62020TO0050
TRIBUNALENS BESLUT (tionde avdelningen)
den 12 mars 2021 (
*1
)
”Ekonomisk och monetär politik – Tillsyn av kreditinstitut – Insolvensförfarande – ECB följer inte en begäran från ett kreditbolags styrelse om att konkursförvaltaren ska instrueras att ge den av styrelsen befullmäktigade advokaten tillträde till institutets lokaler, uppgifter, personal och resurser – Behörighet för rättshandlingens upphovsman – Uppenbart att talan saknar rättslig grund”
I mål T‑50/20,
PNB Banka AS, Riga (Lettland), företrädd av advokat O. Behrends,
sökande,
mot
Europeiska centralbanken (ECB), företrädd av C. Hernández Saseta, F. Bonnard och V. Hümpfner, samtliga i egenskap av ombud,
svarande,
angående en talan enligt artikel 263 FEUF om ogiltigförklaring av ECB:s beslut av den 19 november 2019 att inte ålägga sökandens konkursförvaltare att ge den av sökandens styrelse befullmäktigade advokaten tillträde till dess lokaler, uppgifter, personal och resurser,
meddelar
TRIBUNALEN (tionde avdelningen),
sammansatt av ordföranden A. Kornezov samt domarna K. Kowalik-Bańczyk och G. Hesse (referent),
justitiesekreterare: E. Coulon,
följande
Beslut (
1
)
direkt [utelämnas]
[utelämnas]
Rättslig bedömning
[utelämnas]
Angående yrkandena om ogiltigförklaring
25
Sökanden har motsatt sig att ECB inte ger konkursförvaltaren de begärda instruktionerna. Tillgång till sökandens lokaler, information, personal och resurser är absolut nödvändig för att styrelsen ska kunna ta på sig rollen som företrädare för sökanden i enlighet med domen av den 5 november 2019, ECB m.fl./Trasta Komercbanka m.fl. (C‑663/17 P, C‑665/17 P och C‑669/17 P, EU:C:2019:923). Sökanden har hävdat att styrelsen inte kan företräda sökanden på ett effektivt sätt om tillgång till den information och de akter som den innehar samt dess resurser, särskilt dess ekonomiska resurser, vilka skulle göra det möjligt att anlita en extern rättslig företrädare, inte ges till den advokat som denna styrelse har befullmäktigat.
26
Sökanden har åberopat fem grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser ett påstått fel från ECB:s sida genom att den förklarade sig sakna behörighet att ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna. Den andra grunden avser ett åsidosättande av sökandens rätt till ett effektivt rättsmedel. Genom den tredje grunden har sökanden gjort gällande att dess rätt att yttra sig har åsidosatts. Den fjärde grunden avser åsidosättande av rätten till en lämplig motivering. Sökanden har som femte grund gjort gällande att ECB har åsidosatt principen att ingen kan åberopa egen brottslig gärning till sitt försvar (nemo auditur propriam turpitudinem allegans).
Den första grunden: huruvida ECB har begått ett fel genom att förklara sig sakna behörighet att ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna
27
Sökanden har i sin första grund gjort gällande att ECB, som direkt tillsynsmyndighet av sökanden sedan den betecknats som ett ”betydande kreditinstitut”, är behörig att ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna, bland annat med stöd av lettisk rätt, särskilt artikel 1321.3 i Kredītiestāžu likums (lagen om kreditinstitut) av den 5 oktober 1995 (Latvijas Vēstnesis, 1995, nr 163), som har följande lydelse:
”I enlighet med den behörighet som föreskrivs i denna lag har [CMFC] befogenhet att kontrollera förvaltarens verksamhet och att den är förenlig med de begränsningar som föreskrivs i denna lag. I det syftet har [CMFC:s] ombud rätt att ta del av alla handlingar hos ett kreditinstitut avseende det kreditinstitutet och att från förvaltaren få förklaringar och andra användbara upplysningar om kreditinstitutets insolvens.”
28
Det ankommer därför på ECB att kontrollera konkursförvaltarens verksamhet för att säkerställa iakttagandet av en adekvat intern styrning av sökanden. En av tillsynsmyndighetens viktiga uppgifter är att säkerställa att styrelsen verkligen kan fullgöra sina uppgifter. Sökanden har understrukit att det är omöjligt för dess ledning att utföra sina uppgifter så länge sökanden inte har tillträde till detta kreditinstituts lokaler och tillgångar.
