62022CJ0540_RES
Byla C-540/22
SNirAS_irRA
prieš
Staatssecretaris van Justitie Veiligheid
(Rechtbank Den Haag prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
2024 m. birželio 20 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvė teikti paslaugas – SESV 56 ir 57 straipsniai – Valstybės narės įmonės komandiruojami trečiųjų šalių piliečiai atlikti darbų kitoje valstybėje narėje – 90 dienų per 180 dienų laikotarpį viršijanti trukmė – Komandiruojamų darbuotojų, trečiosios šalies piliečių, pareiga turėti leidimą gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, kai komandiravimas yra ilgesnis nei trys mėnesiai – Išduotų leidimų gyventi šalyje galiojimo trukmės ribojimas – Už prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje mokamos rinkliavos dydis – Laisvo paslaugų judėjimo apribojimas – Privalomieji bendrojo intereso pagrindai – Proporcingumas“
Laisvė teikti paslaugas – Sutarties nuostatos – Apimtis – Ribos – Darbdavių teisė laisvai teikti paslaugas – Komandiruotų darbuotojų, trečiųjų šalių piliečių, išvestinė teisė gyventi šalyje – Neleistinumas
(SESV 56 ir 57 straipsniai)
(žr. 49–55 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Laisvė teikti paslaugas – Sutarties nuostatos – Taikymo sritis – Pagal darbo sutartį dirbantys darbuotojai, trečiųjų šalių piliečiai, teisėtai įdarbinti vienoje valstybėje narėje ir komandiruoti į kitą valstybę narę teikti paslaugų – Nacionalinės teisės nuostatos, reglamentuojančios tokių darbuotojų teisę gyventi šalyje – Apėmimas
(SESV 56 ir 57 straipsniai; Tarybos reglamento Nr. 1030/2002 1 straipsnio 2 dalies a punktas; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71 20 konstatuojamoji dalis ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123 17 straipsnio 9 punktas; Tarybos direktyvos 2003/109 3 straipsnio 2 dalies e punktas; Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo 21 straipsnio 1 dalis)
(žr. 59–66 punktus)
Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Vienoje valstybėje narėje įsisteigusi įmonė, ilgiau nei tris mėnesius teikianti paslaugas kitoje valstybėje narėje – Valstybės narės, kur teikiamos paslaugos, teisės nuostatos, pagal kurias tokia įmonė privalo gauti leidimą gyventi šalyje kiekvienam darbuotojui, trečiosios šalies piliečiui, jos komandiruotam į tos valstybės teritoriją – Leidimas, kurio išdavimas siejamas su sąlyga, kad ši įmonė iš anksto praneš kompetentingoms institucijoms apie paslaugų teikimą, dėl kurio komandiruojami darbuotojai, ir pateiks tam tikrus patvirtinamuosius dokumentus – Neleistinumas – Pateisinimas – Komandiruotų darbuotojų teisinio saugumo didinimas ir valdžios institucijų atliekamos kontrolės palengvinimas – Viešosios tvarkos apsauga – Proporcingumas – Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atliekamas patikrinimas
(SESV 56 straipsnis)
(žr. 67–76, 78–103 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Valstybės narės teisės nuostatos, pagal kurias ribojama leidimo gyventi šalyje, kuris gali būti išduotas į jos teritoriją komandiruotam darbuotojui, trečiosios šalies piliečiui, galiojimo trukmė – Trukmė, kuri gali būti trumpesnė nei būtina paslaugoms, dėl kurių darbuotojas yra komandiruotas, teikti – Trukmė, apribota leidimo dirbti ir gyventi šalyje, kurį suinteresuotasis asmuo turi valstybėje narėje, kurioje įsisteigęs paslaugų teikėjas, galiojimo trukme – Už tokio leidimo gyventi šalyje išdavimą reikalaujama sumokėti didesnė rinkliava nei ta, kuri mokėtina už dokumento, įrodančio Sąjungos piliečio teisę gyventi šalyje, išdavimą – Leistinumas – Sąlygos
(SESV 56 straipsnis)
(žr. 112–122 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
Santrauka
Gavęs rechtbank Den Haag, zittingsplaats Middelburg (Hagos apylinkės teismo Midelburgo rūmai) prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas patikslino sąlygas, kurioms esant vienoje valstybėje narėje įsisteigusi įmonė gali komandiruoti trečiųjų šalių piliečius į kitą valstybę narę, kiek tai susiję su jų teise gyventi priimančiojoje valstybėje narėje.
