SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljale višje sodnice Irena
Veter kot predsednica ter Brigita Markovič in dr. Vesna Bergant Rakočević kot
članici,
v pravdni zadevi tožeče  stranke:  V., d. o. o., ... , ki jo zastopa ..., odvetnik v
Kranju, zoper toženo stranko: J. D., Malta, ki jo zastopa začasna zastopnica ...,
odvetnica v Ljubljani,
zaradi plačila 115.899,73 EUR,
o  pritožbi  tožeče  stranke  zoper  sklep  Okrožnega  sodišča  v  Ljubljani  I  P
1341/2019 z dne 15. 4. 2020,
na seji 4. novembra 2020
1
I Cp 1528/2020
SKLENILO:
I. Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje razveljavi.
II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka  se pridrži za končno odločbo.
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče  prve  stopnje  je  ugotovilo,  da  v  tej  pravdni  zadevi  ni  podana
mednarodna  pristojnost  sodišča  v  Republiki  Sloveniji.  Tožbo  je  zato
zavrglo. 
2. Tožnica, ki se z odločitvijo ne strinja, vlaga pritožbo. Sodišču najprej očita
kršitev  po  14.  točki  drugega  odstavka  339.  člena  Zakona  o  pravdnem
postopku (v nadaljevanju ZPP). Meni, da so razlogi v nasprotju z izrekom,
saj se sodišče ni izreklo za nepristojno in ni razveljavilo opravljenih dejanj.
Odločitev je tudi nepravilna. Vztraja, da je toženka s tem, ko v ugovoru
zoper  sklep  o  izvršbi  ni  ugovarjala  pristojnosti  slovenskega  sodišča,  v
njegovo pristojnost privolila. Ugovor, ki je bil dan v vlogi 11. 2. 2020, je
prepozen.  Pristojnost po prebivališču  toženke  ne izključuje uporabe  26.
člena Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in sveta z dne 12.
12.  2012  o  pristojnosti  in  priznavanju  ter  izvrševanju  sodnih  odločb  v
civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju Uredba). Sodišču očita
arbitrarnost, saj je odločitev sprejeta mimo stališč sodne prakse. Priglaša
pritožbene stroške.
3. Toženka je na pritožbo odgovorila. Poudarja, da v pristojnost ni privolila.
Poleg tega bi morala biti kot šibkejša stranka na možnost tihe prorogacije
opozorjena. Ker ni bila, je to kršitev mogoče sanirati tako, da se ugovor
mednarodne pristojnosti dopusti naknadno. Dodaja, da določbe Zakona o
mednarodnem zasebnem pravu in postopku (v nadaljevanju ZMZPP) v tej
zadevi niso uporabljive. Ker gre za potrošniško razmerje, čemur tožnica ni
ugovarjala, je toženka, ki ima stalno bivališče na Malti, lahko tožena le pred
sodiščem na Malti. Priglaša stroške.
4. Pritožba je utemeljena.
5. Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da sklep sodišča prve stopnje ni
obremenjen s kršitvijo po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Med
2
izrekom  in  obrazložitvijo  namreč  ni  nasprotja,  ki  bi  onemogočalo
pritožbeni  preizkus.  Čeprav  sodišče  izreka  ni  oblikovalo  tako  kot  to
narekuje  tretji  odstavek  18.  člena  ZPP,  je  iz  njega  vseeno  razvidna
odločitev, da slovensko sodišče ni pristojno in da se tožba zato zavrže.
6. Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnica postopek začela z vložitvijo predloga
za  izvršbo  na  podlagi  verodostojne  listine.  V  predlogu  je  navedla,  da
toženka biva na naslovu Ulica XXX. divizije 4, Portorož, to je na naslovu,
na katerem je bivala ob podpisu leasing pogodbe in pogodbe o pristopu k
dolgu,  to  je  25.  4.  2012.  Zaradi  nemožnosti  vročitve  je  bilo  v  teku
izvršilnega postopka s poizvedbami ugotovljeno, da ima toženka prijavljeno
prebivališče v tujini, to je na Malti. Ker se je izkazalo, da tudi na tem
naslovu ne biva (glej obvestilo organa za vročanje, list. št. 62), ji je sodišče
prve stopnje s sklepom z dne 4. 7. 2019 (list. št. 90) postavilo začasnega
zastopnika  ter  ji  preko  njega  vročilo  predlog  za  izvršbo.  Toženka  je  v
nadaljevanju tako ugovor zoper sklep o izvršbi kot ostale vloge vložila
preko postavljenega začasnega zastopnika. Pristojnosti slovenskega sodišča
je ugovarjala v odgovoru na tožbo. Trdila je, da gre v konkretnem primeru
za potrošniški spor in je dogovor o pristojnosti, ki je bil sklenjen pred
začetkom spora, neveljaven, glede na njeno bivališče pa je pristojno sodišče
na Malti. 
