62023CC0047
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2024 m. rugsėjo 5 d. (
1
)
Byla C‑47/23
Europos Komisija
prieš
Vokietijos Federacinę Respubliką
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – SESV 258 straipsnis – „Sistemingas ir nuolatinis pažeidimas“ – Direktyva 92/43/EEB – Natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsauga – Įrodymų, susijusių su atskiromis situacijomis, kurios nebuvo aptartos ikiteisminėje procedūroje, priimtinumas – 6 straipsnio 2 dalis – Tinkamos priemonės siekiant išvengti natūralių buveinių būklės blogėjimo specialiose saugomose teritorijose – Tokių reikiamų priemonių nesiėmimas – 6510 ir 6520 buveinių tipai – „Žemumų šienaujamos pievos“ ir „Kalnų šienaujamos pievos“ – 4 straipsnio 1 dalis – Valstybių narių pareiga pasiūlyti saugomų natūralių buveinių tipų teritorijų sąrašą – Nereguliarus informacijos apie šias teritorijas atnaujinimas“
I. Įvadas
1.
Pagal Buveinių direktyvą (
2
), kuri kartu su Direktyva dėl laukinių paukščių apsaugos (
3
) yra Sąjungos biologinės įvairovės politikos kertinis akmuo, dauguma valstybėms narėms nustatytų pareigų yra susijusios su konkrečių teritorijų apsauga ar išsaugojimu. Kai valstybė narė neįvykdo šių pareigų, susijusių su viena teritorija, to gali pakakti, kad Europos Komisija pagal SESV 258 straipsnį pareikštų ieškinį Teisingumo Teisme (
4
). Vis dėlto, kai tas pats pažeidimas pastebimas ne vienoje, o daugelyje teritorijų, jai gali būti pernelyg sudėtinga (ar net neįmanoma) vienu metu pradėti bylas dėl kiekvieno tokio pažeidimo atvejo. Užuot tai dariusi, Komisija gali prieiti prie išvados, kad šios konkrečios situacijos iliustruoja labai paplitusią atitinkamos valstybės narės politiką ar praktiką, kuri pati savaime prieštarauja Sąjungos teisei. Tuomet ji gali Teisingumo Teisme pareikšti vieną ieškinį dėl „sistemingo ir nuolatinio Sąjungos teisės pažeidimo“ (
5
).
2.
Šioje byloje Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika „bendrai ir sistemingai“ neužkirto kelio dviejų tipų natūralių buveinių blogėjimui dideliame skaičiuje teritorijų visoje šalyje: 6510 tipo buveinių (žemumų šienaujamos pievos) ir 6520 tipo buveinių (kalnų šienaujamos pievos), kurių apsaugą siekiama užtikrinti Buveinių direktyva. Be to, Komisija nurodo, kad ši valstybė narė „bendrai ir sistemingai“ reguliariai neatnaujindavo duomenų, susijusių su teritorijomis, kuriose yra šių tipų buveinių.
3.
Taigi vartodama frazę „bendrai ir sistemingai“ Komisija Teisingumo Teisme tvirtina, jog Vokietijos Federacinė Respublika yra atsakinga už dviejų pagrindinių šios direktyvos nuostatų „sistemingą ir nuolatinį pažeidimą“.
4.
Ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę tokiame kontekste išsamiau aptarti, pirma, su teritorijomis susijusių įrodymų, kuriuos Komisija pirmą kartą pateikia Teisingumo Teismui ir kurie nebuvo aptarti ikiteisminėje procedūroje, priimtinumą ir, antra, teisinius kriterijus, kuriais Teisingumo Teismas turi vadovautis vertindamas, ar Komisija įvykdė jai tenkančią įrodinėjimo pareigą ir iš tiesų įrodė esant „sistemingą ir nuolatinį pažeidimą“.
5.
Atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo prašymą, apsiribosiu tik šių dviejų klausimų nagrinėjimu.
II. Teisinis pagrindas
A. Sąjungos teisė
6.
Remiantis Buveinių direktyvos 2 straipsnio 2 dalimi, „[p]riemonės, kurių imamasi pagal šią direktyvą, turi palaikyti ar atstatyti palankią Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros rūšių apsaugos būklę“.
7.
Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Remdamasi III priede (1 etapas) išdėstytais kriterijais ir atitinkama moksline informacija, kiekviena valstybė narė siūlo teritorijų sąrašą, nurodydama, kurie jos teritorijoje vietiniai I priedo natūralių buveinių tipai ir kurios II priedo rūšys aptinkamos tose teritorijose. <…> Prireikus valstybės narės siūlo pakoreguoti sąrašą atsižvelgiant į 11 straipsnyje nurodytų stebėjimų rezultatus.
Per trejus metus nuo šios direktyvos paskelbimo sąrašas kartu su informacija apie kiekvieną teritoriją perduodamas Komisijai. Tokią informaciją sudaro teritorijos žemėlapis, jos pavadinimas, lokalizacija, plotas ir duomenys, gauti taikant III priede (1 etapas) nurodytus kriterijus; ji pateikiama Komisijos nustatyta forma, 21 straipsnyje nurodyta tvarka.“
8.
Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo, o taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu.“
B. Vokietijos teisė
9.
Atitinkamas nacionalinės teisės aktas yra 2009 m. liepos 29 d.Gesetz über Naturschutz und Landschaftspflege (Bundesnaturschutzgesetz) (Gamtos ir kraštovaizdžio apsaugos įstatymas; toliau – Federalinis gamtos apsaugos įstatymas) (BGBl. I, 2009, p. 2542).
10.
Šio įstatymo 30 straipsnyje numatyta:
„<…>
2. Draudžiami veiksmai, dėl kurių gali būti sunaikintos šios buveinės arba gali smarkiai pablogėti jų būklė:
<…>
7)   Žemumų šienaujamos pievos ir kalnų šienaujamos pievos, kaip apibrėžta [Buveinių direktyvos] I priede <…>
3. Pateikus prašymą, nuo 30 straipsnio 2 dalyje nustatytų draudimų gali būti nukrypstama, jei įmanoma kompensuoti būklės pablogėjimą.“
11.
Federalinio gamtos apsaugos įstatymo 33 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Bet kokie pakeitimai ar trikdymai, galintys reikšmingai pabloginti tinklo „Natura 2000“ teritorijos būklę, atsižvelgiant į jos esminius išsaugojimo ar apsaugos tikslus, yra draudžiami. Kompetentinga gamtos apsaugos ir kraštovaizdžio išsaugojimo institucija 34 straipsnio 3–5 dalyse nustatytomis sąlygomis gali leisti nukrypti nuo pirmame sakinyje nurodyto draudimo <…>.“
12.
Šio įstatymo 34 straipsnyje numatyta:
„1.   Prieš suteikiant leidimą vykdyti projektą ar jį vykdant, turi būti atliekamas poveikio tinklo „Natura 2000“ teritorijos apsaugos tikslams vertinimas, jeigu jis atskirai arba kartu su kitais planais ar projektais gali reikšmingai paveikti teritoriją ir nėra tiesiogiai skirtas teritorijos tvarkymui. <…>
2.   Jei iš poveikio vertinimo matyti, kad projektas gali padaryti didelį neigiamą poveikį esminėms šios teritorijos dalims, kiek tai susiję su išsaugojimo arba apsaugos tikslais, projektas uždraudžiamas.
3.   Nukrypstant nuo 2 dalies, gali būti išduotas tokio projekto leidimas arba jis gali būti vykdomas, tik jeigu:
1) jis yra būtinas dėl svarbių viešojo intereso priežasčių, įskaitant socialinio ar ekonominio pobūdžio priežastis, ir
2) nėra kitos pagrįstos alternatyvos, kuri leistų pasiekti projekte numatytą rezultatą kitoje teritorijoje, nesukeliant jokio neigiamo poveikio ar sukeliant mažesnį neigiamą poveikį.
<…>“
III. Ikiteisminė procedūra
13.
2018 m. gegužės 7 d. Komisija, nustačiusi, kad Vokietijos teritorijoje blogėja geografinių teritorijų, kuriose yra 6510 tipo buveinių (žemumų šienaujamos pievos) ir 6520 tipo buveinių (kalnų šienaujamos pievos), būklė, pareikalavo iš Vokietijos Federacinės Respublikos pateikti informaciją.
14.
Atsižvelgdama į 2018 m. spalio 12 d. Vokietijos Federacinės Respublikos atsakymą, Komisija padarė išvadą, kad ši valstybė narė pažeidė Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį, nes sistemingai nesiėmė reikiamų priemonių, kad būtų išvengta nustatytų geografinių teritorijų, kuriose yra 6510 ir 6520 tipų buveinių, pablogėjimo. 2019 m. liepos 26 d. Komisija išsiuntė Vokietijos Federacinei Respublikai oficialų pranešimą.
15.
Savo rašte Komisija atkreipė dėmesį į ploto praradimą dideliame skaičiuje Vokietijos teritorijų, kuriose yra 6510 ir 6520 tipų buveinių. Ji taip pat pažymėjo, kad nebuvo priimta jokių privalomų teisinių priemonių, kuriomis būtų užtikrinta tinkama šių teritorijų stebėsena ar apsauga nuo per didelio tręšimo ir ankstyvo šienavimo.
16.
