62017CC0120
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2018 m. gegužės 30 d. (
1
)
Byla C‑120/17
Administratīvā rajona tiesa
prieš
Ministru kabinets
(Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (EB) Nr. 1257/1999 dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) paramos kaimo plėtrai – Žemės ūkis – Parama kaimo plėtrai – Ankstyvo išėjimo į pensiją parama – Galimybė valstybei narei priimti nuostatą dėl teisės paveldėti paramą – Europos Komisijos patvirtinimas – Paskesnis Komisijos pozicijos pasikeitimas – Teisėti lūkesčiai“
1.
Šioje byloje Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija) Teisingumo Teismo prašo visų pirma išaiškinti 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1257/1999 dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) paramos kaimo plėtrai ir iš dalies pakeičiančio bei panaikinančio tam tikrus reglamentus (
2
) 10–12 straipsnių taikymo sritį, būtent atsakyti į klausimą, ar pagal šias nuostatas, įgyvendindamos šį reglamentą, valstybės narės gali patvirtinti priemonę, pagal kurią galimas ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimas.
2.
Jei atsakymas neigiamas, Teisingumo Teismo prašoma nuspręsti dėl teisėtų lūkesčių apsaugos principo taikymo ribų. Konkrečiai tariant, prašoma, kad Teisingumo Teismas paaiškintų, kokią reikšmę reikia teikti sprendimui, kuriuo, remdamasi Reglamento Nr. 1257/1999 44 straipsnio 2 dalimi, Europos Komisija patvirtina kaimo plėtros planą, vertinant tokių lūkesčių atsiradimą; ir kokią reikšmę reikia teikti paskesnėms šios institucijos Kaimo plėtros komiteto (
3
) išvadoms vertinant tų lūkesčių išnykimą.
I. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
3.
Sąjungos kaimo plėtros politikos įgyvendinimas grindžiamas Sąjungos ir valstybių narų pasidalijamojo valdymo principu, pagal kurį Sąjungos teisėje nustatoma bendra teisinė sistema, kuri papildoma nacionaline teise. Šiuo tikslu Reglamente Nr. 1257/1999 nustatytos EŽŪOGF finansuojamos paramos kaimo plėtrai bendrosios taisyklės.
4.
Pagal Reglamento Nr. 1257/1999 23 konstatuojamąją dalį „<…> ūkininkai turėtų būti skatinami anksti išeiti į pensiją, kad pagerintų žemės ūkio valdų gyvybingumą, atsižvelgdami [atsižvelgiant] į patirtį, įgytą įgyvendinant Reglamentą (EEB) Nr. 2079/92 (
4
)“.
5.
Reglamento Nr. 1257/1999 II antraštinės dalies „Kaimo plėtros priemonės“ IV skyrių „Ankstyvas išėjimas į pensiją“ sudaro 10–12 straipsniai. Šio reglamento 10 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Suteikiant paramą anksčiau išeinantiems į pensiją ūkininkams siekiama toliau išvardytų tikslų:
–
aprūpinti pajamomis pagyvenusius ūkininkus, apsisprendusius baigti ūkininkavimą,
–
skatinti pagyvenusių ūkininkų keitimą jaunesniais, kurie prireikus gali padidinti veikiančių žemės ūkio valdų ekonominį gyvybingumą,
–
keisti žemės ūkio paskirties žemės paskirtį, jei jos ekonominis gyvybingumas yra nepakankamas“.
6.
Šio reglamento 11 straipsnio 1 ir 5 dalyse nustatyta:
„1.   Ūkį perduodantis asmuo:
–
turi išties nutraukti komercinį ūkininkavimą, tačiau jis gali toliau tęsti nekomercinę veiklą ir toliau naudoti pastatus,
–
turi būti ne jaunesnis kaip 55 metų, bet valdos perdavimo metu dar nesulaukęs nustatyto pensinio amžiaus
ir
–
iki perdavimo ūkininkavęs pastaruosius 10 metų.
<…>
5.   Šiame straipsnyje nustatytos sąlygos taikomos ūkį perdavusio asmens ankstyvo išėjimo į pensiją paramos gavimo laikotarpiu.“
7.
Reglamento 12 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Ankstyvo išėjimo į pensiją paramos laikotarpis yra ne ilgesnis kaip 15 metų ūkį perduodančiam asmeniui ir 10 metų – ūkio darbininkui. Parama negali būti suteikiama po to, kai ūkį perduodančiam asmeniui sukako 75 metai, o darbininkas sulaukė įprasto pensinio amžiaus.
Jeigu ūkį perduodančiam asmeniui įprastą senatvės pensiją moka valstybė narė, ankstyvo išėjimo į pensiją parama skiriama kaip priedas atsižvelgus į nacionalinės senatvės pensijos dydį.“
8.
Reglamento Nr. 1257/1999 III antraštinė dalis „Bendrieji principai, administracinės ir finansinės nuostatos“ apima 35–50 straipsnius. Šio reglamento 39 straipsnyje išdėstyta:
„1.   Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, kad užtikrintų kaimo plėtros paramos priemonių tarpusavio suderinamumą ir nuoseklumą, kaip to reikalauja šio skyriaus nuostatos.
2.   Į valstybių narių pateiktus kaimo plėtros planus įtraukiamas numatytų paramos priemonių suderinamumo ir nuoseklumo įvertinimas ir nurodomos priemonės, kurių buvo imtasi suderinamumui ir nuoseklumui užtikrinti.
3.   Prireikus paramos priemonės gali būti pataisytos, kad būtų užtikrintas jų suderinamumas ir nuoseklumas.“
9.
44 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Komisija įvertina siūlomus planus, kad nustatytų, ar jie atitinka šio reglamento nuostatas. Remdamasi šiais planais, Komisija tvirtina kaimo plėtros programavimo dokumentus Reglamento (EB) Nr. 1260/1999 (
5
) 50 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka per šešis mėnesius nuo planų pateikimo.“
B.
Latvijos teisė
10.
2004 m. lapkričio 30 d.Ministru kabineta noteikumi Nr. 1002 „Kārtība, kādā ieviešams programmdokuments„Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004.-2006.gadam““ (Ministrų kabineto nutarimas Nr. 1002 dėl tvarkos, kurios laikomasi įgyvendinant „Latvijos kaimo plėtros planą kaimo plėtros programai įgyvendinti 2004–2006 m.“ (toliau – kaimo plėtros planas)) (toliau – Nutarimas Nr. 1002) buvo patvirtintas šis programavimo dokumentas. Nutarimas Nr. 1002 įsigaliojo 2004 m. gruodžio 7 d.
11.
Kaimo plėtros plano 9.3 poskyryje senyvo amžiaus ūkininkams numatyta galimybė perduoti, parduoti arba padovanoti savo ūkį ar jo dalį trečiajam asmeniui ir gauti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą (toliau – ankstyvo išėjimo į pensiją parama), o dauguma jos skyrimo sąlygų atitinka nustatytąsias Reglamento Nr. 1257/1999 11 straipsnio 1 dalyje.
12.
Kaimo plėtros plano 12.3.2 poskyrio dalies „Ankstyvas išėjimas į pensiją“ a punkte, be kita ko, numatyta, kad, jeigu paramos gavėjas miršta dar nepasibaigus susitarimo, pagal kurį mokamos dėl ankstyvo išėjimo į pensiją paskirtos išmokos, galiojimo laikotarpiui, likusią šio laikotarpio dalį jo kasmėnesines išmokas gauna asmuo, kuris pagal nacionalinės teisės aktus įgyja paveldėjimo teisę.
13.
Remdamasi šiuo kaimo plėtros planu, Lauku atbalsta dienests (Kaimo paramos tarnyba, Latvija) sudarė minėtą susitarimą su ūkininkais, pageidavusiais gauti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą.
14.
2015 m. balandžio 14 d.Ministru kabineta noteikumi Nr. 187 „Grozījmus Ministru kabineta 2004. Gada 30. Novembra noteikumos Nr. 1002 Kārtība, kādā ieviešams programmdokuments“Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004.-2006.gadam”” (Ministrų kabineto nutarimas Nr. 187, iš dalies keičiantis Nutarimą Nr. 1002) (toliau – Nutarimas Nr. 187) 1 punktu panaikinta a punkte nustatyta galimybė šią paramą perduoti įpėdiniams. Pagal 2 punktą Nutarimas Nr. 187 įsigaliojo 2015 m. balandžio 30 d.
II. Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
15.
2004 m. liepos 30 d. sprendimu Europos Komisija patvirtino programavimo dokumentą „Latvijos kaimo plėtros planas kaimo plėtros programai įgyvendinti 2004–2006 m.“, kuriame numatytas ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimas.
16.
Privatūs asmenys pateikė Administratīvā rajona tiesa (Administracinis rajono teismas, Latvija) prašymą pripažinti galiojančiu susitarimą dėl ankstyvo išėjimo į pensiją išmokų skyrimo, kai Kaimo paramos tarnyba nutraukė įsipareigojimų šiems asmenims vykdymą, remdamasi Nutarimu Nr. 187.
17.
Manydamas, kad Nutarimo Nr. 187 1 punktas neatitinka Latvijas Republikas Satversme (Latvijos Respublikos Konstitucija) 105 straipsnio, kuriame įtvirtinta teisė į nuosavybę, Administratīvā rajona tiesa (Administracinis rajono teismas) kreipėsi į Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas).
18.
Šiuo klausimu Administratīvā rajona tiesa (Administracinis rajono teismas) teigia, kad sudarytas susitarimas dėl ankstyvo išėjimo į pensiją išmokų skyrimo perduodantiems ūkininkams ir jų įpėdiniams sukėlė teisėtų lūkesčių, kad įpėdiniai gali paveldėti paramą, jeigu toliau būtų vykdomi pagal šį susitarimą prisiimti įsipareigojimai.
19.
Tačiau, Ministru kabinets (Ministrų kabinetas) nuomone, jo parengtas Nutarimas Nr. 187 atitinka Latvijos Respublikos Konstitucijos 105 straipsnį. Šiuo klausimu jis pažymėjo, kad 2011 m. spalio 19 d. Europos Komisijos Kaimo plėtros komiteto posėdyje nuspręsta, kad ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimas nefinansuojamas iš EŽŪOGF. Toks paveldėjimas neatitinka Reglamente Nr. 1257/1999 nustatyto tikslo ir tai būtų Sąjungos ir Latvijos Respublikos finansinių išteklių švaistymas.
20.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal Reglamentą Nr. 1257/1999 draudžiama į Latvijos teisę įtraukti nuostatą dėl ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimo. Jis akcentavo, kad, jeigu taip yra, ūkį perduodančio asmens įpėdinių teisė gauti paramą pagal Nutarimą Nr. 1002 negali būti laikoma teise į nuosavybę, todėl pagal Nutarimą Nr. 187 ta teisė nebūtų ribojama.
21.
Kadangi Nutarimu Nr. 1002 įgyvendinamas reglamentas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, atsakymą lems tai, ar pagal šį reglamentą valstybėms narėms palikta diskrecija. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad Reglamento Nr. 1257/1999 10–12 straipsniuose nustatytos ankstyvo išėjimo į pensiją paramos gavimo sąlygos reiškia, kad tai yra asmeninė teisė, t. y. tik pats tretiesiems asmenims ūkį perdavęs asmuo turi teisę gauti tokią paramą. Todėl valstybės narės negali tų sąlygų papildyti, nustatydamos, kad teisę gauti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą gali paveldėti ūkį perduodančio asmens įpėdiniai, nes jie nėra nagrinėjamo susitarimo dėl ankstyvo išėjimo į pensiją išmokų skyrimo šalys.
22.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Sutartyje nustatyta Sąjungos ir valstybių narių pasidalijamoji kompetencija žemės ūkio srityje. Jis akcentuoja tai, kad pagal Reglamento Nr. 1257/1999 41 straipsnio 1 dalį valstybės narės Komisijai turi pateikti kaimo plėtros planus, o ji juos išnagrinėja, kad nustatytų, ar jie atitinka šį reglamentą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad, jeigu planas patvirtintas, jis laikomas galutiniu, todėl valstybė narė turi teisę jį priimti. Taigi 2004 m. liepos 30 d. Komisija iš tikrųjų patvirtino 2004–2006 m. Latvijos kaimo plėtros programavimo dokumentą, kuriame, be kita ko, buvo nuostata dėl ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimo.
23.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi ir tai, kad kylančios abejonės dėl Reglamento Nr. 1257/1999 10–12 straipsnių aiškinimo matyti iš Ministrų kabinetui 2015 m. gegužės 11 d. Komisijos nusiųsto dokumento, pagal kurį visoms valstybėms narėms turi būti aišku, kad ūkį perduodančio asmens įpėdiniai negali paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramos išmokų ir kad nuo 2011 m. spalio 19 d. nebegalima remtis teisėtais lūkesčiais ir nuo šios datos nebegalima sudaryti naujų susitarimų dėl paramos, kuriuose teisėtai nustatyta paveldėjimo sąlyga. Be to, šiam teismui kyla klausimas, ar jo nagrinėjama byla priskiriama prie tų atvejų, kai Sąjungos teisės neatitinkanti valstybės narės praktika galėjo sukelti teisinių pasekmių, nes, sudarydami susitarimus dėl ankstyvo išėjimo į pensiją išmokų skyrimo, atitinkami ūkininkai negalėjo žinoti apie galimą valstybės narės ir Komisijos klaidą, susijusią su galimybe paveldėti nagrinėjamą paramą.
24.
Šiomis sąlygomis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar, atsižvelgiant į Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos pasidalijimą žemės ūkio srityje, Reglamento Nr. 1257/1999 nuostatas, siejamas su vienu iš šio reglamento tikslų – skatinti ūkininkus anksti išeiti į pensiją, – reikia aiškinti kaip draudžiančias valstybei narei įgyvendinant šį reglamentą priimti tokias teisės nuostatas, pagal kurias galima paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą?
2.
Jei atsakymas į pirmąjį klausimą teigiamas, t. y. jei pagal Reglamento Nr. 1257/1999 nuostatas draudžiama paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą, ar dėl situacijos, kai nustatyta tvarka Komisija pripažino valstybės narės teisės nuostatą suderinama su Reglamento Nr. 1257/1999 nuostatomis ir ūkininkai naudojosi ankstyvo išėjimo į pensiją priemone pagal valstybės įgyvendinamą praktiką, asmuo galėjo įgyti subjektyvią teisę paveldėti pagal šią priemonę skirtą paramą?
3.
Jei atsakymas į antrąjį klausimą teigiamas, t. y. jei asmuo galėjo įgyti tokią subjektyvią teisę, ar 2011 m. spalio 19 d. Komisijos Kaimo plėtros komiteto posėdyje padarytą išvadą, kad ankstyvo išėjimo į pensiją paramos negali paveldėti ūkį perduodančio asmens įpėdiniai, galima laikyti ankstyvo minėtos įgytos subjektyvios teisės panaikinimo pagrindu?“
25.
Latvijos vyriausybė ir Komisija dėl šių klausimų pateikė rašytinių pastabų. Šie suinteresuotieji asmenys buvo išklausyti per 2018 m. sausio 17 d. posėdį (
6
).
III. Teisinė analizė
A.
Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
26.
Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Reglamento Nr. 1257/1999 10–12 straipsnius draudžiama valstybėms narėms įgyvendinant šias nuostatas patvirtinti priemonę, pagal kurią leidžiama paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą.
27.
Manau, pirmiausia, tikslinga priminti Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nustatytus reikalavimus, keliamus valstybių narių priimamoms reglamento įgyvendinimo priemonėms.
28.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybės narės gali priimti tas priemones, jeigu jos nepažeidžia atitinkamo reglamento tiesioginio taikymo, neiškraipo jo, kaip Bendrijos teisės akto, prigimties ir jei patikslina šiuo reglamentu suteiktos diskrecijos įgyvendinimą, nepažeisdamos jo nuostatų (
7
).
29.