7. Sodišče  Republike  Slovenije  (v  nadaljevanju  sodišče  RS)  je  v  sporu  z
mednarodnim elementom pristojno za sojenje, kadar je njegova pristojnost
določena  z  zakonom  ali  z  mednarodno  pogodbo.  Če  v  zakonu  ali
mednarodni  pogodbi  ni  izrecne  določbe  o  mednarodni  pristojnosti  za
določeno vrsto spora, je sodišče RS pristojno za sojenje v tovrstnem sporu
tudi tedaj, kadar njegova pristojnost izvira iz določb o krajevni pristojnosti
(29. člen ZPP). Če sodišče med postopkom ugotovi, da za odločitev ni
pristojno  sodišče  RS,  se  po  uradni  dolžnosti  izreče  za  nepristojno,
razveljavi opravljena pravdna dejanja in zavrže tožbo, razen v primerih, ko
je pristojnost sodišča RS odvisna od privolitve tožene stranke, ona pa je v
to privolila (tretji odstavek 18. člena ZPP).
8. Glede na to, da se pritožnica v pritožbi sklicuje tudi na določbe ZMZPP,
pritožbeno  sodišče  najprej  pojasnjuje,  da  uporaba  tega  zakona  v
konkretnem  primeru  ne  pride  v  poštev.  Pravila  ZMZPP  so  namreč
subsidiarne narave (glej 4. člen) in se uporabijo le za razmerja, ki niso
urejena v drugem zakonu ali v mednarodni pogodbi. V konkretnem primeru
3
pa so izpolnjeni pogoji za uporabo Uredbe: toženkino stalno bivališče je na
Malti, ki je članica EU (glej 6. člen); gre za civilno zadevo, za katero se
Uredba uporablja (glej 1. člen); tožba je bila vložena po 10. 1. 2015 (glej
81. v zvezi z 66. členom) in to pred sodiščem v Sloveniji, ki je članica EU. 
9. Zgoraj citirana Uredba vsebuje splošno pravilo o mednarodni pristojnosti v
4. členu, dopolnjujejo pa ga pravila o izbirni (7. do 9. člen), varovalni (10.
do  23.  člen),  izključni  (24.  člen),  prorogirani  pristojnosti  (25.  člen)  in
pristojnosti na podlagi tihe privolitve (26. člen). 
10. Pritožnica  v  pritožbi  pristojnost  slovenskega  sodišča  utemeljuje  s
sklicevanjem na pristojnost na podlagi tihe privolitve (26. člen Uredbe 1).
Trdi, da je toženka s tem, ko v ugovoru zoper sklep o izvršbi ni ugovarjala
pristojnosti in ko tudi ni vložila pritožbe zoper sklep, s katerim je sodišče
razveljavilo  izdani  sklep  o  izvršbi  in  zadevo  odstopilo  pristojnemu
pravdnemu sodišču, privolila v pristojnost sodišča RS.  Ker je pristojnost na
podlagi tihe  privolitve  hierarhično  le pod izključno pristojnostjo po 24.
členu Uredbe (ki v konkretnem primeru ne pride v poštev), se je pritožbeno
sodišče opredelilo najprej do tega ugovora. 
11. Čeprav načeloma drži, da mora tožena stranka že v ugovoru zoper sklep o
izvršbi ugovarjati mednarodni pristojnosti in da se, če tega ne stori, šteje, da
je tiho privolila, da v sporu sodi slovensko sodišče, v konkretnem primeru
tak sklep ni mogoč. Upoštevati je namreč treba, da sta bila tako sklep o
izvršbi z dne 4. 9. 2018 (list. št. 11) kot sklep z dne 2. 8. 2019 (list. št. 99), s
katerim  je bila  zadeva  odstopljena  pravdnemu  sodišču,  toženki  vročena
preko začasnega zastopnika in zato slednja s postopkom, ki teče proti njej,
ni  bila  seznanjena.  Ker  tihi  dogovor  o  pristojnosti  temelji  na  namerni
odločitvi strank spora o tej pristojnosti, za odsotno toženko, ki za postopek
ne ve, ni mogoče šteti, da je vanjo privolila. Pomembno je tudi dejstvo, da
začasnemu zastopniku toženka ni mogla zagotoviti potrebnih informacij za
presojo  mednarodne  pristojnosti  in mu  s tem  zagotoviti  vseh  potrebnih
informacij, da jo učinkovito izpodbija ali da poda privolitev. Pritožbeno
sodišče s takim stališčem sledi razlagi Sodišča EU v zadevi C-112/13, v
kateri je bil tožencu, katerega bivališče je bilo neznano, enako kot toženki v
tej zadevi, postavljen začasni zastopnik, ki se je vsebinsko spustil v spor,
1 26. člen  Uredbe  se glasi:  „Poleg  pristojnosti,  ki izhaja iz drugih  določb  te uredbe,  je
pristojno tudi sodišče države članice, pred katerim se toženec spusti v postopek. To pravilo
pa ne velja, če se je spustil v postopek, da bi ugovarjal pristojnosti, ali če je v skladu s
členom 24 izključno pristojno drugo sodišče.“ 
4
mednarodni  pristojnosti  pa  je  ugovarjal  šele  v  eni  od  kasnejših  vlog.
