62004CC0339_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šioje byloje Italijos valstybės tarybos ( Consiglio di Stato ) Europos Bendrijų Teisingumo Teismui pateikti klausimai yra suformuluoti atsižvelgiant į laipsniško telekomunikacijų paslaugų rinkos atvėrimo Bendrijoje procesą, panaikinantį nacionalines sienas ir pašalinantį įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas kliūtis.
2. Konkrečiai kalbant, ji nori išsiaiškinti, ar 1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų(2) taip pat taikoma privačiais tikslais tinklą eksploatuojantiems operatoriams, kuriems tokiu atveju yra naudingas direktyvos įtvirtinamas valstybių narių diskrecijos nustatyti mokesčius už tokių leidimų išdavimą ribojimas.
I – Bendrijos teisės aktai
A – Telekomunikacijų liberalizacija Europos bendrijoje
3. Per paskutiniuosius du praėjusio amžiaus dešimtmečius elektroniniai ryšiai tapo viena iš varomųjų ekonomikos jėgų. Bendrijos institucijos nusprendė skatinti jų augimą skatindamos jų liberalizaciją.(3) .
4. Šiuo tikslu jos ėmėsi veiksmų dviem kryptimis: kurdamos lankstesnes rinkas ir derindamos nacionalinius teisės aktus.
5. Pirmosios krypties išeities tašku tapo 1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyva 90/388/EEB dėl konkurencijos telekomunikacijų paslaugų rinkose(4), kuri buvo keičiama keletą kartų(5) . Šis teisės normų rinkinys buvo panaikintas ir pakeistas 2002 m. rugsėjo 16 d. Komisijos direktyva 2002/77/EB(6) .
6. Kiek tai susiję su antrąja kryptimi, kliūčių pašalinimas reikalavo prieigos prie tinklų ir naudojimosi jais sąlygų suderinimo; tai buvo atlikta 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva 90/387/EEB(7), konkurencingai aplinkai pritaikyta 1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/51/EB(8) . 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/21/EB(9), kuri pakeitė minėtas direktyvas, dar labiau pagerina teisinį ir techninį suderinimą.
B – Direktyva 97/13
1. Normos, susijusios su leidimais
7. Kaip pažymėjau išvadoje ISIS Multimedia ir Firma 02
(5 punktas)(10), siekiama liberalizacija nereiškė, kad nacionalinės institucijos neteko turimos galios kontroliuoti taikant atitinkamas leidimų procedūras. Pati Komisija patvirtino, kad šios procedūros, taikant bendrus principus, reglamentuojančius licencijų išdavimą, buvo būtinos plėtojant tinkamą konkurenciją(11) .
8. Išvadoje Albacom ir Infostrada (12) nurodžiau, kad Direktyva 97/13 šią būtinybę užtikrina numatydama tik vieną pasirinkimo variantą, pagrįstą proporcingumo, skaidrumo ir nediskriminavimo principais, siekiant sukurti įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas atitinkančią aplinką (1, 2, 4 ir 11 konstatuojamosios dalys; 3 straipsnio 2 dalis).
9. Atitinkamai laisvė teikti telekomunikacijų paslaugas ir tinklų eksploatavimo liberalizacija yra pagrindiniai direktyvos normose įkūnyti principai. Bendrijos teisės aktų leidėjas siekia, kad šios paslaugos būtų paskirstytos ir naudojamos be trukdžių arba, kur tinka, pagal „bendruosius leidimus“(13), o „individualias licencijas“(14) paversti visuotinių leidimų išimtimis ar papildymais (7 ir 13 konstatuojamosios dalys; 3 straipsnio 3 ir 7 dalys). Abi šios priemonės yra „leidimų“ rūšys(15) .
10. Tam, kad būtų įgyvendinta ši favor libertatis
taisyklė, direktyva neriboja individualių licencijų, kurias valstybės narės gali išduoti, skaičiaus, išskyrus kai tai būtina užtikrinant veiksmingą radijo dažnių naudojimą arba pakankamai numerių. Todėl bet kuris nacionaliniuose teisės aktuose įtvirtintas sąlygas atitinkantis ūkio subjektas turi teisę gauti individualią licenciją (10 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 3 dalis).
2. Mokestinės normos
11. Direktyvos 6 ir 11 straipsniuose laikomasi tos pačios krypties – skatinti konkurenciją telekomunikacijų rinkoje ir, laikantis proporcingumo principo, nenustatyti ūkio subjektams daugiau apribojimų ar rinkliavų nei būtina(16) . Jie atitinkamai pavadinti „Mokesčiai už bendrųjų leidimų procedūras“ ir „Mokesčiai ir apmokėjimas už individualias licencijas“.
12. „6 straipsnis
< ... >
Nepažeisdamos pagal šios direktyvos priedą numatytų finansinių įnašų universaliam paslaugų teikimui užtikrinti tvarkos, valstybės narės užtikrina, kad bet kokie iš ūkio subjektų reikalaujami su leidimų gavimo procedūromis susiję mokesčiai būtų skirti tik tų procedūrų administracinėms, kontrolės ir bendrųjų leidimų schemos įgyvendinimo sąnaudoms padengti. Informaciją apie tokius mokesčius būtina tinkamai ir pakankamai išsamiai paskelbti, kad ją būtų galima lengvai surasti.“
13. „11 straipsnis
< ... >
1. Valstybės narės užtikrina, kad bet kokie iš ūkio subjektų reikalaujami su leidimų gavimo procedūromis susiję mokesčiai būtų skirti tik individualių licencijų išdavimo, administravimo, kontrolės ir įgyvendinimo procedūrų administracinėms sąnaudoms padengti. Mokestis už individualią licenciją turi būti proporcingas atliktam darbui, o informacija apie jį pakankamai išsamiai paskelbta ir lengvai prieinama.