29
Sökanden har även åberopat artikel 4.1 e i förordning nr 1024/2013 och artiklarna 67 och 74 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EU av den 26 juni 2013 om behörighet att bedriva verksamhet i kreditinstitut och om tillsyn av kreditinstitut och värdepappersföretag, om ändring av direktiv 2002/87/EG och om upphävande av direktiven 2006/48/EG och 2006/49/EG (EUT L 176, 2013, s. 338), bestämmelser som avser krav avseende den inre styrningsmekanismen i ett kreditinstitut. Sökanden har betonat att det framgår av bland annat artikel 67.1 och 67.2 i direktiv 2013/36 att i en situation där ett kreditinstitut inte har infört de styrinrättningar som krävs av de behöriga myndigheterna i enlighet med de nationella bestämmelser genom vilka artikel 74 i samma direktiv har införlivats, kan tillsynsmyndigheten utfärda ett föreläggande för den ansvariga fysiska eller juridiska personen att upphöra med det aktuella agerandet och avstå från att upprepa det.
30
Det följer av dessa bestämmelser att ECB, som trätt i CMFC:s ställe, har befogenhet att ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna för att säkerställa att sökanden faktiskt företräds i regleringssyfte. I förevarande fall har ECB själv hindrat sökanden från att iaktta de tillsynsregler som den förutsätts kontrollera.
31
ECB har dessutom medgett att sökandens styrelse behöll ställningen som företrädare för sökanden. ECB gav således den advokat som befullmäktigats av dess styrelse möjlighet att inkomma med synpunkter på utkastet till beslut om återkallande av sökandens godkännande.
32
ECB har i sin invändning om rättegångshinder bestritt dessa argument.
33
Tribunalen konstaterar inledningsvis att ECB genom beslut av den 17 februari 2020 återkallat sökandens banktillstånd. Från och med den dagen är sökanden i princip inte längre ett kreditinstitut i den mening som avses i förordning nr 1024/2013, och underkastat ECB:s tillsyn. Följaktligen uppkommer frågan huruvida sökanden i sin nuvarande situation fortfarande med framgång kan göra gällande och åberopa ECB:s skyldigheter vad gäller dess tillsynsbefogenheter. Det är emellertid utrett att sökanden var ett kreditinstitut vid den tidpunkt då ECB beslutade att inte ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna, den 19 november 2019. Det ska således prövas huruvida sökanden har fog för att anse att ECB vid den tidpunkten var behörig att bifalla sökandens ansökan.
34
Det ska inledningsvis anges att sökanden i sak har stött sig på artikel 4.1 e i förordning nr 1024/2013, artiklarna 67 och 74 i direktiv 2013/36 och artikel 1321.3 i lagen om kreditinstitut. Enligt sökanden har ECB enligt dessa bestämmelser befogenhet att besluta om de begärda instruktionerna.
35
Enligt artikel 4.3 i förordning nr 1024/2013 ska ECB, inom ramen för sina tillsynsuppgifter enligt artikel 4.1 e i samma förordning, tillämpa alla relevanta bestämmelser i unionsrätten och, när denna innehåller direktiv, den nationella lagstiftningen om införlivande av dessa direktiv.
– Förordning nr 1024/2013
36
I artikel 1 första stycket i förordning 1024/2013 föreskrivs att ”[ECB] tilldelas … särskilda uppgifter i samband med tillsynen över kreditinstitut i syfte att bidra till kreditinstitutens säkerhet och sundhet och det finansiella systemets stabilitet inom unionen och inom varje medlemsstat med fullständig hänsyn till och skyldighet att beakta den inre marknadens enhetlighet och integritet, på grundval av likabehandling av kreditinstitut i syfte att förebygga regelarbitrage”.
37
I artikel 1 femte stycket i samma förordning föreskrivs att förordningen ”inte [påverkar] det ansvar och tillhörande befogenheter som de deltagande medlemsstaternas behöriga myndigheter har när det gäller att utföra tillsynsuppgifter som inte tilldelas ECB genom denna förordning”.
