62002O0075
DOMSTOLENS BESLUT (sjätte avdelningen)
28 mars 2003 (
*1
)
I mål C-75/02 P,
Territorio Histórico de Alava — Diputación Foral de Álava,
Territorio Histórico de Bizkaia — Diputación Forai de Bizkaia,
Territorio Histórico de Gipuzkoa — Diputación Foral de Gipuzkoa y Juntas Generales de Gipuzkoa
och
Comunidad Autónoma del País Vasco — Gobierno Vasco,
företrädda av R. Falcón y Tella, abogado,
klagande,
angående ett överklagande av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts (tredje avdelningen i utökad sammansättning) beslut av den 11 januari 2002 i mål T-77/01, Diputación Foral de Álava m.fl mot kommissionen (REG 2002, s. II-81) — i vilket förstainstansrätten slog fast att den talan om ogiltigförklaring som hade väckts mot kommissionens beslut 2001/168/EKSG av den 31 oktober 2000 om den spanska lagstiftningen om företagsbeskattning (EGT L 60, s. 57) inte kunde tas upp till sakprövning — i vilket klagandena yrkar att förstainstansrättens beslut skall upphävas,
i vilket den andra parten är
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av G. Rozet och J.L. Buendia Sierra, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden J.-P. Puissochet (referent) samt domarna C. Gulmann, F. Macken, N. Colneric och J.N. Cunha Rodrigues,
generaladvokat: A. Tizzano,
justitiesekreterare: R. Grass,
efter att ha hört generaladvokaten,
följande
Beslut
1
Territorio Histórico de Álava — Diputación Foral de Álava, Territorio Histórico de Bizkaia — Diputación Foral de Bizkaia, Territorio Histórico de Gipuzkoa — Diputación Foral de Gipuzkoa y Juntas Generales de Gipuzkoa och Comunidad Autónoma del País Vasco — Gobierno Vasco har, genom en skrivelse som inkom till domstolens kansli den 6 mars 2002, med tillämpning av artikel 49 i EKSG-stadgan för domstolen och artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat förstainstansrättens beslut av den 11 januari 2002 i mål T-77/01, Diputación Foral de Álava m.fl. mot kommissionen (REG 2002, s. II-81) (nedan kallat det överklagade beslutet), i vilket förstainstansrätten avvisade den talan om ogiltigförklaring som hade väckts mot kommissionens beslut 2001/168/EKSG av den 31 oktober 2000 om den spanska lagstiftningen om företagsbeskattning (EGT L 60, s. 57) (nedan kallat det omtvistade beslutet). I överklagandet har klagandena yrkat att förstainstansrättens beslut skall upphävas.
Tillämpliga bestämmelser
2
I artikel 230 fjärde stycket EG föreskrivs följande:
”Varje fysisk eller juridisk person får på samma villkor väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom.”
3
I artikel 33 första och andra styckena KS föreskrivs följande:
”Domstolen skall vara behörig att pröva ogiltighetstalan som väcks av någon av medlemsstaterna eller av rådet mot kommissionens beslut och rekommendationer rörande bristande behörighet, åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, åsidosättande av fördraget eller av någon bestämmelse som gäller dess tilllämpning eller rörande maktmissbruk. Domstolens prövning får dock inte innefatta en värdering av den genom ekonomiska sakförhållanden och omständigheter uppkomna situationen, som föranlett dessa beslut eller rekommendationer, om det inte hävdas att kommissionen gjort sig skyldig till maktmissbruk eller uppenbart åsidosatt fördragets bestämmelser eller någon bestämmelse som gäller dess tillämpning.
Företag eller sammanslutningar som avses i artikel 48 får på samma grunder föra talan mot beslut och rekommendationer som är riktade till dem eller mot allmänna beslut och rekommendationer som de anser innebär maktmissbruk gentemot dem.”
