan ensimmäisen maksuunpanopäätöksen, jossa sovellettiin edellä 3 kohdassa mainittua Euroopan parlamentin jäsenten ohjesäännön soveltamisohjeiden täten muutettua säännöstä ja sen jälkeen myöhemmin toteutetut maksuunpanopäätökset (jäljempänä riidanalaiset päätökset).
II     Asianosaisten vaatimukset
5        Kantajat vaativat vaatimustensa viimeisimmässä versiossa, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaiset päätökset
–        velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
6        Parlamentti vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteet
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
III  Oikeudellinen arviointi
A       Vapaaehtoista lisäeläkejärjestelmää koskevat alustavat huomautukset
7        Kaikille Euroopan parlamentin jäsenille tarkoitetun yhteisen eläkejärjestelmän perustamiseen saakka eläkkeisiin sovellettiin parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevaa säännöstöä (jäljempänä ”jäsenten kulukorvaussäännöt”). Jäsenet saivat eläkettä siitä jäsenvaltiosta, josta heidät oli valittu. Jäsenten kulukorvaussääntöjen liitteessä III olevan 1 artiklan 2 kohdan mukaan on kuitenkin niin, että jos kansallisessa järjestelmässä ei säädetty eläkkeestä tai jos säädetyn eläkkeen määrä tai ehdot eivät olleet samat kuin sen jäsenvaltion kansallisen parlamentin jäseniin sovellettavien eläkkeiden määrä tai ehdot, josta jäsen oli valittu, jäsen saattoi saada Euroopan unionin budjetista maksettavan vanhuuseläkkeen tai vanhuuseläkkeen lisäosan, jonka määrä ja ehdot olivat samat kuin kyseisen valtion edustajainhuoneen jäsenten saaman eläkkeen määrä ja ehdot.
8        Edellä 7 kohdassa kuvaillusta eläkkeestä riippumatta ja kansallisten eläkejärjestelmien suurten erojen vuoksi otettiin käyttöön tilapäinen lisäeläkejärjestelmä, joka oli tietyin edellytyksin avoin kaikille parlamentin jäsenille. Parlamentin puhemiehistö (jäljempänä puhemiehistö) antoi 12.6.1990 vapaaehtoista lisäeläkejärjestelmää koskevat säännökset, jotka loppujen lopuksi sisällytettiin jäsenten kulukorvaussääntöjen liitteeseen VII. Kyseisessä liitteessä olevan 1 artiklan mukaan vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän tavoitteena oli varmistaa elinaikainen lisäeläke niille, jotka päättivät osallistua siihen, odotettaessa yhteisten sääntöjen laatimista. Eläkemaksujen ja eläkkeiden määrän laskemisessa käytettiin perustana määrää, joka oli 40 prosenttia Euroopan unionin tuomioistuimen tuomarin palkasta. Vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän rahoituksesta yksi kolmasosa tuli siihen liittyneiden jäsenten maksuosuuksista ja kaksi kolmasosaa parlamentilta. Se noudatti rahastoivaa eläkemallia, joka perustui alun perin vakuutusmatemaattiseen tasapainoon, joka merkitsi muun muassa sitä, että jäsenen vuotuisen maksuosuuden oli vastattava yhtä kolmasosaa samana vuonna hankituista eläkeoikeuksista, ja parlamentin vuotuinen maksuosuus kattoi jäljellä olevat kaksi kolmasosaa (ks. vastaavasti tuomio 18.10.2011, Purvis v. parlamentti, T‑439/09, EU:T:2011:600, 45 kohta).
9        Parlamentin kvestorit perustivat lisäeläkerahaston, jonka nimeksi annettiin ”Eläkerahasto – Euroopan parlamentin jäsenet” ja joka on voittoa tavoittelematon yhdistys (jäljempänä rahasto). Rahaston tehtävänä oli vastaanottaa parlamentin jäsenten ja parlamentin maksuosuudet, hallinnoida varoja ja maksaa lisäeläkkeet. Vuoden 1994 maaliskuussa rahasto perusti itse Luxemburgin oikeuden mukaisen vaihtuvapääomaisen sijoitusyhtiön (SICAV), jonka nimeksi annettiin ”Eläkerahasto – Euroopan parlamentin jäsenet, vaihtuvapääomainen sijoitusyhtiö” ja joka piti hallussaan rahaston sijoituksia.
10      Parlamentin jäsenten asemaa koskevat säännöt hyväksyttiin Euroopan parlamentin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen vahvistamisesta 28.9.2005 tehdyllä Euroopan parlamentin päätöksellä (2005/684/EY, Euratom) (EUVL 2005, L 262, s. 1, jäljempänä ohjesääntö tai jäsenten ohjesääntö), ja ne tulivat voimaan 14.7.2009 eli seitsemännen lainsäädäntökauden ensimmäisenä päivänä. Tällä ohjesäännöllä otettiin käyttöön jäseniä koskeva lopullinen eläkejärjestelmä. Väliaikaisena toimenpiteenä ohjesäännön 27 artiklan 1 kohdassa säädetään, että parlamentin perustaman rahaston toimintaa jatketaan 14.7.2009 jälkeen niiden jäsenten tai entisten jäsenten osalta, jotka olivat hankkineet tai olivat hankkimassa tähän rahastoon liittyviä oikeuksia tai odotusoikeuksia. Ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan mukaan hankitut oikeudet ja odotusoikeudet säilyvät täysimääräisinä ja parlamentti voi antaa määräyksiä uusien oikeuksien tai odotusoikeuksien hankintaa koskevista ehdoista. Lisäksi ohjesäännön 27 artiklan 3 ja 4 kohdan mukaan vapaaehtoiseen lisäeläkejärjestelmään jo liittyneet jäsenet eivät enää voi poikkeustapauksia lukuun ottamatta (ks. jäljempänä 11 kohta) hankkia tähän rahastoon liittyviä uusia oikeuksia eivätkä vuodesta 2009 alkaen valitut uudet jäsenet voi enää liittyä siihen.
11      Jäsenten ohjesäännön soveltamisohjeet tulivat niiden 73 ja 74 artiklan mukaisesti voimaan 14.7.2009, ja jäsenten kulukorvaussääntöjen voimassaolo päättyi samana päivänä, ellei siirtymäsäännöksistä muuta seurannut. Jäsenten ohjesäännön soveltamisohjeiden 76 artiklassa, sellaisena kuin sitä sovellettiin ohjesäännön voimaantulopäivänä, säädetään siirtymämääräyksinä seuraavaa:
”1.      Kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteen VII nojalla myönnetyn (vapaaehtoisen) lisäeläkkeen maksamista jatketaan mainitun liitteen mukaisesti henkilöille, jotka ovat saaneet kyseistä eläkettä ennen jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivää.
2.      Ennen jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivää edellä mainitun liitteen VII nojalla saadut eläkeoikeudet säilyvät. Ne suoritetaan mainitun liitteen määräysten mukaisesti.
3.      Vuonna 2009 valittu jäsen voi hankkia uusia oikeuksia tai odotusoikeuksia edellä mainitun liitteen VII nojalla myös jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivän jälkeen:
a)      jos hän on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä jonkin aiemman vaalikauden aikana; ja
b)      jos hän on jo saanut tai oli saamassa oikeuksia tai odotusoikeuksia lisäeläkejärjestelmästä; ja
c)      jos jäsenvaltio, josta hänet on valittu Euroopan parlamenttiin, on päättänyt häntä koskevista poikkeavista säännöksistä jäsenten asemaa koskevien sääntöjen 29 artiklan mukaisesti tai jos jäsen on jäsenten asemaa koskevien sääntöjen 25 artiklan mukaisesti itse valinnut kansallisen järjestelmän; ja
d)      jos hänellä ei ole oikeutta kansalliseen tai eurooppalaiseen eläkkeeseen Euroopan parlamentin edustajantoimen hoitamisen nojalla.
4.      Jäsen suorittaa maksuosuutensa lisäeläkejärjestelmään henkilökohtaisista varoistaan.”
12      Näin ollen ohjesäännön ja sen soveltamisohjeiden voimaantulo päätti rahaston rahoituksen maksuosuuksilla, jollei soveltamisohjeiden 76 artiklan 3 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisesta muuta johdu.
13      Vapaaehtoista lisäeläkejärjestelmää koskevia säännöksiä on muutettu useaan otteeseen rahaston niiden taloudellisten vaikeuksien huomioon ottamiseksi, jotka pahentuivat vuosien 2007–2008 finanssikriisin vaikutuksesta ja myös siksi, että maksuosuuksien suorittaminen rahastoon päättyi poikkeustapauksia lukuun ottamatta ohjesäännön ja sen soveltamisohjeiden voimaantulon jälkeen (ks. edellä 12 kohta).
14      Näin ollen parlamentin jäsenten maksuosuutta korotettiin useaan otteeseen, eläkemaksujen suorittajilta ja parlamentilta perittiin vuosina 1996–1998 poikkeuksellinen maksu rahaston alijäämän kattamiseksi, lisäeläkkeen saamisen ikää korotettiin, mahdollisuus jäädä varhaiseläkkeelle 50 vuoden iässä poistettiin vuonna 2009, kuten poistettiin myös mahdollisuus saada eläke kertasuorituksena, ja kaikista maksettavista eläkkeistä alettiin periä 5 prosentin maksua 1.1.2019 alkaen maksettavien eläkkeiden osalta.
15      Erityisesti vuoden 2023 päätöksellä parlamentti korotti eläkeikää 65 vuodesta 67 vuoteen ja alensi puoleen paitsi 1.7.2023 alkaen maksettavat lisäeläkkeet, myös ennen kyseistä päivämäärää erääntyneet eläkkeet kyseisestä päivästä alkaen maksettavien määrien osalta. Näin ollen se päätti puolittaa 1.7.2023 alkaen vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavat määrät riippumatta siitä, olivatko eläkkeensaajat saavuttaneet eläkeoikeutensa ennen vuoden 2023 päätöksen hyväksymistä tai sen jälkeen. Vuoden 2023 päätöksellä poistettiin myös eläkkeiden määrän päivitys, joka perustui Euroopan unionin tuomioistuimen tuomarin peruspalkkaan.
16      Vuoden 2023 päätöksessä perustellaan täten toteutettuja vahvoja toimenpiteitä rahaston ”erittäin vaikealla” tilanteella eli sillä, että vuoden 2022 lopussa varat olivat 52,8 miljoonaa euroa, kun taas maksettavien eläkkeiden vuotuisen määrän pitäisi olla 22–23 miljoonaa euroa vuoteen 2030 saakka. Siinä todetaan, että rahaston varat saattavat ehtyä jo vuonna 2024 ja että ne ehtyvät varmasti vuonna 2025 siten, että rahoittamaton vakuutusmatemaattinen alijäämä on noin 310 miljoonaa euroa. Vuoden 2023 päätöksen mukaan toteutetuilla toimenpiteillä pyritään turvaamaan rahasto lyhyellä aikavälillä, jolloin sen käyttöikää jatketaan vuoteen 2027, ja suojelemaan eurooppalaisia veronmaksajia siten, että rahaston alijäämä pienennetään 86 miljoonaan euroon.
B       Parlamentin vaatimus kahden asiakirjan poistamisesta asiakirja-aineistosta
17      Parlamentti vaatii, että asiakirja-aineistosta poistetaan sen oikeudellisen yksikön antamat kaksi lausuntoa, jotka ovat kannekirjelmien liitteenä. Se katsoo, että ne ovat luottamuksellisia sisäisiä asiakirjoja, joiden sisältämien tietojen ilmaisemiseen se ei ole antanut lupaa.
18      Kantajat vastustavat parlamentin vaatimusta. He väittävät, että parlamentin oikeudellisen yksikön kaksi lausuntoa, jotka on esitetty, selventävät tilannetta erityisen hyvin. He lisäävät, että vuoden 2005 lausunto on osa rahaston hallintoneuvoston kertomusta, joka toimitettiin puhemiehistölle, ja että vuoden 2018 lausunnon osalta parlamentin jäsenillä on oikeus tutustua kaikkiin parlamentin tai jonkun valiokunnan hallussa oleviin asiakirjoihin, eikä heiltä ole evätty mahdollisuutta tutustua tähän lausuntoon.
19      Alustavana huomautuksensa on muistutettava yhtäältä, että prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaate, joka on välitön seuraus oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin käsitteestä, joka taataan muun muassa Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklassa, merkitsee velvollisuutta tarjota kullekin asianosaiselle kohtuullinen mahdollisuus esittää asiansa, todisteet mukaan lukien, sellaisissa olosuhteissa, jotka eivät saata sitä selvästi epäedullisempaan asemaan vastapuoleen nähden. Toisaalta on niin, että unionin oikeudessa sovelletaan vapaan todistusharkinnan periaatetta, josta seuraa, että hyvissä ajoin esitetyn todisteen huomioon ottaminen voidaan riitauttaa unionin tuomioistuimissa ainoastaan vetoamalla siihen, että se on saatu sääntöjenvastaisesti (ks. tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 128 ja 129 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
20      Jos asianosainen on esittänyt sääntöjenvastaisesti Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa N:o 1049/2001 (EUVL 2001, L 145, s. 43) mainittujen sisäisten asiakirjojen kaltaisia todisteita, oikeudenkäynnin kunkin asianosaisen etuja, jotka liittyvät heidän oikeuteensa oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, on punnittava ottamalla huomioon todisteita hankittaessa rikotuilla tai kierretyillä säännöillä suojatut edut. Unionin tuomioistuinten on siten verrattava toisiinsa yhtäältä nämä todisteet esittäneen kantajan etuja, kun otetaan huomioon etenkin niiden hyödyllisyys kyseisissä tuomioistuimissa nostetun kanteen menestymistä arvioitaessa, ja toisaalta vastapuolen etuja, joita mainittujen todisteiden säilyttäminen asiakirja-aineistossa saattaisi konkreettisesti ja tosiasiallisesti vahingoittaa (tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 130 ja 131 kohta).
