62008CC0301
ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 25. jūnijā (
1
)
Lieta C-301/08
Irène Bogiatzi, laulību uzvārds Ventouras,
pret
Deutscher Luftpool u.c.
“Transporta politika — Regula (EK) Nr. 2027/97 — Varšavas konvencija — Gaisa pārvadātāju atbildība nelaimes gadījumā — Termiņš prasības celšanai par nodarītā kaitējuma atlīdzināšanu”
I — Ievads
1.
Ar 2008. gada 26. jūnija lēmumu, kas tiesā saņemts 2008. gada 7. jūlijā, Cour de cassation (Kasācijas tiesa), Luksemburga, saskaņā ar EKL 234. pantu ir uzdevusi Kopienu Tiesai virkni jautājumu prejudiciāla nolēmuma sniegšanai par Padomes 1997. gada 9. oktobra Regulas (EK) Nr. 2027/97 par gaisa pārvadātāju atbildību nelaimes gadījumos (
2
) (turpmāk tekstā — “Regula Nr. 2027/97”) interpretāciju saistībā ar 1929. gada 12. oktobrī Varšavā parakstīto Konvenciju par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju (turpmāk tekstā — “Varšavas konvencija”).
2.
Iesniegtie prejudiciālie jautājumi ir uzdoti tiesvedībā par Irēnas Bogjaci [Irène Bogiatzi] celto prasību pret Luxair un Deutscher Luftpool, saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātu asociāciju, par zaudējumiem attiecībā uz nelaimes gadījumu, kurā viņa cieta, iekāpjot Luxair lidmašīnā 1998. gada 21. decembrī (turpmāk tekstā — “faktisko apstākļu laiks”).
3.
Lai novērtētu, vai Bogjaci tiesības celt prasību par zaudējumu atlīdzību ir dzēstas, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Varšavas konvencijas 29. pants, kurā šādām prasībām ir noteikts divu gadu termiņš, ir piemērojams tās izskatāmās lietas apstākļos, lai gan Regulā Nr. 2027/97 nav šādas skaidras norādes, un, ja jā, vai šis termiņš var tikt pārtraukts, atlikts vai atsaukts.
4.
Šajā sakarā tomēr pirmais uzdotais jautājums rada sākotnēju problēmu attiecībā uz apjomu, ja tāds ir, Tiesas kompetencei saskaņā ar EKL 234. pantu interpretēt Varšavas konvenciju.
II — Atbilstošais tiesiskais regulējums
A — Varšavas konvencija
5.
Varšavas konvencijā cita starpā ir ietverti noteikumi par gaisa pārvadātāju atbildību sakarā ar nelaimes gadījumu. Tā ir vairākkārt papildināta, it īpaši ar Hāgas 1955. gada 28. septembra protokolu, 1961. gada 18. septembra Gvadalaharas konvenciju un četriem Monreālas 1975. gada 25. septembra papildu protokoliem.
6.
Lai gan Kopiena pati nav Varšavas konvencijas dalībniece, faktisko apstākļu laikā visas 15 dalībvalstis bija tai pievienojušās.
7.
Varšavas konvencijas 29. pantā faktisko apstākļu rašanās laikā spēkā esošajā redakcijā attiecībā uz prasībām par zaudējumu atlīdzību [kompensāciju] bija noteikts:
“1.   Tiesības uz zaudējumu kompensāciju tiek dzēstas, ja prasība nav celta divu gadu laikā, skaitot no nonākšanās galapunktā datuma vai no tā datuma, kurā gaisa kuģim bija jānonāk galapunktā, vai no datuma, kurā pārvadājums tika apturēts.
2.   Šī termiņa aprēķināšanas metodi nosaka tās tiesas likums, kuras pārziņā ir šī lieta.”
8.
Konvencija par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju (turpmāk tekstā — “Monreālas konvencija”) (
3
), kas bija paredzēta, lai modernizētu un konsolidētu Varšavas konvenciju un ar to saistītos dokumentus, tika parakstīta Monreālā 1999. gada 28. maijā. Arī Kopiena to parakstīja 1999. gada 9. decembrī, un tā Kopienas vārdā tika apstiprināta ar Padomes 2001. gada 5. aprīļa Lēmumu 2001/539/EK par to, kā Eiropas Kopiena noslēdz Konvenciju par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju (Monreālas Konvenciju) (
4
).
9.
Monreālas konvencija, kuras dalībniece ir gan Kopiena, gan 27 dalībvalstis, stājās spēkā 2003. gada 4. novembrī, proti, pēc lietas faktisko apstākļu rašanās. Tomēr ir jānorāda, ka šīs konvencijas 35. pants ar nosaukumu “Prasību noilgums” ir identisks Varšavas konvencijas 29. pantam.
B — Regula Nr. 2027/97
10.
