TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1982 m.. liepos 6 d.(*)„Valstybės įmonė – Finansinių santykių su valstybe skaidrumas“Sujungtose bylose nuo 188/80 iki 190/80dėl
1980 m. birželio 25 d. Komisijos direktyvos 80/723/EEB dėl
finansinių santykių tarp valstybių narių ir valstybės įmonių skaidrumo
(OL L 195, p. 35) panaikinimo pagal EEB sutarties
173 straipsnį_Prancūzijos Respublika,
atstovaujama Prancūzijos vyriausybės atstovo G. Guillaume ir jo
pavaduojančio atstovo P. Moreau Defarges, nurodžiusi adresą
dokumentams įteikti Liuksemburge: Prancūzijos ambasados būstinė_ieškovė_priešEuropos Bendrijų Komisiją,
atstovaujamą teisės patarėjo B. van der Esch, padedamo
Komisijos teisės tarnybos darbuotojo G. Marenco, nurodžiusią adresą
dokumentams įteikti Liuksemburge: teisės patarėjo O. Montalto
biuras, Jean Monnet pastatas, Kirchberg_atsakovę_palaikomąNyderlandų Karalystės, atstovaujamos A. Bos_irVokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos Federalinės Ekonomikos reikalų ministerijos Ministerialrat M. Seidel ir Kelno Oberlandesgericht advokato A. Deringer (188/80)_Italijos Respublika,
atstovaujama Diplomatinių ginčų, sutarčių ir teisinių reikalų tarnybos
viršininko A. Squillante, padedamo I. M. Braguglia, avvocato dello Stato, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Italijos ambasados būstinė_ieškovė_palaikomaPrancūzijos Respublikos, atstovaujamos G. Guillaume, padedamo pavaduojančio atstovo A. Carnelutti_priešEuropos Bendrijų Komisiją,
atstovaujamą teisės patarėjo B. van der Esch, padedamo
Komisijos teisės tarnybos darbuotojo S. Fabbro, nurodžiusią adresą
dokumentams įteikti Liuksemburge: teisės patarėjo O. Montalto
biuras, Jean Monnet pastatas, Kirchberg_atsakovę_palaikomąNyderlandų KaralystėsirVokietijos Federacinės Respublikos (189/80)_Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaures Airijos Karalystė, atstovaujama W. H. Godwin, Treasury Solicitor, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Didžiosios Britanijos ambasados būstinėieškovė_palaikomaPrancūzijos Respublikos, atstovaujamos G. Guillaume, padedamo pavaduojančio atstovo A. Carnelutti_priešEuropos Bendrijų Komisiją,
atstovaujamą teisės patarėjo B. van der Esch, padedamo
Komisijos teisės tarnybos darbuotojo P. J. Kuyper, nurodžiusią
adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: teisės patarėjo
M. Cervino biuras, Jean Monnet pastatas, Kirchberg_atsakovę_palaikomąNyderlandų KaralystėsirVokietijos Federacinės Respublikos (190/80)_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas J. Mertens de Wilmars, kolegijų
pirmininkai A. Touffait ir O. Due, teisėjai P. Pescatore,
A. J. Mackenzie Stuart, A. O´Keeffe,
T. Koopmans, A. Chloros ir F. Grévisse_generalinis advokatas G. Reischl_kancleris P. Heim_priima šįSprendimą1        Pareiškimais,
kuriuos Teisingumo Teismo kanceliarija gavo atitinkamai 1980 m.
rugsėjo 16, 18 ir 19 dienomis, Prancūzijos Respublika, Italijos
Respublika ir Jungtinė Karalystė, remdamosis EEB sutarties
173 straipsnio pirmąja dalimi, pareiškė tris ieškinius dėl
1980 m. birželio 25 d. Komisijos direktyvos 80/723 dėl
finansinių santykių tarp valstybių narių ir valstybės įmonių skaidrumo
(OL L 195, p. 35) panaikinimo. Vokietijos Federacinė
Respublika ir Nyderlandų Karalystė įstojo į bylą Komisijos pusėje.2        Direktyva,
priimta remiantis Sutarties 90 straipsnio 3 dalimi,
įpareigoja valstybes nares užtikrinti, kad penkerius metus būtų
prieinama informacija apie valstybės lėšas, kurias valdžios institucijos
skiria valstybės įmonėms, taip pat apie faktinį šių lėšų panaudojimą.