Be to, Komisija pažymėjo, kad Vokietijos Federacinė Respublika sistemingai pažeidinėjo Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, nes nuolat neatnaujindavo Komisijai pateiktų standartinių duomenų formų (SDF) pagal 2011 m. liepos 11 d. Komisijos įgyvendinimo sprendime dėl informacijos apie „Natura 2000“ teritorijas teikimo formos (toliau – 2011 m. įgyvendinimo sprendimas) (
6
) nustatytą formą.
17.
2019 m. lapkričio 26 d. Vokietijos Federacinė Respublika atsakė į Komisijos oficialų pranešimą ir paneigė jame pateiktus kaltinimus.
18.
2020 m. spalio 30 d. Komisija išsiuntė Vokietijos Federacinei Respublikai pagrįstą nuomonę, kurioje pakartojo savo kaltinimus.
19.
2020 m. gruodžio 30 d. atsakyme Vokietijos Federacinė Respublika nurodė, kad Komisijos kaltinimai yra nepagrįsti.
20.
2023 m. sausio 31 d. Komisija nusprendė pagal SESV 258 straipsnio antrą pastraipą Teisingumo Teisme inicijuoti Vokietijos Federacinei Respublikai bylą dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
IV. Procesas Teisingumo Teisme
21.
2023 m. sausio 31 d. pareikštame ieškinyje Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį ir 4 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą dėl 6510 buveinių tipo (žemumų šienaujamos pievos) ir 6520 buveinių tipo (kalnų šienaujamos pievos), nes „bendrai ir sistemingai“:
–
nesiėmė reikiamų priemonių, kad būtų išvengta šių tipų buveinių būklės blogėjimo nustatytose geografinėse teritorijose, kuriose jos yra, ir
–
reguliariai neteikė Komisijai atnaujintų duomenų apie šias teritorijas;
–
priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
22.
Vokietijos Federacinei Respublikai buvo tinkamai pranešta apie ieškinį ir 2023 m. balandžio 17 d. ji pateikė atsiliepimą. Ji Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti visą ieškinį,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
23.
Teisingumo Teismas paprašė šios bylos šalių dar kartą pateikti rašytines pastabas. Dublikas ir triplikas pateikti atitinkamai 2023 m. gegužės 30 d. ir 2023 m. liepos 10 d.
24.
Abiejų šalių atstovai dalyvavo 2024 m. kovo 6 d. vykusiame posėdyje.
V. Analizė
25.
Buveinių direktyva siekiama „skatinti biologinės įvairovės palaikymą“ (
7
), užtikrinant, kad valstybės narės prisidėtų prie tinklo „Natura 2000“ (Sąjungos masto gamtos apsaugos teritorijų tinklo) kūrimo proporcingai pagal tai, kiek jų teritorijose yra šios direktyvos I ir II prieduose išvardytų natūralių buveinių tipų ir rūšių buveinių. Šiuo tikslu valstybės narės pagal direktyvos 4 straipsnį ir pasibaigus jame nustatytai procedūrai (
8
) privalo teritorijas, kuriose yra šių natūralių buveinių ir rūšių, paskelbti „specialiomis saugomomis teritorijomis“ (
9
).
26.
Dėl šių teritorijų pažymėtina, kad valstybės narės turi imtis trijų kategorijų priemonių, t. y. apsaugos priemonių, prevencinių priemonių ir kompensacinių priemonių, kaip atitinkamai numatyta šios direktyvos 6 straipsnio 1, 2 ir 4 dalyse. Ši byla susijusi su antrąja priemonių kategorija, t. y. prevencinėmis priemonėmis (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis).
27.
Šioje byloje nagrinėjamas 6510 buveinių tipas (žemumų šienaujamos pievos) ir 6520 buveinių tipas (kalnų šienaujamos pievos) yra du iš Buveinių direktyvos I priede išvardytų natūralių buveinių tipų, galinčių būti „specialiose saugomose teritorijose“ (
10
). Abiejų šių rūšių pievos apibūdinamos kaip rūšių turtingos šienaujamos pievos, kurioms gali pakenkti intensyvaus valdymo praktika (kaip antai ankstyvas šienavimas ar gausus tręšimas) (
11
).
28.
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos dėl Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies suprantu, kad valstybės narės turi ne tik susilaikyti nuo veiksmų, galinčių turėti neigiamą ekologinį poveikį „specialioms saugomoms teritorijoms“ (negatyvi pareiga), bet ir imtis reikiamų priemonių, kad būtų užkirstas kelias natūraliam ar žmogaus sukeltam buveinių būklės pablogėjimui ar dideliam rūšių, dėl kurių tos teritorijos buvo paskelbtos saugomomis, trikdymui (pozityvi pareiga) (
12
). Kitaip tariant, šios nuostatos tikslas iš esmės yra užkirsti kelią bet kokiai būsimai žalai buveinėms ar rūšims, esančioms „specialiose saugomose teritorijose“. Vis dėlto joje nenurodoma, kokių apsaugos priemonių reikia imtis šiuo atžvilgiu.
29.
Teisingumo Teismas jau turėjo progą paaiškinti, kad Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje esanti frazė „reikiamos priemonės“ reiškia, kad taikydamos šią nuostatą valstybės narės turi plačią diskreciją (
13
). Teisingumo Teismas yra pabrėžęs, kad pagal minėtą nuostatą valstybėms narėms nustatyta pareiga siekti rezultato, kuri atitinka SESV 191 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą Sąjungos aplinkos politikos tikslą išsaugoti, apsaugoti ir pagerinti aplinkos kokybę ir SESV 191 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą principą, pagal kurį žala aplinkai pirmiausia turi būti atitaisoma jos atsiradimo vietoje (
14
).
30.
Pateikęs šias įžangines pastabas, norėčiau priminti, kad, kaip jau paaiškinau įvade, pirmajame kaltinime Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika, nesiimdama reikiamų priemonių užkirsti kelią daugelio 6510 ir 6520 tipų buveinių teritorijų būklės blogėjimui savo teritorijoje (nesiimdama prevencinių priemonių), „bendrai ir sistemingai“ pažeidinėjo Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį. Antrajame kaltinime Komisija pažymi, kad pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį valstybės narės įpareigojamos reguliariai atnaujinti duomenis apie „specialias saugomas teritorijas“, nurodytus pagal 2011 m. įgyvendinimo sprendimą parengtose SDF. Ji mano, kad Vokietijos Federacinė Respublika šią pareigą taip pat „bendrai ir sistemingai“ pažeidinėjo, kiek tai susiję su teritorijomis, kuriose yra 6510 ir 6520 tipų buveinių.
31.
Pirmiausia norėčiau priminti kai kuriuos „sistemingų ir nuolatinių pažeidimų“ ypatumus (A). Tada paaiškinsiu, kodėl su teritorijomis susiję įrodymai, kuriuos Komisija pirmą kartą paminėjo Teisingumo Teisme, gali būti priimtini siekiant įrodyti „sistemingo ir nuolatinio pažeidimo“ buvimą (B). Galiausiai paaiškinsiu teisinius kriterijus, kuriais Teisingumo Teismas turi vadovautis vertindamas, ar tokiame kontekste Komisija įvykdė jai tenkančią įrodinėjimo pareigą, o vėliau įvertinsiu du dėl šių kriterijų šioje byloje suformuluotus kaltinimus (C).
A. Preliminarios pastabos dėl „sistemingo ir nuolatinio pažeidimo“ sąvokos
32.
Kaip jau paaiškinau įvade, sąvoka „sistemingas ir nuolatinis pažeidimas“ tampa svarbi tada, kai Komisija remiasi konkrečiomis Sąjungos teisėje nustatytų pareigų nesilaikymo situacijomis, siekdama pareikšti platesnio pobūdžio kaltinimą, kad atitinkama valstybė narė „bendrai ir nuolat“ pažeidinėjo šias pareigas. Galimybė Komisijai pareikšti tokį kaltinimą yra labai naudinga praktiškai, nes padeda sutaupyti laiko ir išteklių inicijuojant vieną procesą Teisingumo Teisme, užuot taikius „fragmentišką“ požiūrį ir kiekvieną pažeidimo atvejį nagrinėjant atskirai. Kaip teigia kai kurie autoriai, tai leidžia veiksmingiau įgyvendinti Sąjungos teisę (
15
).
33.
Be to, jeigu valstybė narė darė tokį „sistemingą ir nuolatinį Sąjungos teisės pažeidimą“, mano nuomone, ji privalo ne tik ištaisyti konkrečius Komisijos nurodytus atvejus, bet ir apskritai pakeisti savo praktiką. Kitaip tariant, ji turi nustatyti „sistemingo ir nuolatinio pažeidimo“ šaltinį arba kilmę, kad būtų „išgydyti“ ne tik „simptomai“, bet ir pati „liga“ (
16
). Man atrodo, jog Teisingumo Teismas užsiminė apie tokį požiūrį, teigdamas, kad „aplinkybė, kad tam tikru konkrečiu atveju nurodyti pažeidimai buvo panaikinti, nebūtinai reiškia, jog bendri ir ilgalaikiai šių institucijų veiksmai, kuriais tam tikrais atvejais buvo padaryti tokie konkretūs pažeidimai, buvo nutraukti“ (
17
).
34.
