62018CC0809
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS[GIOVANNI PITRUZZELLA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 30. aprīlī (
1
)
Lieta C‑809/18 P
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)
pret
John Mills Ltd
Apelācija – Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Preču zīme, kuru ir iesniedzis likumīga īpašnieka aģents vai pārstāvis – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts
1.
Ar šajā lietā iesniegto apelācijas sūdzību Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) lūdz atcelt 2018. gada 15. oktobra spriedumu John Mills/EUIPO – Jerome Alexander Consulting (MINERAL MAGIC) (T‑7/17, EU:T:2018:679), ar kuru Vispārējā tiesa apmierināja sabiedrības John Mills Ltd. celto prasību par EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2016. gada 5. oktobra lēmumu lietā R 2087/2015-1 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) attiecībā uz iebildumu procesu, kuru uzsākusi sabiedrība Jerome Alexander Consulting Corp.
2.
EUIPO apelācijas sūdzība sniedz Tiesai iespēju pirmo reizi lemt par Regulas Nr. 207/2009 (
2
) 8. panta 3. punkta (tagad Regulas 2017/1001 (
3
) 8. panta 3. punkts) interpretāciju, saskaņā ar kuru relatīvo atteikuma reģistrēt apzīmējumu kā Eiropas Savienības preču zīmi pamatu vidū ir fakts, ka reģistrācijas pieteikumu savā vārdā ir iesniedzis preču zīmes īpašnieka aģents vai pārstāvis bez minētā īpašnieka piekrišanas (
4
).
I. Atbilstošās tiesību normas
A. Starptautiskās tiesības
3.
Savienība ir 1994. gada 15. aprīļa Līguma par intelektuālā īpašuma tiesību komercaspektiem (TRIPS) (
5
) dalībniece, un šis līgums veido 1.C pielikumu Līgumam par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu (
6
). Šī līguma 2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka attiecībā uz minētā līguma II daļu, kurā ir ietvertas tiesību normas preču zīmju jomā, līgumslēdzējas valstis ievēro it īpaši Konvencijas par [rūpnieciskā] īpašuma aizsardzību, kas parakstīta Parīzē 1883. gada 20. martā, pēdējo reizi pārskatīta Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā un grozīta 1979. gada 28. septembrī (
7
), un kas ir saistoša visām Savienības dalībvalstīm, 1.–12. pantu.
4.
Pārskatītās un grozītās konvencijas 6.septies pantā ir noteikts:
“(1)   Ja tās personas aģents vai pārstāvis, kura ir [preču] zīmes īpašnieks vienā no Savienības dalībvalstīm, iesniedz zīmes reģistrācijas pieteikumu savā vārdā vienā vai vairākās Savienības dalībvalstīs bez īpašnieka pilnvarojuma, īpašniekam ir tiesības apstrīdēt pieteikto reģistrāciju vai pieprasīt tās dzēšanu, vai, ja to atļauj šīs valsts likumi, pieprasīt zīmes pārreģistrāciju uz sava vārda, ja vien aģents vai pārstāvis neattaisno savu rīcību.
(2)   [Preču] zīmes īpašniekam saskaņā ar iepriekšminētā (1) punkta noteikumiem ir tiesības apstrīdēt [preču] zīmes lietošanu, ko veic aģents vai pārstāvis, ja viņš nav devis atļauju tādai lietošanai.
(3)   Nacionālā likumdošana var noteikt taisnīgu termiņu, kurā zīmes īpašniekam jāizmanto šajā pantā paredzētās tiesības.”
B. Savienības tiesību normas
5.
Regulas Nr. 207/2009 8. pantā, kas šīs lietas faktiem ir piemērojams ratione temporis, ir uzskaitīti relatīvi preču zīmes reģistrācijas atteikuma pamati. Saskaņā ar šā panta 3. punktu:
“Ja preču zīmes īpašnieks iebilst, preču zīmi nereģistrē, ja preču zīmes īpašnieka pārstāvis iesniedz pieteikumu tās reģistrācijai savā vārdā bez īpašnieka piekrišanas, ja vien [aģents vai] pārstāvis neattaisno savu rīcību.” (
8
)
6.
Minētās regulas 11. pantā “Aizliegums izmantot Eiropas Savienības preču zīmi, kas reģistrēta uz starpnieka [aģenta] vai pārstāvja vārda” ir paredzēts: “Ja Eiropas Savienības preču zīme ir reģistrēta uz personas, kas ir preču zīmes īpašnieks, starpnieka [aģenta] vai pārstāvja vārda bez īpašnieka atļaujas, pēdējam ir tiesības iebilst, ka viņa starpnieks [aģents] vai pārstāvis to izmanto, ja īpašnieks to nav atļāvis, ja vien starpnieks vai pārstāvis neattaisno savu rīcību.” (
9
)
7.
Saskaņā ar šīs pašas regulas 18. pantu “tādas preču zīmes nodošana, kas reģistrēta uz starpnieka [aģenta] vārda”, “ja Eiropas Savienības preču zīme ir reģistrēta uz tās personas starpnieka [aģenta] vai pārstāvja vārda, kas ir šīs preču zīmes īpašnieks, bez īpašnieka atļaujas, pēdējam ir tiesības pieprasīt minētās reģistrācijas nodošanu savā labā, ja vien starpnieks [aģents] vai pārstāvis neattaisno savu rīcību” (
10
).
8.
Visbeidzot, Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka “Eiropas Savienības preču zīmi paziņo par spēkā neesošu, ja Birojā iesniegts attiecīgs iesniegums vai pamatojoties uz pretprasību lietas izskatīšanas procesā attiecībā uz pārkāpumu[..], ja pastāv 8. panta 3. punktā minēta preču zīme un ir izpildīti minētā punkta nosacījumi” (
11
).
II. Tiesvedības priekšvēsture, process EUIPO, process Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
9.
2013. gada 18. septembrī sabiedrība John Mills Ltd iesniedza EUIPO Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz vārdisku apzīmējumu “MINERAL MAGIC”. Preces, kuras bija norādītas reģistrācijas pieteikumā, ietilpst 3. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “matu kopšanas losjoni; abrazīvie (kosmētikas) līdzekļi; ziepes; parfimērijas līdzekļi; ēteriskās eļļas; kosmētikas līdzekļi; ādas tīrīšanas un kopšanas līdzekļi, galvas ādas un matu tīrīšanas un kopšanas līdzekļi; personiskās higiēnas (aromatizēti) dezodoranti”.
10.
2014. gada 23. aprīlīJerome Alexander Consulting Corp. iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju un šajā ziņā izvirzīja Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktā paredzēto atteikuma pamatu. Iebildumi bija balstīti tostarp uz vārdisku preču zīmi “MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER”, kas 2013. gada 15. janvārī Amerikas Savienotajās Valstīs reģistrēta attiecībā uz šādām precēm: “sejas pūderis, kas satur minerālvielas”. Ar 2015. gada 18. augusta lēmumu Iebildumu nodaļa noraidīja iebildumus. 2015. gada 15. oktobrīJerome Alexander par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību EUIPO.
11.
2016. gada 5. oktobrīEUIPO Apelācijas pirmā padome pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru tā atcēla Iebildumu nodaļas lēmumu un, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktu, atteica pieteiktās preču zīmes reģistrāciju. Šajā lēmumā Apelācijas padome vispirms norādīja uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta mērķi – “nepieļaut, lai preču zīmes īpašnieka aģents ļaunprātīgi izmantotu preču zīmi” (
12
) – un minēja nosacījumus, kuriem, tās ieskatā, ir jābūt izpildītiem, lai iebildumi varētu tikt apmierināti, pamatojoties uz šo normu, proti, “lai iebildumu iesniedzējs būtu agrākās preču zīmes īpašnieks, lai preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs būtu vai būtu bijis minētā īpašnieka aģents vai pārstāvis, lai reģistrācijas pieteikums būtu bijis iesniegts aģenta vai pārstāvja vārdā bez īpašnieka piekrišanas un lai aģenta vai pārstāvja rīcība nebūtu attaisnota ar leģitīmiem iemesliem, un lai pieteikums attiektos galvenokārt uz identiskiem vai līdzīgiem apzīmējumiem un precēm” (
13
). Tādējādi tā secināja “patiesu, efektīvu un ilgstošu darījumattiecību esamību, kuras preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā radījušas vispārēju uzticēšanās un lojalitātes pienākumu, un to, ka prasītāja ir pārstāvis Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta izpratnē” (
14
). Visbeidzot Apelācijas padome norādīja, ka izskatāmajā lietā ar pretstatītajiem apzīmējum aptvertās preces ir identiskas (
15
) un konfliktējošie apzīmējumi – līdzīgi (
16
).