21      Lisäksi vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että olisi vastoin sitä yleistä etua, että toimielimet voivat saada käyttöönsä oikeudellisen yksikkönsä lausunnot, jotka on annettu täysin riippumattomasti, jos katsottaisiin, että tällaiset sisäiset asiakirjat voitaisiin esittää unionin tuomioistuimissa vireillä olevassa oikeusriidassa ilman, että asianomainen toimielin olisi antanut luvan niiden esittämiseen tai että unionin tuomioistuimet olisivat määränneet niiden esittämisestä. Esittämällä tällaisen oikeudellisen lausunnon luvatta kantaja nimittäin vetoaa riidanalaisen toimen pätevyyttä koskevassa menettelyssä asianomaista toimielintä vastaan lausuntoon, jonka tämän oma oikeudellinen yksikkö on antanut kyseisen toimen valmistelun yhteydessä. Lähtökohtaisesti on kuitenkin niin, että sen salliminen, että kyseinen asianosainen voi sisällyttää asiakirja-aineistoon toimielimen sellaisen oikeudellisen lausunnon, jonka sisältämien tietojen ilmaisemiseen tämä toimielin ei ole antanut lupaa, on vastoin oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimuksia (ks. tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 136 ja 137 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22      On kuitenkin todettu, että poikkeuksellisesti avoimuusperiaate voi oikeuttaa sen, että tuomioistuinmenettelyssä ilmaistiin tietoja toimielimen sellaisesta asiakirjasta, jota ei ole saatettu yleisön saataville ja joka sisältää oikeudellisen lausunnon, kun kyseinen oikeudellinen lausunto koskee lainsäädäntömenettelyä, jolta edellytetään laajempaa avoimuutta (Ks. tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 138 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23      Käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat kaksi asiakirjaa ovat ensinnäkin parlamentin oikeudellisen yksikön lausuntoja. Parlamentin jäsenten talousasioista vastaavan kvestorin puheenjohtajalle 15.2.2005 antama lausunto koskee puhemiehistön toimivaltaa muuttaa jäsenten kulukorvaussääntöjä. Oikeudellisessa muistiossa, joka on päivätty 3.12.2018, käsitellään rahaston mahdollista purkamista. Näiden asiakirjojen otsikossa todetaan, että ne ovat luottamuksellisia oikeudellisia lausuntoja. On siis kiistatonta, että riidanalaiset asiakirjat ovat asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja oikeudellisia lausuntoja.
24      Toiseksi on selvää, että kantajat eivät ole pyytäneet parlamentilta lupaa kyseessä olevien oikeudellisten lausuntojen esittämiseen unionin yleisessä tuomioistuimessa, että viimeksi mainittu ei ole määrännyt niitä esitettäväksi käsiteltävänä olevien kanteiden yhteydessä ja että parlamentti ei ole ilmaissut niiden sisältöä asetuksen N:o 1049/2001 mukaisen, toimielinten asiakirjoihin tutustumista koskevan pyynnön yhteydessä. On siis todettava, että nämä asiakirjat on esitetty sääntöjenvastaisesti. Tältä osin parlamentin työjärjestyksessä sen jäsenille myönnetty oikeus tutustua kaikkiin toimielimen hallussa oleviin asiakirjoihin ei anna heille oikeutta esittää tuomioistuimessa luottamuksellista asiakirjaa ilman parlamentin lupaa. Myöskään niillä kantajien esittämillä seikoilla, että 15.2.2005 päivätty oikeudellinen lausunto on osittain toistettu erilaisissa parlamentin sisäisissä asiakirjoissa ja että se on puhemiehistölle tarkoitetun rahaston hallintoneuvoston kertomuksen liite, ei ole vaikutusta siihen, että parlamentti ei ole antanut suostumustaan sen sisällön ilmaisemiseen kantajille.
25      Kolmanneksi on todettava, että vaikka kyseessä olevat oikeudelliset lausunnot ovat peräisin parlamentilta, ne eivät liity lainsäädäntömenettelyyn vaan rahaston järjestelmään, jota parlamentti ei lainsäätäjänä sääntele.
26      Näissä olosuhteissa kyseessä olevien oikeudellisten lausuntojen säilyttäminen asiakirja-aineistossa loukkaisi parlamentin oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja sen intressiä saada rehellisiä, objektiivisia ja kattavia lausuntoja. Lisäksi pelkkä kantajien intressi, niin oikeutettu kuin se voikin olla, tukea väitteitään näiden lausuntojen avulla, ei riitä oikeuttamaan parlamentin oikeuksien ja intressien loukkaamista, etenkin kun näiden väitteiden perusteltavuus ja näin ollen mahdollisuus menestyä asiassa eivät riipu näiden lausuntojen esittämisestä. On siis todettava, että käsiteltävässä asiassa intressivertailu, josta on muistutettu edellä 20 kohdassa, puoltaa parlamentin oikeuksien ja etujen suojaa (ks. vastaavasti tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 141 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27      Näin ollen parlamentin vaatimus siitä, että 15.2.2005 ja 3.12.2018 annetut oikeudelliset lausunnot on poistettava asiakirja-aineistoista, on hyväksyttävä. Unionin yleinen tuomioistuin ei siis ota huomioon näitä kahta asiakirjaa.
C       Prosessinjohtotoimia koskeva vaatimus
28      Kantajat vaativat unionin yleistä tuomioistuinta toteuttamaan prosessinjohtotoimia, jotta parlamentti toimittaisi ensinnäkin vuoden 2023 päätöksen tekemistä koskevan täydellisen asiakirja-aineiston, mukaan lukien siihen liittyvät kertomukset ja kaikkien siihen liittyvien kokousten pöytäkirjat, toiseksi kaikki vapaaehtoista lisäeläkejärjestelmää koskevat parlamentin tekniset ja vakuutusmatemaattiset kertomukset, jotka eivät jo sisälly asiakirja-aineistoon, ja kolmanneksi vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän arvioidut rahoitus- ja vakuutusmatemaattiset kustannukset sen voimaantulosta lähtien sekä sen vuotuiset talousarviokustannukset.
29      Unionin yleinen tuomioistuin toteutti työjärjestyksensä 89 artiklan 3 kohdan d alakohdan nojalla prosessinjohtotoimia pyytääkseen parlamenttia esittämään 17.4. ja 22.5.2023 pidettyjen puhemiehistön kokousten pöytäkirjan, johon viitataan vuoden 2023 päätöksen johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa, sekä 12.4.2023 ja 12.5.2023 päivätyt parlamentin pääsihteerin muistiot ja niiden liitteet, jotka mainitaan kyseisissä pöytäkirjoissa. Näissä olosuhteissa, koska unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että sillä on parlamentin toimittamien asiakirjojen perusteella riittävät tiedot, ei näin ollen ole syytä määrätä kantajien pyytämien muiden todisteiden ja asiakirjojen toimittamisesta.
D       Asiakysymys
30      Kantajat väittävät, että riidanalaiset päätökset ovat lainvastaisia, koska ne perustuvat vuoden 2023 päätökseen, joka myös on lainvastainen siltä osin kuin siinä säädetään vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrän alentamisesta puoleen ja eläkkeiden määrän päivittämisen poistamisesta (jäljempänä kyseessä olevat kaksi toimenpidettä).
31      Kantajien ainoassa kanneperusteessa, joka perustuu vuoden 2023 päätöksen lainvastaisuuteen, on viisi osaa, joista ensimmäinen koskee ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan ja parlamentin työjärjestyksen rikkomista, toinen oikeusvarmuuden ja saavutettujen oikeuksien suojan periaatteiden loukkaamista, kolmas omistusoikeuden sekä parlamentaarisen riippumattomuuden takaamisen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteiden keskeisen sisällön loukkaamista, neljäs suhteellisuusperiaatteen loukkaamista ja viides luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista.
32      Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että on aiheellista yhdistää paitsi toinen ja viides osa, mutta myös kolmas ja neljäs osa, siltä osin kuin ne perustuvat yhtäältä omistusoikeuden loukkaamiseen ja toisaalta parlamentaarisen riippumattomuuden takaamisen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteiden loukkaamiseen.
1.     Ensimmäinen osa, joka perustuu vuoden 2023 päätöksen lainvastaisuuteen, koska sillä rikotaan ohjesäännön 27 artiklan 2 kohtaa ja parlamentin työjärjestystä
33      Kantajat väittävät, että vuoden 2023 päätös on lainvastainen, koska se vaikuttaa vapaaehtoisessa lisäeläkejärjestelmässä jo karttuneisiin eläkeoikeuksiin ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan vastaisesti. He katsovat, että tämä säännös on laadittu ”sulkemis-” tai ”turvaamislausekkeeksi”, joka lähtökohtaisesti estää muuttamasta vapaaehtoisessa lisäeläkejärjestelmässä ennen ohjesäännön voimaantuloa hankittuja oikeuksia ja odotusoikeuksia, toisin kuin niiden jäsenten oikeuksia, jotka vielä suorittavat maksuja vapaaehtoiseen lisäeläkejärjestelmään ja joita voitiin muuttaa. Tämä tulkinta vahvistetaan heidän mukaansa kyseisen säännöksen laatijoiden laatimissa valaehtoisissa lausunnoissa ja jäsenten ohjesäännön soveltamisohjeiden 76 artiklassa. Kantajat kiistävät myös ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan tulkinnan, joka oikeuskäytännössä on tehty ja jota ei heidän mukaansa missään tapauksessa voida soveltaa käsiteltävissa asioissa, koska he olivat saavuttaneet vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän mukaiset eläkeoikeutensa jo ennen vuoden 2023 päätöksen tekemistä. He katsovan tämän perusteella, että puhemiehistö ylitti tämän päätöksen tehdessään toimivaltuutensa, sellaisina kuin ne ilmenevät parlamentin työjärjestyksen 25 artiklan 2 kohdasta, ja että tällainen vapaaehtoisessa lisäeläkejärjestelmässä saavutettujen oikeuksien kohdentaminen voitiin toteuttaa vain muuttamalla ohjesääntöä.
34      Parlamentti kiistää kantajien argumentit.
35      Ohjesäännön 27 artiklassa, joka kuuluu II osastoon, jonka otsikko on ”Siirtymäsäännökset”, säädetään tältä osin seuraavaa:
”1.      Parlamentin perustaman vapaaehtoisen eläkerahaston toimintaa jatketaan näiden sääntöjen voimaantulon jälkeen niiden jäsenten tai entisten jäsenten osalta, jotka jo ovat hankkineet tähän rahastoon liittyviä oikeuksia tai odotusoikeuksia.
2.      Hankitut oikeudet ja odotusoikeudet säilyvät täysimääräisinä. Parlamentti voi antaa määräyksiä uusien oikeuksien tai odotusoikeuksien hankintaa koskevista ehdoista.
3.      Jäsenet, jotka saavat korvausta [ohjesäännön] mukaisesti, eivät voi hankkia vapaaehtoiseen eläkerahastoon liittyviä uusia oikeuksia tai odotusoikeuksia.
4.      Rahastoon eivät pääse mukaan ne jäsenet, jotka valitaan parlamenttiin ensimmäisen kerran näiden sääntöjen voimaantulon jälkeen.”
36      Kantajat väittävät lähinnä, että ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan ensimmäinen virke on esteenä niiden entisten jäsenten eläkkeen määrän alentamiselle, jotka olivat saavuttaneet eläkeoikeutensa ennen vuoden 2023 päätöstä.
37      Ensinnäkin on muistutettava, että oikeutta pidetään saavutettuna, kun sen perusteena oleva seikka on tapahtunut ennen lain muuttamista. Erityisesti oikeus saada vanhuuseläkettä saavutetaan lähtökohtaisesti ajankohtana, jona tämän oikeuden synnyttävä tapahtuma toteutuu, toisin sanoen ajankohtana, jona eläkettä voitiin alkaa maksaa (ks. tuomio 19.9.2024, Coppo Gavazzi ym. v. parlamentti, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, 124 ja 125 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38      Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että koska kantajien eläkkeitä alettiin maksaa jo ennen vuoden 2023 päätöksen tekemistä, heillä kaikilla oli saavutettuja eläkeoikeuksia.
39      Toseiksi on muistutettava, että unionin oikeudessa ei ole vahvistettu periaatetta, jonka mukaan saavutettuja oikeuksia ei saisi missään olosuhteissa muuttaa tai vähentää. Tällaisia oikeuksia voidaan siis tietyin edellytyksin muuttaa kyseessä olevien intressien vertailun jälkeen (tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 89 kohta).
