62022TJ0371_RES
Lieta T‑371/22
Marco Montanari
pret
EUCAP Sahel Niger
Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2024. gada 17. jūlija spriedums
Kopējā ārpolitika un drošības politika – Misija EUCAP Sahel‑Niger – Norīkotie valsts darbinieki – Psiholoģiska vardarbība – Prasības par kaitējuma atlīdzību noraidīšana – Atcelšanas prasība – Intereses celt prasību neesamība – Nepieņemamība – Ārpuslīgumiskā atbildība – Tiesības uz cieņu – Pamattiesību hartas 1. un 31. pants – Mediācijas process – Ombuda ziņojuma nepaziņošana – Ombuda ieteikumu neīstenošana – Tiesības uz labu pārvaldību – Pamattiesību hartas 41. pants – Rūpības pienākums – Morālais kaitējums – Mantiskais kaitējums – Cēloņsakarība
Kopējā ārpolitika un drošības politika – Savienības tiesas kompetence – Akti, ko Eiropas Savienības civilā misija pieņēmusi personāla vadības jomā – Akti, kuri attiecas uz dalībvalstu norīkotiem darbiniekiem – Akti, kuru mērķis ir apmierināt misijas vajadzības operāciju norises vietā – Ietveršana
(LES 19. panta 1. punkts; LESD 263. un 268. pants, un 340. panta otrā daļa; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants; Padomes Lēmuma 2012/392/KĀDP 7. panta 1. un 2. punkts)
(skat. 44.–49. punktu)
Prasība par zaudējumu atlīdzību – Neatkarība no atcelšanas prasības – Robežas – Prasība, kuras mērķis ir panākt tādu pašu rezultātu kā atcelšanas prasībai – Nepieņemamība
(LESD 263. un 268. pants, un 340. panta otrā daļa)
(skat. 61.–63. punktu)
Prasība par zaudējumu atlīdzību – Priekšmets – Prasība atlīdzināt zaudējumus, par kuriem atbildētāja iestāde vai struktūra nav vainojama – Nepieņemamība
(LESD 268. pants)
(skat. 70. punktu)
Prasība par zaudējumu atlīdzību – Neatkarība no atcelšanas prasības – Robežas – Prasība, kuras mērķis ir panākt, ka tiek atlīdzināts kaitējums, kas nodarīts ar galīgo lēmumu, ar ko ir atteikts uzsākt administratīvo izmeklēšanu par psiholoģisko vardarbību – Prasība par kaitējuma atlīdzību, kas nav vērsta uz to, lai atsauktu, atceltu vai grozītu šo galīgo lēmumu – Prasības par kaitējuma atlīdzību novēlotības neesamība
(LESD 263. un 268. pants, un 340. panta otrā daļa)
(skat. 91.–98. punktu)
Prasība par zaudējumu atlīdzību – Ārpuslīgumiskā atbildība – Noilguma termiņš – Noilgums, kas nav absolūts šķērslis tiesas procesam
(LESD 268. pants, Tiesas statūtu 46. pants un 53. panta pirmā daļa)
(skat. 105. punktu)
Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Pietiekami būtisks tiesību normas, kas piešķir privātpersonām tiesības, pārkāpums – Nosacījums, kas nav nepieciešams Eiropas Savienības civilo misiju darbinieku tiesvedībās – Apjoms – Piemērojamība misijā dalībvalstu norīkotajiem valsts darbiniekiem
(LESD 268. un 270. pants un 340. panta otrā daļa, Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
(skat. 113.–118. un 225. punktu)
Kopējā ārpolitika un drošības politika – Eiropas Savienības civilās misijas – Personāls – Prasība Savienības tiesā – Prasība, ko cēlis norīkotais valsts darbinieks – Atsevišķu Civildienesta noteikumu normu piemērojamība – Pieļaujamība – Nosacījums – Attiecīgais darbinieks, kurš, pildot savus pienākumus operāciju norises vietā, atrodas situācijā, kas ir salīdzināma ar iestāžu norīkoto darbinieku, uz kuriem attiecas Civildienesta noteikumi, situāciju
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pants; Civildienesta noteikumu 12.a pants; Padomes Lēmums 2012/392/KĀDP)
(skat. 123.–129. un 224. punktu)