Regulas Nr. 2027/97 par gaisa pārvadātāju atbildību nelaimes gadījumos preambulā — redakcijā, kas bija spēkā lietas faktisko apstākļu rašanās laikā —, tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, ir noteikts:
“(1)
tā kā, īstenojot kopējo transporta politiku, ir jāpaaugstina aviācijas nelaimes gadījumos nokļuvušo pasažieru aizsardzības līmenis;
(2)
tā kā tiesību normas par atbildību nelaimes gadījumos ir noteiktas 1929. gada 12. oktobrī Varšavā parakstītajā Konvencijā par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, vai šajā Konvencijā ar grozījumiem, kas izdarīti 1955. gada 28. septembrī Hāgā, un Konvencijā, kas parakstīta Gvadalaharā 1961. gada 18. septembrī, un neatkarīgi no tā, kuru no šīm konvencijām var piemērot, katra no tām še turpmāk saukta “Varšavas konvencija”; tā kā Varšavas konvenciju piemēro visā pasaulē kā pasažieru, tā arī gaisa pārvadātāju priekšrocību dēļ;
(3)
tā kā Varšavas konvencijas noteiktās atbildības robežas ir pārāk zemas, vērtējot pēc mūsdienu ekonomiskiem un sociāliem standartiem, un bieži noved līdz ilgstošām tiesas prāvām, kas kaitē gaisa transporta reputācijai; tā kā tādēļ dalībvalstis dažādi paaugstinājušas atbildības robežas, tādējādi radot atšķirīgus pārvadājumu noteikumus starptautiskajā aviācijas tirgū;
(4)
tā kā Varšavas konvencija turklāt ir piemērojama tikai starptautiskam transportam; tā kā starptautiskajā aviācijas tirgū atšķirība starp iekšzemes un starptautisko transportu ir likvidēta; tā kā tādēļ ir lietderīgi, lai atbildības pakāpe un raksturs kā iekšzemes, tā arī starptautiskajā transportā būtu vienādi;
(5)
tā kā Varšavas konvencijas pilnīga izskatīšana un pārskatīšana ir jau sen nokavēta un ilgu laiku pārstāv starptautiskā līmenī vienveidīgāko un piemērojamāko reakciju uz jautājumu par gaisa pārvadātāju atbildību nelaimes gadījumos; tā kā būtu jāturpina paaugstināt Varšavas konvencijā noteiktās atbildības robežas daudzpusējās sarunās;
[..]
(7)
tā kā ir lietderīgi novērst visus monetāros atbildības ierobežojumus Varšavas konvencijas 22. panta 1. punkta nozīmē vai jebkādus citus juridiskus vai līgumiskus ierobežojumus saskaņā ar starptautiskajā līmenī pastāvošajām tendencēm;
[..].”
11.
Regulas Nr. 2027/97 2. panta 2. punktā ir noteikts:
“Šajā regulā izmantotie jēdzieni, kas nav definēti 1. punktā, ir līdzvērtīgi tiem, kas izmantoti Varšavas konvencijā.”
12.
5. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.   Kopienas gaisa pārvadātājs nekavējoties, un katrā gadījumā ne vēlāk kā piecpadsmit dienas pēc fiziskās personas, kam ir tiesības uz kompensāciju, identitātes noskaidrošanas, veic tādus avansa maksājumus, kādi var būt vajadzīgi, lai nodrošinātu neatliekamās ekonomiskās vajadzības, kuru pamats ir proporcionāls pārciestās nelaimes smagumam.
[..]
3.   Avansa maksājums nenozīmē atbildības atzīšanu un tā summa var būt atskaitīta no visu turpmāko maksājumu summas, ko izmaksā uz Kopienas gaisa pārvadātāja atbildības pamata, bet tas nav atdodams atpakaļ, izņemot 3. panta 3. punktā paredzētajos gadījumos vai apstākļos, kad vēlāk tiek pierādīts, ka persona, kas saņēmusi avansa maksājumu, izraisījusi vai veicinājusi zaudējumus pašas nolaidības dēļ, vai nebija tā persona, kurai ir tiesības uz kompensāciju.”
13.
Pēc lietas faktisko apstākļu rašanās Regula Nr. 2027/97 tika grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 13. maija Regulu (EK) Nr. 889/2002 (turpmāk tekstā — “Regula Nr. 889/2002”) (
5
).
III — Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
14.
Kā izriet no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, Bogjaci 1998. gada 21. decembrī, kāpjot Luxair lidmašīnā, cietusi, nokrītot uz Luksemburgas lidostas lidmašīnu piebraucamā ceļa.
15.
Bogjaci 2003. gada 22. decembrī cēla prasību Luksemburgas Tribunal d’arrondissement [Luksemburgas Apgabaltiesa] pret Deutscher Luftpool un Luxair, lūdzot tām piespriest solidāri atlīdzināt viņai nodarītos zaudējumus.
16.
Konstatējot, ka prasības pieteikums iesniegts piecus gadus pēc nelaimes gadījuma, Tribunal d’arrondissement atzina, ka prasības celšanai ir iestājies noilgums, jo tā ir celta, beidzoties divu gadu termiņam, kas prasību par zaudējumu atlīdzību celšanai noteikts Varšavas konvencijas 29. pantā. Šajā sakarā Tribunal d’arrondissement uzskatīja, ka termiņš ir iepriekš noteikts un nevar tikt atlikts vai pārtraukts.
17.
Par Bogjaci apelācijas sūdzību Cour d’appel (Apelācijas tiesa), Luksemburga, ar 2007. gada 28. marta spriedumu pieņēma lēmumu, ka apelācijas sūdzība ir nepieņemama tiktāl, ciktāl tā ir iesniegta pret apdrošināšanas sabiedrību Le Foyer un Luksemburgas valsti, bet būtībā atstāja spēkā Tribunal d’arrondissement nolēmumu pārējā daļā.
18.
Pamata tiesvedībā Cour de cassation ir jālemj par kasācijas sūdzību, ko Bogjaci iesniegusi par šo spriedumu, ciktāl ar to noteikts, ka viņas [prasījuma] tiesības pret gaisa pārvadātāju Luxair un tā apdrošinātāju Deutscher Luftpool ir dzēstas. Apelācijas sūdzība ir pamatota ar virkni juridisku pamatu, apgalvojot tostarp, ka ir pārkāpta Regula Nr. 2027/97. Konkrētāk, Bogjaci kasācijas kārtībā pārsūdz, ka situācijā, uz kuru attiecas regula, ir ticis piemērots Varšavas konvencijas 29. pantā noteiktais divu gadu noilgums.