Taigi reikia remtis atitinkamomis Reglamento Nr. 1257/1999 nuostatomis, kurios aiškinamos atsižvelgiant į jo tikslus, ir nustatyti, pirma, ar pagal jį valstybėms narėms draudžiama, nurodoma arba leidžiama priimti priemones, pagal kurias ankstyvo išėjimo į pensiją parama gali būti paveldima, ir, jeigu taip, ar Latvijos Respublikos faktiškai priimta įgyvendinimo priemonė patenka į kiekvienai valstybei narei pripažįstamos diskrecijos įgyvendinimo sritį (
8
).
30.
Pažymiu, kad Reglamente Nr. 1257/1999 paveldėjimo klausimas nereglamentuotas. Konkrečiai kalbant, jame ūkį perduodantiems ūkininkams nei aiškiai leidžiama, nei aiškiai draudžiama perleisti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą kaip palikimą savo įpėdiniams.
31.
Tačiau klausimas, ar šios nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas valstybės narės gali priimti tokią įgyvendinimo priemonę, atrodo, daug sudėtingesnis.
32.
Manau, šiuo klausimu tikslinga pažymėti, kad ankstyvo išėjimo į pensiją paramos schema, kaip ji apibrėžta nagrinėjamame reglamente, iš pirmo žvilgsnio neprieštarauja aiškinimui, kad nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią leidžiamas paramos paveldėjimas, neviršija diskrecijos, kurią valstybės narės turi įgyvendindamos tą reglamentą.
33.
Iš tikrųjų tokią išvadą pagrindžia kelios aplinkybės (
9
).
34.
Visų pirma, ši išvada gali būti aiškinimo atsižvelgiant į tikslą pasekmė. Jei paisysime ankstyvo išėjimo į pensiją paramos mechanizmo tikslo, šis mechanizmas, kaip tai priminė pati Komisija, yra „ekonominė paskata“ ūkininkams, kuria galiausiai siekiama gerinti žemės ūkio valdų gyvybingumą (
10
). Vis dėlto šiomis sąlygomis paramos priemonė gali daryti skatinamąjį poveikį ir taip leisti pasiekti gyvybingumo gerinimo tikslą, tik jeigu ji yra pakankamai patraukli ūkininkams, atitinkantiems Reglamento Nr. 1257/1999 11 ir 12 straipsniuose nustatytus reikalavimus.
35.
Taigi nekyla jokių abejonių dėl aplinkybės, kad nacionalinės teisės aktu, pagal kurį ūkininkams suteikiama galimybė perleisti paramą kaip palikimą savo įpėdiniams, siekiama šio tikslo. Galima daryti prielaidą, kad tokia galimybė darytų didelę, o gal net lemiamą įtaką valstybėse narėse, kuriose yra tam tikras ekonominis ir socialinis kontekstas, tų ūkininkų sprendimui nutraukti žemės ūkio veiklą anksčiau, nei jie sulaukia pensinio amžiaus, kad galėtų gauti aptariamą paramą. Taigi, remdamosi šiuo aiškinimo būdu, valstybės narės galėtų nuspręsti, kad nacionalinės teisės aktas, kuriame nustatyta tokia galimybė, yra suderinamas su Reglamento Nr. 1257/1999 nuostatomis.
36.
Valstybės narės tokią išvadą galėtų padaryti ir remdamosi Reglamento Nr. 1257/1999 12 straipsniu. Visų pirma, 12 straipsnio 1 dalyje maksimalios Bendrijos paramos sumos nustatytos darant nuorodą į priede nustatytas didžiausias sumas (
11
). Šiuo klausimu manau, jog aiškaus draudimo paveldėti paramą nebuvimas, siejamas su tuo, kad nustatytos maksimalios sumos, gali būti aiškinamas taip, kad šios maksimalios sumos yra vienintelė priemonė, būtina bendrojo veiksmingo Sąjungos išteklių naudojimo intereso apsaugai užtikrinti, ir Sąjungos teisės aktų leidėjas valstybėms narėms paliko teisę savo nuožiūra nustatyti, ar parama gali būti paveldima (
12
).
37.
Reglamento Nr. 1257/1999 12 straipsnio 2 dalis, kurioje nustatytos paramos mokėjimo trukmės ribos, taip pat gali būti laikoma galinčia pagrįsti išvadą dėl paramos paveldėjimo suderinamumo su Reglamentu Nr. 1257/1999. Iš tikrųjų, nors tiesa, kad viena iš dviejų tame reglamente nustatytų ribų grindžiama ūkį perduodančio asmens amžiumi („Parama negali būti suteikiama po to, kai ūkį perduodančiam asmeniui sukako 75 metai <…>“), – taigi netaikoma jo įpėdiniams, – antroji riba visai nesusijusi su ūkį perduodančio asmens savybėmis („<…> paramos laikotarpis yra ne ilgesnis kaip 15 metų ūkį perduodančiam asmeniui“). Taigi pirmoji riba taikoma tik ūkį perduodantiems asmenims, o antrąją valstybės narės gali aiškinti kaip taikomą jų įpėdiniams (
13
).
38.
Paskutinė, ne mažiau svarbi, aplinkybė, svariai pagrindžianti išvadą, kad Latvijos nacionalinės teisės nuostata suderinama su nagrinėjamu reglamentu, yra tai, kad kaimo plėtros planas, kuriame įtvirtinta nuostata, pagal kurią suteikta galimybė paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą, t. y. Nutarimas Nr. 1002, buvo patvirtinta Komisijos sprendimu pagal Reglamento Nr. 1257/1999 44 straipsnio 2 dalį ir yra susijusi, kaip jau nuspręsta (
14
), su to plano turiniu.
39.
Nepaisant visų iki šiol pateiktų argumentų, neįtikina aiškinimas, pagal kurį, remiantis šiomis nuostatomis, valstybėms narėms įgyvendinant Reglamentą Nr. 1257/1999 leidžiama nustatyti galimybę paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą, nors šis aiškinimas pagrįstas konkrečiomis aplinkybėmis.
40.
Dėl šio aspekto pažymiu, kad iš Latvijos vyriausybės ir Komisijos pastabų matyti, jog jos mano, kad atsakymas į šį klausimą turi būti neigiamas.
41.
Pritariu teisiniams svarstymams, po kurių Komisija padarė šią išvadą. Juos priminsiu toliau.
42.
Komisija pažymi, kad iš Reglamento Nr. 1257/1999 10 straipsnio 1 dalies ir 23 konstatuojamosios dalies matyti, jog ankstyvo išėjimo į pensiją paramos mechanizmu žemės ūkio srityje siekiama aprūpinti pajamomis pagyvenusius ūkininkus, apsisprendusius baigti ūkininkauti, ir skatinti šių ūkininkų keitimą jaunesniais, kurie prireikus gali padidinti veikiančių žemės ūkio valdų ekonominį gyvybingumą. Kitaip tariant, ankstyvo išėjimo į pensiją parama, kaip primena Komisija, yra ekonominė paskata, kuria siekiama skatinti pagyvenusius ūkininkus galutinai nutraukti žemės ūkio veiklą anksčiau, nei jie tai padarytų įprastomis aplinkybėmis, ir taip palengvinti žemės ūkio sektoriaus struktūrinį pertvarkymą, kad būtų užtikrintas žemės ūkio valdų gyvybingumas. Šiuo tikslu su ankstyvo išėjimo į pensiją parama susijusiomis nuostatomis siekiama nustatyti, pritraukti ir skatinti pasinaudoti parama tik tikruosius ūkininkus, kuriems žemės ūkis yra profesinė veikla ir kurie jau yra vyresnio amžiaus. Vadinasi, tose nuostatose įtvirtintos paramos gavimo sąlygos, Komisijos nuomone, yra asmeninio pobūdžio, todėl neatsiejamai susijusios su vyresnio amžiaus ūkininku, tam pritaria ir Latvijos Respublika.
43.
Šiuo klausimu Komisija pažymi, jog Reglamento Nr. 1257/1999 11 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tam, kad galėtų kreiptis dėl paramos, ūkį perduodantis asmuo turi būti ne jaunesnis kaip 55 metų, iki perdavimo ūkyje turi būti vykdęs komercinį ūkininkavimą pastaruosius 10 metų, paskui nutraukti šią veiklą. Be to, šio reglamento 11 straipsnio 5 dalyje nustatyta, kad šių sąlygų taikymas siejamas su laikotarpiu, per kurį „ūkį perduodantis asmuo“, o ne jo įpėdinis gauna paramą. Asmeninis ūkį perduodančiam asmeniui nustatytų pareigų pobūdis išplaukia iš šio reglamento 12 straipsnio 2 dalies, nes šioje nuostatoje nurodyta, kad netenkama teisės gauti paramą, o pareiga ją skirti baigiasi, kai ūkį perduodančiam asmeniui sukanka 75 metai, ir kad paramos dydis mažinamas atsižvelgiant į valstybės jam mokamą įprastą pensiją.