40      Kolmanneksi ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen sanamuodon mukainen tulkinta ei välttämättä johda päätelmään, jonka mukaan unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut ”jäädyttää” sen eläkkeen määrä, johon entisellä jäsenellä on oikeus (ks. analogisesti tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 91 kohta). Ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan asiayhteyteen perustuvasta tulkinnasta on muistutettava, että se kuuluu ohjesäännön siirtymäsäännöksiin. Kun tätä artiklaa tarkastellaan näiden säännösten puitteissa, se heijastaa unionin lainsäätäjän tahtoa vahvistaa parlamentin jäsenten ohjesäännön mukaisen yhden ainoan eläkejärjestelmän ja kansallisten järjestelmien sekä vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän välistä suhdetta varmistaen samalla siirtyminen ohjesäännöllä perustettuun järjestelmään (ks. vastaavasti tuomio 15.9.2021, Ashworth ym. v. parlamentti, T‑720/19–T‑725/19, ei julkaistu, EU:T:2021:580, 79 kohta). Tämän artiklan tarkoituksesta on todettu, että unionin lainsäätäjän tavoitteena oli määritellä vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän henkilöllinen soveltamisala siten, että siitä voivat saada maksuja parlamentin jäsenet, jotka olivat jo liittyneet siihen, toisin kuin parlamentin jäsenet, jotka valittiin ensimmäisen kerran ohjesäännön voimaantulon jälkeen ja jotka eivät enää voineet liittyä siihen (ks. vastaavasti tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 91 ja 92 kohta). Ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdasta ei sitä vastoin voida päätellä, että lainsäätäjä halusi vahvistaa vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän aineelliset edellytykset ja muun muassa kieltää kaikki tämän järjestelmän soveltamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen muutokset tulevaisuudessa, ne säännöt mukaan lukien, jotka vaikuttavat sen eläkkeen määrään, johon entisellä jäsenellä on oikeus (ks. vastaavasti tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 91 ja 93 kohta).
41      Tästä seuraa, että ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan ensimmäistä virkettä ei voida tulkita siten, että se olisi esteenä kantajille vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrän alentamiselle. Näin ollen kantajat eivät voi perustellusti väittää, että puhemiehistö ylitti toimivaltuutensa vuoden 2023 päätöksen tehdessään sillä perusteella, että päätöksellä rikottiin ohjesäännön säännöksiä.
42      Kantajien esittämät muut väitteet eivät ole omiaan saattamaan kyseenalaiseksi tätä päätelmää.
43      Toisin kuin kantajat väittävät, näin ollen ensinnäkään sillä, että edellä 40 kohdassa mainittuihin tuomioihin johtaneissa asioissa asianomaisilla henkilöillä ei ollut saavutettuja eläkeoikeuksia vaan ainoastaan odotusoikeuksia, ei ole vaikutusta siihen, miten käsiteltävissä asioissa on sovellettava unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaa ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan ensimmäisestä virkkeestä, jonka unionin tuomioistuin on vahvistanut. Kyseisessä säännöksessä kohdellaan nimittäin samalla tavalla saavutettuja oikeuksia ja odotusoikeuksia, jotka siinä erotetaan ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetuista uusista oikeuksista. Tästä seuraa, että unionin tuomioistuinten tulkinta, jonka mukaan ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen tarkoitus on määrittää vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän henkilöllinen soveltamisala eikä vahvistaa sen aineellisia edellytyksiä, pätee sekä niihin jäseniin, joilla on saavutettuja oikeuksia, että niihin jäseniin, joilla on vain odotusoikeuksia.
44      Toiseksi ohjesäännön soveltamisohjeiden 76 artiklan 1 kohtaa, sellaisena kuin se oli alkuperäisessä muodossaan (ks. edellä 11 kohta), jonka mukaan ”[vapaaehtoinen lisäeläkejärjestelmän mukaisen] lisäeläkkeen maksamista jatketaan – –”, ei voida tulkita siten, että siinä jäädytetään eläkkeen määrä”. Tämä säännös koskee vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden maksuehtoja. Nämä edellytykset kuuluvat siten parlamentin työjärjestyksen 25 artiklan 3 kohdan nojalla puhemiehistön yleiseen toimivaltaan, ja tämä viimeksi mainittu voi näin ollen muuttaa niitä (ks. vastaavasti tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 73 ja 74 kohta).
45      Kolmanneksi kantajat vetoavat ohjesäännön ja sen soveltamisohjeiden neuvottelemiseen ja hyväksymiseen osallistuneiden entisten jäsenten laatimiin valaehtoisiin lausuntoihin. He väittävät, että näistä lausunnoista käy ilmi ohjesäännön 27 artiklan ja sen soveltamisohjeiden 76 artiklan autenttinen tulkinta siten, että niillä taataan maksettujen tai maksettavien eläkkeiden määrän säilyminen. Kantajat lisäävät, että suuri enemmistö ohjesäännön puolesta äänestäneistä parlamentin jäsenistä oli liittyyt vapaaehtoiseen lisäeläkejärjestelmään ja että jos tällaista takaamista ei olisi tehty, he eivät olisi hyväksyneet sitä.
46      Aluksi on todettava parlamentin tavoin, että ilman valmistelevia asiakirjoja, joissa ilmaistaan selvästi säännöksen laatijoiden tarkoitus, unionin tuomioistuimet voivat tukeutua vain säädöksen ulottuvuuteen sellaisena kuin se on laadittu ja antaa sille merkityksen, joka ilmenee sen sanamuodon mukaisesta ja loogisesta tulkinnasta (ks. tuomio 20.5.2010, komissio v. Violetti ym., T‑261/09 P, EU:T:2010:215, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
47      Lisäksi kantajien esittämissä valaehtoisissa lausunnoissa vain muistutetaan, että ohjesäännön 27 artikla ja sen soveltamisohjeiden 76 artikla oli tarkoitettu takeeksi siitä, että vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän jäsenten saavutettuja oikeuksia kunnioitetaan, tai takeeksi oikeudesta saada eläkettä, myös rahaston ehtymisen jälkeen tilanteessa, jossa tätä rahastoa ei enää merkittävästi rahoiteta sen jälkeen, kun ohjesääntö tuli voimaan. Tällaiset lausunnot eivät ole omiaan tekemään pätemättömäksi ohjesäännön 27 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen tulkintaa, sellaisena kuin se ilmenee edellä 40 kohdassa mainituista tuomioista, jonka mukaan tämä säännös ei ole esteenä kantajille maksettavien eläkkeiden määrän alentamiselle.
48      Kaiken edellä esitetyn perusteella ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
2.     Toinen ja viides osa, jotka koskevat vuoden 2023 päätöstä koskevaa lainvastaisuusväitettä sillä perusteella, että sillä loukataan oikeusvarmuuden, saavutettujen oikeuksien suojan ja luottamuksensuojan periaatteita
49      Ainoan kanneperusteen toisessa osassa kantajat väittävät, että vuoden 2023 päätöksellä loukataan oikeusvarmuuden periaatetta, koska sillä loukataan oikeuksia, jotka oli saavutettu ennen sen tekemistä. He korostavat, että vaikka oletetaan, että vuoden 2023 päätös saattoi vaikuttaa saavutettuihin oikeuksiin, täten toteutettu oikeuksien heikentäminen on laajuudeltaan täysin ennennäkemätön. Erityisesti vuoden 2023 päätös vaikuttaa kantajien mukaan eläkeoikeuden olennaisiin piirteisiin eli sen määrään ja parlamentin vastuuseen varmistaa sen maksaminen siinä tapauksessa, että eläkekassa ehtyy. Kantajat lisäävät vastauksessaan, että heidän mukaansa oikeusvarmuuden periaatetta on loukattu, koska vuoden 2023 päätökseen ei sisältynyt siirtymätoimenpiteitä. He väittävät, että koska parlamentti ei ole maksukyvytön, se olisi voinut vastata talousarviokuluista laajemmin säätämällä siirtymäjärjestelystä.
50      Ainoan kanneperusteen viidennessä osassa kantajat väittävät, että vapaaehtoiseen lisäeläkejärjestelmään sovellettava säännöstö, joka muodostuu ohjesäännöstä, sen soveltamisohjeista ja puhemiehistön 1.4.2009 tekemästä päätöksestä, hyväksyttiin luottamuksensuojan periaatteen varmistamiseksi säilyttämällä kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen perusteella saavutetut eläkeoikeudet, eläkkeen määrä mukaan lukien. Kantajat lisäävät, että vaikka oletetaan, että parlamentilla oli vuoden 2023 päätöksen tekemistä varten ”oikeudellista liikkumavaraa”, sen rahastolle ja vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän edunsaajille antamat toistuvat vakuuttelut eläkkeiden määrän säilyttämisestä ja myös siitä, että se kantaisi vastuun, kun rahaston varat ehtyvät, rajoittivat tätä liikkumavaraa, kun otetaan huomioon syntynyt perusteltu luottamus.
51      Parlamentti kiistää kantajien argumentit.
52      Toinen ja viides osa sisältävät lähinnä kaksi väitettä, joista ensimmäinen koskee saavutettujen oikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamista ja toinen oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden loukkaamista.
a)     Ensimmäinen väite, joka koskee saavutettujen oikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamista
53      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan uusia lakeja, joilla muutetaan vanhaa lakia, sovelletaan, ellei poikkeuksesta ole säädetty, viimeksi mainitun voimassa ollessa syntyneiden tilanteiden tuleviin vaikutuksiin. Toisin on ainoastaan sellaisten tilanteiden osalta, jotka ovat syntyneet ja lopullisesti toteutuneet edeltävän lain alaisuudessa ja jotka luovat saavutettuja oikeuksia. (ks. tuomio 19.9.2024, Coppo Gavazzi ym. v. parlamentti, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, 124 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
54      Siltä osin kuin erityisesti on kyse oikeudesta saada vanhuuseläkettä, tämä oikeus syntyy lähtökohtaisesti silloin, kun eläkettä voitiin alkaa maksaa (ks. edellä 37 kohta). Saavutettujen oikeuksien suojan periaate ei kuitenkaan merkitse sitä, että mikä tahansa eläkkeen laskentaa koskeviin ehtoihin tehty muutos, joka johtaa kyseisen määrän alentamiseen ja jota sovelletaan sen jälkeen, kun kyseistä eläkettä voitiin alkaa maksaa, annetun säännöstön perusteella, merkitsisi näiden saavutettujen oikeuksien loukkaamista (tuomio 19.9.2024, Coppo Gavazzi ym. v. parlamentti, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, 126 kohta).
55      Saavutetut eläkeoikeudet ja eläkkeiden määrät on nimittäin erotettava toisistaan. Saavutettujen eläkeoikeuksien käsitteellä tarkoitetaan eläkeoikeuksia, jotka perustuvat kunkin kantajan henkilökohtaisesti maksamiin maksuihin ja jotka muodostavat heille vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavan eläkkeen laskentaperustan. Tätä käsitettä ei näin ollen voida ymmärtää siten, että sillä viitattaisiin väitettyyn oikeuteen saada jokin kiinteä ja muuttumaton määrä eläkettä, joka on laskettu sellaisten sääntöjen perusteella, joka olivat voimassa eläkkeen maksuunpanon hetkellä (ks. analogisesti tuomio 19.9.2024, Coppo Gavazzi ym. v. parlamentti, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, 89 kohta).
56      Tältä osin on muistutettava, että unionin oikeudessa ei ole vahvistettu periaatetta, jonka mukaan saavutettuja oikeuksia ei saisi missään olosuhteissa muuttaa tai vähentää. Tällaisia oikeuksia voidaan tietyin edellytyksin muuttaa kyseessä olevien intressien vertailun jälkeen (ks. edellä 39 kohta).
57      Näiden seikkojen perusteella kantajat eivät voi perustellusti väittää, että se, että vuoden 2023 päätöksellä alennettiin vapaaehtoinen lisäeläkejärjestelmän eläkkeensaajille maksettavaksi tulevan eläkkeen määrää, merkitsee itsessään saavutettujen oikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamista.
58      Väite, joka koskee vuoden 2023 päätöksellä tehdyn eläkkeiden määrän alentamisen laajuutta, liittyy suhteellisuusperiaatteen kunnioittamista koskevaan kysymykseen, ja sitä käsitellään näin ollen kolmannen ja neljännen osan yhteydessä siltä osin kuin ne perustuvat omistusoikeuden suhteettomaan loukkaamiseen.