19.
Šādos apstākļos Cour de cassation nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Konvencija par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas parakstīta Varšavā 1929. gada 12. oktobrī un grozīta Hāgā 1955. gada 28. septembrī, uz kuru ir atsauce Regulā (EK) Nr. 2027/97, ir daļa no Kopienu tiesību sistēmas normām, kuru interpretācija saskaņā ar EKL 234. pantu ir Tiesas kompetencē?
2)
Vai Padomes 1997. gada 9. oktobra Regula (EK) Nr. 2027/97 par gaisa pārvadātāju atbildību nelaimes gadījumos, redakcijā, kura ir piemērojama nelaimes gadījuma brīdī, proti, 1998. gada 21. decembrī, ir interpretējama tādējādi, ka jautājumos, kas nav skaidri reglamentēti, attiecībā uz lidojumiem starp Kopienas dalībvalstīm turpina piemērot Varšavas konvenciju, šajā gadījumā tās 29. pantu?
3)
Apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo un otro jautājumu, vai Varšavas konvencijas 29. pants saistībā ar Regulu (EK) Nr. 2027/97 ir interpretējams tādējādi, ka Varšavas konvencijas 29. pantā paredzēto divu gadu termiņu var apturēt vai pārtraukt un ka pārvadātājs vai tā apdrošinātājs ar dokumentu, ar kuru pēc valsts tiesas ieskatiem tiek atzīta atbildība, var atteikties no šī termiņa?”
IV — Juridiskais vērtējums
A — Galvenie lietas dalībnieku argumenti
20.
Šajā tiesvedībā apsvērumus iesniedza Bogjaci, Luxair, Francijas valdība un Komisija, kuri visi piedalījās 2009. gada 19. marta tiesas sēdē.
21.
Attiecībā uz pirmo jautājumu Bogjaci uzskata, ka Tiesai saskaņā ar EKL 234. pantu ir kompetence interpretēt Varšavas konvenciju. Tā kā Regulā Nr. 2027/97 ir atsauce uz šo konvenciju, konvencija ir jāpielīdzina Kopienas iestādes aktam, kas ietilpst Kopienu tiesību sistēmā. Turklāt, ņemot vērā, ka Regulas Nr. 2027/97 mērķis ir sasniegt saskaņotību gaisa pārvadātāju atbildības jomā, Tiesas [sniegta] interpretācija ir vajadzīga vienveidības labad.
22.
Komisija un Francijas valdība savukārt uzskata, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild noraidoši. Tā kā Kopiena nav Varšavas konvencijas dalībniece, konvenciju nevar pielīdzināt Kopienas iestādes aktam EKL 234. panta izpratnē, ko Tiesai ir kompetence interpretēt.
23.
Turklāt Francijas valdība īpaši norāda, ka Kopiena nav uzņēmusies kompetenci, kuru iepriekš īstenoja dalībvalstis jomā, uz kuru attiecas Varšavas konvencija, kas nozīmē, ka nevar apgalvot, ka tās noteikumi Kopienai ir saistoši atbilstoši Tiesas judikatūrai spriedumā apvienotajās lietās International Fruit Company u.c. (
6
).
24.
Francijas valdība un Komisija pieļauj, ka fakts, ka Regulā Nr. 2027/97 ir atsauce uz Varšavas konvenciju, nav maznozīmīgs Tiesas kompetencei saskaņā ar EKL 234. pantu.
25.
Šajā sakarā Komisija uzskata, ka Tiesai ir kompetence interpretēt tikai tos Varšavas konvencijas noteikumus, uz kuriem ir atsauce Regulā Nr. 2027/97. Līdzīgi Francijas valdība apgalvo, ka, ņemot vērā šīs atsauces Regulā Nr. 2027/97, Tiesa var interpretēt Varšavas konvenciju, lai interpretētu regulas noteikumus atbilstoši šai konvencijai (
7
).
26.
Kā uzskata Luxair, Tiesai šajā lietā nav jāinterpretē Varšavas konvencija, bet jāpiemēro EKL 307. pants, saskaņā ar kuru nolīgumi, kas noslēgti pirms EK līguma, neskar Kopienu tiesību normas.
27.
Attiecībā uz otro jautājumu Bogjazi būtībā norāda, ka Varšavas konvencija — bet konkrētāk — tās 29. pants — ir piemērojama tikai tad, ja Regulā Nr. 2027/97 ir šāda skaidra norāde. Ja skaidras atsauces uz attiecīgo Varšavas konvencijas noteikumu nav, šī regula ir jāinterpretē autonomi. Kā redzams no Regulas Nr. 2027/97, kā arī tās septītā apsvēruma pieņemšanas vēstures, Kopienu likumdevējs bija iecerējis, ka gaisa pārvadātāja atbildību regulēs tikai šī regula un tiks noņemti ar Varšavas konvenciju atbildībai noteiktie ierobežojumi. Ja turpinātu piemērot Varšavas konvencijas 29. pantu, tiktu apšaubīts regulas mērķis — proti, saskaņot atbildības nosacījumus.
28.
Visbeidzot, kā uzskata Bogjaci, termiņu prasības celšanai par zaudējumu atlīdzību nevar atstāt dalībvalstu procesuālās autonomijas ziņā. Katrā ziņā Varšavas konvencijā noteiktais divu gadu termiņš neatbilst atbilstības un efektivitātes prasībām.
29.
Savukārt Luxair, Francijas valdība un Komisija būtībā apgalvo, ka termiņu, kādā prasības par zaudējumu atlīdzību ir iesniedzamas, turpina regulēt Varšavas konvencijas 29. pants.