Kopējā ārpolitika un drošības politika – Eiropas Savienības civilās misijas – Personāls – Atteikšanās veikt administratīvu izmeklēšanu pēc darbinieka sūdzībām par psiholoģisko vardarbību – Pārbaude tiesā – Apjoms – Pienākums ņemt vērā visus atbilstošos faktiskos apstākļus
(Padomes Lēmums 2012/392/KĀDP)
(skat. 136. punktu)
Kopējā ārpolitika un drošības politika – Eiropas Savienības civilās misijas – Personāls – Administrācijas pienākums sniegt palīdzību – Apjoms – Administrācijas pienākums izskatīt lūgumus sniegt palīdzību psiholoģiskās vardarbības sakarā un informēt lūguma iesniedzēju par viņa lūguma iznākumu – Apjoms – Sākotnējo pierādījumu iesniegšana – Prasītāja paustā lūguma sākt administratīvās izmeklēšanas noraidīšana – Pienākuma sniegt palīdzību pārkāpums
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 1. pants un 31. panta 1. punkts; Civildienesta noteikumu 12.a un 24. pants; Padomes Lēmuma 2012/392/KĀDP 6. panta 2. un 3. punkts)
(skat. 137.–141., 152., 159., 160., 178.–179., 194.–200., 214.–217., 219., 223., 231. un 267.–269. punktu)
Kopējā ārpolitika un drošības politika – Eiropas Savienības civilās misijas – Personāls – Lūgums sniegt palīdzību saistībā ar apgalvoto psiholoģisko vardarbību – Labas pārvaldības princips – Apjoms – Lēmums atteikties uzsākt administratīvo izmeklēšanu pēc ombuda ziņojuma – Ombuda konstatējumu un ieteikuma nepaziņošana sūdzības iesniedzējam – Tiesību tikt uzklausītam pārkāpums
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkts)
(skat. 251.–261. punktu)
Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Cēloņsakarība – Morālais kaitējums, ko radījusi Eiropas Savienības civilās misijas atteikšanās veikt administratīvu izmeklēšanu pēc darbinieka sūdzībām par psiholoģisko vardarbību – Lēmums, kurā nav izpildīts pienākums sniegt palīdzību un ir pārkāptas tiesības uz labu pārvaldību – Cēloņsakarības esamība – Robežas – Kaitējums, ko daļēji radījusi darbinieka nolaidīgā rīcība – Konfliktsituācija starp misiju un šo darbinieku, kurā daļēji vainojams darbinieks
(LESD 340. panta otrā daļa)
(skat. 286.–290. un 310.–320. punktu)
Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Kaitējums – Cietušās personas pienākums pierādīt pienācīgu rūpību, lai mazinātu kaitējuma apmēru
(LESD 340. panta otrā daļa)
(skat. 301. un 302. punktu)
Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Cēloņsakarība – Eiropas Savienības civilās misijas darbinieka finansiāls kaitējums, ko radījusi viņa atkāpšanās no amata – Misijas lēmums par atteikšanos veikt administratīvu izmeklēšanu pēc darbinieka sūdzībām par psiholoģisko vardarbību – Kaitējuma galvenais iemesls, kas nav misijas darbības – Cēloņsakarības neesamība šajā lietā aplūkotajā situācijā
(LESD 340. panta otrā daļa)
(skat. 303.–308. punktu)
Kopsavilkums
Daļēji apmierinādama prasību par ārpuslīgumisko atbildību, ko cēlis M. Montanari – bijušais norīkotais valsts darbinieks Eiropas Savienības kopējās drošības un aizsardzības politikas misijā Nigērā (turpmāk tekstā – “Misija”), Vispārējā tiesa pirmo reizi lemj par to, vai šī Misija ir vainojama sava civilā operāciju komandiera (COK), kurš hierarhiski ir piesaistīts Eiropas Ārējās darbības dienestam (EĀDD), rīcībā.
2015. gada aprīlī Itālijas valdība norīkoja prasītāju darbā Misijā politiskā padomnieka amatā.
2017. gada martā viņš iesniedza pirmo sūdzību par vardarbību pret Misijas darbinieku, kurš atbildīgs par presi un sabiedrības informēšanu, pēc tam otru sūdzību pret viņu, kā arī pret Misijas vadītāju par nelojālu izturēšanos pret Misijas pilnvarām un par rupju nolaidību, kas apdraud rūpības pienākumu.