59      Tästä seuraa, että jollei suhteellisuusperiaatteeseen liittyvän väitteen tutkimisesta muuta johdu, ensimmäinen väite on hylättävä.
b)     Toinen väite, joka koskee oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden loukkaamista
60      Yhtäältä luottamuksensuojan periaatteen väitetystä loukkaamisesta on muistutettava, että oikeus vedota tällaiseen periaatteeseen on oikeusvarmuuden periaatteen välittömänä seurauksena jokaisella yksityisellä, jolle unionin toimielin on antamalla hänelle täsmällisiä vakuutteluja synnyttänyt perusteltuja odotuksia (ks. tuomio 16.12.2020, neuvosto v. K. Chrysostomides & Co. ym., C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ja C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, 178 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61      Vakuutteluja, jotka voivat synnyttää tällaisia odotuksia riippumatta siitä muodosta, jossa ne on annettu, ovat täsmälliset, ehdottomat ja yhtäpitävät tiedot, jotka on saatu toimivaltaisista ja luotettavista lähteistä. Luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen ei sitä vastoin voida vedota, jollei mainittuja vakuutteluja ole annettu. Lisäksi silloin, kun huolellinen ja järkevä henkilö voi ennakoida sellaisen unionin toimenpiteen toteuttamisen, joka voi vaikuttaa sen etuihin, se ei voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen, kun tällainen toimenpide toteutetaan (ks. tuomio 19.9.2024, Coppo Gavazzi ym. v. parlamentti, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, 96 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
62      Ensinnäkin siltä osin kuin kantajat vetoavat perusteltuun luottamukseen, joka johtuu vapaaehtoiseen lisäeläkejärjestelmään sovellettavasta säännöstöstä, joka muodostuu ohjesäännöstä, sen soveltamisohjeista ja puhemiehistön 1.4.2009 tekemästä päätöksestä, on muistutettava, ettei ohjesäännössä eikä sen soveltamisohjeissa säädetä oikeudesta eläkkeen määrän säilyttämiseen, joka määräytyy ennen vuoden 2023 päätöksen tekemistä vallinneen säännöstön mukaan (ks. edellä 41 ja 44 kohta).
63      Lisäksi kantajat väittävät, että puhemiehistön 1.4.2009 pidetyssä kokouksessa parlamentti sitoutui takaamaan vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden maksamisen siinä tapauksessa, että rahasto ehtyisi, käyttämällä omia määrärahojaan. He lisäävät, että tämä päätös annettiin tiedoksi kaikille vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän jäsenille ja että vuodesta 2009 alkaen parlamentti mainitsi tilinpäätöksissään rahaston vakuutusmatemaattisen alijäämän määrän.
64      Tältä osin on todettava, että 1.4.2009 pitämässään kokouksessa puhemiehistö paitsi teki samana päivänä päivätyn päätöksen jäsenten kulukorvaussääntöjen muuttamisesta, mutta se myös sitoutui parlamentin nimissä takaamaan ”[vapaaehtoiseen lisäeläkejärjestelmään] kuuluville parlamentin jäsenille oikeuden saada lisäeläkettä, joka säilytetään myös sen jälkeen, kun rahasto on ehtynyt”. Se päätti myös, että ”samalla tavoin kaikki rahastoon eläkeoikeuksien maksamisen jälkeen jäävät varat siirretään parlamentille”. Kuten kantajat toteavat, tämä sitoumus mainittiin 3.4.2009 päivätyssä ilmoituksessa, joka oli osoitettu vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän jäsenille.
65      Tällä sitoumuksella oli tarkoitus turvata parlamentin jäsenten saavutetut eläkeoikeudet siinä todennäköisessä tilanteessa, että eläkerahasto ehtyy ennen kuin sen jäsenille kertyneet eläkeoikeudet on maksettu kokonaisuudessaan (tuomio 18.10.2011, Purvis v. parlamentti, T‑439/09, EU:T:2011:600, 73 kohta ja tuomio 13.3.2013, Inglewood ym. v. parlamentti, T‑229/11 ja T‑276/11, EU:T:2013:127, 66 kohta).
66      Kun otetaan huomioon sen sanamuoto ja edellä 54 ja 55 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, parlamentin tällaista sitoumusta maksaa eläkkeet omista määrärahoistaan sen varmistamiseksi, että vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän eläkkeensaajien saavutettuja oikeuksia kunnioitetaan, ei kuitenkaan pidä sekoittaa parlamentin sitoumukseen taata eläkkeiden määrän maksaminen, sellaisena kuin se on määritelty ennen vuoden 2023 päätöstä sovelletuissa säännöissä.
67      Näin ollen kantajat eivät voi perustellusti väittää, että vuoden 2023 päätöksen tehdessään parlamentti olisi puhemiehistönsä välityksellä sivuuttanut 1.4.2009 tehdyn sitoumuksen ulottuvuuden ja tästä syystä loukannut luottamuksensuojan periaatetta.
68      Toiseksi toimista, joihin kantajat vetoavat ja joista seuraa heidän mukaansa perusteltu luottamus siihen, ettei maksettavien eläkkeiden määrää alenneta, on todettava ensinnäkin, että parlamentin oikeudellisen yksikön 15.2.2005 ja 3.12.2018 antamat lausunnot on poistettu asiakirja-aineistoista, eikä niitä näin ollen voida ottaa huomioon.
69      Toiseksi parlamentin pääsihteerin 24.11.2005 päivätty muistio on puhemiehistön jäsenille osoitettu muistio, jossa näille esitetään tiettyjä rahaston rahoitusta koskevia ehdotuksia ohjesäännön hyväksymisen johdosta. Kyse on siten sisäisestä muistiosta, jota ei määritelmän mukaisesti ole osoitettu rahaston edunsaajille. Lisäksi on niin, kuten parlamentti väittää, että tämä muistio, joka on osa sisäistä päätöksentekoketjua, heijastaa vain parlamentin hallinnollisen yksikön eli pääsihteeristön kantaa eikä puhemiehistön, joka on vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän aineellisten edellytysten muuttamista varten toimivaltainen elin, kantaa (tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 74 kohta). Tämän muistion ei siis voida katsoa sisältävän vakuutteluja, jotka hallinto olisi antanut rahaston edunsaajille (ks. vastaavasti tuomio 26.9.2002, Borremans ym. v. komissio, T‑319/00, EU:T:2002:229, 67 kohta). On lisättävä, että se seikka, että kantajat ovat voineet tutustua kyseiseen muistioon sen vuoksi, että he ovat parlamentin jäseniä, ei voi kyseenalaistaa tätä päätelmää, sillä muussa tapauksessa heille myönnettäisiin oikeus saada suojelua heille ominaisen luottamuksensuojan perusteella.
70      Kolmanneksi parlamentin puhemiehen 14.4.2016 rahaston puhemiehelle osoittamassa kirjeessä viitataan parlamentin yksiselitteiseen sitoumukseen ”hyväksyä oikeudelliset velvoitteensa rahaston jäseniä kohtaan”. Koska mainittujen sitoumusten ulottuvuutta ei ole täsmennetty, tämä kirje ei voi olla edellä 60 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettu vakuuttelu siitä, ettei vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrää voida muuttaa.
71      Neljänneksi sama koskee neuvoston kannasta esitykseen Euroopan unionin yleiseksi talousarvioksi varainhoitovuodeksi 2019 24.10.2018 tehtyä Euroopan parlamentin
päätöslauselmaa (EUVL 2020, C 345, s. 221). Tässä päätöslauselmassa parlamentti nimittäin vain pyytää pääsihteeriään ja puhemiehistöä laatimaan kiireellisesti selkeän suunnitelman, jotta parlamentti ”ottaa vastuulleen ja hoitaakseen jäsentensä vapaaehtoisen eläkejärjestelmän välittömästi vuoden 2019 vaalien jälkeen”. Siinä ei näin ollen anneta mitään takeita siitä, että parlamentti ei muuta vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrää. Lisäksi 24.10.2018 annetun kaltainen parlamentin päätöslauselma on puhtaasti poliittisia lausumia sisältävä asiakirja, joka ei ole sitova ja joka ei voi synnyttää perusteltua luottamusta siihen, että sitä noudatetaan (ks. vastaavasti tuomio 11.7.1985, Salerno ym. v. komissio ja neuvosto, 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 ja 10/84, ei julkaistu, EU:C:1985:318, 59 kohta ja määräys 17.12.2003, Krikorian ym. v. parlamentti ym., T‑346/03, EU:T:2003:348, 19 ja 20 kohta).
72      Viidenneksi on todettava, että vaikka parlamentin pääsihteerin 12.3.2018 pidetyssä puhemiehistön kokouksessa esittämissä lausumissa todetaan, että sen jälkeen, kun rahasto on käytetty loppuun, parlamentin olisi maksettava vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavat eläkkeet omista määrärahoistaan, niihin ei sisälly mitään vakuutteluja näiden eläkkeiden määrästä. Pääsihteerin parlamentin talousarvion valvontavaliokunnalle 16.11.2020 antamissa lausumissa mainitaan selvästi mahdollisuus alentaa eläkkeiden määrää.
73      Tästä seuraa, että toimet, joihin kantajat vetoavat, eivät ole olleet omiaan synnyttämään perusteltua luottamusta siihen, ettei vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrää voida alentaa.
74      Kolmanneksi on todettava, että hallinnolla on laaja harkintavalta vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän mukauttamista koskevissa asioissa (ks. vastaavasti tuomio 13.3.2013, Inglewood ym. v. parlamentti, T‑229/11 ja T‑276/11, EU:T:2013:127, 71 kohta). Asioissa, joissa hallinnolla on tällainen harkintavalta, pelkkä käytäntö, vaikka se olisikin yleinen, ei vastaa täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä tietoja, joista voisi tosiasiallisesti syntyä perusteltuja odotuksia (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 2.12.2020, Thunus ym. v. EIP, T‑247/19, ei julkaistu, EU:T:2020:577, 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näin ollen se, että vuoden 2023 päätökseen saakka parlamentin vapaaehtoiseen lisäeläkejärjestelmään tekemät muutokset olivat järjestelmällisesti vaikuttaneet vain sellaisiin kyseisen järjestelmän jäseniin, jotka eivät vielä saaneet lisäeläkettään, ei ole voinut synnyttää perusteltua luottamusta siihen, että järjestelmän tulevat uudistukset voivat koskea vain näitä viimeksi mainittuja.
75      On lisättävä, että asiakirja-aineistosta ja parlamentin istunnossa esittämistä lausumista ilmenee, että edellä 74 kohdassa mainittu käytäntö perustui saavutettujen eläkeoikeuksien ulottuvuudesta parlamentin yksiköissä vallinneeseen tulkintaan. Näissä yksiköissä nimittäin katsottiin muun muassa, ettei eläkettä jo saaville entisille parlamentin jäsenille maksettavan eläkkeen määrää ollut mahdollista muuttaa, koska muutoin heidän saavutettuja oikeuksiaan loukattaisiin. Tätä seikkaa ei kuitenkaan voida rinnastaa edellä 61 kohdassa muistutetussa oikeuskäytännössä tarkoitettuun vakuutteluihin siitä, että tämä tulkinta pysyy voimassa niin kauan kuin vapaaehtoinen lisäeläkejärjestelmä on voimassa. Kuten parlamentti totesi istunnossa, sen yksiköiden tulkinta on muuttunut unionin tuomioistuinten antamien ratkaisujen myötä.
76      Neljänneksi on todettava, että vapaaehtoista lisäeläkejärjestelmää koskevaa säännöstöä on muutettu useita kertoja, muun muassa vuosina 2009 ja 2018, rahaston taloudellisen tilanteen ja rahoitustilanteen heikkenemisen vuoksi. Vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän eläkkeensaajat riitauttivat 1.4.2009 ja 10.12.2018 tehdyt uudistukset, ja niitä käsiteltiin asioissa, joissa annettiin yhtäältä 18.10.2011 tuomio Purvis v. parlamentti (T‑439/09, EU:T:2011:600) ja 13.3.2013 tuomio Inglewood ym. v. parlamentti (T‑229/11 ja T‑276/11, EU:T:2013:127) ja toisaalta 15.9.2021 tuomio Ashworth ym. v. parlamentti (T‑720/19–T‑725/19, ei julkaistu, EU:T:2021:580), 15.9.2021 tuomio Arnaoutakis ym. v. parlamentti (T‑240/20–T‑245/20, ei julkaistu, EU:T:2021:590), 9.3.2023 tuomio Grossetête v. parlamentti (C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187) ja 9.3.2023 tuomio Galeote ja Watson v. parlamentti (C‑715/21 P ja C‑716/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:190). On myös huomattava, että puhemiehistö oli 10.12.2018 tehtyä uudistusta edeltäneissä keskusteluissa todennut, että tämä uudistus tulisi olemaan riittämätön. Hän pyysi parlamentin pääsihteeriä ehdottamaan vuoden 2020 loppuun mennessä lisätoimenpiteitä, muun muassa eläkkeiden määrän päivittämisen jäädyttämistä tai alentamista, ja tutkimaan muita toimenpiteitä, joilla pyritään löytämään rahastolle pidemmän aikavälin ratkaisu.
77      Näin ollen vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän eläkkeensaajat, kuten kantajat, olivat väistämättä tietoisia vuoden 2023 päätöksen asiayhteydestä eli tarpeesta uudistaa vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän ehdot.
78      Kaikista näistä syistä tämä väite on hylättävä siltä osin kuin se koskee luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista, eikä parlamentin tältä osin esittämistä oikeudenkäyntiväitteistä tai kantajien esittämien ja vastauskirjelmän liitteenä toimitettujen asiakirjojen tutkittavaksi ottamisesta ole tarpeen lausua.
79      Siltä osin kuin toiseksi on kyse oikeusvarmuuden periaatteen väitetystä loukkaamisesta, kantajat väittävät, ettei vuoden 2023 päätökseen sisälly siirtymätoimenpiteitä.