Iš šios direktyvos preambulės aišku, kad jos pagrindinis tikslas yra
skatinti efektyvų Sutarties 92 ir 93 straipsnių nuostatų, susijusių
su valstybės pagalba, taikymą valstybės įmonėms. Be to, preambulėje
pabrėžiama, kad turi būti užtikrintos vienodos sąlygos valstybės ir
privačioms įmonėms, taip pat turi būti užtikrinamas šių įmonių ir
valstybių narių finansinių santykių skaidrumas dėl pastarųjų
sudėtingumo.3        Vyriausybių
ieškovių pateikti argumentai, nors jie tam tikrais aspektais skiriasi,
iš esmės gali būti apibendrinti taip:–        Komisijos kompetencijos stoka_–        būtinumo nebuvimas ir proporcingumo principo pažeidimas_–        valstybės įmonių diskriminavimas_–        90,
92 ir 93 straipsnių pažeidimas, nes direktyvoje yra apibrėžiamos
valstybės įmonės ir valstybės pagalbos sąvokos_–        taisyklių,
apibrėžiančių EEB, EAPB ir EURATOM sutarčių taikymo sritis,
nesilaikymas_–        motyvų,
kuriais paremta direktyva, nenurodymas ir lygybės principo, susijusio
su direktyvos numatytomis išimtimis, nesilaikymas. Dėl pirmojo argumento (Komisijos kompetencijos stoka)4        Jungtinės
Karalystės nuomone, priimdama ginčijamą direktyvą Komisija pažeidė
pačius principus, reguliuojančius įgaliojimų ir pareigų pasidalijimą
tarp Bendrijos institucijų. Iš Sutarties nuostatų, reguliuojančių
institucijų padėtį, kyla, kad pirminė teisės aktų leidybos galia yra
suteikta Tarybai, o Komisija turi tik priežiūros ir vykdomąją valdžią.
Tokį kompetencijos padalijimą patvirtina Sutartyje nustatytos konkrečios
taisyklės, kurių beveik visos suteikia galią priimti reglamentus ir
direktyvas būtent Tarybai. Tokį pat pareigų pasidalijimą nurodo ir
konkurencijos taisyklės. Tos nuostatos pačios suteikia Komisijai
priežiūros funkcijas, o priimti teisės aktus ji gali tik neperžengdama
konkretaus bei aiškaus delegavimo, nurodyto Tarybos akte, ribų.5        Be
to, Jungtinė Karalystė mano, kad Sutarties nuostatos, kurios
išimtiniais atvejais suteikia Komisijai teisę priimti direktyvas, turi
būti aiškinamos atsižvelgiant į anksčiau išdėstytas pastabas. Komisijos
direktyvos nėra tokio pat pobūdžio, kaip priimtos Tarybos. Pastarosiose
gali būti išdėstytos bendrosios norminio pobūdžio nuostatos, kurios
prireikus nustato naujas pareigas valstybėms narėms, o pirmųjų tikslas
yra tik spręsti konkrečią situaciją vienoje ar keliose valstybėse
narėse. Kai dėl 90 straipsnio 3 dalies, šį ribotą siekį
išreiškia pačios nuostatos formuluotė, kurioje skelbiama, kad Komisija
„leidžia valstybėms narėms skirtas“ atitinkamas direktyvas arba priima
sprendimus.6        Tačiau
Sutarties institucinėse nuostatose šiam argumentui pagrindo nėra. Pagal
4 straipsnį Komisija dalyvauja įgyvendinant Bendrijai patikėtus
uždavinius tokiomis pat teisėmis, kaip ir kitos institucijos, ir
kiekviena institucija veikia neperžengdama Sutarties jai suteiktų
įgaliojimų. 155 straipsnyje numatyta (šio straipsnio formuluotė
beveik identiška 145 straipsnio formuluotei, kuriame apibūdinama
tokia pati Tarybos funkcija), kad Komisija, laikydamasi šioje Sutartyje
nustatytų sąlygų, turi savarankišką sprendimo teisę. Be to, skyriaus,
reglamentuojančio bendrąsias taisykles dėl institucijų priimtų aktų
pasekmių ir turinio, nuostatos, būtent 189 straipsnio nuostatos,
nenurodo skirtumo, kurį pabrėžė Jungtinė Karalystė, tarp bendrojo
taikymo direktyvų ir direktyvų, kuriomis nustatomos tik specifinės
priemonės. Pagal šio straipsnio pirmąją dalį Komisija, kaip ir Taryba,
laikydamasi Sutartyje numatytų sąlygų turi teisę leisti direktyvas.