Pareiškėjai, Ukrainos piliečiai, turi Slovakijos valdžios institucijų išduotą leidimą laikinai gyventi šalyje. Jie dirba pagal Slovakijos teisę įsteigtoje bendrovėje ROBI spol s.r.o., kuri juos komandiravo į pagal Nyderlandų teisę įsteigtą bendrovę atlikti darbų Roterdamo (Nyderlandai) uoste. Šiuo tikslu ROBI pranešė kompetentingoms Nyderlandų valdžios institucijoms apie veiklos, dėl kurios jie buvo komandiruoti, pobūdį ir trukmę.
Vėliau ROBI informavo šias institucijas, kad veiklos trukmė viršys 90 dienų per 180 dienų laikotarpį, kurį užsieniečiai, turintys valstybės narės pagal Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo (
1
) 21 straipsnio 1 dalį išduotą leidimą gyventi šalyje, gali laisvai keliauti. Taigi ROBI pateikė Nyderlandų valdžios institucijoms prašymus, kad kiekvienam pareiškėjui būtų išduotas leidimas gyventi šalyje šio paslaugų teikimo laikotarpiui, už šių prašymų nagrinėjimą buvo sumokėtos rinkliavos. Kompetentinga institucija, veikdama Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (teisingumo ir saugumo valstybės sekretorius, Nyderlandai) vardu, išdavė prašomus leidimus gyventi šalyje, tačiau apribojo jų galiojimo trukmę leidimų laikinai gyventi Slovakijoje trukme, taigi jie galiojo trumpiau, nei užtruko pareiškėjų komandiruotė.
2021 m. balandžio mėn. teisingumo ir saugumo valstybės sekretorius atmetė pareiškėjų skundus dėl sprendimų išduoti jiems leidimus gyventi šalyje. Gavęs skundus dėl 2021 m. balandžio mėn. sprendimų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kreipėsi į Teisingumo Teismą su klausimais dėl nacionalinės teisės nuostatų, pagal kurias tarpvalstybinio paslaugų teikimo atveju valstybėje narėje įsisteigusio paslaugų teikėjo įdarbinti darbuotojai, kurie yra trečiųjų šalių piliečiai, privalo turėti ne tik leidimą gyventi šioje valstybėje narėje, bet ir leidimą gyventi valstybėje narėje, kur teikiamos paslaugos, pasibaigus KŠSĮ 21 straipsnio 1 dalyje numatytam 90 dienų laikotarpiui, o šio leidimo gyventi šalyje trukmė gali būti ribota, suderinamumo su SESV 56 ir 57 straipsniuose įtvirtinta laisve teikti paslaugas. Jis taip pat prašė Teisingumo Teismo išnagrinėti rinkliavų, mokėtinų už kiekvieną prašymą išduoti leidimą gyventi valstybėje narėje, kur teikiamos paslaugos, atitiktį Sąjungos teisei.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagal SESV 56 ir 57 straipsnius į valstybę narę komandiruotiems darbuotojams, trečiųjų šalių piliečiams, neturi būti automatiškai pripažįstama „išvestinė teisė gyventi“ valstybėje narėje, nesvarbu, ar tai yra valstybė narė, kurioje jie įdarbinti, ar ta, į kurią jie komandiruojami.
Antra, dėl ginčijamose teisės nuostatose įtvirtintos paslaugas teikiančios įmonės pareigos pranešti apie paslaugų teikimą kompetentingoms nacionalinėms institucijoms ir gauti leidimą gyventi šalyje kiekvienam darbuotojui, trečiosios šalies piliečiui, kurį ketina komandiruoti į šios valstybės narės teritoriją, Teisingumo Teismas pirmiausia konstatavo, kad, nors nagrinėjamu atveju aptariamos teisės nuostatos taikomos vienodai, pagal jas tuo atveju, kai kitoje valstybėje narėje įsisteigusių įmonių teikiamų paslaugų trukmė viršija tris mėnesius, šios įmonės įpareigojamos atlikti papildomus formalumus, palyginti su formalumais, kuriuos pagal Direktyvą 2009/52 (
2
) joms jau taiko valstybė narė, kurioje jos įsisteigusios, kad jos galėtų įdarbinti trečiųjų šalių piliečius. Taigi tokiose teisės nuostatose įtvirtintas laisvės teikti paslaugas apribojimas, kaip tai suprantama pagal SESV 56 ir 57 straipsnius.
Išnagrinėjęs, ar šis ribojimas gali būti pateisinamas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad siekis išvengti sutrikimų darbo rinkoje iš tiesų yra privalomasis bendrojo intereso pagrindas. Vis dėlto šiuo pagrindu negalima pateisinti nacionalinės teisės nuostatų, taikomų trečiųjų šalių piliečiams, kuriuos kitoje valstybėje narėje įsteigta paslaugas teikianti įmonė komandiruoja tam, kad jie jos prižiūrimi ir vadovaujami teiktų kitas paslaugas nei darbo jėgos samda, nes tokie komandiruoti darbuotojai nelaikomi aktyviais valstybės narės, į kurią yra komandiruoti, darbo rinkoje.