38
Enligt artikel 4.1 e i samma förordning ”ska ECB …, i enlighet med punkt 3 i [den artikeln], ha exklusiv befogenhet att för tillsynsändamål utföra följande uppgifter i förhållande till alla kreditinstitut som är etablerade i de deltagande medlemsstaterna: … Säkerställa efterlevnad av de akter som avses i artikel 4.3 första stycket, som föreskriver krav på att kreditinstitut har tillförlitliga styrformer, inbegripet lämpliga krav för de personer som är ansvariga för förvaltningen av kreditinstituten, metoder för riskhantering, rutiner för intern kontroll, ersättningspolicyer och ersättningspraxis och effektiva interna metoder för att utvärdera om det interna kapitalet är tillräckligt, inbegripet modeller för internmetoden”.
39
För det första reglerar lydelsen av denna bestämmelse således räckvidden av den tillsyn som utövas av ECB, vilken inte omfattar behörighet för denna institution att ge instruktioner som inte har något samband med den tillsynen, såsom som sökanden har begärt, till en konkursförvaltare, som utsetts i enlighet med nationell rätt i ett insolvensförfarande som inletts mot en sådan inrättning som sökanden, att ge en sådan inrättnings styrelses advokat tillgång till inrättningens lokaler, information, personal och resurser.
40
Endast den omständigheten att ECB är den enda institution som ansvarar för de uppgifter som anges i artikel 4.1 i förordning nr 1024/2013 med avseende på ”alla kreditinstitut” innebär, i motsats till vad sökanden har gjort gällande, inte att ECB har en mer omfattande behörighet gentemot kreditinstitut som kallas ”betydande” och därmed befinner sig under dess direkta tillsyn, såsom sökanden, än den som föreskrivs i artikel 4.1 e i förordning nr 1024/2013.
41
Det ska visserligen erinras om att det i artikel 4 i förordning nr 1024/2013, med rubriken ”Uppgifter som tilldelas ECB”, föreskrivs i punkt 1 att ECB, inom ramen för artikel 6 i denna förordning, har ”exklusiv befogenhet” att för tillsynsändamål utföra de uppgifter som anges i denna artikel 4.1 i förhållande till ”alla” kreditinstitut. Det framgår därmed av lydelsen i artikel 4.1 i förordning nr 1024/2013 att ECB har exklusiv befogenhet att utföra de uppgifter som anges i denna bestämmelse i förhållande till alla dessa inrättningar, det vill säga såväl ”betydande” som ”mindre betydande” inrättningar (se för ett liknande resonemang dom av den 8 maj 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, punkterna 37 och 38).
42
När det gäller artikel 4.1 i förordning nr 1024/2013, jämförd med artikel 6.4–6.6 i samma förordning, är emellertid skillnaden mellan de båda kategorierna av kreditinstitut relevant, inte vad gäller omfattningen av ECB:s befogenheter i fråga om tillsyn, utan enbart för fördelningen av uppgifter mellan ECB och de nationella tillsynsmyndigheterna, i den mån dessa hjälper ECB vid fullgörandet av de uppgifter som ECB tilldelas genom denna förordning genom ett decentraliserat genomförande av vissa av dessa uppgifter i förhållande till mindre viktiga kreditinstitut, i den mening som avses i artikel 6.4 första stycket i den förordningen (se för ett liknande resonemang, dom av den 8 maj 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, punkt 41).
43
Det är nämligen riktigt att ECB enligt artikel 6.1 i förordning nr 1024/2013 ska utföra sina uppgifter inom ramen för den gemensamma tillsynsmekanismen, som består av ECB själv och de nationella behöriga myndigheterna, och se till att denna fungerar på ett effektivt och enhetligt sätt (dom av den 8 maj 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, punkt 39).
44
Det är i detta sammanhang som de nationella behöriga myndigheterna, i enlighet med artikel 6.6 i förordning nr 1024/2013, fullgör och ska utföra de uppgifter som avses i artikel 4.1 b, d–g och i) i denna förordning och är behöriga att fatta alla relevanta beslut i fråga om tillsyn över de kreditinstitut som avses i artikel 6.4 första stycket, det vill säga sådana som enligt kriterierna i sistnämnda bestämmelse är ”mindre betydande” (dom av den 8 maj 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, punkt 40). Detta beaktande kan emellertid inte gälla för så kallade ”betydande” kreditinstitut, såsom sökanden, med avseende på vilka ECB själv direkt utövar alla relevanta tillsynsuppgifter på grundval av artikel 6.5 b i förordning nr 1024/2013.
