62011CC0292
GENERALINIO ADVOKATO
NIILO JÄÄSKINEN IŠVADA,
pateikta 2013 m. gegužės 16 d. (
1
)
Byla C‑292/11 P
Europos Komisija
prieš
Portugalijos Respubliką
„Apeliacinis skundas — SESV 258 straipsnis — Teisingumo Teismo sprendimo vykdymas — Portugalijos Respublikos nesiėmimas priemonių, būtinų įvykdyti sprendimą, kuriuo nustatytas įsipareigojimų neįvykdymas — SESV 260 straipsnis — Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo Portugalijos Respublika įpareigojama sumokėti periodinę baudą — Komisijos atliekamas priemonių, kurių valstybė narė ėmėsi siekdama įvykdyti Teisingumo Teismo sprendimą, vertinimas — Komisijos kompetencija sprendimo pagal SESV 260 straipsnį įvykdymo srityje“
1.
Šioje byloje į Teisingumo Teismą pirmą kartą kreipiamasi dėl klausimo, susijusio su pagal SESV 260 straipsnį priimtų sprendimų įvykdymo priemonėmis. Svarbiausia problema pagrindinėje byloje yra tai, kad SESV nėra nė vienos specialiosios normos, nustatančios procedūrą, taikytiną kilus valstybės narės ir Europos Komisijos ginčui dėl įvykdant tokį sprendimą mokėtinų sumų išieškojimo.
2.
Ginčas šioje byloje buvo susijęs su Portugalijos Respublikos netinkamu 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo (
2
) perkėlimu, dėl kurio Komisija pareiškė ieškinį šiai valstybei narei pagal EB 226 straipsnį (dabar – SESV 258 straipsnis). 2004 m. spalio 14 d. Sprendime Komisija prieš Portugaliją (
3
) (toliau – 2004 m. sprendimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo) Teisingumo Teismas pripažino, kad nepanaikinusi 1967 m. lapkričio 21 d. Dekreto įstatymo Nr. 48 051, numatančio nuostolių atlyginimą dėl Bendrijos viešųjų pirkimų teisės ar ją perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims tik įrodžius kaltę ar apgaulę (toliau – Dekretas įstatymas Nr. 48 051), Portugalijos Respublika neįvykdė pagal minėtą direktyvą jai kylančių įsipareigojimų. Manydama, kad Portugalijos Respublika neįvykdė šio sprendimo, Komisija vėliau pareiškė ieškinį pagal EB 228 straipsnio 2 dalį (dabar – SESV 260 straipsnio 2 dalis). 2008 m. sausio 10 d. Sprendime Komisija prieš Portugaliją (
4
) (toliau – 2008 m. sprendimas dėl įvykdymo) Teisingumo Teismas pripažino, kad 2004 m. sprendimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo nebuvo įvykdytas, ir skyrė Portugalijos Respublikai periodinę baudą, mokėtiną, kol 2004 m. sprendimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo bus visiškai įvykdytas.
3.
Atlikdama minėto sprendimo įvykdymo priežiūros procesą ir vadovaudamasi savo kompetencija biudžeto srityje pagal EB 274 straipsnį (dabar – SESV 317 straipsnis), 2008 m. lapkričio 25 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2008) 7419 galutinis dėl nurodymo sumokėti periodines baudas, kurios skirtos vykdant 2008 m. sausio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimą Komisija prieš Portugaliją (C-70/06, Rink. p. I-1) (
5
) (toliau – ginčijamas sprendimas). Kilus Portugalijos Respublikos ir Komisijos ginčui dėl 2004 m. sprendimui dėl įsipareigojimų neįvykdymo įvykdyti priimtų priemonių apimties, Portugalijos Respublika pareiškė ieškinį Europos Bendrijų pirmosios instancijos teisme dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
4.
Apeliaciniame skunde Komisija prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2011 m. kovo 29 d. Bendrojo Teismo sprendimą Portugalija prieš Komisiją (
6
) (toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Bendrasis Teismas patenkino Portugalijos Respublikos ieškinį ir panaikino ginčijamą sprendimą. Šiame apeliaciniame skunde Komisija nurodė du pagrindus. Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje Komisija kaltina Bendrąjį Teismą, kad padarė teisės klaidą, nes nepagrįstai apribojo atitinkamas Komisijos ir Bendrojo Teismo kompetencijas Teisingumo Teismo sprendimų įvykdymo srityje pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį. Pirmojo pagrindo antroje dalyje Komisija kaltina Bendrąjį Teismą, kad padarė dar vieną teisės klaidą, nes siaurai ir nevisiškai išaiškino 2008 m. sprendimo dėl įvykdymo rezoliucinę dalį. Galiausiai antrajame pagrinde Komisija nurodo, kad skundžiamo sprendimo motyvai nepakankami ir prieštaringi.
5.
Taigi ši byla susijusi su nenagrinėtu klausimu, kiek Komisija gali vertinti įsipareigojimų pažeidimui nutraukti nacionalinių valdžios institucijų priimtų priemonių pakankamumą, ir, atsižvelgdama į tai, tam tikrais atvejais nuspręsti, kad išnyko pareiga mokėti periodinę baudą. Taigi Teisingumo Teismo prašoma atsakyti į klausimą, susijusį su valstybei narei kylančių įvykdymo pareigų pobūdžiu ir apimtimi, taikant pagal SESV 258 straipsnį priimto sprendimo rezoliucinę dalį.
I – 2004 m. sprendimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir 2008 m. sprendimas dėl įvykdymo bei tolesnė procedūra
6.
2004 m. sprendime dėl įsipareigojimų neįvykdymo Teisingumo Teismas nusprendė:
„Nepanaikinusi <...> Dekreto įstatymo Nr. 48 051 <...>, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal <...> Direktyvą 89/665 <...>“.
7.
2008 m. sprendimo dėl įvykdymo 16 ir 17 punktuose Teisingumo Teismas nurodė, kad, atsižvelgiant į 2004 m. sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo rezoliucinės dalies tekstą, siekiant išsiaiškinti, ar Portugalijos Respublika priėmė priemones, leidžiančias įvykdyti šį sprendimą, reikia nustatyti, ar Dekretas įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas. Todėl minėto sprendimo 19 punkte jis pripažino, kad, pasibaigus 2005 m. liepos 13 d. pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, Portugalijos Respublika dar nebuvo panaikinusi šio dekreto įstatymo. Be to, to paties sprendimo 36 straipsnyje Teisingumo Teismas pastebėjo, kad, kaip per 2007 m. liepos 5 d. posėdį patvirtino Portugalijos vyriausybės atstovas, minėtas dekretas įstatymas tada dar galiojo.
8.
Atsižvelgdamas į tai, Teisingumo Teismas nusprendė:
„1.
Nepanaikinusi <…> Dekreto įstatymo Nr. 48 051 <…>, Portugalijos Respublika nepriėmė priemonių, būtinų siekiant įvykdyti [2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo], dėl to neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį.
2.
Įpareigoti Portugalijos Respubliką sumokėti Komisijai <…> 19392 eurų [periodinę baudą] už kiekvieną dieną, kurią vėluojama įvykdyti [2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo] nuo šio sprendimo paskelbimo iki [minėto 2004 m. sprendimo] įvykdymo.
<...>“
9.
2008 m. sausio 28 d. vykusiame susitikime su Komisijos pareigūnais Portugalijos valdžios institucijų atstovai teigė, kad paskelbus 2007 m. gruodžio 31 d. priimtą Įstatymą Nr. 67/2007, kuriuo panaikintas Dekretas įstatymas Nr. 48 051, Portugalijos Respublika priėmė visas reikiamas priemones įvykdyti 2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Todėl ši valstybė narė pažymėjo turinti mokėti periodinę baudą tik už laikotarpį nuo 2008 m. sprendimo dėl įvykdymo priėmimo, t. y. 2008 m. sausio 10 d., iki Įstatymo Nr. 67/2007 įsigaliojimo, t. y. iki 2008 m. sausio 30 dienos. Komisija iš esmės gynė teiginį, kad Įstatymas Nr. 67/2007 nėra tinkama ir pakankama 2004 m. sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo įvykdymo priemonė.
10.
2008 m. liepos 15 d. Komisija Portugalijos valdžios institucijoms išsiuntė raštą (
7
), kuriame, vykdant 2008 m. sprendimą dėl įvykdymo, pareikalavo sumokėti 2753664 eurų periodinę baudą už laikotarpį nuo 2008 m. sausio 10 d. iki gegužės 31 d., nes minėtos valdžios institucijos dar nepriėmė visų priemonių įvykdyti 2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo (
8
).
11.