Teisingumo Teismas priminė, kad tikslas užtikrinti komandiruotų darbuotojų teisinį saugumą, suteikiant jiems galimybę paprasčiau nustatyti, ar į valstybės narės, kur teikiamos paslaugos, teritoriją jie komandiruoti teisėtai, taigi, ir tai, kad jie joje teisėtai gyvena, taip pat yra privalomasis bendrojo intereso pagrindas. Dėl tokios priemonės proporcingumo pažymėtina, kad kitoje valstybėje narėje įsisteigusių paslaugų teikėjų įpareigojimas prašyti išduoti leidimą gyventi šalyje kiekvienam komandiruotam trečiosios šalies pilietybę turinčiam darbuotojui, kad jis faktiškai turėtų saugų dokumentą, yra tinkama priemonė šių darbuotojų teisiniam saugumui didinti, nes šis leidimas įrodo jų teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje. Kita vertus, nagrinėjamos teisės nuostatos neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti, nes paslaugas teikiančiai įmonei tenkančios pareigos yra būtinos siekiant įrodyti, kad komandiravimas teisėtas. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamos teisės nuostatos gali būti pateisinamos tikslu didinti komandiruotų darbuotojų teisinį saugumą ir palengvinti valdžios institucijų atliekamą kontrolę ir nagrinėjamu atveju turi būti laikomos proporcingomis.
Teisingumo Teismas taip pat pripažino, kad tikslas, grindžiamas būtinybe patikrinti, ar atitinkamas darbuotojas nekelia grėsmės viešajai tvarkai, turi būti laikomas galinčiu pateisinti laisvės teikti paslaugas apribojimą. Nagrinėjamu atveju ginčijama priemonė atrodo tinkama šiam tikslui pasiekti ir negali būti laikoma viršijančia tai, kas būtina jam įgyvendinti, jeigu dėl jos atsisakoma leisti gyventi šalyje tik asmenims, keliantiems realų ir pakankamai rimtą pavojų pagrindiniam visuomenės interesui. Pavojaus, kurį asmuo gali kelti viešajai tvarkai, vertinimas įvairiose šalyse ir skirtingu metu gali skirtis, todėl tai, kad valstybėje narėje, kurioje įsisteigusi paslaugas teikianti įmonė, gali egzistuoti panaši kontrolė, nereiškia, kad valstybės narės, kurioje turi būti teikiamos paslaugos, atliekama kontrolė yra mažiau svarbi. Be to, skirtingai nuo pranešimo procedūros, kuri grindžiama patikrinimu remiantis gauta arba jau turima informacija, leidimo gyventi šalyje procedūra, jeigu pagal ją reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo fiziškai būtų kompetentingos institucijos patalpose, gali leisti išsamiai patikrinti jo tapatybę, o tai yra ypač svarbu kovojant su grėsme viešajai tvarkai.
Viešosios tvarkos apsaugos tikslas gali pateisinti valstybės narės reikalavimą kitoje valstybėje narėje įsisteigusiems paslaugų teikėjams, norintiems komandiruoti darbuotojus, trečiųjų šalių piliečius, kad praėjus trijų mėnesių gyvenimo pirmojoje valstybėje narėje terminui jie gautų leidimą gyventi šalyje kiekvienam iš šių darbuotojų. Šiuo tikslu taip pat pateisinama, kad tokiu atveju ši valstybė narė tokio leidimo išdavimą sieja su patikrinimu, ar suinteresuotasis asmuo nekelia grėsmės viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui, jeigu šiuo tikslu atlikti patikrinimai negalėjo būti patikimai atlikti remiantis informacija, kurią ši valstybė narė reikalauja ar galėjo pagrįstai reikalauti pateikti per pranešimo procedūrą, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiamos valstybės narės teisės nuostatos, kuriose numatyta, kad tuo atveju, kai kitoje valstybėje narėje įsteigta įmonė teikia paslaugas pirmojoje valstybėje narėje ir paslaugų teikimo trukmė viršija tris mėnesius, ši įmonė privalo gauti leidimą gyventi priimančiojoje valstybėje narėje kiekvienam darbuotojui, trečiosios šalies piliečiui, kurį ketina į ją komandiruoti, o tam, kad gautų tokį leidimą gyventi šalyje, ji turi iš anksto pranešti apie paslaugų teikimą, dėl kurio šie darbuotojai turi būti komandiruoti, ir pateikti priimančiosios valstybės narės valdžios institucijoms informaciją apie šių darbuotojų turimus leidimus gyventi valstybėje narėje, kur įsisteigusi ši įmonė, ir apie jų darbo sutartį.
