62024CJ0151
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. kovo 5 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2011/98/ES – Vieną leidimą turinčių darbuotojų iš trečiųjų šalių teisės – 12 straipsnis – Teisė į vienodą požiūrį – Trečiosios šalies pilietis – Leidimas gyventi šalyje dėl šeiminių priežasčių – Socialinė apsauga – Reglamentas (EB) Nr. 883/2004 – Socialinės apsaugos sistemų koordinavimas – 3 straipsnis – „Socialinės apsaugos srities“ sąvoka – 70 straipsnis – Specialios neįmokinės išmokos pinigais – Socialinė išmoka nepasiturintiems pagyvenusiems asmenims – Skyrimo sąlygos – Neskyrimas trečiųjų šalių piliečiams, neturintiems ilgalaikio leidimo gyventi Sąjungoje“
Byloje C‑151/24 (Luevi) (
i
)
dėl Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija) 2024 m. vasario 27 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. vasario 27 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
prieš
V. M.
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas F. Biltgen, pirmosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas T. von Danwitz, teisėjai I. Ziemele (pranešėja), A. Kumin ir S. Gervasoni,
generalinis advokatas J. Richard de la Tour,
posėdžio sekretorius C. Di Bella, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. gegužės 7 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), atstovaujamo avvocati P. Ciacci, M. Massa, C. Pulli ir M. Sferrazza,
–
V. M., atstovaujamo avvocati A. Guariso ir R. Randellini,
–
Italijos vyriausybės, atstovaujamos S. Fiorentino ir G. Palmieri, padedamų avvocato dello Stato P. Gentili,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos J. Hottiaux, B.‑R. Killmann ir E. Montaguti,
susipažinęs su 2025 m. liepos 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/98/ES dėl vienos prašymų išduoti vieną leidimą trečiųjų šalių piliečiams gyventi ir dirbti valstybės narės teritorijoje pateikimo procedūros ir dėl valstybėje narėje teisėtai gyvenančių trečiųjų šalių darbuotojų bendrų teisių (OL L 343, 2011, p. 1) 12 straipsnio 1 dalies e punkto išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Italijoje gyvenančios Albanijos pilietės V. M. ir Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Nacionalinis socialinės apsaugos institutas, Italija; toliau – INPS) ginčą dėl pastarojo atsisakymo skirti jai piniginę išmoką, skirtą vyresniems nei 65 metų asmenims (nuo 2019 m. sausio 1 d. vyresniems nei 67 metai), kurių ekonominė padėtis nestabili.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2011/98
3
Direktyvos 2011/98 2, 19, 20, 24 ir 26 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(2)
1999 m. spalio 15 ir 16 d. Europos Vadovų Taryba specialiame posėdyje Tamperėje pripažino, kad reikia suderinti nacionalinės teisės aktus, reglamentuojančius leidimo atvykti ir gyventi trečiųjų šalių piliečiams suteikimo sąlygas. Tame kontekste ji visų pirma pažymėjo, kad Europos Sąjunga turėtų sudaryti teisingas sąlygas valstybių narių teritorijoje teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams ir kad gyvybingesne integracijos politika turėtų būti siekiama suteikti jiems teises ir pareigas, panašias į tas, kurias turi Sąjungos piliečiai. <...>
<...>
(19)
nesant horizontaliųjų Sąjungos teisės aktų, trečiųjų šalių piliečių teisės skiriasi priklausomai nuo valstybės narės, kurioje jie dirba, ir nuo jų pilietybės. Siekiant toliau plėtoti nuoseklią imigracijos politiką, mažinti Sąjungos piliečių bei teisėtai valstybėje narėje dirbančių trečiųjų šalių piliečių teisių atotrūkį bei papildyti imigracijos sritį reglamentuojančią galiojančią acquis, turėtų būti nustatytos tam tikros teisės visų pirma nurodant sritis, kuriose numatomas vienodas požiūris į valstybės narės savus piliečius ir tokius trečiųjų šalių piliečius, kurie dar neturi ilgalaikio gyventojo statuso. Tokiomis nuostatomis siekiama sukurti būtiniausias vienodas sąlygas Sąjungos viduje, pripažinti, kad tokie trečiųjų šalių piliečiai savo darbu bei mokamais mokesčiais prisideda prie Sąjungos ekonomikos, ir sumažinti nesąžiningą valstybės narės savų piliečių ir trečiųjų šalių piliečių konkurenciją, atsirandančią dėl galimo pastarųjų išnaudojimo. Šioje direktyvoje turėtų būti apibrėžtas trečiosios šalies darbuotojo terminas, nedarant poveikio darbo santykių koncepcijos aiškinimui kitose Sąjungos teisės nuostatose, t. y. trečiosios šalies pilietis, kuriam leista atvykti į valstybės narės teritoriją, kuris teisėtai joje gyvena ir kuriam leista apmokamų santykių pagrindu ten dirbti pagal nacionalinę teisę arba praktiką;
(20)
visi teisėtai valstybėse narėse gyvenantys ir dirbantys trečiųjų šalių piliečiai turėtų turėti bent tokias pačias bendras teises, grindžiamas vienodu požiūriu, kaip ir atitinkamos priimančiosios valstybės narės piliečiai, nepriklausomai nuo pirminio leidimo atvykti į šalį suteikimo tikslo ar pagrindo. Teisė į vienodą požiūrį šioje direktyvoje nurodytose srityse turėtų būti suteikta ne tik tiems trečiųjų šalių piliečiams, kuriems buvo leista atvykti į valstybę narę darbo tikslu, bet ir tiems, kuriems buvo leista atvykti kitais tikslais ir suteikta galimybė patekti į tos valstybės narės darbo rinką pagal kitas Sąjungos arba nacionalinės teisės nuostatas, įskaitant trečiosios šalies darbuotojo šeimos narius, kuriems buvo leista atvykti į valstybę narę, remiantis 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyva 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą [(OL L 251, 2003, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 224)] <...>;