12.
2017. gada 5. janvārīJohn Mills Vispārējā tiesā cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu un izvirzīja vienu pamatu, kas sadalīts trīs iebildumos, par Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta pārkāpumu. Pirmais iebildums attiecās uz John Mills kvalificēšanu par “aģentu vai pārstāvi” šīs tiesību normas izpratnē. Ar otro un trešo iebildumu John Mills pārmeta Apelācijas padomei, ka tā esot kļūdaini uzskatījusi, ka šī tiesību norma ir piemērojama, lai gan konfliktējošie apzīmējumi ir vienkārši līdzīgi, nevis identiski, un ka ar agrāko preču zīmi aptvertās preces neesot identiskas ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertajām precēm.
13.
Vispārējā tiesa vispirms izvērtēja otro iebildumu, to apmierinot. Tādējādi tā atcēla Apelācijas padomes lēmumu, nelemjot par pirmo un trešo iebildumu, un piesprieda EUIPO un Jerome Alexandre katram segt pusi no John Mills tiesāšanās izdevumiem.
III. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
14.
Ar procesuālo rakstu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 20. decembrī, EUIPO iesniedza apelācijas sūdzību, kas ir šīs lietas priekšmets. EUIPO lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest John Mills atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. John Mills lūdz Tiesu noraidīt EUIPO apelācijas sūdzību un piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. EUIPO un John Mills tika uzklausīti 2020. gada 16. janvāra tiesas sēdē.
IV. Par apelācijas sūdzību
15.
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam EUIPO izvirza divus pamatus. Ar pirmo pamatu tas pārmet Vispārējai tiesai Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta pārkāpumu, ar otro pamatu tas norāda uz Tiesas statūtu 36. panta pārkāpumu.
A. Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta pārkāpumu
1.
Pārsūdzētais spriedums
16.
Pirmais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 25.–37. punktu.
17.
Minētā sprieduma 25. punktā Vispārējā tiesa, iepriekš norādījusi, ka Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta mērķis ir “ir nepieļaut, ka preču zīmes īpašnieka aģents vai pārstāvis ļaunprātīgi izmanto preču zīmi, jo šie aģenti vai pārstāvji var izmantot zināšanas un pieredzi, kas iegūta to komerciālajā sadarbībā ar īpašnieku, un tādējādi netaisnīgi gūt labumu no paša preču zīmes īpašnieka ieguldītajām pūlēm un veiktajiem ieguldījumiem”, nosprieda, ka šajā tiesību normā “būtībā ir prasīts, ka ir jābūt tiešai saiknei starp [preču zīmes] īpašnieka preču zīmi un preču zīmi, kuras reģistrācijas pieteikumu ir iesniedzis pārstāvis savā vārdā”, un ka “šāda saikne var būt iedomājama vien tad, ja attiecīgās preču zīmes atbilst viena otrai”. Turpinājumā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka gan Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (
17
) sagatavošanas dokumenti (pārsūdzētā sprieduma 26.–31. punkts), gan Parīzes konvencijas 6.septies panta formulējums (pārsūdzētā sprieduma 32.–35. punkts) apstiprinot tādu interpretāciju, saskaņā ar kuru, lai varētu tikt piemērots Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts, agrākajai preču zīmei un reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei ir jābūt identiskām, nevis vienkārši līdzīgām.
2.
Lietas dalībnieku prasījumi
18.
EUIPO norāda, ka Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktu, ierobežojot tā piemērošanas jomu ar apzīmējumu “identiskuma” jēdzienu un piešķirot šim jēdzienam nozīmi, kāda tam ir Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta a) apakšpunkta kontekstā. EUIPO pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot devusi priekšroku gramatiskai Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta interpretācijai, kurā nav ievērots šīs tiesību normas mērķis. Šajā ziņā EUIPO uzsver, pirmkārt, ka gramatiskā interpretācija neļauj izslēgt, ka šī tiesību norma ir piemērojama arī līdzīgām preču zīmēm, un, otrkārt, ka Savienības tiesa, interpretējot tiesību normas preču zīmju jomā, pastāvīgi ir izmantojusi teleoloģisku pieeju. EUIPO uzskata, ka aģents vai pārstāvis varētu netaisnīgi gūt labumu, uz ko Vispārējā tiesa atsaucas pārsūdzētā sprieduma 25. punktā, ne tikai tad, kad tas izmanto preču zīmi, kas ir identiska īpašnieka preču zīmei, bet arī visos gadījumos, kad tas veic izmaiņas preču zīmē, kuras tomēr ļauj identificēt šīs preču zīmes būtiskos elementus, ļaujot tam tās piesavināties. Šādos gadījumos ne tikai aģentam vai pārstāvim būtu iespēja novirzīt klientus no preču zīmes īpašnieka un padarīt mazāk izdevīgu tā paplašināšanos vai iespējamo ienākšanu Savienības tirgū, bet tas arī varētu kavēt paša īpašnieka preču zīmes reģistrāciju un/vai tās izmantošanu Savienībā, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu vai 9. panta 2. punkta b) apakšpunktu. EUIPO uzskata, ka atbilstošais kritērijs Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta piemērošanai, lasot to kopsakarā ar tā mērķi, nav ne konfliktējošo preču zīmju identitāte, ne līdzība, kāda tiek prasīta, lai novērtētu sajaukšanas iespējas esamību, bet gan to “kopēja līdzvērtība no saimnieciskā un komerciālā viedokļa”. Šī līdzvērtība pastāv, ja ir iespējams “skaidri atpazīt” īpašnieka apzīmējumu reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē, ko iesniedzis aģents vai pārstāvis. Tā tas būtu gadījumā, kad konfliktējošie apzīmējumi sakrīt “elementos, kas būtiski ietekmē agrākās preču zīmes atšķirtspēju”. Visbeidzot EUIPO uzskata, ka tas, ka tādi reģistrācijas pieteikumi kā šajā lietā aplūkotie izraisa ļaunticības pieņēmumu un uz to attiecas Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais spēkā neesamības pamats, neļauj dot priekšroku šīs regulas 8. panta 3. punkta šaurai interpretācijai. Proti, likt preču zīmes īpašniekam, lai aizstāvētu savas intereses, sagaidīt apzīmējuma, kura reģistrācijas pieteikumu ir iesniedzis aģents vai pārstāvis, reģistrāciju, būtu pretrunā procesuālās ekonomijas un labas pārvaldības principiem.
19.
John Mills uzskata, ka gan no Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta, gan no Parīzes konvencijas 6.septies panta skaidri izriet, ka šīs tiesību normas attiecas uz identiskām, nevis vienkārši līdzīgām preču zīmēm. Šādu izpratni turklāt apstiprinot Regulas Nr. 40/94 sagatavošanas dokumenti, kā to pamatoti ir nospriedusi Vispārējā tiesa. John Mills arī uzsver kritērija, kuru EUIPO piedāvā Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta piemērošanai un kura pamatā ir aģenta vai pārstāvja veikta [preču zīmes] īpašnieka preču zīmes atšķirtspējas piesavināšanās, neskaidro un neprecīzo raksturu. Šī sabiedrība norāda, ka atšķirtspējas novērtēšana ir jāveic nevis abstrakti, bet gan no konkrētā patērētāja viedokļa. Šis patērētājs esot tās valsts patērētājs, kurā īpašnieka preču zīme ir reģistrēta (vai citādi ir aizsargāta), nevis, kā to kļūdaini uzskatījusi Apelācijas padome, Savienības patērētājs. Šādos apstākļos atšķirtspējas vērtējums varētu izrādīties sarežģīts. Izskatāmajā lietā neesot iesniegti nekādi pierādījumi par vārdu “MAGIC MINERALS” atšķirtspēju attiecībā uz precēm “sejas pūderis, kas satur minerālvielas” no amerikāņu patērētāja viedokļa. John Mills arī norāda, ka EUIPO piedāvātais kritērijs ir plašāks nekā tas, kas izmantots Regulā Nr. 207/2009, it īpaši šīs regulas 8. panta 1. un 5. punktā. Būtu neloģiski uzskatīt, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies piešķirt ārvalstu preču zīmēm plašāku aizsardzību nekā tā, kas piešķirta valsts vai Savienības preču zīmēm, pat ja tās nekad nav tikušas izmantotas Savienībā. Visbeidzot John Mills norāda, ka EUIPO piedāvātā Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta interpretācija ne tikai radītu būtiskas piemērošanas grūtības, bet arī radītu acīmredzamu juridisku nenoteiktību attiecībā uz šīs tiesību normas faktisko piemērošanas jomu, ja attiecībā uz rīcību, uz kuru EUIPO ir norādījis savā apelācijas sūdzībā, jau pastāv efektīvs sankciju instruments šīs regulas 52. panta 1. punkta b) apakšpunktā saistībā ar ļaunticīgu reģistrēšanu.