44.
Atsižvelgdama į šiuos argumentus, Komisija daro išvadą: kadangi ankstyvo išėjimo į pensiją parama yra asmeninio pobūdžio, kaip matyti iš Reglamento 1257/1999 11 ir 12 straipsnių, negalima priimti nacionalinės teisės akto, kaip antai Nutarimo Nr. 1002, pagal kurį leidžiama paramą paveldėti.
45.
Šis aiškinimas, grindžiamas Reglamente Nr. 1257/1999 nustatytų sąlygų vien asmeniniu pobūdžiu, man atrodo įtikinamas.
46.
Todėl, nors Reglamento Nr. 1257/1999 nuostatos dėl ankstyvo išėjimo į pensiją paramos neatrodo vienareikšmiškos, kiek tai susiję su valstybių narių galimybe įgyvendinant šias nuostatas numatyti paramos paveldėjimą, manau, jog dėl tų pačių priežasčių, kurias nurodė Komisija ir Latvijos Respublika, paveldėjimas nesuderinamas su tomis minėto reglamento nuostatomis.
B.
Dėl antrojo ir trečiojo prejudicinių klausimų
47.
Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti: jeigu atsakant į pirmąjį klausimą būtų patvirtinta, kad galimybė paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą nesuderinama su Reglamentu Nr. 1257/1999, ar tokia faktinė situacija, kai nacionalinės teisės normą, pagal kurią paveldėjimas galimas, Komisija tinkamai patvirtino kaip atitinkančią Reglamentą Nr. 1257/1999 (ir kuria remdamiesi kai kurie ūkininkai naudojosi ankstyvo išėjimo į pensiją priemone), ūkininkų įpėdiniams galėjo sukelti teisėtų lūkesčių. Jei atsakymas teigiamas, trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar 2011 m. spalio 19 d. Komisijos Kaimo plėtros komiteto posėdžio protokole nurodyta išvada, kad ankstyvo išėjimo į pensiją parama negali būti paveldėta, gali būti laikoma panaikinančia ūkininkų, kurie naudojosi ankstyvo išėjimo į pensiją priemone, įpėdinių teisėtus lūkesčius (
15
).
48.
Kadangi atsakymui į šiuos klausimus reikalingas teisėtų lūkesčių apsaugos principo aiškinimas, manau, tikslinga pateikti kelias išankstines pastabas dėl to principo materialinės taikymo srities.
49.
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, teisėtų lūkesčių apsaugos principas yra vienas iš pagrindinių Sąjungos principų (
16
) ir jo turi paisyti tiek Sąjungos organai, tiek valstybės narės, įgyvendindamos Sąjungos teisės aktus (
17
).
50.
Atsižvelgiant į tai, kad teisėtų lūkesčių apsaugos principu siekiama išlaikyti esamą teisinę situaciją, jis neišvengiamai kertasi su kitais pagrindiniais Sąjungos teisės principais, ypač teisėtumo principu. Todėl jo apimtis apibrėžiama privačius interesus, kuriais grindžiamas esamos teisinės situacijos išsaugojimas, lyginant su viešuoju interesu, kurį išreiškia teisėtumo principas (
18
).
51.
Kitaip tariant, vertindamas, ar laikomasi teisėtų lūkesčių apsaugos principo, Teisingumo Teismas turi konkrečiai išanalizuoti kiekvienos bylos faktines aplinkybes ir nustatyti, ar atitinkamų teisės subjektų lūkesčiai svarbiau nei veiksmingas Sąjungos teisės taikymas.
52.
Taigi teisėtų lūkesčių apsaugos principu galima remtis, tik jeigu teisės subjektas gali įrodyti, kad jis yra ypatingoje padėtyje, kuri teisinėje valstybėje turi būti vertinama kaip verta apsaugos.
53.
Todėl reikia kelti klausimą, ar ūkininkų, su Kaimo paramos tarnyba sudariusių susitarimą dėl ankstyvo išėjimo į pensiją išmokų skyrimo, į kurį įtraukta sąlyga dėl tos paramos paveldėjimo, įpėdinių (
19
) padėtis, remiantis Komisijos patvirtinu kaimo plėtros planu, įgyvendintu pagal Nutarimą Nr. 1002, yra apsaugos verta padėtis, nes Kaimo paramos tarnyba nutraukė išmokų mokėjimą pagal tokius susitarimus po to, kai Nutarimu Nr. 187 buvo panaikinta galimybė ją paveldėti.
54.
Pirmiausia, manau, iš esmės svarbu pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar galima remtis teisėtais lūkesčiais, kiek tai susiję su teisės akto pakeitimo pasekmėmis ne būsimoms išmokoms, skirtoms susitarimus pasirašiusių ūkininkų įpėdiniams, o išmokoms, mokėtoms iki jo įsigaliojimo. Todėl, mano nuomone, įprasta jurisprudencija, priminta Latvijos Respublikos rašytinėse pastabose, pagal kurią ūkio subjektai negali pagrįstai tikėtis išlaikyti esamą padėtį, kuri gali pasikeisti Sąjungos institucijoms (ar Sąjungos teisę įgyvendinančioms nacionalinės valdžios institucijoms) naudojantis savo diskrecija (
20
), šiuo atveju netaikoma. Dėl tos pačios priežasties šiuo atveju nesvarbi aplinkybė, kad sprendimas panaikinti nuostatas dėl paramos paveldėjimo priskiriamas diskrecijai, kuri valstybėms narėms suteikta pagal Latvijos Respublikos nurodytą Reglamento Nr. 1257/1999 39 straipsnį.
55.
Toliau šios bylos faktines aplinkybes nagrinėsiu atsižvelgdamas į reikšmingą jurisprudenciją, siekdamas nustatyti, ar šiuo atveju susiklosčiusia padėtimi galima pateisinti teisėtų lūkesčių apsaugos viršenybę, palyginti su veiksmingu Sąjungos teisės taikymu.
56.
Remiantis jurisprudencija, apsaugos verta padėtis egzistuoja, tik jei tenkinamos trys kumuliacinės sąlygos. Pirma, turi būti objektyvus administracinių institucijų elgesys. Antra, teisės subjektas turi būti sąžiningas. Trečia, administracinių institucijų elgesys turi atitikti taikomas normas (
21
).
57.
Siekiant užtikrinti samprotavimų nuoseklumą, tikslinga pradėti nuo trečiosios sąlygos analizės. Iš tikrųjų, jeigu ji būtų suprantama taip, kad tokia Sąjungos teisės neatitinkanti nacionalinė praktika, kaip šiuo atveju, t. y. Kaimo paramos tarnybos sudaromos sutartys, į kurias įtraukiama sąlyga dėl paveldėjimo, negali būti teisėtų lūkesčių šaltinis, reikėtų konstatuoti, kad dėl netenkinamos šios trečiosios sąlygos atsakymas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo suformuluotą antrąjį klausimą būtų neigiamas ir tam nereikėtų nagrinėti kitų sąlygų.
58.
Beje, taip gali būti aiškinama jurisprudencija dėl tarnybos ar nacionalinių institucijų klaidų ar pažeidimų taikant Sąjungos teisę. Šioje jurisprudencijoje Teisingumo Teismas ne kartą atmetė teisėtų lūkesčių principo pažeidimu grindžiamus pagrindus, nuspręsdamas, kad „[šiuo] principu negali būti remiamasi pažeidžiant aiškią Sąjungos teisės nuostatą, o už Sąjungos teisės taikymą atsakingos nacionalinės institucijos elgesys, prieštaraujantis šiai teisei, ūkio subjektams negali sukurti teisėtų lūkesčių naudotis Sąjungos teisei prieštaraujančia tvarka“ (
22
).
