SODBA SODIŠČAz dne 12. marca 1987(*)„Ukrepi z enakovrednim učinkom – Prodaja piva“V zadevi 178/84_Komisija Evropskih skupnosti,
ki jo zastopata R.-C. Béraud, glavni svetovalec, in J. Sack, član
pravne službe, z naslovom za vročanje pri G. Kremlisu, članu pravne
službe Komisije, bâtiment Jean Monnet, Kirchberg, Luxembourg_tožeča stranka_protiZvezni republiki Nemčiji,
ki jo zastopata M. Seidel, ministerialrat pri zveznem ministrstvu za
gospodarstvo, J. Dietrich, ministerialrat pri zveznem ministrstvu za
mladino, družino in zdravje, J. Sedemund, odvetnik iz Kölna, in R.
Lukes, redni profesor prava na univerzi v Münstru, kot pooblaščenci ad litem, z naslovom za vročanje pri tajniku ambasade Zvezne republike Nemčije, 20-22 avenue E. Reuter, Luxembourg, tožena stranka_katere predmet je izvajanje „zakona o čistosti“ piva, uvoženega iz drugih držav članic_SODIŠČE_v
sestavi A. J. Mackenzie Stuart, predsednik, Y. Galmot, C. Kakouris, T.
F. O’Higgins in F. Schockweiler, predsedniki senatov, G. Bosco, T.
Koopmans, O. Due, U. Everling, K. Bahlmann, R. Joliet, J. C.
Moitinho de Almeida in G. C. Rodríguez Iglesias, sodniki_generalni pravobranilec: sir Gordon Slynn_sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator_na podlagi poročila za obravnavo, dopolnjenega po ustni obravnavi 13. in 14. maja 1986_po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. septembra 1986izreka naslednjoSodbo1        Z
vlogo, ki je bila vložena v sodnem tajništvu 6. julija 1984, je
Komisija Evropskih skupnosti na podlagi člena 169 Pogodbe EGS vložila
tožbo na ugotovitev, da Zvezna republika Nemčija s tem, da prepoveduje
trženje piva, zakonito proizvedenega in danega v promet v drugi državi
članici, če to pivo ni v skladu s členoma 9 in 10 Biersteuergesetz
(zakon z dne 14. marca 1952, BGBl. I, str. 149), ni izpolnila
obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 30 Pogodbe.2        Dejansko
stanje, potek postopka in trditve strank so vsebovani v poročilu za
obravnavo. Navedeni elementi iz spisa so povzeti spodaj, le kolikor so
potrebni za razsojanje Sodišča. Veljavno notranje pravo3        V
postopku pred Sodiščem je nemška vlada podala naslednjo obrazložitev
svoje zakonodaje o pivu, ki ji Komisija ni oporekala in ki se v tem
sporu upošteva.4        Za
ta postopek je pomembno, da nemški Biersteuergesetz (zakon o davku na
pivo) obsega na eni strani pravila glede proizvodnje, ki veljajo samo za
pivovarne s sedežem v Zvezni republiki Nemčiji, in na drugi strani
predpise o uporabi označbe „Bier“ (pivo), ki veljajo tako za pivo,
proizvedeno v Zvezni republiki Nemčiji kot za uvoženo pivo.5        Pravila
glede proizvodnje piva so navedena v členu 9 Biersteuergesetz. Odstavek
1 te določbe določa, da se nizko fermentirano pivo lahko proizvaja samo
iz ječmenovega slada, hmelja, kvasa in vode. Odstavek 2 tega istega
člena določa iste zahteve za proizvodnjo visoko fermentiranega piva,
vendar pri tem dovoljuje tudi uporabo drugih sladov, sladkorja iz
sladkornega trsa, sladkorja iz sladkorne pese ali pa tehnološko čistega
invertnega sladkorja in glukoze ter barvil, pridobljenih iz teh
sladkorjev. V odstavku 3 člena 9 je navedeno, da je slad vsaka umetno
kaljena žitarica. V tej zvezi je treba poudariti, da v skladu s členom
17(4) uredbe o izvajanju Biersteuergesetz (Durchführungsbestimmungen zum
Biersteuergesetz z dne 14. marca 1952) (BGBl. I, str. 153) riž, koruza
in proso ne štejejo med žitarice v smislu člena 9(3) Biersteuergesetz.