80      Puhemiehistö nimittäin päätti, että kyseisiä toimenpiteitä sovellettaisiin ottamatta käyttöön siirtymäjärjestelyä, koska vuoden 2023 päätöksen johdanto-osan 8 kappaleessa todetaan, että kun otetaan huomioon vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän rahoitusta koskevien ongelmien vakavuus ja riski rahaston likviditeetin ehtymisestä lähitulevaisuudessa, tällaisen järjestelmän käyttöönotto voisi vaarantaa huomattavasti kyseisten toimenpiteiden odotetut taloudelliset vaikutukset. Näin ollen vuoden 2023 päätös tehtiin 12.6.2023, se julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 29.6.2023 ja se tuli voimaan 1.7.2023.
81      Tältä osin on muistutettava, että oikeusvarmuuden perustavanlaatuisella vaatimuksella sen eri ilmenemismuodoissa pyritään takaamaan niiden tilanteiden ja oikeudellisten suhteiden ennakoitavuus, joihin unionin oikeutta sovelletaan (ks. tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 120 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Oikeusvarmuuden periaate edellyttää, että unionin lainsäädännön perusteella ne, joita asia koskee, voivat saada selville tarkasti, minkä laajuisia sillä niille asetetut velvoitteet ovat, ja että ne voivat yksiselitteisesti saada tiedon oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan ja ryhtyä niiden johdosta asianmukaisiin toimenpiteisiin (ks. tuomio 19.9.2024, Coppo Gavazzi ym. v. parlamentti, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, 123 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
82      Unionin henkilöstöä koskevissa riita-asioissa on todettu, että virkamiehillä ei ole oikeutta siihen, että henkilöstösäännöt pysytetään sellaisina kuin ne ovat heidän palvelukseen ottamisensa hetkellä, ja että vaikka unionin lainsäätäjä voi vapaasti tehdä milloin tahansa henkilöstösääntöjen sääntöihin muutoksia, joita se pitää yksikön edun mukaisina, ja antaa tulevaisuutta varten henkilöstösääntöjen säännöksiä, jotka ovat asianomaisten virkamiesten kannalta epäedullisempia, tämä edellyttää, että vahvistetaan riittävän pitkä siirtymäkausi sen välttämiseksi, että myönnettyjen eläkkeiden maksamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä muutetaan odottamattomasti. Tällaisen siirtymäkauden tarkoitus on, että perusteltuja odotuksia lainsäädännön voimassa pitämisestä ei loukata (ks. tuomio 15.9.2021, Ashworth ym. v. parlamentti, T‑720/19–T‑725/19, ei julkaistu, EU:T:2021:580, 129 ja 132 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
83      Lisäksi on niin, että vaikka oletettaisiin, että käsiteltävässä asiassa olisi syntynyt perusteltu luottamus, mikä ei ole asian laita, pakottava yleinen etu voi olla esteenä siirtymätoimenpiteiden toteuttamiselle sellaisia tilanteita varten, jotka ovat syntyneet ennen uuden säännöstön voimaantuloa mutta jotka eivät ole vielä päättyneet. Näin ollen pakottavan yleisen edun puuttuessa sellaisten siirtymätoimenpiteiden toteuttamatta jättäminen, joilla suojellaan luottamusta, joka toimijalla olisi voinut perustellusti olla unionin säännöstöön, on ristiriidassa ylemmänasteisen oikeussäännön kanssa (ks. tuomio 15.9.2021, Ashworth ym. v. parlamentti, T‑720/19–T‑725/19, ei julkaistu, EU:T:2021:580, 133 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
84      Käsiteltävässä asiassa kyseessä olevia toimenpiteitä suunniteltiin ottaen huomioon rahaston erittäin vaikea tilanne; rahaston varat olivat vuoden 2023 toukokuun lopussa 43–44 miljoonaa euroa, kun taas maksettavien eläkkeiden vuotuinen määrä oli keskimäärin 22–23 miljoonaa euroa vuoteen 2030 saakka. Tässä yhteydessä ja joka tapauksessa rahaston suojaaminen lyhyellä aikavälillä edellytti välittömästi voimaan tulevien toimenpiteiden toteuttamista ja saattoi näin ollen muodostaa sellaisen pakottavan yleisen edun, jonka vuoksi siirtymätoimenpiteiden toteuttamatta jättäminen voi olla perusteltua.
85      Tästä seuraa, että tämä väite on hylättävä siltä osin kuin se koskee oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista, eikä parlamentin tältä osin esittämistä oikeudenkäyntiväitteistä ole tarpeen lausua.
86      Jollei suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskevien väitteiden tutkimisesta muuta johdu, vuoden 2023 päätöstä koskeva lainvastaisuusväite, jonka mukaan sillä loukataan oikeusvarmuuden, saavutettujen oikeuksien suojan ja luottamuksensuojan periaatteita, on näin ollen hylättävä.
3.     Kolmas ja neljäs osa siltä osin kuin ne koskevat vuoden 2023 päätöksen lainvastaisuutta sen vuoksi, että sillä loukataan omistusoikeutta
87      Kantajat väittävät ainoan kanneperusteen kolmannessa osassa muun muassa, että kun otetaan huomioon vuoden 2023 päätöksellä tehdyn eläkkeen määrän alentamisen laajuus, sillä loukataan omistusoikeuden keskeistä sisältöä. Ensinnäkin tämä keskeinen sisältö vastaa näin ollen vähintään työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 22.10.2008 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2008/94/EY (EUVL 2008, L 283, s. 36) koskevassa oikeuskäytännössä vahvistettua tasoa, jota ei voida alittaa ja joka on 50 prosenttia eläkkeen määrästä. Kyseessä on kantajien mukaan sitäkin suuremmalla syyllä taso, jota ei voida alittaa, koska yhtäältä parlamentilla ei ollut harkintavaltaa, joka kyseisellä direktiivillä oli myönnetty jäsenvaltioille, ja toisaalta parlamentti oli joka tapauksessa velvollinen vastaamaan rahaston ehtymisestä, joka oli ennakoitu ja joka oli ennakoitavissa erityisesti vuodesta 2009 lähtien ja jonka oli määrä toteutua vuonna 2024. Kantajat päättelevät tästä, että vuoden 2023 päätöksellä neutralisoidaan lainvastaisesti parlamentin vastuu. Toiseksi vuoden 2023 päätöksellä asetetaan rahaston alijäämän pienentämisen taakka suhteettomasti sen edunsaajien kannettavaksi.
88      Ainoan kanneperusteen neljännessä osassa kantajat väittävät muun muassa, että vuoden 2023 päätös on lainvastainen sillä perusteella, että yhtäältä kyseessä olevia intressejä ei vertailtu ennen sen tekemistä ja toisaalta sillä ei noudateta suhteellisuusperiaatetta. Tältä osin he väittävät, että koska rahaston alijäämä oli ennakoitu, parlamentti oli sitoutunut korvaamaan sen ja että velvollisuutta säilyttää rahaston vakuutusmatemaattinen tasapaino ei missään tapauksessa ollut, vuoden 2023 päätöksen yksinomainen abstrakti yleisen edun mukainen tavoite pienentää kyseistä alijäämää ei ole tarpeellinen, oikeutettu eikä oikeasuhteinen. Kantajat korostavat, että rahaston likviditeettiongelmat johtuvat siitä, miten se on suunnitteltu ja miten se on kehittynyt parlamentin vastuulla. Lisäksi he katsovat, että alijäämän tasapainottaminen jäi kokonaan tai kohtuuttomasti vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän edunsaajien kannettavaksi, mikä oni ristiriidassa siihen asti voimassa olleen kaksi kolmasosaa/yksi kolmasosa
‑jakautumisen kanssa. He lisäävät, ettei korotettujen maksujen palauttamista koskeva lauseke eikä epävarmuuslauseke voi asettaa kyseenalaiseksi sitä, että vuoden 2023 päätös on suhteeton.
89      Parlamentti kiistää kantajien argumentit.
a)     Alustavat huomautukset
90      Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kappaleen sanamuoto on seuraava:
”Jokaisella on oikeus nauttia laillisesti hankkimastaan omaisuudesta sekä käyttää, luovuttaa ja testamentata sitä. Keneltäkään ei saa riistää hänen omaisuuttaan muutoin kuin yleisen edun sitä vaatiessa laissa säädetyissä tapauksissa ja laissa säädettyjen ehtojen mukaisesti ja siten, että hänelle suoritetaan kohtuullisessa ajassa oikeudenmukainen korvaus omaisuuden menetyksestä. Omaisuuden käyttöä voidaan säännellä lailla siinä määrin kuin se on yleisen edun mukaan välttämätöntä.”
91      Tämä määräys on oikeussääntö, jolla annetaan yksityisille oikeuksia (ks. tuomio 21.5.2019, komissio v. Unkari (Maatalousmaan käyttö- ja tuotto-oikeudet) (C‑235/17, EU:C:2019:432, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
92      Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdassa määrätään, että siltä osin kuin perusoikeuskirjan oikeudet vastaavat ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetussa yleissopimuksessa (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) taattuja oikeuksia, niiden merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin kyseisessä sopimuksessa. Perusoikeuskirjan 17 artiklan tulkitsemista varten on siis otettava huomioon Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee Euroopan ihmisoikeussopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklaa, jossa vahvistetaan omaisuudensuoja vähimmäissuojan tasona (ks. vastaavasti tuomio 21.5.2019, komissio v. Unkari (Maatalousmaan käyttö- ja tuotto-oikeudet), C‑235/17, EU:C:2019:432, 72 kohta oikeustapausviittauksineen).
93      Edellä on jo todettu, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun sosiaalietuuden maksaminen on lainsäädännön mukaan automaattista, synnyttää tämä varallisuusintressin, joka kuuluu sen edellytykset täyttävien henkilöiden osalta mainitun yleissopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklan soveltamisalaan. Sosiaaliturvajärjestelmään suoritettuihin maksuihin perustuvat oikeudet ovat näin ollen tämän artiklan kannalta tarkasteltuina varallisuusoikeuksia (tuomio 13.6.2017, Florescu ym., C‑258/14, EU:C:2017:448, 50 kohta), ja vanhuuseläkkeen määrän alentaminen, joka voi vaikuttaa asianomaisen henkilön elämänlaatuun, rajoittaa hänen omistusoikeuttaan (ks. tuomio 19.9.2024, Coppo Gavazzi ym. v. parlamentti, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, 104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
94      Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa vuoden 2023 päätöksellä, siltä osin kuin se johtaa kantajien eläkkeen määrän alentamiseen, rajoitetaan heidän omistusoikeuttaan, kuten parlamentti myöntää.
95      On kuitenkin palautettava mieleen, että perusoikeuskirjan 17 artiklassa taattu omistusoikeus ei ole ehdoton ja että sen käyttöä voidaan rajoittaa unionin yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi (tuomio 20.9.2016, Ledra Advertising ym. v. komissio ja EKP, C‑8/15 P-C‑10/15 P, EU:C:2016:701, 69 kohta). Näin ollen perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla sekä niiden keskeistä sisältöä kunnioittaen. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä lisätään, että suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tällaisia rajoituksia voidaan säätää ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
96      Käsiteltävässä asiassa kantajat väittävät ensimmäisessä väitteessään, että vuoden 2023 päätöksellä rikotaan perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä. Vaikka he myöntävät, että omistusoikeuden loukkaamisesta vuoden 2023 päätöksellä on säädetty lailla, he väittävät, että tässä päätöksessä laiminlyödään omistusoikeuden keskeinen sisältö.
97      Toisella väitteellään kantajat väittävät, että vuoden 2023 päätöksellä ainakin rikotaan perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan toista virkettä, koska sillä loukataan suhteettomasti omistusoikeutta.
b)     Ensimmäinen väite, joka koskee omistusoikeuden keskeisen sisällön loukkaamista
98      Kantajat väittävät lähinnä, että ensinnäkin vuoden 2023 päätöksellä alennetaan eläkkeiden määrää kohtuuttoman paljon, 60,15–70,71 prosenttia, toiseksi sillä neutralisoidaan lainvastaisesti parlamentin vastuu, ja kolmanneksi sillä asetetaan rahaston alijäämän pienentämisen taakka suhteettomalla tavalla sen edunsaajille, koska siinä ei oteta huomioon siihen asti sovellettua olennaista sääntöä järjestelmän kustannusten jakamisesta.
99      On muistutettava, että perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdassa suojataan varallisuusoikeutta, jonka kantajat ovat saavuttaneet suorittaessaan rahastoon eläkemaksuja. Tätä määräystä ei sitä vastoin voida tulkita niin, että se oikeuttaisi saamaan tietyn suuruisen eläkkeen (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2017, Florescu ym., C‑258/14, EU:C:2017:448, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
100    Käsiteltävässä asiassa kantajien varallisuusoikeus, sellaisena kuin se on vahvistettu perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdassa, muodostuu siten oikeudesta saada eläkettä vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä eikä oikeudesta saada tietynsuuruinen saatava. On kuitenkin todettava, että vaikka vuoden 2023 päätöksellä alennetaan kyseisestä järjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrää, sillä ei kyseenalaisteta itse eläkeoikeuden periaatetta.
101    Kantajien mukaan vuoden 2023 päätöksestä johtuva vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrän alentaminen on kuitenkin niin suuri, että se vaikuttaa omistusoikeuden keskeiseen sisältöön.