2. Neprieštaraujant 1 daliai, valstybės narės gali, kai naudojami riboti ištekliai, leisti savo nacionalinėms reguliavimo institucijoms nustatyti mokesčius, skirtus optimaliam tokių išteklių panaudojimui garantuoti. Tokie mokesčiai turi būti nediskriminuojantys ir nustatomi visų pirma atsižvelgiant į poreikį skatinti naujų paslaugų plėtrą ir konkurenciją.“
II – Italijos teisės aktai
A – Padėtis iki rinkų atvėrimo
14. 1973 m. Pašto ir telekomunikacijų kodekse(17) buvo nustatyta, kad telekomunikacijų paslaugų teikimas priklauso valstybei, tačiau jas buvo leidžiama netiesiogiai administruoti koncesijos pagrindu (1, 4 ir 183 straipsniai).
15. Jis apėmė viešojo naudojimo telekomunikacijų sistemas, taip pat privačias sistemas, naudojamas tik savininko, kurioms taip pat buvo taikoma koncesija (183 ir 213 straipsniai), o 214 straipsnis nurodo tas, kurių tikslas buvo padėti viešąsias paslaugas teikiančioms bendrovėms.
B – Teisės aktai liberalizavus sektorių
16. Po to, kai Europos bendrijoje buvo pradėtas mano minėtas procesas, 1996 m. spalio 23 d. Dekretu Nr. 545(18) Italijos teisės aktus buvo nurodyta suderinti su Bendrijos teise, visų pirma su Direktyva 96/19. Taisyklės su pakeitimais buvo patvirtintos 1996 m. gruodžio 23 d. Įstatymu Nr. 650(19) .
17. Naujosiomis taisyklėmis buvo panaikintos išimtinės ir specialiosios teisės. Jomis buvo pripažinta kiekvieno ūkio subjekto teisė teikti telekomunikacijų paslaugas administracinių leidimų pagrindu. Šį požiūrį patvirtino 1997 m. liepos 31 d. Įstatymo Nr. 249 dėl telekomunikacijų priežiūros tarnybos įsteigimo ir dėl su telekomunikacijų bei radijo ir televizijos sistemomis susijusių taisyklių patvirtinimo(20) 4 straipsnio 1 ir 2 dalys.
18. 1997 m. rugsėjo 19 d. Respublikos Prezidento dekretu Nr. 318(21) Italijos teisė buvo suderinta su Bendrijos teisėje nustatytais reikalavimais, kuris įsigaliojo 1999 m. sausio 1 dieną.
1. Leidimai ir mokesčio už juos padariniai
19. Bendrųjų leidimų ir individualių licencijų gavimo procedūros yra įtvirtintos minėto dekreto 6 straipsnyje; 6 straipsnio 5, 20 ir 21 dalyse numatytos mokesčių ir valstybės rinkliavų mokėjimo taisyklės:
„5. Rinkliava, kurią ūkio subjektai turi sumokėti dėl bendrųjų leidimų procedūros, turi tik padengti administracines sąnaudas, atsirandančias dėl preliminaraus tyrimo vykdymo, paslaugos administravimo kontrolės ir pačiuose leidimuose numatytų sąlygų laikymosi kontrolės < ... > .
< ... >
20. Nepažeidžiant šio dekreto 3 straipsnyje numatytų finansinių rinkliavų už universalių paslaugų teikimą, ūkio subjektams už individualių licencijų išdavimą nustatyta rinkliava yra skirta tik (licencijos) išdavimo, paslaugos administravimo kontrolės ir pačiose licencijose nustatytų sąlygų laikymosi kontrolės administracinėms sąnaudoms padengti < ... > .
< ... >
21. Jei naudojami riboti ištekliai, institucija gali nustatyti rinkliavas, kuriomis taip pat siekiama garantuoti optimalų tokių išteklių panaudojimą, atsižvelgiant į atitinkamus komercinius aspektus. Tokios rinkliavos turi būti nediskriminuojančios ir visų pirma skirtos skatinti pažangių paslaugų ir konkurencijos vystymąsi < ... > “
20. Šiais trimis atvejais rinkliavos sumą nustato pirmiau minėtu 1997 m. Įstatymu Nr. 249 paskirta institucija priimdama konkretų sprendimą, skelbiamą atsižvelgiant į tuo metu galiojančius teisės aktus, ir 1997 m. Dekreto Nr. 318 19 straipsnio 3 dalies b punkte numatytus reikalavimus(22) .
2. Prašymas suteikti konceciją privataus naudojimo tikslais
21. Dekreto Nr. 218 21 straipsnis naujų taisyklių taikymą išplėtė privatiems tikslams naudojamiems tinklams. Vis dėlto 1998 m. Įstatymo Nr. 448 20 straipsnio 4 dalis jį panaikino ir numatė reglamento, reglamentuojančio telekomunikacijų naudojimą privačiais tikslais, ir kito – susijusioms rinkliavoms, priėmimą 1997 m. Dekreto Nr. 318 6 straipsnio 20 ir 21 dalyse numatytų kriterijų pagrindu; tačiau tokios rinkliavos jokiu būdu negalėjo būti mažesnės nei nustatytos 1998 m., jas padidinus tikėtinos infliacijos lygį atitinkančiu procentu (20 straipsnio 5 ir 6 dalys). Tuo metu turėjo būti taikomas Pašto kodeksas (20 straipsnio 7 dalis).