30.
Luxair šajā sakarā uzskata, ka Regulā Nr. 2027/97 nekas nav minēts par šiem termiņiem. Tādējādi nav konflikta starp regulu un Varšavas konvenciju. Tā kā Varšavas konvenciju ir ratificējušas arī valstis, kuras nav Eiropas Savienības dalībvalstis un kurām konvencijas normas, tajā skaitā tās 29. pants, vēl arvien ir saistošas, Tiesai ir jāatzīst šīs konvencijas pārākums šajā lietā.
31.
Kā uzskata Francijas valdība, nešķiet, ka ar regulu Nr. 2027/97 būtu bijis paredzēts aizstāt Varšavas konvenciju pilnībā vai arī ka atbilstoši tiesiskās noteiktības principam šāda loma varētu tikt vienlaicīgi piedēvēta regulai. Drīzāk, kā izriet no tās preambulas, Regula Nr. 2027/97 ir iecerēta, lai uzlabotu nelaimes gadījumos nokļuvušo pasažieru aizsardzības līmeni, bet tikai atsevišķos aspektos, neiekļaujot, piemēram, procesuālos termiņus, kuri regulā nav aplūkoti.
32.
Komisija papildus norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja attiecīgajā jautājumā nav Kopienu tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un jāparedz sīki procesuāli noteikumi prasībām, kas paredzētas, lai nodrošinātu to tiesību aizsardzību, kuras attiecīgajām personām ir noteiktas Kopienu tiesībās (
8
). Tā kā dalībvalstis ir Varšavas konvencijas dalībvalstis, tajā noteiktās procesuālās normas var tikt piemērotas valsts tiesiskajā regulējumā tādā lietā, kādu izskata iesniedzējtiesa. Komisija, visbeidzot, apšauba, vai ir saprātīgi uzskatīt, ka Regula Nr. 2027/97 liedz piemērot attiecīgo procesuālo normu, [vienlaikus] nesniedzot alternatīvu.
33.
Attiecībā uz trešo jautājumu Bogjaci ierosina, ka uz to būtu jāatbild apstiprinoši. Pamatojot savu nostāju, viņa it īpaši atsaucas uz Francijas Cour de cassation (Kasācijas tiesa) Varšavas konvencijas 29. panta interpretāciju un gan Varšavas konvencijas, gan Regulas Nr. 2027/97 priekšmetu un nolūku, kas, viņasprāt, tiktu apšaubīts, ja šo noteikumu interpretētu šauri. Tādējādi, lai gan ar šiem tiesību aktiem ir iecerēts veicināt ātru ārpustiesas kompensāciju nelaimes gadījumos cietušajiem, centienos sasniegt mierizlīgumu ietverts vērā ņemams risks attiecīgajam cietušajam, ja Varšavas konvencijas 29. pantā noteiktais termiņš nevar tikt atlikts, pārtraukts vai atsaukts.
34.
Luxair, Francijas valdība un Komisija būtībā apgalvo, ka, tā kā Tiesai nav kompetences interpretēt Varšavas konvenciju, valsts tiesām ir jānosaka, vai — un, ja tā, ar kādiem nosacījumiem — 29. pantā noteiktie termiņi var tikt atlikti, pārtraukti vai atsaukti.
35.
Komisija uzsver, ka saskaņā ar procesuālās autonomijas principu valsts tiesām katrā ziņā ir jānodrošina, lai termiņi atbilstu līdztiesības un efektivitātes prasībām.
B — Vērtējums
1) Ievada apsvērumi
36.
Ar pirmo jautājumu sākotnēji tiek jautāts, vai tiesai saskaņā ar EKL 234. pantu ir kompetence interpretēt Varšavas konvenciju un, konkrētāk, attiecībā uz iesniedzējtiesā izskatāmās lietas priekšmetu, tās 29. pantu. Ir skaidrs, ka noraidoša atbilde uz šo jautājumu padara nepieņemamu trešo jautājumu, kurš attiecas uz šī noteikuma interpretāciju. Turpretī otrais jautājums ir pasniegts kā jautājums par Regulas Nr. 2027/97 interpretāciju un tādējādi skaidri attiecas uz Kopienu tiesību jautājumu, par ko Tiesa principā var lemt. Ar šo jautājumu ir būtībā iecerēts noteikt, vai Regula Nr. 2027/97 ir jāsaprot kā šķērslis Varšavas konvencijas 29. panta piemērošanai tādas lietas apstākļos, kādu izskata iesniedzējtiesa.
37.
Tādējādi, vispārīgāk runājot, šeit ir runa par saistību starp iespējamām dalībvalsts saistībām saskaņā ar atvasinātajām Kopienu tiesībām un saistībām, kuras uzliktas ar starptautisku nolīgumu, kuram tā ir pievienojusies kopā ar vairākām citām dalībvalstīm un trešām valstīm.
38.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka mijiedarbība starp iespējamām saistībām, kas rodas saskaņā ar Kopienu tiesībām (konkrētāk, saskaņā ar Regulu Nr. 2027/97), un saistībām, kas rodas saskaņā ar Varšavas konvencijas 29. pantu, attiecībā uz atbilstošajiem termiņiem var būt daudz niansētāka, nekā to šķietami parāda prejudiciālais jautājums. Tādējādi, pirmkārt, pat ja tiktu pieņemts, ka Regula Nr. 2027/97 neliedz valstu tiesām piemērot Varšavas konvencijas 29. pantu prasībās par zaudējumu atlīdzību, kuras regulē — lai gan ne tieši procesuālo termiņu aspektā — Regula Nr. 2027/97, var būt tādas zināmas prasības Kopienu tiesībās kā tās, kas izveidotas attiecībā uz jēdzienu “procesuālā autonomija”, kas šajā kontekstā ir jāņem vērā. Otrkārt, pat ja būtu jānolemj, ka Tiesai saskaņā ar EKL 234. pantu nav kompetences interpretēt Varšavas konvenciju, tas nenozīmē, ka Tiesa nevar ņemt vērā šo konvenciju Regulas Nr. 2027/97 interpretēšanas nolūkiem.