45
De relevanta bestämmelserna i förordning nr 1024/2013 visar emellertid inte att de tillsynsuppgifter som ECB har anförtrotts beträffande ”betydande” kreditinstitut innefattar befogenhet att ge instruktioner, som inte har något samband med de uppgifterna, till en konkursförvaltare som de som sökanden har begärt, såsom konstaterats i punkt 39 ovan. Det är även uppenbart att dessa bestämmelsers ordalydelse inte innehåller något som tyder på att en sådan befogenhet föreligger. Sökandens argument i detta avseende kan således inte godtas.
46
Vad för det andra gäller syftet med förordning nr 1024/2013 och artikel 4.1 e i densamma, ska det inledningsvis påpekas att det i artikel 127.6 FEUF, som utgör den rättsliga grunden för förordning nr 1024/2013, föreskrivs att Europeiska unionens råd får ge ECB särskilda uppgifter i fråga om tillsyn över kreditinstitut och andra finansinstitut, med undantag för försäkringsföretag (dom av den 2 oktober 2019, Crédit mutuel Arkéa/ECB, C-152/18 P och C‑153/18 P, EU:C:2019:810, punkt 52).
47
Det ska vidare påpekas att artikel 127 FEUF ingår i kapitel 2, med rubriken ”Monetär politik”, i avdelning VIII i tredje delen av EUF-fördraget och fastställer målen och de grundläggande uppgifterna för Europeiska centralbankssystemet (ECBS) och ECB (dom av den 2 oktober 2019, Crédit mutuel Arkéa/ECB, C‑152/18 P och C‑153/18 P, EU:C:2019:810, punkt 54).
48
Syftet med de banktillsynsuppgifter som avses i artikel 127.6 FEUF är att säkerställa kreditinstitutens säkerhet och sundhet, särskilt de stora kreditinstitutens och bankgruppernas säkerhet och sundhet, för att bidra till att säkerställa stabiliteten i unionens finansiella system i dess helhet (dom av den 2 oktober 2019, Crédit mutuel Arkéa/ECB, C‑152/18 P och C‑153/18 P, EU:C:2019:810, punkt 55).
49
Eftersträvandet av dessa mål anges dessutom uttryckligen i skälen 16, 26, 30 och 65 i förordning nr 1024/2013 samt i artikel 1 första stycket i samma förordning (dom av den 2 oktober 2019, Crédit mutuel Arkéa/ECB, C‑152/18 P och C‑153/18 P, EU:C:2019:810, punkt 56).
50
Av detta följer att den tillsyn som utövas av ECB, och avses i förordning nr 1024/2013, och särskilt artikel 4.1 i denna, har till syfte att begränsa de specifika risker som är förknippade med den ekonomiska och finansiella stabiliteten inom euroområdet genom att bland annat undvika ett kreditinstituts fallissemang. ECB:s behörighet att utföra sina tillsynsuppgifter är oundgänglig för att upptäcka risker som hotar bankernas livskraft och tvinga dem att vidta nödvändiga åtgärder.
51
I förevarande mål är sökanden föremål för ett insolvensförfarande som drivs av en konkursförvaltare i enlighet med lettisk rätt, och de begärda instruktionerna, som endast syftar till att ge advokaten i sökandebolagets styrelse tillgång till bolagets lokaler, upplysningar, personal och resurser, kan inte anses bidra till hanteringen av de risker som förordning nr 1024/2013 syftar till att begränsa. Varken det aktuella kreditinstitutets livskraft eller den ekonomiska eller finansiella stabiliteten påverkas nämligen av de begärda instruktionerna.
52
Det är således uppenbart att varken lydelsen i de relevanta bestämmelserna i förordning nr 1024/2013 eller deras syfte, som bland annat återspeglas i den rättsliga grunden för nämnda förordning i EUF-fördraget, eller deras sammanhang gör det möjligt att dra slutsatsen att prövningen av begäran från sökandens styrelse om att ECB ska ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna omfattas av styrelsens behörighet.
– Direktiv 2013/36
53
Enligt artikel 74.1 i direktiv 2013/36 ska ”[i]nstituten … ha en robust företagsstyrning, i vilket ingår en tydlig organisationsstruktur med väldefinierade, genomlysta och konsekventa ansvarskedjor, effektiva processer för att identifiera, hantera, övervaka och rapportera risker som institutet är eller kan bli exponerat för, tillfredsställande metoder för intern kontroll, inklusive sunda administrations- och redovisningsrutiner, samt ersättningspolicy och ersättningspraxis som är förenliga med och främjar sund och effektiv riskhantering”.