3.
Analīze
a)
Par Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta interpretāciju
1) Gramatiska interpretācija
20.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tādu jēdzienu nozīme un tvērums, kuriem Savienības tiesībās nav sniegta nekāda definīcija, ir jānoskaidro saskaņā ar to ierasto nozīmi ikdienas valodā, ņemot vērā kontekstu, kādā tie tiek lietoti, un tiesiskā regulējuma, kurā tie ietilpst, sasniedzamos mērķus (
18
). Turklāt, lai interpretētu Savienības tiesību jēdzienu, ir nepieciešams salīdzināt tā valodu redakcijas (
19
). Ja pēdējās minētajās valodu redakcijās ir atšķirības, attiecīgā tiesību norma principā ir jāinterpretē atbilstoši regulējuma, kura daļu tas veido, vispārējai sistēmai un mērķim (
20
).
21.
Izskatāmajā lietā runa ir nevis par tāda jēdziena vai frāzes nozīmes noteikšanu, kas ietverti tiesību normā, kuras teksta analīze ir jāveic, bet gan par to, vai šajā tiesību normā izmantotie izteicieni un sintakse ļauj nepārprotami identificēt saikni, kam saskaņā ar minēto tiesību normu ir jāpastāv starp preču zīmi, kuras reģistrācijas pieteikumu iesniedz aģents vai pārstāvis, un īpašnieka preču zīmi.
22.
Tā kā šādas saiknes prasība neapšaubāmi izriet no Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta formulējuma, kas citādi būtu pilnīgi neloģiski, ir jānorāda, ka pirmajā brīdī, šķiet, ka šī tiesību norma apliecina, ka lielākajā daļā valodu versiju pastāv minēto preču zīmju pārklāšanās vai “atbilstība”, lai izmantotu Vispārējās tiesas izmantoto terminu (
21
). Tas it īpaši izriet no noteiktā artikula izmantošanas jēdzienā “preču zīmes īpašnieks” divos atšķirīgos gadījumos, kad tas parādās, un tas liek domāt, ka reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko preču zīmi faktiski veido viens un tas pats apzīmējums. Šī atbilstība ir īpaši skaidra dažās valodu redakcijās, it īpaši, piemēram, spāņu valodas versijā, kurā reģistrācijas atteikums ir “tāda pati” preču zīme (“misma”) un izteiciens “preču zīmes īpašnieks” (“titular de la marca”) attiecīgi otrajā gadījumā kļūst par “šīs preču zīmes īpašnieku” (“titolare di detto marchio”) (
22
).
23.
Tomēr es nedomāju, ka no šī teksta nepārprotami izriet, ka vienīgi preču zīme, kas ir identiska īpašnieka preču zīmei, nevis arī preču zīme, kurai salīdzinājumā ar pēdējo minēto ir atšķirības, var būt Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktā paredzētā relatīvā atteikuma pamata priekšmets. Turklāt, lai gan preču zīme ir definējama arī saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā ir aizsargāta, šīs tiesību normas formulējums nesniedz nekādu skaidru norādi par saikni starp reģistrācijas pieteikumā norādītajām precēm vai pakalpojumiem un ar īpašnieka preču zīmi aptvertajām precēm vai pakalpojumiem un tātad neļauj no tās piemērošanas jomas izslēgt pat identiskus apzīmējumus, kurus ir paredzēts izmantot attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas nav identiski.
24.
Tātad, lai definētu attiecīgās tiesību normas piemērošanas jomu, ir jāizmanto citi interpretācijas līdzekļi. No otras puses, pati Vispārējā tiesa – pretēji tam, ko apgalvo EUIPO, – nav pamatojusies uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta gramatisko interpretāciju, bet pārsūdzētā sprieduma 25. punktā ir secinājusi, ka no šīs tiesību normas mērķa viedokļa ir nepieciešama “tieša saikne” starp īpašnieka preču zīmi un aģenta vai pārstāvja preču zīmi tādā ziņā, ka tām ir jābūt “atbilstīgām” (
23
).
2) Sistēmiskā interpretācija
25.
Daži elementi, kas izriet no Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta iekšējās sistēmas, manuprāt, liecina par labu “atbilstībai” starp aģenta vai pārstāvja preču zīmi un īpašnieka preču zīmi. Runa ir par šajā tiesību normā prasīto pozitīvo nosacījumu, saskaņā ar kuru reģistrācijas pieteikums aģentam vai pārstāvim ir jāiesniedz “savā vārdā”, un par negatīvu nosacījumu, ka nav īpašnieka piekrišanas. Proti, faktiski tie liek domāt, ka preču zīme, kas ir reģistrācijas pieteikuma priekšmets aģenta vai pārstāvja vārdā, patiesībā ir likumīga īpašnieka, kura vārdā vai ar kura piekrišanu šis pieteikums ir jāiesniedz, īpašums. Šis secinājums turklāt ir apstiprināts Regulas Nr. 207/2009 18. pantā, kas ir iekļauts šīs regulas 4. iedaļā “Kopienas preču zīmes kā īpašumtiesību objekti”, kurā ir paredzētas īpašnieka tiesības pieprasīt tādas reģistrācijas nodošanu savā labā, kuru aģents vai pārstāvis ir veicis bez atļaujas.
26.
Savukārt, atsaucoties uz Regulas Nr. 207/2009 8. pantu kopumā, 3. punkts, šķiet, ir autonoms no šī panta 1. punkta. Abās tiesību normās ir reglamentēti atteikuma pamati, kas attiecas uz reģistrācijai pieteiktās preču zīmes un agrākas preču zīmes konflikta gadījumiem, un katrā no tām ir paredzēti īpaši piemērošanas nosacījumi katram no šiem pamatiem. Tātad 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēti divi attiecīgo preču zīmju dubulta identiskuma un maldinošas līdzības gadījumi, savukārt 3. punktā ir prasīts, lai starp reģistrācijas pieteikuma iesniedzēju un agrākās preču zīmes īpašnieku pastāvētu īpašas (aģenta vai pārstāvniecības) attiecības, lai nebūtu pēdējā minētā piekrišanas, kā arī nebūtu iemesla, kas attaisno aģenta vai pārstāvja rīcību. Turpretī tajā nav precizēts, vēl jo mazāk, atsaucoties uz iepriekš 1. punktā izmantotajiem jēdzieniem “identiskums” un “līdzība”, kādai saiknei starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko preču zīmi ir jāpastāv. Tas pats attiecas uz salīdzinājumu starp Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktu un 5. punktu, kurā savukārt ir tieša atsauce uz “identiskuma” un “līdzības” jēdzieniem.
3) Vēsturiskā interpretācija
27.
Kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 27. punktā, 1977. gada aprīļa Regulas par Kopienas preču zīmi (
24
) projekta 12. panta 3. punktā bija paredzēts, ka attiecīgais relatīvais atteikuma pamats ir piemērojams “preču zīmēm, kas ir identiskas vai līdzīgas” agrākajai preču zīmei attiecībā uz tādām “identiskām vai līdzīgām precēm”, kuras ir aptvertas ar šo pēdējo minēto preču zīmi.
28.
Tomēr skaidra norāde par apzīmējumu un preču vai pakalpojumu dubulto identiskumu un līdzību attiecīgajā reglamenta priekšlikuma (
25
), kuru Komisija iesniedza Padomei 1980. gada novembrī un kura rezultātā tika pieņemta Regula Nr. 40/94, tiesību normā tika izslēgta. Ne projektā, ne Komisijas priekšlikumā nebija paredzēti Regulas Nr. 207/2009 11. un 18. pantam analogi noteikumi (
26
). Turklāt šajos tiesību aktos nebija paredzēts vispārīgs Kopienas preču zīmes spēkā neesamības pamats, kas balstīts uz ļaunticību reģistrācijas laikā (
27
). Jautājumu par ļaunprātīgām reģistrācijām 1982. gadā uzdeva Itālijas delegācija, un ieteikums ieviest šādu noteikumu tika iekļauts Padomes darba grupas, kuras uzdevums ir izvērtēt priekšlikumu regulai par Kopienas preču zīmi, ziņojumā. Šīs un turpmākās diskusijas, kas ļāva definēt noteikumu par ļaunticīgu reģistrāciju saturu, notika ārpus sarunām par regulas priekšlikuma 7. panta 3. punktu, kurā tika reglamentēts gadījums, kad preču zīmes īpašnieka aģents vai pārstāvis iesniedz pieteikumu bez pēdējā minētā atļaujas (
28
).