2008 m. rugpjūčio 4 d. raštu Portugalijos valdžios institucijos pateikė atsakymą į Komisijos pateiktą prašymą sumokėti baudą. Jos pakartojo savo požiūrį, kad paskelbus Įstatymą Nr. 67/2007 ir jam įsigaliojus jos priėmė visas priemones, kurių reikėjo įvykdyti 2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Jos nurodė, kad vis dėlto sutiko pakeisti Įstatymą Nr. 67/2007 ir priimti 2008 m. liepos 17 d. Įstatymą Nr. 31/2008, kuriuo pirmą kartą keičiamas Įstatymas Nr. 67/2007, kad ginčas būtų nutrauktas ir būtų baigtos diskusijos su Komisija dėl klausimo, kaip aiškinti Įstatymą Nr. 67/2007. Be to, jos nurodė, kad Įstatymo Nr. 31/2008 2 straipsnyje nustatytas įstatymo galiojimas atgaline data nuo 2008 m. sausio 30 dienos. Tai reiškia, kad Portugalijos teisės sistema buvo suderinta su 2004 m. sprendimu dėl įsipareigojimų neįvykdymo nuo 2008 m. sausio 30 dienos. Dėl šios priežasties Portugalijos valdžios institucijos iš esmės paprašė iš naujo įvertinti periodinės baudos sumą ir atskaitos tašku laikyti 2008 m. sausio 30 dieną.
12.
Ginčijamu sprendimu, apie kurį Portugalijos Respublikai pranešta 2008 m. lapkričio 26 d. Generalinio sekretoriato raštu, Komisija iš esmės nurodė, kad, jos nuomone, Įstatymu Nr. 67/2007 nebuvo tinkamai įvykdytas 2004 m. sprendimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir minėtą sprendimą Portugalijos institucijos įvykdė tik Įstatymu Nr. 31/2008, todėl, atsižvelgiant į tai, jog šis įstatymas įsigaliojo 2008 m. liepos 18 d., įsipareigojimų nevykdymo pabaigos data laikoma 2008 m. liepos 18 diena. Todėl ji patvirtino reikalavimą sumokėti 2008 m. liepos 15 d. Vidaus rinkos ir paslaugų generalinio direktorato rašte nurodytą periodinę baudą. Be to, Komisija pareikalavo sumokėti papildomą 911424 eurų sumą už laikotarpį nuo 2008 m. birželio 1 d. iki liepos 17 dienos.
II – Bendrojo Teismo sprendimas ir procesas Teisingumo Teisme šioje byloje
13.
Portugalijos Respublika pateikė ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2009 m. sausio 26 d., dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
14.
Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas visų pirma pripažino turintis jurisdikciją nagrinėti tokį ieškinį pagal EB 225 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą (dabar – SESV 256 straipsnio pirma pastraipa). Vis dėlto Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 66 ir 67 punktuose patikslino, kad įgyvendindamas šią jurisdikciją jis negali kėsintis į EB 226 ir 228 straipsniuose įtvirtintą išimtinę Teisingumo Teismo jurisdikciją, todėl neturės teisės spręsti klausimo dėl valstybės narės įsipareigojimų nevykdymo pagal EB sutartį, kurio anksčiau nesprendė Teisingumo Teismas.
15.
Nagrinėdamas bylos esmę, Bendrasis Teismas, pirma, vadovaudamasis 2008 m. sprendimo dėl įvykdymo rezoliucinės dalies tekstu, skaitomu kartu su šio sprendimo 16–19 punktuose Teisingumo Teismo išdėstytais motyvais, skundžiamo sprendimo 68–70 punktuose nusprendė, jog Portugalijos Respublikai pakako panaikinti Dekretą įstatymą Nr. 48 051, kad įvykdytų 2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir kad periodinė bauda buvo mokėtina iki tokio panaikinimo datos. Atsižvelgdamas į tai, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 71 ir 72 punktuose nustatė, kad Komisija nesilaikė 2008 m. sprendimo dėl įvykdymo rezoliucinės dalies, kai pripažino, jog, pirma, Įstatymo Nr. 67/2007, kuriuo buvo panaikintas minėtas dekretas įstatymas, priėmimas nebuvo pakankama priemonė įvykdyti 2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, ir, antra, Portugalijos Respublika įvykdė šį sprendimą tik nuo 2008 m. liepos 18 d., t. y. įsigaliojus Įstatymui Nr. 31/2008. Dėl šių priežasčių Bendrasis Teismas nusprendė, kad ginčijamą sprendimą reikia panaikinti.
16.
Antra, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 80 ir paskesniuose punktuose atmetė Komisijos argumentą, kad 2004 m. sprendimu dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir 2008 m. sprendimu dėl įvykdymo Teisingumo Teismas ne tik įpareigojo Portugalijos Respubliką panaikinti Dekretą įstatymą Nr. 48 051, bet ir pareikalavo suderinti nacionalinės teisės aktus su Direktyvos 89/665 reikalavimais tam, kad būtų nutrauktas įsipareigojimų neįvykdymas.
17.
Trečia, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 90 punkte pripažino, jog didesnės diskrecijos Komisijai vykdant pagal EB 228 straipsnio 2 dalį priimtą Teisingumo Teismo sprendimą suteikimas reikštų, kad Bendrajame Teisme valstybei narei užginčijus Komisijos vertinimą, kuris yra platesnis nei Teisingumo Teismo sprendimo rezoliucinė dalis, Bendrasis Teismas neišvengiamai turėtų priimti sprendimą dėl nacionalinės teisės akto suderinamumo su Sąjungos teise. Tačiau toks vertinimas priklauso išimtinei Teisingumo Teismo, o ne Bendrojo Teismo jurisdikcijai.
18.
Atsižvelgęs į visus minėtus argumentus Bendrasis Teismas patenkino Portugalijos Respublikos ieškinį ir panaikino ginčijamą sprendimą.
19.
2011 m. birželio 9 d. Komisija pareiškė nagrinėjamą apeliacinį skundą, paremtą šios išvados 4 punkte nurodytais dviem pagrindais. 2011 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Čekijos Respublikai, Vokietijos Federacinei Respublikai, Graikijos Respublikai, Ispanijos Karalystei, Prancūzijos Respublikai, Nyderlandų Karalystei, Lenkijos Respublikai ir Švedijos Karalystei buvo leista įstoti į bylą palaikyti Portugalijos Respublikos reikalavimus.
20.
2013 m. kovo 5 d. posėdyje buvo išklausytos Čekijos, Graikijos, Ispanijos, Prancūzijos ir Švedijos vyriausybės, Portugalijos Respublika ir Komisija.
III – Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su teisės klaida siaurai aiškinant Teisingumo Teismo sprendimo rezoliucinę dalį
21.
Atsižvelgdamas į pirmojo pagrindo antroje dalyje Komisijos pateikiamo klausimo opumą, norėčiau Komisijos pateiktą pirmąjį pagrindą pradėti nagrinėti nuo šios antros dalies. Iš tiesų manau, kad atsakymas į antrą dalį turės reikšmingos įtakos atsakymui į pirmojo pagrindo pirmą dalį.
A – Šalių argumentai
22.
Pirmojo pagrindo antroje dalyje Komisija kaltina Bendrąjį Teismą, kad padarė teisės klaidą, nes nevisiškai ir formaliai išaiškino 2008 m. sprendimo dėl įvykdymo rezoliucinę dalį ir taip nepagrįstai susiaurino 2004 m. sprendime dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir 2008 m. sprendime dėl įvykdymo Teisingumo Teismo pripažinto įsipareigojimų neįvykdymo objektą. Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 69 punkte neteisingai nusprendė, kad, vadovaujantis minėta rezoliucine dalimi, Portugalijos Respublikai pakako panaikinti Dekretą įstatymą Nr. 48 051, kad įvykdytų 2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, ir kad periodinė bauda buvo mokėtina iki panaikinimo datos.
23.
Komisija, priešingai, teigia, jog 2004 m. sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo rezoliucinėje dalyje aiškiai reikalaujama, kad Portugalijos Respublika priimtų priemones, būtinas įvykdyti minėtą sprendimą. Bendrasis Teismas turėjo patikrinti šią aplinkybę, o ne tik pripažinti, kad minėtas dekretas įstatymas buvo panaikintas, ypač kai dėl šio panaikinimo dar buvo sukurta ir teisinė spraga Portugalijos teisėje.
24.
Iš tiesų Komisija mano, kad, siekdama patikrinti, ar Portugalijos Respublika įvykdė 2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, patvirtintą 2008 m. sprendimu dėl įvykdymo, ji teisingai vertino Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumą su Direktyva 89/665, ir, pripažinusi, jog Portugalijos teisės aktuose nuostolių atlyginimas ir toliau galimas tik įrodžius kaltę ar apgaulę, nusprendė, kad įsipareigojimai dar nebuvo įvykdyti (
9
).
25.
Portugalijos Respublika savo ruožtu tvirtina, kad Bendrasis Teismas teisingai aiškino minėtų Teisingumo Teismo sprendimų apimtį. Iš tiesų nustačiusi Portugalijos Respublikai nepagrįstus įsipareigojimus ir nevertinusi nenagrinėto klausimo, susijusio su Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumu su Sąjungos teise, Komisija viršijo savo kompetenciją per nagrinėjamą įvykdymo procedūrą.