2017. gada jūlijā prasītājs lūdza COK uzsākt izmeklēšanu par vardarbību pret Misijas vadītāju un viņa vietnieku. Tajā pašā dienā Misijas vadītājs nosūtīja prasītājam brīdinājumu tādēļ, ka prasītājs nebija pret viņu izturējies ar cieņu sanāksmē. Pēc COK iniciatīvas ombuds, kuram bija uzdots pārbaudīt situāciju uz vietas, sniedza ziņojumu.
2017. gada novembrī Misijas vadītājs noraidīja prasītāja lūgumu par neattaisnotas prombūtnes no darba attaisnošanu un nosūtīja viņam otro brīdinājumu. Tad prasītājs atkārtoja COK savu lūgumu uzsākt izmeklēšanu par vardarbību no Misijas vadītāja un viņa vietnieka puses.
Ar 2018. gada 10. aprīļa lēmumu COK galīgi noraidīja prasītāja iesniegto lūgumu uzsākt administratīvo izmeklēšanu.
Šajā saistībā prasītājs vērsās Vispārējā tiesā, pirmkārt, ar prasību atcelt Misijas lēmumu, ar ko noraidīta viņa prasība par tā mantiskā, fiziskā un morālā kaitējuma atlīdzību, kādu esot radījusi psiholoģiskā vardarbība, tiesību uz labu pārvaldību pārkāpums un rūpības pienākuma neizpilde, un, otrkārt, ar prasību par zaudējumu atlīdzību.
Vispārējās tiesas vērtējums
Iesākumā attiecībā uz savu kompetenci Vispārējā tiesa atgādina, ka ar Lēmumu 2012/392 (
1
) Misija tika izveidota, lai atbalstītu Nigēras drošības spēku spēju veidošanu saistībā ar terorisma un organizētās noziedzības apkarošanu. Tās personālu galvenokārt veido darbinieki, kurus norīkojušas dalībvalstis, Savienības iestādes un Eiropas Ārējās darbības dienests (EĀDD) (
2
). Protams, Lēmuma 2012/392 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka attiecīgi dalībvalsts, Savienības iestāde vai EĀDD ir atbildīgs par to prasību izskatīšanu, kas saistītas ar norīkojumu darbā, kā arī par lietas ierosināšanu pret attiecīgo darbinieku.
Tomēr, pirmkārt, kā izriet no judikatūras, kas pieņemta attiecībā uz tiesību normām, kuras reglamentē citu kopējās ārpolitikas un drošības politikas misiju darbību un ir formulētas līdzīgā tekstā kā Lēmuma 2012/392 normas, attiecībā uz dalībvalstu norīkotiem darbiniekiem un Savienības iestāžu norīkotiem darbiniekiem piemērojami vieni un tie paši noteikumi par viņu pienākumu izpildi operāciju norises vietā, Savienības tiesu kompetencē ir pārbaudīt personāla vadības aktu, kuri attiecas uz dalībvalstu norīkotiem darbiniekiem un kuru mērķis ir apmierināt šo misiju vajadzības operāciju norises vietā, likumību.
Otrkārt, prasītājs izvirza jautājumu par to personāla vadības aktu likumību, kuri attiecas uz operācijām operāciju norises vietā, nevis jautājumus, kas saistīti ar norīkojumu darbā, Lēmuma 2012/392 7. panta 2. punkta izpratnē. Tādēļ Misijas izvirzītā iebilde par kompetences neesamību tiek noraidīta.
Turpinājumā Vispārējā tiesa izskata dažādās iebildes par nepieņemamību.
Tādējādi tā cita starpā atgādina, ka atcelšanas prasība, ko ir cēlusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šādai personai ir interese, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts. Šāda interese nozīmē, ka pašai minētā akta atcelšanai var būt tiesiskas sekas un tādējādi prasības rezultātā var rasties priekšrocības lietas dalībniekam, kurš to ir cēlis. Turklāt sava interese celt prasību ir jāpierāda prasītājam.
Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība par zaudējumu atlīdzību, kas balstīta uz LESD 340. panta otro daļu, ir izveidota kā autonoms tiesību aizsardzības līdzeklis. Prasījumu, ar kuriem tiek lūgts vai nu atcelt Savienības iestādes, struktūras vai organizācijas atteikumu atzīt tiesības uz zaudējumu atlīdzību, uz kurām prasītājs atsaucas saskaņā ar LESD 268. un 340. pantu, vai arī Vispārējai tiesai konstatēt, ka attiecīgajai iestādei, struktūrai vai organizācijai ir pienākums atzīt šādu tiesību pastāvēšanu, mērķis ir panākt, ka tiek konstatēts, ka attiecīgajai iestādei, struktūrai vai organizācijai ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, un šie prasījumi ir jānoraida kā nepieņemami, jo prasītājs principā nepamato nekādu interesi papildus savai prasībai atlīdzināt zaudējumus izvirzīt šādus prasījumus.
Šajā gadījumā Vispārējā tiesa prasītāja atcelšanas prasījumus noraida kā nepieņemamus, uzskatīdama, ka prasītājs nav pamatojis nekādu interesi papildus saviem prasījumiem par kaitējuma atlīdzību lūgt arī atcelt Misijas lēmumu, ar ko noraidīta viņa trešā prasība par kaitējuma atlīdzību.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa citu pēc citas noraida Misijas izvirzītās iebildes par nepieņemamību.
Tādējādi, pirmām kārtām, Vispārējā tiesa konstatē, ka darbības, ko prasītājs pārmet Misijai (it īpaši prasītāja izslēgšana no atsevišķām sanāksmēm un viņam nosūtītais brīdinājums) un pienākumu neizpildes gadījumi, kuros prasītājs vaino Misiju (it īpaši tas, ka viņa sūdzības un paziņojumi nav izskatīti saprātīgā termiņā), ir saistīti attiecīgi ar Misijas vadītāja un COK viņiem ar Lēmumu 2012/392 piešķirto prerogatīvu īstenošanu un tātad – ar Misijas veikto [COK] pilnvaru īstenošanu, par ko tā ir jāuzskata par atbildīgu saskaņā ar minētā lēmuma 13. panta 4. punktu.
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa uzsver, ka, ja prasība par zaudējumu atlīdzību patiesībā ir vērsta uz to, lai atceltu, atsauktu vai grozītu individuālu lēmumu, kas ir kļuvis galīgs, un ja tās apmierināšanas gadījumā šīs prasības rezultātā tiek atceltas visas šī lēmuma tiesiskās sekas vai daļa no tām, šī prasība par zaudējumu atlīdzību jāatzīst par nepieņemamu. Tāpat kā nepieņemama jānoraida prasība par zaudējumu atlīdzību, kas formulēta kā rīkojums un kuras mērķis ir panākt nevis to zaudējumu atlīdzību, kas radušies prettiesiskās darbības vai bezdarbības dēļ, bet gan apstrīdētā akta grozīšanu.
Šajā gadījumā no prasītāja iesniegtajiem procesuālajiem rakstiem neizriet, ka viņš lūgtu iepriekšējā stāvokļa atjaunošanu, par kuru Misijai būtu jāuzsāk iepriekšēja vai disciplināra izmeklēšana attiecībā pret Misijas vadītāju un viņa vietnieku, kas būtu līdzvērtīgi lūgumam atcelt 2018. gada 10. aprīļa lēmumu. Tātad šī individuālā lēmuma galīgais raksturs nevar būt šķērslis prasības pieņemamībai.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa konstatē, ka iebilde par nepieņemamību, ko izvirzījusi Misija un kas balstīta uz piecu vai četru gadu noilguma termiņu, nav papildināta ar pietiekamiem precizējumiem, lai izvērtētu tās pamatotību.