59.
Mano nuomone, sprendime, kuris bus priimtas, Teisingumo Teismas turės nurodyti savo poziciją dėl šios jurisprudencijos aiškinimo.
60.
Manau, jog Teisingumo Teismas iš tos jurisprudencijos neturėtų daryti išvados, kad apsaugos vertų lūkesčių visiškai negali kilti dėl nacionalinės praktikos, kuri nesuderinama su Sąjungos teise. Iš tikrųjų, atrodo, pagal nagrinėjamą jurisprudenciją veikiau siūloma šį teisinį klausimą visada spręsti atsižvelgiant į Sąjungos teisės aktą, kuriuo grindžiama nacionalinių valdžios institucijų neteisėta praktika. Konkrečiau kalbant, teisėtų lūkesčių apsauga negali būti grindžiama nacionaline praktika, kuria pažeidžiama „aiški“ Sąjungos teisės nuostata (
23
).
61.
Primenu, kad šiuo atveju nagrinėjamas teisės aktas yra Reglamentas Nr. 1257/1999, būtent jo 10–12 straipsniai. Taigi, kaip nurodžiau nagrinėdamas pirmąjį prejudicinį klausimą, iš esmės šios nuostatos gali būti aiškinamos nevienodai, todėl jos nėra tokios aiškios, kad su Kaimo paramos tarnyba susitarimus, kuriuose yra sąlyga dėl paveldėjimo, sudariusių ūkininkų įpėdiniai būtų turėję nepasitikėti šios sąlygos teisėtumu.
62.
Beje, manau, tokį jurisprudencijos aiškinimą patvirtina nagrinėjamų sprendimų versijos vokiečių kalba (klare Bestimmung), o dar labiau versijos anglų kalba (unambiguous provision).
63.
Atsižvelgiu ir į tai, kad rašytinėse pastabose Komisija padarė išvadą, kad šiuo atveju teisėtų lūkesčių negalėjo kilti Sąjungos teisės lygiu, remiantis Europos Sąjungos Bendrojo Teismo obiter dictum Sprendime Lenkija / Komisija (T‑257/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:111), kuriame nurodyta: „<…> tai, kad Komisija patvirtina [kaimo plėtros planą], šis programavimo dokumentas neįgyja didesnės teisinės galios nei Reglamentas Nr. 1257/1999 <…>“ (
24
). Vis dėlto manau, jog šis Bendrojo Teismo teiginys reiškia, kad atitinkama nuostata, t. y. Reglamento Nr. 1257/1999 11 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa („[Ūkį perduodantis asmuo] turi išties nutraukti komercinį ūkininkavimą <…>“), nekėlė jokių pagrįstų abejonių dėl valstybėms narėms nustatytos pareigos patikrinti, ar ūkininkai vykdė komercinę žemės ūkio veiklą prieš ją nutraukdami, todėl ši nuostata turėjo būti laikoma „aiškia nuostata“, o šioje byloje, kaip paaiškinau, taip nėra.
64.
Bet kuriuo atveju, nors vien Komisijos sprendimas įpėdiniams negali suteikti teisėtų lūkesčių, manau, į jį turi būti atsižvelgiama vertinant atitinkamo Sąjungos teisės akto „aiškumą“. Iš tikrųjų, jeigu pirma pateiktų argumentų nepakaktų įrodyti, kad Reglamento Nr. 1257/1999 10 straipsnis, 11 straipsnio 1 dalies antra ir trečia įtraukos ir 12 straipsnis nėra „aiškios nuostatos“, primenu, jog Nutarimas Nr. 1002, t. y. Kaimo paramos tarnybos ir ūkininkų sudarytuose susitarimuose įtvirtintos sąlygos dėl paveldėjimo teisinis pagrindas, priimtas po to, kai Komisija patvirtino Latvijos Respublikos 2004–2006 m. kaimo plėtros planą, kurio 12.3.2. poskyrio dalies „Ankstyvas išėjimas į pensiją“ a) punkte buvo nustatyta sąlyga dėl paveldėjimo. Taigi, jei net pagal Komisijos aiškinimą (
25
), pateiktą dėl Reglamento Nr. 1257/1999 10–12 straipsnių, pripažįstama galimybė paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą, nors ši galimybė nesuderinama su šiais straipsniais, nemanau, kad juos galima laikyti „aiškiomis nuostatomis“, kaip tai suprantama pagal jurisprudenciją.
65.
Vadinasi, nacionalinės administravimo institucijos praktika, kai sudaromi susitarimai, kuriuose yra sąlyga dėl ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimo, gali sukelti teisėtų lūkesčių, nors ji ir prieštarauja Reglamento Nr. 1257/1999 10–12 straipsniams, nes šie straipsniai nėra aiškios nuostatos, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
66.
Šiomis sąlygomis, siekiant nustatyti, ar susitarimus pasirašiusių ūkininkų įpėdiniai įgijo teisėtų lūkesčių, reikia patikrinti, ar tenkinamos ir šios išvados 56 punkte išvardytos dvi pirmosios sąlygos, t. y. ar teisėti lūkesčiai grindžiami administracinės valdžios institucijų elgesiu ir ar asmenys, kurie įgijo teisėtų lūkesčių, buvo sąžiningi.
67.
Kiek tai susiję su pirmąja sąlyga, teisės subjektui teisėtų lūkesčių turi sukelti administracinės valdžios institucijų elgesys. Konkrečiau kalbant, būtina, kad dėl objektyvių požymių elgesys galėtų sukelti teisės subjektams pagrįstų lūkesčių.
68.
Šiuo aspektu keliu klausimą, ar pagrindinėje byloje teisės subjektams teisėtų lūkesčių sukėlęs elgesys yra Komisijos elgesys (sprendimas patvirtinti Latvijos Respublikos kaimo plėtros planą), ar Latvijos nacionalinės administravimo institucijos elgesys (su ūkininkais sudaryti susitarimai dėl ankstyvo išėjimo į pensiją išmokų skyrimo) (
26
). Mano nuomone, reikia atsakyti, kad įpėdiniams teisėtų lūkesčių dėl teisės gauti su ankstyvo išėjimo į pensiją parama susijusią sumą kyla dėl įsipareigojimų ūkininkams, kuriuos nacionalinė administravimo institucija prisiėmė pagal susitarimus. Taigi, manau, akivaizdu, kad Latvijos nacionalinės administravimo institucijos elgesys turi būti laikomas atitinkančius jurisprudencijoje nustatytus reikalavimus.
69.
Iš tikrųjų, neginčytina, kad pagal susitarimus įsipareigojimus prisiėmė kompetentinga ir įgaliojimus priimti sprendimą turinti institucija. Kadangi tai yra Latvijos valstybės paskirtas viešasis subjektas, kuriam pavesta administruoti nacionalinę ankstyvo išėjimo į pensiją paramos schemą vykdant šios valstybės įsipareigojimus pagal Reglamento Nr. 1260/99 38 straipsnio 1 dalies a punktą, Kaimo paramos tarnyba iš tikrųjų yra įgaliota prisiimti įsipareigojimus kaip nacionalinė administravimo institucija, kiek tai susiję su tokios paramos skyrimu (
27
).
70.
Taip pat aišku, jog faktinis šios institucijos elgesys, t. y. jos su ūkininkais sudaryti susitarimai, kuriuose įtvirtinta sąlyga dėl paveldėjimo, ūkininkų įpėdiniams leido pagrįstai manyti, kad Kaimo paramos tarnyba vykdys prisiimtus įsipareigojimus, t. y. kad visos paramos išmokos bus laiku sumokėtos.
71.
Kiek tai susiję su antrąja sąlyga, sąžiningumo buvimas gali būti konstatuotas, tik jeigu teisės subjekto teisinės padėties pasikeitimas negalėjo būti numatytas (
28
), turint omeny „atsargaus ir nuovokaus subjekto“ reikalavimą (
29
). Vis dėlto numatomumo samprata nėra visiškai objektyvi, nes ją labai lemia konkretaus atvejo vertinimas atsižvelgiant į teisės subjekto subjektyvią individualią padėtį (
30
).