Teisingumo Teismas „sistemingo ir nuolatinio pažeidimo“ sąvoką įvedė Sprendime Komisija / Airija (
18
). Tame sprendime jis pabrėžė du skiriamuosius bruožus. Pirma, Teisingumo Teismas nurodė, kad siekiant įrodyti tokį pažeidimą Komisijai pakanka įrodyti Sąjungos teisei prieštaraujančios administracinės praktikos buvimą. Kitaip tariant, pažeidimo šaltinis nebūtinai turi būti atitinkamos valstybės narės priimtas teisės ar norminis aktas. Antra, konkretūs pažeidimo atvejai, kuriais remiasi Komisija, turi būti ne pavieniai, o sudaryti bendresnę pažeidinėjimo praktiką.
35.
Nuo to laiko priimtuose sprendimuose buvo nagrinėjami atvejai, kai Komisija lygiagrečiai siekė nustatyti, kad konkrečių Sąjungos teisės nuostatų nesilaikyta konkrečiose, konkrečiai apibūdintose situacijose ir kad šių nuostatų nesilaikyta dėl bendros, Sąjungos teisei prieštaraujančios praktikos, kurią iliustruoja šios konkrečios situacijos (
19
).
36.
Ši byla skiriasi nuo ankstesnės jurisprudencijos tuo, kad Komisija (mano žiniomis, pirmą kartą) prašo Teisingumo Teismo tik konstatuoti, kad Vokietijos kompetentingos institucijos bendrai taikė praktiką, prieštaraujančią Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 daliai ir 4 straipsnio 1 daliai. Komisija remiasi konkrečiomis situacijomis tik tam, kad iliustruotų tokį bendrą pažeidimą, t. y. ne siekdama, kad Teisingumo Teismas konkrečiai pripažintų, jog šios nuostatos buvo pažeistos kiekvienoje iš šių situacijų. Taigi, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Vokietijos Federacinė Respublika iš tiesų „bendrai ir sistemingai“ pažeidinėjo Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį ir 4 straipsnio 1 dalį, Komisija vėliau negalėtų prašyti taikyti šiai valstybei narei sankcijas, jeigu ši neištaisytų kiekvienos iš šių situacijų. Tai ji galėtų padaryti tik tuomet, jeigu būtų prašiusi pripažinti, kad šių nuostatų nesilaikyta kiekvieno konkretaus pažeidimo atveju.
37.
Nepaisydamas šio skirtumo manau, kad reikalavimai, kuriuos nurodžiau šios išvados 34 punkte, šioje byloje turi būti taikomi taip pat, kaip ir ankstesnėse bylose.
38.
Išdėstęs šias pastabas, dabar paaiškinsiu, kodėl, kaip teigiama, „sistemingo ir nuolatinio pažeidimo“ situacijoje Komisija apskritai gali pateikti Teisingumo Teismui papildomų tariamo reikalavimų nesilaikymo praktikos pavyzdžių, net jei šie pavyzdžiai nebuvo aptarti ikiteisminėje procedūroje.
B. Reikalavimų nesilaikymo praktikos „papildomų pavyzdžių“, neaptartų ikiteisminėje stadijoje, priimtinumas
1.
Šalių argumentai
39.
Vokietijos Federacinė Respublika pažymi, kad ieškinyje Komisija teigia, jog sumažėjo 596 teritorijų, kuriose yra 6510 tipo buveinių, ir 88 teritorijose, kuriose yra 6520 tipo buveinių, plotas. Vis dėlto savo pagrįstoje nuomonėje Komisija nurodo tik atitinkamai 497 ir 86 teritorijas. Taigi Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad Komisijos ieškinys yra nepriimtinas tiek, kiek jis susijęs su 101 teritorija, kuri nepaminėta pagrįstoje nuomonėje (toliau – ginčijamos teritorijos).
40.
Vokietijos Federacinė Respublika nurodo, kad ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas nustatomas Komisijos pagrįstoje nuomonėje. Todėl toks ieškinys turi būti grindžiamas tais pačiais motyvais ir pagrindais kaip ir ta nuomonė (
20
). Grindžiant ieškinį negalima remtis faktinėmis aplinkybėmis ar kaltinimais, apie kuriuos nepranešta per ikiteisminę procedūrą.
41.
Komisija nesutinka su šiais argumentais. Ji teigia, kad su ginčijamomis teritorijomis susiję įrodymai papildo jau ikiteisminiame etape pateiktus įrodymus dėl kitų teritorijų, todėl yra priimtini.
2.
Vertinimas
42.
Pagal suformuotą jurisprudenciją, susijusią su įrodinėjimo pareiga bylose dėl įsipareigojimų nevykdymo pagal SESV 258 straipsnį, Komisija kiekvienu atveju turi nustatyti, kad konkreti ginčijama Sąjungos teisėje nustatyta pareiga buvo neįvykdyta. Ši institucija turi pateikti Teisingumo Teismui informaciją, reikalingą siekiant nustatyti, ar pažeidimas egzistuoja, ir negali keisti ginčo dalyko, kuris turi būti apibrėžtas per ikiteisminę procedūrą pateiktais kaltinimais (
21
). Iš to matyti, kad Komisija negali reikalauti pripažinti konkretaus Sąjungos teisės pažeidimo konkrečioje situacijoje, kuria nebuvo remtasi šioje procedūroje (
22
). Konkretus tokio pobūdžio kaltinimo pagrindas būtinai turėjo būti nurodytas ikiteisminiame etape, kad atitinkama valstybė narė turėtų galimybę ištaisyti konkrečią padėtį, dėl kurios yra kaltinama, arba pasinaudoti savo teise gintis šiuo atžvilgiu.
43.
Vis dėlto šioje byloje Komisija nuo pat pradžių Teisingumo Teisme teigė, kad ieškinyje nurodytos konkrečios situacijos yra Vokietijos Federacinės Respublikos daromo Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies ir 4 straipsnio 1 dalies „sistemingo ir nuolatinio pažeidimo“ pavyzdžiai.
44.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad tokiomis aplinkybėmis iš esmės negalima atmesti galimybės pateikti papildomų įrodymų, kuriais siekiama pagrįsti šią išvadą Teisingumo Teisme. Iš tiesų tokiu atveju Komisija nekeičia ginčo dalyko, o tik patikslina pirminius savo kaltinimo pagrindus, pateikdama papildomų įrodymų, kuriais siekiama parodyti jos nurodomą bendrą ir nuolatinį pažeidimą (
23
).
45.
Šie teiginiai atsirado po Sprendimo Komisija / Airija (
24
), kurį jau minėjau pirmiau šios išvados 34 punkte ir kuriame Teisingumo Teismas pripažino, jog Airija nesiėmė visų būtinų priemonių, kad būtų tinkamai įgyvendintos tam tikros tuo metu galiojusios Atliekų direktyvos nuostatos (
25
). Teisingumo Teismas konstatavo, kad Komisija masinio neteisėto (kartais pavojingų) atliekų išmetimo Viklou grafystėje (Airija) pavyzdžius, apie kuriuos sužinojo po pagrįstos nuomonės pateikimo, galėjo teisėtai paminėti ieškinyje, siekdama parodyti, kad Airija apskritai neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą, nors ikiteisminėje procedūroje jų nenurodė (
26
). Teisingumo Teismas nereikalavo, kad Komisija įrodytų, jog šie pavyzdžiai atsirado tik po pagrįstos nuomonės priėmimo (
27
). Jis taip pat nereikalavo, kad Komisija įrodytų, jog ji negalėjo sužinoti ar žinoti apie šiuos pavyzdžius prieš priimdama pagrįstą nuomonę (
28
).
46.
Taikydamas tokią logiką šioje byloje manau, kad su 101 teritorija susiję įrodymai, kurių Komisija neįtraukė į pagrįstą nuomonę, yra priimtini, net jei su jais Komisija galėjo susipažinti jau ikiteisminio tyrimo etape. Iš tiesų, mano nuomone, pakanka, kad Komisija su šiais įrodymais sąžiningai susipažino po to, kai pateikė pagrįstą nuomonę, ir kad šie pavyzdžiai pateikiami kaip „sistemingo ir nuolatinio“ pažeidimo, kuriuo ji kaltina, papildomos iliustracijos ar pavyzdžiai.
47.
Baigdamas šiuo klausimu vis dėlto norėčiau pažymėti, kad Komisijos galimybė Teisingumo Teisme pateikti tokių naujų „sistemingo ir nuolatinio“ Sąjungos teisės įsipareigojimų nesilaikymo iliustracijų ar pavyzdžių iš tiesų yra plati, bet ne neribota. Būtų piktnaudžiaujama procedūra, jei Komisija per ikiteisminę procedūrą galėtų remtis tik keliais pavyzdžiais, o vėliau Teisingumo Teisme inicijuotų procesą dėl pažeidimų „rinkinio“, kurį sudarytų ne tik šie keli pavyzdžiai, bet ir daugybė kitų, ir dėl to atitinkamai valstybei narei būtų pernelyg sunku paneigti tos institucijos kaltinimus (
29
). Mano nuomone, reikia atskirti „paprastą“ pirminių kaltinimo pagrindų „patikslinimą“, kurį, kaip paaiškinau, Teisingumo Teismas yra aiškiai pripažinęs galimu, nuo situacijų, kai papildomų pavyzdžių pateikimas iš tikrųjų gali reikšti piktnaudžiavimą procedūra (situacija, kurios, laimei, šioje byloje nėra).