102    Tältä osin on todettava, että parlamentin mukaan eläkkeiden määrän alentamisen tasoa on lähtökohtaisesti arvioitava suhteellisuusperiaatteen kannalta ja vain tämän määrän aivan äärimmäinen alentaminen voisi vaikuttaa omistusoikeuden keskeiseen sisältöön.
103    Vuoden 2023 päätöksestä johtuvan eläkkeiden määrän alentamisen laajuudesta on todettava, että kantajat ovat toimittaneet 5.10.2023 päivätyn asiantuntijaraportin, jonka on rahaston yynnöstä laatinut eläke- ja sosiaaliturva-asioihin erikoistunut konsulttitoimisto. Kyseisen raportin mukaan vakuutusmatemaattisen analyysin perusteella vuoden 2023 päätös johtaisi siihen, että vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrä alenisi keskimäärin 62,53 prosenttia ja alenemisen vaihteluvali olisi 60,15–70,71 prosenttiin. Jos eläkeiän korottamiseen 65 vuodesta 67 vuoteen liittyvä vaikutus, jota ei ole kiistetty käsiteltävässä asiassa, neutralisoidaan, 50 prosentin vähennyksen ja päivittämisen poistamisen kumulatiivinen vaikutus eläkkeiden määrään olisi keskimäärin 61,96 prosenttia. On myös huomattava, että suurin vähennys koskee henkilöitä, jotka – toisin kuin kantajat – eivät olleet vielä saavuttaneet eläkeoikeuksia vuoden 2023 päätöksen tekopäivänä.
104    Parlamentti väittää, ettei asiantuntijaraportilla ole mitään merkitystä vuoden 2023 päätöksen laillisuuden arvioinnin kannalta, mutta se ei kuitenkaan riitauta siinä esitettyjä arvioita tai siinä käytettyjä laskentatapoja. Parlamentti myönsi istunnossa, ettei sillä ollut arvioita kyseessä olevista kahdesta toimenpiteestä johtuvan eläkkeiden määrän alentamisen kokonaistasosta.
105    Tässä yhteydessä ja asiakirja-aineistoon sisältyvät seikat huomioon ottaen unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että kantajien esittämään asiantuntijaraporttiin sisältyviä arvioita voidaan pitää kohtuullisina.
106    Kantajat väittävät ensinnäkin, että kun kyse on vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän kaltaisesta järjestelmästä, eläkkeitä koskevissa asioissa omaisuudensuojaa koskevan perusoikeuden keskeinen sisältö olisi määritettävä direktiivin 2008/94 8 artiklaa koskevassa oikeuskäytännössä taatun vähimmäistason perusteella.
107    Tältä osin on todettava, että direktiivillä 2008/94 pyritään suojaamaan työntekijöitä heidän työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa. Mainitun direktiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti direktiiviä sovelletaan työntekijöiden työsopimuksista tai työsuhteista johtuviin saataviin työnantajalta, joka on tämän saman direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla maksukyvytön. Kyseisen direktiivin 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus perustaa palkkaturvajärjestelmä, joka turvaa asianomaisille työntekijöille maksun heidän maksamatta olevista saatavistaan. Saman direktiivin 8 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on huolehdittava tarvittavien toimenpiteiden toteuttamisesta, jotta turvataan työntekijöiden välittömät oikeudet kansallisen lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän ulkopuolella olevan, yhtiön tai useamman yhtiön yhteisen lisäeläkejärjestelmän mukaisiin vanhuusetuuksiin. Viimeksi mainittua säännöstä on tulkittu siten, että siinä edellytetään, jotta vähimmäissuojaa noudatetaan, että entinen työntekijä saa työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa vähintään puolet ammatillisessa lisäeläkejärjestelmässä kertyneistä vanhuusetuuksista (ks. tuomio 19.12.2019, Pensions-Sicherungs-Verein, C‑168/18, EU:C:2019:1128, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
108    Aluksi on todettava, että kun otetaan huomioon direktiivin 2008/94 adressaatit, joita ovat jäsenvaltiot, ja sen aineellinen soveltamisala, direktiiviä 2008/94 ei selvästikään voida soveltaa käsiteltävässä asiassa.
109    Lisäksi on todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, direktiivillä 2008/94 ei pyritä määrittämään eläkkeiden määrän alentamisen enimmäistasoa vaan ottamaan käyttöön osana jäsenvaltioiden velvollisuutta suojella maksukyvyttömän työnantajan palveluksessa olevia työntekijöitä, lisäeläkejärjestelmästä maksettavien etuuksien takaamista koskeva järjestelmä, jonka on katettava vähintään 50 prosenttia näistä etuuksista.
110    Kuten parlamentti väittää, omaisuudensuojaa koskevan perusoikeuden keskeistä sisältöä ei myöskään voida määritellä sellaisten sääntöjen perusteella, jotka unionin lainsäätäjä on antanut ja joita unionin tuomioistuimet ovat tulkinneet määrittääkseen työoikeuden alalla yhdenmukaistetun suojan tason. Unionin lainsäätäjä voi nimittäin päättää antaa säännöstön, jolla asianomaisille henkilöille taataan korkeampi suojan taso kuin perusoikeuksien kunnioittamisesta johtuva vähimmäissuoja.
111    Näin ollen ja vaikka oletettaisiin – minkä parlamentti on kiistänyt istunnossa –, että vuoden 2023 päätöksessä vahvistettu vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrän alentaminen 50 prosenttia on saanut vaikutteita direktiivin 2008/94 8 artiklaa koskevasta oikeuskäytännöstä, tämä oikeuskäytäntö ei ole omiaan osoittamaan, että yli 50 prosentin suuruisella alentamisella tehtäisiin tyhjäksi omaisuudensuojaa koskevan perusoikeuden keskeinen sisältö lisäeläkkeitä koskevissa asioissa.
112    Toiseksi omistusoikeuden, joka muodostuu oikeudesta saada eläkettä, keskeistä sisältöä ei voida määrittää sen perusteella, miten vapaaehtoiseen lisäeläkejärjestelmään suoritettavat maksut jaetaan parlementin jäsenten ja parlamentin kesken, eikä sen perusteella, että parlamentti on väitetysti sitoutunut vastaamaan rahaston alijäämästä. Nämä kysymykset liittyvät nimittäin vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän rahoitukseen, ja ne eroavat näin ollen kysymyksestä, joka koskee eläkkeen saamista tästä järjestelmästä koskevan oikeuden kunnioittamista.
113    Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että vuoden 2023 päätöksen voimaantulon jälkeen eläkkeiden kuukausittainen määrä on niiden edunsaajien osalta, jotka ovat maksaneet vakuutusmaksuja viiden, kymmenen ja 15 vuoden ajan, vastaavasti noin 900 euroa, 1800 euroa ja 2700 euroa. Vaikka nämä määrät ovat seurausta 50 prosentin suuruisesta huomattavasta alentamisesta, ne eivät ole merkityksettömiä eri maksukausien kestoon nähden.
114    Näin ollen kun otetaan huomioon käsiteltävän asian erityiset olosuhteet ja oikeuskäytäntö, jonka mukaan perusoikeuskirjan 17 artiklaa ei voida tulkita niin, että se perustaisi oikeuden tietyn suuruiseen eläkkeeseen (ks. edellä 99 kohta) kantajat eivät ole osoittaneet, että vuoden 2023 päätöksellä tehty vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrän alentaminen edellä 103 kohdassa mainituissa määrin tekisi eläkeoikeuden merkityksettömäksi ja kyseenalaistaisi siten omistusoikeuden keskeisen sisällön.
115    Tästä seuraa, että ensimmäinen väite on hylättävä perusteettomana.
c)     Toinen väite, joka koskee omistusoikeuden suhteetonta loukkaamista
116    Kantajat väittävät, että vuoden 2023 päätöksellä rikotaan ainakin perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan toista virkettä, koska sillä loukataan suhteettomasti omistusoikeutta.
117    Tältä osin on muistutettava, että suhteellisuusperiaate, joka kuuluu unionin oikeuden yleisiin periaatteisiin, edellyttää, että kyseessä olevan säännöstön legitiimit tavoitteet ovat toteutettavissa unionin lainsäätäjän toteuttamilla toimilla ja että toimilla ei ylitetä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista kyseisten tavoitteiden toteuttamiseksi, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (tuomio 16.2.2022, Unkari v. Parlamentti, C‑156/21, EU:C:2022:97, 340 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
118    Edellä 117 kohdassa mainittujen edellytysten noudattamista koskevasta tuomioistuinvalvonnasta on jo todettu vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän mukauttamisen osalta, että kun otetaan huomioon parlamentin laaja harkintavalta, toteutetun toimenpiteen laillisuutta voikin horjuttaa vain se, että toimenpide on ilmeisen soveltumaton sen tavoitteen saavuttamiseksi, johon sillä oli pyrittävä (ks. vastaavasti tuomio 13.3.2013, Inglewood ym. v. parlamentti, T‑229/11 ja T‑276/11, EU:T:2013:127, 71 kohta ja tuomio 15.9.2021, Ashworth ym. v. parlamentti, T‑720/19–T‑725/19, ei julkaistu, EU:T:2021:580, 97 kohta).
119    Tarkoituksena ei siis ole selvittää sitä, olivatko vuoden 2023 päätöksellä hyväksytyt toimenpiteet ainoat tai parhaat mahdolliset, vaan se, olivatko ne ilmeisen soveltumattomia parlamentin tavoittelemien päämäärien saavuttamiseen (ks. vastaavasti tuomio 3.12.2019, Tšekin tasavalta v. parlamentti ja neuvosto, C‑482/17, EU:C:2019:1035, 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
120    Sen määrittämiseksi, onko vuoden 2023 päätös suhteellisuusperiaatteen mukainen, on tutkittava ensinnäkin, pyritäänkö kyseessä olevilla toimenpiteillä oikeutettuihin tavoitteisiin, toiseksi, ovatko kyseiset toimenpiteet omiaan saavuttamaan nämä tavoitteet, kolmanneksi, ylitetäänkö niillä selvästi se, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi, ja neljänneksi, ovatko ne oikeasuhteisia näihin tavoitteisiin nähden siltä osin kuin ne perustuvat kyseessä olevien eri etujen väliseen oikeudenmukaiseen tasapainoon.
1)     Hyväksyttävien päämäärien olemassaolo
121    Vaikka kantajat myöntävät, että vuoden 2023 päätöksellä pyritään yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen, he kiistävät tämän tavoitteen oikeutuksen.
122    Vuoden 2023 päätöksen johdanto-osan ensimmäisestä, toisesta ja kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, että kun otetaan huomioon rahaston ”erittäin vaikea” rahoitustilanne ja erityisesti sen ”erittäin vakava” maksuvalmiusongelma ja vakuutusmatemaattinen alijäämä, toteutetuilla toimenpiteillä pyrittiin turvaamaan rahasto lyhyellä aikavälillä vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän nykyisten ja tulevien edunsaajien edun mukaisesti ja välttää tai ainakin vähentää eurooppalaisille veronmaksajille koituvia kielteisiä seurauksia.
123    Tältä osin on muistutettava, että koska rahaston tehtävänä on maksaa lisäeläkkeet entisille parlamentin jäsenille (ks. edellä 9 kohta), sen turvaaminen, jopa lyhyellä aikavälillä, on oikeutettu tavoite.
124    On myös muistutettava, että vapaaehtoinen lisäeläkejärjestelmä perustui alun perin vakuutusmatemaattiseen laskelmaan, jossa jäsenten ja parlamentin vuosittaisten maksujen kokonaismäärän oli lähtökohtaisesti katettava kaikki samana vuonna hankitut eläkeoikeudet; jäsen maksoi näistä eläkemaksuista yhden kolmasosan ja parlamentti kaksi kolmasosaa (ks. edellä 8 kohta). On totta, että ohjesääntöjen ja niiden soveltamisohjeiden voimaantulo heikensi rahaston rahoituksen tasapainon periaatetta, koska maksuosuuksien suorittaminen rahastoon päättyi poikkeuksia lukuun ottamatta. On kuitenkin niin, että vaikka parlamentti oli jo maksanut kaksi kolmasosaa vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän rahoituksesta, se, että parlamentti kattaa siitä johtuvan vakuutusmatemaattisen alijäämän edes osittain, on omiaan kasvattamaan tästä järjestelmästä eurooppalaisille veronmaksajille aiheutuvaa taloudellista rasitetta. Rahaston alijäämästä kyseisille veronmaksajille aiheutuvien kielteisten seurausten vähentäminen on kuitenkin oikeutettu tavoite (ks. analogisesti tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 112 kohta).
125    Näin ollen vuoden 2023 päätöksen tavoitteet olivat oikeutettuja ja vastasivat parlamentin huolenaiheita rahastoon vaikuttavista maksuvalmiusongelmista ja sen vakuutusmatemaattisen alijäämän suuruudesta (ks. vastaavasti tuomio 15.9.2021, Ashworth ym. v. parlamentti, T‑720/19–T‑725/19, ei julkaistu, EU:T:2021:580, 100 kohta).
126    Kantajien väitteet, joiden mukaan parlamentti pyrki vapautumaan vastuustaan, eivät kyseenalaista vuoden 2023 päätöksellä tavoiteltujen tavoitteiden oikeutusta.