Taigi iš to darytina išvada, kad kompetencijos ribos, kurias Komisijai
nustato konkreti Sutarties nuostata, kildinamos ne iš bendrojo principo,
bet būtent iš aptariamos nuostatos formuluotės – šiuo atveju
90 straipsnio – išaiškinimo, analizuojant šią formuluotę jos tikslo
ir vietos Sutarties sistemoje atžvilgiu.7        Šiuo
požiūriu negalima daryti jokių išvadų iš to fakto, kad didžioji dalis
kitų konkrečių Sutarties nuostatų, kuriomis nustatoma kompetencija
priimti bendrąsias priemones, šią kompetenciją suteikia Tarybai, kuri
veikia remdamasi Komisijos pasiūlymu. Juo labiau negalima daryti
skirtumo tarp nuostatų, kuriomis numatoma priimti direktyvas pagal tai,
ar jose vartojamas terminas „priimti“, ar terminas „skirti“. Pagal
189 straipsnį tiek Tarybos, tiek Komisijos direktyvos, kaip ir
sprendimai, yra skirti jų adresatams, kurie (direktyvų atveju) būtinai
yra valstybės narės. O jei nuostata numato tuo pat metu priimti
valstybėms narėms skirtas direktyvas ir sprendimus, žodis „skirti“ yra
tiesiog labiausiai tinkamas bendras išsireiškimas.8        Norėdamos
paremti argumentą dėl Komisijos kompetencijos stokos, trys vyriausybės
ieškovės nurodo, kad ginčijamoje direktyvoje išdėstytas taisykles galėjo
priimti Taryba. Kadangi direktyvos tikslas yra leisti Komisijai
užtikrinti, jog valstybės narės laikytųsi pareigos ją informuoti pagal
93 straipsnio 3 dalį apie visus ketinimus suteikti valstybės
pagalbą ar pakeisti jos taisykles, ir kadangi 94 straipsnis
įgalioja Tarybą nustatyti būtent minėto Sutarties straipsnio dalies
taikymo sąlygas, šio straipsnio prasme aptariamų taisyklių priėmimas yra
pastarosios institucijos kompetencija. Bet kuriuo atveju šios taisyklės
priskirtinos Tarybos kompetencijai pagal 213 straipsnį arba
alternatyviai pagal 235 straipsnį. Kadangi tai yra Tarybos
kompetencijos sritis, neįmanoma, anot vyriausybių ieškovių, pripažinti,
kad Komisijos kompetencija yra konkuruojanti pagal kitas Sutarties
nuostatas.9        Komisija,
palaikoma Vokietijos Federacinės Respublikos, tvirtina, kad direktyvoje
numatytos priemonės yra taikomos prieš 93 straipsnyje numatytą
procedūrą, ir dėl šios priežasties 94 straipsnis nėra taikytinas.