2) Tiesas kompetence interpretēt Varšavas konvencijas 29. pantu
39.
Sākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 300. panta 7. punktu nolīgumi, kas noslēgti saskaņā ar šajā pantā noteiktajiem nosacījumiem, ir saistoši Kopienas iestādēm un dalībvalstīm.
40.
Turklāt no Tiesas judikatūras šajā sakarā izriet, ka saskaņā ar EKL 300. pantu Padomes noslēgts nolīgums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Kopienu, ir jāuzskata par tādu, kas pielīdzināms iestādes aktam EKL 234. panta pirmās daļas b) punkta nozīmē, un, tiklīdz šāds nolīgums stājas spēkā, tā noteikumi ir Kopienu tiesiskās kārtības neatņemama sastāvdaļa. Tādējādi šīs tiesiskās kārtības ietvaros Tiesas kompetencē ietilpst prejudiciālā nolēmuma kārtībā lemt par šī nolīguma interpretāciju (
9
).
41.
Tas nozīmē, ka, tā kā Kopiena nav Varšavas konvencijas dalībniece, šī konvencija principā nevar būt kļuvusi par Kopienu tiesiskās kārtības neatņemamu sastāvdaļu, kuru Tiesai ir kompetence interpretēt saskaņā ar EKL 234. pantu.
42.
Jāatzīst, ka spriedumā apvienotajās lietās International Fruit Company u.c. Tiesa, ievērojot zināmus nosacījumus, situāciju, kad Kopiena saskaņā ar EKL 300. pantu ir formāli noslēgusi starptautisku nolīgumu, pielīdzināja situācijai, kad starptautiska nolīguma noteikumi ir kļuvuši Kopienai saistoši, jo saskaņā ar EK līgumu tā ir uzņēmusies pilnvaras, ko pirms tam jomā, uz kuru attiecas nolīgums, īstenoja dalībvalstis (
10
).
43.
Tomēr attiecībā uz starptautisko gaisa pārvadājumu jomu, uz kuru attiecas Varšavas konvencija, nešķiet, ka dalībvalstu iepriekš īstenotā kompetence, kā paredzēts judikatūrā, būtu pilnībā nodota Kopienai, tādējādi padarot konvencijas noteikumus saistošus Kopienai (
11
).
44.
Turklāt nevar arī saprātīgi uzskatīt — un lietas dalībnieki iesniedzējtiesā izskatāmajā lietā to nav centušies darīt —, ka Varšavas konvencijas noteikumi, it īpaši tās 29. pants, būtu Kopienai saistošs, pamatojoties uz to, ka tas ir nekodificēto starptautisko tiesību normu izklāsts (
12
).
45.
Visbeidzot, fakts, ka Regulas Nr. 2027/97 preambulā un 2. panta 2. punktā ir atsauces uz Varšavas konvenciju. nav pietiekams, lai tās 29. pantu uzskatītu par Kopienu tiesiskās kārtības neatņemamu sastāvdaļu, ko Tiesai ir kompetence interpretēt saskaņā ar EKL 234. pantu.
46.
Jāatzīst, ka, interpretējot Kopienu tiesības, Tiesai nav liegts dažādos kontekstos ņemt vērā arī atbilstošās starptautiskās tiesības, it īpaši starptautiskos nolīgumus, kas Kopienai nav saistoši.
47.
Tā visnotaļ ir gadījumā, kad — un ciktāl — Kopienu tiesību noteikums tieši atsaucas uz starptautisko tiesību normu un “iekļauj” to attiecīgajā Kopienu normā (
13
). Regulas Nr. 2027/97 2. panta 2. punkts sniedz [šādu] piemēru: saskaņā ar šo noteikumu Tiesai, kad tā saskaras ar regulas 2. panta 1. punktā nedefinētu jēdzienu, jāpiešķir tam tāda pati nozīme, kāda tiek izmantota Varšavas konvencijā, un šādi “jāinterpretē” šī konvencija.
48.
Turklāt, lai interpretētu Kopienu tiesības, Tiesa ņem vērā atbilstošos starptautisko tiesību noteikumus, pat ja nav šādas atsauces. Tas atspoguļo faktu, ka Kopiena principā savu kompetenci cenšas īstenot saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, konkrētāk, kā tas ir prasīts saskaņā ar EKL 10. pantā noteikto lojālas sadarbības principu, pienācīgi ņemot vērā dalībvalstīm saistošos starptautiskos pienākumus (
14
).
49.
Šajā lietā tomēr ir zināms, ka Regulā Nr. 2027/97 nekas nav minēts par termiņiem prasībām par zaudējumu atlīdzību, ne arī ka tajā būtu īpaša atsauce uz Varšavas konvencijas 29. pantu. Manuprāt, tādēļ šī noteikuma interpretāciju nevar uzskatīt par “raksturīgu” Regulai Nr. 2027/97. Tādējādi šis jautājums par Tiesas kompetenci, sniedzot prejudiciālu nolēmumu, interpretēt Varšavas konvencijas 29. pantu, manuprāt, ir jānošķir no iepriekš minētajām situācijām, kurās Tiesa starptautiskos nolīgumus izmantoja interpretācijas atbalstam.
