TRIBUNALENS BESLUT (sjätte avdelningen)
den 26 november 2024 (*)
” Talan om ogiltigförklaring – Förordning (EU) 2024/1263 – Förordning (EU) 2024/1264 – Direktiv (EU) 2024/1265 – Lagstiftningsakt – Rättsakt som medför genomförandeåtgärder – Villkoret direkt berörd ej uppfyllt – Uppenbart att talan ska avvisas – Begäran om en ’konstitutionell dialog’ med den belgiska författningsdomstolen – Uppenbart att tribunalen saknar behörighet ”
I mål T‑392/24,
Raf Verbeke, Gent (Belgien),
Elias Vlerick, Gent,
företrädda av advokaten M. Kaçar,
sökande,
mot
Europaparlamentet
och
Europeiska unionens råd,
svarande,
meddelar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen)
sammansatt av ordföranden M.J. Costeira (referent) samt domarna U. Öberg och P. Zilgalvis,
justitiesekreterare: V. Di Bucci,
följande
Beslut
1        Sökandena, Raf Verbeke och Elias Vlerick, har väckt talan med stöd av artikel 263 FEUF och yrkat att tribunalen, i första hand, ska ogiltigförklara Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2024/1263 av den 29 april 2024 om en effektiv samordning av den ekonomiska politiken och om multilateral budgetövervakning samt om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 (EUT L, 2024/1263), rådets förordning (EU) 2024/1264 av den 29 april 2024 om ändring av förordning (EG) nr 1467/97 om påskyndande och förtydligande av tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott (EUT L 2024/1264, och rättelse i EUT L 2024/90795) och rådets direktiv (EU) 2024/1265 av den 29 april 2024 om ändring av direktiv 2011/85/EU om krav på medlemsstaternas budgetramverk (EUT L 2024/1265) (nedan gemensamt kallade de angripna rättsakterna). Sökandena har i andra hand yrkat att det ska föras en ”konstitutionell dialog” med den belgiska författningsdomstolen om de belgiska myndigheternas genomförande av de angripna rättsakterna.
Rättslig bedömning
2        Enligt artikel 126 i tribunalens rättegångsregler får tribunalen, om det är uppenbart att tribunalen saknar behörighet att pröva talan eller om det är uppenbart att talan inte kan tas upp till prövning, avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat, utan vidare handläggning.
3        I detta fall anser tribunalen att handlingarna i målet innehåller tillräckliga upplysningar och beslutar med tillämpning av denna artikel att avgöra målet utan vidare handläggning.
Sökandenas första yrkande
4        Sökandenas första yrkande avser ogiltigförklaring av förordningarna 2024/1263 och 2024/1264 samt direktiv 2024/1265.
5        Tribunalen konstaterar inledningsvis att det i artikel 263 fjärde stycket FEUF föreskrivs att ”[a]lla fysiska eller juridiska personer får på de villkor som anges i första och andra styckena väcka talan mot en akt som är riktad till dem eller som direkt och personligen berör dem samt mot en regleringsakt som direkt berör dem och som inte medför genomförandeåtgärder”.
6        Det görs i artikel 263 fjärde stycket FEUF således en åtskillnad mellan tre fall där en talan om ogiltigförklaring som väckts av en fysisk eller juridisk person kan tas upp till prövning. Det ska därmed prövas om ett av dessa fall är för handen i förevarande mål.
7        Eftersom sökandena inte är dem som de angripna rättsakterna riktar sig till, kan det inledningsvis konstateras att de inte har någon talerätt enligt det första fall som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
8        Det ska vidare erinras om att begreppet regleringsakt, i den mening som avses i det tredje fall som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF, inte omfattar lagstiftningsakter enligt rättspraxis.
9        Distinktionen mellan en lagstiftningsakt och en regleringsakt beror på förfarandet för dess antagande, vare sig detta var lagstiftande eller ej (beslut av den 6 september 2011, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./parlamentet och rådet, T‑18/10, EU:T:2011:419, punkt 65).
10      Det föreskrivs i artikel 289.1–289.3 FEUF att rättsakter som antas enligt förfarandena för det ”ordinarie lagstiftningsförfarandet” och det ”särskilda lagstiftningsförfarandet”, utgör lagstiftningsakter.
