62018CJ0128_RES
Mål C‑128/18
Dumitru-Tudor Dorobantu
(begäran om förhandsavgörande från Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 15 oktober 2019
”Begäran om förhandsavgörande – Polissamarbete och straffrättsligt samarbete – Rambeslut 2002/584/RIF – Europeisk arresteringsorder – Skäl för att vägra verkställighet – Artikel 4 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Förbud mot omänsklig eller förnedrande behandling – Förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten – Den verkställande rättsliga myndighetens bedömning – Kriterier”
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Överlämnande av dömda eller misstänkta personer till de utfärdande rättsliga myndigheterna – Artikel 1.3 – Skyldighet att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna – Räckvidd – Gränser
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 4; rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artikel 1.3)
(se punkterna 45–49)
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Artikel 15.2 – Överlämnande av dömda eller misstänkta personer till de utfärdande rättsliga myndigheterna – Konsekvenser av att det anses föreligga en risk för att den som är föremål för en europeisk arresteringsorder utsätts för omänsklig eller förnedrande behandling
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 4; rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artikel 15.2)
(se punkterna 50–57)
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Överlämnande av dömda eller misstänkta personer till de utfärdande rättsliga myndigheterna – Skyldighet att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna – Förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten – Risk för omänsklig eller förnedrande behandling – Den verkställande rättsliga myndighetens kontroll – Räckvidd
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 4; rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artikel 1.3)
(se punkterna 60–69 och 85 samt domslutet)
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Överlämnande av dömda eller misstänkta personer till de utfärdande rättsliga myndigheterna – Skyldighet att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna – Förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten – Risk för omänsklig eller förnedrande behandling – Den verkställande rättsliga myndighetens kontroll – Personligt utrymme per intagen – Regler för beräkning
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 4; rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artikel 1.3)
(se punkterna 72–77 och 85 samt domslutet)
Grundläggande rättigheter – Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Skyddsnivå – Grundläggande rättigheter som garanteras i en medlemsstats rättssystem – Europeisk arresteringsorder som meddelats för verkställighet av ett straff – Möjlighet för en stat att såsom villkor för överlämnandet kräva att högre minimikrav vilka föreskrivs för den egna kriminalvården ska vara uppfyllda – Föreligger inte
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 53; rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artiklarna 3, 4 och 4a)
(se punkt 79)
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Överlämnande av dömda eller misstänkta personer till de utfärdande rättsliga myndigheterna – Skyldighet att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna – Förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten – Risk för omänsklig eller förnedrande behandling – Den verkställande rättsliga myndighetens kontroll – Åtgärder i den utfärdande medlemsstaten vilka syftar till att stärka kontrollen av förhållandena under frihetsberövanden – Möjlighet att utesluta att det finns en risk för omänsklig eller förnedrande behandling – Föreligger inte
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 4; rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artikel 1.3)
(se punkterna 80, 81 och 85 samt domslutet)
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Överlämnande av dömda eller misstänkta personer till de utfärdande rättsliga myndigheterna – Skyldighet att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna – Förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten – Risk för omänsklig eller förnedrande behandling – Möjlighet att väga förekomsten av en sådan risk mot överväganden som rör funktionsdugligheten hos det straffrättsliga samarbetet samt principerna om ömsesidigt förtroende och erkännande – Föreligger inte
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 4; rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, skäl 6 och artiklarna 1.2 och 1.3)
(se punkterna 82–85 och domslutet)
Resumé
Den rättsliga myndighet som ska verkställa en europeisk arresteringsorder är skyldig att kontrollera att förhållandena på den anstalt på vilken den berörda personen ska hållas frihetsberövad är förenliga med förbudet mot omänsklig eller förnedrande behandling
I domen Dorobantu (C‑128/18), vilken meddelades den 15 oktober 2019, tolkade domstolen (stora avdelningen), mot bakgrund av förbudet mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning i artikel 4 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), den bestämmelse i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder (
1
) i vilken föreskrivs att detta instrument inte påverkar skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 EU.
Tvisten vid den nationella domstolen gällde verkställighet, i Tyskland, av en europeisk arresteringsorder som en rumänsk domstol hade utfärdat mot en av sina medborgare. I egenskap av den myndighet som skulle verkställa denna europeiska arresteringsorder undrar en tysk domstol vilka kriterier som ska beaktas vid bedömningen av om denna medborgares förhållanden under frihetsberövandet, för det fall han eller hon överlämnades till de rumänska myndigheterna, uppfyller de krav som följer av artikel 4 i stadgan. Förevarande mål har gett domstolen tillfälle att precisera sin rättspraxis från bland annat domarna i målen Aranyosi och Căldăraru (
2
) och Generalstaatsanwaltschaft (Villkor för frihetsberövande i Ungern) (
3
).