<...>
(24)
trečiųjų šalių darbuotojams turėtų būti taikomas vienodas požiūris socialinės apsaugos srityje. Socialinės apsaugos sritys apibrėžtos 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo [(OL L 166, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72)]. Šios direktyvos nuostatos dėl vienodo požiūrio socialinės apsaugos srityje taip pat turėtų būti taikomos darbuotojams, kuriems leista atvykti į valstybę narę tiesiai iš trečiosios šalies. Vis dėlto ši direktyva neturėtų suteikti trečiųjų šalių darbuotojams daugiau teisių nei numatyta galiojančiuose Sąjungos teisės aktuose socialinės apsaugos srityje trečiųjų šalių piliečiams, kurių statusas susijęs su tarpvalstybine padėtimi. Be to, ši direktyva neturėtų suteikti teisių tais atvejais, kuriems [kai] netaikomi Sąjungos teisės aktai, kaip antai, trečiojoje šalyje gyvenančių šeimos narių atveju. Ši direktyva turėtų suteikti teises tik šeimos nariams, kurie atvyksta gyventi valstybėje narėje su trečiosios šalies darbuotojais šeimos susijungimo tikslais, arba šeimos nariams, kurie jau teisėtai gyvena toje valstybėje narėje;
<...>
(26)
Sąjungos teisė neapriboja valstybių narių teisės nustatyti savo socialinės apsaugos sistemas. Kadangi ši sritis nėra suderinta Sąjungos lygmeniu, kiekviena valstybė narė nustato sąlygas, kuriomis suteikiamos socialinės išmokos, taip pat tokių išmokų dydį ir laikotarpį, kuriuo jos teikiamos. Tačiau naudodamosi šia teise valstybės narės turėtų laikytis Sąjungos teisės[.]“
4
Direktyvos 2011/98 1 straipsnyje „Dalykas“ nustatyta:
„1.   Ši direktyva nustato:
<...>
b)
bendras teises valstybėje narėje teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių darbuotojams, nepriklausomai nuo tikslų, kuriais jiems iš pradžių buvo leista atvykti į tos valstybės narės teritoriją, grindžiamas vienodu požiūriu, kaip ir į tos valstybės narės piliečius.
<...>“
5
Šios direktyvos 2 straipsnyje „Terminų apibrėžtys“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
a)
trečiosios šalies pilietis – asmuo, kuris nėra Sąjungos pilietis, kaip apibrėžta SESV 20 straipsnio 1 dalyje;
b)
trečiosios šalies darbuotojas– trečiosios šalies pilietis, kuriam leista atvykti į valstybės narės teritoriją ir kuris teisėtai joje gyvena ir kuriam leista apmokamų santykių pagrindu dirbti toje valstybėje narėje pagal nacionalinę teisę arba praktiką;
c)
vienas leidimas– valstybės narės valdžios institucijų išduotas leidimas gyventi, leidžiantis trečiosios šalies piliečiui teisėtai gyventi jos teritorijoje darbo tikslais;
<...>“
6
Minėtos direktyvos 3 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje numatyta:
„Ši direktyva taikoma:
a)
trečiosios šalies piliečiams, kurie pateikia prašymą dėl leidimo gyventi valstybės narės teritorijoje darbo tikslais;
b)
trečiųjų šalių piliečiams, kuriems pagal Sąjungos arba nacionalinę teisę buvo leista atvykti į valstybę narę kitais nei darbo tikslais, kuriems leista dirbti ir kurie turi leidimą gyventi, išduotą pagal [2002 m. birželio 13 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1030/2002, nustatantį vienodą leidimų apsigyventi trečiųjų šalių piliečiams formą (OL L 157, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 3)]; ir
c)
trečiųjų šalių piliečiams, kuriems pagal Sąjungos arba nacionalinę teisę buvo leista atvykti į valstybę narę darbo tikslais.“
7
Tos pačios direktyvos 12 straipsnis „Teisė į vienodą požiūrį“ suformuluotas taip:
„1.   Turi būti taikomas vienodas požiūris į 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytus trečiųjų šalių darbuotojus, kaip ir į valstybės narės, kurioje jie gyvena, piliečius, atsižvelgiant į:
<...>
e)
socialinės apsaugos sritis, kaip apibrėžta Reglamente [Nr. 883/2004];
<...>
2.   Valstybės narės gali nustatyti vienodo požiūrio taikymo apribojimus:
<...>
b)
apribodamos trečiųjų šalių darbuotojams pagal 1 dalies e punktą suteiktas teises; tačiau jos negali apriboti tokių teisių trečiųjų šalių darbuotojams, kurie yra dirba [kurie dirba], buvo įdarbinti ne trumpesnį kaip šešių mėnesių laikotarpį arba yra įregistruoti bedarbiais.
Be to, valstybės narės gali nuspręsti, kad 1 dalies e punktas šeimos išmokų atžvilgiu netaikomas trečiųjų šalių piliečiams, kuriems buvo leista dirbti valstybės narės teritorijoje ne ilgiau kaip šešis mėnesius, trečiųjų šalių piliečiams, kuriems buvo leista atvykti studijuoti, arba trečiųjų šalių piliečiams, kuriems leidžiama dirbti vizos pagrindu;
<...>
3.   Teisė į vienodą požiūrį, kaip nustatyta 1 dalyje, nedaro poveikio valstybės narės teisei panaikinti pagal šią direktyvą išduotą leidimą gyventi, ne darbo tikslais išduotą leidimą gyventi ar kitą leidimą dirbti valstybėje narėje arba atsisakyti pratęsti jo galiojimą.