Bakgrund till tvisten
4
Territorio Histórico de Álava, Territorio Histórico de Bizkaia och Territorio Histórico de Gipuzkoa, vilka har behörighet att självständigt ta upp skatt, införde bestämmelserna om skatteavdrag vid exportverksamhet i artikel 34 i lag nr 43/1995 av den 27 december 1995 om företagsbeskattning (BOE nr 310 av den 28 december 1995) i den egna skattelagstiftningen. För Territorio Histórico de Álavas del handlar det om artikel 43 i Norma Foral nr 24/1996 av den 5 juli 1996(Boletín Oficial del Territorio Histórico de Álava nr 90 av den 9 augusti 1996), för Territorio Histórico de Bizkaias del om artikel 43 i Norma Foral nr 3/1996 av den 26 juni 1996(Boletín Oficial de Bizkaia nr 135 av den 11 juli 1996) och för Territorio Histórico de Gipuzkoas del om artikel 43 i Norma Foral nr 7/1996 av den 4 juli 1996(Boletín Oficial de Gipuzkoa nr 138 av den 17 juli 1996).
5
Kommissionen ansåg att skatteavdragen i fråga gynnade den lokala järn- och stålindustrin och informerade den spanska regeringen i en skrivelse av den 7 augusti 1997 om sitt beslut att inleda förfarandet i artikel 6.5 i kommissionens beslut nr 2496/96/EKSG av den 18 december 1996 om gemenskapsregler för statligt stöd till stålindustrin (EGT L 338, s. 42).
6
Kommissionen antog det omtvistade beslutet den 31 oktober 2000. Beslutet innehöll följande artiklar:
”Artikel 1
Allt stöd som Spanien beviljat i enlighet med
a)
artikel 34 i lag 43/1995 av den 27 december 1995 om företagsbeskattning,
b)
artikel 43 i Norma Foral nr 3/1996 av den 26 juni 1996 om företagsbeskattning i Diputación Foral de Bizkaia,
c)
artikel 43 i Norma Foral nr 7/1996 av den 4 juli 1996 om företagsbeskattning i Diputación Foral de Gipuzkoa, eller
d)
artikel 43 i Norma Foral nr 24/1996 av den 5 juli 1996 om företagsbeskattning i Diputación Foral de Álava,
till formån för stålföretag inom EKSG som är etablerade i Spanien, är oförenligt med den gemensamma marknaden för kol och stål.
Artikel 2
Spanien skall snarast vidta lämpliga åtgärder så att EKSG-stålföretag som är etablerade i Spanien inte gynnas av de stöd som avses i artikel 1.
...”
7
Sökandena i mål T-77/01 väckte, genom en ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 mars 2001, talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
8
Kommissionen gjorde, genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 2 juli 2001, med stöd av artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler gällande att talan inte kunde tas upp till sakprövning eftersom nämnda sökande, vilka utgör inomstatliga myndigheter, saknade behörighet att väcka talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
9
Samtidigt väckte Konungariket Spanien, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 29 december 2000 och som registrerades under nummer C-501/00, talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Genom beslut av den 13 juni 2001 gav domstolen sökandena i mål T-77/01 tillstånd att intervenera i tvisten till stöd för Konungariket Spaniens yrkanden.
Det överklagade beslutet
10
Förstainstansrätten biföll kommissionens yrkanden i det överklagade beslutet och avvisade talan samt förpliktade sökandena i målet att ersätta rättegångskostnaderna i förstainstansrätten.
11
I punkt 21 i det överklagade beslutet konstaterade förstainstansrätten inledningsvis att frågan huruvida en talan om ogiltigförklaring av ett beslut som antagits med stöd av EKSG-fördraget kan tas upp till sakprövning uteslutande skall bedömas mot bakgrund av bestämmelserna i detta fördrag.