11      I förevarande fall framgår det av ingressen till förordning 2024/1263 att förordningen har artikel 121.6 FEUF som rättslig grund och att den har antagits enligt det ordinarie lagstiftningsförfarandet. Dessutom framgår det av ingressen till förordning 2024/1264 att den förordningen har artikel 126.14 FEUF som rättslig grund och att den har antagits enligt det särskilda lagstiftningsförfarandet.
12      Det följer härav att förordningarna 2024/1263 och 2024/1264, eftersom de har antagits enligt det ordinarie respektive det särskilda lagstiftningsförfarandet, utgör lagstiftningsakter och inte regleringsakter, i den mening som avses i det tredje fall som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
13      Vad gäller direktiv 2024/1265 föreskrivs det vidare i artikel 288 tredje stycket FEUF att ”[e]tt direktiv ska med avseende på det resultat som ska uppnås vara bindande för varje medlemsstat till vilken det är riktat, men ska överlåta åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet”. I artikel 2.1 i direktivet föreskrivs i detta hänseende att ”[m]edlemsstaterna ska senast den 31 december 2025 sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv”.
14      Eftersom talan avser ogiltigförklaring av ett direktiv som medlemsstaterna måste följa senast den 31 december 2025, genom att sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga, förutsätter förverkligandet av direktivets rättsverkningar i förhållande till sökandena genomförandeåtgärder i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, det vill säga nationella åtgärder för införlivande som kan bli föremål för prövning av de nationella domstolarna.
15      Det följer således av punkterna 12 och 14 ovan att sökandena inte har rätt att väcka talan mot de angripna rättsakterna enligt det tredje fall som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
16      Slutligen och följaktligen kan det första yrkandet endast tas upp till prövning i den mån sökandena är direkt och personligen berörda av de angripna rättsakterna i enlighet med det andra fall som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
17      Vad gäller begreppet direkt berörd, är en fysisk eller juridisk person direkt berörd av det beslut som talan avser när två kumulativa villkor är uppfyllda. För det första måste den angripna rättsakten ha direkt inverkan på den fysiska eller juridiska personens rättsliga ställning. För det andra får rättsakten inte lämna något utrymme för skönsmässig bedömning för dem till vilka den riktar sig, och som ska genomföra den, vilket innebär att genomförandet ska ha en rent automatisk karaktär och endast följa av unionslagstiftningen, utan tillämpning av några mellanliggande bestämmelser (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 november 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/kommissionen, kommissionen/Scuola Elementare Maria Montessori och kommissionen/Ferraci, C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
18      Vad gäller det första villkoret, följer det av fast rättspraxis att en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF kan väckas mot alla bestämmelser – oavsett form – som antas av institutionerna och som är avsedda att ha bindande rättsverkningar (se dom av den 3 juni 2021, Ungern/parlamentet, C‑650/18, EU:C:2021:426, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
19      För att avgöra huruvida en rättsakt har sådana verkningar och därmed kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF, är det nödvändigt att se till rättsaktens innebörd och att bedöma dess verkningar mot bakgrund av objektiva kriterier, såsom rättsaktens innehåll, i förekommande fall med beaktande av det sammanhang i vilket den antogs och den antagande institutionens befogenheter (dom av den 3 juni 2021, Ungern/parlamentet, C‑650/18, EU:C:2021:426, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
20      Det är alltså inte möjligt att bedöma om en rättsakt direkt kan påverka en fysisk eller juridisk persons rättsliga ställning enbart utifrån det faktum att rättsakten har formen av ett direktiv (dom av den 12 juli 2022, Nord Stream 2/parlamentet och rådet, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 64).
21      I förevarande fall kan det konstateras att de angripna rättsakterna, gemensamt kallade ”reformen av ramverket för ekonomisk styrning” (se skäl 8 i direktiv 2024/1265), syftar till att reformera unionens ramverk för ekonomisk styrning, mot bakgrund av målen om budgetdisciplin och medlemsstaternas skuldhållbarhet.
22      För det första, syftar förordning 2024/1263 således till att föreskriva regler för att säkerställa en effektiv samordning av medlemsstaternas sunda ekonomiska politik och, i synnerhet, närmare regler om nationella medelfristiga finans- och strukturpolitiska planer i fråga om innehåll (artikel 1.1 och 1.2 i förordningen).
23      För det andra, ändrar förordning 2024/1264 rådets förordning (EG) nr 1467/97 av den 7 juli 1997 om påskyndande och förtydligande av tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott (EGT L 209, 1997, s. 6), som har till syfte att fastställa bestämmelser för att påskynda och förtydliga genomförandet av förfarandet vid alltför stora underskott i de medlemsstater som har infört den gemensamma valutan (artikel 1 i den sistnämnda förordningen).