Ji taip pat pabrėžia, kad 213 straipsnis nėra susijęs su valstybių
narių turima informacija, kurią jos privalo pateikti Komisijai šios
prašymu, laikantis 5 straipsnyje numatytos bendrosios
bendradarbiavimo pareigos. 235 straipsnis taip pat yra netaikytinas
dar ir dėl to, kad jame daroma prielaida, jog kitoks įgaliojimas veikti
neegzistuoja. Nyderlandų vyriausybė savo ruožtu ypač pabrėžia
90 straipsnio, kaip nepriklausomos nuostatos, specifinį pobūdį ir
svarbą.10      Vyriausybių
ieškovių pateikti argumentai, susiję su 213 ir 235 straipsniais,
turi būti atmesti. Iš tiesų 213 straipsnis, esantis bendrųjų ir
baigiamųjų nuostatų skyriuje, nekliudo įgaliojimams, kuriuos Komisijai
suteikia kitos konkrečios Sutarties nuostatos. Dėl Komisijos nurodytų
priežasčių 235 straipsnis negali būti laikomas taikytinu šioje
byloje.11      Antra
vertus, norint įvertinti argumentą, susijusį su Sutarties
94 straipsniu, reikia šio straipsnio nuostatas palyginti su
90 straipsnio nuostatomis, atsižvelgiant į abiejų straipsnių
siekius bei galutinius tikslus.12      Šiuo
atžvilgiu reikia pažymėti, kad abiejų straipsnių tikslai yra skirtingi.
94 straipsnio nuostatos priklauso grupei nuostatų,
reglamentuojančių valstybės pagalbos sritį, nesvarbu, kokia būtų šios
pagalbos forma ir kas yra jos gavėjai. Priešingai, 90 straipsnis
yra susijęs tik su įmonėmis, už kurių veiksmus valstybės turi prisiimti
ypatingą atsakomybę dėl įtakos, kurią jos gali daryti tokiems veiksmams.
Šiame straipsnyje pabrėžiama, kad minėtosios įmonės turi laikytis visų
Sutartyje nustatytų taisyklių, atsižvelgdamos į šio straipsnio
2 dalies nuostatas; juo reikalaujama, kad valstybės narės laikytųsi
šių taisyklių santykiuose su tokiomis įmonėmis; dėl to Komisija
įpareigojama tai prižiūrėti bei prireikus priimti valstybėms narėms
skirtas direktyvas arba sprendimus.13      Be
to, kad šių straipsnių tikslai yra skirtingi, taip pat skirtingos
įgaliojimų, kuriuos abi nuostatos suteikia atitinkamai Tarybai ir
Komisijai, vykdymo sąlygos. 94 straipsnis leidžia Tarybai priimti
atitinkamus reglamentus, reikalingus taikyti 92 ir 93 straipsnius. O
90 straipsnio 3 dalimi Komisijai suteikta kompetencija
apribota direktyvomis ir sprendimais, kurie yra būtini norint
veikasmingai atlikti ta pačia straipsnio dalimi jai nustatytą pareigą
prižiūrėti.14      Palyginti
su 94 straipsniu Tarybai suteiktais įgaliojimais, įgaliojimai,
kuriuos Komisijai suteikia 90 straipsnio 3 dalis, vykdomi
konkrečioje taikymo srityje ir pagal sąlygas, apibrėžtas atsižvelgiant į
konkretų šio straipsnio tikslą. Iš to darytina išvada, kad Komisijos
kompetencija priimti ginčijamą direktyvą priklauso nuo poreikių, būdingų
jos pareigai prižiūrėti, kuri numatyta 90 straipsnyje, ir kad
galimybė, jog taisykles gali priimti Taryba, remdamasi savo bendraisiais
įgaliojimais pagal 94 straipsnį, kuriose būtų nuostatų,
besikėsinančių į konkrečią valstybės įmonėms suteikiamos pagalbos sritį,
neužkerta Komisijai kelio naudotis šia kompetencija.15      Iš
visų šių svarstymų aišku, kad pirmasis argumentas, kuriuo rėmėsi