<...>“
Reglamentas Nr. 883/2004
8
Reglamento Nr. 883/2004 su pakeitimais, padarytais 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 988/2009 (OL L 284, 2009, p. 43; klaidų ištaisymas OL L 188, 2013, p. 10; toliau – Reglamentas Nr. 883/2004), 1 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„[N]acionalinių socialinės apsaugos sistemų koordinavimo taisyklės priklauso laisvo asmenų judėjimo sričiai ir turėtų padėti kelti jų gyvenimo lygį bei užimtumo sąlygas.“
9
Šio reglamento 3 straipsnyje nustatyta:
„1.   Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
a)
ligos išmokas;
b)
motinystės ir lygiavertes tėvystės išmokas;
c)
invalidumo išmokas;
d)
senatvės išmokas;
e)
maitintojo netekimo išmokas;
f)
išmokas dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų;
g)
išmokas mirties atveju;
h)
bedarbio išmokas;
i)
priešpensines išmokas;
j)
išmokas šeimai.
<...>
3.   Šis reglamentas taip pat taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms pinigais, numatytoms 70 straipsnyje.
<...>
5.   Šis reglamentas netaikomas:
a)
socialinei paramai ir medicininei pagalbai;
<...>“
10
Minėto reglamento 7 straipsnyje numatyta:
„Jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, išmokos pinigais, mokėtinos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus arba šį reglamentą, negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomos, nutraukiamos ar konfiskuojamos dėl to, kad jų gavėjas arba jo šeimos nariai gyvena ne toje valstybėje narėje, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.“
11
To paties reglamento III antraštinės dalies 9 skyriuje „Specialios neįmokinės išmokos pinigais“ yra 70 straipsnis, jame numatyta:
„1.   Šis straipsnis taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms pinigais, mokamoms pagal teisės aktus, kurie dėl jų taikymo srities, tikslų ir (arba) teisių įgijimo sąlygų turi ir 3 straipsnio 1 dalyje nurodytų socialinės apsaugos, ir socialinės paramos teisės aktų savybių.
2.   Šiame skyriuje „specialios neįmokinės išmokos pinigais“ – išmokos, kurios:
a)
yra skirtos teikti:
i)
papildomą, pakaitinį arba pagalbinį draudimą nuo rizikos, kurią apima 3 straipsnio 1 dalyje nurodytoms [nurodytos] socialinės apsaugos sritys, ir garantuoja atitinkamiems asmenims minimalias pragyvenimo pajamas atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės ekonominę ir socialinę padėtį; arba
ii)
tik specialią apsaugą neįgaliesiems, glaudžiai susijusią su minėto asmens socialine aplinka atitinkamoje valstybėje narėje,
ir
b)
finansuojamos tik iš privalomųjų mokesčių, skirtų padengti bendrąsias viešąsias išlaidas, o išmokų skyrimo ir skaičiavimo sąlygos nepriklauso nuo išmokos gavėjo įmokų. Tačiau išmokos, skiriamos kaip įmokinės išmokos priedas, vien dėl šios priežasties nelaikomos įmokinėmis,
ir
c)
yra išvardytos X priede.
3.   7 straipsnis ir kiti šios antraštinės dalies skyriai netaikomi išmokoms, nurodytoms šio straipsnio 2 dalyje.
4.   2 dalyje nurodytos išmokos mokamos tik toje valstybėje narėje, kurioje atitinkami asmenys gyvena, pagal jos teisės aktus. Tokias išmokas savo lėšomis moka gyvenamosios vietos įstaiga.“
12
Dėl Italijos Reglamento (EB) Nr. 883/2004 X priedo g punkte kaip specialioji neįmokinė piniginė išmoka yra nurodyta socialinė išmoka, numatyta 1995 m. rugpjūčio 8 d.Legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (Įstatymas Nr. 335 dėl privalomosios ir papildomos pensijų sistemos reformos; GURI, Nr. 190, 1995 m. rugpjūčio 16 d., paprastasis priedas Nr. 101; toliau – Įstatymas Nr. 335/1995).
Direktyva 2004/38/EB
13
2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46; ir klaidų ištaisymas – OL L 274, 2009, p. 47), 24 straipsnyje numatyta:
„1.   Taikant tokias specialiąsias nuostatas, kurios aiškiai numatytos Sutartyje ir antriniuose teisės aktuose, visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, Sutarties taikymo srityje taikomas vienodas traktavimas kaip ir tos valstybės narės piliečiams. Ši teisė suteikiama ir šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir turi teisę gyventi šalyje arba nuolatinio gyvenimo šalyje teisę.
2.   Nukrypstant nuo šio straipsnio 1 dalies, priimančioji valstybė narė neįpareigojama suteikti socialinės paramos teis[ė]s per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius arba, kai taikytina, ilgesnį 14 straipsnio 4 dalies b punkte numatytą laikotarpį, ir neįpareigojama iki įgyjant nuolatinio gyvenimo šalyje teisę suteikti paramą studijoms, įskaitant profesinį parengimą, susidedančią iš studento stipendijų ar paskolų, asmenims, išskyrus darbuotojus, savarankiškai dirbančiuosius, tokį statusą išlaikančius asmenis ir jų šeimos narius.“
Italijos teisė
Įstatymas Nr. 335/1995
14
Įstatymo Nr. 335/1995 3 straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad vietoj socialinės pensijos ir jos priedų Italijoje gyvenantys Italijos piliečiai, kuriems sukako 65 metai (nuo 2019 m. sausio 1 d. – 67 metai) ir kurie atitinka 6 dalyje numatytas sąlygas dėl pajamų, gauna socialinę išmoką. Jei atitinkamas asmuo turi savo pajamų, išmoka iš principo apskaičiuojama taikant sumažintą tarifą, neviršijant įstatyme numatytos grynosios metinės sumos. Vėliau pajamoms viršijus maksimalią ribą, socialinės išmokos mokėjimas sustabdomas.
Įstatymas Nr. 388/2000
15
2000 m. gruodžio 23 d.Legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001) (Įstatymas Nr. 388 dėl metinio ir daugiamečio valstybės biudžeto sudarymo nuostatų (2001 m. finansų įstatymas), GURI, Nr. 302, 2000 m. gruodžio 29 d., paprastasis priedas Nr. 219; toliau – Įstatymas Nr. 388/2000) 80 straipsnio 19 dalyje nustatyta, kad socialinės išmokos ir ekonominės lengvatos, kurios yra subjektinės teisės, įstatyme numatytomis sąlygomis suteikiamos Italijoje gyvenantiems Italijos piliečiams, kuriems prilyginami trečiųjų šalių piliečiai, turintys ilgalaikį leidimą gyventi šalyje.