C. Komisijos įrodinėjimo pareiga, kai ji teigia, kad egzistuoja „sistemingas ir nuolatinis pažeidimas“
48.
Paprastai, kai Komisija teigia, kad esama „sistemingo ir nuolatinio“ direktyvos nuostatų nesilaikymo, pirmiausia ji turi įrodyti, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė Sąjungos teisėje nustatytos pareigos keliose konkrečiose, konkrečiai apibūdintose situacijose. Antra, pateikdama pakankamai tikslius, aiškius ir išsamius argumentus ir duomenis Komisija turi įrodyti, kad šios konkrečios situacijos iš tikrųjų atspindi (arba iliustruoja) tokią pareigą pažeidžiančią bendrą ir nuolatinę praktiką (
30
).
49.
Iš to išplaukia, kad Komisija, prisidengdama teiginiu, jog valstybė narė bendrai ir nuolat nevykdė įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę, negali vengti pareigos įrodyti tariamą neįvykdymą remiantis konkrečiais įrodymais ir remtis tik prielaidomis ar paviršutiniais priežastiniais ryšiais (
31
). Kartu, kaip nurodė generalinė advokatė T. Ćapeta (
32
), nebūtina įrodyti ar Teisingumo Teismui vertinti, kad buvo neįvykdyta pareiga dėl kiekvienos atitinkamos teritorijos (nagrinėjamu atveju – kiekvienos iš teritorijų, kuriose visoje Vokietijoje aptikta 6510 ir 6520 tipų buveinių). Kaip jau paaiškinau, Komisijai pakanka įrodyti bendresnę pažeidinėjimo praktiką, pasikartojančią keliose konkrečiose, konkrečiai apibūdintose situacijose, kurios tariamam pažeidimui yra tipiškos (arba jį iliustruoja) ir iš kurių galima daryti išvadą, kad šis pažeidimas, tikėtina, egzistuoja ir kitose Komisijos konkrečiai nenagrinėtose situacijose.
50.
Taigi, palyginti su „klasikiniais“ kaltinimais dėl pažeidimo, Komisijai tenkanti įrodinėjimo pareiga, kai ji teigia, kad yra „sistemingas ir nuolatinis pažeidimas“, yra dvejopa: ji turi įrodyti ne tik tai, kad tam tikrų Sąjungos teisėje nustatytų pareigų nesilaikyta konkrečiose, konkrečiai apibūdintose situacijose, bet ir tai (papildomas reikalavimas), kad šios konkrečios situacijos iš tikrųjų atspindi (arba iliustruoja) bendrą ir nuolatinę tokiai pareigai prieštaraujančią praktiką.
51.
Tolesniuose skirsniuose suformuluosiu ir aptarsiu šiuos teisinius reikalavimus, susijusius su dviem Komisijos pateiktais kaltinimais.
1.
Dėl pirmojo kaltinimo: Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies „sistemingo ir nuolatinio pažeidimo“
a)
Šalių argumentai
52.
Pirmajame kaltinime Komisija nurodo mananti, jog Vokietijos Federacinė Respublika „bendrai ir sistemingai“ nesiėmė reikiamų priemonių, kad būtų užkirstas kelias 6510 ir 6520 tipų buveinių būklės blogėjimui „specialiose saugomose teritorijose“ visoje šalyje, ir taip pažeidė Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį.
53.
Šiuo klausimu Komisija pirmiausia tvirtina, kad apie šių tipų buveinių būklės blogėjimą galima spręsti iš Bundesamt für Naturschutz (Federalinė gamtos apsaugos agentūra, Vokietija) 2014 m. Grünland-Report (Pievų ataskaita) ir iš Vokietijos Federacinės Respublikos pagal Buveinių direktyvos 17 straipsnį pateiktų 2001–2006, 2007–2012 ir 2013–2018 m. laikotarpių ataskaitų. Ji taip pat pažymi, kad Vokietijoje mažėja „specialių saugomų teritorijų“, kuriose yra 6510 ir 6520 tipų buveinių, plotas. Teritorijos praradimas vertinamas kaip jos „pablogėjimas“, kaip tai suprantama pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį.
54.
Komisija paaiškina, kad atliko lyginamąją duomenų, esančių tos valstybės narės parengtose ir jai pateiktose SDF pagal 2011 m. įgyvendinimo sprendime nustatytą formą, analizę. Iš šios analizės matyti, kad 2006–2017 m. buvo prarasta daugiau kaip 50 % ploto daugiau kaip 30 % teritorijų, kuriose yra 6510 ir 6520 tipų buveinių. Šis ploto praradimas paveikė 596 iš 2027 teritorijų, kuriose yra 6510 tipo buveinių, ir 88 iš 295 teritorijų, kuriose yra 6520 tipo buveinių. Šios teritorijos išsidėsčiusios visoje Vokietijoje.
55.
Komisija priduria, kad, priešingai, nei teigia Vokietijos Federacinė Respublika, nebuvo būtina atlikti bendro visų 6510 ir 6520 tipų buveinių teritorijų vertinimo, nes vienų teritorijų būklės pablogėjimas negali būti kompensuojamas kitų teritorijų būklės pagerėjimu.
56.
Be to, Komisija atkreipia dėmesį į tai, kad nors Vokietijos Federacinė Respublika pripažįsta kai kuriuos ploto praradimus (977,44 ha 6510 tipo buveinių ir 110,49 ha 6510 tipo buveinių), ši valstybė narė taip pat teigia, kad (dalis) kitų Komisijos nustatytų praradimų yra ne „realūs praradimai“, o „mokslinių klaidų“ ar klaidų, padarytų dėl i) klaidingo tam tikrų teritorijų priskyrimo „specialioms saugomoms teritorijoms“ ir ii) įverčių, dėl kurių 2006 m. buvo „sugadintas“ pirminis atitinkamų teritorijų perimetro apskaičiavimas, ištaisymo rezultatas. Šios klaidos sudarytų 6476,61 ha 347 teritorijose, kuriose yra 6510 tipo buveinių, ir 1322,16 ha 75 teritorijose, kuriose yra 6520 tipo buveinių. Komisija nesutinka su šiais argumentais. Ji tvirtina, kad atlikdama lyginamąją analizę turėjo teisę remtis Vokietijos Federacinės Respublikos 2006 m. ir vėlesniais metais pateiktose SDF nurodytais duomenimis.
57.
Bet kuriuo atveju Komisija teigia, jog jos pastebėti ploto praradimai yra pernelyg dideli, kad juos būtų galima laikyti tik pataisymais. Iš tiesų iki 2017 m. daugiau nei 50 % šios institucijos išnagrinėtų teritorijų buvo prarasta nuo 60 iki 100 % 2006 m. nustatyto ploto.
58.
Antra, Komisija teigia, jog Vokietijoje esančių 6510 ir 6520 tipų buveinių teritorijų būklė blogėja dėl to, kad Vokietijos kompetentingos institucijos sistemingai nevykdo tinkamos ir reguliarios šių teritorijų stebėsenos. Komisijos nuomone, valstybė narė, kurios valdžios institucijos nevykdo reguliarios ir specialios „specialių saugomų teritorijų“ stebėsenos, neišvengiamai nevykdo įsipareigojimų pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį. Atliktinų patikrinimų dažnumas priklauso nuo poreikio, kad būtų išvengta būklės blogėjimo.
59.
Komisija taip pat teigia, jog 6510 ir 6520 tipų buveinių būklė visoje Vokietijoje blogėja ir dėl to, kad Vokietijos Federacinė Respublika nepriėmė teisiškai įpareigojančių priemonių „specialioms saugomoms teritorijoms“ apsaugoti. Vokietijos Federacinė Respublika teikia pirmenybę sutartiniam požiūriui į gamtos apsaugos užtikrinimą. Komisijos nuomone, tokio požiūrio nepakanka, kad būtų išvengta ankstyvo šienavimo ar perteklinio tręšimo teritorijose, kuriose yra šių tipų buveinės.
60.
Vokietijos Federacinė Respublika nesutinka su Komisijos argumentais ir teigia įvykdžiusi įsipareigojimus pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį.
61.
Pirma, ji tvirtina, kad Komisija, remdamasi bendru atitinkamų teritorijų vertinimu, negalėjo padaryti išvados, jog teritorijų, kuriose Vokietijoje yra 6510 ir 6520 tipų buveinių, ploto praradimas yra toks didelis, kad galima įrodyti, jog egzistuoja „sistemingas ir nuolatinis“ šios nuostatos nesilaikymas. Pasak šios valstybės narės, Komisija savo lyginamojoje analizėje daugiausia dėmesio skyrė ribotam skaičiui teritorijų, kurių plotas yra santykinai mažas. Jei Komisija būtų atlikusi bendrą visų teritorijų, kuriose yra šių tipų buveinių, vertinimą, o ne sutelkusi dėmesį tik į dalį jų, ji būtų nustačiusi, kad teritorijų, kuriose yra 6520 tipo buveinių, plotas sumažėjo tik 4,27 %, o teritorijų, kuriose yra 6510 tipo buveinių, plotas padidėjo 5,22 %, taigi praradimus tam tikrose teritorijose kompensavo padidėjimas kitose teritorijose.
62.