Būtībā Vispārējā tiesa vispirms atgādina, ka Savienības ārpuslīgumiskā atbildība var iestāties tikai tad, ja persona, kura uzskata, ka tai ir nodarīts kaitējums, pierāda, ka pastāv pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru privātpersonām tiek piešķirtas tiesības. Tomēr, tā kā tad, kad tā rīkojas kā darba devējs, Savienībai ir pastiprināta atbildība, ar prettiesiskuma konstatēšanu pietiek, lai uzskatītu, ka ir izpildīts pirmais no trim nosacījumiem, kas nepieciešami, lai iestātos Savienības atbildība par tās ierēdņiem un darbiniekiem nodarītajiem zaudējumiem Eiropas civildienesta tiesību pārkāpuma dēļ, un nav jāpierāda, ka pastāv “pietiekami būtisks” tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru privātpersonām tiek piešķirtas tiesības. Lai gan uz Misijā dalībvalstu norīkotajiem valsts darbiniekiem neattiecas Civildienesta noteikumi, tomēr uz viņiem attiecas tie paši noteikumi, kas piemērojami darbiniekiem, ko norīko Savienības iestādes un kuru situāciju reglamentē Civildienesta noteikumi, attiecībā uz viņu pienākumu izpildi operāciju norises vietā. Līdz ar to ir pietiekami tikai konstatēt prettiesiskumu, lai uzskatītu, ka ir izpildīts pirmais no trim Savienības atbildības iestāšanās nosacījumiem par kaitējumu, kas nodarīts valsts darbiniekam, kurš norīkots Misijā, viņam pildot savus pienākumus operāciju norises vietā.
Šajā saistībā, secīgi aplūkojot pārkāpumus, uz kuriem prasītājs ir norādījis, Vispārējā tiesa uzskata, pirmām kārtām, ka prasītājs var pamatoti apgalvot, ka, neveikdama administratīvu izmeklēšanu pēc viņa apgalvojumiem par psiholoģisku vardarbību, Misija ir pārkāpusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 1. pantu un 31. panta 1. punktu, kā arī Civildienesta noteikumu 12.a pantu.
Lai nonāktu pie šāda secinājuma, vispirms attiecībā uz Civildienesta noteikumu normu un it īpaši to 12.a panta 3. punkta, kurā ir definēta psiholoģiska vardarbība, piemērojamību Vispārējā tiesa norāda, ka atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam tai pēc analoģijas jāpiemēro prasītāja situācijai Civildienesta noteikumu normas par psiholoģisko vardarbību un ierēdņu, pagaidu darbinieku vai līgumdarbinieku ar amatu saistīto aizsardzību, kā arī judikatūra, kas pieņemta, pamatojoties uz šīm normām. Proti, atšķirība starp dalībvalstu Misijā norīkoto darbinieku situāciju un iestāžu norīkoto darbinieku situāciju nevar objektīvi attaisnot to, ka uz pirmajiem minētajiem darbiniekiem, kad viņi pilda savus pienākumus operāciju norises vietā un tādējādi nonāk situācijā, kas ir salīdzināma ar otro minēto darbinieku situāciju, neattiecas tāda paša līmeņa aizsardzība un tādi paši noteikumi par aizsardzību pret psiholoģisko vardarbību.
Turpinot, Vispārējā tiesa atgādina, ka, ja ir iesniegts lūgums sniegt palīdzību un ja tam ir pievienoti pietiekami sākotnējie pierādījumi par norādītajiem faktiem, attiecīgajai iestādei (
3
) ātri un ar apstākļiem atbilstošu rūpību ir attiecīgi jāreaģē. Tai jāveic atbilstoši pasākumi, tostarp administratīva izmeklēšana, lai, sadarbojoties ar sūdzības iesniedzēju, konstatētu tās pamatā esošos faktus un, ņemot vērā izmeklēšanas rezultātus, veiktu nepieciešamos pasākumus, piemēram, disciplinārlietas ierosināšanu pret attiecīgo personu, ja administrācija administratīvās izmeklēšanas noslēgumā secina, ka psiholoģiska vardarbība pastāv.
Šajā gadījumā, pirmkārt, Vispārējā tiesa uzskata, ka Misijas vadītāja 2017. gada maijā pieņemtais lēmums izslēgt prasītāju no militārā personāla sanāksmēm, aplūkojot to atsevišķi, nevar tikt uzskatīts par psiholoģiskās vardarbības pret prasītāju netiešu pierādījumu. Proti, atbilstoši Lēmuma 2012/392 6. panta 2. un 3. punktam Misijas vadītājs īsteno vadību un kontroli pār darbiniekiem, komandām un vienībām, ko nodrošina nosūtītājas valstis, un dod norādījumus visam Misijas personālam, nodrošinot Misijas koordināciju un vadību ikdienā. Turklāt administrācijai piemīt plaša rīcības brīvība dienesta organizēšanas jomā.