Člen 9(7) Biersteuergesetz določa, da se lahko na zahtevo dovolijo
odstopanja od pravil za proizvodnjo iz odstavkov 1 in 2, če gre za
proizvodnjo posebnega piva, piva, ki je namenjeno za izvoz, ali piva, ki
je namenjeno za znanstvene poskuse. Poleg tega v skladu z odstavkom 8
odstavka 1 in 2 ne veljata za pivovarne, ki proizvajajo pivo za lastno
porabo (Hausbrauer). V členu 18(1), točka 1, Biersteuergesetz so za
kršitve pravil o proizvodnji iz člena 9 določene kazenske sankcije. 6        Pravilo
o uporabi označbe „Bier“ (pivo) v trgovini določa člen 10
Biersteuergesetz. V skladu s tem členom se lahko pod označbo „Bier“
(pivo) – samostojno ali kot del sestavljene označbe – ali z drugimi
poimenovanji oziroma slikovnimi prikazi, ki bi dajali vtis, da gre za
pivo, tržijo samo fermentirane pijače, ki izpolnjujejo zahteve iz člena
9(1), (2) in od (4) do (6) Biersteuergesetz. S členom 10
Biersteuergesetz je prepoved prodaje piva le relativna, saj se lahko
pijače, ki niso proizvedene v skladu s prej omenjenimi pravili,
prodajajo pod drugimi označbami, če te niso v nasprotju z omejitvami iz
tega člena. Za kršitve pravila o označevanju so v členu 18(1), točka 4,
Biersteuergesetz predvidene tudi kazenske sankcije.7        Če
pivo vsebuje dodatke, njegov uvoz v Zvezno republiko Nemčijo poleg tega
ovira še absolutna prepoved trženja na podlagi druge zakonske določbe,
in sicer člena 11(1), točka 2, zakona o trgovini z živili, tobačnimi
izdelki, kozmetiko in drugimi izdelkih za široko potrošnjo (Gesetz über
den Verkehr mit Lebensmitteln, Tabakerzeugnissen, kosmetischen Mitteln
und sonstigen Bedarfsgegenständen) (Lebensmittel - und
bedarfsgegenständegesetz (v nadaljevanju: LMBG) z dne 15. avgusta
1974 (BGBl. I, str. 1945)).8        Temeljno
načelo tega zakona je preventivna zaščita zdravja, tako da so vsi
dodatki načeloma prepovedani, razen če so odobreni. V skladu s členom 2
tega zakona so dodatki „snovi, ki so namenjene za to, da se dodajajo v
živila, da bi se s tem spremenile njihove lastnosti ali pa bi dobila
posebne lastnosti oziroma bi se dosegli posebni učinki“, mednje ne
spadajo „snovi, ki so naravnega izvora oziroma so kemijsko identične
naravnim snovem in ki se navadno predvsem zaradi njihove prehrambne,
olfaktivne ali gustativne vrednosti uporabljajo kot dopolnila, ter pitna
voda in slatina“.9        Člen
11(1), točka 1, LMBG prepoveduje uporabo neodobrenih dodatkov, čistih
ali zmešanih z drugimi snovmi, v proizvodnji ali predelavi živil, ki so
namenjena za prodajo. Člen 11(2), točka 1, in (3) določa, da ta prepoved
ne velja za tehnične pripomočke ali encime. V členu 11, odstavek 2,
(1), so pripomočki za predelavo opredeljeni kot „dodatki, ki se iz
živila odstranijo v celoti ali pa so v izdelku, ki je namenjen za
prodajo, prisotni samo kot tehnično neizogibni in tehnološko nepomembni
ostanki v količinah, ki so, kar se tiče zdravja, vonja in okusa,
zanemarljive“.10      Člen
11, odstavek 1, (2) LMBG prepoveduje prodajo izdelkov, ki so
proizvedeni ali predelani v nasprotju z odstavkom 1, točka 1, ali niso v
skladu z uredbo, sprejeto na podlagi člena 12(1). Na podlagi te zadnje
določbe se z uredbo ministra, ki jo odobri Bundesrat, lahko dovoli
uporaba določenih dodatkov na splošno, ali za posamezna živila, ali za
določene namene, če je to v skladu s tehnološkimi, prehrambnimi in
dietetičnimi zahtevami glede zaščite potrošnika. Ta dovoljenja so