2008 m. birželio 25 d. Dekretas įstatymas Nr. 112
16
2008 m. birželio 25 d.Decreto-legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (Dekretas įstatymas Nr. 112 dėl skubių ekonominės raidos, viešųjų finansų supaprastinimo, konkurencingumo, stabilizavimo ir finansinio balanso priemonių, GURI, Nr. 147, 2008 m. birželio 25 d., paprastasis priedas Nr. 152), po pakeitimų pertvarkyto į Įstatymą Nr. 133/2008, 20 straipsnio 10 dalyje numatyta, kad jeigu asmuo, prašantis suteikti socialinę išmoką, yra trečiosios šalies pilietis, kad gautų šio sprendimo 14 punkte nurodytą socialinę išmoką, jis turi turėti ilgalaikį leidimą gyventi Sąjungoje ir būti teisėtai nepertraukiamai išgyvenęs nacionalinėje teritorijoje bent dešimt metų.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
17
V. M. yra Albanijos pilietė, atvykusi 2006 m. į Italijos teritoriją dėl šeimos susijungimo. Nors šiuo pagrindu ji turėjo dvejų metų trukmės leidimą gyventi šalyje dėl šeiminių priežasčių, dėl kurio jai taip pat buvo leidžiama dirbti Italijoje, INPS atsisakė skirti jai Įstatymo Nr. 335/1995 3 straipsnio 6 dalyje numatytą socialinę išmoką, motyvuodamas tuo, kad ji neturi ilgalaikio leidimo gyventi Sąjungoje, kaip numatyta Įstatymo Nr. 388/2000 80 straipsnio 19 dalyje.
18
Pirmojoje instancijoje atmetus V. M. skundą dėl šio INPS sprendimo atmesti prašymą, ji kreipėsi į Corte d’appello di Firenze (Florencijos apeliacinis teismas, Italija), o šis patenkino jos apeliacinį skundą.
19
INPS kreipėsi į Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas, Italija). Šis teismas, abejodamas dėl Įstatymo Nr. 388/2000 80 straipsnio 19 dalies atitikties Konstitucijai, 2023 m. kovo 8 d. nutartimi kreipėsi į Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, su klausimais dėl atitikties Konstitucijai.
20
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Įstatymo Nr. 335/1995 3 straipsnio 6 dalyje numatyta socialinė išmoka turi specialios neįmokinės išmokos pinigais požymių:
–
tai yra išmoka pinigais, pateikus prašymą skiriama vyresniems nei 65 metų asmenims (nuo 2019 m. sausio 1 d. – vyresniems nei 67 metų asmenims), kurių ekonominė situacija yra nepalanki, nes jie neturi pajamų arba gauna pajamas, mažesnes už kiekvienais metais įstatymu nustatytą ribą, apibrėžiančią didžiausią šios išmokos dydį,
–
ši išmoka yra „tik parama“, nes ja siekiama tik patenkinti poreikį, atsiradusį dėl pakankamų ekonominių išteklių neturinčių asmenų, kuriems dėl jų amžiaus sumažėja darbingumas, nepritekliaus, ir ji skiriama neatsižvelgiant į tai, ar jos gavėjas yra arba buvo darbuotojas, ir
–
minėta išmoka finansuojama iš privalomųjų mokesčių, skirtų bendrosioms viešosioms išlaidoms padengti.
21
Be to, šis teismas patikslino, kad išmoka skiriama ne tik Italijos piliečiams, gyvenantiems Italijos teritorijoje, bet ir pagal Įstatymo Nr. 388/2000 80 straipsnio 19 dalį trečiųjų šalių piliečiams, turintiems ilgalaikį leidimą gyventi Sąjungoje.
22
Minėtas teismas nurodo, kad 2019 m. kovo 15 d. Nutarime Nr. 50 jis nusprendė, jog teisės aktų leidėjas turi diskreciją skirti išmoką pinigais nepasiturinčiam trečiosios šalies piliečiui tik tuo atveju, jei dėl jo integracijos į visuomenę jis tapo vertas gauti tokią pačią paramą, kokia teikiama Italijos piliečiui. Šiomis aplinkybėmis jis padarė išvadą, kad Įstatymo Nr. 388/2000 80 straipsnio 19 dalyje numatytas reikalavimas, pagal kurį trečiųjų šalių piliečiai, norintys gauti pagrindinėje byloje nagrinėjamą socialinę išmoką, turi turėti ilgalaikį leidimą gyventi Sąjungoje, nėra nei diskriminacinis, nei akivaizdžiai nepagrįstas.
23
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Įstatymo Nr. 388/2000 80 straipsnio 19 dalyje numatytas reikalavimas prieštarauja Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte numatytai vienodo požiūrio socialinės apsaugos srityje taisyklei.
24
Siekdamas išnagrinėti, ar toks reikalavimas atitinka Konstituciją, šis teismas nurodo, kad turi nustatyti, ar Įstatymo Nr. 335/1995 3 straipsnio 6 dalyje numatyta socialinė išmoka yra viena iš socialinės apsaugos išmokų, dėl kurių trečiųjų šalių piliečiams, turintiems darbo tikslu išduotą leidimą gyventi šalyje arba bent jau leidžiantį jiems dirbti, taikomas vienodas požiūris pagal Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktą.
25
Šiuo klausimu minėtas teismas pažymi, kad siekdamas nustatyti pastarosios nuostatos taikymo sritį Sąjungos teisės aktų leidėjas padarė nuorodą į Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalyje nurodytas socialinės apsaugos sritis.