Otrkārt, Vispārējā tiesa norāda, ka, tā kā Misija nav pamatojusi pirmā brīdinājuma novēloto izteikšanu gan attiecībā uz Uzvedības kodeksa 11. pantā paredzēto termiņu (
4
), gan attiecībā uz to faktu senumu, kuri ir šī brīdinājuma pamatā, un tā kā nav norāžu par precīzo datumu, kurā Misijas vadītājs uzzināja par prasītāja 2017. gada jūlijā sniegto paziņojumu, šī paziņojuma paziņošana mazāk nekā stundu pēc tā sniegšanas var tikt uzskatīta par pārmērīgu vai kritizējamu. Proti, šo paziņošanu var interpretēt tādējādi, ka tās mērķis ir sodīt prasītāju par minēto paziņojumu, kas ir pretrunā Uzvedības kodeksa 7. pantā paredzētajām prasībām (
5
), un tātad, aplūkojot atsevišķi, šī paziņošana ir netiešs psiholoģiskās vardarbības pierādījums.
Treškārt, ņemot vērā īpašos apstākļus, kādos tas tika pieņemts, Misijas Cilvēkresursu dienesta (turpmāk tekstā – “Cilvēkresursu dienests”) lēmums atsākt prasītāja novērtējuma procedūru 2017. gada 27. jūlijā – jau nākamajā dienā pēc ombuda došanās projām, nesagaidot viņa secinājumus, un vairāk nekā deviņus mēnešus pirms prasītāja norīkojuma darbā termiņa beigām – ir pārmērīgs vai kritizējams.
Proti, Misija nav pamatojusi iemeslus, kuru dēļ Cilvēkresursu dienests šo administratīvo darbību ierosināja minētajā dienā, lai gan no OPLAN IX pielikuma par cilvēkresursiem 7. panta (
6
) izriet, ka to darbinieku novērtēšanas procedūrai, kuri vēlas lūgt sava norīkojuma darbā Misijā pagarinājumu, jānotiek, kad viņi ir iesnieguši atbilstošu lūgumu, vēlākais, trīs mēnešus pirms norīkojuma darbā beigām. Turklāt pienākums rīkoties piesardzīgi bija piemērojams saskaņā ar Hartas 41. pantā nostiprināto labas pārvaldības principu un pamatojoties uz Uzvedības kodeksa 7. pantu, pēc iepriekš minētā paziņojuma.
Tātad šāda atsākšana var tikt interpretēta tādējādi, ka tās mērķis ir atstādināt prasītāju no Misijas viņa norīkojuma darbā termiņa beigās, negaidot ombuda priekšlikumus, tādējādi šis lēmums, aplūkojot to atsevišķi, ir netiešs psiholoģiskās vardarbības pierādījums.
Visbeidzot, tas, ka Cilvēkresursu dienests 2017. gada jūlija beigās nosūtīja prasītājam atjauninātu viņa atvaļinājumu aprēķinu, aplūkojot to atsevišķi, nevar tikt uzskatīts par pārmērīgu vai kritizējamu darbību, kas varētu veidot netiešu pierādījumu par psiholoģisko vardarbību pret viņu. Proti, neskarot pienākumu ievērot pienācīgu rūpību un it īpaši piesardzības pienākumu, kas Misijai ir saistošs, kamēr tiek gaidīti ombuda secinājumi, nedz Hartas 1. un 31. pants, nedz Civildienesta noteikumu 12.a pants un – šajā lietā – nedz OPLAN IX pielikuma un Uzvedības kodeksa normas neuzlika Misijai pienākumu atbrīvot prasītāju no Misijas cilvēkresursu vadības procedūrām tādēļ vien, ka viņš attiecībā pret Misijas vadītāju un viņa vietnieku bija sniedzis paziņojumus par psiholoģisko vardarbību.
Turklāt Vispārējā tiesa norāda, ka vispārējo darba vidi, kurā iestājās prasītāja norādītie fakti, raksturoja Misijas vadītāja nodoms šķirties no prasītāja, tomēr neīstenojot OPLAN IX pielikuma 8. pantā paredzēto procedūru, kuras mērķis ir izbeigt norīkojumu darbā pirms šī norīkojuma termiņa beigām.
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa uzskata, ka prasītājam ir pamats apgalvot, ka Misija ir pārkāpusi tiesības uz labu pārvaldību.