50.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo prejudiciālo jautājumu būtu jāatbild tādējādi, ka Varšavas konvencijas 29. pants nav Kopienu tiesību sastāvdaļa, kuru Kopienu Tiesai ir kompetence interpretēt saskaņā ar EKL 234. pantu.
51.
No tā izriet, ka Tiesai nav jāatbild uz trešo jautājumu.
3) Termiņš prasības celšanai par zaudējumu atlīdzību
52.
Lai novērtētu, ciktāl saskaņā ar Regulu Nr. 2027/97 Varšavas konvencijas 29. pantu varētu liegt piemērot tiesvedībā valsts tiesās, ir derīgi atcerēties dažus saistības starp iesaistītajām tiesiskajām kārtībām un tiesību aktiem aspektus.
53.
Šajā sakarā no EKL 300. panta 7. punkta un Tiesas judikatūras izriet, ka starptautiskiem nolīgumiem, kuros Kopiena ir dalībniece, ir augstāks spēks nekā atvasinātajiem Kopienu tiesību aktiem un — tā kā tie ir Kopienu tiesiskās kārtības neatņemama sastāvdaļa — konfliktējošajām valsts tiesībām (
15
).
54.
Tomēr, tā kā Varšavas konvencijas noteikumi, kā tika norādīts iepriekš, Kopienai nav saistoši, tiem pat normu kolīziju gadījumā, par ko ir šī lieta, nevar būt augstāks spēks nekā Regulas Nr. 2027/97 noteikumiem.
55.
Tieši pretēji — ir skaidrs, ka saskaņā ar Kopienu tiesību pārākuma principu valsts tiesām ir pienākums Kopienas regulu piemērot pilnībā un atteikties piemērot jebkurus konfliktējošus valsts tiesību noteikumus, tajā skaitā principā normas, kas izriet no starptautiskiem nolīgumiem, kas ir saistoši attiecīgajai dalībvalstij (
16
). Attiecīgi gadījumos, kad Regulas Nr. 2027/97 noteikumi ir pretrunā Varšavas konvencijas noteikumiem, regulai principā ir augstāks spēks nekā konvencijai un tā tādējādi izslēdz jebkuras atbilstošās konfliktējošās konvencijas normas piemērošanu tiesvedībā valsts tiesās.
56.
Šis apgalvojums par pārākumu, protams, ir jāpielāgo atbilstoši EKL 307. panta pirmajai daļai, kurā noteikts, ka tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, ko, pirms stājās spēkā Līgums, noslēgušas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, un viena vai vairākas trešās valstis, no otras puses, Līgums neietekmē. Saskaņā ar šo noteikumu, kas principā ir piemērojams Varšavas konvencijai, jo tā ir jau esošs nolīgums, ko noslēgušas dalībvalstis un trešās valstis, agrāks dalībvalsts noslēgts nolīgums var padarīt par spēkā neesošu konfliktējošu Kopienu normu. Tādējādi dalībvalsts saskaņā ar šo noteikumu var atkāpties no saistībām, kas rodas no Kopienu tiesībām, kaut gan saskaņā ar visai šauru interpretāciju, ko šim noteikumam ir devusi Tiesa, un tikai tiktāl, ciktāl noteikti nepieciešams, lai izpildītu tās saistības pret trešām valstīm (
17
).
57.
Šajā lietā tomēr ir jānorāda, ka faktiski nešķiet, ka šeit būtu risināms šāds tiešs konflikts starp Regulu Nr. 2027/97 un Varšavas konvenciju, ciktāl tas skar šīs konvencijas 29. pantā noteikto termiņu, jo, manuprāt, regulas materiālā piemērošanas joma uz šo jautājumu neattiecas.
58.
Šajā sakarā papildus faktam, ka Regulā Nr. 2027/97 nav skaidra noteikuma par termiņu prasībām par zaudējumu atlīdzību, šīs regulas priekšmets un mērķis neliecina par to, ka tā bijusi iecerēta termiņu aplūkošanai vai, konkrētāk, lai skartu Varšavas konvencijas 29. pantā noteikto termiņu.
59.
Lai gan ir tiesa, ka Regula Nr. 2027/97 — kā kļūst skaidrs no tās preambulas, it īpaši no pirmā un otrā apsvēruma — ir iecerēta, lai uzlabotu Varšavas konvencijā garantētās nelaimes gadījumos nokļuvušo pasažieru aizsardzības līmeni, attiecībā uz, konkrētāk, gaisa pārvadātāju atbildības normām nelaimes gadījumos ir jānorāda, ka regulas apsvērumos ir atsauces uz tādiem atsevišķiem būtiskiem Kopienas gaisa pārvadātāju atbildības aspektiem kā finansiālais [monetārais] apjoms un gaisa pārvadātāja iespēja atsaukties uz aizsardzību, kas paredzēta Varšavas konvencijas 20. panta 1. punktā (
18
). Turklāt šie jautājumi ir atspoguļoti regulas rezolutīvajā daļā. Gluži pretēji — regulas preambulā nav atsauces — vēl jo mazāk tās rezolutīvajā daļā — uz tādiem prasību par zaudējumu atlīdzību celšanas procesuālajiem aspektiem kā Varšavas konvencijas 29. pantā noteiktais termiņš.
60.
Šajos apstākļos nekas regulā neļauj to interpretēt kā tādu, kas vismaz netieši regulē termiņu prasības celšanai par zaudējumu atlīdzību, un tādējādi kā tādu, kas liedz piemērot Varšavas konvencijas 29. pantā noteikto termiņu. Kā pareizi ir norādījusi Komisija, nevar noteikti uzskatīt, ka ar Regulu Nr. 2027/97 ir mēģināts nepieļaut šīs procesuālās normas piemērošanu, ja tajā pašā laikā tajā nav sniegta nekāda alternatīva.