Sodišče je razsodilo, da je člen 24 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 2 treba
razlagati tako, da če nacionalno sodišče stranki, ki ji tožba ni bila vročena,
ker njeno bivališče ni znano, postavi začasnega zastopnika odsotne tožene
stranke  v  skladu  z  nacionalno  zakonodajo,  okoliščina,  da  se  začasni
zastopnik spusti v postopek, ne pomeni, da se spusti v postopek tožena
stranka v smislu 24. člena te uredbe, kar ustvarja mednarodno pristojnost
tega sodišča. 
12. Zaključek  sodišča  prve  stopnje,  da  toženka  v  pristojnost  slovenskega
sodišča  ni  privolila  in  je  zato  njen  ugovor,  dan  v  odgovoru  na  tožbo,
pravočasen, je, čeprav iz drugačnih razlogov, torej pravilen, pritožba pa v
tem pogledu neutemeljena. 
13. Ker  je  mednarodna  pristojnost  procesna  predpostavka,  na  katero  mora
paziti sodišče po uradni dolžnosti ves čas postopka3, je pritožbeno sodišče v
okviru uradnega preizkusa (drugi odstavek 350. člena ZPP) preverilo tudi
pravilnost  presoje,  da  gre  v  konkretnem  primeru  za  potrošniški  spor  v
smislu  1.  točke  17.  člena  Uredbe.  Od  pravilnosti  te  presoje  je  namreč
odvisna  tudi  pravilnost  stališča  sodišča  prve  stopnje,  da  je  dogovor  o
pristojnosti,  ki sta ga  pravdni stranki  sklenili  pred začetkom  spora 4, ob
upoštevanju 19. člena Uredbe, neveljaven. 
14. Da bi v konkretnem primeru lahko govorili o potrošniški pogodbi, bi morali
biti izpolnjeni trije pogoji: 1. da je pogodbena stranka potrošnik, ki ravna z
namenom, za katerega se šteje, da je zunaj njegove poklicne in pridobitne
dejavnosti; 2. da je bila pogodba  med takim potrošnikom in subjektom, ki
dejavnost opravlja poklicno ali pridobitno, dejansko sklenjena; in 3. da ta
pogodba spada v eno od skupin, opredeljenih v 17. členu Uredbe, v točkah
a) do c).  
15. Po presoji pritožbenega sodišča že prvi pogoj ni izpolnjen. Iz sodne prakse
Sodišča EU izhaja, da se določba 17. člena Uredbe nanaša le na končnega
potrošnika,  ki  je  zasebnik  in  se  ne  ukvarja  s  poklicno  in  pridobitno
2 Uredba  (EU)  št.  1215/2012  je  nadomestila  to  uredbo.  24.  člen  se  je  glasil:  „Poleg
pristojnosti, ki izhaja iz drugih določb te uredbe, je pristojno tudi sodišče države članice,
pred katerim se toženec spusti v postopek. To pravilo pa ne velja, če se je spustil v postopek,
da bi ugovarjal pristojnosti ali če je v skladu s členom 22 izključno pristojno drugo sodišče.“
3 Glej D. Wedam Lukić in drugi, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 1. knjiga, stran
184.
4 Glej točko 20.7. Splošnih pogojev o leasingu plovil, ki so sestavni del Pogodbe o leasingu z
dne 25. 4. 2012 (priloga A6) in točko V. Pogodbe o pristopu k dolgu (priloga A8).
5
dejavnostjo, njen namen pa je zagotoviti primerno varstvo potrošniku kot
pogodbeni  stranki,  ki  velja  za  gospodarsko  šibkejšo  in  pravno  manj
izkušeno od sopogodbenika, ki dejavnost opravlja poklicno in pridobitno. 5
Posebna  ureditev  zato  velja  le  za  pogodbe,  ki  so  sklenjene  zunaj  in
neodvisno od kakršnekoli poklicne ali pridobitne dejavnosti ali namena, z
edinim  ciljem,  da  zadovoljijo  potrebe  zasebne  potrošnje  posameznika,
medtem ko takšno varstvo ni upravičeno v primeru pogodbe, katere cilj je
poklicna ali pridobitna dejavnost.6 V zvezi z konkretnim primerom pa velja
posebej izpostaviti sodbo Sodišča EU C-419/11. Gre za primer, v katerem
je fizična oseba jamčila za obveznosti gospodarske družbe 7, pri čemer je
imela tesno poslovno razmerje s to družbo, saj je bila njen poslovodja.