vyriausybės ieškovės, turi būti atmestas. Dėl antrojo argumento (būtinumo nebuvimas)16      Prancūzijos
ir Italijos vyriausybės neigia, kad direktyvoje numatytos taisyklės yra
reikalingos norint įgalioti Komisiją veiksmingai atlikti savo
priežiūros užduotį, kurią jai patiki 90 straipsnis. Jos mano, kad
teisiškai pati valstybė ir valstybės įmonės savo lėšų prasme yra
visiškai atskirtos. Valstybės įmonėms valdžios institucijų paskirtos
lėšos atsispindi biudžeto teisės aktuose, taip pat ir įmonių balansuose
bei metinėse ataskaitose. Demokratinėje visuomenėje prieinama
informacija apie valstybės ir valstybės įmonių santykius, kuri yra bent
jau ne mažiau išsami už informaciją apie valstybės santykius su
privačiomis įmonėmis, ir daug išsamesnė už informaciją apie privačių
įmonių tarpusavio santykius.17      Komisija
nurodo ketvirtą ir penktą direktyvos konstatuojamąsias dalis, kuriose
teigiama, kad nacionalinės valdžios institucijų ir valstybės įmonių
finansinių santykių sudėtingumas gali trukdyti vykdyti Komisijos
priežiūros pareigą, ir kad Sutartyje numatytas pagalbos taisykles
deramai bei veiksmingai taikyti valstybėms bei privačioms įmonėms bus
galima tik užtikrinus minėtų finansinių santykių skaidrumą. Per Teisme
vykusią žodinę proceso dalį Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika
citavo pavyzdžius, norėdamos įrodyti, jog šie santykiai nebuvo
pakankamai skaidrūs, kad Komisija galėtų nustatyti, ar valstybės įmonėms
buvo suteikta valstybės pagalba, ar ne.18      Atsižvelgiant
į skirtingas valstybėse narėse esančių valstybės įmonių formas ir į jų
veiklos sritis, jų finansiniai santykiai su valdžios institucijomis
neišvengiamai yra labai skirtingi, dažnai painūs, todėl sunku juos
prižiūrėti net pasitelkus skelbiamos informacijos šaltinius, apie
kuriuos kalbėjo vyriausybės ieškovės. Esant šioms aplinkybėms, negalima
paneigti Komisijos poreikio siekti papildomos informacijos apie šiuos
santykius, nustatant bendrus kriterijus visoms valstybėms narėms ir
visoms aptariamoms įmonėms. O kai dėl tikslių minėtų kriterijų
nustatymo, vyriausybės ieškovės neįrodė, kad Komisija peržengė savo
veikimo laisvės, kurią jai suteikia 90 straipsnio 3 dalis,
ribas.19      Iš
to darytina išvada, kad argumentas, susijęs su būtinumo nebuvimu, turi
būti atmestas. Tas pats pasakytina apie Komisijai pareikštą priekaištą,
būtent Italijos vyriausybės, dėl proporcingumo stokos. Dėl trečiojo argumento (valstybės įmonių diskriminavimas, palyginti su privačiomis įmonėmis)20      Prancūzijos
ir Italijos vyriausybės teigia, kad ir iš 222, ir iš 90 straipsnių
aišku, jog valstybės ir privačios įmonės turi būti traktuojamos
vienodai. Tačiau pagal direktyvą pirmųjų padėtis mažiau palanki nei
antrųjų, ypač dėl to, kad valstybės įmonėms numatomi specialūs
įpareigojimai, konkrečiai susiję su apskaita, kurių nėra reikalaujama iš
privačių įmonių.21      Šiuo
požiūriu reikia priminti, kad lygybės principas, į kurį vyriausybės
atkreipia dėmesį, siedamos jį su valstybės ir privačių įmonių santykiais
apskritai, suponuoja tai, kad abiejų padėtis galima palyginti.
