62024TO0392_RES
Zadeva T‑392/24
Raf VerbekeinElias Vlerick
proti
Evropskemu parlamentuinSvetu Evropske unije
Sklep Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 26. novembra 2024
„Ničnostna tožba – Uredba (EU) 2024/1263 – Uredba (EU) 2024/1264 – Direktiva (EU) 2024/1265 – Zakonodajni akt – Akt, ki potrebuje izvedbene ukrepe – Neobstoj neposrednega nanašanja – Očitna nedopustnost – Zahteva za ‚ustavni dialog‘ z belgijskim ustavnim sodiščem – Očitna nepristojnost“
Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Pojem predpisa v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU – Vsi splošni akti razen zakonodajnih aktov – Uredbi 2024/1263 in 2024/1264 – Uredbe, sprejete po rednem zakonodajnem postopku oziroma po posebnem zakonodajnem postopku – Izključitev
(člena 263, četrti odstavek, in 289, od (1) do (3), PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2024/1263; Uredba Sveta 2024/1264)
(Glej točke od 8 do 12.)
Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo – Neposredno nanašanje – Merila – Neposredni zavezujoči pravni učinki na pravni položaj tožeče stranke – Neobstoj – Očitna nedopustnost
(člen 263, četrti odstavek, PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2024/1263, člen 1(1) in (2); Uredba Sveta 2024/1264; Direktiva Sveta 2024/1265, uvodna izjava 8)
(Glej točke od 17 do 25 in od 27 do 29.)
Povzetek
Splošno sodišče, pri katerem je bila vložena ničnostna tožba, ki jo je to zavrglo kot očitno nedopustno, je podalo pojasnila o procesnem upravičenju običajnih tožečih strank za vložitev take tožbe na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU zoper pravne akte Evropske unije, ki niso naslovljeni nanje, in natančneje o pogoju neposrednega nanašanja.
Ta tožba je bila vložena zoper uredbi 2024/1263 (
1
) in 2024/1264 (
2
) ter zoper Direktivo 2024/1265 (
3
) (v nadaljevanju skupaj: izpodbijani akti), katerih namen je bila reforma okvira ekonomskega upravljanja Unije ob upoštevanju ciljev proračunske discipline in vzdržnosti dolga držav članic.
Podredno sta tožeči stranki Splošnemu sodišču predlagali, naj vodi „ustavni dialog“ z belgijskim Cour constitutionnelle (ustavnim sodiščem) o tem, kako belgijski organi izvajajo izpodbijane akte, vendar je Splošno sodišče ta predlog zaradi svoje očitne nepristojnosti zavrglo.
Presoja Splošnega sodišča
Splošno sodišče je naprej spomnilo, da se v členu 263, četrti odstavek, PDEU razlikuje med tremi možnostmi, v katerih se lahko ničnostna tožba, ki jo vloži fizična ali pravna oseba, razglasi za dopustno, in sicer so to tožba zoper nanjo naslovljen akt, tožba zoper akt, ki se nanjo neposredno in posamično nanaša, in tožba zoper predpis, ki se nanjo neposredno nanaša in ne potrebuje izvedbenih ukrepov.
Splošno sodišče je na začetku ugotovilo, da tožeči stranki nimata pravice do vložitve tožbe na podlagi prve predvidene možnosti, saj izpodbijani akti niso naslovljeni nanju.
Nato je v zvezi s tretjo možnostjo, ki jo je preučilo najprej, pojasnilo, da izraz „predpis“ ne zajema zakonodajnih aktov, in sicer aktov, ki se sprejmejo po postopkih, imenovanih „redni zakonodajni postopek“ in „posebni zakonodajni postopek“. (
4
)
V zvezi s tem je navedlo, na eni strani, da sta bili uredbi 2024/1263 in 2024/1264 sprejeti po rednem oziroma posebnem zakonodajnem postopku in torej nista predpisa, in na drugi strani, da so za konkretizacijo pravnih učinkov Direktive 2024/1265 v razmerju do tožečih strank potrebni izvedbeni ukrepi v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, in sicer nacionalni ukrepi za prenos, ki so lahko predmet nadzora nacionalnih sodišč.