29.
Attiecībā uz šo pēdējo minēto tiesību normu, kā tas ir atgādināts pārsūdzētā sprieduma 28. punktā, dokumentā, kurš izstrādāts saistībā ar darba grupas apspriedēm par priekšlikumu regulai par Kopienas preču zīmi, Padome norādīja, ka tā ir noraidījusi Vācijas delegācijas priekšlikumu, kas ir labvēlīgs tam, lai paplašinātu minētās tiesību normas piemērošanu “līdzīgām preču zīmēm attiecībā uz līdzīgām precēm” (
29
). Tajā pašā dokumentā ir norādīts, ka Dānijas delegācijas priekšlikums paplašināt šīs pašas tiesību normas piemērošanas jomu, attiecinot to uz jebkuru personu, kura rīkojas ļaunticīgi, ir ticis noraidīts, jo ar to ir ieviests subjektīvs kritērijs, kas nav saderīgs ar regulas priekšlikuma 7. panta 3. punktā paredzēto objektīvo kritēriju, un ka tas būtu ļāvis agrāko tiesību īpašniekam iebilst pret Kopienas preču zīmes izveidi, ja nebūtu savstarpības.
30.
Kā Vispārējā tiesa pamatoti secinājusi pārsūdzētā sprieduma 30. punktā, no Regulas Nr. 40/94 sagatavošanas dokumentiem izriet Kopienu likumdevēja griba saglabāt šīs regulas 8. panta 3. punkta (tagad Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts) piemērošanas jomu skaidri noteiktās robežās. Šīs tiesību normas piemērošana līdzīgām preču zīmēm attiecībā uz līdzīgām precēm tika tieši noraidīta. Šajā kontekstā – pretēji tam, ko apgalvo EUIPO, – fakts, ka minētajā pantā nav skaidri minēta tā piemērojamība līdzīgu apzīmējumu gadījumā, interpretācijas nolūkā nevar tikt pielīdzināts tiešas norādes uz identiskuma jēdzienu neesamībai. Proti, pirmkārt, īpašnieka apzīmējumam identiska apzīmējuma piesavināšanās, kuru veic aģents vai pārstāvis, ir tipisks gadījums, uz ko attiecas aplūkotā tiesību norma un kas nepārprotami ir atspoguļots šīs tiesību normas formulējumā, un, otrkārt, kā mēs to redzējām, tas, ka nav nekādas atsauces uz līdzības jēdzienu, izriet no Kopienu likumdevēja konkrētas gribas, kas ir tieši izteikta divas reizes likumdošanas procesa laikā, kura rezultātā tika pieņemta Regula Nr. 40/94 – vienu reizi tieši un otro reizi netieši.
31.
Piebildīšu – apgalvojumu, ka Kopienu likumdevējs ir vēlējies ierobežot aplūkotā relatīvā atteikuma pamata piemērošanas jomu, attiecinot to tikai uz gadījumu, kad starp konfliktējošajiem apzīmējumiem pastāv objektīva atbilstība, apstiprina fakts, ka tā piemērošana nav padarīta atkarīga no citu elementu, lai arī tie būtu objektīvi (piemēram, neapstiprināta aģenta vai pārstāvja nepamatotu priekšrocību gūšana vai likumīgam īpašniekam nodarīts kaitējums) vai subjektīvi (piemēram, neapstiprināta aģenta vai pārstāvja ļaunticība). Pastāvot šādai atbilstībai un ja vien neapstiprināts aģents vai pārstāvis nevar pamatot savu rīcību, īpašnieka aizsardzība ir automātiska pat tad, ja tā ir atstāta viņa iniciatīvas ziņā.
4) Teleoloģiskā interpretācija
32.
Kā atzīts Vispārējās tiesas pastāvīgajā judikatūrā, Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktā minētais relatīva atteikuma pamata nolūks ir novērst to, ka minētās preču zīmes likumīgā īpašnieka aģents vai pārstāvis ļaunprātīgi izmanto preču zīmi un, izmantodams zināšanas un pieredzi, kas iegūtas komerciālās attiecībās ar šo īpašnieku, netaisnīgi gūst labumu no šī īpašnieka veiktā darba un ieguldījumiem (
30
). Tas galvenokārt ir piemērojams situācijās, kad vienīgi ārpus Savienības aizsargātas preču zīmes īpašnieks izplata savas preces vai pakalpojumus Savienības tirgū ar aģenta vai pārstāvja starpniecību. Šādās situācijās preču zīmes īpašnieks sevi pakļauj aģenta vai pārstāvja negodīgas rīcības riskam. Pēc preču zīmes reģistrācijas savā vārdā Savienībā tas varētu konkurēt ar pašu īpašnieku un, pamatojoties uz iegūto prioritāti, kavēt to, ka īpašnieks izmanto preču zīmi vai, ja tas vēl nav Savienības tirgū, kavēt tā ienākšanu tirgū. Īpašniekam nekas neliedz iebilst pret preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz attiecīgo relatīvo atteikuma pamatu, pat ja preču zīmei ir jebkāda aizsardzības forma Savienībā vai dalībvalstī. Tomēr šajā gadījumā īpašnieka rīcībā ir arī citi 8. pantā paredzētie aizsardzības instrumenti, ja piemērošanas nosacījumi ir izpildīti.
33.
Bez šaubām, tāda Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta plaša interpretācija, kādu piedāvā EUIPO un kas ietver vienkāršas līdzības gadījumu starp reģistrācijai pieteikto apzīmējumu un iebildumu iesniedzējas apzīmējumu, veicinātu šajā tiesību normā izvirzītā aizsardzības mērķa īstenošanu. Tomēr pretēji tam, ko apgalvo EUIPO, šaura interpretācija, proti, Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta piemērošanas jomas ierobežošana vienīgi ar konfliktējošo preču zīmju identiskuma gadījumiem, neatņem tam jebkādu lietderīgo iedarbību, bet gan ierobežo aizsardzības mērķi ar skaidri definētiem gadījumiem.
34.
Ciktāl šī nošķiršana, šķiet, atbilst gan attiecīgās tiesību normas formulējumam, gan Savienības likumdevēja skaidrajam nodomam, man rodas jautājums, vai interpretētājam ir tiesības neņemt vērā šos elementus, lai dotu priekšroku tādai šīs tiesību normas interpretācijai, kas, manuprāt, pārsniedz vienkāršas teleoloģiskas interpretācijas robežas un drīzāk noved pie tajā ietvertās tiesību normas piemērošanas pēc analoģijas (
31
). Šajā ziņā es atgādinu, pirmkārt, ka Tiesai jau ir bijusi iespēja paskaidrot, ka teleoloģiskās interpretācijas izmantošana nevar izraisīt tādu attiecīgās tiesību normas interpretāciju, kas būtu pretrunā tās tekstam (
32
), un, otrkārt, ka neatkarīgi no jebkādiem citiem apsvērumiem Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts ir uzskatāms par izņēmumu no prioritātes principa, kas raksturīgs preču zīmju tiesībām (
33
), un līdz ar to tos nevar interpretēt pēc analoģijas (
34
).
5) Parīzes konvencijas 6.septies pants
35.
Atgādinu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa var interpretēt starptautiskos nolīgumos ietvertus noteikumus, ja uz tiem ir atsauces Savienības tiesībās vai ja tie ir pieņemti, lai transponētu šos noteikumus Savienībā (
35
).
36.
Parīzes konvencijas tekstā pēc Lisabonas pārskatīšanas konferences 1958. gadā (
36
) iekļautais 6.septies pants ir paredzēts, lai tādas preču zīmes īpašnieku, kura ir aizsargāta kādā no Konvencijas līgumslēdzējām valstīm, pasargātu no šī īpašnieka aģenta vai pārstāvja citā līgumslēdzējā valstī izdarītas ļaunprātīgas izmantošanas (
37
). Tajā ir paredzētas trīs dažādas aizsardzības formas, kuru mērķis attiecīgi ir nepieļaut īpašnieka preču zīmes reģistrāciju, ko veic aģents vai pārstāvis, vai lūgt tās atzīšanu par spēkā neesošu, aizliegt tās neatļautu izmantošanu un atļaut tās pārreģistrēšanu uz preču zīmes, kuru aģents vai pārstāvis ir reģistrējis nelikumīgi, īpašnieka vārda. Kā redzējām, ar Regulu Nr. 207/2009 (un tagad ar Direktīvu 2015/2436) tiek īstenoti visi trīs aizsardzības veidi.