vsebovana v prilogah k uredbi o odobritvi uporabe dodatkov v živilih
(Verordnung über die Zulassung von Zusatzstoffen zu Lebensmitteln z dne
22. decembra 1981, v nadaljevanju: ZZulV)(BGBl. I, str. 1633). 11      Ker
je pivo živilo, zanj velja zakonodaja o dodatkih, vendar v tem pogledu
za pivo velja posebna ureditev. Pravila o proizvodnji iz člena 9
Biersteuergesetz izključujejo uporabo kakršnih koli drugih snovi, kot so
te, ki so v njej naštete, vključno z dodatki. Zaradi tega so ta pravila
posebne določbe o dodatkih v smislu člena 1(3) ZZulV. Ta določba določa
uporabo pravil, ki prepovedujejo, omejujejo ali dovoljujejo uporabo
dodatkov v določenih živilih, v drugačnih pogojih kot ZZulV. To pomeni,
da se dodatki, ki so v prilogah ZZulV dovoljeni za splošno uporabo ali
za posebne namene, ne smejo uporabljati v proizvodnji piva. Vendar ta
izjema velja samo za snovi, ki so opredeljene kot dodatki v LMBG in za
uporabo katerih LMBG, kot lex posteriori nasproti
Biersteuergesetz, ne predvideva odstopanj. Iz tega sledi, da se prepoved
uporabe dodatkov ne nanaša na pripomočke za predelavo ali encime.12      Posledično
člen 11(1), točka 2, LMBG v povezavi s členom 9 Biersteuergesetz
učinkuje kot prepoved uvoza v Zvezno republiko Nemčijo za vse pivo, ki
vsebuje snovi, ki so zajete v prepovedi uporabe dodatkov iz člena 11(1),
točka 1, LMBG. Predmet spora13      Najprej
je treba ugotoviti, ali se spor nanaša le na prepoved trženja pod
označbo „Bier“ (pivo) piva, proizvedenega v drugih državah članicah po
pravilih, ki niso v skladu s členom 9 Biersteuergesetz, ali pa zajema
tudi prepoved uvoza piva, ki vsebuje dodatke, ki so v državi članici, iz
katere izvira, dovoljeni, v Zvezni republiki Nemčiji pa so prepovedani.
14      Komisija
je v pisnem opominu Zvezni republiki Nemčiji kritizirala člena 9 in 10
Biersteuergesetz, ker izključujeta uvoz v Zvezno republiko Nemčijo piva,
ki čeprav je bilo zakonito proizvedeno v drugih državah članicah, ni
bilo zvarjeno v skladu z veljavnimi predpisi v Zvezni republiki Nemčiji.
Komisija je menila, da prepovedi trženja ni mogoče upravičiti z javnim
interesom v povezavi z zaščito potrošnikov ali varovanjem javnega
zdravja.15      V
svojem odgovoru na ta dopis je nemška vlada trdila, da so zakonski
predpisi o čistosti nujni za varovanje javnega zdravja: če bi bile za
proizvodnjo piva uporabljene samo surovine, ki so navedene v členu 9
Biersteuergesetz, bi se lahko izognili uporabi dodatkov. V dodatnem
pismu enemu od članov Komisije z dne 15. decembra 1982, je nemška vlada
ta argument ponovila in jasno povedala, da zahteva, naj se uporabijo
surovine, ki so navedene v členu 9 Biersteuergesetz, vsebuje tudi
prepoved uporabe dodatkov, ki je namenjena varovanju javnega zdravja.16      V
obrazloženem mnenju je Komisija vztrajala pri svojem stališču. Menila
je, da dejstvo, da je pivo, zvarjeno v skladu z nemško tradicijo, mogoče
proizvesti brez dodatkov, ne pomeni, da na splošno ni tehnološke
potrebe za uporabo dodatkov v pivu, zvarjenem v skladu z drugimi
tradicijami ali z uporabo drugih surovin. O tehnološki potrebi za
uporabo dodatkov se lahko odloča samo ob upoštevanju uporabljenih metod
proizvodnje in v povezavi z določenimi dodatki.17      Nemška
vlada je v odgovoru na obrazloženo mnenje ponovila svoje argumente v
zvezi s preventivno zaščito zdravja, ki po njenem mnenju upravičuje