26
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama socialinė išmoka yra speciali neįmokinė išmoka pinigais, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 70 straipsnį, kuri stricto sensu nepatenka į minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąvoką „socialinės apsaugos sritis“.
27
Pirma, Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte apibrėžtos išmokos, kurias skiriant turi būti laikomasi vienodo požiūrio taisyklės, atsižvelgiant į jų priskyrimą vienai iš šių sričių, apibrėžtų Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalyje.
28
Antra, šis 12 straipsnio 1 dalies e punktas, siejamas su Direktyvos 2011/98 3 straipsnio 1 dalimi, taikomas tik Italijoje dirbantiems ar dirbusiems trečiųjų šalių piliečiams.
29
Trečia, nors pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 3 dalį šis reglamentas taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms pinigais, negalima daryti išvados, kad toks išplėtimas taikytinas ir Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto taikymo sričiai. Iš tiesų specialios neįmokinės išmokos pinigais apima Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalyje nurodytas rizikas tik papildomai, subsidiariai arba kaip pakaitą, o ne tiesiogiai.
30
Ketvirta, remdamasis 2014 m. lapkričio 11 d. Sprendimu Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358) ir 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimu Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad, Teisingumo Teismo nuomone, pagal vienodo požiūrio taisyklę priimančiosios valstybės narės valdžios institucijoms nedraudžiama atsisakyti skirti specialias neįmokines išmokas pinigais kitų valstybių narių piliečiams, neturintiems darbuotojo statuso. Valstybės narės negali būti įpareigotos trečiųjų šalių piliečiams taikyti mažiau griežtas taisykles nei tos, kurios taikomos Sąjungos piliečiams.
31
Tokiomis aplinkybėmis Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Direktyvos 2011/98] 12 straipsnio 1 dalies e punktas, kaip [Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos] 34 straipsnio 1 ir 2 dalyse pripažintos teisės gauti socialinės apsaugos išmokas konkreti išraiška, turi būti aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį patenka tokia išmoka, kaip Įstatymo Nr. 335/1995 3 straipsnio 6 dalyje numatyta socialinė išmoka, taigi, ar Sąjungos teisei prieštarauja nacionalinis teisinis reglamentavimas, pagal kurį minėta išmoka, kuri jau skiriama ilgalaikį leidimą gyventi Sąjungoje turintiems užsieniečiams, neskiriama užsieniečiams, turintiems šioje direktyvoje numatytą vieną leidimą?“
Dėl prejudicinio klausimo
32
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktas, siejamas su Chartijos 34 straipsnio 1 ir 2 dalimis, turi būti aiškinamas kaip taikomas specialiai neįmokinei išmokai pinigais, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnį, todėl pagal jį draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos tokia išmoka mokama šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytiems trečiųjų šalių piliečiams kaip socialinė išmoka, skirta vyresniems nei 65 metų asmenims (nuo 2019 m. sausio 1 d. – vyresniems nei 67 metų asmenims), kurių ekonominė situacija nepalanki ir kurie dėl savo amžiaus yra riboto darbingumo, su sąlyga, kad jie turi ilgalaikį leidimą gyventi Sąjungoje.
33
Pagal Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktą taikomas vienodas požiūris į šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytus trečiųjų šalių darbuotojus kaip ir į valstybės narės, kurioje jie gyvena, piliečius socialinės apsaugos srityse, kaip apibrėžta Reglamente Nr. 883/2004. Šios nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į Chartijos 34 straipsnio 1 ir 2 dalis, susijusias su socialinio draudimo pašalpomis.
34
Kadangi pagal Įstatymo Nr. 388/2000 80 straipsnio 19 dalį Įstatymo Nr. 335/1995 3 straipsnio 6 dalyje numatytos socialinės išmokos skyrimui Italijos piliečiams taikoma tik gyvenamosios vietos sąlyga, o pagal minėto įstatymo 80 straipsnio 19 dalį šios pašalpos skyrimas trečiųjų šalių piliečiams siejamas su sąlyga, kad jie turėtų ilgalaikio gyventojo leidimą gyventi Sąjungoje, reikia nustatyti, ar minėtos direktyvos 12 straipsnio 1 dalies e punkte numatyta vienodo požiūrio taisyklė taikoma tokiam asmeniui, kaip atsakovė pagrindinėje byloje, ir išmokai, teikiamai kaip ši socialinė išmoka, todėl jos skyrimui negali būti taikoma tokia ilgalaikio gyvenimo sąlyga.
Dėl Direktyvos 2011/98 taikymo asmenims srities
35
Remiantis jurisprudencija, Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalis taikoma tiek trečiųjų šalių piliečiams, kuriems pagal Sąjungos ar nacionalinę teisę buvo leista atvykti į valstybę narę darbo tikslais, tiek trečiųjų šalių piliečiams, kuriems pagal Sąjungos ar nacionalinę teisę buvo leista atvykti į valstybę narę kitais nei darbo tikslais, kuriems leista dirbti ir kurie turi leidimą gyventi šalyje, išduotą pagal Reglamentą Nr. 1030/2002 (2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo INPS (Vaiko gimimo ir motinystės išmokos vieno leidimo turėtojams), C‑350/20, EU:C:2021:659, 48 punktas).
36
Taigi pagal šios nuostatos formuluotę visiškai nereikalaujama, kad atitinkamas trečiosios šalies pilietis, siekdamas pasinaudoti joje numatytu vienodu požiūriu, faktiškai būtų dirbęs priimančiojoje valstybėje narėje.
37
Šią išvadą patvirtina, pirma, Direktyvos 2011/98 2 konstatuojamoji dalis, pagal kurią šia direktyva siekiama „sudaryti teisingas sąlygas valstybių narių teritorijoje teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams“, tačiau nenurodyta, kad jie turėtų ten faktiškai dirbti ar būti joje dirbę.