37.
Parīzes konvencijas 6.septies panta formulējums tā franču valodas redakcijā, kas ir oriģinālvaloda (
38
), vēl skaidrāk nekā atbilstošā Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta redakcija norāda, ka aģenta vai pārstāvja reģistrācijas pieteikuma priekšmets ir īpašnieka preču zīme (
39
). Protams, kā norādījis EUIPO, gan Lisabonas konvencijas sagatavošanas dokumentos (
40
), gan Parīzes konvencijas piemērošanas rokasgrāmatā (
41
) ir norādīts, ka minētās tiesību normas piemērošanas joma ir jāizprot tādējādi, ka tā aptver gan “identiskas”, gan “līdzīgas” preču zīmes (
42
). Tomēr, tā kā 6.septies panta formulējums neapstiprina šādu interpretāciju, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 35. punktā ir pamatoti secinājusi, ka šī tiesību norma paredz, ka konfliktējošās preču zīmes ir savstarpēji atbilstošas.
38.
Šis secinājums katrā ziņā nav izšķirošs Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta interpretācijā. Proti, lai gan šī tiesību norma ir jāinterpretē saskaņā ar Parīzes konvencijas 6.septies pantu, šī konvencija atstāj plašu rīcības brīvību līgumslēdzējām valstīm, kuras var, konkrēti, savās valsts tiesībās brīvi paredzēt plašāku rūpnieciskā īpašuma aizsardzību nekā šajā normā paredzētā (
43
).
6) Secinājumi par Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta interpretāciju
39.
Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktā ir paredzēta iespēja preču zīmes īpašniekam – pat tad, ja tā ir aizsargāta tikai ārpus Eiropas Savienības teritorijas, – iebilst pret preču zīmes ļaunprātīgu reģistrāciju, ko veic tā aģents vai pārstāvis. Tas ir vienīgais gadījums, kad iebildumi tiek pieņemti pret pieteikumu, kura iesniegšana ir jāsaprot kā tāda, kas ir notikusi, pārkāpjot vispārējo labticības principu (
44
). Citos gadījumos cietušajām personām nav iespējas nepieļaut preču zīmes reģistrāciju, un to rīcībā ir tikai minētās regulas 52. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā prasība par spēkā neesamības atzīšanu.
40.
Iemesli tam, ka šie noteikumi atšķiras, ir dažādi – sākot ar prasību ieviest Savienības preču zīmes sistēmā tiesību normu, ar kuru ir transponēts Parīzes konvencijas 6.septies pants, un beidzot ar vēlmi nenoslogot reģistrācijas procedūru ar iebildumiem pret iespējami ļaunprātīgiem reģistrācijas pieteikumiem, attiecībā uz kuriem – atšķirībā no Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktā minētajiem gadījumiem – pieteikuma iesniedzēja ļaunticība nevar tikt prezumēta (ja nav pamatojuma), bet ir jāpierāda. Tomēr man šķiet, ka šī tiesību norma tāpat kā Parīzes konvencijas 6.septies pants ir pamatā arī domai, ka tiesības iesniegt vai atļaut iesniegt savas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu citā teritorijā, nevis tajā, kur tā ir aizsargāta, ir vienīgi īpašniekam, un ka līdz ar to, neatkarīgi no ļaunticības esamības, šajā tiesību normā vispirms tiek paredzētas sankcijas par aģenta vai pārstāvja, kuram nav atļauts iesniegt pieteikumu, statusa neesamību. Arī šādā aspektā, manuprāt, ir jāizprot preču zīmju savstarpējā atbilstības nepieciešamība, kas izriet no šīs tiesību normas formulējuma.
41.
Tādējādi no visa iepriekš minētā izriet, ka tāda Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru tajā paredzētais relatīvais atteikuma pamats ir piemērojams arī līdzīgu apzīmējumu gadījumā, vismaz tiktāl, cik tajā ir atsauce uz šī panta 1. punkta b) apakšpunktā minēto sajaukšanas iespēju izraisošo līdzību, nebūtu saderīga nedz ar šīs tiesību normas formulējumu, nedz ar Kopienas likumdevēja acīmredzamo nodomu, ieviešot šo tiesību normu Savienības preču zīmju sistēmā. Citiem vārdiem sakot, apzīmējumu salīdzināšanas kritērijs minētās tiesību normas piemērošanas nolūkā nevar būt tāds pats kā iebildumu pret reģistrāciju, pamatojoties uz aizsargātām tiesībām Savienības teritorijā, gadījumā.
42.
Tomēr no iepriekš minētā automātiski neizriet, ka Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka iebildumi ir iespējami vienīgi tad, ja starp konfliktējošajiem apzīmējumiem un ar tiem aptvertajām precēm vai pakalpojumiem pastāv divkāršs identiskums šī panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Proti, kā pamatoti norāda EUIPO, tāda šīs tiesību normas interpretācija, kas tās piemērošanas jomu padarītu atkarīgu no striktas konfliktējošo apzīmējumu identiskuma pārbaudes piemērošanas un a fortiori no dubultas identiskuma pārbaudes, ļautu aģentam vai pārstāvim izvairīties no sankcijas par preču zīmes nereģistrēšanu, tikai nedaudz grozot apzīmējumu vai ar to aptverto preču vai pakalpojumu aprakstu. Daudzās tiesību normas apiešanas iespējas to lielā mērā padara neefektīvu.
43.
Kā tika norādīts iepriekš, Regulas Nr. 207/2009 8. panta sistēmā šī panta 3. punktā paredzētajam relatīvajam atteikuma pamatam ir pašam sava autonomija. Tā kā nav tiešas atsauces uz minētā panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētajiem jēdzieniem, saikni starp reģistrācijai pieteiktajām konfliktējošajām preču zīmēm, lai saņemtu ar šo tiesību normu piešķirto aizsardzību, var definēt neatkarīgi no piemērojamības, kas šiem jēdzieniem ir atzīta minētā 8. panta 1. punktā paredzēto relatīvo atteikuma pamatu kontekstā.
44.
Tādējādi, lai gan ir taisnība, kā jau tika teikts, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta formulējumu šāda saikne prasa konfliktējošo apzīmējumu savstarpēju atbilstību, es tomēr neuzskatu, ka šāda atbilstība ir automātiski jāizslēdz gadījumā, ja starp tiem nav absolūta identiskuma. Tāpat ar šo tiesību normu sniegtā aizsardzība, manuprāt, nevar tikt atteikta preču zīmes īpašniekam tikai tādēļ, ka ar konfliktējošajām preču zīmēm aptvertās preces vai pakalpojumi nav pilnīgi identiski.
45.
Tādējādi ir jānosaka kritērijs, pamatojoties uz kuru var uzskatīt, ka, lai gan abas konfliktējošās preču zīmes, kā arī attiecīgās ar tām aptvertās preces un pakalpojumi nav identiski, pastāv prasītā atbilstība, lai piemērotu attiecīgo relatīvo atteikuma pamatu.
46.
Šajā tiesvedībā EUIPO, manuprāt, ir saglabājis pārāk elastīgu nostāju par nepieciešamību definēt šādu kritēriju – man šķiet, tas apgalvo, ka diskriminācija starp gadījumiem, kuros ir piemērojams relatīvais atteikuma pamats, un gadījumiem, kuros tas nav piemērojams, ir – papildus saiknei starp konfliktējošajiem apzīmējumiem – tas, ka aģents vai pārstāvis, kas nav saņēmis piekrišanu, varētu netaisnīgi gūt labumu no preču zīmes reģistrācijas un izmantošanas, kas gan ir jāpārbauda katrā gadījumā atsevišķi. Tomēr šī nostāja, manuprāt, ir jānoraida. Kā jau esmu minējis iepriekš, lai gan nav šaubu, ka Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta mērķis ir liegt aģentam vai pārstāvim ļaunprātīgi izmantot attiecības, kas to saista ar preču zīmes īpašnieku, šajā pantā ir prasīta konfliktējošo apzīmējumu atbilstība. Šī atbilstība ir jāizvērtē, pamatojoties uz iepriekš noteiktu kritēriju, tostarp un it īpaši tādēļ, ka to prasa tiesiskā drošība.
47.