določbe členov 9 in 10 Biersteuergesetz. Vendar ni pojasnila natančnega
obsega te zakonodaje ter njene povezanosti s predpisi o dodatkih.18      V
obrazložitvi svoje tožbe Komisija kritizira uvozne ovire, ki jih
povzroča uporaba Biersteuergesetz za pivo, proizvedeno iz drugih surovin
v drugih državah članicah ali z uporabo dodatkov, ki so v teh državah
članicah dovoljeni.19      Nemška
vlada je šele v svojem odgovoru na tožbo pojasnila, da so predpisi o
čistosti piva v dveh ločenih predpisih, ki pa se med seboj dopolnjujeta,
in opisala svojo zakonodajo tako, kot je navedeno zgoraj.20      V
svoji repliki Komisija navaja ločena očitka glede pravila o
poimenovanju iz člena 10 Biersteuergesetz in glede absolutne prepovedi
dodatkov v pivu. Komisija meni, da izčrpen opis ustreznih zakonov, ki ga
je podala nemška vlada, bistveno ne spreminja podatkov v sporu.
Komisija poudarja, da se njena tožba ne nanaša zgolj na člena 9 in 10
Biersteuergesetz, temveč tudi na splošno na prepoved trženja piva iz
drugih držav članic, ki ne izpolnjuje meril o proizvodnji iz teh določb,
pri čemer meni, da natančna zakonska podlaga za to prepoved ni
pomembna.21      V
teh okoliščinah obstajata dva razloga za ugotovitev, da je tožba
naperjena proti prepovedi trženja pod označbo „Bier“ (pivo) za pivo,
proizvedeno v drugih državah članicah in po predpisih, ki niso v skladu s
tistimi iz člena 9 Biersteuergesetz, in proti prepovedi uvoza piva, ki
vsebuje dodatke, katerih uporaba je dovoljena v državi članici, iz
katere pivo izvira, prepovedana pa je v Zvezni republiki Nemčiji. 22      Prvič,
Komisija je že na začetku ugotovila bistvo neizpolnitve, ko je v
predhodnem postopku kritizirala prepoved trženja piva, ki ni zvarjeno v
skladu z veljavnimi predpisi Zvezne republike Nemčije in je uvoženo v
Zvezno republiko Nemčijo iz drugih držav članici. Na člen 9
Biersteuergesetz je opozorila samo zato, da bi te predpise natančneje
opredelila. Kot je potrdila nemška vlada, obseg člena 9 ni omejen samo
na surovine, ampak zajema tudi dodatke. Poleg tega je iz trditev
Komisije v predhodnem postopku, in sicer da absolutna prepoved dodatkov
ni ustrezna, razvidno, da se tožba nanaša tudi na to prepoved. 23      Drugič,
poudariti je treba, da je nemška vlada sama že od začetka postopka v
svojem zagovoru v glavnem poudarjala argumente v zvezi z dodatki in
varovanjem zdravja, kar kaže po eni strani na to, da je razumela in
sprejela to, da je sporna tudi absolutna prepoved uporabe dodatkov, in
po drugi strani na to, da pravice obrambe niso bile kršene.  Prepoved prodaje pod označbo „Bier“ (pivo) za pivo, ki ni v skladu z zahtevami iz člena 9 Biersteuergesetz24      Najprej
je treba poudariti, da pravilo o proizvodnji piva iz člena 9
Biersteuergesetz samo po sebi ni ukrep z enakim učinkom kot količinska
omejitev, prepovedana s členom 30 Pogodbe, saj velja samo za pivovarne v
Zvezni republiki Nemčiji. Člen 9 Biersteuergesetz je v tej zadevi
sporen samo zato, ker se člen 10 Biersteuergesetz, ki se nanaša tako na
izdelke, ki so uvoženi iz drugih držav članic, kot na izdelke, ki so
proizvedeni v Nemčiji, pri določanju pijač, ki se jih lahko trži pod
označbo „Bier“ (pivo), sklicuje nanj. 25      V
zvezi s pravilom o označevanju Komisija priznava, da so države članice,
dokler uskladitve na ravni Skupnosti še ni, načeloma pristojne za
sprejemanje predpisov, ki urejajo proizvodnjo, sestavo in trženje pijač.