B – Vertinimas
26.
Visų pirma svarbu aptarti kontekstą, kuriam esant Komisija yra įgaliota vykdyti kontrolę paskelbus Teisingumo Teismo sprendimus pagal SESV 258 ir 260 straipsnius.
27.
Kaip nurodė generalinis advokatas K. Roemer, ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo „yra susijęs ne su kaltės ar moralės klausimais, o tik su teisinės situacijos išaiškinimu“ (
10
). Vis dėlto akivaizdu, kad per laiką procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo gerokai pasikeitė ir nutolo nuo tikslo būti norminiam ir objektyviam instrumentui (
11
). Vis dažniau ja naudojamasi ginčyti ne vien teisės normų neįvykdymą, bet ir nacionalinių valdžios institucijų veiksmus bei praktiką. Iš administracinės praktikos kylantis pažeidimas (
12
) bei struktūrinio ir bendro pažeidimo samprata (
13
) yra du minėtą raidą atspindintys pavyzdžiai. Todėl nekyla klausimų, kad pagal SESV 258 straipsnį priimto sprendimo rezoliucinė dalis gali apimti platų teisinių ar faktinių reiškinių, kurie yra Sąjungos teisės pažeidimai, ratą ir netgi paprastą patvirtinimą, kad nacionalinės teisės nuostata yra nesuderinama su Sąjungos teise. Todėl Teisingumo Teismas įsipareigojimų neįvykdymą gali apibrėžti įvairiai.
28.
Manau, kad svarbiausias principas, kuriuo turi būti grindžiami Komisijos veiksmai vykdant kontrolės kompetenciją paskelbus sprendimą pagal SESV 260 straipsnį, yra įvykdymo principas, t. y. pagal SESV 258 straipsnį priimto pirmojo sprendimo rezoliucinės dalies veiksmingas įgyvendinimas. Taigi Komisija negali peržengti Teisingumo Teismo pirmajame sprendime apibrėžto įsipareigojimų neįvykdymo ribų.
29.
Tai reiškia, kad Komisijos kompetencijos apimtis būtinai kyla iš pagal SESV 258 straipsnį ir pagal SESV 260 straipsnį priimtų sprendimų rezoliucinių dalių teksto. Tai neužkerta kelio prireikus rezoliucinės dalies tekstą aiškinti atsižvelgiant į sprendimo motyvus. Vis dėlto toks aiškinimas negali išplėsti minėtos rezoliucinės dalies apimties, nes Teisingumo Teismo sprendimo res judicata principo objektyvi apimtis negali būti platesnė nei rezoliucinė dalis (
14
). Kalbant apie sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, jo rezoliucinę dalį reikia aiškinti atsižvelgiant ir į Komisijos ieškinį, ir į tai, kaip šį ieškinį išnagrinėjo Teisingumo Teismas.
30.
Kita vertus, priešingai, nei posėdyje nurodė visų pirma Prancūzijos ir Švedijos vyriausybės, manau, kad nereikia taikyti papildomų kriterijų, kaip antai akivaizdaus neįvykdymo arba siauro Teisingumo Teismo sprendimo rezoliucinės dalies aiškinimo. Užtenka tik atsižvelgti į valstybės narės pareigą imtis teisinių arba faktinių veiksmų, kaip ją apibrėžė Teisingumo Teismas pagal SESV 258 straipsnį priimtame sprendime, kuriame pripažįstamas įsipareigojimų neįvykdymas.
31.
Taigi, kalbant apie su teisės aktais susijusius įsipareigojimų neįvykdymus, mano manymu, reikia skirti du atvejus. Pirmuoju atveju Teisingumo Teismas pripažįsta, kad Sąjungos teisė buvo pažeista, nes nacionalinėje teisės sistemoje liko galioti Sąjungos teisei prieštaraujanti nuostata. Tokiu atveju šis teismas nuspręstų, kad nepanaikinusi šios nuostatos valstybė narė pažeidė pagal Sąjungos teisę jai kylančius įsipareigojimus.
32.
Antruoju atveju įsipareigojimai neįvykdomi dėl neteisingo Sąjungos teisės akto perkėlimo; kai nėra priimtos nacionalinės perkeliančios nuostatos, perkeliama nevisiškai arba neteisingai. Tuomet Teisingumo Teismas, jei taikytina, nustato šiuo klausimu reikšmingas nacionalinės teisės normas. Kad pašalintų taip pripažintą įsipareigojimų neįvykdymą, valstybė narė turi priimti priemones, kuriomis siekiama ir panaikinti nagrinėjamą nuostatą, ir priimti naują su Sąjungos teise suderinamą aktą.
33.
Neretai minėti du įsipareigojimų neįvykdymo atvejai susilieja, pavyzdžiui, kai valstybė narė nepanaikina direktyvai prieštaraujančių teisės aktų ir nepriima jai perkelti reikalingų teisės nuostatų.
34.
Vertinant bendriau, Teisingumo Teismo sprendimo rezoliucinėje dalyje apibrėžta pareiga gali reikšti rezultato įsipareigojimą ir norminiu lygiu, kurį sudarytų įstatymų arba kitų teisės aktų panaikinimas ir (arba) priėmimas (
15
), ir faktiniu lygiu (
16
). Tai reiškia, kad, pirma, Komisija gali patikrinti, ar naujai priimtos nacionalinės priemonės yra tinkamos visiškai perkelti atitinkamą Sąjungos teisės nuostatą. Antra, Komisija turi teisę nagrinėti faktines aplinkybes, kaip dažnai atsitinka aplinkos srityje.
35.
Be to, kaip teisingai nurodo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 81 punkte, Teisingumo Teismo sprendime apibrėžtos pareigos veikti įvykdymas niekaip neriboja Komisijos kompetencijos šiuo klausimu. Iš tiesų Komisija turi įsitikinti, kad atitinkama valstybė narė nepriėmė priemonių, kurių turinys yra toks pats kaip priemonių, dėl kurių Teisingumo Teismas jau priėmė sprendimą. Taigi minėtos valstybės narės įvykdyti „kosmetiniai“ pakeitimai tikrai neturi išvengti Komisijos kontrolės.
36.
Dėl tos pačios priežasties manau, kad sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo, susijusio su atitinkamų nacionalinių nuostatų nepaikinimu, tinkamo įvykdymo gali nepakakti norint užtikrinti priimtiną atitinkamos direktyvos perkėlimą. Kitaip tariant, siekiant visiškai ir teisingai perkelti Sąjungos teisės nuostatą, dėl kurios buvo vykdoma procedūra pagal SESV 258 straipsnį, gali reikėti platesnės apimties priemonės nei nagrinėjamų nacionalinių nuostatų panaikinimas. Vis dėlto tokia išvada negali išplėsti sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo objektyvios taikymo srities, nes pareigos įvykdyti apimtis visuomet priklauso nuo to, kaip Teisingumo Teismas apibrėžė įsipareigojimų neįvykdymą, kuriuo kaltinama.
37.
Mano manymu, tik taip galima užtikrinti teisinį saugumą ir Teisingumo Teismo sprendimų galią. Teisinio saugumo reikalavimas tampa dar svarbesnis, kai, kaip šioje byloje, valstybėms narėms nustatomi piniginiai įpareigojimai.
38.
Šiuo atveju 2004 m. sprendime dėl įsipareigojimų neįvykdymo Teisingumo Teismas aiškiai pripažino nesuderinamu su Sąjungos teise tai, kad Portugalijos teisės sistemoje liko galioti Dekretas įstatymas Nr. 48 051, pagal kurį, prieštaraujant Direktyvos 89/665 nuostatoms, nuostolių atlyginimas dėl Bendrijos viešųjų pirkimų teisės ar ją perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims galimas tik įrodžius kaltę ar apgaulę.
39.
Iš tiesų Komisijos ieškinio dalykas buvo apibrėžtas plačiau, nes ši institucija prašė Teisingumo Teismo nustatyti, kad „teisingai ir visiškai neperkėlusi Direktyvos 89/665 <...> Portugalijos Respublika pažeidė pagal Bendrijos teisę jai kylančius įsipareigojimus“.
40.
Vis dėlto iš 2004 m. sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo 18 straipsnio matyti, kad ginčo dalykas buvo aiškiai apibrėžtas per ikiteisminę procedūrą. Iš tiesų, pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, Komisija nusprendė, kad „įsipareigojimų neįvykdymas apima tik Dekreto įstatymo Nr. 48 051 nepanaikinimą“. Be to, minėto sprendimo 20 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad „Komisija mano, jog Portugalijos Respublika turėjo panaikinti“ minėto dekreto įstatymo tekstą, kad įvykdytų Direktyvą 89/665.
41.