72.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos šioje byloje, kai teisės subjekto teisinę padėtį reglamentavo nacionalinė nuostata, kuri dėl savo nesuderinamumo su Sąjungos teise buvo pakeista nauja nuostata, manau, galimybė numatyti šį pakeitimą reiškia atitinkamos nuostatos neteisėtumo suvokimą. Savaime suprantama, kad teisės subjektas negali pasitikėti nacionalinės nuostatos, kurios nesuderinamumas su Sąjungos teise akivaizdus, teisėtumu.
73.
Taigi reikia patikrinti, ar nacionalinės praktikos, t. y. sąlygos dėl ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimo įtraukimo į susitarimus, nesuderinamumą su Reglamentu Nr. 1257/1999 suvokė tuos susitarimus sudariusių ūkininkų įpėdiniai, o tai pirmiausia reikštų, kad jie nebuvo sąžiningi.
74.
Mano nuomone, atsižvelgiant į pagrindinės bylos medžiagoje esančią informaciją, tikėtina, kad šis neteisėtumas nebuvo suvokiamas.
75.
Žinoma, atsargaus ir nuovokaus ūkio subjekto kriterijus reiškia tiems įpėdiniams nustatytą griežtą rūpestingumo reikalavimą, grindžiamą principu nemo censitur ignorare legem, ir iš esmės tas reikalavimas netgi galėtų reikšti, kad šie įpėdiniai turėjo žinoti apie sąlygos dėl paveldėjimo nesuderinamumą su Reglamentu Nr. 1257/1999. Vis dėlto reikia atsižvelgti į vieną iš pagrindinių faktinių aplinkybių šioje byloje, t. y. kad į Kaimo plėtros planą įtrauktą ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimą Komisija patvirtino aiškiu sprendimu. Kadangi priimtas šis sprendimas dėl patvirtinimo, atrodo, kad net ir ypač įgudęs ekonominis subjektas būtų pasitikėjęs sąlygos dėl paveldėjimo suderinamumu su Sąjungos teise (
31
).
76.
Šiuo klausimu nemanau, jog Latvijos Respublikos rašytinėse pastabose akcentuota aplinkybė, jog, kaip Teisingumo Teismas nusprendė 2002 m. rugsėjo 19 d. Sprendime Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, 40 punktas), dėl to, kad Komisija patvirtina kaimo plėtros planą, jis netampa Sąjungos teisės aktu, daro poveikį tam, kokią reikšmę šiuo atveju reikia suteikti Komisijos sprendimui dėl patvirtinimo.
77.
Iš tikrųjų, nėra jokios abejonės, kad, priimdama sprendimą dėl atitinkamos valstybės narės pasiūlyto kaimo plėtros plano patvirtinimo, Komisija nusprendė ir dėl perdavimo sąlygos teisėtumo, kaip tai priminiau šios išvados 39 punkte.
78.
Manau, jog įpėdinių sąžiningumas dar akivaizdesnis dėl to, kad Komisijos priešinga nuomonė buvo pareikšta tik per 2011 m. spalio 19 d. Kaimo plėtros komiteto posėdį, t. y. praėjus beveik 7 metams po to, kai buvo priimtas tas sprendimas dėl patvirtinimo (
32
).
79.
Taigi bylos medžiagoje nėra jokių aplinkybių, iš kurių būtų matyti, kad įpėdiniai neturėjo teisės sąžiningai manyti, kad jų teisinė padėtis nepasikeis, t. y. kad Kaimo paramos tarnyba vykdys mokėjimo įsipareigojimus, kuriuos prisiėmė pagal tuos susitarimus.
80.
Vadinasi, visos trys sąlygos, būtinos įpėdinių teisėtiems lūkesčiams dėl ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimo teisėtumo kilti, mano nuomone, šiuo atveju yra tenkinamos.
81.
Dėl šios priežasties atitinkami įpėdiniai iš esmės turėjo teisę gauti visas išmokas, susijusias su parama, skirta pagal susitarimus, sudarytus nuo Nutarimo Nr. 1002 įsigaliojimo datos (2004 m. gruodžio 7 d.) iki Nutarimo Nr. 187 įsigaliojimo datos (2015 m. balandžio 30 d.). Antruoju nutarimu panaikintas ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimo pagrindas, todėl įpėdinių teisėti lūkesčiai tapo nepagrįsti.
82.
Šiomis aplinkybėmis trečiuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo prašo nustatyti, ar šie teisėti lūkesčiai turėjo būti laikomi išnykusiais anksčiau, nei buvo priimtas Nutarimas Nr. 187, t. y. tuo metu, kai buvo priimtos Komisijos Kaimo plėtros komiteto 52‑o posėdžio išvados. Tose išvadose buvo nurodyta, kad ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimas neatitiko 2005 m. rugsėjo 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1698/2005 dėl Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) paramos kaimo plėtrai (
33
), kuris pakeitė Reglamentą Nr. 1257/1999 ir reglamentavo 2007–2013 m. kaimo plėtros priemones.
83.
Manau, kad į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai.
84.
Tai nesusiję su aplinkybe, kad atitinkamose išvadose nagrinėtas ne Reglamentas Nr. 1257/1999, o Reglamentas Nr. 1698/2005. Akivaizdu, kad Reglamento Nr. 1698/2005 23 straipsnio turinys analogiškas Reglamento Nr. 1257/1999 10–12 straipsnių turiniui.
85.
Manau, šį atsakymą pagrindžia tai, kad, priėmus tas išvadas, teisėtų lūkesčių egzistavimui keliamos sąlygos ir toliau tenkinamos.
86.
Nors iš tiesų galima būtų teigti, jog dėl šių išvadų nebetenkinama antroji sąlyga, susijusi su įpėdinių sąžiningumu, manau, toks aiškinimas būtų klaidingas.
87.
Taigi, siekdamas šį aiškinimą paneigti, trumpai jį išnagrinėsiu.
88.
Primenu, kad šios išvados 75–77 punktuose nurodžiau, kad Komisijos sprendimas, kuriuo patvirtintas Latvijos Respublikos pateiktas kaimo plėtros 2004–2006 m. planas, kuriame buvo nuostata dėl ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimo galimybės, yra lemiama aplinkybė, leidžianti daryti išvadą, kad susitarimus dėl ankstyvo išėjimo į pensiją išmokų skyrimo pasirašiusių ūkininkų įpėdiniai negalėjo suvokti, kad sąlyga dėl paveldėjimo neteisėta, todėl jie buvo sąžiningi. Iš tikrųjų tas sprendimas sušvelnina griežtą sąžiningumo reikalavimą, kylantį dėl atsargaus ir nuovokaus ūkio subjekto kriterijaus taikymo.
89.
Šiomis aplinkybėmis būtų galima manyti, kad Komisijos Kaimo plėtros komiteto išvados, pagal kurias ankstyvo išėjimo į pensiją paramos paveldėjimas neatitinka Sąjungos teisės, gali panaikinti tos pačios institucijos sprendimo dėl patvirtinimo poveikį sąžiningumo reikalavimui. Jei taip būtų, įpėdinių elgesį reikėtų vertinti atsižvelgiant į visiškai objektyvų atsargaus ir nuovokaus ūkio subjekto kriterijų, todėl sąlygos dėl paveldėjimo neteisėtumas būtų laikomas įpėdiniams suvokiamu.
90.
Nepritariu šių samprotavimų esmei.
91.
Manau, vertinant įpėdinių sąžiningumą, šiuo atveju negalima atsižvelgti į Kaimo plėtros komiteto išvadas.
92.
Taip yra dėl to, kad šie privatūs subjektai nežinojo Kaimo plėtros komiteto posėdžio protokolo turinio. Iš tikrųjų, kaip matyti iš bylos medžiagoje esančios informacijos, apie to protokolo turinį įpėdiniams nebuvo pranešta. Be to, jiems keliama rūpestingumo pareiga nereiškia, kad jie turėjo būti informuoti apie šį turinį. Manau, akivaizdu, kad įpėdiniams negalima nustatyti tokių pačių reikalavimų dėl pareigos patiems gauti informacijos, kokie nustatyti didelėms įmonėms konkurencijos teisės srityje (
34
).
93.
Kadangi įpėdiniams Kaimo plėtros komiteto išvados nebuvo nei žinomos, nei prieinamos, savaime aišku, kad dėl šių išvadų jų sąžiningumas nepaneigtas.