54
Enligt artikel 67.1 d i direktiv 2013/36 ska denna artikel bland annat tillämpas när ”ett institut inte har infört den styrinrättning som krävs av de behöriga myndigheterna i enlighet med de nationella bestämmelser som införlivar artikel 74 [i direktivet]”. I artikel 67.2 b i det direktivet anges att ”[m]edlemsstaterna ska se till att de administrativa sanktioner och andra administrativa åtgärder som kan tillämpas i de fall som anges i punkt 1 åtminstone inbegriper följande: … Ett föreläggande enligt vilken det krävs att den ansvariga fysiska eller juridiska personen upphör med sitt agerande och inte upprepar detta”.
55
Vad gäller kreditinstitutens företagsstyrning framgår syftena med direktiv 2013/36 klart av dess motivering och särskilt av skälen 53 och 54 (dom av den 24 april 2018, Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence m.fl./ECB, T‑133/16–T‑136/16, EU:T:2018:219, punkt 73).
56
I skäl 53 i direktiv 2013/36 framhålls att ”[b]rister i företagsstyrningen i ett antal institut har bidragit till ett överdrivet och oförsiktigt risktagande inom banksektorn, vilket har lett till enskilda instituts fallissemang och till systemproblem i medlemsstaterna och globalt …” (dom av den 24 april 2018, Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence m.fl./ECB, T‑133/16–T‑136/16, EU:T:2018:219, punkt 74).
57
I det avseendet har lagstiftaren, i samma skäl, angett att ”[i] vissa fall har avsaknaden av ett system med effektiva kontroller och befogenhetsfördelning inom instituten inneburit att det inte funnits någon faktisk övervakning av ledningens beslutsfattande, vilket har främjat kortsiktiga och alltför riskabla ledningsstrategier” (se för ett liknande resonemang dom av den 24 april 2018, Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence m.fl./ECB, T‑133/16–T‑136/16, EU:T:2018:219, punkt 74).
58
Det ska påpekas att syftena med artikel 74.1 i direktiv 2013/36 liknar syftena med förordning nr 1024/2013. Även om ECB är den myndighet som är behörig att säkerställa att denna bestämmelse iakttas i förhållande till sökanden, ger denna bestämmelse inte heller ECB behörighet att besluta om utredningsåtgärder, såsom de begärda instruktionerna vilket innebär att syftet med sökandens begäran om att ECB ska ålägga konkursförvaltaren att vidta åtgärder enligt de begärda instruktionerna uppenbart faller utanför ECB:s behörighetsområde. Sökandens styrelses begäran har nämligen i själva verket endast till syfte att ge den styrelsen möjlighet att förfoga över sökandens tillgångar för att betala sin advokat och få tillgång till handlingar och uppgifter som är avsedda att göra det möjligt för sökanden att utöva sin rätt att yttra sig och sin rätt till ett effektivt rättsmedel. Ansökan i fråga saknar således samband med syftet med artikel 74 i direktiv 2013/36, som rör det berörda kreditinstitutets styrning och inrättandet av en sund och effektiv riskhantering inom nämnda kreditinstitut.
59
Artikel 67.1 d och 67.2 b i direktiv 2013/36 kan inte påverka det ovan anförda. Det framgår nämligen bland annat av dessa bestämmelser att i en situation där ett institut inte har infört den styrinrättning som krävs av de behöriga myndigheterna enligt de nationella bestämmelser genom vilka artikel 74 i samma direktiv har införlivats, kan tillsynsmyndigheten bland annat utfärda ett föreläggande för den ansvariga fysiska eller juridiska personen att upphöra med det aktuella beteendet och avstå från att upprepa det.
60
Under dessa omständigheter kan det inte anses att de begärda instruktionerna omfattas av den tillsyn som föreskrivs i dessa bestämmelser och som bland annat syftar till att begränsa alltför stort risktagande av det aktuella kreditinstitutet.