2004 m. sprendime dėl įsipareigojimų neįvykdymo Teisingumo Teismas nusprendė, kad „nepanaikinusi Dekreto įstatymo Nr. 48 051, <...> Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 89/665/EEB 1 straipsnio 1 dalį ir 2 straipsnio 1 dalies c punktą“.
42.
Taigi, pareikšdama ieškinį prieš Portugalijos Respubliką pagal EB 228 straipsnį, Komisija iš pradžių rėmėsi šia aplinkybe. Komisija iš tiesų nurodė, kad „dėl to, jog Portugalijos Respublika nepanaikino Dekreto įstatymo Nr. 48 051, ji nesiėmė priemonių, būtinų užtikrinti [2004 m. sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo] vykdymą“ (
17
). Vis dėlto man atrodo, kad diskusiją dėl Direktyvos 89/665 perkėlimo kokybės Komisija pradėjo jau ieškinyje pagal SESV 260 straipsnį (
18
).
43.
Tačiau Teisingumo Teismas 2008 m. sprendimo dėl įvykdymo 17 punkte nusprendė, kad „vykstant šiam procesui dėl įsipareigojimų neįvykdymo, siekiant išsiaiškinti, ar Portugalijos Respublika priėmė priemones, leidžiančias įvykdyti [2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo]“, reikia nustatyti, ar Dekretas įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas. Teisingumo Teismas taip pat atmetė Portugalijos valdžios institucijų argumentą, kad perkėlimas jau buvo užtikrintas kitomis nacionalinės teisės nuostatomis. Iš tiesų 2008 m. sprendimo dėl įvykdymo 23 punkte Teisingumo Teismas nurodė, kad įsipareigojimų neįvykdymas, kuriuo kaltinama, kyla iš faktinės aplinkybės, jog nacionalinėje teisės sistemoje lieka galioti Dekretas įstatymas Nr. 48 051.
44.
Todėl reikia pripažinti, kad skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas tinkamai įvykdė savo kontrolės pareigą.
45.
Iš tikrųjų Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 67 punkte teisingai nurodė, kad, nagrinėdamas ieškinį dėl panaikinimo, jis negalės spręsti klausimo dėl valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB sutartį, kurio anksčiau nesprendė Teisingumo Teismas. Nėra reikalo įrodyti, kad nagrinėdamas Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumo su Sąjungos teise klausimą Bendrasis Teismas kištųsi į Teisingumo Teismo išimtinę jurisdikciją pagal SESV 258 straipsnį.
46.
Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 81 punkte taip pat teisingai priminė, kad „vykdydama Teisingumo Teismo sprendimą, kuriuo valstybei narei skirta periodinė bauda, Komisija turi įvertinti valstybės narės priimtas priemones Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti, kad, be kita ko, įsitikintų, jog įsipareigojimų neįvykdžiusi valstybė narė iš naujo nepriėmė priemonių, kurių turinys toks pats kaip ir priemonių, dėl kurių Teisingumo Teismas jau priėmė sprendimą“. Vis dėlto minėto sprendimo 82 punkte jis, nepadaręs jokios teisės klaidos, nurodė, kad „šios diskrecijos įgyvendinimas neturi pažeisti nei valstybių narių teisių, ypač procesinių, kurios numatytos EB 226 straipsniu nustatytoje procedūroje, nei Teisingumo Teismo išimtinės jurisdikcijos priimti sprendimą dėl nacionalinės teisės suderinamumo su Bendrijos teise“.
47.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Komisijos pirmojo pagrindo antrą dalį atmesti kaip nepagrįstą.
IV – Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su neproporcingu atitinkamos Komisijos ir Bendrojo Teismo kompetencijos ribojimu
A – Šalių argumentai
48.
Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje Komisija iš esmės ginčija Bendrojo Teismo taikytą jos kompetencijos kontroliuoti, ar valstybė narė įvykdė pagal SESV 260 straipsnį priimtą Teisingumo Teismo sprendimą, apimties aiškinimą. Komisija kaltina Bendrąjį Teismą, jog pripažino, kad siekiant įvykdyti pagal minėtą Sutarties straipsnį priimtą sprendimą valstybės narės priimtų naujų teisės aktų turinio vertinimas bet kuriuo atveju priklauso Teisingumo Teismo išimtinei jurisdikcijai, ir, kilus Komisijos ir minėtos valstybės narės ginčui, dėl jo turi būti pradėta nauja procedūra pagal SESV 258 straipsnį.
49.
Pirma, Komisijos teigimu, skundžiamo sprendimo 87–89 punktuose atėmęs iš jos galimybę įvertinti Įstatymo Nr. 67/2007 turinį, siekiant patikrinti, ar Portugalijos Respublika įvykdė 2004 m. sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir taip nutraukė įsipareigojimų nevykdymą, Bendrasis Teismas nepagrįstai apribojo Komisijos kompetenciją iki „vien formalios kontrolės“, skirtos nustatyti, ar Dekretas įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas, ar ne.
50.
Be to, įsipareigojimų neįvykdymo procedūros, ypač periodinės baudos skyrimo procedūros, veiksmingumas būtų pažeistas, jei, kilus Komisijos ir valstybės narės ginčui dėl to, ar šios valstybės narės priimtais teisės aktais įvykdomas pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimtas sprendimas, kaip nurodo Bendrasis Teismas, Komisija turėtų pareikšti naują ieškinį Teisingumo Teisme pagal SESV 258 straipsnį, kad jis galėtų atlikti naujų nuostatų kontrolę.
51.
Antra, Komisija kaltina Bendrąjį Teismą, kad nepagrįstai apribojo savo paties jurisdikciją ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolės srityje. Be kita ko, Bendrasis Teismas turėjo išnagrinėti Komisijos pateiktą Portugalijos Respublikos priimtų naujų teisės aktų vertinimą, kad galėtų konkrečiai patikrinti, ar priėmusi ginčijamą sprendimą Komisija iš tiesų neperžengė įsipareigojimų neįvykdymo objekto ribų ir nepadarė klaidų, kai pripažino, jog įsipareigojimai dar nebuvo įvykdyti.
52.
Portugalijos Respublika ginčija Komisijos argumentus ir nurodo, kad priėmusi ginčijamą sprendimą ir jame pareiškusi nuomonę dėl Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumo su Sąjungos teise Komisija išplėtė ginčo objektą ir viršijo savo įgaliojimus patikrinimo, ar buvo įvykdytas 2008 m. sprendimas dėl įvykdymo, srityje. Teikdama pirmenybę sprendimo priėmimui, o ne SESV numatytam ieškinio pareiškimui teisme, Komisija taip pat pažeidė Portugalijos Respublikos teisę į gynybą, nes iš šios valstybės narės atėmė galimybę gintis per SESV 258 straipsnyje numatytą ikiteisminę procedūrą. Be to, tariamo nepagrįsto Bendrojo Teismo jurisdikcijos apribojimo klausimu Portugalijos Respublika pažymi, kad galimas pirmosios instancijos teismo atliktas Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumo su Sąjungos teise vertinimas būtų nesuderinamas su SESV 260 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros vykdomuoju pobūdžiu.
B – Vertinimas
1. Pradinės pastabos
53.
Atsižvelgiant į tai, kad šiame ieškinyje keliamos problemos anksčiau nebuvo nagrinėtos, ir, nepaisant šiam apeliaciniam skundui taikomų procedūros apribojimų, mano manymu, Teisingumo Teismas negali nenagrinėti išankstinio klausimo, susijusio su Komisijai suteiktų įgaliojimų pobūdžiu pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimtų sprendimų įvykdymo srityje. Nors Komisijos kompetencijos reikalauti tokio Teisingumo Teismo sprendimo įvykdymo, kylančios iš SESV 317 straipsnyje numatytų įgaliojimų biudžeto srityje (
19
), iš esmės neginčija nė viena šalis, reikėtų plačiau išanalizuoti tokio požiūrio į jurisdikcijos padalijimo tarp Bendrojo Teismo ir Teisingumo Teismo pasekmes. Nagrinėjamoje byloje minėtas klausimas glaudžiai susijęs su Komisijos įgaliojimų apimties problematika, kuri yra svarbiausias šio ginčo elementas.
54.
Neginčijama, kad pagrindas dėl institucijos, priėmusios aktą asmens nenaudai, nekompetencijos yra susijęs su viešąja tvarka, todėl Teisingumo Teismas gali jį išnagrinėti savo iniciatyva (
20
). Iš tiesų, „kalbant apie su Komisijos kompetencija susijusią išvadą, [klausimą dėl nekompetencijos] teismas turi išnagrinėti savo iniciatyva, jei nė viena šalis neprašo to padaryti“ (
21
).
55.