22. 1997 m. Įstatymo Nr. 249 4 straipsnio 6 dalis numatė, kad bendrovės, turinčios teisę teikti viešąsias paslaugas, kurios savo poreikiams yra įsteigusios telekomunikacijų tinklus, įpareigojamos įsteigti atskirą bendrovę bet kokiai veiklai šiame sektoriuje vykdyti ir, vadovaujantis Įstatymo Nr. 448/98 20 straipsniu, sumokėti privalomus mokesčius.
III – Faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
23. Ente Nazionale Idrocarburi
(toliau – ENI ), turinti teisę teikti viešąsias energijos iš angliavandenilių ir gamtinių dujų gamybos bei paskirstymo paslaugas bendrovė, Pašto kodekso 213 ir 214 straipsnių prasme ilgą laiką buvo vienintelė radijo dažnių privačiam naudojimui, siekiant užtikrinti savo įrenginių ir operatorių apsaugą ir kontrolę, gavėja ir sukūrė bei išplėtojo kompleksinį judriųjų sistemų, rėlinių sistemų ir stacionarių stočių tinklą.
24. Metinis koncesijos mokestis buvo 26 milijardai ITL.
25. 1997 m. gruodžio mėnesį ENI, atsižvelgdama į 1997 m. Įstatymo Nr. 249 4 straipsnio 6 dalį, kaip dukterinę bendrovę įsteigė Nuova Società di Telecomunicazioni Spa
(toliau – NST ), atsakingą už su jos verslu susijusį telekomunikacijų tinklą.
26. 1998 m. birželio 12 d., atsižvelgdamas į 1997 m. Prezidento dekretą Nr. 318, Telekomunikacijų ministras išdavė NST
individualią licenciją teikti viešai prieinamas paslaugas visoje nacionalinėje teritorijoje, teikiamas fiksuotu rėliniu tinklu, kuriam ENI
jau turėjo leidimą, išskyrus judriąsias sistemas. Už šių ryšių naudojimą privačiais tikslais ji sumokėjo koncesijos mokestį (2 107 190 398 ITL), o už naudojimąsi pirmiau minėtais ryšiais ji sumokėjo individualios licencijos mokestį, apskaičiuotą atsižvelgiant į 1998 m. vasario 5 d. Ministro dekretą (1 328 838 000 ITL).
27. Albacom, kuriame ENI
turi 35 % akcijų, NST
įsigijo 1998 m. birželio 30 dieną.
28. 1999 m. vasario 26 d. Telekomunikacijų ministras iš NST
ir ENI, be už individualią licenciją sumokėtų sumų, už 1999 m. pareikalavo sumokėti koncesijos mokestį už naudojimąsi ryšiais privačiais tikslais, įskaitant fiksuotus ryšius, t. y. už bendrai vartotojams skirtus tinklo dažnius. Italijos valdžios institucijos mano, kad NST
veikla palaiko ENI
ir todėl šie ryšiai, būdami bendroji nuosavybė, yra naudojami ribotiems ir konkretiems tikslais, o jos versle viešoji paslauga egzistuoja kartu su privačia sistema(23) .
29. NST šį reikalavimą apskundė Regioniniam administraciniam teismui ( il Lazio Tribunale Amministrativo Regionale ), kuris 2002 m. rugpjūčio 26 d. Sprendimu jos ieškinį atmetė.
30. Consiglio di Stato
buvo pateiktas apeliacinis skundas, kuris sustabdė bylos nagrinėjimą tam, kad pateiktų klausimus Teisingumo Teismui:
„Ar Direktyvoje 97/13/EB numatytiems pagrindiniams principams neprieštarauja nacionalinė tvarka, pagal kurią viešąsias paslaugas teikiančios bendrovės, savo poreikiams ir atlygintinos koncesijos pagrindu anksčiau naudojusios telekomunikacijų tinklus, bet kokiai veiklai telekomunikacijų sektoriuje turi įsteigti atskirą bendrovę, ir nustatanti, jog atskira bendrovė, net jeigu ji turi licenciją teikti viešąsias paslaugas, privalo pereinamuoju laikotarpiu sumokėti papildomą mokestį dėl to, kad telekomunikacijų tinklu naudojasi patronuojanti bendrovė?“
31. Jei atsakymas būtų teigiamas, teismas klausia:
„Ar Bendrijos teisei (kaip ją aiškino Teisingumo Teismas 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendime Albacom ir Infostrada, C‑292/01 ir C‑293/01, Rink. p. I‑9449), neprieštarauja nacionalinė nuostata, pagal kurią (taikomą pereinamuoju laikotarpiu) antro papildomo mokesčio, taikomo dėl veiklos patronuojančios bendrovės naudai, dydis yra proporcingas ankstesnės išimtinės tvarkos, kuriai būdingas telekomunikacijų sistemų viešojo naudojimo ir privataus naudojimo koncesijų atskyrimas, sąlygomis patronuojančios bendrovės mokėtoms sumoms?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
32. Rašytines pastabas byloje dėl prejudicinio sprendimo pateikė bendrovė, kuri yra ieškovė pagrindinėje byloje, Italijos vyriausybė ir Komisija, kurių atstovai 2005 m. rugsėjo 28 d. posėdyje pastabas išsakė žodžiu.
V – Prejudicinių klausimų vertinimas
A – Bylos ribų apibrėžimas
33. Siekiant priimti Consiglio di Stato
prašomą sprendimą, būtina atmesti tas faktines aplinkybes ar teisės klausimus, kurie trukdo suprasti ginčo esmę.
34. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas išdėsto faktines aplinkybes, dėl kurių jis turi priimti sprendimą, šiuo klausimu neminėdamas jokių abejonių. Jis teigia, kad, pereidama iš uždaros telekomunikacijų rinkos į laisvos konkurencijos principu pagrįstą rinką, bendrovė ENI, turėjusi monopoliją gaminti ir tiekti angliavandenilius ir naudojusi privatų tinklą savo reikmėms, įsteigė dukterinę bendrovę ( NST ) tam, kad toliau naudotųsi tinklu vadovaudamasi Italijos teise; šią bendrovę, kuri tuo pačiu metu veikė viešai prieinamoje rinkoje, vėliau įsigijo trečia bendrovė ( Albacom ), kuri ENI
teikė duomenų perdavimo paslaugas, kurias koncesijos pagrindu iš pradžių buvo leista teikti privatiems tikslams.
35. Šis apibūdinimas, kuris yra trumpa nutartyje pateiktų faktinių aplinkybių santrauka, paaiškina, kodėl pirmuoju klausimu Consiglio di Stato
tik išreiškia abejones dėl nacionalinės normos, reikalaujančios, kad atskira bendrovė, kuri savo ruožtu turi licenciją teikti viešąsias telekomunikacijų paslaugas, pereinamuoju laikotarpiu sumokėtų papildomą mokestį dėl to, kad tinklu naudojasi patronuojanti bendrovė, atitikties Direktyvai 97/13, neapibrėždama tokių santykių esmės ar neatskleisdama sąsajų tarp bendrovių. Todėl Italijos vyriausybės ir NST
rašytinėse pastabose pateikti argumentai šiais dviem klausimais yra nereikšmingi.
36. Komisijos manymu, tai yra klausimas, ar pirmiau minėta direktyva taip pat taikoma individualioms licencijoms dėl tinklų naudojimo privačiais tikslais. Toks požiūris į ginčą, kuris nuošalyje palieka konkrečias pagrindinės bylos aplinkybes, yra labiau susijęs su prejudicinio sprendimo procedūros tikslu. Vis dėlto jį galima netgi dar labiau patikslinti, nes leidimo (kurį ENI
anksčiau turėjo tokio pobūdžio naudojimui ir kuris NST, o vėliau Albacom
suteikė teisę imtis tokios veiklos šio ūkio subjekto naudai) įvardijimas kaip „individualios licencijos“ suponuoja Italijos teisės aktų tyrimą, kuris nėra Teisingumo Teismo kompetencijoje.
37. Nacionalinis teismas iš tikrųjų nori sužinoti, ar telekomunikacijų tinklų naudojimas privačiais tikslais patenka į Direktyvos 97/13 taikymo sritį, neatsižvelgiant į leidimo, kuriuo jis paremtas, pobūdį. Šiuo atveju būtinos labai tikslios sąvokos.
B – Terminijos patikslinimas
38. Šalių pateiktose rašytinėse pastabose yra šiek tiek painiavos dėl žodyno. Jose kalbama apie telekomunikacijų tinklus ir paslaugas, apie tokių tinklų įsteigimą ir prieigą prie jų bei paslaugų, ir jie vadinami „viešaisiais“ ir „privačiais“ nedarant skirtumo, tarsi bendrai jie būtų taikomi vienodai.
39. Šiuos terminus būtina išnagrinėti atidžiau tam, kad nustatytume tinkamą prejudicinio sprendimo priėmimo eigą.
40. Telekomunikacijų tinklas reiškia perdavimo sistemas ir, kur tinka, komutavimo įrangą ir kitus išteklius, kurie leidžia perduoti signalus tarp nustatytų galinių taškų laidinėmis, radijo, optinėmis ar kitomis elektromagnetinėmis priemonėmis(24) .
41. Telekomunikacijų paslaugos reiškia paslaugas, kurių teikimas yra signalų perdavimas ir nukreipimas tinklais(25) .
42. Pastarosios gali būti apibūdinamos kaip viešosios ar privačios pagal siūlomų paslaugų turinį(26) ; pirmasis būdvardis apibūdina tas teikiamas paslaugas, kurios vartotojams yra prieinamos nedarant skirtumo(27) . Direktyva 97/33 tai paaiškina plačiau penktoje konstatuojamojoje dalyje nurodydama, kad „viešos“ nereiškia nei nuosavybės teisės, nei riboto siūlomų paslaugų rinkinio, pavadinto „viešieji tinklai“ ar „viešosios paslaugos“, o reiškia bet kokį tinklą ar paslaugą, kurie yra viešai prieinami naudotis trečiosioms šalims“.
43. Trumpai tariant, privačių asmenų rankose esantis tinklas gali būti viešas, kad juo būtų galima teikti visiems vartotojams prieinamas paslaugas.
44. Šiame kontekste atsakant į klausimą, ar Direktyva 97/13 taikoma tik tokios rūšies tinklui, ar ji taip pat taikoma privatiems tinklams, būtina išnagrinėti tikslus, kurių su šiuo sektoriumi susijusia Bendrijos teise siekė įstatymų leidėjas.
C – Teleologinis telekomunikacijų direktyvų aiškinimas
45. Kryptis, kurios buvo laikytasi Direktyvose 90/387 ir 90/388, atspindėjo siekį sukurti bendrą telekomunikacijų paslaugų rinką, kurioje būtų užtikrintas laisvas paslaugų judėjimas be jokių apribojimų, išskyrus bendro viešojo intereso tikslus. Tikslas buvo sukurti ir operatoriams, ir vartotojams konkurencingą rinką(28) .