Privačios įmonės, kiek joms leidžia taikytini įstatymai, nustato savo
gamybinę ir komercinę strategiją atsižvelgdamos būtent į rentabilumo
reikalavimus. Priešingai, valstybės įmonių sprendimus gali lemti kitokio
pobūdžio veiksniai, priklausantys nuo valdžios institucijų, kurios gali
veikti šiuos sprendimus visuomenės intereso labui. Dėl tokių veiksnių
įtakos susiklosčiusios ekonominės ir finansinės pasekmės lemia ypatingų
finansinių santykių tarp šių įmonių ir valdžios institucijų
susiformavimą, kurie skiriasi nuo santykių, egzistuojančių tarp valdžios
institucijų ir privačių įmonių. Kadangi direktyva yra susijusi būtent
su šiais ypatingais finansiniais santykiais, argumentas dėl
diskriminavimo negali būti priimtinas. Dėl
ketvirtojo argumento (90, 92 ir 93 straipsnių pažeidimas, nes
direktyvoje yra apibrėžiamos valstybės įmonės ir valstybės pagalbos
sąvokos)22      Prancūzijos
ir Italijos vyriausybės tvirtina, kad direktyvos 2 ir
3 straipsniai išplečia, nesant tam jokio teisinio pagrindo,
Sutarties 90, 92 ir 93 straipsnių nuostatas, apibrėždami valstybės
įmonės sąvoką bei apibūdindami finansinius santykius, kurie, Komisijos
nuomone, gali būti laikomi valstybės pagalba.23      Ši
kritika nėra pagrįsta. Dėl finansinių santykių, kuriems taikomos
direktyvos taisyklės, apibrėžimo direktyvos 3 straipsnyje pakanka
pasakyti, kad tai nėra Komisijos ketinimas apibrėžti pagalbos sąvoką,
kuri jau pateikta Sutarties 92 ir 93 straipsniuose, tačiau tai yra
tik įvardijimas finansinių sandorių, apie kuriuos Komisija mano turinti
būti informuota, kad galėtų patikrinti, ar valstybė narė suteikė pagalbą
aptariamoms įmonėms, nesilaikydama pareigos informuoti Komisiją pagal
93 straipsnio 3 dalį. Taip pat, kaip aukščiau buvo pasakyta ir
apie antrąjį argumentą, nebuvo įrodyta, kad Komisija peržengė savo
veikimo laisvės, kurią jai suteikė 90 straipsnio 3 dalis,
ribas.24      Dėl
2 straipsnio nuostatų, kur apibrėžiama valstybės įmonės sąvoka
„šioje direktyvoje“, reikia pažymėti, kad šių nuostatų tikslas nėra
apibrėžti šios sąvokos, kuri jau nurodyta Sutarties 90 straipsnyje;
jos nustato kriterijus, reikalingus norint atriboti įmonių, apie kurių
finansinius santykius su valdžios institucijomis pagal direktyvą reikia
informuoti, grupę. Siekiant įvertinti šį atribojimą, kuris juolab yra
būtinas norint, kad valstybės narės žinotų joms pagal direktyvą taikomų
pareigų apimtis, reikia palyginti nustatytus kriterijus su motyvais,
kurių pagrindu 90 straipsniu Komisijai yra nustatyta priežiūros
pareiga.25      Pagal
direktyvos 2 straipsnį sąvoka „valstybės įmonės“ – tai bet kuri
įmonė, kuriai valdžios institucijos tiesiogiai ar netiesiogiai gali
daryti lemiamą įtaką. Pagal antrąją dalį preziumuojama, kad dominuojanti
valdžios institucijų įtaka yra tada, kai minėtosios institucijos
tiesiogiai arba netiesiogiai turi didžiąją įmonės pasirašyto kapitalo
dalį, kontroliuoja balsų daugumą arba gali paskirti daugiau kaip pusę
įmonės administracijos, valdymo ar priežiūros organo narių.26      Kaip
jau nurodė Teismas, priežastis, dėl kurios 90 straipsnio nuostatos
buvo įtrauktos į Sutartį, yra būtent įtaka, kurią valdžios institucijos