Galiausiai iš rašytinių pastabų ir pasisakymų posėdyje aiškiai matyti, kad, nesant Sutarčių nuostatų, valstybėms narėms kelia nerimą Teisingumo Teismo atsakymo šioje byloje pasekmės, atsižvelgiant į jų teisę į gynybą, atitinkamus finansinius interesus ir silpną procedūrinę padėtį Teisingumo Teismui paskelbus sprendimą pagal SESV 260 straipsnį, kuriuo joms skiriama periodinė bauda.
56.
Manau, kad šiuo klausimu reikia pateikti tikslias nuorodas, siekiant apibrėžti pagal SESV 258 ir 260 straipsnius priimtų Teisingumo Teismo sprendimų įvykdymo kontrolę ir patikslinti Komisijos įgaliojimų šioje srityje ribas.
57.
Be to, nereikia pamiršti, kad Teisingumo Teismui nusprendus, jog pagal SESV 260 straipsnį priimtų sprendimų įvykdymo srityje Komisija neturi kompetencijos priimti sprendimų valstybių narių nenaudai, visą Komisijos apeliacinį skundą reikėtų atmesti kaip neveiksmingą. Iš tikrųjų tam, kad Bendrąjį Teismą būtų galima kaltinti, jog per siaurai aiškino Komisijos kompetenciją, tokia kompetencija turi apskritai egzistuoti.
2. Komisijos ir Bendrojo Teismo kompetencijų apimtis
a) Skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo taikytas požiūris
58.
Susipažinus su skundžiamo sprendimo tekstu visų pirma reikia pripažinti, kad Bendrasis Teismas tikrai nepriėmė bendro pobūdžio sprendimo dėl Komisijos kompetencijos apimties pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimtų sprendimų įvykdymo procedūros srityje, tačiau tik kruopščiai nagrinėjo pagrindinę bylą. Todėl pritariu, be kita ko, Portugalijos, Čekijos, Ispanijos ir Švedijos vyriausybių ginamai pozicijai, kad apeliaciniame skunde kaltindama Bendrąjį Teismą, jog apribojo jos įgaliojimus apskritai, Komisija greičiausiai klaidingai aiškino skundžiamą sprendimą.
59.
Iš tiesų Bendrasis Teismas kaip tik vengė išdėstyti bendro pobūdžio teoriją, susijusią su Komisijos kompetencijos šioje srityje apimtimi. Priešingai, jis teisingai ir laikydamasis kompetencijos suteikimo principo vertino Portugalijos Respublikos įsipareigojimų, kylančių iš pagal SESV 258 straipsnį priimto 2004 m. sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo rezoliucinės dalies, patvirtintos pagal SESV 260 straipsnį priimtu 2008 m. sprendimu dėl įvykdymo, apimtį.
60.
Todėl Bendrasis Teismas neapribojo Komisijos kompetencijos iki „vien formalios kontrolės“, kaip teigia ši institucija; jis nusprendė, kad nagrinėjamoje byloje kompetencija apima tik nacionalinės teisės aktų panaikinimo patikrinimą, bet nesuteikia teisės kontroliuoti nacionalinės teisės pagal Direktyvą 89/665.
b) Du klausimai, susiję su Komisijos kompetencija atsižvelgiant į pagal SESV 260 straipsnį priimtus įvykdytus sprendimus ir Bendrojo Teismo bei Teisingumo Teismo atitinkamų jurisdikcijų padalijimo pasekmėmis
61.
Apeliaciniame skunde Komisija daugiausia dėmesio skiria savo kompetencijos apimčiai per Teisingumo Teismo sprendimo, kuriuo pripažįstamas įsipareigojimų neįvykdymas ir skiriama piniginė sankcija, įvykdymo kontrolės procedūrą.
62.
Šiuo klausimu reikia atskirti du vis dėlto tarpusavyje susijusius klausimus, t. y. pirma, Komisijos turimą kompetenciją išieškoti vykdant pagal SESV 260 straipsnį priimtą sprendimą į Sąjungos biudžetą mokėtinas sumas ir, antra, jos kompetenciją priimti sprendimus valstybių narių nenaudai, kuriais įvertinamos priemonės, minėtų valstybių narių priimtos, kai jos vykdo pagal SESV 258 ir 260 straipsnius priimtų Teisingumo Teismo sprendimų rezoliucines dalis.
63.
Atsiliepime į apeliacinį skundą Portugalijos Respublika teigia, kad jos ir Komisijos ginčas Bendrajame Teisme susijęs ne su Teisingumo Teismo sprendimo įvykdymu, bet su nauju klausimu dėl nacionalinės teisės suderinamumo su Sąjungos teise. Todėl Portugalijos Respublika mano, kad Komisija šiuo atveju pasirinko neteisingą ginčo sprendimo priemonę ir turėjo pasinaudoti SESV 258 straipsnyje numatyta teismine procedūra.
64.
Todėl man atrodo, kad pagrindinis šio proceso klausimas yra nustatyti, ką apima Teisingumo Teismo sprendimo, kuriuo pripažįstamas valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas, įvykdymo sąvoka. Pirmiausia tam reikia įvertinti valstybių narių tam turimas priemones ir paskelbus Teisingumo Teismo sprendimą pagal SESV 258 straipsnį joms kylančius įsipareigojimus. Vėliau reikia apibrėžti po Teisingumo Teismo sprendimo pagal SESV 260 straipsnį paskelbimo vykdytiną procedūrą ir nustatyti šiuo klausimu kompetentingą instituciją.
65.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad pagal SESV 280 ir 299 straipsnius Teisingumo Teismo sprendimai vykdomi privaloma tvarka. Tačiau šios nuostatos taikytinos tik asmenims, „išskyrus valstybes“. Taigi piniginės sankcijos nesumokėjimo arba ginčo dėl pagal SESV 258 arba 260 straipsnius priimto Teisingumo Teismo sprendimo įvykdymo atvejais prievartinis sprendimo vykdymas prieš valstybę narę negalimas, atsižvelgiant į SESV 299 straipsnio tekstą ir valstybių suverenitetą bei jurisdikcijos nepriklausomumą.
66.
Taip pat reikia priminti, kad SESV 260 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta procedūra yra speciali teisminė Teisingumo Teismo sprendimų vykdymo procedūra (
22
). Iš tikrųjų, kitaip nei pagal SESV 258 straipsnį priimto deklaratyvaus pobūdžio sprendimo, kuriuo siekiama pripažinti ir nutraukti atitinkamos valstybės narės neteisėtus veiksmus, procedūros pagal SESV 260 straipsnį tikslas yra tik įsipareigojimų nevykdančią valstybę narę paskatinti įvykdyti ankstesnį sprendimą dėl įsipareigojimų nevykdymo ir prireikus taikyti atitinkamas pinigines sankcijas (
23
).
67.
Dėl pirmosios dalies, t. y. mokėtinų sumų išieškojimo, Komisijos kompetenciją apibrėžti nesunku. Ji logiškai išplaukia iš SESV 317 straipsnyje, vadovaudamasi kuriuo Komisija vykdo Sąjungos biudžetą, šiai institucijai skirto uždavinio (
24
). Iš tiesų, kaip ir kiekviena šalis, dėl kurios Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą, Europos Sąjunga, atstovaujama už biudžeto vykdymą atsakingos institucijos, turi įgaliojimus reikalauti sumokėti jai mokėtinas sumas, įskaitant periodines baudas.
68.
Taigi Komisija turi teisę pateikti „sąskaitą“ valstybei narei, vadovaudamasi pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimto Teisingumo Teismo sprendimo rezoliucine dalimi. Šiuo klausimu nesvarbu, kad rengiant minėtą sąskaitą reikalingi skaičiavimai arba kitos panašios operacijos. Iš tiesų tokias operacijas dažnai būtina atlikti norint tinkamai įvykdyti sprendimą, pavyzdžiui, apskaičiuoti palūkanas arba tiksliai nustatyti mokėjimo pareigos apimtį, kai vykdytiname sprendime ji apibrėžta abstrakčiau.
69.
Nagrinėjamu atveju Teisingumo Teismas 2008 m. sprendimu dėl įvykdymo priteisė Portugalijos Respublikai į „Europos Bendrijos nuosavų lėšų“ sąskaitą Komisijai sumokėti periodinę baudą. Teisingumo Teismas pats pasirinko Komisiją kaip kompetentingą instituciją, kuriai mokėtina periodinė bauda. Todėl ši institucija turi teisę ne tik pripažinti, kad buvo pareiga sumokėti tam tikrą piniginės sankcijos sumą, nes nebuvo įvykdytas 2008 m. sprendimas dėl įvykdymo, bet ir reikalauti, kad atitinkama valstybė narė ją sumokėtų.
70.
Mano manymu, tokios Komisijos kompetencijos pripažinimas nepažeidžia būtinybės užtikrinti teisminę valstybių narių apsaugą, nes Komisijos sprendimui akivaizdžiai taikoma Bendrojo Teismo kontrolė.
71.