Vokietijos Federacinė Respublika priduria, kad 2006 m. SDF iš tiesų yra mokslinių klaidų ir įverčių, kurie buvo ištaisyti vėlesnėse SDF. Todėl vėlesnėse SDF 6510 ir 6520 tipo buveinių teritorijų plotas yra gerokai mažesnis nei 2006 m. SDF. Šios valstybės narės teigimu, „realiai prarastas“ plotas sudaro tik 977,44 ha (81 teritorijoje, kurioje yra 6510 tipo buveinių) ir 110,49 ha (15 teritorijų, kuriose yra 6520 tipo buveinių). Šių skaičių nepakanka, kad būtų galima konstatuoti „sistemingą ir nuolatinį“ pažeidimą.
63.
Vokietijos Federacinė Respublika taip pat teigia, jog Federalinės gamtos apsaugos agentūros 2014 m. Grünland-Report ir pagal Buveinių direktyvos 17 straipsnį pateiktos 2001–2006, 2007–2012 ir 2013–2018 m. laikotarpių ataskaitos tik patvirtina, kad plotas sumažėjo. Vis dėlto jose nenurodyta, jog toks praradimas yra pakankamai didelis, kad būtų galima konstatuoti „nuolatinį ir sistemingą pažeidimą“.
64.
Antra, Vokietijos Federacinė Respublika sutinka su Komisija, kad pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį valstybės narės įpareigojamos vykdyti stebėseną. Visgi ji teigia, kad pačios valstybės narės turi nustatyti, kaip ši stebėsena turi būti vykdoma. Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta tik pareiga siekti rezultato (t. y. vengti saugomų natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo), o konkrečios priemonės, kurių reikia imtis šiuo tikslu, išsamiai nenurodomos.
65.
Šiuo aspektu Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad valstybės narės taip pat gali laisvai nuspręsti, kokių prevencinių priemonių nori imtis. Vokietijoje kompetentingos institucijos kiekvienu konkrečiu atveju sprendžia dėl tokių priemonių turinio, laikydamosi lankstaus sutartinio požiūrio. Nors toks požiūris negali užtikrinti, kad niekada nebus pablogėjimo, jis iš esmės yra veiksmingas ir reikalauja reguliarios stebėsenos.
b)
Vertinimas
66.
Vokietijos Federacinė Respublika ir Komisija sutinka, kad pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį valstybės narės privalo pasiekti tam tikrą rezultatą (t. y. vengti šios direktyvos I priede išvardytų buveinių blogėjimo ir II priede išvardytų rūšių trikdymo) imdamosi „reikiamų priemonių“.
67.
Šiuo klausimu priminsiu, kad Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, jog nors direktyvos nuostata nenurodo konkretaus priemonių, kurių reikia imtis siekiant jos tikslo, turinio, ji vis dėlto yra privaloma valstybėms narėms, kiek tai susiję su šiuo tikslu (
33
). Tokia nuostata yra Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis. Joje nustatytas aiškus įpareigojimas siekti rezultato (vengti pablogėjimo), nenurodant konkretaus „reikiamų priemonių“, kurių reikia imtis šiuo tikslu, turinio.
68.
Atsižvelgiant į abu šios išvados 50 punkte išdėstytus reikalavimus, mano nuomone, siekdama įrodyti, jog Vokietijos Federacinė Respublika „bendrai ir sistemingai“ nesilaikė šios nuostatos, Komisija pirmiausia turi įrodyti, kad Vokietijos Federacinė Respublika, pažeisdama Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje numatytą tikslą, neužkirto kelio blogėjimui keliose konkrečiose, konkrečiai apibūdintose situacijose (t. y. teritorijose, kuriose Vokietijoje yra 6510 ir 6520 tipų buveinių). Antra, taikydama vadinamąjį papildomą reikalavimą, kuris būdingas „sistemingiems ir nuolatiniams pažeidimams“, ji turi įrodyti, kad šios reikalavimų nesilaikymo situacijos yra tipiškos (arba iliustruojančios) šios valstybės narės „sistemingą ir nuolatinį“ šios nuostatos pažeidimą.
1) Pirmasis reikalavimas (pablogėjimo neišvengimas keliose konkrečiose, konkrečiai apibūdintose situacijose)
69.
Visų pirma manau, kad šiuo atveju Komisija gali įvykdyti jai tenkančią įrodinėjimo pareigą, susijusią su pirmuoju reikalavimu, nenustatydama tikslios būklės pablogėjimo, tariamai paveikusio Vokietijos teritorijas, kuriose yra 6510 ir 6520 tipų buveinių, priežasties. Kaip jau paaiškinau anksčiau, Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta pareiga išvengti blogėjimo, kad ir kokia būtų jo priežastis (natūrali, sukelta žmogaus ar abi). Biologinės įvairovės praradimas Komisijos analizuotose teritorijose gali būti susijęs su įvairiais reiškiniais, kurių Komisija neprivalo nustatyti ar kiekybiškai įvertinti. Vis dėlto Komisija privalo įrodyti, pirma, kad yra pablogėjimas (nesvarbu, kokia jo priežastis) ir, antra, kad atitinkama valstybė narė ėmėsi veiksmų, kurie sukėlė tokio pablogėjimo riziką, arba nesiėmė priemonių, kad jo išvengtų. Nors, pavyzdžiui, vien „specialių saugomų teritorijų“ būklės pablogėjimo dėl klimato kaitos nepakanka, kad būtų galima konstatuoti Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pažeidimą, to, kad valstybė narė nesiėmė priemonių klimato kaitos poveikiui apriboti, gali pakakti.
70.
Šiuo atžvilgiu norėčiau pridurti, kad Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, jog tolerantiškas valstybės narės požiūris į situacijas, kai nesilaikoma direktyvos nuostatų, arba besitęsianti faktinė situacija, kuri sukelia žalą aplinkai, kompetentingoms institucijoms ilgą laiką nesiimant veiksmų, gali reikšti administracinio pobūdžio problemą, kuri, jeigu yra pakankamai bendra ir ilgalaikė, leistų daryti išvadą, kad siekdama numatyto tikslo atitinkama valstybė narė peržengė jai suteiktos diskrecijos ribas (
34
). Todėl tiek valstybės narės pozityvūs veiksmai, tiek neveikimas (arba aplaidus elgesys) yra svarbūs nustatant Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pažeidimą.
71.
Taip pat norėčiau pažymėti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog Komisijai pakanka įrodyti, kad yra tikimybė ar rizika, jog dėl atitinkamos valstybės narės veiksmų ar neveikimo galėjo pablogėti šios direktyvos I priede išvardytų buveinių būklė (arba nebuvo išvengta jų pablogėjimo) arba galėjo būti labai sutrikdytos šios direktyvos II priede nurodytos rūšys. Iš tiesų Komisija neturi nustatyti, kad egzistuoja priežastinis ryšys tarp atitinkamos valstybės narės veikimo ar neveikimo ir atitinkamų buveinių pablogėjimo ar atitinkamų rūšių trikdymo (
35
).
72.
Grįždamas prie šioje byloje nagrinėjamos faktinės situacijos, pirmiausia norėčiau priminti, jog Vokietijos Federacinė Respublika neginčija Komisijos išvados, kad ši valstybė narė nacionaliniu lygmeniu nepriėmė teisiškai privalomų apsaugos priemonių, kad atitinkamose teritorijose būtų išvengta 6510 ir 6520 tipų buveinių būklės blogėjimo, o pasirinko sutartinį požiūrį į „gamtos apsaugą“.
73.
Antra, Komisija teigia, kad 596 teritorijose, kuriose yra 6510 tipo buveinių, ir 89 teritorijose, kuriose yra 6520 tipo buveinių, visoje Vokietijos teritorijoje yra prarasta ploto, o tai prilygsta „blogėjimui“, kaip jis suprantamas Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje. Vokietijos Federacinė Respublika nesutinka su šiomis išvadomis. Vis dėlto ji pripažįsta, kad, kalbant apie visos valstybės teritoriją, 89 teritorijose, kuriose yra 6510 tipo buveinių (81 po pataisymo (
36
) ir kaip patvirtinta per posėdį), ir 15 teritorijų, kuriose yra 6520 tipo buveinių (16 po pataisymo (
37
) ir 15, kaip patvirtinta per posėdį), plotas sumažėjo (toliau – pripažinti praradimai). Be to, ši valstybė narė pripažįsta negalinti pagrįsti ar paaiškinti kai kurių (kitų) ploto praradimų, kuriuos Komisija nurodė savo lyginamojoje analizėje (toliau – nepaaiškinti praradimai). Šie praradimai iš viso sudaro 9853,38 ha daugiau kaip 200 teritorijų, kuriose yra 6510 tipo buveinių, ir 249,78 ha 24 teritorijose, kuriose yra 6520 tipo buveinių (
38
).
74.
Trečia, Vokietijos Federacinė Respublika nepateikia jokių įtikinamų argumentų ar pakankamai tikslių įrodymų, paneigiančių Komisijos teiginį, kad yra tikimybė ar rizika, jog dėl to, kad nacionaliniu lygmeniu nebuvo priimta teisiškai privalomų apsaugos priemonių, galėjo atsirasti šie pripažinti ir nepaaiškinti praradimai.