24      För det tredje, direktiv 2024/1265 ändrar rådets direktiv 2011/85/EU av den 8 november 2011 om krav på medlemsstaternas budgetramverk (EUT L 306, 2011, s. 41), som fastställer närmare regler för hur budgetramverken i medlemsstaterna ska vara utformade för att undvika alltför stora offentliga underskott (artikel 1 i det sistnämnda direktivet).
25      Av detta följer att de angripna rättsakterna är tillämpliga på medlemsstaterna, eftersom de föreskriver ett ramverk för medlemsstaternas ekonomiska styrning, bland annat regler om nationella finans- och strukturpolitiska planer, förfarandet vid alltför stora underskott i de medlemsstater som har infört den gemensamma valutan och budgetramverken i medlemsstaterna för att undvika alltför stora offentliga underskott.
26      De angripna rättsakterna kan därför inte direkt påverka sökandenas rättsliga ställning. Denna slutsats bekräftas för övrigt av sökandenas påståenden i ansökan.
27      Sökandena identifierar nämligen inte någon konkret bestämmelse i de angripna rättsakterna som skulle kunna påverka deras rättsliga ställning, utan yrkar endast att rättsakterna ska ogiltigförklaras i sin helhet.
28      Sökandena har vidare inte åberopat att de angripna rättsakterna har haft någon konkret inverkan på deras rättsliga ställning. De har däremot hävdat att rättsakterna påverkar förvaltningen av och äganderätten till de offentliga och kommunala markerna i Gent (Belgien), vilket inte överensstämmer med deras intresse i förvaltningen. De har särskilt gjort gällande att rättsakterna för det första utgör ett hinder mot att bokföra ”[ett] fastighetsvärde [i samband med överlåtelsen av viss offentlig mark] som en tillgång som gör det möjligt att uppta en skuld för att kompensera den tidigare förvärvaren av fastigheten”, för det andra kan anses strida mot den belgiska ”konstitutionella identiteten” och för det tredje ”föreskriver regler om utgifter och skuldsättning som hindrar de lokala myndigheterna från att fullfölja sina konstitutionella skyldigheter”.
29      De angripna rättsakternas eventuella inverkan på förvaltningen av och rättigheterna för ett offentligt organ, såsom staden Gent, kan inte utgöra verkningar som direkt påverkar sökandenas rättsliga ställning i den mening som avses i den rättspraxis som det hänvisats till i punkt 17 ovan.
30      Eftersom ett av de två kumulativa villkoren i punkt 17 ovan inte är uppfyllt, nämligen villkoret direkt berörd, konstaterar tribunalen att sökandena inte har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av de angripna rättsakterna i enlighet med det andra fall som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
31      Sökandenas första yrkande ska därmed avvisas, eftersom det är uppenbart att det inte kan prövas i sak, då sökandena inte kan grunda sin rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av de angripna rättsakterna på något av de fall som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
Sökandenas andra yrkande
32      Sökandena har genom sitt andra yrkande, som åberopas i andra hand, yrkat att tribunalen ska föra en ”konstitutionell dialog” med den belgiska författningsdomstolen om de belgiska myndigheternas genomförande av de angripna rättsakterna.
33      Vid en lagenlighetprövning enligt artikel 263 FEUF saknar emellertid tribunalen behörighet att föra en ”konstitutionell dialog” med en nationell domstol.
34      Härav följer att sökandenas andra yrkande ska avvisas eftersom det är uppenbart att tribunalen saknar behörighet att pröva det.
35      Av det ovan anförda följer att talan ska avvisas i sin helhet, dels eftersom det är uppenbart att den inte kan tas upp till prövning, dels eftersom det är uppenbart att tribunalen saknar behörighet att pröva den.
Rättegångskostnader
36      Eftersom förevarande beslut har fattats innan svarandena delgetts ansökan och innan några kostnader hunnit uppkomma för dem, är det tillräckligt att sökandena förpliktas att bära sina rättegångskostnader i enlighet med artikel 133 i rättegångsreglerna.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen)
följande:
1)      Talan avvisas.
2)      Raf Verbeke och Elias Vlerick ska bära sina rättegångskostnader.
Luxemburg den 26 november 2024.
Justitiesekreterare
Ordförande
V. Di Bucci
M. J. Costeira
*      Rättegångsspråk: nederländska.