61.
Šajā sakarā tādēļ, ka Regula Nr. 2027/97 neregulē jautājumu par termiņu, kurā ir jāceļ prasības par zaudējumu atlīdzību, ja ir nodarīts kaitējums saistībā ar Kopienas gaisa pārvadātāju, saskaņā ar Tiesas judikatūru par dalībvalstu procesuālo autonomiju ir jāsecina, ka principā katras dalībvalsts tiesību sistēma nosaka šo jautājumu regulējošās procesuālās normas (
19
).
62.
No tā izriet, ka principā nekas neliedz dalībvalstij tiesvedībā valsts tiesās šajā jautājumā piemērot tādas normas kā Varšavas konvencijas 29. pants, kas izriet no tai saistoša starptautiskā nolīguma.
63.
Tomēr tiktāl, ciktāl prasības par zaudējumu atlīdzību ietilpst ar Regulu Nr. 2027/97 izveidotajā atbildības sistēmā un tādējādi tās ir prasības, lai aizsargātu tiesības, kuras indivīdiem ir noteiktas Kopienu tiesībās, dalībvalstīm Kopienu tiesībās ir noteikts pienākums nodrošināt, ka piemērojamās procesuālās normas nav nelabvēlīgākas par procesuālajām normām, kas attiecas uz līdzīgām prasībām valsts teritorijā (līdzvērtības princips), un ka tās nav formulētas tādējādi, lai padarītu par neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas ar Kopienu tiesību sistēmu (efektivitātes princips) (
20
).
64.
Šajā sakarā principā nevis Tiesai, bet valsts tiesai ir jānosaka, kādi pienākumi attiecīgajai dalībvalstij ar Varšavas konvencijas 29. pantu ir uzlikti attiecībā uz prasības par zaudējumu atlīdzību termiņiem, un jānoskaidro apjoms, kādā šo termiņu piemērošana var mazināt atbilstību minētajiem principiem (
21
). Pietiek tomēr norādīt, ka tiesiskās noteiktības interesēs Tiesa saprātīgu termiņu noteikšanu prasības celšanai virknē gadījumu ir atzinusi par saderīgu ar Kopienu tiesībām un šis divu gadu termiņš, kas noteikts Varšavas konvencijā, manuprāt, nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu tiesību prasīt zaudējumu atlīdzību saskaņā ar Regulu Nr. 2027/97 īstenošanu (
22
).
65.
Saskaņā ar iepriekš minēto uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Regula Nr. 2027/97 nav jāinterpretē tādējādi, ka tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šajā regulā noteikto termiņu prasības celšanai par zaudējumu atlīdzību attiecībā uz savainojumu, kas ciests saistībā ar lidojumu starp dalībvalstīm, valsts tiesām tiek liegts piemērot Varšavas konvencijas 29. pantu, ja šis termiņš atbilst Kopienas efektivitātes un līdztiesības principiem.
V — Secinājumi
66.
Pamatojoties uz iepriekš minēto, es ierosinu Tiesai uz iesniegtajiem jautājumiem atbildēt šādi:
—
1929. gada 12. oktobrī Varšavā parakstītās Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju 29. pants nav daļa no Kopienu tiesību normām, kuru Kopienu Tiesai ir kompetence interpretēt saskaņā ar EKL 234. pantu;
—
Padomes 1997. gada 9. oktobra Regula (EK) Nr. 2027/97 par gaisa pārvadātāju atbildību nelaimes gadījumos nav jāinterpretē tādējādi, ka tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šajā regulā noteikto termiņu prasību celšanai par zaudējumu atlīdzību attiecībā uz savainojumu, kas ciests saistībā ar lidojumu starp dalībvalstīm, valsts tiesām tiek liegts piemērot Varšavas konvencijas 29. pantu, ja šis termiņš atbilst Kopienas efektivitātes un līdztiesības principiem.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	OV L 285, 1. lpp.
(
3
)	OV 2001, L 194, 39. lpp.
(
4
)	Turpat, 38. lpp.
(
5
)	OV L 140, 2. lpp.
(
6
)	1972. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās no 21/72 līdz 24/72, Recueil, 1219. lpp., 16. punkts, un 2008. gada 3. jūnija spriedums lietā C-308/06 Intertanko u.c., Krājums, I-4057. lpp., 48. un 49. punkts.
(
7
)	It īpaši skat. 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-154/02 Nilsson, Recueil, I-12733. lpp., 39. punkts.
(
8
)	Komisija atsaucas tostarp uz 2008. gada 12. februāra spriedumu lietā C-2/06 Kempter, Krājums, I-411. lpp., 57. punkts.
(
9
)	Šajā sakarā it īpaši skat. 1974. gada 30. aprīļa spriedumu lietā 181/73 Haegeman, Recueil, 449. lpp., 5. punkts; 1999. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-321/97 Andersson un Wåkerås-Andersson, Recueil, I-3551. lpp., 26. punkts, un 2007. gada 11. septembra spriedumu lietā C-431/05 Merck Genéricos — Produtos Farmacêuticos, Krājums, I-7001. lpp., 31. punkts.
(
10
)	Šajā sakarā skat. iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā International Fruit Company u.c., 10.–18. punkts; 1975. gada 19. novembra spriedumu lietā 38/75 Douaneagent der Nederlandse Spoorwegen, Recueil, 1439. lpp., 21. punkts; 1994. gada 14. jūlija spriedumu lietā C-379/92 Peralta, Recueil, I-3453. lpp., 16. punkts, un iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Intertanko u.c., 49. punkts.