gali daryti valstybės įmonių komerciniams sprendimams. Ši įtaka gali
būti daroma arba finansinio dalyvavimo, arba taisyklių,
reglamentuojančių įmonės valdymą, pagrindu. Pasirinkdama tuos pačius
kriterijus apibūdinti finansinius santykius, apie kuriuos Komisija
privalo gauti informaciją, kad atliktų 90 straipsnio 3 dalyje
numatytą priežiūros pareigą, ši institucija neperžengė jai šia nuostata
suteiktos veikimo laisvės ribų.27      Iš to darytina išvada, kad ketvirtąjį argumentą taip pat reikia atmesti. Dėl penktojo argumento (taisyklių, apibrėžiančių EEB, EAPB ir EURATOM sutarčių taikymo sritis, nesilaikymas)28      Prancūzijos
vyriausybė pabrėžia, kad direktyvos 2 straipsnyje pateiktas
valstybės įmonės apibrėžimas yra visiškai bendrojo pobūdžio, ir kad
4 straipsnyje numatyta išimtis energetikos sektoriui, branduolinės
energetikos atveju urano gamybai ir sodrinimui, pakartotiniam
radioaktyvaus kuro perdirbimui ir plutonio turinčių medžiagų paruošimui
leidžia suprasti, jog direktyva yra taikoma, atsižvelgiant į šią išlygą,
valstybės įmonėms, kurias apima EAPB ir EURATOM sutartys. Kadangi pagal
EEB sutartį priimtas antrinės teisės aktas negali reglamentuoti dalyko,
kurį reguliuoja kitų Sutarčių pozityvios taisyklės, Prancūzijos
vyriausybė alternatyviai reikalauja, kad direktyva būtų paskelbta
negaliojančia, nes ji apima įmones, kurios priskirtinos EAPB ir EURATOM
sutarčių veikimo sričiai.29      Komisija
sutinka, kad remiantis EEB sutarties 232 straipsnio 1 dalimi
ir dėl EAPB sutartyje išdėstytų taisyklių, susijusių su pagalba,
teikiama įmonėms, kurios priklauso šios sutarties reguliavimo sričiai,
direktyva negali būti taikoma tokioms įmonėms. O dėl branduolinio
sektoriaus įmonių Komisija tvirtina, kad EURATOM sutartyje nėra jokių
nuostatų dėl valstybės pagalbos. Taigi EEB sutarties 92 ir
93 straipsniai ir, vadinasi, direktyva yra taikytinos šio
sektoriaus įmonėms su sąlyga, kad laikomasi direktyvos
4 straipsnyje aiškiai numatytų išimčių.30      Remiantis
EEB sutarties 232 straipsnio 1 dalimi, šios Sutarties
nuostatos nepaveikia EAPB sutarties, ypač joje numatytų valstybių narių
teisių bei pareigų, šios Bendrijos institucijų įgaliojimų ir šios
Sutarties nustatytų bendrosios anglių ir plieno rinkos funkcionavimo
taisyklių.31      Kadangi
90 straipsnio 3 dalis iš esmės susijusi su institucijų
įgaliojimais, ir kadangi ginčijamoji direktyva numato valstybėms narėms
pareigas pagalbos srityje, kurioje EAPB sutartis pati nustato taisykles,
paveikiančias valstybes nares ir įmones, funkcionuojančias anglių ir
plieno rinkoje, tiesiogiai iš EEB sutarties 232 straipsnio darytina
išvada, kad ginčijamoji direktyva negali būti taikoma santykiams su
tokiomis įmonėmis. Dėl šios priežasties direktyvos teisinės galios
nepaveikia joks minėto klausimo neteisėtumo aspektas, nors būtų, be
abejonės, pageidautina, kad teisinio aiškumo vardan direktyvos tekste
tokios įmonės būtų akivaizdžiai išskirtos kaip nepatenkančios į
direktyvos taikymo sritį.32      Antra
vertus, dėl sąsajų su EURATOM sutartimi EEB sutarties
232 straipsnio 2 dalyje tik pasakyta, kad pastarosios
Sutarties nuostatos nepažeidžia pirmosios sutarties nuostatų.