38
Antra, šios direktyvos 20 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad turi būti užtikrintas vienodas požiūris į šiuos trečiųjų šalių piliečius ir priimančiosios valstybės narės piliečius, neatsižvelgiant į jų atvykimo į šios valstybės narės teritoriją pirminį tikslą ar pagrindą. Tarp asmenų, kuriems taikomas šis vienodas požiūris, šioje konstatuojamojoje dalyje minimi trečiosios šalies darbuotojo šeimos nariai, kuriems leista atvykti į valstybę narę remiantis teise į šeimos susijungimą ir kuriems leidžiama joje dirbti.
39
Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad V. M. gyvena Italijoje dėl šeimos susijungimo ir turi dėl šeiminių priežasčių išduotą dvejų metų leidimą gyventi šalyje, dėl kurio jai leidžiama dirbti šioje valstybėje narėje.
40
Todėl asmuo, esantis tokioje situacijoje, kaip antai atsakovė pagrindinėje byloje, patenka į Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto taikymo asmenims sritį.
Dėl Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto materialinės taikymo srities
41
Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, ar tokia socialinė išmoka, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama socialinė išmoka, patenka į Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto materialinę taikymo sritį, šią nuostatą reikia aiškinti atsižvelgiant ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Lindenapotheke, C‑21/23, EU:C:2024:846, 52 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
42
Iš Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto formuluotės matyti, kad šios nuostatos taikymo sritis apibrėžiama darant nuorodą į „socialinės apsaugos sritis, kaip apibrėžta [Reglamente Nr. 883/2004]“.
43
Šiuo atžvilgiu iš jurisprudencijos matyti, kad, remiantis minėtos direktyvos 24 konstatuojamąja dalimi, tam, kad būtų galima pasinaudoti teise į vienodą požiūrį, būtina, kad atitinkama išmoka priklausytų socialinės apsaugos sritims, išvardytoms Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalyje (šiuo klausimu žr. 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo INPS (Vaiko gimimo ir motinystės išmokos vieno leidimo turėtojams), C‑350/20, EU:C:2021:659, 51 punktą).
44
Šio reglamento 3 straipsnio „[Materialinės t]aikymo sritys“ 1 dalyje nurodyta, kad šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima socialinės apsaugos sritis, susijusias su ligos išmokomis, motinystės ir lygiavertėmis tėvystės išmokomis, invalidumo išmokomis, senatvės išmokomis, maitintojo netekimo išmokomis, išmokomis dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų, išmokomis mirties atveju, bedarbio pašalpomis, priešpensinėmis išmokomis ir išmokomis šeimai.
45
Pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 3 dalį šis reglamentas taip pat taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms pinigais, numatytoms šio reglamento 70 straipsnyje.
46
Šiomis aplinkybėmis reikia nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama socialinė pašalpa yra išmoka, priskiriama vienai iš Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalyje išvardytų socialinės apsaugos sričių, ar tai yra speciali neįmokinė išmoka pinigais, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 70 straipsnį.
47
Pirma, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad išmoka gali būti laikoma „socialinės apsaugos išmoka“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalį, jeigu, pirma, ji gavėjams skiriama neatlikus jokio individualaus ir diskrecinio jų asmeninių poreikių vertinimo, remiantis teisės aktuose apibrėžta situacija, ir, antra, ji susijusi su viena iš šioje nuostatoje aiškiai išvardytų rizikos rūšių (2021 m. spalio 28 d. Sprendimo ASGI ir kt., C‑462/20, EU:C:2021:894, 25 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
48
Konkrečiai kalbant apie Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalies d punkte nurodytas senatvės išmokas, pažymėtina, kad joms iš esmės būdinga tai, kad jos skirtos užtikrinti, kad asmenys, sulaukę atitinkamo amžiaus ir nustoję dirbti, turėtų pragyvenimo lėšų ir nebeprivalėtų registruotis darbo biržoje kaip pasirengę dirbti (2015 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Komisija / Slovakija, C‑361/13, EU:C:2015:601, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
49
Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, be kita ko, išmoka, mokama tik senatvės arba maitintojo netekimo pensijos gavėjams, kurios finansavimo šaltiniai yra tokie patys, kaip ir numatyti senatvės ir maitintojo netekimo pensijų finansavimo šaltiniai, kuri mokama kartu su senatvės pensija ir suteikia galimybę ją gaunantiems asmenims tenkinti savo poreikius ir ja užtikrinamas finansinis priedas, kuris leistų jiems išvykti atostogų, gali būti kvalifikuojama kaip „senatvės išmoka“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalies d punktą, mokama kaip papildoma išmoka (2015 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Komisija / Slovakija, C‑361/13, EU:C:2015:601, 56 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
50
Nagrinėjamu atveju iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Įstatymo Nr. 335/1995 3 straipsnio 6 dalyje numatyta socialinė išmoka mokama ne tik senatvės pensijos gavėjams; ja taip pat siekiama patenkinti poreikį, atsiradusį dėl pakankamų ekonominių išteklių neturinčių asmenų, kurių darbingumas sumažėja dėl amžiaus, skurdo. Todėl tokia socialinė išmoka nėra socialinės apsaugos išmoka, kaip ji suprantama pagal šio sprendimo 47 punkte nurodytą jurisprudenciją. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad tokia išmoka taip pat nepatenka į Chartijos 34 straipsnio 1 ir 2 dalių, susijusių su socialinės apsaugos išmokomis, taikymo sritį.
51
Be to, iš Reglamento Nr. 883/2004 struktūros matyti, kad sąvokos „socialinės apsaugos išmoka“ ir „speciali neįmokinė išmoka“ yra viena kitą paneigiančios ir kad socialinės apsaugos išmokos sąlygas atitinkanti išmoka negali būti nagrinėjama kaip speciali neįmokinė išmoka, ir atvirkščiai (pagal analogiją žr. 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Hosse, C‑286/03, EU:C:2006:125, 36 punktą).