12
I punkt 22 i det överklagade beslutet slog förstainstansrätten fast att frågan huruvida de skattemässiga åtgärderna omfattades av EKSG-fördragets tilllämpningsområde trots att de tillämpades på samma villkor på företag som bedriver verksamhet inom stålindustrin som på företag som inte hör till denna kategori, och således även frågan huruvida kommissionen gjorde sig skyldig till maktmissbruk genom att anta det omtvistade beslutet, hörde till bedömningen av målet i sak. Dessa frågor kunde därför inte föranleda att bedömningen av huruvida en talan om ogiltigförklaring av ett beslut, vilket antagits med stöd av EKSG-fördraget, kan tas upp till sakprövning skulle ske utifrån bestämmelserna i artikel 230 EG.
13
Förstainstansrätten erinrade till att börja med, i punkterna 23—27 i det överklagade beslutet, om att frågan huruvida en talan om ogiltigförklaring av ett beslut som antagits med stöd av EKSG-fördraget kan tas upp till sakprövning regleras i artikel 33 KS. I första stycket i denna artikel stadgas att endast rådet och medlemsstaterna har behörighet att väcka talan vid gemenskapsdomstolarna. Inomstatliga myndigheter saknar talerätt. Förstainstansrätten underströk att domstolen tillämpar denna regel strikt (beslut av den 21 mars 1997 i mål C-95/97, Region wallonne mot kommissionen, REG 1997, s. I-1787, punkt 6, och av den 1 oktober 1997 i mål C-180/97, Regione Toscana mot kommissionen, REG 1997, s. I-5245, punkt 6).
14
Vidare erinrade förstainstansrätten i punkterna 28—31 i det överklagade beslutet om att, förutom de parter som avses i artikel 33 första stycket KS, endast företag eller sammanslutningar av företag har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring enligt artikel 33 andra stycket KS. Förstainstansrätten hänvisade till domstolens rättspraxis enligt vilken artikel 33 KS skall tolkas restriktivt (dom av den 11 juli 1984 i mål 222/83, Commune de Differdange m.fl. mot kommissionen, REG 1984, s. 2889, punkt 8).
15
I punkterna 32—34 i det överklagade beslutet gjorde förstainstansrätten i andra hand gällande att sökandena i målet inte hade lagt fram några argument som styrkte att det var nödvändigt att ta upp talan till prövning för att säkerställa en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten eller för att garantera den institutionella jämvikt som slagits fast i EKSG-fördraget.
16
Avslutningsvis underkände förstainstansrätten, i punkterna 35—39 i det överklagade beslutet, argumentet rörande principen om ett verksamt rättsligt skydd. Förstainstansrätten konstaterade nämligen att artikel 33 KS visserligen är restriktivare än artikel 230 EG. Detta kompenseras emellertid av att systemet för intervention inom ramen för en talan, vilken väckts med stöd av EKSG-fördraget, är flexiblare än motsvarande system när talan grundas på EG-fördraget. Förstainstansrätten underströk att sökandena i målet hade fått tillstånd att intervenera i mål C-501/00, i vilket Konungariket Spanien hade väckt talan mot det omtvistade beslutet.
Överklagandet
17
Klagandena har med stöd av tre grunder yrkat att domstolen skall
—
upphäva det överklagade beslutet och fastställa att talan vid förstainstansrätten kan tas upp till sakprövning,
—
återförvisa målet till förstainstansrätten och anmoda denna att avgöra målet i sak, dock med förbehållet att den kan vilandeförklara målet i avvaktan på domstolens dom i målet Spanien mot kommissionen (C-501/00), och
—
förplikta kommissionen att bära rättegångskostnaderna i både första och andra instans.
18
Kommissionen har yrkat att domstolen skall ogilla överklagandet och förplikta klagandena att bära rättegångskostnaderna.
19
Om det är uppenbart att överklagandet inte kan tas upp till prövning eller om det är uppenbart ogrundat, kan domstolen, enligt artikel 119 i domstolens rättegångsregler, vid varje tidpunkt avvisa eller ogilla överklagandet genom motiverat beslut, utan att inleda det muntliga förfarandet.