75.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, ir tik į šiuos pripažintus ir nepaaiškintus praradimus, tačiau nevertindamas ploto praradimų, kuriuos, Vokietijos Federacinės Respublikos teigimu, lėmė mokslinės ar kitos klaidos, manau, jog Teisingumo Teismas jau dabar gali be didelių sunkumų padaryti išvadą, kad Vokietijos Federacinė Respublika nesilaikė Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies mažiausiai 200 teritorijų, kuriose yra 6510 tipo buveinių, ir 24 teritorijose, kuriose yra 6520 tipo buveinių.
76.
Pateikęs šias pastabas, dabar nagrinėsiu, ar šie pavyzdžiai yra pakankamai tipiški (arba iliustruojantys) Vokietijos Federacinės Respublikos „sistemingą ir nuolatinį“ šios nuostatos nesilaikymą (antrasis reikalavimas).
2) Antrasis reikalavimas („tipiškumas“)
77.
Priminsiu, kad savo išvadoje byloje Komisija / Airija (
39
) generalinis advokatas L. A. Geelhoed teigė, jog norint nustatyti, kad valstybės narės pažeidimas yra „sistemingas ir nuolatinis“, reikia atsižvelgti į masto, laiko ir rimtumo aspektus. Masto aspektas susijęs su atvejų, kai nustatyta, kad buvo pažeistos atitinkamos Sąjungos teisėje nustatytos pareigos, skaičiumi, taip pat su požymiais, kad pažeidimas yra plačiai paplitęs ir (arba) gali pasikartoti. Laiko (trukmės) matmuo atitinka sąlygą, kad reikalavimų nesilaikymo situacija turi egzistuoti tam tikrą laikotarpį, per kurį pareiga galiojo. Rimtumo aspektas susijęs su laipsniu, kuriuo faktinė padėtis atitinkamoje valstybėje narėje skiriasi nuo rezultato, siekiamo atitinkama pareiga.
78.
Šia analizės sistema, be kita ko, rėmėsi generalinė advokatė T. Cápeta, kai Komisija teigė, kad Airija „sistemingai ir nuolat“ nesilaikė pareigų pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalį (
40
). Generalinė advokatė T. Cápeta nurodė mananti, kad nagrinėjant, ar tenkinamas „tipiškumo“ kriterijus, t. y. ar konkrečios situacijos, kuriomis rėmėsi Komisija, atspindi (arba iliustruoja) „sistemingą ir nuolatinį pažeidimą“, svarbūs visi trys aspektai. Aš su tuo sutinku.
79.
Iš tiesų man atrodo, kad atlikdamas šį vertinimą Teisingumo Teismas turi atsižvelgti į visus tris aspektus (mastą, trukmę ir rimtumą), nors jie nebūtinai turi būti vienodo laipsnio. Pavyzdžiui, Komisijos nurodytos konkrečios situacijos gali būti itin rimtos ir jų gali būti daug, tačiau galbūt jos truko neilgai; vis dėlto tai netrukdo joms „iliustruoti“„sistemingo ir nuolatinio pažeidimo“. Ir priešingai – tokių situacijų gali būti nedaug, tačiau jos gali būti tokios rimtos ir ilgalaikės, kad jas galėjo sukelti tik sisteminio pobūdžio trūkumas. Kitaip tariant, šie trys aspektai yra lankstus „priemonių rinkinys“, o ne būtinas „kontrolinis sąrašas“.
80.
Kalbant apie pirmąjį aspektą (mastą), norėčiau pažymėti, kad šioje byloje Vokietijos Federacinė Respublika atvirai pripažįsta, kad ploto sumažėjo 96 iš 2322 Vokietijoje esančių teritorijų, kuriose yra 6510 ir 6520 tipų buveinių. Taigi ši valstybė narė pripažįsta, kad nuo 2006 m. plotas sumažėjo 4,13 % visų jos teritorijoje esančių teritorijų, kuriose yra šių tipų buveinių. Sutinku, kad šis procentas nėra labai didelis. Vis dėlto, pirma, šios teritorijos yra pasiskirsčiusios visoje Vokietijoje – jos yra dešimtyje skirtingų Länder (federalinės žemės) (
41
) (6510 tipo buveinės) ir 5-iose skirtingose Länder (federalinės žemės) (6520 tipo buveinės). Antra, bent penkiose teritorijose, kuriose yra 6520 tipo buveinių, ploto praradimas viršija 25 % 2006 m. užfiksuoto ploto. Didelių praradimų (palyginti su bendru tam tikrų teritorijų plotu) taip pat pastebima daugelyje teritorijų, kuriose yra 6510 tipo buveinių.
81.
Trečia, nors Vokietijos Federacinės Respublikos pripažinti 6510 tipo buveinių praradimai sudaro tik 957,75 hektaro, tačiau, jei atsižvelgsime ir į praradimus, kurių, kaip pripažįsta ši valstybė narė, niekaip negalima pagrįsti ar paaiškinti, bendras deficitas tampa 10811,13 hektaro (beveik 60 % Komisijos nurodyto deficito) (
42
). Kaip ir Vokietijos Federacinės Respublikos aiškiai pripažinti 6520 tipo buveinių praradimai sudaro tik 110,49 hektaro. Visgi į vertinimą įtraukus praradimus, dėl kurių ši valstybė narė nepateikė pagrindimo ar paaiškinimo, bendras deficitas tampa 360,27 hektaro (maždaug 20 % Komisijos nurodyto deficito) (
43
).
82.
Mano nuomone, šių skaičių pakanka, kad būtų galima konstatuoti Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pažeidimą keliose teritorijose, kurios yra plačiai paplitusios (pagal geografinį pasiskirstymą Vokietijoje), be to, jų yra pakankamai daug, kad būtų galima daryti išvadą, kad pažeidimas gali pasikartoti ir kad Vokietijoje taikoma administracinė praktika įgyvendinant šią nuostatą apskritai yra probleminė.
83.
Reikia pridurti, kad nagrinėjamu atveju Komisijos ieškinys susijęs tik su dviejų tipų natūraliomis buveinėmis (būtent 6510 ir 6520 tipų buveinėmis), o jos pateikti įrodymai – tik su teritorijomis, kuriose yra šių natūralių buveinių. Taigi ši byla skiriasi nuo bylos, dėl kurios neseniai buvo priimtas Sprendimas Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (
44
), kuriame Teisingumo Teismas atmetė Komisijos argumentus remdamasis tuo, kad šie pavyzdžiai nėra „tipiški“ visoms nagrinėtoms Bendrijos svarbos teritorijoms. Iš tiesų tame sprendime ieškinys buvo susijęs su 423 Bendrijos svarbos teritorijomis Airijoje, kuriose yra daug įvairių buveinių ir rūšių, o Komisija rėmėsi tik trimis šių buveinių ir rūšių pavyzdžiais (pakrančių lagūnos, pelkės ir gėlavandenės perlinės midijos), kad įrodytų, jog Airijos šiose teritorijose įdiegtos apsaugos priemonės bendrai, sistemingai ir nuolat buvo nepakankamai kokybiškos.
84.
Kalbėdamas apie šioje byloje pateiktus įrodymus, pirmiausia norėčiau pabrėžti manantis, kad Komisijai iš tikrųjų nebūtina įrodyti, kad konkrečios situacijos, kuriomis ji remiasi, sudaro „didžiąją“ ar net „reikšmingą“ visų teritorijų, kuriose yra 6510 ir 6520 tipų buveinių, dalį. Kaip jau minėjau, pakanka, kad jų būtų pakankamai daug, kad būtų galima parodyti, jog pažeidimas yra plačiai paplitęs ir (arba) gali pasikartoti dėl valstybės narės taikomos netinkamos administracinės praktikos, kurios poveikis gali išsitęsti laike.
85.
Antra, priešingai, nei teigia Vokietijos Federacinė Respublika, Komisija neprivalo atlikti visuotinio vertinimo ir analizuoti, ar vienose teritorijose patirtus praradimus kompensuoja kitose vietose gauta nauda. Šiuo atžvilgiu norėčiau priminti, kad, kaip jau aiškinau, Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje valstybėms narėms nustatyta pareiga išvengti kiekvienos teritorijos, kuri pripažinta „specialia saugoma teritorija“, būklės pablogėjimo. Joje nereikalaujama, kad jos vengtų bendro šių teritorijų, kaip visumos, būklės pablogėjimo. Jei taip būtų buvę, Komisija nebūtų galėjusi teigti, kad „sistemingai ir nuolat“ pažeidžiama Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis. Ji būtų galėjusi tiesiog prašyti pripažinti, kad ši nuostata buvo pažeista vienu atveju (t. y. visose teritorijose, kuriose yra 6510 ir 6520 tipų buveinių).
86.
Dėl antrojo aspekto (trukmės) pažymėtina, kad Komisijos nurodyti skaičiai atitinka 2006–2017 m. laikotarpio praradimus. Vadinasi, šios institucijos nurodytas deficitas nėra laikinas, o tęsiasi labai ilgą laiką. Federalinės gamtos apsaugos agentūros 2014 m. Grünland-Report patvirtina, kad nuo 2007 m. šienaujamų pievų apsaugos būklė Vokietijoje apskritai pablogėjo. Toje ataskaitoje nurodoma, kad „pievų <…> būklė nebėra gera visoje Vokietijoje. To priežastis – smarkiai sumažėjęs plotas ir kokybė. Palyginti su 2007 m., <…> žemumų šienaujamų pievų ir kalnų šienaujamų pievų būklė iš dalies pastebimai pablogėjo.“ (
45
)
87.