Ņemot to vērā, es norādu, ka “būtiska līdzvērtīguma” starp konfliktējošajiem apzīmējumiem kritērijs, kas atrodas pa vidu starp “identiskumu” un “līdzību”, kura rada sajaukšanas iespēju, ir pārņemts EUIPO pamatnostādnēs, kur ir norādīts, ka šī tiesību norma ir jāpiemēro ne tikai gadījumā, kad preču zīmes un attiecīgās preces un pakalpojumi ir identiski, bet arī, “ja apzīmējums, kura reģistrācijas pieteikumu ir iesniedzis pārstāvis vai aģents, būtībā attēlo agrāko preču zīmi ar nelielām izmaiņām, papildinājumiem vai svītrojumiem, kas pēc būtības neietekmē tās atšķirtspēju”, un ja “konfliktējošās preces un pakalpojumi no komerciālā viedokļa ir līdzīgi vai līdzvērtīgi” (
45
). Lai gan šajās pamatnostādnēs ir atsauce arī uz preču zīmju sajaukšanas iespējas pārbaudi (
46
), man šķiet – vismaz pēc pamatnostādņu formulējuma –, ka to piedāvātais kritērijs prasa saikni starp preču zīmēm un to attiecīgajām precēm un pakalpojumiem, kas ir ciešāka nekā tā, kura var radīt sajaukšanas iespēju.
48.
Es uzskatu, ka šis kritērijs ir jāizmanto, ja vien tas neliek veikt konfliktējošo apzīmējumu sajaukšanas iespējas esamības vērtējumu. Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts, manuprāt, ir jāpiemēro ne tikai identisku apzīmējumu gadījumā, bet arī tad, ja aģenta vai pārstāvja reģistrācijai pieteiktā preču zīme ietver nelielas izmaiņas, papildinājumus vai svītrojumus, kas būtiski neietekmē agrākās preču zīmes atšķirtspēju. Kā norādīts EUIPO pamatnostādnēs, tā tas ir gadījumā, kad reģistrācijai pieteiktā preču zīme bez būtiskām izmaiņām atveido agrākās preču zīmes “kodolu”, proti, elementu vai elementus, kas pamato tās atšķirtspēju. Šis vērtējums ir jāveic, salīdzinot abus apzīmējumus objektīvi. Ja šis salīdzinājums neļauj secināt, ka apzīmējumi, lai gan pastāv noteikta to līdzības pakāpe, ir būtiski līdzvērtīgi, šī tiesību norma nebūs piemērojama un preču zīmes likumīgais īpašnieks, iespējams, varēs celt prasību par spēkā neesamības atzīšanu saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu (tagad Regulas 2017/1001 59. panta 1. punkta b) apakšpunkts). Tāpat šīs regulas 8. panta 3. punkts nav piemērojams gadījumā, ja ar konfliktējošajām preču zīmēm aptvertās preces un pakalpojumi nav līdzīgi vai līdzvērtīgi. Likumīga īpašnieka, kas, piemēram, būtu paredzējis savas preču zīmes ģeogrāfisko paplašināšanu, intereses var aizsargāt tikai ex post, ceļot prasību par spēkā neesamības atzīšanu.
b)
Secinājumi par apelācijas sūdzības pirmo pamatu
49.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa, interpretēdama Regulas Nr. 207/2009 8 panta 3. punktu tādējādi, ka tas ir piemērojams tikai konfliktējošo preču zīmju identiskuma gadījumā, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un ka šī iemesla dēļ apelācijas sūdzības pirmais pamats ir jāapmierina.
B. Par apelācijas sūdzības otro pamatu – Tiesas statūtu 36. panta pārkāpumu
1.
Pārsūdzētais spriedums
50.
Apelācijas sūdzības otrais pamats ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 39.–42. punktu.
51.
Vispārējā tiesa, iepriekš pārsūdzētā sprieduma 37. punktā secinājusi, ka Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts ir piemērojams tikai tad, ja konfliktējošās preču zīmes ir identiskas, atzina, ka ir piemērojama judikatūra attiecībā uz Regulas Nr. 207/2009 15. pantu (tagad Regulas 2017/1001 18. pants) par izmantošanas pierādījumiem (
47
), kas ir “netieši” saistīta ar jautājumu par identiskumu, un pārsūdzētā sprieduma 40. punktā tā nosprieda, ka ir jānosaka, vai konfliktējošie apzīmējumi ir “identiski”, it īpaši, pamatojoties uz šo judikatūru. Pārsūdzētā sprieduma 41. punktā tā apstiprināja Apelācijas padomes secinājumu, saskaņā ar kuru konfliktējošie apzīmējumi ir jāuzskata par līdzīgiem, un identiskuma starp minētajām preču zīmēm neesamību kvalificēja kā “klaju” un “acīmredzamu”. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 42. punktā Vispārējā tiesa secināja – tā kā attiecīgie apzīmējumi nav identiski, Apelācijas padome ir kļūdaini uzskatījusi, ka ir piemērojams Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts.
2.
Lietas dalībnieku argumenti
52.
Ar apelācijas sūdzības otro pamatu EUIPO pret pārsūdzēto spriedumu izvirza divus atšķirīgus iebildumus. Pirmkārt, tas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieņēmusi pretrunīgu pamatojumu, piemērodama “identiskuma” jēdzienu divās juridiski un faktiski atšķirīgās situācijās. EUIPO uzskata, ka Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā paredzētā pārbaude neietilpst “identiskuma” jēdzienā un šīs pārbaudes izmantošana nav saderīga ar šīs regulas 8. panta 3. punkta šauru interpretāciju, kādu ir izmantojusi Vispārējā tiesa. Otrkārt, EUIPO norāda, ka pretēji tam, kas ir nospriests pārsūdzētā sprieduma 40. punktā, Vispārējā tiesa nav veikusi minēto pārbaudi, bet vienīgi konstatējusi, ka konfliktējošie apzīmējumi nav acīmredzami identiski.
53.
John Mills iebilst, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi atsaukusies uz Regulas Nr. 207/2009 15. pantu, lai precizētu, ka jēdziens “identiskums” šīs tiesību normas kontekstā ir elastīgāks un ka šīs regulas 8. panta 3. punktā arī nav prasīts piemērot striktu identiskuma pārbaudi. Pārsūdzētā sprieduma 41. punktā Vispārējā tiesa esot konstatējusi, ka konfliktējošos apzīmējumus nevar uzskatīt par identiskiem, arī pamatojoties uz elastīgo identiskuma jēdzienu, kas paredzēts Regulas Nr. 207/2009 15. pantā.
3.
Vērtējums
54.
Uzskatu, ka arī abi iebildumi, kurus EUIPO ir izvirzījis savā apelācijas sūdzības otrajā pamatā, ir jāapmierina.
55.
Pirmkārt, es piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējam, ka Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkts attiecas nevis uz “identiskuma”, bet gan “būtiska līdzvērtīguma” pārbaudi, kas ir nedaudz līdzīga tai, kura ir piedāvāta šo secinājumu 48. punktā un kurā ir prasīts identificēt apzīmējuma atšķirtspējīgos elementus un pārbaudīt, vai šie elementi ir būtiski mainījušies reģistrētās preču zīmes komerciālajā izmantošanā (
48
). Kā pamatoti norāda EUIPO, šīs pārbaudes priekšnosacījums, gluži pretēji, ir tas, ka abi aptvertie apzīmējumi nav identiski (
49
). Turklāt ir jāuzsver, ka salīdzinājumam starp preču zīmes reģistrēto versiju un tās tirdzniecībā izmantoto versiju, kas ir Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkta piemērošanas pamatā, ir atšķirīgs mērķis un tas atbilst citādai loģikai nekā tā, kāda ir salīdzinājumam starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un reģistrācijai pieteikto agrāko preču zīmi, lai piemērotu šīs regulas 8. pantu. Proti, pirmajā gadījumā šis salīdzinājums ļauj pierādīt, ka preču zīmi izmanto tās īpašnieks, pat ja tas apzīmējuma komerciālās izmantošanas nolūkā ir veicis tajā izmaiņas, kas, nemainot atšķirtspēju, ir ļāvušas to labāk pielāgot attiecīgo preču vai pakalpojumu tirdzniecības un mārketinga prasībām (
50
). Saskaņā ar minēto mērķi Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā paredzētā būtiskā līdzvērtīguma pārbaude tiek veikta, pamatojoties uz apstākļu kopumu, kas liek ņemt vērā attiecīgās nozares komerciālās prasības un ieradumus (
51
), kā arī tādas atšķirtspējas saglabāšanos, kura izriet no preču zīmes konkrētas izmantošanas, ko veic preču zīmes īpašnieks (
52
).
56.