Kita vertus, kalbant apie antrąją dalį, t. y. Komisijos kompetenciją vertinti Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti priimtas priemones, kaip jau esu pažymėjęs, toks vertinimas turi atitikti įsipareigojimo neįvykdymo apimtį, atsispindinčią pagal SESV 258 straipsnį priimto Teisingumo Teismo sprendimo rezoliucinėje dalyje, prireikus ją aiškinant remiantis minėto sprendimo motyvais.
72.
Dėl Bendrojo Teismo jurisdikcijos apimties šiuo atveju reikia tik pažymėti, kad jam gali būti suteikta jurisdikcija aiškinti (
25
) pagal SESV 258 ir 260 straipsnius Teisingumo Teismo priimtus sprendimus. Taigi Bendrajam Teismui pripažįstami savarankiški įgaliojimai vertinti faktines išvadas, kuriomis grindžiama anksčiau Teisingumo Teismo pateikta išvada dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Iš tiesų, atsižvelgiant į tai, kad didelė dalis įsipareigojimų neįvykdymo atvejų yra faktinio pobūdžio, Teisingumo Teismas turi įvertinti tai, jog su faktinėmis aplinkybėmis susiję klausimai gali nepatekti į jo jurisdikciją nagrinėti apeliacinį skundą dėl Bendrojo Teismo sprendimo, kuriame vertinamas Komisijos sprendimo dėl eigos vykdant Teisingumo Teismo sprendimą ir būtinybės toliau mokėti periodinę baudą teisėtumas.
c) Teisių gynimo priemonės kilus ginčui pagal SESV 260 straipsnį priimto Teisingumo Teismo sprendimo vykdymo etape – naujo ieškinio pareiškimas pagal SESV 258 straipsnį
73.
Tiesa tai, jog Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad, kilus ginčui dėl pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimto sprendimo, kuriuo nustatoma periodinė bauda, įvykdymo, Komisija turi pareikšti naują ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį. Vis dėlto manau, kad nors toks požiūris yra tikslus ir teisiškai pagrįstas, jis yra platesnis ir iš dalies nepatrauklus. Jis taip pat gali susilpninti piniginių sankcijų poveikį, paties Teisingumo Teismo sprendimų galią ir kelti abejonių atsižvelgiant į res judicata principą.
74.
Vis dėlto padėtis pasikeistų, jei Komisija privalėtų pareikšti naują ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kai ginčas su valstybe nare pagal SESV 260 straipsnį priimto Teisingumo Teismo sprendimo įvykdymo etape kyla dėl priemonių, kurios, nors ir susijusios su Teisingumo Teismo pripažintu įsipareigojimų neįvykdymu, peržengia jo objekto ribas, atsispindinčias pirmojo sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo rezoliucinėje dalyje.
75.
Manau, kad šiuo atveju taip ir yra.
76.
Šiame procese Vokietijos vyriausybė nurodė naujo ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį galimybę, kad būtų išnagrinėtas naujų Portugalijos įstatyme Nr. 31/2008 įtvirtintų teisės nuostatų dėl atsakomybės suderinamumas su Direktyva 89/665. Tokį požiūrį rekomenduoja ir Portugalijos vyriausybė.
77.
Iš tiesų, mano manymu, neginčytina, kad Teisingumo Teismas nenagrinėjo Portugalijos teisės sistemoje įsigaliojusių naujų nuostatų dėl atsakomybės, siekdamas patikrinti jų suderinamumą su Sąjungos teise. Todėl manau, kad Komisija turi pareikšti naują ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį, nes jos ir valstybės narės ginčas peržengia pagal SESV 258 straipsnį Teisingumo Teismo priimto sprendimo rezoliucinėje dalyje apibrėžtas ribas.
78.
Man tai atrodo būtina siekiant nepažeisti valstybių narių teisės į gynybą. Kaip teisingai pastebi Vokietijos vyriausybė, pareiškiant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį reikia pradėti naują procesą, nes nauji kaltinimai pateikti dėl procesui vykstant priimtų priemonių, kuriomis siekta patenkinti Komisijos pateiktus prieštaravimus (
26
).
79.
Be to, Čekijos vyriausybės pastabose aiškiai atsispindi Komisijos kompetencijos apimties šiuo klausimu problema. Minėta vyriausybė nurodo, kad pagal po 2008 m. sprendimo dėl įvykdymo paskelbimo likusius galioti Portugalijos teisės aktus nuostolių atlyginimas galimas tik jei pateikiami kaltės ar apgaulės įrodymai. Tačiau 2004 m. sprendime dėl įsipareigojimų neįvykdymo Teisingumo Teismo nurodyta problema buvo susijusi su įrodinėjimo našta, o ne su pačiu reikalavimu įrodyti kaltę. Priėmus Įstatymą Nr. 67/2007, Portugalijos teisėje buvo įtvirtinta kaltės prezumpcija pagrįsta atsakomybės sistema. Todėl Komisijos kaltinimai, susiję su reikalavimo įrodyti kaltę suderinamumu su Sąjungos teise, tikrai peržengė 2004 m. sprendime dėl įsipareigojimų neįvykdymo Teisingumo Teismo apibrėžtas įsipareigojimų neįvykdymo ribas. Bet kuriuo atveju šiai išvadai neprieštarauja vėlesnė Teisingumo Teismo praktika, kurioje patvirtintas reikalavimo įrodyti kaltę nesuderinamumas su Sąjungos teise (
27
). Neabejoju, kad Bendrasis Teismas, vykdydamas biudžeto srityje Komisijai pripažintų įgaliojimų įgyvendinimo kontrolę, neturėtų priimti sprendimo šiais klausimais.
80.
Taigi, atsižvelgiant į pasikeitusį ginčo dalyką, Bendrasis Teismas teisėtai nepriėmė sprendimo dėl naujų nacionalinės teisės aktų. Iš tikrųjų antraip jis būtų pasikėsinęs į Teisingumo Teismo išimtinę jurisdikciją pagal SESV 258 straipsnį.
d) Teisių gynimo priemonės kilus ginčui pagal SESV 260 straipsnį priimto Teisingumo Teismo sprendimo vykdymo etape – naujo ieškinio pareiškimas pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį
81.
Graikijos vyriausybės teigimu, kilus Komisijos ir valstybės narės skolininkės ginčui dėl sprendimo įvykdymo, reikia pradėti naują procedūrą pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį skubos tvarka. Ši vyriausybė nurodo, kad esant tokiai situacijai sprendimą turi tiesiogiai priimti Teisingumo Teismas (
28
). Posėdyje Švedijos vyriausybės atstovas taip pat buvo už galimybę tokiu atveju pareikšti ieškinį pagal SESV 260 straipsnį.
82.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad vadinamoji „su įsipareigojimų neįvykdymu susijusių įsipareigojimų neįvykdymo“ procedūra taikytina, kai „valstybė narė nesiėmė būtinų priemonių Teismo sprendimui įvykdyti“, tačiau negali riboti pagal SESV 258 straipsnį priimtų sprendimų apimties. SESV 260 straipsnio 1 dalyje, priešingai, nurodomi bet kokie sprendimai, kuriuose Teisingumo Teismas nustatė, kad valstybė narė „neįvykdė kokios nors pareigos pagal Sutartis“, todėl šis straipsnis gali būti taikytinas kitoms nuostatoms, pavyzdžiui, SESV 108 straipsnio 2 daliai ir SESV 348 straipsniui. Todėl nemanau, kad galima iš karto atmesti galimybę, jog SESV 260 straipsnyje numatyta procedūra galėtų būti vienas iš variantų pasiekti, kad būtų įvykdytas pagal tą patį straipsnį priimtas sprendimas. Vis dėlto šiuo klausimu reikia išnagrinėti dvi toliau nurodytas aplinkybes.
83.
Pirma, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs EB 260 straipsnyje nurodytas periodines ir vienkartines baudas sankcijomis, kurioms iš esmės taikytinas non bis in idem principas (
29
). Vis dėlto generalinė advokatė J. Kokott savo išvadoje byloje Komisija prieš Liuksemburgą (
30
) buvo už pakartotinį šių prievartos priemonių taikymą. Iš tiesų, atsižvelgiant į tai, kad SESV 260 straipsnio 2 dalyje numatyta procedūra yra įvykdymo priemonė, teoriškai numatytos sankcijos gali būti pritaikytos daugiau nei vieną kartą.
84.
Manau, kad Teisingumo Teismas antrame pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimtame sprendime, nepažeisdamas non bis in idem principo, negalėtų padidinti vienkartinės arba periodinės baudos, taikytinos laikotarpiu nuo pirmojo sprendimo pagal minėtą nuostatą paskelbimo datos iki antrojo sprendimo paskelbimo datos. Vis dėlto pritariu generalinės advokatės J. Kokott nuomonei, kad „sprendimų vykdymą skatinančios sankcijos yra skirtingo pobūdžio nei represinės sankcijos. Nors sprendimo negalima įvykdyti pakartotinai, vis dėlto galima pakartotinai pritaikyti prievartos priemones, jeigu jos būtinos įvykdyti tam tikrą sprendimą“ (
31
).