46. Vis dėlto kadangi išeities taškas buvo visiškai skirtingas, apribotas tam tikriems ūkio subjektams suteiktų išimtinių ar specialiųjų teisių(29), atrodė tikslinga skatinti laipsnišką liberalizacijos procesą, kuris, su pereinamaisiais laikotarpiais, buvo baigtas, dėl paslaugų ir infrastruktūrų pasiūlos, 1998 m. sausio 1 dieną(30) .
47. Tai yra Direktyvos 97/13 atžvilgiu nerimą keliantis pagrindas, kuri, vadovaujantis pirmiau minėtu sprendimu Albacom ir Infostrada, siekia palengvinti naujų operatorių patekimą į rinką apribojant valstybių narių galią nustatyti mokestines rinkliavas ūkio subjektams už tam tikrų leidimų išdavimą (35 ir 36 punktai).
48. Todėl, kai valstybės narės suteikia bendrąjį leidimą ar individualią licenciją, jos gali nustatyti tik direktyvoje numatytus mokesčius (išvados Albacom ir Infostrada
28, 47 ir 50 punktai).
49. Būtent tai ir turima galvoje sprendime Albacom ir Infostrada, kai teigiama, jog Direktyva 97/13 draudžia bet kokią nacionalinę nuostatą, kuri reikalauja, kad licencijų turėtojai sumokėtų kitokias ir papildomas rinkliavas negu tos, kurios numatytos jos 6 ir 11 straipsniuose, vien tik todėl, kad jie turi tokias licencijas(31) .
50. Vis dėlto, jei leidimas apima telekomunikacijų tinklo naudojimą visiškai ar iš dalies privačiais tikslais, kuriame iš esmės nėra nei konkurentų, nei laisvos konkurencijos, o turėtojas veikia savarankiškai, nes paslaugos, patenkančios į „autopaslaugų“ ar „heteropaslaugų“ sistemą, turi vienintelį administratorių ir vienintelį naudotoją, nebelieka priežasčių riboti valstybės teisės nustatyti rinkliavas. Todėl Direktyva 97/13 šiai situacijai, kuri nepatenka į jos tikslus, netaikoma; ją taikant būtų pažeistas subsidiarumo principas, kurio Bendrija siekia laikytis telekomunikacijų srityje, kaip tai numatyta šios Direktyvos antroje konstatuojamojoje dalyje.
51. Reikia priminti tai, ką rašiau išvados Albacom ir Infostrada 51 punkte: Direktyvos 97/13 derinamojo vaidmens pagrindas yra EB 2 straipsnis, nes valstybių narių mokesčių įstatymų skirtumai kelia pavojų jos siekiamų tikslų įgyvendinimui. Mokesčių derinimas nėra Europos Sąjungos tikslas, bet jos kūrimo priemonė. Skirtingas to paties mokestinio įvykio mokestinis vertinimas valstybėse narėse, tikėtina, sukeltų didelių konkurencijos iškraipymų, kurie paveiktų asmenų, kapitalo ir prekių judėjimo laisvę bei laisvę teikti paslaugas.
52. Trumpai tariant, manau, kad Direktyva 97/13 valstybei narei nedraudžia nustatyti mokesčio bendrovei, turinčiai tinklo, kuriame nėra sudarytos laisvos ir atviros rinkos sąlygos, koncesiją – todėl ji suteikta tik vienam naudotojui. Consiglio di Stato
turi įvertinti, ar taip yra pagrindinėje byloje. Atsižvelgiant į šiuos argumentus, Bendrijos teisė neturėtų kištis į kriterijus, kurie nacionalinėje teisėje naudojami apskaičiuojant rinkliavos sumą.
53. Komisijos ir bendrovės, kuri buvo ieškovė pirminėje byloje, pasiūlytas alternatyvus sprendimas privestų prie paradoksalaus rezultato, nes normomis, kurios buvo priimtos naujų ūkio subjektų, siekiančių įsisteigti sektoriuje, apsaugai, pasinaudotų ūkio subjektas, užimantis specialią ar išimtinę padėtį vienoje iš uždarų nuo konkurentų jo dalių, ir pašalintų viešai prieinamus potencialiai ribotus išteklius, pavyzdžiui, radijo dažniai ar numeriai.
54. Tokia nelogiška pasekmė pakenktų suderintų teisės aktų tikslams ir paneigtų jų išplėtotus argumentus, pateisinančius jų parengimą darant nuorodą į direktyvų aiškinimą, kuris bet kuriuo atveju nėra tinkamas.
D – Sisteminio ir pažodinio aiškinimo netinkamumas
55. Bendrijos teisės aktų leidėjo vartojami terminai nepateikia tvirtų gairių, nes, kaip minėjau išvados 26 išnašoje, nėra visiškai nuoseklūs.
56. Be to, tam tikrų direktyvų ištraukų tyrimas – visų pirma direktyvų, kurios skatino rinkos atvėrimą nuo 1998 m. sausio 1 d., – negali turėti pirmenybės pripažinto tikslo savo turinį orientuoti į telekomunikacijų rinkos liberalizaciją, atžvilgiu(32) .