Otrkārt, kā pamatoti norāda EUIPO, pretēji pārsūdzētā sprieduma 40. punktā paustajam nodomam Vispārējā tiesa nav izskatījusi Apelācijas padomes veikto konfliktējošo apzīmējumu salīdzinājumu pēc būtības, lai pārbaudītu, vai šī salīdzinājuma rezultāti ir saderīgi ar Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā paredzētās pārbaudes piemērošanu. Turpretī tā ar formālu un būtībā apļveida argumentāciju ir vienīgi izteikusi apgalvojumu, ka, tā kā Apelācijas padome konfliktējošās preču zīmes ir uzskatījusi par tikai līdzīgām, tās pēc definīcijas nevar tikt uzskatītas par identiskām, un tas nozīmē, ka minētā pārbaude, ko Vispārējā tiesa pati ir kvalificējusi par “identiskuma” pārbaudi, katrā ziņā nevar tikt uzskatīta par veiktu.
57.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka arī apelācijas sūdzības otrais pamats ir jāapmierina.
C. Secinājumi par apelācijas sūdzību
58.
Abi apelācijas sūdzības pamati, manuprāt, ir pamatoti. Tāpēc es uzskatu, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ. Atbilstoši Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas lēmumu. Tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Vispārējā tiesā. Tiesvedības stadija ļauj Tiesai taisīt galīgo spriedumu, un līdz ar to tā var lemt par John Mills prasībā izvirzītā vienīgā pamata otro iebildumu.
V. Par Vispārējā tiesā celtās prasības vienīgā pamata otro iebildumu
59.
No apstrīdētā lēmuma 33. un 34. punkta teksta skaidri izriet, ka Apelācijas padome ir salīdzinājusi konfliktējošās preču zīmes, lai novērtētu, vai no Savienības patērētāja viedokļa pastāv potenciāla sajaukšanas iespēja. Tādējādi šķiet, ka tā ir piemērojusi citu pārbaudi nekā tā, kas ir Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta piemērošanas pamatā un kas ir izklāstīta šo secinājumu 48. punktā. Tātad John Mills vienīgā pamata otrais iebildums ir jāapmierina un apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.
VI. Par tiesāšanās izdevumiem
60.
Atbilstoši Tiesas reglamenta 184. panta 2. punktam Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu. Tā kā es ierosinu apmierināt apelācijas sūdzību un tā kā EUIPO ir lūdzis piespriest John Mills atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, pēdējai minētajai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā. Turklāt, tā kā es ierosinu apmierināt John Mills pirmajā instancē celto prasību un atcelt apstrīdēto lēmumu, es iesaku Tiesai atstāt nemainīgu tiesāšanās izdevumu sadalījumu, kas noteikts pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) un 3) punktā.
VII. Secinājumi
61.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai:
–
atcelt 2018. gada 15. oktobra spriedumu John Mills/EUIPO – Jerome Alexander Consulting (MINERAL MAGIC) (T‑7/17, EU:T:2018:679);
–
atcelt EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2016. gada 5. oktobra lēmumu lietā R 2087/2015-1;
–
piespriest John Mills atlīdzināt tiesāšanās izdevumus Tiesā;
–
atstāt nemainītu tiesāšanās izdevumu sadali tiesvedībā Vispārējā tiesā, kas ietverta 2018. gada 15. oktobra sprieduma John Mills/EUIPO – Jerome Alexander Consulting (MINERAL MAGIC) (T‑7/17, EU:T:2018:679) rezolutīvās daļas 2) un 3) punktā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – itāļu.
(
2
)	Padomes Regula (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Kopienas preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.).
(
4
)	Vispārējā tiesa – lai arī netieši – jau ir lēmusi par šajā lietā izvirzīto jautājumu 2006. gada 6. septembra spriedumā DEF‑TEC Defense Technology/ITSB–Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑6/05, EU:T:2006:241), 2011. gada 13. aprīļa spriedumā Safariland/ITSB – DEF‑TEC Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑262/09, EU:T:2011:171) un 2012. gada 29. novembra spriedumā Adamowski/ITSB‑Fagumit (FAGUMIT) (T‑537/10 un T‑538/10, EU:T:2012:634).
(
5
)	OV 1994, L 336, 214. lpp.
(
6
)	OV 1994, L 336, 3. lpp.
(
7
)	Recueil des traités des Nations unies, 828. sēj., Nr. 11851, 305. lpp. (turpmāk tekstā – “Parīzes konvencija”).
(
8
)	Analoģiska tiesību norma tika iekļauta tikai pēdējā preču zīmju tiesību saskaņošanas direktīvā; skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2015, L 336, 1. lpp.), 5. panta 3. punkta b) apakšpunktu. Pirms šiem grozījumiem dalībvalstīm tomēr bija jāīsteno Parīzes konvencijas 6.septies pants.
(
9
)	Direktīvas 2015/2436 13. panta 1. punkta a) apakšpunkts.
(
10
)	Direktīvas 2015/2436 13. panta 1. punkta b) apakšpunkts.
(
11
)	Regula Nr. 207/2009 no 2017. gada 1. oktobra tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.). Jaunajā regulā bez grozījumiem, kam būtu nozīme šajā lietā, ir pārņemts iepriekš minēto Regulas Nr. 207/2009 noteikumu formulējums (Regulas Nr. 207/2009 11. un 18. pants un 53. panta 1. punkta b) apakšpunkts tagad ir attiecīgi Regulas 2017/1001 13. pants, 21. panta 1. punkts un 60. panta 1. punkta b) apakšpunkts).
(
12
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 6. septembris, DEF‑TEC Defense Technology/ITSB – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑6/05, EU:T:2006:241, 38. punkts), kas atgādināts apstrīdētā lēmuma 17. punktā.
(
13
)	Runa ir par nosacījumiem, kas minēti 61. punktā 2011. gada 13. aprīļa spriedumā Safariland/ITSB – DEF‑TEC Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑262/09, EU:T:2011:171), kas atgādināts apstrīdētā lēmuma 18. punktā.
(
14
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 13. punktu un apstrīdētā lēmuma 20.–25. punktu.
(
15
)	Apelācijas padome uzskatīja, pirmkārt, ka ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertie “kosmētikas līdzekļi” ietver “sejas pūderi, kas satur minerālvielas”, uz ko attiecas agrākā preču zīme, un, otrkārt, ka pārējās ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertās preces ir saistītas ar precēm, kuras aptver agrākā preču zīme; skat. pārsūdzētā sprieduma 14. punktu un apstrīdētā lēmuma 30. un 31. punktu.
(
16
)	Vispirms Apelācijas padome norādīja uz agrākās preču zīmes divu pirmo vārdisko elementu (“magic” un “minerals”) un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes vārdisko elementu izteikto līdzību. Pēc tam tā uzsvēra, ka konkrētā Savienības sabiedrības daļa var uztvert agrāko preču zīmi kā apzīmējumu, kuru veido divi elementi: elements “by jerome alexander”, kas tiek uztverts kā norāde uzņēmumu, kurš atbildīgs par preces ražošanu, un elements “magic mineral”, kas “varbūtēji tikšot uztverts kā pašas preces vai preču līnijas identificēšana”; skat. pārsūdzētā sprieduma 15. punktu un apstrīdētā lēmuma 33.–35. punktu.
(
17
)	Padomes Regula (EK) Nr. 40/94 (1993. gada 20. decembris) par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).
(
18
)	Spriedumi, 2015. gada 24. jūnijs, Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, 25. punkts); 2012. gada 27. septembris, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, 56. punkts), un 2005. gada 10. marts, easyCar (C‑336/03, EU:C:2005:150, 21. punkts).
(
19
)	Skat. tostarp spriedumus, 2015. gada 24. jūnijs, Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, 26. punkts), un 2001. gada 30. janvāris, Spānija/Padome (C‑36/98, EU:C:2001:64, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Skat. tostarp spriedumus, 2015. gada 24. jūnijs, Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, 26. punkts), un 2013. gada 19. septembris, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, 74. punkts).
(
21
)	Papildus itāļu valodas redakcijai skat., piemēram, angļu, franču, vācu, rumāņu, portugāļu valodas versijas.
(
22
)	Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta formulējums spāņu valodā ir “[m]ediando oposición del titular de la marca, se denegará el registro de la misma cuando el agente o representante del titular de dicha marca la solicite en su propio nombre [..]”.
(
23
)	Pārsūdzētā sprieduma 25. punkta otrais teikums ir saistīts ar pirmo teikumu, kurā Vispārējā tiesa Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta mērķi izklāsta ar loģisku sasaisti, ko ievada prievārds “tātad” (“thus” angļu valodā, kas ir oficiālā tiesvedības valoda, un “donc” franču valodā, kas ir valoda, kurā dokuments ir sastādīts).