Sodišče je razsodilo, da take osebe ni mogoče šteti za potrošnika. 
16. Toženka,  ki  je  bila  ob  sklepanju  pogodb  zakonita  zastopnica
leasingojemalca, namena sklepanja pogodb, ki naj bi bil po njenih trditvah
izven njene poklicne ali pridobitne dejavnosti, ni konkretizirala. 8 Dejansko
je svojo trditev,  da je potrošnica,  utemeljevala  le  s trditvijo,  da je obe
pogodbi podpisala kot fizična oseba. Take trditve pa glede na vsebino obeh
pogodb, iz katerih izhaja, da je kot porok in pristopnik k dolgu 9 jamčila za
obveznosti družbe, katere zakonita zastopnica je bila, ob upoštevanju zgoraj
predstavljene sodne prakse Sodišča EU (predvsem sodbo C-419/11), ne
zadoščajo za sklep, da je bila toženka potrošnica in da gre za potrošniški
spor. Nasproten zaključek sodišča prve stopnje je zato že iz tega razloga
materialnopravno zmoten. S tem, ali sta izpolnjena ostala dva pogoja, se
pritožbeno sodišče posledično ni ukvarjalo. 
17. Kot je bilo že zgoraj omenjeno, pozna Uredba tudi pristojnost na podlagi
dogovora (glej  25. člen).  Ta pristojnost je hierarhično  le  pod izključno
pristojnostjo  in  pristojnostjo  na  podlagi  tihe  privolitve,  zgolj  pod
določenimi  pogoji  pa  se  stranki  lahko  dogovorita  za  pristojnost  v
potrošniških sporih (glej 19. člen). Ker v konkretnem primeru ni podana ne
izključna pristojnost ne pristojnost na podlagi tihe privolitve, prav tako pa
ne gre za potrošniški spor, je moralo pritožbeno sodišče presoditi, ali je
pristojnost sodišča RS morda veljavno dogovorjena.
5 Glej sodbe Sodišča EU C 89/91, C 269/95, C-464/01 in C-27/02.
6 Glej sodbi  Sodišča EU C-464/01 in C-269/95.
7 Oseba je avalirala lastno menico, ki je bila izdana zaradi zavarovanja obveznosti družbe,
katere poslovodja je bila, zaradi zavarovanja kredita.
8 Glej navedbe v 2. točki odgovora na tožbo.
9 Tudi pri pristopu k dolgu gre za utrditev obveznosti podobno poroštvu, s tem, da pristopnik
nima regresa in izpolnjuje svoj in ne tuj dolg.
6
18. V konkretnem primeru sta se pravdni stranki, kar ni sporno, v obeh (pisnih)
pogodbah dogovorili, da je za reševanje sporov pristojno Okrajno sodišče v
Kranju10. Taka izbira krajevno pristojnega sodišča v Sloveniji vsebuje tudi
izbiro mednarodne pristojnosti. Dogovor, ki je bil sklenjen pred začetkom
tega spora, izpolnjuje tudi pogoje, ki jih za veljavnost predpisuje Uredba v
25. členu (pisnost, izbrano sodišče je sodišče v državi članici). Ker ima
dogovorjena pristojnost prednost pred splošno pristojnostjo, ki jo določa 4.
člen Uredbe, je odločitev, da v konkretnem primeru ni podana mednarodna
pristojnost sodišča v RS, materialnopravno  nepravilna,  nepravilna  pa je
posledično tudi odločitev o zavrženju tožbe.
19. Pritožba je glede na obrazloženo utemeljena. Pritožbeno sodišče ji je zato
ugodilo in na podlagi 3. točke 365. člena ZPP sklep sodišča prve stopnje
razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v nadaljnji postopek.
20. Ker so pritožbeni stroški nadaljnji stroški tega postopka, bo o njih odločilo
sodišče prve stopnje s končno odločbo.
Ljubljana, 4. novembra 2020
Predsednica senata:
Irena Veter l.r.
10 Glej točko 20.7. Splošnih pogojev o leasingu plovil, ki so sestavni del Pogodbe o leasingu z
dne 25. 4. 2012 (priloga A6) in točko V. Pogodbe o pristopu k dolgu (priloga A8).
7