57. Pagaliau normų, priimtų dėl laisvos konkurencijos aplinkos, nedera naudoti kaip pagrindinių gairių aiškinant taisykles, priimtų reguliuoti laipsnišką procesą sukuriant lankstesnes rinkas, – tai taip pat apima ir Italijos teisės aktus, kuriuos Consiglio di Stato
turi aiškinti pagrindinėje byloje(33) . Direktyvos 2002/21 pirmoje konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad „dabartinė telekomunikacijų reguliavimo sistema sėkmingai sukūrė sąlygas veiksmingai konkurencijai telekomunikacijų sektoriuje pereinant nuo monopolio prie visiškos konkurencijos“. Konkretūs bruožai, kurie praeityje buvo pateisinami dėl išimtinių ar specialių teisių egzistavimo, neturi prasmės aplinkoje, kurioje nėra išimtinių teisių, nes, neatsižvelgiant į tai, ar jie taikomi visiems subjektams(34), Bendrijoje yra užtikrinama laisva konkurencija ir pagrindinės judėjimo laisvės.
VI – Išvada
58. Atsižvelgdamas į pirmiau pateiktus svarstymus siūlau, kad Teisingumo Teismas pateiktų Consiglio di Stato
tokį atsakymą:
„1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/12/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų valstybei narei pereinamuoju laikotarpiu nedraudžia reikalauti sumokėti kitą nei nurodytieji direktyvoje mokestį už tinklo, kuriam netaikomos laisvos ir atviros rinkos sąlygos, naudojimą privačiais tikslais, o nacionalinio įstatymų leidėjo nustatyti rinkliavos apskaičiavimo kriterijai Bendrijos teisės požiūriu yra nereikšmingi.“
(1) .
(2)  –	OL L 117, 1997, p. 15.
(3)  –	„Žaliojoje knygoje dėl telekomunikacijų paslaugų ir įrenginių bendros rinkos plėtojimo“ (KOM (1987) 290 (galutinis)) Komisija įsipareigojo dėl būsimos vieningos rinkos; ji pakvietė visus pirmaujančius operatorius pradėti diskusiją šiuo klausimu ir pareikalavo laipsniškai atverti sektorių, tuo pačiu metu garantuojant piliečių teisę gauti naudos iš modernių telekomunikacijų sistemų (p. 6, 16 ir toliau).
(4)  –	OL L 192, 1990, p. 10.
(5)  –	Pirmieji pakeitimai, ypač dėl palydovinių ryšių, buvo padaryti 1994 m. spalio 13 d. Komisijos direktyva 94/46/EB (OL L 268, 1994, p. 15). 1995 m. spalio 18 d. Komisijos direktyva 95/51/EB (OL L 256, 1995, p. 49) panaikino apribojimus naudoti kabelinės televizijos tinklus teikiant jau liberalizuotas telekomunikacijų paslaugas. Tais pačiais metais 1995 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 95/62/EB (OL L 321, 1995, p. 6) sukūrė atviro tinklo teikimo sąlygas balso telefonijos paslaugoms. Direktyva 90/388 buvo vėl pakeista 1996 m. sausio 16 d. Komisijos direktyva 96/2/EB (OL L 20, 1996, p. 59) tam, kad būtų įtrauktos judriosios ir individualios telekomunikacijų paslaugos ir sistemos. 1996 m. kovo 13 d. Komisijos direktyva 96/19/EB (OL L 74, 1996, p. 13) pakeitė 1990 metų nuostatą, kad sektoriuje būtų įgyvendinta visiška konkurencija. Paskutinis pakeitimas buvo padarytas 1999 m. birželio 23 d. Komisijos direktyva 1999/64/EB (OL L 175, 1999, p. 39), kurios tikslas buvo užtikrinti, kad to paties operatoriaus nuosavybės teise turimi telekomunikacijų tinklai ir kabelinės televizijos tinklai būtų valdomi per atskirus teisės subjektus.
(6)  –	2002 m rugsėjo 16 d. Komisijos direktyva 2002/77/EB dėl konkurencijos elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų rinkose (OL L 249, 2002, p. 21).
(7)  –	1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva 90/387/EEB dėl telekomunikacijų paslaugų vidaus rinkos sukūrimo, įgyvendinant atvirojo tinklo teikimo nuostatą (OL L 192, 1990, p. 1).
(8)  –	OL L 295, 1997, p. 23. Tos pačios krypties laikomasi 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 97/33/EB dėl telekomunikacijų tinklų sujungimo siekiant užtikrinti universaliąsias paslaugas ir sąveiką vadovaujantis atvirojo tinklo teikimo (ATT) nuostatomis (OL L 199, 1997, p. 32). 1992 m. birželio 5 d. Tarybos direktyva 92/44/EEB (OL L 165, 1992, p. 27) ir 1998 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/10/EB (OL L 101, 1998, p. 24), kurios tokį teikimą išplečia skirtosioms linijoms ir atitinkamai balso telefonijai, priklauso šiai direktyvų grupei.
(9)  –	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 33). Dabartinė reguliavimo sistema užbaigiama dviejomis Europos Parlamento ir Tarybos direktyvomis: 2002 m. kovo 7 d. Direktyva 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva) (OL L 108, 2002, p. 7) ir tos pačios datos Direktyva 2002/22/EB (OL L 108, 2002, p. 51) dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių (Universaliųjų paslaugų direktyva).
(10)
–	2004 m. gruodžio 9 d. Išvada ISIS Multimedia ir Firma 02
sujungtose bylose C‑327/03 ir C‑328/03; Sprendimas priimtas 2005 m. spalio 20 dieną (sujungtos bylos C‑327/03 ir C‑328/03, Rink., p. I‑08877).
(11)
–	1995 m. sausio 25 d. „Žalioji knyga dėl telekomunikacijų infrastruktūros ir kabelinės televizijos tinklų liberalizacijos“, 2 dalis, Briuselis (KOM (1994) 682 (galutinis)), p. 61 ir toliau. Taip pat 1999 m. lapkričio 10 d. Komisijos komunikatas „Į naują elektroninių ryšių infrastruktūros ir susijusių paslaugų sistemą – 1999 metų ryšių apžvalga“, Briuselis (KOM (1999) 539 (galutinis), p. 25).