127    Yhtäältä kantajat eivät nimittäin voi perustellusti väittää, että vuoden 2023 päätöksellä sivuutetaan 1.4.2009 tehdyn sitoumuksen ulottuvuus (ks. edellä 67 kohta).
128    Toisaalta kantajat vetoavat parlamentin vastuuseen rahaston taloudellisesta tilanteesta sillä perusteella, että se ei ole ottanut käyttöön vakuutusmatemaattista tasapainotusmekanismia eikä toteuttanut toimenpiteitä, joilla pyrittäisiin kompensoimaan se, että rahastoon suoritettavat maksut lähtökohtaisesti lakkasivat ohjesäännön voimaantulon jälkeen.
129    Asiakirja-aineistoon sisältyvistä asiakirjoista ja muun muassa puhemiehistön kokousten pöytäkirjoista tosin ilmenee, että vaikka rahaston rahoitusongelmat olivat hyvin tiedossa erityisesti ohjesäännön hyväksymisen ja vuosien 2007/2008 rahoituskriisin jälkeen, vain sellaisia toimenpiteitä oli toteutettu, joiden riittämättömyyttä oli korostettu. Parlamentin mahdollinen vastuu rahaston taloudellisen tilanteen heikkenemisestä sen vuoksi, ettei riittäviä tasapainottamistoimenpiteitä ole toteutettu, ei kuitenkaan ole omiaan epäämään siltä mahdollisuutta ryhtyä toimenpiteisiin julkisten menojen vähentämiseksi ja rahaston turvaamiseksi eikä tekemään näistä tavoitteista lainvastaisia.
130    Näin ollen kantajat eivät voi perustellusti kyseenalaistaa vuoden 2023 päätöksen taustalla olevia oikeutettuja intressejä.
2)     Toimenpiteiden soveltuvuus tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseen
131    On muistutettava, että vuoden 2023 päätöksellä pyritään turvaamaan rahasto lyhyellä aikavälillä ja rajoittaa sen alijäämästä eurooppalaisille veronmaksajille aiheutuvia seurauksia.
132    Vuoden 2023 päätöksen sanamuodon mukaan rahaston varat olivat vuoden 2022 lopussa 52,8 miljoonaa euroa, kun taas maksettavien eläkkeiden määrän pitäisi olla 22–23 miljoonaa euroa vuodessa vuoteen 2030 saakka. Vuoden 2023 päätöksessä todetaan näin ollen, että rahasto saattaisi ehtyä vuonna 2024 ja että se ehtyisi väistämättä viimeistään vuonna 2025, jolloin vakuutusmatemaattinen alijäämä, jonka kattamiseen ei ole rahoitusta, on noin 310 miljoonaa euroa. Nämä luvut, joita ei ole kiistetty, vahvistetaan 31.12.2022 laaditussa tilinpäätöksessä.
133    Vuoden 2023 päätöksen mukaan eläkkeiden määrän alentamisen 50 prosentilla ja eläkkeiden päivittämisen poistamisen odotetaan tuottavan 181,4 ja 40,4 miljoonan euron säästöt. Rahaston velvoitteet vähenisivät siten 362,7 miljoonasta eurosta 139 miljoonaan euroon. Yhdessä eläkeiän nostamisesta johtuvan kahden miljoonan euron säästön kanssa näillä toimenpiteillä jatkettaisiin rahaston elinkaarta kahdella tai kolmella vuodella ja pienennettäisiin sen vakuutusmatemaattista alijäämää 310 miljoonasta eurosta 86 miljoonaan euroon.
134    On myös syytä muistaa, että puhemiehistö päätti, että kyseessä olevia toimenpiteitä sovelletaan ottamatta käyttöön siirtymäjärjestelyä, koska kun otetaan huomioon vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän rahoitusongelmien vakavuus ja riski rahaston maksukyvyn ehtymisestä lähitulevaisuudessa, tällaisen järjestelmän käyttöönotto voisi vaarantaa suuresti näiden toimenpiteiden toivotut taloudelliset vaikutukset.
135    Lisäksi istunnossa todettiin, että vuoden 2023 päätöksellä tosiasiallisesti pidennettiin rahaston elinkaarta, koska sen varojen pitäisi parlamentin mukaan ehtyä vuoden 2026 joulukuuhun mennessä.
136    Näistä seikoista ilmenee, että vuoden 2023 päätöksellä toteutetut toimenpiteet ovat ilmeisen soveltuvia asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi.
3)     Toimenpiteiden tarpeellisuus ja oikeasuhteisuus
137    Kantajat väittävät lähinnä, että vuoden 2023 päätöksellä loukattiin omistusoikeutta tarpeettomalla tavalla eikä se ollut seurausta kyseessä olevien eri intressien vertailusta.
138    Näin ollen on tutkittava, rajoittiko parlamentti puhemiehistönsä välityksellä vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän edunsaajien, kuten kantajien, omistusoikeuteen puuttumisen vain siihen, mikä oli täysin välttämätöntä siten, että tavoiteltuja päämääriä ei voitu kohtuudella saavuttaa yhtä tehokkaasti muilla tätä oikeutta vähemmän rajoittavilla keinoilla, ja loiko se oikeudenmukaisen tasapainon tavoitellun yleisen edun vaatimusten ja kyseisten edunsaajien omistusoikeuden välillä. Tässä tarkastelussa on otettava huomioon seuraavat seikat.
139    Ensinnäkin vuoden 2023 päätöksen johdanto-osan toisesta ja kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, että puhemiehistö harkitsi erilaisia mahdollisia ratkaisuja ja erilaisia toimenpiteitä, joilla oli tarkoitus puuttua rahaston maksuvalmiusongelmaan ja pienentää sen vakuutusmatemaattista alijäämää, kuten muun muassa toteutettuja toimenpiteitä ”lievempiä” toimenpiteitä. Nämä vaihtoehtoiset toimenpiteet hylättiin kuitenkin sillä perusteella, että ne olivat riittämättömiä rahaston rahoitusvaikeuksien laajuuden vuoksi.
140    Puhemiehistön 17.4. ja 22.5.2023 pidettyjen kokousten pöytäkirjoista ja puhemiehistön yhteydenottoja tukevista parlamentin pääsihteerin muistioista nimittäin ilmenee, että alun perin harkittiin useita vaihtoehtoja, joista loppujen lopuksi ehdotettiin kahta eli vuoden 2023 päätöksessä valittua vaihtoehtoa ja toista vaihtoehtoa, jossa eläkkeiden määrää alennetaan 50 prosentilla muuttamatta järjestelmän muita tekijöitä. Kuhunkin vaihtoehtoon liittyvät oikeudelliset riskit sekä kunkin vaihtoehdon vaikutus vakuutusmatemaattiseen alijäämään ja rahaston elinkaareen arvioitiin, ja puhemiehistö ilmoitti kannattavansa ”kunnianhimoisinta” vaihtoehtoa.
141    Tältä osin on todettava, että vuoden 2023 päätös ei johda rahaston vakuutusmatemaattisen alijäämän poistamiseen vaan tämän alijäämän merkittävään pienenemiseen 310 miljoonasta eurosta 86 miljoonaan euroon. Istunnossa esitettyihin kysymyksiin antamassaan vastauksessa parlamentti totesi lähinnä, että vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän uudistuksen tavoitteena oli pienentää huomattavasti tätä alijäämää ilman, että määriteltiin tietty saavutettava määrä. Se lisäsi, että mainitun alijäämän pienenemisen suuruus oli määritetty erityisesti eläkkeiden määrän sen alentamisprosentin perusteella, jota se oli pitänyt hyväksyttävänä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa.
142    Toiseksi vuoden 2023 päätöksen johdanto-osan 6 kappaleessa todetaan, että puhemiehistö otti huomioon vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä yksilöllisesti maksettujen eläkkeiden kokonaismäärän ja edunsaajien yksittäisten maksujen kokonaismäärän välisen suhteen. Näin ollen nämä viimeksi mainitut saivat kustakin rahastoon sijoitetusta eurosta keskimäärin 4,7 euroa, ja 16:lle prosentille heistä tämä määrä oli 14,3 euroa.
143    Tältä osin on muistutettava, että 30.6.2023 saakka eläkkeen määrä oli toimikauden jokaiselta vuodelta, jolta vakuutusmaksuja on maksettu, 3,5 prosenttia perusmäärästä, joka on 40 prosenttia Euroopan unionin tuomioistuimen tuomarin palkasta; eläkkeen vähimmäismääräksi on vahvistettu 10,5 prosenttia tästä perusmäärästä ja enimmäismääräksi 70 prosenttia perusmäärästä. Parlamentin pääsihteerin 12.4.2023 päivätystä muistiosta ilmenee, että sen jälkeen, kun kyseinen perusmäärä vuonna 2022 päivitettiin, eläkkeen kuukausittainen määrä oli niiden edunsaajien osalta, jotka olivat maksaneet vakuutusmaksuja viiden, kymmenen ja 15 vuoden ajan, noin 1700 euroa, 3400 euroa ja 5100 euroa.
144    Kolmanneksi parlamentin pääsihteerin 12.5.2023 päivätystä muistiosta ilmenee, että kyseessä olevia toimenpiteitä harkittiin yhdessä edunsaajille tarjotun mahdollisuuden kanssa pyytää vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän kumoamista ja eläkkeen saamista yhtenä ja lopullisena kertasuorituksena. Tämä mahdollisuus, joka oli jo olemassa vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän jäsenille, jotka eivät vielä olleet eläkkeellä, ulotettiin kaikkiin jäseniin, ja on säädetty, että edellä mainittu kertasuoritus vastaa lähinnä parlamentin jäsenen tai entisen jäsenen maksamien maksamien yksittäisten maksujen summan, korotettuna 20 prosentilla, ja jo saatujen eläkkeiden määrän välistä erotusta. Tämä toimenpide liittyy asiayhteyteen, jossa vuoden 2023 päätöksessä säädetty eläkkeiden määrän alentaminen vaikuttaa luonnostaan voimakkaammin henkilöihin, jotka eivät ole vielä eläkkeellä tai jotka ovat alkaneet saada eläkettään vähän ennen vuoden 2023 päätöksen antamista. Kyseisen päätöksen johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen mukaan nämä viimeksi mainitut saattaisivat mieluummin luopua järjestelmästä tehtyjen muutosten ja rahaston tulevaisuuteen liittyvien epävarmuustekijöiden vuoksi.
145    Neljänneksi vuoden 2023 päätökseen sisältyy kohtuullistamislauseke, josta käytetään myös nimitystä epävarmuuslauseke tai ahdinkolauseke ja jonka mukaan edunsaaja voi hakea eläkkeen korotusta, jos hän osoittaa, että vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavan eläkkeen määrän alentamisen jälkeen hän eläisi köyhyysriskirajan alapuolella.
146    Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava seuraavaa.
147    Ensinnäkin kyseessä olevien eri intressien vertailun olemassaolosta on todettava, että vuoden 2023 päätöksen johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, että kyseessä olevat toimenpiteet yksilöitiin ottaen huomioon muun muassa vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän nykyisten tai tulevien edunsaajien edut ja että muita sellaisia toimenpiteitä harkittiin, joilla olisi rajoitettu vähemmän kyseisen järjestelmän edunsaajien omistusoikeutta. Vuoden 2023 päätös ei myöskään poista rahaston vakuutusmatemaattista alijäämää. Siinä pysytetään järjestelmä, jossa osa tästä alijäämästä katetaan parlamentin määrärahoista ja näin ollen eurooppalaisten veronmaksajien varoista.
148    Tästä seuraa, että vuoden 2023 päätös perustuu väistämättä kyseessä olevien intressien eli yhtäältä vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän edunsaajien intressien ja toisaalta eurooppalaisten veronmaksajien intressien vertailuun. Näin ollen kantajat eivät voi perustellusti väittää, että parlamentti olisi täysin ja ehdottomasti jättänyt vertailematta muita kuin talousarvioon liittyviä intressejä.
149    Toiseksi kyseessä olevien eri intressien tasapainottamisen lopputuloksesta on todettava, että kyseessä olevista toimenpiteistä aiheutuu kantajille merkittäviä taloudellisia seurauksia. Niillä nimittäin alennetaan merkittävästi heidän vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä saamiensa eläkkeiden määrää 30.6.2023 saakka. Tämä alentaminen on myös äkillinen, koska siirtymäjärjestelyä ei ole.
150    Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin katsoo yhtäältä, että se seikka, että kyseessä on vapaaehtoinen lisäeläkejärjestelmä, on tärkeä tekijä sen arvioidessa kyseessä olevien toimenpiteiden oikeasuhteisuutta. Koska vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän jäsenyys ei ole pakollinen, vain osa parlamentin entisistä jäsenistä saa eläkettä tästä järjestelmästä. Lisäksi on muistutettava, että vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettava eläke ei ole ainoa eläke, joka on saatu niiltä vuosilta, joina kantajat ovat maksaneet vakuutusmaksuja kyseiseen järjestelmään. Kyseisinä vuosina nämä viimeksi mainitut saavat jäsenten kulukorvaussääntöjen liitteen III mukaisesti (ks. edellä 7 kohta) eläkkeen, jonka maksaa joko jäsenvaltio, ja jota parlamentti tarvittaessa täydentää, tai parlamentti. Lisäksi kantajat, jotka valittiin uudelleen seitsemännen vaalikauden (2009–2014) jälkeen, saavat myös ohjesäännön mukaista eläkettä parlamentilta.