Sklenilo je, da tožeči stranki nimata pravice do tožbe zoper izpodbijane akte na podlagi tretje možnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.
Nazadnje je Splošno sodišče v zvezi z drugo možnostjo iz tega člena poudarilo, da bi bilo mogoče prvi tožbeni predlog, ki se nanaša na razglasitev ničnosti izpodbijanih aktov, razglasiti za dopusten le, če bi se izpodbijani akti neposredno in posamično nanašali na tožeči stranki.
V zvezi s tem je navedlo, da morata biti za to, da bi se akt, ki je predmet tožbe, neposredno nanašal na običajno tožečo stranko, izpolnjena dva kumulativna pogoja. Prvič, izpodbijani ukrep mora imeti neposredne učinke na pravni položaj posameznika in, drugič, naslovnikom, zadolženim za njegovo izvedbo, ne sme puščati nikakršne diskrecijske pravice.
Kar zadeva prvega od teh pogojev, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je ničnostno tožbo iz člena 263 PDEU mogoče vložiti zoper vse določbe, ki jih sprejmejo institucije, ne glede na njihovo obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke. Za ugotovitev, ali ima neki akt take učinke in je zato lahko predmet take tožbe, se je treba osredotočiti na bistvo tega akta in te učinke presojati glede na objektivna merila, kot je vsebina navedenega akta, po potrebi ob upoštevanju konteksta, v katerem je bil sprejet, in pristojnosti institucije, ki je akt sprejela. Tako zmožnosti akta, da ima neposreden učinek na pravni položaj fizične ali pravne osebe, ni mogoče presojati zgolj glede na to, ali ima ta akt obliko direktive.
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče opozorilo, da se izpodbijani akti, katerih namen je reforma okvira ekonomskega upravljanja Unije glede na cilja proračunske discipline in vzdržnosti dolga držav, uporabljajo za države članice, kolikor določajo okvir ekonomskega upravljanja držav članic, zlasti pravila v zvezi z nacionalnimi fiskalno-strukturnimi načrti, postopkom v zvezi s čezmernim primanjkljajem držav članic, ki so sprejele enotno valuto, in proračunskimi okviri držav članic za preprečevanje čezmernega javnofinančnega primanjkljaja.
Zato izpodbijani akti ne morejo imeti neposrednih zavezujočih učinkov na sam pravni položaj tožečih strank. To ugotovitev potrjujejo tudi trditve tožečih strank v tožbi, saj ne navedeta nobene konkretne določbe izpodbijanih aktov, ki bi lahko vplivala na njun pravni položaj, niti nobenega konkretnega pravnega učinka na njun položaj. Natančneje, morebitni učinki izpodbijanih aktov, ki jih zatrjujeta, na upravljanje in pravice javnega organa, kot je mesto Gent (Belgija), ne morejo biti učinki, ki neposredno vplivajo na njun pravni položaj.
Splošno sodišče je ugotovilo, da ker pogoj neposrednega nanašanja ni izpolnjen, tožeči stranki nimata procesnega upravičenja za razglasitev ničnosti izpodbijanih aktov na podlagi druge možnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.
Zato je zavrglo prvi tožbeni predlog kot očitno nedopusten, saj tožeči stranki svojega procesnega upravičenja za razglasitev ničnosti izpodbijanih aktov ne moreta opreti na nobeno od možnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.
(
1
)	Uredba (EU) 2024/1263 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2024 o učinkovitem usklajevanju gospodarskih politik in večstranskem proračunskem nadzoru ter razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1466/97 (UL L, 2024/1263).
(
2
)	Uredba Sveta (EU) 2024/1264 z dne 29. aprila 2024 o spremembi Uredbe (ES) št. 1467/97 o pospešitvi in razjasnitvi izvajanja postopka v zvezi s čezmernim primanjkljajem (UL L, 2024/1264).
(
3
)	Direktiva Sveta (EU) 2024/1265 z dne 29. aprila 2024 o spremembi Direktive 2011/85/EU o zahtevah v zvezi s proračunskimi okviri držav članic (UL L, 2024/1265).
(
4
)	V skladu s členom 289(1) in (3) PDEU.