– Den lettiska lagen om kreditinstitut
61
Enligt sökanden har ECB, som har till uppgift att utöva direkt tillsyn sedan sökanden kvalificerades som en betydande enhet, i förevarande fall samma befogenheter som CMFC enligt artikel 1321.3 i lagen om kreditinstitut, vilken har följande lydelse:
”I enlighet med den behörighet som föreskrivs i denna lag har [CMFC] befogenhet att kontrollera förvaltarens verksamhet och att den är förenlig med de begränsningar som föreskrivs i denna lag. I det syftet har [CMFC:s] ombud rätt att ta del av alla handlingar hos ett kreditinstitut avseende det kreditinstitutet och att från förvaltaren få förklaringar och andra användbara upplysningar om kreditinstitutets insolvens.”
62
Såsom i sak har påpekats i punkt 35 ovan framgår följande av artikel 4.3 första stycket i förordning nr 1024/2013:
”ECB ska, för att utföra de uppgifter som ECB tilldelats enligt denna förordning och med målet att säkerställa hög tillsynsstandard, tillämpa all tillämplig unionsrätt och, när denna unionslagsrätt utgörs av direktiv, den nationella lagstiftning som införlivar dessa direktiv. Om den tillämpliga unionsrätten utgörs av förordningar ska ECB där dessa förordningar för närvarande uttryckligen ger medlemsstaterna utrymme för olika alternativ också tillämpa den nationella lagstiftning som utnyttjar dessa möjligheter.”
63
Det ska påpekas att lagen om kreditinstitut ingår i de lettiska rättsakter som syftar till att införliva direktiv 2013/36.
64
Det följer emellertid inte av artikel 1321.3 i lagen om kreditinstitut, jämförd med de relevanta bestämmelserna i förordning nr 1024/2013 och direktiv 2013/36, att det ankommer på ECB att ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna. Insolvensförfaranden omfattas nämligen av de nationella myndigheternas behörighet, i avsaknad, bland annat, av bestämmelser som ger ECB en sådan behörighet.
65
Sökandens påstående att dess styrelse är förhindrad att utföra sina uppgifter på grund av att konkursförvaltaren vägrat att återupprätta tillträdet till sökandens lokaler och resurser kan inte heller påverka det ovan anförda, med hänsyn dels till att ECB saknar behörighet i detta avseende, dels till karaktären av och syftet med det insolvensförfarande som pågår mot sökanden. I enlighet med artikel 2.1 punkt 47 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU av den 15 maj 2014 om upprättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv 82/891/EEG samt Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU och Europaparlamentets och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012 (EUT L 173, 2014, s. 190) ska ”normala insolvensförfaranden” förstås som ”kollektiva insolvensförfaranden som innebär total eller delvis avyttring av en gäldenärs tillgångar och tillsättande av en likvidator eller förvaltare och som normalt gäller för institut enligt nationell rätt och antingen specifikt för de instituten eller generellt för alla fysiska eller juridiska personer”.
66
Det är således uppenbart att ECB inte har behörighet att ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna enligt vare sig förordning nr 1024/2013, direktiv 2013/36 eller nationell rätt.
– Domen av den 5 november 2019, ECB m.fl./Trasta Komercbanka m.fl. (C‑663/17 P, C‑665/17 P och C‑669/17 P)
67
Vad beträffar sökandens argument att ECB har underlåtit att beakta de skyldigheter som följer av domen av den 5 november 2019, ECB m.fl./Trasta Komercbanka m.fl. (C‑663/17 P, C‑665/17 P och C‑669/17 P, EU:C:2019:923), ska det påpekas att den domen avser domstolsskyddet för den juridiska personen Trasta Komercbanka, som är ett kreditinstitut, under särskilda omständigheter, nämligen att den befullmäktigade likvidatorn återkallat fullmakten för den advokat som utsetts av det institutets styrelse för att väcka talan vid unionsdomstolen mot beslutet att återkalla ett beslut om godkännande som påverkat den banken. Det framgår av den domen att unionsdomstolen, med beaktande av rätten till ett effektivt domstolsskydd enligt artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), under dessa omständigheter inte kunde beakta återkallelsen av den berörda advokatens fullmakt och att det därför fanns anledning att pröva talan.
68
Domstolen har härvid i punkt 55 i domen av den 5 november 2019, ECB m.fl./Trasta Komercbanka m.fl. (C‑663/17 P, C‑665/17 P och C‑669/17 P, EU:C:2019:923), erinrat om att principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt unionsrätten, till vilken även artikel 19.1 andra stycket FEU hänvisar, utgör en allmän unionsrättslig princip som har sitt ursprung i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner. Denna princip har även kommit till uttryck i artiklarna 6 och 13 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950. Den är numera stadfäst i artikel 47 i stadgan.