52
Antra, pagal Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 2 dalį „specialia neįmokine išmoka pinigais“ laikoma išmoka, kuri pirmiausia skirta teikti papildomam, pakaitiniam arba pagalbiniam draudimui nuo rizikos, kurią apima 3 straipsnio 1 dalyje nurodytos socialinės apsaugos sritys ir kuri garantuoja atitinkamiems asmenims minimalias pragyvenimo pajamas atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės ekonominę ir socialinę padėtį. Tam, kad nagrinėjama išmoka būtų laikoma „specialia neįmokine išmoka pinigais“, ji turi būti finansuojama tik iš privalomųjų mokesčių, skirtų bendrosioms viešosioms išlaidoms padengti, o išmokų skyrimo ir skaičiavimo sąlygos nepriklauso nuo išmokos gavėjo įmokų. Be to, jeigu išmoka mokama kaip įmokinės išmokos priedas, vien dėl šios priežasties ji nelaikoma įmokine išmoka. Galiausiai atitinkama išmoka turi būti paminėta minėto reglamento X priede.
53
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama socialinė išmoka patenka į sąvoką „speciali neįmokinė išmoka pinigais“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 2 dalį. Iš tiesų ši išmoka skirta pragyvenimo lėšoms užtikrinti asmenims, kurie negali patys pasirūpinti savo išlaikymu, ir kaip neįmokinė išmoka finansuojama iš mokesčių. Kadangi minėta išmoka taip pat nurodyta šio reglamento X priede, ji atitinka šio 70 straipsnio 2 dalyje numatytas sąlygas.
54
Be to, reikia pridurti, kad tokia išmoka taip pat patenka į sąvoką „socialinė parama“, kaip ji suprantama pagal minėto reglamento 70 straipsnio 1 dalį, nes ši sąvoka reiškia visas pagalbos sistemas, nacionaliniu, regioniniu ar vietos lygmeniu sukurtas valdžios institucijų, į kurias kreipiasi asmuo, neturintis pakankamai lėšų savo ir savo šeimos narių pagrindiniams poreikiams tenkinti ir dėl to rizikuojantis gyvenimo šalyje laikotarpiu priimančiosios valstybės narės viešiesiems finansams tapti našta, kuri galėtų turėti įtakos bendram tos valstybės teikiamos paramos dydžiui (pagal analogiją žr. 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, 44 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
55
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėjo pagrįstai kvalifikuoti Įstatymo Nr. 335/1995 3 straipsnio 6 dalyje numatytą socialinę išmoką kaip „specialią neįmokinę išmoką pinigais“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnį.
56
Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad šis reglamentas taip pat taikomas šios rūšies išmokoms, taigi reikia išnagrinėti, ar jos patenka į Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto, kuriame kalbama tik apie „socialinės apsaugos sritis“, taikymo sritį.
57
Pirma, pagal Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktą šioje nuostatoje, siekiant apibrėžti jos taikymo sritį, daroma nuoroda būtent į „socialinės apsaugos sritis, kaip apibrėžta“ Reglamente Nr. 883/2004.
58
Nors pagal šio reglamento 3 straipsnio 3 dalies formuluotę jis taip pat taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms pinigais, reikia konstatuoti, kad šioje nuostatoje apibrėžiama tik minėto reglamento taikymo sritis, nepažeidžiant Direktyvos 2011/98 taikymo srities apibrėžties, kuri matyti iš pačios šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalies e punkto formuluotės.
59
Antra, dėl Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto sisteminio aiškinimo reikia pažymėti, kad socialinės apsaugos išmokoms ir specialioms neįmokinėms išmokoms pinigais pagal Reglamento Nr. 883/2004 nuostatas taikomos skirtingos sistemos.
60
Visų pirma dėl šių išmokų gavimo gyvenamosios vietos sąlygos reikia pažymėti, kad, nors šio reglamento 7 straipsnyje numatyta galimybė perkelti socialinės apsaugos išmokas, kurias turi mokėti valstybė narė tam tikromis sąlygomis, įskaitant atvejus, kai jų gavėjas negyvena jos teritorijoje, minėto reglamento 70 straipsnio 4 dalyje patikslinama, kad specialios neįmokinės išmokos pinigais skiriamos tik valstybėje narėje, kurioje suinteresuotasis asmuo gyvena, ir pagal jos teisės aktus.
61
Tokia skirtinga sistema grindžiama skirtingomis šių dviejų rūšių išmokų savybėmis.
62
Pavyzdžiui, pirma, nors socialinės apsaugos išmokų finansavimas priklauso nuo darbuotojų ir darbdavių mokamų įmokų, specialios neįmokinės išmokos pinigais finansuojamos tik iš privalomųjų mokesčių, skirtų bendrosioms viešosioms išlaidoms padengti.
63
Kita vertus, kaip matyti iš šio sprendimo 47 punkte nurodytos jurisprudencijos, Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad išmoka gali būti laikoma socialinės apsaugos išmoka, jeigu, neatlikus jokio individualaus ir diskrecinio asmeninių poreikių vertinimo, ji skiriama gavėjams remiantis teisės aktuose apibrėžta situacija ir susijusi su viena iš Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalyje aiškiai išvardytų rizikos rūšių.
64
Atvirkščiai, specialios neįmokinės išmokos pinigais skiriamos neatsižvelgiant į jų gavėjų išdirbtą laikotarpį pagal valstybės narės, kurioje jie gyvena, teisės aktus, kaip tai numatyta šio reglamento 70 straipsnio 4 dalyje.
65
Kaip generalinis advokatas iš esmės pažymėjo savo išvados 55 ir 56 punktuose, apribodamas Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos teisės į vienodą požiūrį taikymo asmenims sritį Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai nusprendė šios teisės netaikyti išmokoms, kurios negali būti laikomos socialinės apsaugos išmokomis, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnį. Šio sprendimo 62–64 punktuose nurodytos skirtingos šių dviejų rūšių išmokų savybės pateisina tai, kad, nors socialinės apsaugos išmokos patenka į Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkto taikymo sritį, taip nėra specialių neįmokinių išmokų pinigais atveju.