Vendar Komisija poudarja, da je ureditev, ki, kot to velja za člen 10
Biersteuergesetz, prepoveduje uporabo generičnega imena za prodajo
izdelkov, ki so delno proizvedeni iz surovin, kot sta riž in koruza,
razen tistih, ki so predpisane na nacionalnem ozemlju, v nasprotju s
pravom Skupnosti. Taki predpisi v vsakem primeru presegajo, kar je
potrebno za zaščito nemškega potrošnika, saj je njegovo varstvo mogoče
doseči z označevanjem ali z opozorili. Ti predpisi zato pomenijo oviro,
ki jo prepoveduje člen 30 Pogodbe.26      Nemška
vlada je najprej poskušala upravičiti svoje predpise z zdravstvenimi
razlogi. Še vedno vztraja pri tem, da se ob uporabi drugih surovin, kot
so tiste, dovoljene v členu 9 Biersteuergesetz, uporabi dodatkov ne da
izogniti. Vendar je nemška vlada na obravnavi priznala, da je člen 10
Biersteuergesetz, ki vsebuje pravilo o označevanju, namenjen izključno
zaščiti potrošnikov. Po njenem mnenju potrošniki povezujejo označbo
„Bier“ (pivo) s pijačo, ki se proizvaja samo iz surovin, navedenih v
členu 9 Biersteuergesetz. Zato jih je treba zaščititi pred zavajanjem
glede vrste izdelka z napeljevanjem k prepričanju, da pijača, ki se
imenuje „Bier“ (pivo) ustreza zakonu o čistosti, čeprav to ne drži.
Nemška vlada vztraja pri tem, da njeni predpisi niso namenjeni zaščiti
domačih proizvajalcev. V zvezi s tem poudarja, da za surovine, ki so
določene s členom 9(1) in (2) Biersteuergesetz, ni nujno, da so
nacionalnega izvora. Vsak trgovec, ki prodaja izdelke, ki izpolnjujejo
predpise, lahko označbo „Bier“(pivo) svobodno uporablja, te predpise pa
je mogoče brez težav spoštovati tudi zunaj Zvezne republike Nemčije.27      Najprej
je treba spomniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča
(prvič v sodbi z dne 11. julija 1974 v zadevi Procureur du roi proti
Dassonville, 8/74, Recueil, str. 837) prepoved ukrepov, ki imajo enak
učinek kot količinske omejitve, iz člena 30 Pogodbe nanaša na „vse
trgovinske predpise držav članic, ki lahko neposredno ali posredno,
dejansko ali potencialno, ovirajo trgovino znotraj Skupnosti“.28      Poudariti
je treba, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je (med
drugim sodba z dne 20. februarja 1979 v zadevi Rewe, 120/78, Recueil,
str. 649, in sodba z dne 10. novembra 1982 v zadevi Rau, 261/81,
Recueil, str. 3961) „v odsotnosti skupnih pravil za trženje zadevnih
proizvodov treba ovire za prosti pretok blaga znotraj Skupnosti, ki so
posledica razlik v nacionalnih predpisih, mogoče sprejeti, kolikor se
ureditev brez razlikovanja uporablja za nacionalne proizvode in za
uvožene proizvode in jo je mogoče upravičiti kot potrebno za zagotovitev
nujnih zahtev, ki se nanašajo med drugim na varstvo potrošnikov. Poleg
tega mora biti taka ureditev sorazmerna s ciljem, ki ga se ga želi
doseči. Če država članica lahko izbira med različnimi ukrepi za dosego
istega cilja, mora izbrati način, ki najmanj omejuje svobodo trgovanja“.29      Ni
sporno, da uporaba člena 10 Biersteuergesetz za pivo, s poreklom iz
drugih držav članic, v proizvodnji katerega se zakonito uporabljajo
surovine, ki so drugačne od ječmenovega sladu, zlasti riž in koruza,