(12)  –	2002 m. gruodžio 12 d. Išvada Albacom ir Infostrada sujungtose bylose C‑292/01 ir C‑293/01 (2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimas (sujungtos bylos C‑292/01 ir C‑293/01, Rink., p. I‑9449), kurios 2–7 punktai yra beveik pažodžiui pakartoti šios išvados 8–13 punktuose, taip pat yra išvadoje ISIS Multimedia y Firma 02 .
(13)
–	Vadovaujantis direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a punkto pirmąja pastraipa, „Bendrasis leidimas“ reiškia „leidimą, nereikalaujantį iš suinteresuotos bendrovės prieš pradedant naudotis su juo susijusiomis teisėmis gauti aiškiai išreikštą nacionalinės reguliavimo institucijos sutikimą, nepriklausomai nuo to, ar jis suteikiamas grupine licencija, ar bendromis teisės normomis ir nepriklausomai nuo to, ar reikalaujama registracijos“.
(14)
–	„Individuali licencija“ reiškia „nacionalinės reguliavimo institucijos išduotą leidimą, kuriuo bendrovei suteikiamos specialios teisės arba kuriame nustatomi specialūs įpareigojimai bendrovės veiklai, prireikus papildantys bendrojo leidimo sąlygas, kai įmonei neleidžiama naudotis atitinkamomis teisėmis negavus išankstinio nacionalinės reguliavimo institucijos pritarimo“ (direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a punkto antroji pastraipa).
(15)  –	Direktyva šį paskutinį terminą apibrėžia kaip „bet kokius leidimus, nustatančius specifines telekomunikacijų sektoriui teises ir pareigas ir leidžiančius bendrovėms teikti telekomunikacijų paslaugas bei, kur reikia, steigti ir (arba) valdyti telekomunikacijų tinklus šioms paslaugoms teikti < ... > “ (2 straipsnio 1 dalies a punkto 1 pastraipa).
(16)
–	Sąlygos, kurios gali būti nustatytos leidimuose, yra apibrėžtos direktyvos priede.
(17)  –	Patvirtintas 1973 m. kovo 29 d. Prezidento dekretu Nr. 156 („Gazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana“) (toliau – GURI), 1973 m. gegužės 3 d. paprastas priedas Nr. 13, p. 2).
(18)
–	GURI, 1996 m. spalio 23 d. paprastas priedas Nr. 249, p. 33.
(19)
–	GURI, 1996 m. gruodžio 23 d. paprastas priedas Nr. 300, p. 16.
(20)
–	GURI, 1997 m. liepos 31 d. paprastas priedas Nr. 177, p. 5.
(21)
–	GURI, 1997 m. rugsėjo 22 d. paprastas priedas Nr. 221, p. 5.
(22)  –	1998 m. vasario 5 d. priimtame dekrete (GURI, 1998 m. kovo 17 d., Nr. 63, p. 27) Iždo, biudžeto ir ekonominio planavimo ministras 1997 m. Prezidento dekreto Nr. 318 6 straipsnio pagrindu nustatė, kad individualios licencijos turėtojas valstybei privalo sumokėti: a) licencijos išdavimo ir suteikimo sąnaudas padengiančią įmoką, mokamą prašymo pateikimo metu (3 straipsnis); b) kasmetinį mokestį už patikrinimus ir kontrolę (4 straipsnis); c) kasmetinį mokestį už naudojamus ribotus išteklius (5 straipsnis) ir d) kasmetinį mokestį už numerių, būtinų naudojimui, skirstymą (6 straipsnis). 1998 m. gruodžio 23 d. Įstatymo Nr. 448 20 straipsnio 3 dalis, nustatanti viešąsias finansines stabilizavimo ir plėtros priemones (1999 metų Biudžetinis įstatymas) (GURI, 1998 m. gruodžio 29 d., Nr. 302, paprastas priedas, p. 5) patvirtina, kad nuo 1999 m. sausio 1 d. Pašto Kodekso 188 straipsnis netaikomas viešąsias paslaugas atitinkamoje rinkoje teikiantiems ūkio subjektams. Vis dėlto 20 straipsnio 2 dalis nustato „viešųjų telekomunikacijų tinklų įrengimo ir tiekimo, viešųjų telefonijos paslaugų ir judriųjų bei asmeninių ryšių paslaugų tiekimo mokestį“, kurio dydis apskaičiuojamas kaip procentas (3 proc. 1999 metais, 2,7 proc. 2000 metais, 2,5 proc. 2001 metais, 2 proc. 2002 metais ir 1,5 proc. 2003 metais), skaičiuojamas nuo visų praėjusiais metais tiektų telekomunikacijos paslaugų apyvartos.
(23)  –	Consiglio di Stato
nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodo: „Kalbant apie faktines aplinkybes, po tyrimo, paskirto abiejuose bylos etapuose dėl apelianto jau naudojamo tinklo savybių ir struktūros ir licencijos turėtojo NST
(ir vėliau perduoto jo teisių perėmėjui Albacom ), paaiškėjo, kad po pirminės konfigūracijos tinkle dėl technologinės ir komercinės plėtros įvyko pasikeitimų, pasireiškusių radijo linijų pašalinimais ir pakeitimais, kurios, be to, yra sujungtos ir integruotos į Albacom
tinką, o šį, be radijo linijų, sudaro ir kabelinės bei optinės linijos. Vėlgi, kiek tai susiję su faktinėmis aplinkybėmis, būtina pažymėti, kad ENI
turėjo pranešti, jog trečiųjų šalių naudojimasis tinklu nepaveikė jau vykdomos veiklos ir kad visi įrenginiai, jau įrengti instituciniais tikslais, o konkrečiai kalbant, atlikti su žmogaus gyvybės apsauga susijusias funkcijas, funkciškai ir struktūriškai atitiko naujų naudotojų poreikius“.