66
Taigi, kiek tai susiję su šiomis specialiomis išmokomis, valstybės narės neprivalo laikytis pastarojoje nuostatoje įtvirtintos vienodo požiūrio taisyklės, todėl gali nuspręsti tokių išmokų skyrimą trečiųjų šalių piliečiams susieti su kitu kriterijumi, nei taikomas jų piliečiams, kaip antai integracijos kriterijumi, kurio laikymąsi patvirtina ilgalaikio leidimo gyventi Sąjungoje turėjimas.
67
Galiausiai tokiu aiškinimu užtikrinamas nuoseklumas tarp skirtingų trečiųjų šalių piliečiams suteiktų statusų, kaip jie nustatyti Sąjungos teisėje, atsižvelgiant į jų integracijos priimančiojoje valstybėje narėje lygį.
68
Iš tiesų 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyvoje 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso (OL L 16, 2004, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 272) numatytas ilgalaikio gyventojo statusas atitinka aukščiausią trečiųjų šalių piliečių integracijos lygį ir pateisina tai, kad jiems būtų užtikrintas vienodas požiūris kaip ir į priimančiosios valstybės narės piliečius, be kita ko, socialinės apsaugos, socialinės paramos ir socialinio saugumo srityse (2024 m. liepos 29 d. Sprendimo CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija), C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636, 46 punktas).
69
Tam, kad būtų tinkamai atsižvelgta į gyvenimo šalyje trukmės kriterijų ir iš jo kylančias pasekmes, kiek tai susiję su trečiųjų šalių piliečių integracijos lygiu, pagal Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktą valstybėms narėms nedraudžiama specialios neįmokinės išmokos pinigais, kuri, kaip pažymėta šio sprendimo 54 punkte, taip pat yra socialinės paramos išmoka, skyrimui taikyti gyvenamosios vietos trukmės sąlygą.
70
Trečia, šio sprendimo 66 punkte pateiktą aiškinimą patvirtina Direktyva 2011/98 siekiami tikslai.
71
Pirma, reikia priminti, kad, kaip matyti iš šios direktyvos 19 konstatuojamosios dalies, ja siekiama sukurti visoje Sąjungoje būtiniausias vienodas sąlygas, nurodant sritis, kuriose turi būti užtikrintas vienodas požiūris į valstybės narės piliečius ir trečiųjų šalių piliečius.
72
Kaip savo išvados 68 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai ir išsamiai nurodė sritis, kuriose turi būti taikoma Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte numatyta vienodo požiūrio taisyklė.
73
Antra, pagal šios direktyvos 2 konstatuojamąją dalį „Europos Sąjunga turėtų sudaryti teisingas sąlygas valstybių narių teritorijoje teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams ir kad gyvybingesne integracijos politika turėtų būti siekiama suteikti jiems teises ir pareigas, panašias į tas, kurias turi Sąjungos piliečiai“.
74
Atsižvelgiant į tikslą suderinti trečiųjų šalių piliečių teises ir pareigas su Sąjungos piliečių teisėmis ir pareigomis, reikia pažymėti, kad, kiek tai susiję su pastaraisiais, pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį valstybėms narėms leidžiama socialinės paramos išmokas skirti tik tuo atveju, jei šie piliečiai turi teisę nuolat gyventi jų teritorijoje, įgytą po penkerių metų nepertraukiamo gyvenimo toje teritorijoje.
75
Iš tiesų, kiek tai susiję su galimybe gauti šios rūšies išmokas, Sąjungos pilietis gali reikalauti būti vertinamas vienodai su priimančiosios valstybės narės piliečiais tik jeigu jo gyvenimas šios valstybės narės teritorijoje atitinka Direktyvoje 2004/38 nustatytas sąlygas (šiuo klausimu žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimo The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, 75 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
76
Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte numatytos vienodo požiūrio taisyklės taikymas, dėl kurio būtų netaikomas valstybės narės teisės aktuose numatytas reikalavimas, susijęs su trečiųjų šalių piliečių gyvenimo šalyje trukme, siekiant skirti specialią neįmokinę išmoką pinigais, kuri taip pat yra socialinės paramos išmoka, reikštų, kad šiems piliečiams būtų taikomas palankesnis požiūris nei taikomas Sąjungos piliečiams.
77
Tokia pasekmė viršytų Direktyvos 2011/98 2 konstatuojamojoje dalyje nurodytą tikslą pripažinti trečiųjų šalių piliečiams teises ir pareigas, panašias į Sąjungos piliečių teises ir pareigas.
78
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas specialiai neįmokinei išmokai pinigais, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnį, todėl pagal jį nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos tokia išmoka mokama šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytiems trečiųjų šalių piliečiams kaip socialinė išmoka, skirta vyresniems nei 65 metų asmenims (nuo 2019 m. sausio 1 d. – vyresniems nei 67 metų asmenims), kurių ekonominėje situacija yra nepalanki ir kurie dėl savo amžiaus yra riboto darbingumo, su sąlyga, kad jie turi ilgalaikį leidimą gyventi Sąjungoje.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
79
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/98/ES dėl vienos prašymų išduoti vieną leidimą trečiųjų šalių piliečiams gyventi ir dirbti valstybės narės teritorijoje pateikimo procedūros ir dėl valstybėje narėje teisėtai gyvenančių trečiųjų šalių darbuotojų bendrų teisių 12 straipsnio 1 dalies e punktas
turi būti aiškinamas taip:
jis netaikomas specialiai neįmokinei išmokai pinigais, kaip ji suprantama pagal 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo, su pakeitimais, padarytais 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 988/2009, 70 straipsnį, todėl pagal jį nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos tokia išmoka mokama šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytiems trečiųjų šalių piliečiams kaip socialinė išmoka, skirta vyresniems nei 65 metų asmenims (nuo 2019 m. sausio 1 d. – vyresniems nei 67 metų asmenims), kurių ekonominė padėtis yra nepalanki ir kurie dėl savo amžiaus yra riboto darbingumo, su sąlyga, kad jie turi ilgalaikį leidimą gyventi Sąjungoje.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.