Dėl trečiojo aspekto (rimtumo), kuris atitinka faktinės padėties atitinkamoje valstybėje narėje nukrypimo nuo atitinkama pareiga siekiamo rezultato laipsnį, norėčiau priminti, kad, kaip paaiškinau šios išvados 28 punkte, 6 straipsnio 2 dalies tikslas yra išvengti natūralaus ar žmogaus sukelto buveinių būklės blogėjimo arba didelio rūšių, kurioms buvo įsteigtos „specialios saugomos teritorijos“, trikdymo. Mano nuomone, šio tikslo įgyvendinimui bus rimtai pakenkta, jei laikui bėgant mažės teritorijų, kuriose yra šių buveinių ir rūšių, plotas. Be to, man atrodo, kad ploto sumažėjimas yra ypač rimta „blogėjimo“ (kaip tai suprantama pagal šią nuostatą) forma, nes yra negrįžtamas.
88.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad Komisija įrodė, jog Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį tokiu mastu, trukme ir rimtumu, kad šį pažeidimą galima laikyti „sistemingu ir nuolatiniu“.
2.
Dėl antrojo kaltinimo: Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalies „sistemingo ir nuolatinio pažeidimo“
a)
Šalių argumentai
89.
Antrajame kaltinime Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalį, nes „bendrai ir sistemingai“ nepateikė atnaujintų duomenų apie teritorijas, kuriose yra 6510 ir 6520 tipų buveinių. Komisijos teigimu, šis pažeidimas susijęs su 202 iš 596 teritorijų, kuriose yra 6510 tipo buveinių, ir 14 iš 88 teritorijų, kuriose yra 6520 tipo buveinių, 10-yje Länder (federalinės žemės).
90.
Šiuo atžvilgiu Komisija tvirtina, kad pagal Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo teikti reguliariai atnaujinamus duomenis, be kita ko, apie kiekvienos „specialios saugomos teritorijos“ plotą. Tokia pareiga šioje nuostatoje aiškiai nepaminėta, tačiau išplaukia iš kontekstinio ir teleologinio šios nuostatos aiškinimo. Iš tiesų Komisijai būtina turėti tikslią informaciją ir duomenis apie „specialias saugomas teritorijas“, kad būtų užtikrintas Buveinių direktyvos 2 straipsnyje nustatytų apsaugos tikslų laikymasis. Tokių reguliariai atnaujinamų duomenų pateikimo svarba taip pat aiškiai nurodyta šios direktyvos 17 straipsnyje – jame reikalaujama, kad valstybės narės kas šešerius metus pateiktų ataskaitą, kurioje išsamiai aprašytų priemones, kurių buvo imtasi, ir kiekvienos teritorijos būklės pagerinimą.
91.
Komisija taip pat primena, kad 2011 m. įgyvendinimo sprendimo 4 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog „standartinės „Natura 2000“ duomenų formos turinį reikėtų reguliariai atnaujinti remiantis geriausia turima informacija apie kiekvieną tinklo teritoriją, kad Komisija galėtų atlikti savo koordinuojamąjį vaidmenį <…>“.
92.
Vokietijos Federacinė Respublika nesutinka su šiais argumentais. Ji teigia, kad pagal Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalį su atitinkamomis teritorijomis susiję duomenys turi būti perduodami tik vieną kartą (t. y. kai Komisija sudaro „specialių saugomų teritorijų“ sąrašą). Pagrindinė nuostata, susijusi su vėlesniais pranešimais, kuriuos turi pateikti ši institucija ir valstybės narės, yra Buveinių direktyvos 17 straipsnis, o ne jos 4 straipsnio 1 dalis.
93.
Ši valstybė narė priduria, kad aplinkybė, jog 2011 m. įgyvendinimo sprendime nurodoma „reguliaraus“ atnaujinimo svarba, nenurodant, kada šis atnaujinimas turi būti vykdomas, patvirtina, kad Buveinių direktyvoje šiuo atžvilgiu nėra numatyta konkrečios pareigos. Be to, siekiant nustatyti, kurių teritorijų būklė blogėja, nebūtina reguliariai atnaujinti SDF esančių duomenų. Bet kuriuo atveju Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktos SDF yra sistemingai atnaujinamos. Vis dėlto Komisija atmetė Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktas 2021 m. SDF.
b)
Vertinimas
94.
Pagrindinis Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos nesutarimas dėl antrojo kaltinimo yra susijęs su tuo, ar Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta valstybių narių pareiga atnaujinti duomenis apie „specialias saugomas teritorijas“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą. Šiuo klausimu Komisija pripažįsta, kad šioje nuostatoje tokios pareigos aiškiai nenustatyta.
95.
Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nedviprasmiškai nurodyta, kad atitinkamų teritorijų sąrašas perduodamas Komisijai „[p]er trejus metus nuo šios direktyvos paskelbimo <…> kartu su informacija apie kiekvieną teritoriją“ (
46
). Iš šios nuostatos suprantu, kad pagal ją valstybės narės aiškiai įpareigojamos pateikti informaciją apie atitinkamas teritorijas tik tam tikru metu, t. y. prieš tai, kai šios teritorijos oficialiai pripažįstamos „specialiomis saugomomis teritorijomis“, ir vykdant jų paskelbimo tokiomis teritorijomis procedūrą. Neįžvelgiu jokių Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalies nuostatų, iš kurių būtų galima kildinti valstybių narių pareigą reguliariai atnaujinti duomenis, susijusius su „specialiomis saugomomis teritorijomis“, kai šios teritorijos yra oficialiai pripažintos. Iš tikrųjų man atrodo, jog vienintelis šios nuostatos tikslas yra nustatyti procedūrą, kurios turi laikytis Komisija ir valstybės narės, kad „specialios saugomos teritorijos“ būtų tinkamai įsteigtos.
96.
Be to, norėčiau pažymėti, kad Buveinių direktyvos 17 straipsnyje nurodyta, kad valstybės narės „kas šešeri metai“ pateikia ataskaitą apie taikytų pagal šią direktyvą priemonių įgyvendinimą. Šioje nuostatoje vėlgi nematau jokios nuorodos į tai, kad šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės privalo kasmet pateikti atnaujintus duomenis apie „specialias saugomas teritorijas“.
97.
Sutinku su Komisija, kad pagal Buveinių direktyvos 9 straipsnį ji privalo „periodiškai peržiūr[ėti], koks yra „Natura 2000“ indėlis siekiant [šios direktyvos] 2 ir 3 straipsniuose numatytų tikslų“. Taikydama šią nuostatą, Komisija priėmė 2011 m. įgyvendinimo sprendimą, kurio 4 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, jog „standartinės „Natura 2000“ duomenų formos turinį reikėtų reguliariai atnaujinti remiantis geriausia turima informacija apie kiekvieną tinklo teritoriją, kad Komisija galėtų atlikti savo koordinuojamąjį vaidmenį ir pagal [Buveinių direktyvos] 9 straipsnį periodiškai įvertinti, kaip tinklas „Natura 2000“ padeda siekti tos direktyvos 2 ir 3 straipsniuose nustatytų tikslų“.
98.
Vis dėlto net ir darant prielaidą, kad į Buveinių direktyvos 9 straipsnį būtų galima įtraukti valstybių narių pareigą reguliariai atnaujinti duomenis apie kiekvieną teritoriją, priskirtą „specialioms saugomoms teritorijoms“, tai, mano nuomone, nekeičia fakto, kad tokia pareiga vis tiek neišplaukia iš šio teisės akto 4 straipsnio 1 dalies.
99.
Taigi manau, kad Komisija teisiškai neįrodė, jog Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė šią nuostatą. Todėl antrąjį kaltinimą reikia atmesti.
VI. Išvada
100.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui:
–
pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika bendrai ir sistemingai nevykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos, iš dalies pakeistos 2013 m. gegužės 13 d. Tarybos direktyva 2013/17/ES, 6 straipsnio 2 dalį;
–
atmesti likusią ieškinio dalį;
–
nurodyti, kad Europos Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyva 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, 1992, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 102), iš dalies pakeista 2013 m. gegužės 13 d. Tarybos direktyva 2013/17/ES (OL L 158, 2013, p. 193).
(
3
)	2009 m. lapkričio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/147/EB dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 20, 2010, p. 7), iš dalies pakeista 2019 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2019/1010 dėl ataskaitų teikimo pareigų suderinimo aplinkos teisės aktų srityje, kuriuo iš dalies keičiami Europos Parlamento ir Tarybos reglamentai (EB) Nr. 166/2006 ir (ES) Nr. 995/2010, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/49/EB, 2004/35/EB, 2007/2/EB, 2009/147/EB ir 2010/63/ES, Tarybos reglamentai (EB) Nr. 338/97 ir (EB) Nr. 2173/2005 ir Tarybos direktyva 86/278/EEB (OL L 170, 2019, p. 115).
(
4
)	Iš tiesų pagal SESV 258 straipsnį Komisija gali pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo kaskart, kai mano, jog valstybė narė neįvykdė Sąjungos teisėje nustatytos pareigos, nereikalaujant, kad ji darytų skirtumus pagal pažeidimo pobūdį ar sunkumą (šiuo klausimu žr. 2001 m. vasario 1 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑333/99, EU:C:2001:73, 33 punktas)).