lahko ovira njegov uvoz v Zvezno republiko Nemčijo.30      Zato
je treba ugotoviti, ali lahko to določbo upravičimo z nujnimi zahtevami
glede zaščite potrošnika.31      Argument
nemške vlade, da je člen 10 Biersteuergesetz nujen za zaščito nemških
potrošnikov, ker je po njihovem mnenju označba „Bier“ (pivo) neločljivo
povezana s pijačo, ki se proizvaja samo iz sestavin, ki jih opredeljuje
člen 9 Biersteuergesetz, je treba zavrniti.32      Prvič,
predstave potrošnikov znotraj države članice, ki se lahko razlikujejo
od predstav v drugi državi članici, se bodo sčasoma zelo verjetno
razvile tudi v tej državi članici. K temu je treba dodati, da je
vzpostavitev skupnega trga eden od dejavnikov, ki lahko k temu razvoju
pomembno prispevajo. Medtem ko predpisi, ki ščitijo potrošnika pred
zavajanjem, omogočajo, da do takega razvoja pride, pa zakonodaja, primer
katere je člen 10 Biersteuergesetz, to preprečuje. Kot je Sodišče v
drugem kontekstu že odločilo (sodba z dne 27. februarja 1980 v zadevi
Komisija proti Združenemu kraljestvu, 170/78, Recueil, str. 417), države
članice z zakoni ne smejo „izrabljati danih potrošniških navad za
krepitev nacionalnih industrij“.33      Drugič,
v drugih državah članicah Skupnosti so označbe, ki ustrezajo nemški
označbi „Bier“ (pivo) generične označbe za fermentirane pijače,
proizvedene iz ječmenovega slada, ki sta mu lahko dodana tudi riž ali
koruza. Enako velja v pravu Skupnosti, kar je razvidno iz postavke št.
22.03 skupne carinske tarife. Nemški zakonodajalec pa v členu 9(7) in
(8) Biersteuergesetz uporablja označbo „Bier“ (pivo) tako, da se ta
nanaša na pijače, ki ne ustrezajo predpisom o proizvodnji iz odstavkov 1
in 2 istega člena. 34      Nemška
označba „Bier“ (pivo) in njej ustrezne označbe v jezikih drugih držav
članic Skupnosti zato ne morejo biti omejene samo na pivo, ki se
proizvaja v skladu z veljavnimi predpisi v Zvezni republiki Nemčiji.35      Prizadevanje
za to, da se potrošnikom, ki pivu, proizvedenemu iz določenih surovin,
pripisujejo svojstvene lastnosti, omogoči možnost izbire v skladu z
njihovimi pričakovanji, je povsem legitimno. Vendar se to lahko, kot je
Sodišče že poudarilo (sodba z dne 9. decembra 1981 v zadevi Komisija
proti Italiji, 193/80, Recueil, str. 3019), zagotovi na način, ki ne
preprečuje uvoza izdelkov, ki se zakonito proizvajajo in prodajajo v
drugih državah članicah, zlasti „z obveznostjo ustreznega označevanja,
iz katerega je razvidna vrsta proizvoda, ki se prodaja“. Z navajanjem
surovin, ki se uporabljajo pri proizvodnji piva, bi se „potrošniku
omogočila izbira ob polnem poznavanju dejstev ter jamčila preglednost
pri trgovanju in ponudbah za javnost“. K temu je treba dodati, da tak
sistem obveznih informacij za potrošnika ne sme vsebovati negativnih
ocen za pivo, ki ni v skladu z zahtevami iz člena 9 Biersteuergesetz.36      V
nasprotju s stališčem nemške vlade tak sistem informiranja potrošnikov
lahko odlično deluje, tudi če gre za izdelek, kot je pivo, ki ga
potrošniki ne dobijo samo v steklenicah ali pločevinkah, na katere je
mogoče nalepiti ustrezne informacije. To potrjuje že sama nemška
zakonodaja. Člen 26(1) in (2) iz zgoraj navedene uredbe o izvajanju