69
Domstolen fann dessutom att ett effektivt domstolsskydd för en sådan juridisk person som Trasta Komercbanka, vars godkännande hade återkallats genom ett beslut av en unionsinstitution, såsom ECB, som antagits på grundval av en unionsrättsakt, såsom förordning nr 1024/2013, säkerställdes genom personens rätt enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF att väcka talan om ogiltigförklaring av det beslutet vid unionsdomstolen (se för ett liknande resonemang, dom av den 5 november 2019, ECB m.fl./Trasta Komercbanka m.fl., C‑663/17 P, C‑665/17 P och C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punkt 56).
70
I förevarande mål ska ECB anses ha uppfyllt de krav som följer av domen av den 5 november 2019, ECB m.fl./Trasta Komercbanka m.fl. (C‑663/17 P, C‑665/17 P och C‑669/17 P, EU:C:2019:923). För det första medgav ECB, efter det att denna dom hade meddelats, att sökandens styrelse fortfarande företrädde sökanden för att väcka talan mot beslutet att återkalla godkännandet. I stället för att inhämta synpunkter från endast konkursförvaltaren uppmanade ECB, i enlighet med domstolens dom, även den advokat som sökandens styrelse hade befullmäktigat att yttra sig över förslaget till beslut om att återkalla sökandens godkännande. För det andra beviljade ECB, i den skrivelse som även innehöll ECB:s vägran att ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna, den av sökandens styrelse bemyndigade advokatens begäran om förlängning av fristen för att yttra sig. För det tredje angav ECB i denna skrivelse att den advokat som utsetts av sökandens styrelse skulle få tillgång till tillsynshandlingarna (Supervisory file). Sökandens argument att ECB, genom att inte ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna, underlät att beakta konsekvenserna av domen av den 5 november 2019, ECB m.fl./Trasta Komercbanka m.fl. (C‑663/17 P, C‑665/17 P och C‑669/17 P, EU:C:2019:923) saknar således uppenbart grund.
71
Det framgår emellertid under alla omständigheter av fast rättspraxis att det i förekommande fall ankommer på de nationella myndigheterna i en medlemsstat att vidta lämpliga allmänna eller särskilda åtgärder för att säkerställa att unionsrätten iakttas inom deras territorium. Dessa myndigheter har möjlighet att välja vilka åtgärder som ska vidtas och ska bland annat se till att enskildas rättigheter enligt unionsrätten ges full verkan, inbegripet rätten till ett effektivt domstolsskydd enligt artikel 47 i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 juni 2007, Jonkman m.fl., C‑231/06–C‑233/06, EU:C:2007:373, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
72
Det ska i detta hänseende påpekas att den omständigheten att ECB saknar behörighet att ge konkursförvaltaren de begärda instruktionerna inte i kraft av själva sakförhållandet (ipso facto) fråntar berörda parter, såsom sökanden, ett effektivt domstolsskydd. Beslut som fattas av nationella myndigheter i samband med ett insolvensförfarande, såsom det förfarande som pågår mot sökanden, som svar på en eventuell ansökan om tillgång till handlingar, lokaler, personal eller tillgångar hos det aktuella kreditinstitutet, är nämligen i princip underkastade de nationella domstolarnas prövning, vilka i förekommande fall kan hänskjuta tolkningsfrågor till EU-domstolen enligt artikel 267 FEUF om de stöter på svårigheter vid tolkningen eller tillämpningen av unionsrätten.
73
Härav följer att ECB uppenbart saknade behörighet att efterkomma begäran från sökandens styrelse om att ge de begärda instruktionerna.
[utelämnas]
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (tionde avdelningen)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Det saknas anledning att döma avseende Republiken Lettlands ansökan om intervention.
3)
PNB Banka AS ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska centralbanken (ECB) utom rättegångskostnaderna avseende ansökan om intervention.
4)
PNB Banka, ECB och Republiken Lettland ska bära sina rättegångskostnader avseende ansökan om intervention.
Luxemburg den 12 mars 2021.
Justitiesekreterare
E. Coulon
Ordförande
A. Kornezov
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.
(
1
)	Endast de punkter i detta beslut som tribunalen anser ska publiceras återges.