Domstolens dom (andra avdelningen) av den 16 februari 2023 (begäran om förhandsavgörande från Curtea de Apel Bucureşti - Rumänien) – IG mot Agenţia Judeţeană de Ocupare a Forţei de Muncă Ilfov (C‑524/21), och Agenţia Municipală pentru Ocuparea Forţei de Muncă Bucureşti mot IM (C‑525/21)
(Förenade målen C-542/21 och C-525/211, Agenţia Judeţeană de Ocupare a Forţei de Muncă Ilfov m.fl.)
(Begäran om förhandsavgörande – Socialpolitik – Skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens – Direktiv 2008/94/EG – Garantiinstitutionernas övertagande av arbetstagarnas lönefordringar – Garantiinstitutionernas betalningsansvar begränsas till lönefordringar som hänför sig till de tre månader som direkt föregår det datum då ett insolvensförfarande inleddes och de tre månaderna därefter – Tillämpning av en preskriptionsfrist – Återbetalning av belopp som felaktigt utbetalats av garantiinstitutionen – Villkor)
Rättegångsspråk: rumänska
Domstol som begär förhandsavgörande
Curtea de Apel Bucureşti
Parter i det nationella målet
Sökande: IG (C-524/21), Agenţia Municipală pentru Ocuparea Forţei de Muncă Bucureşti (C-525/21)
Svarande: Agenţia Judeţeană de Ocupare a Forţei de Muncă Ilfov (C-524/21), IM (C‑525/21)
Domslut
Artikel 1.1 och artikel 2.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/94/EG av den 22 oktober 2008 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens
ska tolkas så,
att de inte utgör hinder mot nationell lagstiftning som innebär att det datum då ett kollektivt förfarande inleds mot en arbetsgivare ska tjäna som utgångspunkt för att fastställa den period under vilken en garantiinstitution ska betala arbetsgivarens utestående lönefordringar till dennes arbetstagare.
Artikel 3 andra stycket och artikel 4.2 i direktiv 2008/94
ska tolkas så,
att de inte utgör hinder mot nationell lagstiftning som innebär att den period under vilken en garantiinstitution ska betala en arbetsgivares utestående lönefordringar begränsas till tre månader, och att dessa månader ska infalla under en referensperiod som omfattar de tre månader som direkt föregår det datum då ett kollektivt förfarande inleddes mot arbetsgivaren och de tre månaderna därefter.
Artikel 12 a i direktiv 2008/94
ska tolkas så,
att i avsaknad av någon handling eller underlåtenhet som kan läggas den berörda arbetstagaren till last, kan nationell lagstiftning som innebär att en arbetstagare blir återbetalningsskyldig för belopp avseende utestående lönefordringar som en garantiinstitution betalat ut till vederbörande sedan den allmänna preskriptionsfristen löpt ut, inte anses utgöra nödvändiga åtgärder för att förhindra missbruk i den mening som avses i nämnda bestämmelse.
Direktiv 2008/94 ska, mot bakgrund av likvärdighets- och effektivitetsprinciperna, tolkas så,
att det utgör hinder mot att en medlemsstat tillämpar sin skattelagstiftning för att, jämte dröjsmålsränta och förseningsavgifter, återkräva belopp som felaktigt har utbetalats av en garantiinstitution för att täcka en arbetstagares utestående lönefordringar avseende perioder som inte infaller under den referensperiod som föreskrivs i nationell lagstiftning, vilka också är de perioder som är föremål för den första och den andra tolkningsfrågan, eller har utbetalats trots att anspråket på de aktuella fordringarna har framställts sedan den allmänna preskriptionsfristen har löpt ut, för det fall att:
de villkor för återbetalning som föreskrivs i nationell lagstiftning är mindre förmånliga för arbetstagarna än de villkor som gäller för återbetalning av förmåner som regleras av nationella bestämmelser om social trygghet, eller,
tillämpningen av aktuell nationell lagstiftning gör det omöjligt eller orimligt svårt för de berörda arbetstagarna att ansöka om att garantiinstitutionen ska betala utestående lönefordringar, alternativt att kravet på att dröjsmålsränta och förseningsavgifter ska utgå enligt samma nationella lagstiftning påverkar det skydd som arbetstagare tillerkänns enligt direktiv 2008/94 och enligt de nationella bestämmelser som syftar till att införliva detta direktiv med nationell rätt, bland annat genom att äventyra det minimiskydd som införts genom artikel 4.2 i nämnda direktiv.
____________
1 EUT C 513, 20.12.2021.