Biersteuergesetz predvideva sistem informiranja potrošnika za nekatera
piva, če se to pivo prodaja točeno iz soda, saj morajo biti predpisane
informacije jasno vidne na pivskih sodih ali na pipicah.37      Iz
tega sledi, da Zvezna republika Nemčija zaradi uporabe pravila o
označevanju iz člena 10 Biersteuergesetz za pivo, uvoženo iz drugih
držav članici, v katerih se zakonito proizvaja in prodaja, ni izpolnila
obveznosti iz člena 30 Pogodbe.  Popolna prepoved prodaje piva, ki vsebuje dodatke38      Po
mnenju Komisije popolne prepovedi prodaje piva, ki vsebuje dodatke, ni
mogoče upravičiti z zdravstvenimi razlogi. Komisija trdi, da druge
države članice uporabo dodatkov v živilih zelo strogo nadzorujejo in da
nobenega dodatka ne odobrijo, preden se s temeljitim preizkušanjem ne
ugotovi njegova neškodljivost. Komisija meni, da je treba domnevati, da
pivo, ki je proizvedeno v državah članicah in ki vsebuje dodatke,
dovoljene v njih, ne pomeni nevarnosti za zdravje. Komisija je
prepričana, da mora Zvezna republika Nemčija, če želi nasprotovati uvozu
tega piva, dokazati, da je to pivo nevarno za zdravje. Komisija meni,
da v tej zadevi nevarnost za zdravje ni bila v nobenem primeru dokazana
in da so predpisi o dodatkih, ki veljajo za pivo v Zvezni republiki
Nemčiji, nesorazmerni, ker povsem izključujejo uporabo dodatkov, medtem
ko so predpisi za druge pijače, kot so brezalkoholne pijače, veliko bolj
spremenljivi.39      Nemška
vlada meni, da je zaradi nevarnosti, ki jo predstavlja uporaba
dodatkov, katerih dolgoročni učinki še niso znani, in zlasti zaradi
tveganja, ki ga predstavlja nalaganje dodatkov v organizmu in njihovo
vzajemno delovanje z drugimi substancami, kot je alkohol, treba kar
najbolj zmanjšati količino zaužitih dodatkov. Ker je pivo živilo, ki ga v
Nemčiji zaužijejo v velikih količinah, nemška vlada meni, da je
prepoved uporabe dodatkov v njegovi proizvodni zlasti zaželena, če
dodatki niso tehnološko potrebni in se jim da izogniti, če se
uporabljajo samo sestavine, ki jih dovoljuje Biersteuergesetz. V teh
okoliščinah so nemški predpisi o dodatkih v pivu v celoti upravičeni
zaradi potrebe po varovanju zdravja in ne kršijo načela sorazmernosti.40      Ni
sporno, da prepoved prodaje piva, ki vsebuje dodatke, pomeni oviro za
uvoz piva s poreklom iz drugih držav članic, ki vsebuje dodatke,
dovoljene v teh državah, in se torej člen 30 Pogodbe nanaša na tako
prepoved. Vseeno pa je treba preveriti, ali je lahko ta prepoved
upravičena zaradi varovanja zdravja ljudi na podlagi člena 36 Pogodbe.41      Iz
ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja (zlasti iz sodb z dne 14. julija
1983 v zadevi Sandoz, 174/82, Recueil, str. 2445), da „kolikor glede na
trenutno stanje znanstvenih raziskav obstajajo dvomi o odsotnosti
uskladitve, države članice same odločajo o stopnji varovanja človeškega
zdravja in življenja, pri tem pa morajo upoštevati zahteve po prostem
pretoku blaga znotraj Skupnosti“.42      Iz
sodne prakse Sodišča (zlasti iz zgoraj navedene sodbe z dne 14. julija
1983 Sandoz, z dne 10. decembra 1985 v zadevi Motte, 247/84, Recueil,
str. 3887, in z dne 6. maja 1986 v zadevi Muller, 304/84, Recueil, str.