85.
Tai reiškia, kad po (data Y) pirmojo sprendimo pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį paskelbimo (data X) periodinės baudos dydis gali būti sumažintas arba padidintas skaičiuojant nuo datos Y, nepažeidžiant res judicata ir non bis in idem principų. Manau, kad prievartos priemonių srityje gana dažnai numatoma galimybė pakeisti periodinę baudą ex nunc, atsižvelgiant į teismo arba viešojo administravimo institucijos sprendime įtvirtintos pareigos vykdymo eigą.
86.
Antra, šioje situacijoje svarbu priminti res judicata principo, kurio taikymą pagal SESV 258 straipsnį pareikštiems ieškiniams yra patvirtinęs Teisingumo Teismas (
32
), taikymo sritį ir nustatyti, ar šis principas galėtų prieštarauti tam, kad Komisija pareikštų antrą ieškinį pagal SESV 260 straipsnį, nes, remiantis tuo pačiu straipsniu, jau buvo priimtas sprendimas.
87.
Manau, kad jei pagal SESV 260 straipsnį priimto sprendimo rezoliucinė dalis nekelia jokių pagrįstų abejonių, Komisija pirmiausia turi nusiųsti valstybei narei sprendimą, kuriame nurodytas pagal SESV 260 straipsnį priimtą Teisingumo Teismo sprendimą už pirmąjį laikotarpį mokėtinos periodinės baudos dydis. Todėl galima teigti, kad jei pažeidimas, kuriuo kaltinama, tęsiamas, Komisija galėtų pareikšti naują ieškinį pagal SESV 260 straipsnį ir prašyti antrajam laikotarpiui nustatyti didesnę periodinę baudą. Toks požiūris pranašesnis, nes yra siauresnis ir efektyvesnis, kadangi, įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, ikiteisminė procedūra pagal SESV 260 straipsnį apribota tik oficialaus pranešimo nusiuntimu.
88.
Mutatis mutandis taikydamas argumentus, kuriais pagrįstas minėtas Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą, vis dėlto turiu pripažinti, kad pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį pareikštas antrasis ieškinys turėtų būti pripažintas nepriimtinu tiek, kiek jis faktų ir teisės požiūriu sutampa su pagal SESV 260 straipsnį priimtu ankstesniu sprendimu, t. y. kitaip tariant, kai antrajame ieškinyje pagal SESV 260 straipsnį tiesiog pakartojama išvada, kad pagal SESV 258 straipsnį priimtas sprendimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo lieka neįvykdytas. Tačiau kai pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimtas ankstesnis sprendimas yra įvykdymo priemonė, vien toks sprendimas negali užkirsti kelio priimti naują sprendimą pagal tą patį straipsnį, laikantis anksčiau nurodytų apribojimų.
89.
Taigi neatmetu antros procedūros pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį galimybės akivaizdžiai pasikeitus ginčo turiniui, kai valstybė narė ėmėsi priemonių, kurių iš esmės nepakanka norint įvykdyti pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimtą sprendimą. Tai taikytina ir tuomet, kai sprendimo, kuriuo pripažįstamas sudėtingas faktinis įsipareigojimų neįvykdymas, vykdymas pažengė tiek, kad pateisintų periodinės baudos sumažinimą ateityje, tačiau ne šios priemonės panaikinimą. Vadovaujantis lojalaus bendradarbiavimo principu, kuris pagal teismo praktiką taikytinas ir institucijoms, pageidautina, kad šiuo klausimu sprendimą priimtų Teisingumo Teismas, o ne Komisija, drąsiai aiškindama savo įgaliojimus biudžeto srityje.
90.
Atsižvelgdamas į visus minėtus argumentus ir dabartinę Sąjungos teisės būklę, manau, kad Bendrasis Teismas teisėtai panaikino ginčijamą sprendimą, nes jame Komisija nagrinėjo nacionalinių priemonių, kurių neapėmė 2004 m. sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo rezoliucinė dalis, suderinamumą su Sąjungos teise, nors šiuo klausimu ji turėjo pradėti naują procedūrą pagal SESV 258 straipsnį.
91.
Taip pat reikia priminti, kad, vadovaujantis Teismo praktika Sprendime Meroni prieš Vyriausiąją valdybą (
33
), Sąjungos institucinė struktūra reguliuojama remiantis kompetencijos suteikimo principu. Todėl Bendrasis Teismas teisėtai apribojo savo jurisdikciją nuspręsdamas, kad negali pareikšti nuomonės klausimais, kurių dar nėra vertinęs Teisingumo Teismas, nes tik jis yra įgaliotas nagrinėjant ieškinius dėl įsipareigojimų neįvykdymo priimti sprendimus dėl nacionalinių priemonių ir Sąjungos teisės santykio.
92.
Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus, reikia atmesti Komisijos pirmojo pagrindo pirmą dalį kaip nepagrįstą.
V – Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo, susijusio su nepakankamais ir prieštaringais skundžiamo sprendimo motyvais
A – Šalių argumentai
93.
Savo antrajame pagrinde Komisija nurodo, kad skundžiamame sprendime padaryta teisės klaidų, nes Bendrasis Teismas panaikino ginčijamą sprendimą dėl nepakankamų ir prieštaringų motyvų.
94.
Motyvų nepakankamumo klausimu Komisija teigia, kad panaikindamas ginčijamą sprendimą Bendrasis Teismas rėmėsi vienintele skundžiamo sprendimo 85 punkte nurodyta aplinkybe, kad priėmus Įstatymą Nr. 67/2007 nuo neteisėto perkančiosios organizacijos akto nukentėję konkursų dalyviai gali potencialiai lengviau išsireikalauti žalos atlyginimą. Komisijos manymu, skundžiamo sprendimo 86 ir paskesniuose punktuose nepateikiami motyvai tikrąja prasme, nes Bendrasis Teismas juose išdėsto siaurą Komisijos kompetencijų aiškinimą.
95.
Motyvų prieštaringumo klausimu Komisija pažymi, kad nors Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 81 punkte patvirtino, jog vykdydama Teisingumo Teismo sprendimą, kuriuo valstybei narei skirta periodinė bauda, Komisija turi galėti įvertinti valstybės narės priimtas priemones Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti, kad įsitikintų, jog ši valstybė narė iš naujo nepriėmė priemonių, kurių turinys toks pats kaip ir priemonių, dėl kurių buvo priimtas minėtas sprendimas, skundžiamo sprendimo 87 punkte šis teismas apribojo Komisijos kompetenciją iki formos kontrolės, kurią vykdant tik nustatoma, ar Dekretas įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas.
96.
Dėl tariamai nepakankamų motyvų Portugalijos Respublika nurodo, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 68–91 punktuose išsamiai pagrindė ginčijamo sprendimo panaikinimą. Dėl prieštaringų motyvų Portugalijos Respublika patvirtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 81 punkte iš tikrųjų pripažino Komisijos įgaliojimus įvertinti valstybės narės priimtas priemones Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti. Vis dėlto to paties sprendimo paskesniame punkte Bendrasis Teismas priminė šių įgaliojimų ribas, t. y. kad šios diskrecijos įgyvendinimas neturi pažeisti šalių procesinių teisių ir Teisingumo Teismo jurisdikcijos.
B – Vertinimas
97.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į aiškius ir pagrįstus skundžiamos sprendimo motyvus, Komisijos antrajam pagrindui pritarti negalima. Manau, kad jei Komisija neteisėtai priskyrė skundžiamam sprendimui per plačią apimtį, minėto sprendimo nepakankamais ir prieštaringais motyvais pagrįsta kritika yra tokio neteisingo priskyrimo padarinys.
98.
Reikia priminti, kad nagrinėjant apeliacinį skundą Teisingumo Teismo vykdoma kontrole visų pirma siekiama patikrinti, ar, vertinant teisės požiūriu, Bendrasis Teismas pakankamai atsakė į visus ieškovo argumentus (
34
). Taigi Bendrojo Teismo motyvai gali būti numanomi, jeigu iš jų suinteresuotieji asmenys gali sužinoti priežastis, dėl kurių Bendrasis Teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti kontrolę (
35
).
99.
Šiuo klausimu manau, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 57–91 punktuose atsakė į pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus. Bendrojo Teismo pateikti atsakymai yra aiškūs, nedviprasmiški ir suteikia galimybę suprasti priežastis, kuriomis šis teismas grindė savo vertinimą. Vien tai, kad Bendrasis Teismas dėl bylos esmės priėjo prie visai kitokios išvados nei ginama Komisijos, nereiškia, kad skundžiamas sprendimas yra negaliojantis dėl motyvavimo stokos (
36
).
100.