94.
Vadinasi, šios išvados negali būti pagrindas, dėl kurio išnyksta įpėdinių teisėti lūkesčiai dėl jų teisės gauti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą, remiantis susitarimuose dėl 2004–2006 m. laikotarpio įtvirtinta sąlyga dėl paveldėjimo. Todėl šie teisėti lūkesčiai turi būti laikomi įrodytais iki Nutarimo Nr. 187 įsigaliojimo datos, t. y. iki 2015 m. balandžio 30 d.
IV. Išvada
95.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis teismas, Latvija) pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą atsakyti taip:
1.
Pagal 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1257/1999 dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) paramos kaimo plėtrai ir iš dalies pakeičiančio bei panaikinančio tam tikrus reglamentus 10–12 straipsnius įgyvendinant šias nuostatas valstybėms narėms draudžiama patvirtinti priemonę, pagal kurią galima paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą.
2.
Faktinė situacija, kai nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią leidžiama paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą, kuri Europos Komisijos buvo teisėtai patvirtinta kaip atitinkanti Reglamentą Nr. 1257/1999 ir kuria remdamiesi kai kurie ūkininkai pasinaudojo šia ankstyvo išėjimo į pensiją priemone, šių ūkininkų įpėdiniams galėjo sukelti teisėtų lūkesčių pagal Sąjungos teisę.
3.
2011 m. spalio 19 d. Komisijos Kaimo plėtros komiteto posėdžio išvados negali būti pagrindas, kuriuo remiantis iš anksto būtų panaikinti teisėti lūkesčiai, nes apie šias išvadas įpėdiniai nežinojo, jos nebuvo jiems prieinamos ir dėl jų įpėdinių sąžiningumas nepaneigtas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 160, 1999, p. 80; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 391.
(
3
)	Šis komitetas įsteigtas pagal 2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1305/2013 dėl paramos kaimo plėtrai, teikiamos Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) lėšomis, kuriuo panaikinamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1698/2005 (OL L 347, 2013, p. 487), 84 straipsnį.
(
4
)	1992 m. birželio 30 d. Tarybos reglamentas, sukuriantis Bendrijos pagalbos schemą ūkininkų ankstyvam išėjimui į pensiją (OL L 215, 1992, p. 91).
(
5
)	1999 m. birželio 21 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1260/1999, nustatantis bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų (OL L 161, 1999, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 14 sk., 1 t., p. 31).
(
6
)	Manau, šiuo klausimu iš esmės svarbu akcentuoti ypatingą su Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija) vykstančiu procesu susijusį aspektą. Iš tikrųjų iš Satversmes tiesas likums (Konstitucinio Teismo įstatymas) matyti, kad Administratīvā rajona tiesa (Administracinis rajono teismas) nagrinėjamos bylos šalys, išskyrus aktą, dėl kurio konstitucingumo kreiptasi, priėmusią viešosios valdžios instituciją, konstitucinio teisėtumo patikrinimo procese turi teisę pateikti pastabas, tik jeigu Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija) mano, kad šios pastabos padės byloje priimti išsamų ir objektyvų sprendimą (Konstitucinio Teismo įstatymo 22 straipsnio 3 dalis). Kadangi šiame procese jos nėra „šalys, kurių dalyvavimas būtinas“, joms nesuteikta teisė pateikti pastabų Teisingumo Teisme vykstančiame procese dėl prejudicinio sprendimo priėmimo (Teisingumo Teismo procedūros reglamento 96 straipsnis). Būtent dėl šios priežasties šiuo atveju neturime pagrindinės bylos šalių pastabų.
(
7
)	2014 m. gegužės 15 d. Sprendimas Szatmári Malom (C‑135/13, EU:C:2014:327, 55 punktas).
(
8
)	Žr. 2012 m. spalio 25 d. Sprendimą Ketelä (C‑592/11, EU:C:2012:673, 37 punktas).
(
9
)	Nemanau, kad šiuo atveju reikšmingas Latvijos Respublikos rašytinėse pastabose plėtojamas argumentas, kad negalima pritarti tokiai išvadai, nes pagal Reglamento Nr. 1257/1999 37 straipsnio 4 dalį valstybėms narėms leidžiama nustatyti tik „papildomas ar griežtesnes sąlygas“ skirti Sąjungos paramą kaimo plėtrai, todėl atitinkamą paramą gaunantiems ūkininkams negali būti nustatytos palankesnės sąlygos. Iš tikrųjų nėra jokios abejonės, kad paveldėjimas negali būti laikomas ankstyvo išėjimo į pensiją paramos skyrimo „sąlyga“.
(
10
)	Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad tikslas ūkininkams suteikti pajamų nėra savarankiškas tikslas, jo paskirtis – padėti makroekonominiam tikslui gerinti žemės ūkio valdų gyvybingumą. Šiuo klausimu žr. 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą Soukupová (C‑401/11, EU:C:2013:223, 24–25 punktai) ir 2015 m. vasario 25 d. Sprendimą Lenkija / Komisija (T‑257/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:111, 47–49 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvados byloje Soukupová (C‑401/11, EU:C:2012:658) 32 punktą, kuriame nurodyta: „Ankstyvo išėjimo į pensiją parama nėra skiriama kaip senatvės pensijos priedas dėl socialinių tikslų. Ja taip pat tiesiogiai nesiekiama aprūpinti papildomomis pajamomis pagyvenusius ūkininkus. Reglamentui Nr. 1257/1999 būdingos šios pasekmės kaip priemonės siekiant svarbiausio ankstyvo išėjimo į pensiją paramos schemos tikslo, t. y. sukurti ekonomines paskatas vyresnio amžiaus ūkininkams nutraukti savo veiklą anksčiau ir tokiomis aplinkybėmis, kuriomis įprastai jie to nedarytų.“ (kursyvu išskirta mano)
(
11
)	Iš priedo „Dydžių lentelė“ matyti, kad maksimali suma vienam ūkį perduodančiam asmeniui vieniems metams yra 15000 EUR, o visa maksimali suma vienam ūkį perduodančiam asmeniui yra 150000 EUR. Be to, metinė maksimali suma gali būti didinama iki dvigubos, jeigu neviršijama visa maksimali suma, atsižvelgiant į teritorijos valdų ekonominę struktūrą ir siekį greičiau pertvarkyti žemės ūkio valdų struktūrą.
(
12
)	Taigi, remdamosi šia galimybe, valstybės narės galėtų leisti ūkį perduodantiems asmenims perduoti paramą savo įpėdiniams ir koreguoti kiekvienam ūkį perduodančiam asmeniui skiriamos paramos dydį, atsižvelgdamos į maksimalias sumas. Jeigu pagal nacionalinės teisės aktą būtų leidžiama paveldėti, paramos dydis neišvengiamai turėtų būti mažesnis už tą, kuris galėtų būti skiriamas, jeigu tokios galimybės nebūtų.
(
13
)	Reglamento Nr. 1257/1999 12 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, pagal kurią, „[j]eigu ūkį perduodančiam asmeniui įprastą senatvės pensiją moka valstybė narė, ankstyvo išėjimo į pensiją parama skiriama kaip priedas atsižvelgus į nacionalinės senatvės pensijos dydį <…>“, taip pat galėtų būti suprantama paprasčiausiai taip, kad ji netaikoma įpėdiniams.
(
14
)	Kursyvu išskirta mano. Pirmiausia žr. 2002 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, 39 punktas). Toje byloje, atsakydamas į antrąjį prejudicinį klausimą, Teisingumo Teismas patikslino, kad Komisijos sprendimas, kuriuo patvirtinama nacionalinė pagalbos programa pagal 1992 m. birželio 30 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2078/1992 dėl žemės ūkio produktų gamybos metodų, suderinamų su aplinkos apsaugos reikalavimais ir kaimo kraštovaizdžio išsaugojimu (OL L 215, 1992, p. 85), buvo susijusi su tų programų turiniu, nes šis sprendimas galėjo būti priimtas tik po to, kai Komisija įsitikino, kad jos atitinka reglamentą, ir nustatė „kofinansuojamų“ veiksmų pobūdį ir visą su jų finansavimu susijusių išlaidų sumą. Kadangi Reglamento Nr. 1257/1999 44 straipsnio 2 dalyje, siejamoje su 2004 m. balandžio 29 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 817/2004, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1257/1999 taikymo taisykles (OL L 153, 2004, p. 30; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 46 t., p. 87), 48 straipsniu, nustatytas tokio paties pobūdžio vertinimas, manau, jog ši išvada galioja ir šiuo atveju.