Šajā ziņā tā atgādina, ka tiesvedībās vardarbības jomā, kurās ir iesaistīti Savienības ierēdņi vai darbinieki, personai, kas iesniegusi sūdzību par vardarbību ir tiesības – lai varētu lietderīgi iesniegt savus apsvērumus attiecīgajai iestādei, pirms tā pieņem lēmumu, – uz to, lai tai vismaz kopsavilkuma veidā tiktu paziņoti vardarbībā apsūdzētās personas un dažādo izmeklēšanas procedūrā uzklausīto liecinieku paziņojumi, un attiecīgajā gadījumā šis kopsavilkums ir jānosūta, ievērojot konfidencialitātes principu. Tā tas ir, ciktāl šie paziņojumi ir izmantoti ziņojumā, kuru ir izdevusi iestāde, kas pieņēmusi lēmumu atstāt bez tālākas virzības sūdzību, un kurā ir sniegti ieteikumi, saistībā ar kuriem šī iestāde ir pamatojusi savu lēmumu.
Šajā lietā tā kā COK 2018. gada aprīlī noraidīja prasītāja iesniegto lūgumu uzsākt administratīvo izmeklēšanu, pamatodamies uz ombuda 2017. gada jūlija beigās sniegto ziņojumu un ņemdams vērā šajā ziņojumā ietverto ieteikumu, viņam bija jānodrošina prasītāja tiesību tikt uzklausītam ievērošana, dodot prasītājam iespēju izteikt apsvērumus par šo ziņojumu un, iespējams, sniegt papildu informāciju, pirms COK pieņēma šo lēmumu. Proti, prasītāja uzklausīšanas rezultātā COK varēja izdarīt atšķirīgu secinājumu, proti, pieņemt lēmumu par administratīvas izmeklēšanas veikšanu.
Atzinusi, ka prasītājs ir pierādījis, ka pastāv tieša un droši zināma cēloņsakarība starp norādīto morālo kaitējumu un konstatētajiem pārkāpumiem, Vispārējā tiesa tomēr konstatē, ka viņš savas nolaidīgās rīcības dēļ daļēji ir viens no dalībniekiem konfliktsituācijā, kuru viņš kvalificē kā vardarbību, kas izraisījusi morālo kaitējumu, par kuru viņš sūdzas. Tādējādi Vispārējā tiesa daļēji apmierina viņa prasību par zaudējumu atlīdzību.
(
1
)	Padomes Lēmums 2012/392/KĀDP (2012. gada 16. jūlijs) par Eiropas Savienības KDAP misiju Nigērā (EUCAP Sahel Niger) (OV 2012, L 187, 48. lpp.).
(
2
)	Skat. Lēmuma 2012/392 7. panta 1. punktu.
(
3
)	Atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktam.
(
4
)	No Savienības kopējās drošības un aizsardzības politikas (KDAP) civilo misiju Uzvedības un disciplīnas kodeksa (turpmāk tekstā – “Uzvedības kodekss”) 11. panta izriet, ka, pamatojoties uz ziņojumu, kurā ir minēta iespējamā pienākumu neizpilde, amatpersonai, kas atbildīga par rīcību saistībā ar minēto pienākumu neizpildi, kuras rezultātā šī amatpersona minēto jautājumu var izskatīt kā vadības jautājumu, jāpieņem lēmums desmit darbdienu laikā.
(
5
)	Uzvedības kodeksa 7. panta 1. punktā noteikts, ka Misijas loceklis, kurš ir paziņojis par iespējamu pienākumu neizpildi, netiek sodīts šāda paziņojuma dēļ vai tā rezultātā, ja viņš ir rīkojies saprātīgi un labticīgi.
(
6
)	Misijas pārskatītā darbības plāna (OPLAN) IX pielikuma par cilvēkresursiem 7. pantā norīkotā darbinieka norīkojuma darbā pagarināšanai ir prasīta Misijas vadītāja piekrišana, pamatojoties uz atbilstošu attiecīgā darbinieka lūgumu, kas iesniegts trīs mēnešus pirms spēkā esošā norīkojuma darbā termiņa beigām, un uz labvēlīgu darba snieguma novērtējuma ziņojumu, kuru sagatavojis par viņu atbildīgais tiešais priekšnieks.