Prancūzijos vyriausybė neįrodė, kad direktyvos nuostatos pažeidžia
EURATOM sutartį. Todėl šis argumentas negali būti priimtas. Dėl
šeštojo argumento (motyvų, kuriais paremta direktyva, nenurodymas ir
lygybės principo, susijusio su direktyvos numatytomis išimtimis,
nesilaikymas)33      Be
energetikos sektoriaus, direktyvos 4 straipsnis pašalina iš jos
nuostatų taikymo srities valstybės įmones, kurių apyvarta be mokesčių
dvejus pastaruosius finansinius metus nesiekė 40 milijonų ekiu, taip pat
įmones, teikiančias paslaugas, kurios negali turėti pakankamai didelės
įtakos prekybai tarp valstybių narių, ir įmones, veikiančias vandens,
transporto, pašto, telekomunikacijų ir kredito srityse.34      Italijos
vyriausybės požiūriu, šios išimtys sukelia nepagrįstą diskriminaciją.
Ji laikosi nuomonės, kad išimtys, suteikiamos pagal sektorius, gali būti
leidžiamos tik Bendrijos viduje tame sektoriuje nesant konkurencijos.35      Be
to fakto, kad šiuo argumentu siekiama greičiau jau išplėsti direktyvos
taikymo sritį, jis nėra pagrįstas. Iš tiesų direktyvos dvylikta
konstatuojamoji dalis teigia, kad ši direktyva neturėtų būti taikoma tam
tikrai veiklai, kuri nepriklauso konkurencijos sričiai arba kuriai jau
yra taikomos specialios reikiamą skaidrumą užtikrinančios Bendrijos
priemonės, taip pat valstybės įmonėms, priklausančioms tiems veiklos
sektoriams, dėl kurių turėtų būti priimta aiški nuostata, ir toms
įmonėms, kurių vykdomos komercinės veiklos mastas nepateisintų
administracinės pareigos užtikrinti skaidrumą. Visuose šiuose
vertinimuose, kurių bent jau vienas taikytinas kiekvienam iš
4 straipsnyje išskirtų, kaip nepatenkančių į direktyvos taikymo
sritį, sektorių, yra pakankamai objektyvių kriterijų, pateisinančių šių
sektorių neįtraukimą į direktyvos taikymo sritį.36      Todėl
reikia daryti išvadą, kad trijų vyriausybių iškelti ieškiniai
neatskleidė jokių aplinkybių, galinčių pateisinti ginčijamos direktyvos
net ir dalinį panaikinimą. Taigi ieškiniai turi būti atmesti. Dėl bylinėjimosi išlaidų37      Pagal
Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai
šaliai turi būti nurodyta padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu
laimėjusi šalis to prašė.38      Kadangi
trys vyriausybės pralaimėjo bylą, joms turi būti nurodyta padengti
bylinėjimosi išlaidas. Tas pats taikoma ir Prancūzijos vyriausybei, nes
ši yra įstojusi į bylas nuo 189/80 iki 190/80 šalis.39      Tarp
įstojusių į bylą vyriausybių Komisijos pusėje vienintelė Nyderlandų
vyriausybė prašė, kad ieškovėms būtų nurodyta padengti bylinėjimosi
išlaidas. Todėl Prancūzijos Respublikai, Italijos Respublikai ir
Jungtinei Karalystei turi būti nurodyta, be jų pačių išlaidų, padengti
ir Komisijos bei Nyderlandų Karalystės bylinėjimosi išlaidas.Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas nusprendžia:1.      Ieškinius atmesti.2.      Nurodyti
Prancūzijos Respublikai, Italijos Respublikai ir Jungtinei Karalystei,
be jų pačių išlaidų, padengti ir Komisijos bei Nyderlandų Karalystės
bylinėjimosi išlaidas.Mertens de WilmarsTouffaitDuePescatoreMackenzie StuartO´KeeffeKoopmansChlorosGrévissePaskelbta 1982 m. liepos 6 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Proceso kalba: prancūzų.