För det första uttalade domstolen sig om hur ingripande och omfattande den verkställande rättsliga myndighetens kontroll av förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten ska vara. Domstolen fastställde att när denna myndighet har tillgång till objektiva, tillförlitliga, exakta och vederbörligen aktualiserade uppgifter som visar att det finns systematiska eller allmänna brister i förhållandena under frihetsberövanden på anstalter i den utfärdande medlemsstaten, måste den – för att bedöma om det finns grundad anledning att anta att den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder löper en verklig risk att efter ett överlämnande till nämnda medlemsstat utsättas för omänsklig eller förnedrande behandling – beakta samtliga relevanta materiella omständigheter avseende förhållandena under frihetsberövanden på den anstalt där nämnda medlemsstat konkret överväger att placera personen. Med beaktande av att förbudet mot omänsklig eller förnedrande behandling är absolut är denna bedömning inte begränsad till att kontrollera uppenbara brister.
För övrigt kan den verkställande rättsliga myndigheten inte, med beaktande dels av att en sådan prövning ska vara konkret och precis, dels av de tidsfrister som föreskrivs i rambeslutet, inte undersöka de rådande förhållandena under frihetsberövanden på samtliga de anstalter i den utfärdande medlemsstaten som den berörda personen kan komma att placeras på. I syfte att kontrollera de rådande förhållandena under frihetsberövanden på den anstalt där nämnda medlemsstat konkret överväger att placera personen ska den verkställande rättsliga myndigheten begära att den utfärdande rättsliga myndigheten lämnar de uppgifter som den anser vara nödvändiga och ska i princip förlita sig på de försäkringar som den senare myndigheten har tillhandahållit, i avsaknad av precisa uppgifter som gör det möjligt att anse att förhållandena under frihetsberövanden strider mot artikel 4 i stadgan.
Bland de materiella omständigheter som den verkställande rättsliga myndigheten ska bedöma ingår den intagna personens personliga utrymme i en cell på anstalten, hygienförhållanden och omfattningen av den intagna personens rörelsefrihet inom anstalten.
Vad för det andra särskilt gäller den frihetsberövade personens personliga utrymme har domstolen fastställt att den verkställande rättsliga myndigheten, eftersom unionsrätten i nuläget saknar minimiregler på detta område, ska ta hänsyn till de minimikrav som följer av artikel 3 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, (Europakonventionen) (
4
), eftersom den rättighet som föreskrivs i denna bestämmelse motsvarar den rättighet som garanteras i artikel 4 i stadgan. Med hänvisning till rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna bedömde EU-domstolen bland annat att den omständigheten att den yta som varje frihetsberövad person förfogar över i en gemensam cell är mindre än 3 kvadratmeter ger upphov till en stark presumtion för att artikel 3 i Europakonventionen åsidosätts. Denna presumtion kan bara kullkastas om inskränkningen av det personliga utrymmet är kortvarig, tillfällig och av ringa betydelse, om den frihetsberövade i tillräcklig utsträckning kan röra sig och sysselsätta sig utanför cellen på lämpligt sätt samt om anstalten rent allmänt erbjuder drägliga vistelseförhållanden. Domstolen har för övrigt preciserat att beräkningen av det personliga utrymmet inte ska inkludera den yta som upptas av sanitära utrymmen, men däremot den yta som upptas av möbler. De intagna måste emellertid kunna röra sig på ett normalt sätt i cellen.
Domstolen har för det tredje fastställt att förekomsten av åtgärder för att kontrollera förhållanden under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten, inklusive en domstolsprövning i efterhand, kan tas i beaktande av de verkställande rättsliga myndigheterna vid helhetsbedömningen av de förhållanden under vilka den som är föremål för en europeisk arresteringsorder kommer att vara frihetsberövad. Denna myndighet får emellertid inte utesluta att det finns en verklig risk för omänsklig eller förnedrande behandling enbart av det skälet att den berörda personen, i den utfärdande medlemsstaten, förfogar över ett rättsmedel som gör det möjligt för vederbörande att bestrida förhållandena under frihetsberövandet eller att det i den medlemsstaten finns lagstiftningsåtgärder eller strukturella åtgärder som syftar till att stärka kontrollen av förhållandena under frihetsberövanden.
För det fjärde har domstolen fastställt att den verkställande rättsliga myndighetens fastställande av att det finns grundad anledning att anta att den berörda personen, efter det att han eller hon överlämnats till den utfärdande medlemsstaten, löper en sådan risk på grund av förhållandena under frihetsberövanden på den anstalt på vilken nämnda medlemsstat konkret överväger att placera personen, inte kan – då beslut fattas om överlämnande – vägas mot överväganden som rör funktionsdugligheten hos det straffrättsliga samarbetet samt hos principerna om ömsesidigt förtroende och erkännande. Den absoluta karaktären av förbudet mot omänsklig eller förnedrande behandling utgör nämligen hinder för att den grundläggande rättigheten att inte utsättas för sådan behandling på något sätt kan begränsas av sådana överväganden. Nödvändigheten av att garantera att den berörda personen inte utsätts för omänsklig eller förnedrande behandling motiverar sålunda att principerna om ömsesidigt förtroende och erkännande undantagsvis begränsas.
(
1
)	Artikel 1.3 i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (EUT L 81, 2009, s. 24).
(
2
)	Domstolens dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C-404/15 och C-659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
3
)	Domstolens dom av den 25 juli 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Villkor för frihetsberövande i Ungern) (C-220/18 PPU, EU:C:2018:589).
(
4
)	Konventionen undertecknades i Rom den 4 november 1950