(
5
)	Dėl Buveinių direktyvos nuostatų „sistemingų ir nuolatinių pažeidimų“ pavyzdžių žr. 2023 m. birželio 29 d. Sprendimą Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑444/21, EU:C:2023:524) ir 2023 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑116/22, EU:C:2023:687).
(
6
)	Pranešta dokumentu Nr. C(2011) 4892) (OL L 198, 2011, p. 39).
(
7
)	Žr. šios direktyvos preambulę. Taip pat žr. jos 2 straipsnio 1 dalį.
(
8
)	Šios direktyvos 4 straipsnyje numatyta „specialių saugomų teritorijų“ steigimo procedūra vyksta įvairiais etapais. Pagal direktyvos 4 straipsnio 1 dalį kiekviena valstybė narė siūlo teritorijų sąrašą ir nurodo, kokie natūralių buveinių tipai ir kokios vietinės rūšys jose aptinkami, tuomet sąrašas pateikiamas Komisijai. Vėliau Komisija, remdamasi valstybių narių pateiktais sąrašais, patvirtina teritorijų, atrinktų kaip „Bendrijos svarbos teritorijos“, sąrašą. Patvirtinus Bendrijos svarbos teritoriją, atitinkama valstybė narė kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per šešerius metus turi įsteigti joje „specialią saugomą teritoriją“.
(
9
)	Žr. 2023 m. birželio 29 d. Sprendimą Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑444/21, EU:C:2023:524, 44 punktas). Taip pat žr. Buveinių direktyvos 1 straipsnio l punkte pateiktą sąvokos „speciali saugoma teritorija“ apibrėžtį.
(
10
)	Žr. Buveinių direktyvos I priedą.
(
11
)	Žr. Europos Komisijos Aplinkos generalinio direktorato (ENV B.3) „Europos Sąjungos buveinių aiškinimo vadovą – EUR 28“ (2013 m. balandžio mėn.), p. 80 ir 81 (galima rasti adresu https://circabc.europa.eu/ui/group/3f466d71-92a7-49eb-9c63-6cb0fadf29dc/library/37d9e6d9-b7de-42ce-b789-622e9741b68f/details).
(
12
)	Žr. 2023 m. birželio 29 d. Sprendimą Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑444/21, EU:C:2023:524, 147–149 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Komisija / Airija (C‑418/04, EU:C:2007:780, 204 punktas).
(
13
)	Žr. 2016 m. sausio 14 d. Sprendimą Grüne Liga Sachsen ir kt. (C‑399/14, EU:C:2016:10, 36 ir 40 punktai).
(
14
)	Žr. 2021 m. birželio 24 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (Donjanos gamtinio regiono blogėjimas) (C‑559/19, EU:C:2021:512, 152–154 punktai).
(
15
)	Hamer, J., „General and persistent breach of EC Environmental Law“, European Law Reporter (2005) Nr. 7–8, p. 324–327. Dėl bendros diskusijos apie „sistemingus ir nuolatinius pažeidimus“ taip pat žr. Prete, L., „The systemic criterion in the use of infringement proceedings“, German Law Journal, 2023, 24 t., p. 1011–1022. Kaip aiškina autorius, prieš atsirandant galimybei iškelti bylą dėl „sistemingų ir nuolatinių pažeidimų“ Komisija turėdavo inicijuoti bylą dėl kiekvienos faktinės situacijos, prieštaraujančios Sąjungos teisei, o tai užimdavo daug laiko ir buvo nelabai veiksminga.
(
16
)	Taip pat žr. Prete, L. straipsnį, į kurį nuoroda daroma pirmesnėje išnašoje.
(
17
)	Žr. 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą Komisija / Italija (Bakterija Xylella fastidiosa) (C‑443/18, EU:C:2019:676, 75 punktas). Ši nuomonė taip pat pagrindžiama Prete, L., „The systemic criterion in the use of infringement proceedings“, German Law Journal, 2023, 24 t., p. 1011–1022.
(
18
)	Žr. 2005 m. balandžio 26 d. sprendimą (C‑494/01, EU:C:2005:250).
(
19
)	Žr. 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą Komisija / Italija (Bakterija Xylella fastidiosa) (C‑443/18, EU:C:2019:676, 73 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) (išskirta mano). Dėl dar naujesnių pavyzdžių, kai Komisija prašė nustatyti abu dalykus, žr. 2023 m. birželio 29 d. Sprendimą Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑444/21, EU:C:2023:524) ir 2023 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑116/22, EU:C:2023:687).
(
20
)	Žr. 2019 m. kovo 21 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (C‑127/17, EU:C:2019:236, 119 punktas).
(
21
)	Žr. 2023 m. birželio 29 d. Sprendimą Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑444/21, EU:C:2023:524, 141 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
22
)	Žr. 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimą Komisija / Airija (C‑494/01, EU:C:2005:250, 37 punktas).
(
23
)	Ten pat.
(
24
)	2005 m. balandžio 26 d. sprendimas (C‑494/01, EU:C:2005:250).
(
25
)	1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, 1975, p. 39; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 23), iš dalies pakeista 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78, 1991, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 3).
(
26
)	Žr. 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimą Komisija / Airija (C‑494/01, EU:C:2005:250, 39 punktas).
(
27
)	Kartu Teisingumo Teismas formaliai pripažino, kad ieškinio dėl tariamo nuolatinio įsipareigojimų nevykdymo dalyką galima išplėsti įtraukiant faktines aplinkybes, atsiradusias po to, kai buvo pateikta pagrįsta nuomonė, jeigu jos yra tokio paties pobūdžio ir sudaro tokį patį elgesį kaip šioje nuomonėje nurodytos faktinės aplinkybės (žr. 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą Komisija / Italija (Bakterija Xylella fastidiosa) (C‑443/18, EU:C:2019:676, 76 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija)).
(
28
)	Šiuo atžvilgiu norėčiau pridurti, kad ikiteisminiame etape Komisija neturi įgaliojimų savarankiškai atlikti tyrimą ir, norėdama patikrinti, ar nacionalinės nuostatos, kuriomis siekiama užtikrinti veiksmingą direktyvos įgyvendinimą, yra tinkamai taikomos praktikoje, iš esmės yra priklausoma nuo pareiškėjų ir atitinkamos valstybės narės pateiktos informacijos (žr. 2023 m. birželio 29 d. Sprendimą Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑444/21, EU:C:2023:524, 142 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija)).
(
29
)	Pagal analogiją žr. jurisprudenciją, pagal kurią pernelyg ilga ikiteisminės procedūros trukmė gali būti trūkumas, dėl kurio ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo yra nepriimtinas, jei dėl Komisijos elgesio buvo sunku paneigti jos argumentus, taip pažeidžiant atitinkamos valstybės narės teisę į gynybą (žr. 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimą Komisija / Belgija (C‑287/03, EU:C:2005:282, 14 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Komisija / Liuksemburgas (C‑33/04, EU:C:2005:750, 76 punktas)). Bylos nurodytos chronologine tvarka, pradedant nuo seniausios.
(
30
)	Žr. 2023 m. birželio 29 d. Sprendimą Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑444/21, EU:C:2023:524, 170 ir 173 punktai).
(
31
)	Ten pat, 167 punktas.
(
32
)	Žr. jos išvadą byloje Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑444/21, EU:C:2023:90, 50 punktas).
(
33
)	Pagal analogiją žr. 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimą Komisija / Airija (C‑494/01, EU:C:2005:250, 168 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
34
)	Ten pat, 133 punktas. Taip pat žr. 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą Komisija / Italija (Bakterija Xylella fastidiosa) (C‑443/18, EU:C:2019:676, 79 punktas).
(
35
)	Žr. 2021 m. birželio 24 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (Donjanos gamtinio regiono blogėjimas) (C‑559/19, EU:C:2021:512, 155 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
36
)	Žr. Vokietijos Federacinės Respublikos pateikto B.4 priedo J-1 ir J-11 skiltis.
(
37
)	Ten pat.
(
38
)	Žr. Vokietijos Federacinės Respublikos pateikto B.4 priedo J-3 ir J-31 skiltis.
(
39
)	C‑494/01, EU:C:2004:546, 43–48 punktai.
(
40
)	Žr. jos išvadą byloje Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑444/21, EU:C:2023:90, 106 punktas).
(
41
)	Šios 10 Länder (federalinės žemės) yra Brandenburgas, Badenas-Viurtembergas, Brėmenas, Hesenas, Meklenburgas-Vakarų Pomeranija, Žemutinė Saksonija, Šiaurės Reinas-Vestfalija, Saro kraštas, Saksonija-Anhaltas ir Tiuringija (žr. Vokietijos Federacinės Respublikos B.4 priede pateiktos lentelės C skiltį).
(
42
)	Žr. Vokietijos Federacinės Respublikos B.4 priede pateiktos lentelės I‑1, J-11 ir J-31 skiltis.
(
43
)	Ten pat.
(
44
)	Žr. 2023 m. birželio 29 d. Sprendimą Komisija / Airija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑444/21, EU:C:2023:524, 168–175 punktai). Taip pat žr. 2023 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (Specialių saugomų teritorijų apsauga) (C‑116/22, EU:C:2023:687, 122–125 punktai).
(
45
)	Žr. 2014 m. Federalinės gamtos apsaugos agentūros Grünland-Report, kurią Komisija pateikė kaip A.2 priedą, p. 13.
(
46
)	Išskirta mano.