151    Tässä yhteydessä vapaaehtoisen lisäeläkkeen alentamisella, vaikka se olisi huomattava, ei ole omistusoikeuden loukkaamisen kannalta samaa vaikutusta kuin jos alennettaisiin peruseläkettä, joka on ansionmenetyksestä maksettava korvaus, jolla on tarkoitus tuottaa edunsaajalle hänen toimeentulonsa edellyttämät varat ja joka voi olla ainoa viimeksi mainitun saama eläke.
152    Toisaalta, kuten parlamentti on huomauttanut, eläkkeiden alentamisprosentti voidaan suhteuttaa sen sijoituksen kannattavuuteen, joka perustuu vakuutettujen maksamiin vakuutusmaksuihin, eli keskimääräiseen 4,7 euron tuottoon kullekin sijoitetulle eurolle (ks. edellä 142 kohta). Lisäksi mahdollisuus saada vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä eläkettä kertasuorituksena, joka on yksi ainoa ja lopullinen kertasuoritus, takaa – jos se toteutetaan – sen, että vakuutetut saavat takaisin vähintään heidän maksamiaan vakuutusmaksuja vastaavan määrän, jota on korotettu 20 prosentilla. On myös katsottava, että vuoden 2023 päätöksen vaikutuksena ei ole eläkkeiden nimellisarvojen alentaminen tasolle, joka olisi ilmeisen kohtuuton, kun otetaan huomioon toimikauden kesto ja maksettujen vakuutusmaksujen määrä.
153    Kyseessä olevien toimenpiteiden vaikutuksia kantajien omaisuudensuojaan on vertailtu talousarvioon liittyviin rajoitteisiin ja vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän eri uudistusten valmisteluasiakirjoissa, mukaan lukien vuoden 2023 päätöksessä, useaan kertaan todettuun tarpeeseen tehdä päätös, joka on unionin rahoituksen kannalta vastuullinen.
154    Tältä osin on aluksi muistutettava, että rahaston vaikeudet johtuvat muun muassa vuosien 2002 ja 2007/2008 finanssikriiseistä. Parlamentin istunnossa vahvistamien tietojen mukaan rahasto tuotti viimeksi mainitun kriisin jälkeen 60 miljoonan euron tappiot. Kuten parlamentin pääsihteeri totesi 12.4.2023 päivätyssä muistiossa, kriisin seurauksena oli uudistettava useita kansallisia eläkejärjestelmiä, mukaan lukien peruseläkejärjestelmiä. On myös todettava, että useat jäsenvaltiot ovat joutuneet toteuttamaan lainsäädäntöuudistuksia, joiden seurauksena maksettavien eläkkeiden määrä aleni kyseisen järjestelmän tai jopa näiden valtioiden yleisen talousarvion taloudellisen tasapainon säilyttämiseksi tai palauttamiseksi. Tällaisella toteamuksella on väistämättä jonkin verran painoarvoa yhteiskunnassa, jolle on ominaista yhteisvastuu, kuten SEU 2 artiklassa korostetaan (tuomio 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku ja Adoreikė, C‑146/23 ja C‑374/23, EU:C:2025:109, 71 kohta) ja tilanteessa, jossa parlamentti ja siis eurooppalaiset veronmaksajat olivat jo rahoittaneet vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä kaksi kolmasosaa (ks. edellä 124 kohta).
155    On myös todettava, että vapaaehtoiseen lisäeläkejärjestelmään suoritettavien maksujen jakautumisen perustetta jäsenten ja parlamentin välillä olisi voitu käyttää parlamentin talousarviosta katettavan alijäämän osuuden määrittämiseen. Parlamentilla oli kuitenkin laaja harkintavalta (ks. edellä 118 kohta). Sillä oli siten vapaus määrittää, edellyttäen, että suhteellisuusperiaatetta noudatetaan, toisenlainen jakautuminen rahaston vakuutusmatemaattisen alijäämän kattamiseksi.
156    Kaiken edellä esitetyn perusteella on katsottava, että huolimatta niiden merkittävistä vaikutuksista vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän edunsaajien omistusoikeuteen, vuoden 2023 päätöksen kyseessä olevat toimenpiteet eivät ole seurausta ilmeisen epäasianmukaisesta sovittelusta näiden edunsaajien etujen ja kyseessä olevien talousarviointressien välillä.
157    Edellä esitetyn perusteella toinen väite on hylättävä, ja näin ollen on hylättävä vuoden 2023 päätöksen lainvastaisuutta koskeva väite, jonka mukaan sillä loukataan omaisuudensuojaa.
4.     Kolmas ja neljäs osa siltä osin kuin niissä väitetään, että vuoden 2023 päätös on lainvastainen sillä perusteella, että sillä loukataan parlamentaarisen riippumattomuuden varmistamisen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteita
158    Kantajat väittävät, että parlamentti jätti arvioimatta vuoden 2023 päätöksellä toteutetun vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrän alentamisen vaikutusta parlamentaarisen riippumattomuuden varmistamisen yleiseen periaatteeseen, johon sisältyy taloudellinen riippumattomuus, ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen. Heidän mukaansa mainittuja periaatteita on kuitenkin loukattu, kun otetaan huomioon tämän alentamisen laajuus ja koska vastaavia ohjesäännön mukaista eläkettä koskevia toimenpiteitä ei ole toteutettu.
159    Parlamentti kiistää kantajien argumentit.
a)     Väite, joka koskee parlamentaarisen riippumattomuuden varmistamisen periaatteen loukkaamista
160    Parlamentin jäsenten, jotka ovat kansan edustajia, joiden oletetaan palvelevan kansan yleistä etua, riippumattomuuden, myös taloudellisen riippumattomuuden, takaaminen on kaikille demokraattisille parlamentaarisille edustusjärjestelmille ominainen yleinen periaate (ks. tuomio 7.3.2018, Gollnisch v. parlamentti, T‑624/16, ei julkaistu, EU:T:2018:121, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Asianmukaisen taloudellisen korvauksen takaamista, jolla turvataan jäsenen riippumattomuus, ei voida rajata ainoastaan toimikauteen. Siihen pitää muun muassa sisältyä eläke, joka on suhteessa sen ajanjakson pituuteen, jonka jäsen on kuulunut parlamenttiin (tuomio 18.10.2011, Purvis v. parlamentti, T‑439/09, EU:T:2011:600, 59 kohta). Näin ollen siltä osin kuin vapaaehtoisella lisäeläkejärjestelmällä pyritään takaamaan turvan vähimmästaso erityisesti sellaisista jäsenvaltioista peräisin oleville parlamentin jäsenille, joissa jäsenille taatun eläkejärjestelmän taso on riittämätön, se on osa lainsäädäntöä, jonka tavoitteena on taata yleisen edun nimissä jäsenten taloudellinen riippumattomuus (ks. vastaavasti tuomio 18.10.2011, Purvis v. parlamentti, T‑439/09, EU:T:2011:600, 59 ja 60 kohta).
161    Käsiteltävässä asiassa kantajat väittävät ensinnäkin, ettei parlamentti tutkinut ennen vuoden 2023 päätöksen tekemistä, loukkasiko eläkkeiden määrän alentaminen parlamentin riippumattomuuden takaamista koskevaa yleistä periaatetta.
162    On kuitenkin muistutettava, että vuoden 2023 päätöksen johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa täsmennetään, että sen sisältämät toimenpiteet on yksilöity ottaen huomioon erityisesti vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän nykyisten tai tulevien edunsaajien edut. Samassa perustelukappaleessa todetaan, että ”lievempiä” toimenpiteitä on tutkittu mutta ne on hylätty riittämättöminä. Lisäksi on muistettava, että vuoden 2023 päätöksessä säädetään mahdollisuudesta korottaa sellaisten entisten jäsenten eläkettä, jotka ovat vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavan eläkkeen määrän alentamisen vuoksi ahdinkotilanteessa, sekä heillä olevasta mahdollisuudesta vaatia vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän kumoamista ja eläkkeen saamista yhtenä ja lopullisena kertasuorituksena.
163    Tässä yhteydessä se, että vuoden 2023 päätöksessä ei nimenomaisesti mainita parlamentaarisen riippumattomuuden takaamista, ei merkitse sitä, ettei parlamentti olisi ottanut sitä huomioon laajemmalla vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän edunsaajien intressien käsitteellä.
164    Toiseksi kantajat väittävät lähinnä, että riittävän eläkkeen myöntämisellä pyritään estämään parlamentin jäseniin kohdistuvat vaikutusyritykset heidän hoitaessaan edustajantointaan ja että tätä tavoitetta ei ole otettu huomioon, koska eläkkeiden määrän alentamisen laajuus laskee eläkkeet riittämättömälle tasolle. He väittävät, että parlamentti ei ole alentanut ohjesäännön mukaisen eläkkeen määrää vastaavassa määrin, vaan että vuoden 2023 päätöksessä mahdollistetaan tämä, kun siinä tunnustetaan, että tällainen alentaminen on sallittua.
165    Yhtäältä kantajat eivät kuitenkaan perustele, miten vuoden 2023 päätöksellä tehty eläkkeen määrän alentaminen johtaisi riittämättömän eläkkeen myöntämiseen siten, että se johtaisi parlamentaarisen riippumattomuuden takaamisen periaatteen loukkaamiseen. Tältä osin on muistutettava, että vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä saatu eläke on lisäeläke, joka lisätään joko jäsenvaltioiden maksamaan eläkkeeseen, jota parlamentti täydentää tarvittaessa, tai parlamentin sen jäsenten kulukorvaussääntöjen liitteen III mukaisesti maksamaan eläkkeeseen (ks. edellä 7 kohta) ja että tähän järjestelmään liittyminen ei ollut pakollista.
166    Toisaalta se seikka, että parlamentti ei ole toteuttanut vastaavaa ohjesäännön mukaisen eläkkeen alentamista koskevaa toimenpidettä, ei ole omiaan osoittamaan, että vuoden 2023 päätöksellä loukataan parlamentaarisen riippumattomuuden takaamisen periaatetta.
167    Tämä väite on näin ollen hylättävä ilman, että on tarpeen lausua parlamentin esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä.
b)     Väite, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
168    Yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukataan, jos kahta henkilöryhmää, joiden tosiasiallisessa ja oikeudellisessa asemassa ei ole olennaisia eroja, kohdellaan eri tavoin tai jos erilaisia tilanteita kohdellaan samalla tavoin (tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 102 kohta).
169    Kantajien mukaan käsiteltävässä asiassa lähinnä se, että vuoden 2023 päätöksellä alennetaan merkittävästi vapaaehtoisesta lisäeläkejärjestelmästä maksettavien eläkkeiden määrää parlamentin talousarvion keventämiseksi ja näin ollen eurooppalaisten veronmaksajien suojaamiseksi, vaikka ohjesäännön mukaisen eläkkeen osalta ei ole toteutettu mitään vastaavaa toimenpidettä, osoittaa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisen, jota ei ole tutkittu ennen kyseisen päätöksen tekemistä.
170    Kuten kantajat itse toteavat, unionin tuomioistuin on jo todennut, että kun otetaan huomioon ohjesäännön mukaisen eläkejärjestelmän ja vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän väliset erot, kun ensin mainittu on pakollinen ja rahoitetaan yksinomaan unionin talousarviosta, toisin kuin jälkimmäinen, niiden väliset erot eivät itsessään merkitse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista näiden kahden eläkejärjestelmän mahdollisista samankaltaisuuksista riippumatta (ks. vastaavasti tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 105 kohta). Toisin kuin kantajat väittävät, se seikka, että unionin tuomioistuin on tehnyt tämän arvioinnin tutkiessaan edellä 76 kohdassa mainitun 10.12.2018 tehdyn sen päätöksen laillisuutta, joka koski vain eläkkeitä, jotka eivät olleet vielä erääntyneet sen voimaantulopäivänä, ei merkitse sitä, ettei sitä voitaisi soveltaa käsiteltävissä asioissa, koska se perustuu vapaaehtoisen lisäeläkejärjestelmän ja ohjesäännön mukaisen eläkejärjestelmän välisiin yleisiin eroihin.
171    Tämä väite on näin ollen hylättävä ilman, että on tarpeen lausua parlamentin esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä.
172    Vuoden 2023 päätöksen lainvastaisuutta koskeva väite on näin ollen hylättävä siltä osin kuin siinä väitetään, että vuoden 2023 päätöksellä loukataan parlamentaarisen riippumattomuuden varmistamisen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteita.
173    Kaikki edellä esitetty huomioon ottaen kanteet on hylättävä.
IV     Oikeudenkäyntikulut
174    Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
175    Koska kantajat ovat hävinneet asian ja parlamentti on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantajat on velvoitettava korvaamaan tämän oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Kanteet hylätään.
2)      Enrique Barón Crespo ja muut kantajat, joiden nimet ovat liitteessä, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Marcoulli
Schwarcz
Madise
Valasidis
Spangsberg Grønfeldt
Julistettiin Luxemburgissa 17 päivänä joulukuuta 2025.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: espanja.
1      Muiden kantajien luettelo on liitetty vain asianosaisille tiedoksi annettuun versioon.