62023CJ0346_RES
Lieta C‑346/23
Banco Santander SA
pret
Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales – Auge
(Tribunal Supremo lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (ceturtā palāta) 2025. gada 16. janvāra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Finanšu instrumentu tirgi – Direktīva 2004/39/EK – 52. panta 2. punkts – Patērētāju interesēs celta prasība – Patērētāju organizācijas, kam ir likumīgas intereses patērētāju aizsardzībā – Tiesības vērsties tiesā savu biedru individuālo interešu aizstāvībai – Locus standi zaudēšana saistībā ar ieguldījumiem finanšu produktos ar augstu ekonomisko vērtību – Atbrīvojums no tiesas izdevumiem un pienākuma atlīdzināt pretējai pusei radušos tiesāšanās izdevumus – Procesuālā autonomija – Efektivitātes princips
Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Finanšu instrumentu tirgi – Direktīva 2004/39 – Patērētāju interesēs celta prasība – Patērētāju intereses – Jēdziens – Vairāku patērētāju individuālās intereses – Iekļaušana
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/39 52. panta 2. punkts)
(skat. 46.–48. punktu)
Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Finanšu instrumentu tirgi – Direktīva 2004/39 – Patērētāju interesēs celta prasība – Patērētāju organizācijas, kuras aizstāv vairāku to biedru individuālās intereses – “Locus standi” – Ierobežojums atkarībā no aizstāvēto ieguldītāju finansiālās spējas un finanšu instrumentiem, par kuriem noslēgts līgums – Nepieļaujamība – Atteikums piešķirt bezmaksas juridisko palīdzību šai organizācijai aizstāvēto ieguldītāju finansiālās spējas un to finanšu instrumentu dēļ, par kuriem noslēgts līgums – Pieļaujamība – Nosacījumi
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/39 52. panta 2. punkts)
(skat. 49., 50., 55.–57., 61. un 63. punktu un rezolutīvo daļu)
Kopsavilkums
Strīdā par tādu finanšu instrumentu pirkuma līgumu spēkā esamību, kurus noslēguši patērētāju apvienības aizstāvēti ieguldītāji patērētāji, Tiesa apstiprina, ka šādas apvienības, kura aizstāv vairāku tās biedru individuālās intereses, tiesības celt prasību nevar pakļaut ierobežojumiem, kas saistīti ar tās biedru finansiālo spēju un to finanšu produktu īpatnībām, kuros šie biedri ir ieguldījuši. Tomēr šādus kritērijus var ņemt vērā, lai izlemtu, vai šī apvienība var saņemt bezmaksas juridisko palīdzību.
Divas fiziskās personas noslēdza līgumu par finanšu produktiem Banco Banif, tagad – Banco Santander. Lai šos pirkuma līgumus atzītu par spēkā neesošiem piekrišanas neesamības dēļ, Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales – Auge (Vispārējo pakalpojumu patērētāju un lietotāju apvienība Auge; turpmāk tekstā – “Auge”), pārstāvot šīs divas fiziskās personas, cēla prasību pret šo banku Spānijas tiesās.
Tā kā pirmās instances tiesa un apelācijas tiesa šo prasību apmierināja, iepriekš minētā banka iesniedza ārkārtas pārsūdzību procesuālā pārkāpuma dēļ un cēla kasācijas sūdzību par apelācijas instances spriedumu iesniedzējtiesā – Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija). Banka šajā tiesā apgalvo, ka Auge nav tiesību vērsties tiesā savu biedru vārdā, jo produkti, par kuriem tie noslēguši līgumu, ir spekulatīvi finanšu produkti ar augstu ekonomisko vērtību, nevis vispārējas un plaši izplatītas lietošanas preces, un tas nozīmējot, ka celtā prasība saskaņā ar valsts tiesībām neietilpst patērētāju aizsardzības jomā.
Atbilstoši valsts judikatūrai patērētāju organizācijām nav tiesību celt prasību, ja tā attiecas uz ieguldījumiem spekulatīvos finanšu produktos vai produktos ar augstu ekonomisko vērtību, jo šie produkti nav vispārējas, ikdienišķas un plaši izplatītas lietošanas preces. Iesniedzējtiesa norāda, ka šāda tiesību celt prasību neatzīšana minētajā gadījumā ļaujot izvairīties no tā, ka ieguldītāji, kuriem ir liela finansiālā spēja, ļaunprātīgi vai krāpnieciski izmanto patērētāju apvienību īpašās tiesības celt prasību, lai gūtu labumu no tiesībām uz bezmaksas juridisko palīdzību, kas šīm apvienībām ir atzītas valsts tiesībās.
Šādā kontekstā šī tiesa vēlas noskaidrot, vai valsts judikatūra, kurā šādi ierobežotas patērētāju apvienības tiesības celt prasību kāda no tās ieguldītājiem patērētājiem vārdā tā finanšu spējas dēļ un viņa ieguldījumu ekonomiskās vērtības, veida un sarežģītības dēļ, atbilst Direktīvas 2004/39 (
1
) 52. panta 2. punktam.