Galiausiai, kiek tai susiję su tuo, kad rinkliava, mokėtina už trečiosios šalies piliečio, vienoje valstybėje narėje įsisteigusios įmonės komandiruoto į kitą valstybę narę, leidimą gyventi šalyje, yra didesnė nei rinkliava, mokėtina už dokumento, patvirtinančio Sąjungos piliečio teisę gyventi šalyje, išdavimą, Teisingumo Teismas priminė, kad pagal proporcingumo principą tam, kad priemonė, pagal kurią reikalaujama sumokėti rinkliavą už tai, kad valstybė narė išduotų leidimą gyventi šalyje, galėtų būti laikoma suderinama su SESV 56 straipsniu, šios rinkliavos dydis negali būti pernelyg didelis ar nepagrįstas. Mokėtinos rinkliavos proporcingumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į prašymo nagrinėjimo išlaidas, kurias turi padengti atitinkama valstybė narė. Šiuo aspektu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad aplinkybės, kad už leidimo gyventi šalyje išdavimą komandiruotam darbuotojui, trečiosios šalies piliečiui, prašoma rinkliava yra didesnė nei prašoma už dokumento, patvirtinančio Sąjungos piliečio teisę gyventi šalyje, išdavimą, iš principo nepakanka siekiant konstatuoti, kad šios rinkliavos dydis pažeidžia SESV 56 straipsnį. Vis dėlto ši aplinkybė gali būti svarus šios sumos neproporcingumo įrodymas, jei užduotys, kurias valdžios institucija turi atlikti, kad išduotų tokį leidimą gyventi šalyje, ir atitinkamo saugaus dokumento parengimo išlaidos yra lygiavertės toms, kurios būtinos išduodant Sąjungos piliečio teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą, o tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad pagal SESV 56 straipsnį nedraudžiamos valstybės narės teisės nuostatos, pagal kurias leidimas gyventi šalyje, kuris gali būti išduotas į šią valstybę narę komandiruotam darbuotojui, trečiosios šalies piliečiui, bet kuriuo atveju negali viršyti aptariamose nacionalinės teisės normose nustatytos trukmės, kuri gali būti trumpesnė, nei būtina paslaugoms, dėl kurių šis darbuotojas yra komandiruotas, teikti. Pagal šį straipsnį taip pat nedraudžiama šio leidimo gyventi šalyje galiojimo trukmės apriboti leidimo dirbti ir gyventi šalyje, kurį suinteresuotasis asmuo turi valstybėje narėje, kurioje įsisteigęs paslaugų teikėjas, galiojimo trukme. Galiausiai pagal šį straipsnį nedraudžiama už minėto leidimo gyventi šalyje išdavimą reikalauti sumokėti didesnę rinkliavą nei ta, kuri mokėtina už dokumento, įrodančio Sąjungos piliečio teisę gyventi šalyje, išdavimą, su sąlyga, kad pradinė tokio leidimo galiojimo trukmė nėra akivaizdžiai per trumpa, kad būtų patenkinti daugumos paslaugų teikėjų poreikiai, taip pat leidimą gyventi šalyje turi būti galima pratęsti neatliekant pernelyg daug formalumų ir galiausiai rinkliavos dydis turi maždaug atitikti administracines sąnaudas, skirtas prašymui išduoti leidimą gyventi šalyje nagrinėti.
(
1
)	1990 m. birželio 19 d. Šengene pasirašyta ir 1995 m. kovo 26 d. įsigaliojusi Konvencija dėl Šengeno susitarimo, 1985 m. birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo, įgyvendinimo (OL L 239, 2000, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t., p. 9), iš dalies pakeista 2010 m. kovo 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 265/2010 (OL L 85, 2010, p. 1) ir 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 610/2013 (OL L 182, 2013, p. 1) (toliau – KŠSĮ). KŠSĮ 21 straipsnio 1 dalyje nurodyta: „[u]žsieniečiai, turintys vienos iš valstybių narių išduotą galiojantį leidimą gyventi, naudodamiesi tuo leidimu ir galiojančiu kelionės dokumentu, gali ne ilgiau kaip 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį keliauti kitų valstybių narių teritorijose, jei jie atitinka 2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 562/2006, nustatančio taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Bendrijos kodeksą (Šengeno sienų kodeksas) <...>, 5 straipsnio 1 dalies a, c ir e punktuose nurodytas atvykimo sąlygas ir nėra įtraukti į atitinkamos valstybės narės nacionalinį neįleidžiamų asmenų sąrašą“.
(
2
)	2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/52/EB, kuria numatomi sankcijų ir priemonių nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių darbdaviams būtiniausi standartai (OL L 168, 2009, p. 24).