(
15
)	Iš tikrųjų abu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo suformuluoti klausimai susiję veikiau su „subjektyvia teise“ paveldėti ankstyvo išėjimo į pensiją paramą. Vis dėlto, kaip aiškiai matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pastabų, šios įpėdinių teisės egzistavimo pripažinimą lemtų teigiamas atsakymas dėl jų galimybės remtis tais teisėtais lūkesčiais.
(
16
)	Žr. 2013 m. kovo 14 d. Sprendimą Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, 23 punktas).
(
17
)	Žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435, 44 punktas) ir 2011 m. gegužės 12 d. Sprendimą Enel Maritsa Iztok 3 (C‑107/10, EU:C:2011:298, 29 punktas).
(
18
)	Žr. visų pirma 1996 m. balandžio 24 d. Sprendimą Industrias Pesqueras Campos ir kt. / Komisija (T‑551/93 ir T‑231/94–T‑234/94, EU:T:1996:54, 76 punktas).
(
19
)	Dėl subjektų, kuriems taikoma teisėtų lūkesčių apsauga, remsiuosi antrojo prejudicinio klausimo formuluote, kurioje nurodyti ūkininkų įpėdiniai, o ne patys ūkininkai. Beje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendime aiškiai nurodyta, kad byloje, dėl kurios kreiptasi į Administratīvā rajona tiesa (Administracinis rajono teismas), kuris pats kreipėsi į Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis teismas), prašymas pateiktas dėl to, kad Kaimo paramos tarnyba nevykdė pagal susitarimus dėl ankstyvo išėjimo į pensiją išmokų skyrimo prisiimtų įsipareigojimų pareiškėjams. Taigi, manau, iš to nesunku daryti išvadą, kad įsipareigojimų nevykdymo priežastis buvo galimybės įpėdiniams paveldėti paramą panaikinimas, o tai reiškia, kad pareiškėjai Administratīvā rajona tiesa (Administracinis rajono teismas) vykstančiame procese yra įpėdiniai.
(
20
)	Žr. 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Ispanija / Komisija (C‑310/04, EU:C:2006:521, 81 punktas) ir 2016 m. birželio 1 d. Sprendimą Vengrija / Komisija (T‑662/14, EU:T:2016:328, 55 punktas).
(
21
)	Atrodo, šių sąlygų formuluotė kiek įvairuoja, nelygu atitinkama sritis. Valstybės pagalbos srityje žr. 2014 m. spalio 16 d. Sprendimą Alcoa Trasformazioni / Komisija (T‑177/10, EU:T:2014:897). Muitų srityje žr. 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Afasia Knits Deutschland (C‑409/10, EU:C:2011:843, 47 punktas).
(
22
)	2011 m. balandžio 7 d. Sprendimas Sony Supply Chain Solutions (Europe) (C‑153/10, EU:C:2011:224, 47 punktas). Taip pat žr. 2013 m. birželio 20 d. Sprendimą Agroferm (C‑568/11, EU:C:2013:407, 52 punktas), 2006 m. kovo 16 d. Sprendimą Emsland-Stärke (C‑94/05, EU:C:2006:185, 27 punktas), 1993 m. balandžio 1 d. Sprendimą Lageder ir kt. (C‑31/91–C‑44/91, EU:C:1993:132, 35 punktas) ir 1988 m. balandžio 26 d. Sprendimą Krücken (316/86, EU:C:1988:201, 23 punktas).
(
23
)	Taigi pritariu išaiškinimui, pateiktam generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvadoje sujungtose bylose Elmeka (C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2005:730, 43–45 punktai). Šiuo klausimu taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Agroferm (C‑568/11, EU:C:2013:35, 59 punktas).
(
24
)	Žr. Sprendimą Lenkija / Komisija (T‑257/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:111, 53–55 punktai).
(
25
)	Galima ypač atsižvelgti į Komisijos aiškinimą, nes galutinės redakcijos Reglamento Nr. 1257/1999 10–12 straipsnių formuluotė visiškai tapati nuostatų, kurias Komisija įtraukė į pateiktą reglamento pasiūlymą, formuluotei. Žr. Pasiūlymą dėl Tarybos reglamento (EB) dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) paramos kaimo plėtrai (OL C 170, 1998, p. 67).
(
26
)	Šiuo klausimu pažymiu, kad jurisprudencija yra daug lankstesnė, kai teisėtų lūkesčių kyla dėl nacionalinės administravimo institucijos akto, kuriuo įgyvendinama Sąjungos teisė. Iš tikrųjų bylose, kuriose buvo prašoma nustatyti, ar teisėtų lūkesčių gali kilti dėl Europos institucijos elgesio, Teisingumo Teismas reikalavo, kad institucijos elgesys būtų sukėlęs teisės subjektui „pagrįstų vilčių“, ir patikslino, kad patikinimais, galinčiais suteikti tokių vilčių, laikoma „tiksli, nesąlygiška, nuosekli, kompetentingų ir patikimų šaltinių“, nesvarbu kokia forma, „pateikta informacija“. Žr. 2013 m. kovo 14 d. Sprendimą Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, 25 punktas ir nurodyta jurisprudencija). Tačiau bylose, kuriose, kaip šiuo atveju, teisėtų lūkesčių kilo dėl nacionalinės administravimo institucijos priimto Sąjungos teisės įgyvendinimo akto, Teisingumo Teismas tik tvirtino, kad šis aktas teisės subjektui turi sukelti „pagrįstų lūkesčių“. Žr. 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Elmeka (C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2006:563, 32 punktas).
(
27
)	Šiuo klausimu Atbalsta dienesta likums (Įstatymas dėl Kaimo paramos tarnybos) 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Kaimo paramos tarnyba administruoja valstybės ir Europos Sąjungos pagalbą kaimui, žemės ūkiui, miškininkystei ir žuvininkystei [ji priima ir nagrinėja paraiškas (projektus) pagalbai gauti, priima sprendimus dėl finansavimo skyrimo ar atsisakymo jį skirti, sprendžia dėl pagalbos mokėjimo ar atsisakymo ją mokėti, tvarko pagalbos sąrašą ir kontroliuoja jos naudojimą]“.
(
28
)	Žr. 2011 m. kovo 17 d. Sprendimą AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153, 73 punktas ir nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. Simon D., „La confiance légitime en droit communautaire: vers un principe général de limitation de la volonté de l’auteur de l’acte?“, Le rôle de la volonté dans les actes juridiques, études à la mémoire du professeur Alfred Rieg, Bruxelles, Bruylant, 2000, p. 740.
(
29
)	Dėl žemės ūkio srities žr. 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Ispanija / Taryba (C‑310/04, EU:C:2006:521, 83 punktas). Dėl kitų sričių žr., be kita ko, 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Plantanol (C‑201/08, EU:C:2009:539) ir 2005 m. birželio 7 d. Sprendimą VEMW ir kt. (C‑17/03, EU:C:2005:362, 74 punktas).
(
30
)	Žr., be kita ko, 2015 m. liepos 2 d. Sprendimą Demmer (C‑684/13, EU:C:2015:439, 92 punktas).
(
31
)	Šis sprendimas dėl patvirtinimo, priimtas pagal reglamento 44 straipsnio 2 dalį, priimtas dėl kaimo plėtros plano turinio. Šiuo klausimu žr. šios išvados 38 punktą.
(
32
)	Dėl atsižvelgimo į tai, kad administracija greitai neištaisė klaidos, vertinant sąžiningumą, žr. generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvadą sujungtose bylose Elmeka (C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2005:730, 54 punktas).
(
33
)	OL L 277, 2005, p. 1.
(
34
)	Žr. 2002 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, 58 punktas) ir generalinio advokato S. Alber išvadą toje byloje (C‑336/00, EU:C:2002:175, 117–121 punktai).