Tiesas vērtējums
Tiesa vispirms atgādina, ka “privāto klientu” Direktīvas 2004/39 4. panta 1. punkta 12. apakšpunkta izpratnē var kvalificēt kā “patērētāju”, ja tā ir fiziska persona, kas darbojas ārpus jebkādas komercdarbības (
2
). No Direktīvas 2020/1828 (
3
) 14. apsvēruma arī izriet, ka “privātais klients” ir uzskatāms par patērētāju, un no 13. apsvēruma izriet, ka šī direktīva papildus vispārējām patērētāju tiesībām attiecas arī uz tādām jomām kā finanšu pakalpojumi.
Turpinājumā Tiesa precizē, ka dalībvalstis ir tiesīgas patērētāju aizsardzības iestādēm piešķirt tiesības celt prasību vairāku to biedru individuālo interešu aizstāvībai.
Lai izdarītu šo secinājumu, Tiesa norāda, ka Direktīvas 2004/39 52. panta 2. punktā ir atsauce uz “patērētājiem” daudzskaitlī. Lai arī daudzskaitļa izmantošana nozīmē, ka patērētāju organizācijas celtās prasības mērķim jāattiecas uz vairāku patērētāju interesēm, šajā tiesību normā nav precizēts, vai šis prasības kolektīvais aspekts attiecas uz patērētāju vispārējām interesēm vai, gluži pretēji, uz vairāku patērētāju individuālajām interesēm. Tomēr, ciktāl šajā tiesību normā ir atsauce uz dalībvalstu tiesībām gan attiecībā uz to iestāžu noteikšanu, kuras var pārstāvēt patērētāju intereses, gan attiecībā uz procesuālo kārtību, saskaņā ar kuru šī pārstāvība ir faktiski jāīsteno, dalībvalstis var brīvi noteikt to interešu individuālo vai kolektīvo raksturu, ko šīs patērētāju aizsardzības iestādes var aizstāvēt.
Turklāt, ja dalībvalsts patērētāju organizācijām ir piešķīrusi tiesības vērsties tiesā, lai aizstāvētu vairāku to biedru individuālās intereses, tā nevar ierobežot šādas organizācijas tiesības celt prasību ar noteiktas patērētāju kategorijas, kas identificēta atkarībā no patērētāju finanšu spējas un finanšu instrumentiem, kuros tie ieguldījuši, aizsardzību. Direktīvas 2004/39 52. panta 2. punktā ir paredzētas tiesības celt prasību visu patērētāju ieguldītāju interesēs, tos nenošķirot.
Turpretī ne šajā tiesību normā, ne arī kādā citā Eiropas Savienības tiesiskajā regulējumā nav noteikts pienākums piešķirt bezmaksas juridisko palīdzību patērētāju organizācijām, kad tās ceļ prasību patērētāju interešu aizstāvībai. Tātad katrai dalībvalstij ir jānosaka savas normas saistībā ar bezmaksas juridiskās palīdzības sistēmu atbilstoši procesuālās autonomijas principam ar nosacījumu, ka tās nav mazāk labvēlīgas nekā normas, kas regulē līdzīgas situācijas, kurās tiek piemērotas iekšējās tiesības (līdzvērtības princips), un nepadara par neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips). Šajā ziņā tiesas izdevumi, kas apvienībai jāmaksā, ja tā nesaņem bezmaksas juridisko palīdzību, nav nepārvarami izdevumi, kas padarītu praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu Direktīvas 2004/39 52. panta 2. punktā paredzēto tiesību celt prasību īstenošanu.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/39/EK (2004. gada 21. aprīlis), kas attiecas uz finanšu instrumentu tirgiem un ar ko groza Padomes Direktīvas 85/611/EEK un 93/6/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/12/EK un atceļ Padomes Direktīvu 93/22/EEK (OV 2004, L 145, 1. lpp.).
(
2
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, 76. punkts).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2020/1828 (2020. gada 25. novembris) par pārstāvības prasībām patērētāju kolektīvo interešu aizsardzībai un ar ko atceļ Direktīvu 2009/22/EK (OV 2020, L 409, 1. lpp.). Šīs direktīvas I pielikumā ir atsauce uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/65/ES (2014. gada 15. maijs) par finanšu instrumentu tirgiem un ar ko groza Direktīvu 2002/92/EK un Direktīvu 2011/61/ES (OV 2014, L 173, 349. lpp.), ar kuru tika atcelta un aizstāta Direktīva 2004/39 un kuras 74. panta 2. punkts, kas veltīts pārsūdzības tiesībām patērētāju interesēs, atbilst Direktīvas 2004/39 52. panta 2. punktam, jo abi šie panti formulēti gandrīz identiski.