Den första grunden
20
Som första grund har klagandena gjort gällande att förstainstansrätten skulle ha kontrollerat om det omtvistade beslutet, såsom klagandena har hävdat, borde ha antagits med stöd av EG-fördraget i stället för med stöd av EKSG-fördraget innan den fattade beslut om att klagandena saknade talerätt enligt artikel 230 EG. Om förstainstansrättens resonemang i punkterna 20 och 21 i det överklagade beslutet godtogs skulle kommissionen, enligt klagandena, kunna beröva inomstatliga myndigheter deras talerätt genom att anta beslut med stöd av EKSG-fördraget trots att dessa borde ha antagits med stöd av EG-fördraget.
21
Domstolen konstaterar att även om klagandenas resonemang anses ha relevans för målet framgår det klart och tydligt av det omtvistade beslutet att detta endast rör stöd som klagandena har beviljat ”till förmån för stålföretag inom EKSG som är etablerade i Spanien”. Därmed kunde beslutet endast antas med stöd av EKSG-fördraget, varför frågan huruvida talan kan tas upp till sakprövning skall bedömas med utgångspunkt i detta fördrag, i synnerhet dess artikel 33.
22
Därmed kan överklagandet inte vinna bifall på den grunden att förstainstansrätten borde ha prövat huruvida talan kunde tas upp till sakprövning med stöd av artikel 230 EG.
Den andra grunden
23
Som andra grund har klagandena gjort gällande att artikel 33 KS inte skall tolkas bokstavligen. Detta gäller i synnerhet det andra stycket i nämnda artikel. Enligt klagandena skall artikeln tolkas mot bakgrund av sitt sammanhang.
24
Artikel 33 KS skall enligt klaganden tolkas mot bakgrund av EG- och EKSG-fördragen samt, i synnerhet, artikel 230 fjärde stycket EG. I sistnämnda lagrum ges varje person som direkt eller personligen berörs av ett beslut som inte är riktat till honom rätt att väcka talan mot detsamma. Enligt klagandena beror inskränkningarna i artikel 33 andra stycket KS uteslutande på att lagstiftaren inte förutsåg att andra än företag som producerar kol eller stål kunde beröras av en rättsakt som antagits med stöd av detta fördrag.
25
Klagandena har dessutom gjort gällande att uttrycket ”företag” i artikel 33 andra stycket KS inte skall tolkas bokstavligen. Det är nämligen i första hand fråga om en ekonomisk term, och inte en juridisk sådan. Enligt klagandena avses ”fysiska och juridiska personer som utövar näringsverksamhet eller som befinner sig i en jämförbar situation”. De regionala och lokala myndigheter som har antagit bestämmelser vilka kommissionen genom beslut har klassificerat som stöd befinner sig enligt klagandena i en med stödmottagaren jämförbar situation. Med anledning av detta, och med tanke på att dessa myndigheter är direkt och personligen berörda, har de talerätt mot beslutet.
26
Kommissionen har invänt att en jämförelse mellan artikel 33 andra stycket KS och artikel 230 fjärde stycket EG klart och tydligt visar att frågan om vem som har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring har hanterats på olika sätt i de båda artiklarna. Därmed är det inte möjligt att genom dynamisk tolkning tillskriva någon av dessa bestämmelser det system som föreskrivs i den andra bestämmelsen.
27
Domstolen anser, till skillnad från klagandena, inte att det är möjligt att avvika från den bokstavliga lydelsen av artikel 33 andra stycket KS. Det är nämligen troligt att upphovsmännen till det fördrag som undertecknades den 25 mars 1957 i Rom kände till EKSG-fördraget, vilket undertecknades sex år tidigare, och i synnerhet innehållet i och räckvidden av artikel 33 KS, och avsiktligen gav bestämmelserna i artikel 173 i EEG-fördraget en annan räckvidd (sedermera artikel 173 EG-fördraget i ändrad lydelse, nu artikel 230 EG i ändrad lydelse). Domstolen har genomgående bedömt att artikel 33 KS innehåller en uttömmande uppräkning av de rättssubjekt som har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring (domen i det ovannämnda målet Commune de Differdange m.fl. mot kommissionen, punkt 8).