(24)  –	1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyvos 90/387 2 straipsnio 2 dalis; 1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/51 redakcija. 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/21, atspindinti technologines naujoves, tarp šių elektromagnetinių priemonių įtraukia palydovines ir, antžeminiuose tinkluose, judriojo ryšio sistemas (2 straipsnio a punktas).
(25)  –	1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyvos 90/387 (1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/51 redakcijoje) 2 straipsnio 3 dalis; 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/33 2 straipsnio 1 dalies d punktas; 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21 2 straipsnio c punktas; 2002 m. rugsėjo 16 d. Komisijos direktyvos 2002/77 1 straipsnio 3 dalis.
(26)  –	Šis sąvokų dviprasmiškumas atsirado Direktyvose 90/387 ir 90/388, kurios „viešąjį telekomunikacijų tinklą“ iš pradžių apibrėžė kaip „viešąją telekomunikacijų infrastruktūrą, kuri leidžia perduoti signalus < ... > “ (2 straipsnio 3 dalis ir atitinkamai 1 straipsnio 1 dalies 3 pastraipa), vartojant nuosavybės kriterijų. Vis dėlto šių normų formuluotės, remiantis Direktyvomis 97/51 ir 96/19 padarytais pakeitimais, nurodo (2 straipsnio 2 dalies 2 paragrafas ir atitinkamai 1 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa) tinklus, „visiškai ar iš dalies“ naudojamus teikti „ viešai prieinamas telekomunikacijų paslaugas“. Šis apibrėžimas išlaikytas Direktyvose 97/33 (2 straipsnio 1 dalies b punktas), 2002/21 (2 straipsnio d punktas) ir 2002/77 (1 straipsnio 2 dalis).
(27)  –	Tinklas yra viešasis, jei juo teikiamos viešosios paslaugos, o tai reiškia, kad paslaugos yra prieinamos kiekvienam (Direktyvos 90/388, pakeistos Direktyva 96/19, 1 straipsnio 1 dalies trečioji ir ketvirtoji pastraipos). Direktyva 2002/77 „viešai prieinamomis elektroninių ryšių paslaugomis“ laiko tas, kurios „prieinamos visuomenei“ (1 straipsnio 4 dalis). „Naudotojas“ yra apibrėžtas Direktyvos 90/387 2 straipsnio 1 dalyje (Direktyvos 97/51 redakcija); Direktyvos 97/33 2 straipsnio 1 dalies e punkte ir Direktyvos 2002/21 2 straipsnio h punkte, kuris nurodo juridinį ar fizinį asmenį, naudojantį ar pageidaujantį naudotis viešai prieinama elektroninių ryšių paslauga.
(28)  –	Tai numatyta Direktyvos 90/387 1, 4 ir 6 konstatuojamosiose dalyse ir Direktyvos 90/388 1 konstatuojamojoje dalyje.
(29)  –	Direktyvos 90/388 2–4 konstatuojamosios dalys trumpai apibūdina tam tikru metu egzistuojančio scenarijaus sampratą.
(30)  –	Direktyvos 97/33 1 konstatuojamoji dalis.
(31)  –	Sprendimas mini tik individualias licencijas ir Direktyvos 97/13 11 straipsnį, bet jo motyvuojamoji dalis taip pat taikoma bendriesiems leidimams ir 6 straipsniui.
(32)  –	Tas faktas, kad Direktyva 90/387, į kurią nukreipia Direktyva 97/13, išskiria (Direktyvos 97/51 redakcijos 2 straipsnyje) apskritai telekomunikacijų tinklus ir ypač viešuosius telekomunikacijų tinklus, nors pirminė versija nurodo tik pirmuosius, neparodo, kaip teigia Komisija, kad po šio pakeitimo ji nedarant skirtumo taikoma visoms šioms telekomunikacijų rūšims. Direktyvos 90/387 1 straipsnio 1 dalis, kuri įtvirtina siekį suderinti „atviros ir veiksmingos prieigos prie viešųjų telekomunikacijų tinklų ir, kur reikalinga, prie viešųjų telekomunikacijų paslaugų, bei jų naudojimo sąlygas“, liko nepakeista. Taip pat nesvarbu, kad Direktyvos 97/13 2 konstatuojamosios dalies pabaigoje nurodomi bendrieji principai, „taikomi visiems leidimams, kurių reikalaujama bet kokiai telekomunikacijų paslaugai teikti ir bet kokiai tokioms paslaugoms teikti reikalingai telekomunikacijų infrastruktūrai kurti ir (arba) jai valdyti“. Šie būdvardžiai turi būti laikomi suderinamais su direktyvos tikslais su sąlyga, kad jie vartojami konkurencingos, o ne privačios, skirtos vienam konkrečiam ūkio subjektui rinkos kontekste.
(33)  –	Nacionalinis teismas abiejuose klausimuose pabrėžia, kad rinkliava yra laikina.
(34)  –	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/20/EB (OL L 108, 2002, p. 21) nustato visų elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimus, „neatsižvelgiant į tai, ar jie teikiami visuomenei, ar ne“ (4 konstatuojamoji dalis).