(
24
)	III/ex/C/268/77‑E, pieejams angļu valodā interneta vietnē http://aei.pitt.edu/5526/1/002057_1.pdf.
(
25
)	Priekšlikums Padomes Regulai (EEK) par Kopienas preču zīmi, kas iesniegts 1980. gada 25. novembrī COM/1980/635/FINAL/2 (OV 1980, C 351, 5. lpp.) (turpmāk tekstā – “priekšlikums regulai par Kopienas preču zīmi”), 7. panta 3. punkts.
(
26
)	Tomēr bija paredzēts relatīvs reģistrētas preču zīmes, ko aģents vai pārstāvis ir reģistrējis bez īpašnieka atļaujas, spēkā neesamības pamats (priekšlikuma regulai par Kopienas preču zīmi 42. panta 1. punkta a) apakšpunkts).
(
27
)	Ļaunprātība ļāva vienīgi apturēt prasības par spēkā neesamības atzīšanu noilgumu akcepta rezultātā (Kopienas preču zīmes regulas priekšlikuma 44. pants) un ierobežot to, ka akcepta rezultātā Kopienas preču zīmei varētu tikt pretstatītas agrākas tiesības, kas ir vietēja mēroga.
(
28
)	Lai rekonstruētu Regulas Nr. 40/94 noteikumu par ļaunticību rašanās vēsturi, skat. Tsoutsanis, Trade Mark registrations in Bad faith, 2010, Oxford University Press, 47. un nākamās lpp.
(
29
)	Skat. Intelektuālā īpašuma darba grupas (preču zīmes) sanāksmē, kas notika Briselē 1982. gada 13. un 14. septembrī, izdarītos secinājumus 1982. gada 1. decembra dokumenta Nr. 11035/82 I pielikumā. Paziņojums bija formulēts šādi: “The working party did not adopt a suggestion for the German delegation that this provision should also apply to similar trade marks for similar products.”
(
30
)	Skat. spriedumu, 2006. gada 6. septembris, DEF‑TEC Defense Technology/ITSB‑Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑6/05, EU:T:2006:241, 38. punkts).
(
31
)	Šajā nozīmē skat. Apelācijas padomes lēmumu, 27. punkts.
(
32
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus 2000. gada 23. marts, Met‑Trans e Sagpol (C‑310/98 un C‑406/98, EU:C:2000:154, 32. punkts), un 2016. gada 15. septembris, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 68.–70. punkts).
(
33
)	Ciktāl tas piedāvā aizsardzību Savienības teritorijā neaizsargātām preču zīmēm, skat. Kur, A., Not prior in time, but superior in right- how trademark registrations can be affected by third‑party interests in a sign, International Review of Intellectual property and Competition Law, IIC, 2013, 44(7), 790. un nākamās lpp.
(
34
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 26. septembris, Salzgitter Mannesmann Handel (C‑157/12, EU:C:2013:597, 39. punkts).
(
35
)	Skat. spriedumu, 2003. gada 11. marts, Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145, 32. un nākamie punkti).
(
36
)	Tādas tiesību normas iekļaušana, ar kuru preču zīmes īpašnieks tiek aizsargāts pret iespējamu aģenta veiktu ļaunprātīgu izmantošanu, tika apspriesta gan 1925. gada Hāgas pārskatīšanas konferencē, gan 1934. gada Londonas pārskatīšanas konferencē, bet saskārās ar vairāku delegāciju, it īpaši Japānas delegācijas, iebildumiem; skat. Ricketson, S., The Paris Convention for the Protection of Industrial Property, a Commentary, Oksforda, 2015, 579. un nākamās lpp.
(
37
)	Skat. dažādu ļaunprātīgas rīcības piemērus, kas minēti 1958. gada 6.–13. oktobra Lisabonas konferences aktos, programmas XVII punkts, 680. lpp.
(
38
)	Skat. Parīzes konvencijas 29. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
(
39
)	Franču valodas versijā “Si l’agent ou le représentant de celui qui est titulaire d’une marque dans un pays de l’Union demande, sans l’autorisation de ce titulaire, l’enregistrement de cette marque dans son propre nom [..]”; izcēlums mans.
(
40
)	Skat. 681. lpp.
(
41
)	Skat. Bodenhausen, G.H.C., Guide d’application de la convention de Paris pour la protection de la propriété industrielle telle que revidée à Stockholm en 1967, 131. lpp. (https://www.wipo.int/edocs/pubdocs/fr/intproperty/611/wipo_pub_611.pdf), turpmāk tekstā – “Parīzes konvencijas piemērošanas rokasgrāmata”.
(
42
)	Tomēr norādīšu, ka Parīzes konvencijas piemērošanas rokasgrāmatā, 131. lpp., ir norādīts, ka 6.septies pantu “var” izmantot pat tad, ja konfliktējošie apzīmējumi ir līdzīgi, nevis identiski, liekot saprast, ka šāda piemērošana nav daļa no šīs tiesību normas normatīvā satura.
(
43
)	Skat. Parīzes konvencijas aktus, I, 131. lpp.
(
44
)	Regulas Nr. 207/2009 reformas laikā Komisija ierosināja ieviest iespēju iebilst pret preču zīmes reģistrāciju visos ļaunprātīgas iesniegšanas gadījumos, vienlaikus atstājot negrozītu – un tātad autonomu – relatīvu atteikuma pamatu, kas saistīts ar preču zīmes likumīgā īpašnieka aģenta vai pārstāvja ļaunprātīgo rīcību; skat. COM(2013) 161 final, 8. panta 3. punkta b) apakšpunkts. Tomēr šis priekšlikums tika noraidīts.
(
45
)	Pamatnostādnes attiecībā uz pārbaudi, kas veikta Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojā attiecībā uz Eiropas Savienības preču zīmēm, C daļas “Iebildumi” 3. iedaļa “Pieteikumi, ko neatļauti iesnieguši preču zīmes īpašnieka pārstāvji” (turpmāk tekstā – “EUIPO pamatnostādnes”), pieejamas EUIPO tīmekļa vietnē, 19. lpp.
(
46
)	Skat. EUIPO pamatnostādnes, 19. lpp., saskaņā ar kurām “preču zīmes īpašnieka intereses tiktu būtiski ietekmētas, it īpaši, ja agrākā preču zīme jau būtu izmantota un ja reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja veiktās izmaiņas nebūtu pietiekami nozīmīgas, lai izslēgtu sajaukšanas iespēju”.
(
47
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 39. punktu. Saskaņā ar minētā panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktu par preču zīmes izmantošanu uzskata “Kopienas preču zīmes izmantošanu tādā veidā, kas atšķiras zināmos elementos, kuri neizmaina preču zīmes atšķirīgumu [atšķirtspēju] no tās formas, kādā tā tikusi reģistrēta”.
(
48
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2016. gada 13. septembris, hyphen/EUIPO – Skylotec (Daudzstūra attēls) (T‑146/15, EU:T:2016:469, 28. punkts), saskaņā ar kuru, “lai varētu konstatēt reģistrētas preču zīmes atšķirtspējas izmaiņas, ir jāpārbauda pievienoto elementu atšķirtspēja un dominējošais raksturs, pamatojoties uz katram no šiem elementiem raksturīgajām iezīmēm, kā arī dažādo elementu attiecīgo izvietojumu preču zīmes konfigurācijā”; skat. arī spriedumu, 2016. gada 1. decembris, Klement/EUIPO (C‑642/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:918, 29. punkts).
(
49
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2017. gada 11. oktobris, EUIPO/Cactus (C‑501/15 P, EU:C:2017:750), kurā Tiesa par līdzvērtīgu Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkta izpratnē ir uzskatījusi vārdisku un grafisku preču zīmi, ko veido vārds “cactus” un stilizēts kaktusa attēls un preču zīme, kurā vārdiskā sastāvdaļa bija izlaista un bija ietverts tikai stilizēts attēls.
(
50
)	Skat. spriedumus, 2006. gada 23. februāris, Il Ponte Finanziaria/ITSB – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (T‑194/03, EU:T:2006:65, 50. punkts), un 2019. gada 3. jūlijs, Viridis Pharmaceutical/EUIPO (C‑668/17 P, EU:C:2019:557, 56. punkts).
(
51
)	Skat., piemēram, spriedumus, 2013. gada 18. jūlijs, Specsavers International Healthcare u.c. (C‑252/12, EU:C:2013:497, 21.–26. punkts), un 2017. gada 11. oktobris, EUIPO/Cactus (C‑501/15 P, EU:C:2017:750).
(
52
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Specsavers International Healthcare u.c. (C‑252/12, EU:C:2013:497, 23. punkts).