28
Därmed kan överklagandet inte vinna bifall på den grunden att artikel 33 andra stycket KS har tolkats felaktigt.
Den tredje grunden
29
Som tredje grund har klagandena gjort gällande att talan i vilket fall som helst borde ha tagits upp till sakprövning med stöd av principen om ett verksamt rättsligt skydd. Klagandena anser att det med beaktande av denna princip inte är tillräckligt att de ges rätt att intervenera i ett mål som en medlemsstat har tagit initiativ till. Detta beror på att medlemsstaten kan fatta beslut om att inte väcka talan, eller, om den väljer att väcka talan, besluta sig för att inte åberopa argument som den regionala myndigheten anser har relevans eller återkalla sin talan.
30
Klagandena har också gjort gällande att även om iakttagandet av principen om ett verksamt rättsligt skydd inte förutsätter att samtliga personer i samtliga fall skall ha talerätt vid förstainstansrätten, är det med beaktande av principen nödvändigt att en mekanism inrättas vilken säkerställer en effektiv prövning. Detta gäller såväl internt som externt. I förevarande fall saknar emellertid klagandena möjlighet att få till stånd en sådan prövning.
31
Kommissionen har hävdat att det visserligen är riktigt att inomstatliga myndigheter enligt artikel 33 andra stycket KS saknar rätt att väcka talan mot beslut som kommissionen antagit med stöd av EKSG-fördraget. Detta innebär emellertid inte att dessa myndigheter helt saknar rättsligt skydd. Mekanismer för intern samordning, bland annat spanska sådana, gör det nämligen möjligt för regionala myndigheter att göra sina åsikter hörda när meningsskiljaktigheter föreligger mellan myndigheten och medlemsstatens regering.
32
Som förstainstansrätten helt riktigt påpekade i det överklagade beslutet kompenseras inskränkningarna i artikel 33 andra stycket KS av ett flexibelt system för intervention. I artikel 34 i EKSG-stadgan för domstolen ges varje fysisk eller juridisk person, och därmed inomstatliga myndigheter, rätt att intervenera inom ramen för en talan om ogiltigförklaring som väckts av en medlemsstat mot ett beslut som antagits med stöd av EKSG-fördraget, under förutsättning att personen/myndigheten har ett befogat intresse av utgången av tvisten. Precis som förstainstansrätten konstaterade tilläts klagandena intervenera inom ramen för den talan om ogiltigförklaring som Konungariket Spanien har väckt mot det omtvistade beslutet vid domstolen (mål C-501/00).
33
I motsats till vad klagandena har gjort gällande gavs de genom detta förfarande ett effektivt rättsligt skydd.
34
Den omständigheten att villkoren för väckande av talan vid gemenskapens domstolar skall tolkas mot bakgrund av rätten till ett verksamt rättsligt skydd innebär emellertid inte att rättstillämparen kan bortse från ett villkor som har kommit till uttryck i EKSG-fördraget utan att överskrida gränserna för sin behörighet enligt fördraget (se, för ett liknande resonemang, domen av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, REG 2002, s. I-6677, punkt 44).
35
Av det ovan anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall på den grunden att principen om ett verksamt rättsligt skydd har åsidosatts.
36
Under dessa omständigheter skall överklagandet ogillas såsom varande uppenbart ogrundat.
Rättegångskostnader
37
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, vilken är tillämplig på överklaganden av förstainstansrättens avgöranden enligt artikel 118, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att klagandena skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klagandena har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
På dessa grunder fattar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
följande beslut:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava, Territorio Histórico de Bizkaia - Diputación Forai de Bizkaia, Territorio Histórico de Gipuzkoa - Diputación Foral de Gipuzkoa y Juntas Generales de Gipuzkoa och Comunidad Autónoma del País Vasco - Gobierno Vasco skall ersätta rättegångskostnaderna.
Luxemburg den 28 mars 2003.
R. Grass
Justitiesekreterare
J.-P. Puissochet
Ordförande på sjätte avdelningen
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.