Dėl Komisijos argumento, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 81, 84 ir 87 punktuose sau prieštaravo suteikdamas Komisijai įgaliojimus, bet vėliau apribodamas jų apimtį, reikia pripažinti, kad toks teiginys kyla iš akivaizdžiai neteisingo skundžiamo sprendimo supratimo. Iš tikrųjų Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 80 punkte sau neprieštaraudamas atmetė Komisijos pateiktą teiginį dėl jos galimos kompetencijos nagrinėti Įstatymą Nr. 67/2007. Siekdamas pagrįsti savo vertinimą, Bendrasis Teismas vėliau apibrėžė Komisijos kompetencijos ribas, atsižvelgęs į 2004 m. sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir 2008 m. sprendimo dėl įvykdymo, kuriuose Teisingumo Teismas nepareiškė nuomonės dėl Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumo su Direktyva 89/665, apimtis. Tačiau atsižvelgiant į tai, kad valstybių narių teisių ir pareigų nustatymas bei jų elgesio vertinimas galimas tik pagal SESV 258–260 straipsnius ir neperžengiant Teisingumo Teismo priimto sprendimo ribų, Bendrasis Teismas teisėtai nusprendė, kad Komisija turėjo pradėti naują procedūrą pagal SESV 258 straipsnį.
101.
Tai reiškia, kad visas Komisijos antrasis pagrindas yra akivaizdžiai nepagrįstas.
VI – Išvada
102.
Apibendrindamas siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
—
atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas,
—
nurodyti į bylą įstojusioms valstybėms narėms padengti savo išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 395, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 246.
(
3
)	C‑275/03.
(
4
)	C-70/06, Rink. p. I-1.
(
5
)	Šis sprendimas nebuvo nepaskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
(
6
)	T-33/09, Rink. p. II-1429.
(
7
)	2008 m. liepos 15 d. laiškas Nr. MARKT / C 2/PMS / bmgF/(2008) 13692.
(
8
)	Portugalijos Respublikos ieškinį dėl minėto 2008 m. liepos 15 d. Komisijos rašto, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2008 m. rugsėjo 15 d. ir suteikė numerį T‑378/08, Pirmosios instancijos teismo trečiosios kolegijos pirmininkas 2009 m. kovo 5 d. nutartimi nurodė išbraukti iš registro.
(
9
)	Šiuo klausimu Komisija rėmėsi generalinio advokato J. Mazák išvada, pirmiausia 54 punktu, byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Komisija prieš Portugaliją.
(
10
)	Generalinio advokato K. Roemer išvada byloje, kurioje priimtas 1971 m. gruodžio 14 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją (7/71, Rink. p. 1003, 1035).
(
11
)	J.‑P. Puissochet „L’action en manquement peut‑elle encore se parer de ses justes vertus?“, Une communauté de droit: Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, 2003, p. 569–580.
(
12
)	Žr., be kita ko, 1985 m. gegužės 9 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (21/84, Rink. p. 1355); 2001 m. birželio 26 d. Sprendimą Komisiją prieš Italiją (C-212/99, Rink. p. I-4923); 2006 m. balandžio 27 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (C-441/02, Rink. p. I-3449); 2007 m. birželio 14 d. Sprendimą Komisija prieš Suomiją (C-342/05, Rink. p. I-4713) ir 2009 m. sausio 22 d. Sprendimą Komisija prieš Portugaliją (C‑150/07).
(
13
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, išvadą byloje, kurioje priimtas 2005 m. liepos 12 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją (C-304/02, Rink. p. I-6263). Taip pat žr. P. Wenneras „A New Dawn for Commission Enforcement under Articles 226 and 228 EC“, CMLRev, Nr. 43, 2006.
(
14
)	Kaip išvados byloje, kurioje priimtas 2010 m. birželio 29 d. Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą (C-526/08, Rink. p. I-6151), 38 punkte nurodė generalinė advokatė J. Kokott: „todėl res judicata principas draudžia iš naujo pareikšti ieškinį, jei yra grėsmė, kad Teisingumo Teismo naujame sprendime padarytos išvados prieštaraus ankstesniojo sprendimo faktinėms ir teisinėms išvadoms. Šiuo atveju yra svarbi ne tik rezoliucinė dalis, bet ir sprendimo motyvai, kurie ją pagrindžia ir todėl yra neatsiejami nuo jos“.
(
15
)	Žr., be kita ko, 2012 m. spalio 25 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (C‑387/11) ir 2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Komisija prieš Vengriją (C‑286/12).
(
16
)	Žr. 1998 m. vasario 12 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C-92/96, Rink. p. I-505), susijusį su maudynėms skirto vandens kokybe, ir 2003 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C-278/01, Rink. p. I-14141). Taip pat žr. dar naujesnį 2013 m. vasario 7 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (C‑517/11).
(
17
)	Žr. 2008 m. sprendimo dėl įvykdymo 12 punktą.
(
18
)	Ten pat.
(
19
)	Šiuo klausimu žr. Komisijos kompetencijos kritiką, pateiktą byloje, kurioje priimtas 2011 m. spalio 19 d. Bendrojo Teismo sprendimas Prancūzija prieš Komisiją (T-139/06, Rink. p. II-7315). Vis dėlto apeliacinis skundas dėl minėto sprendimo nebuvo pateiktas.
(
20
)	Žr. 1959 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Société des fonderies de Pont‑à‑Mousson prieš Vyriausiąją valdybą (14/59, Rink. p. 445, 473) ir 1982 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo Amylum prieš Tarybą (108/81, Rink. p. 3107) 28 punktą. Taip pat žr. 1996 m. rugsėjo 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Marx Esser ir Del Amo Martinez prieš Parlamentą (T-182/94, Rink. VT p. I-A-411 ir II-1197) 44 punktą ir 2005 m. rugsėjo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kadi prieš Tarybą ir Komisiją (T-315/01, Rink. p. II-3649) 61 ir paskesnius punktus.
(
21
)	2000 m. liepos 13 d. Sprendimo Salzgitter prieš Komisiją (C-210/98 P, Rink. p. I-5843) 56 punktas.
(
22
)	Minėto 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 92 punktas.
(
23
)	Šiuo klausimu žr. 2010 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Švedija ir kt. prieš API ir Komisiją (C-514/07 P, C-528/07 P ir C-532/07 P, Rink. p. I-8533) 119 punktą.
(
24
)	Šiuo klausimu žr. minėtą Sprendimą Prancūzija prieš Komisiją.
(
25
)	Vis dėlto reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką „tinkamo Teisingumo Teismo sprendimo įvykdymo klausimas negali būti šio sprendimo aiškinimas pagal [Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto] 43 straipsnį“. Šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją (C-503/04, Rink. p. I-6153) 15 punktą ir generalinio advokato L. Geelhoed išvados byloje, kurioje priimtas 2006 m. kovo 14 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją (C-177/04, Rink. p. I-2461), 43 punktą.
(
26
)	2005 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją (C-221/03, Rink. p. I-8307) 41 punktas.
(
27
)	Žr. 2010 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Strabag ir kt. (C-314/09, Rink. p. I-8769).
(
28
)	Šiuo klausimu Graikijos vyriausybė nurodė minėtą Sprendimą Prancūzija prieš Komisiją, kuriame nagrinėtas Prancūzijos Respublikos ieškinys dėl 2006 m. kovo 1 d. Komisijos sprendimo C(2006) 659 galutinis, susijusio su reikalavimu sumokėti periodinę baudą vykdant Teisingumo Teismo sprendimą pagal SESV 260 straipsnį.
(
29
)	Žr. minėto 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 84 punktą.
(
30
)	Minėta byla Komisija prieš Liuksemburgą.
(
31
)	Generalinės advokatės J. Kokott išvados minėtoje byloje Komisija prieš Liuksemburgą 33 punktas.
(
32
)	Minėtas Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą.
(
33
)	Institucinės pusiausvyros principą įtvirtino Teisingumo Teismas sprendimuose, priimtuose pagal EAEB sutartį (1957 m. liepos 12 d. Sprendimas Algéra
ir kt. prieš Bendrąją Asamblėją (7/56 ir 3/57-7/57, Rink. p. 81) ir 1958 m. birželio 13 d. Sprendimas Meroni prieš Vyriausiąją valdybą (9/56, Rink. p. 9)). Minėtas principas pripažįstamas „sukurtu Sutartimis“ (1990 m. gegužės 22 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C-70/88, Rink. p. I-2041, 21 punktas).
(
34
)	Žr. 2011 m. kovo 31 d. Nutartį EMC Development prieš Komisiją (C‑367/10 P, 46 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
35
)	Žr. 2012 m. birželio 15 d. Nutartį United Technologies prieš Komisiją (C‑493/11 P, 48 punktas) ir 2012 m. gruodžio 13 d. Nutartį Alliance One International prieš Komisiją (C‑593/11 P).
(
36
)	Pagal analogiją žr. 2007 m. birželio 7 d. Sprendimą Wunenburger prieš Komisiją (C-362/05 P, Rink. p. I-4333, 80 punktas).