(
11
)	Šajā sakarā jānorāda, pirmkārt, ka Regulas Nr. 2027/97 pieņemšana vēl nav pietiekams pierādījums, ka šāda atbilstošās kompetences nodošana ir notikusi, jo regulas apjoms ir acīmredzami šaurāks nekā Varšavas konvencijai. Tādējādi, kā redzams no preambulas un rezolutīvās daļas, Regulas Nr. 2027/97 mērķis ir pasažieru aizsardzība pret Kopienu gaisa pārvadātājiem saistībā ar atbildību par kaitējumu, kas nodarīts nāves vai ievainojuma gadījumā, kamēr Varšavas konvencijā regulēti arī bagāžas un kravas pārvadājumi. Otrkārt, ir jānorāda, ka Monreālas konvencija, ar kuru aizstāja Varšavas konvenciju, tika noslēgta ar jauktu Kopienas un dalībvalstu nolīgumu, pieņemot, ka vēl arvien ir dalīta kompetence starptautisko gaisa pārvadājumu jomā, kas ietilpst Monreālas konvencijā (skat. 4. zemsvītras piezīmē minētā Padomes Lēmuma par Monreālas konvencijas parakstīšanu preambulas ceturto apsvērumu). Visbeidzot, nav norāžu, ka Kopiena patiešām ir rīkojusies kā dalībvalstu tiesību pārņēmēja attiecībā uz Varšavas konvenciju vai ka citas šīs konvencijas dalībnieces būtu piešķīrušas Kopienai šādu lomu.
(
12
)	Salīdzinājumam šajā kontekstā 1998. gada 16. jūnija spriedums lietā C-162/96 Racke, Recueil, I-3655. lpp., 45. punkts, un iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Intertanko u.c., 51. punkts.
(
13
)	Salīdzinājumam šajā kontekstā iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Nilsson, 39. punkts, un 2001. gada 23. oktobra spriedums lietā C-510/99 Tridon, Krājums, I-7777. lpp., 25. punkts.
(
14
)	Šajā sakarā skat. 1992. gada 24. novembra spriedumu lietā C-286/90 Poulsen un Diva Navigation, Recueil, I-6019. lpp., 9. un 10. punkts, un iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Intertanko u.c., 52. punkts.
(
15
)	Šajā sakarā skat. 1996. gada 10. septembra spriedumu lietā C-61/94 Komisija/Vācija, Recueil, I-3989. lpp., 52. punkts; 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-344/04 IATA un ELFAA, Krājums, I-403. lpp., 35. punkts, un 1988. gada 25. februāra spriedumu apvienotajās lietās 194/85 un 241/85 Komisija/Grieķija, Recueil, 1037. lpp., 28.–32. punkts.
(
16
)	Šajā sakarā it īpaši skat. 1978. gada 9. marta spriedumu lietā 106/77 Simmenthal, Recueil, 629. lpp., 21. punkts.
(
17
)	Šajā sakarā it īpaši skat. 1997. gada 14. janvāra spriedumu lietā C-124/95 Centro-Com, Recueil, I-81. lpp., 55.–57. punkts; 1993. gada 2. augusta spriedumu lietā C-158/91 Levy, Recueil, I-4287. lpp., 11.–13. punkts; 1980. gada 14. oktobra spriedumu lietā 812/79 Burgoa, Recueil, 2787. lpp., 6. punkts, un 1962. gada 27. februāra spriedumu lietā 10/61 Komisija/Itālija, 1. lpp. Saskaņā ar judikatūru EKL 307. panta mērķis ir nodrošināt, lai dalībvalsts saskaņā ar starptautisko tiesību principiem spētu ievērot trešo valstu tiesības saskaņā ar agrāku nolīgumu un pildīt savas tajā paredzētās saistības.
(
18
)	Skat. attiecīgi Regulas Nr. 2027/97 preambulas trešo, septīto un astoto apsvērumu.
(
19
)	Šajā sakarā it īpaši skat. 1983. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās no 205/82 līdz 215/82 Deutsche Milchkontor u.c., Recueil, 2633. lpp., 17. punkts; 1976. gada 16. decembra spriedumu lietā 33/76 Rewe-Zentralfinanz un Rewe-Zentral, Recueil, 1989. lpp., 5. punkts, un 1995. gada 14. decembra spriedumu lietā C-312/93 Peterbroeck, Recueil, I-4599. lpp., 12. punkts.
(
20
)	Šajā sakarā it īpaši skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Kempter, 57. punkts; 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C-432/05 Unibet, Krājums, I-2271. lpp., 43. punkts, un 2000. gada 16. maija spriedumu lietā C-78/98 Preston u.c., Recueil, I-3201. lpp., 31. punkts.
(
21
)	Skat. iepriekš 17. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Centro-Com, 29. punkts, un 1995. gada 28. marta spriedumu lietā C-324/93 Evans Medical un Macfarlan Smith, Recueil, I-563. lpp., 58. punkts.
(
22
)	Šajā sakarā skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Kempter, 58. punkts un tajā minētā judikatūra. Nešķiet, ka šīs lietas apstākļos rastos kāda īpaša problēma attiecībā uz līdzvērtības principu, ciktāl Varšavas konvencijas 29. pantā noteiktais termiņš gan Kopienu tiesību kontekstā, gan ārpus tā būtu piemērojams prasībai par zaudējumu, kas ciesti sakarā ar lidojumu starp dalībvalstīm, atlīdzību, proti, pat ja ciestie zaudējumi nebūtu regulēti Regulā Nr. 2027/97.