1511) je razvidno tudi to, da pravo Skupnosti ne nasprotuje temu, da
države članice sprejemajo zakonodajo, po kateri morajo biti dodatki pred
uporabo dovoljeni za vse proizvode, samo za določene proizvode ali pa
samo za uporabo v določen namen. Taka zakonodaja ustreza resnični
potrebi po zdravstveni politiki, ki omejuje nenadzorovano potrošnjo
dodatkov v živilih.43      Vendar
je po razlagi Sodišča prepoved prodaje uvoženih izdelkov, ki vsebujejo
dodatke, ki so v državi članici, kjer se proizvajajo, dovoljeni,
prepovedani pa v državi članici, v katero se uvažajo, dopustna samo, če
je skladna z zahtevami iz člena 36 Pogodbe.44      Prvič,
treba se je zavedati, da je Sodišče v svojih sodbah v zgoraj navedenih
sodbah Sandoz, Motte in Muller izhajalo iz načela sorazmernosti, ki je
poudarjeno v zadnjem stavku člena 36 Pogodbe, da mora biti prepoved
prodaje izdelkov, ki vsebujejo dodatke, ki so dovoljeni v državi
članici, v kateri se proizvajajo, prepovedani pa v državi članici, v
katero se uvažajo, omejena na to, kar je potrebno za varovanje zdravja.
Sodišče je sklenilo tudi to, da mora biti uporaba določenega dodatka, ki
je dovoljen v drugi državi članici, v primeru izdelka, ki je uvožen iz
tiste države članice, dovoljena, če na podlagi ugotovitev mednarodnih
znanstvenih raziskav in zlasti na podlagi dela mednarodnega znanstvenega
odbora za prehrano Skupnosti, odbora za kodeks o prehrani organizacije
za prehrano in kmetijstvo Združenih narodov (FAO) in Svetovne
zdravstvene organizacije ter prehrambnih navad, ki prevladujejo v državi
uvoznici, sporni dodatek ne pomeni tveganja za zdravje in je resnično,
zlasti s tehničnega vidika, potreben.45      Drugič,
treba se je spomniti, da je Sodišče v sodbi z dne 6. maja 1986 (zgoraj
navedena sodba Muller) ugotovilo, da načelo sorazmernosti zahteva, da
morajo imeti trgovci možnost, da po postopku, ki je zanje preprost in ki
se lahko v razumnem času konča, zaprosijo za odobritev uporabe
določenih dodatkov, ki so v splošni uporabi.46      Poudariti
je treba, da morajo imeti trgovci možnost, da pred sodiščem izpodbijajo
neupravičeno odklonitev odobritve. Čeprav imajo pristojni nacionalni
organi v državi članici uvoza od trgovcev pravico zahtevati podatke, ki
bi bili lahko v pomoč pri ugotavljanju dejstev, morajo ti organi, kot je
Sodišče odločilo v svoji sodbi z dne 6. maja 1986 (v zgoraj navedeni
sodbi Muller), dokazati, da je prepoved zaradi varovanja zdravja
prebivalcev upravičena.47      Poudariti
je treba, da je posledica nemških predpisov o dodatkih, ki veljajo za
pivo, izključitev vseh dodatkov, ki so dovoljeni v drugih državah
članicah, in ne zgolj nekaterih dodatkov, ki bi bila konkretno
upravičena zaradi tveganja, do katerega prihaja zaradi prehrambnih navad
nemškega prebivalstva; še več, ti predpisi ne predvidevajo nobenega
postopka, po katerem bi trgovci lahko po načelu pridobili dovoljenje za
uporabo v obliki splošnega akta za določen dodatek v proizvodnji piva.48      V
zvezi s škodljivostjo dodatkov se nemška vlada s citiranjem poročil
strokovnjakov sklicuje na tveganja, ki so svojstvena uživanju dodatkov
na splošno. Nemška vlada vztraja, da je zaradi preventivne zdravstvene
zaščite pomembno v kar največji meri zmanjšati količino zaužitih
dodatkov in da je zlasti priporočljivo prepovedati njihovo uporabo v
proizvodnji piva, živila, ki ga nemško prebivalstvo uživa v znatnih
količinah.49      Vendar
je iz seznamov dodatkov, ki so dovoljeni za uporabo v različnih živilih
in ki jih je predložila nemška vlada, razvidno, da so nekateri dodatki,
ki so za uporabo v proizvodnji piva dovoljeni v drugih državah
članicah, tudi po nemških predpisih, zlasti z uredbo o dodatkih,
dovoljeni za uporabo v proizvodnji vseh oziroma skoraj vseh pijač. Zgolj
sklicevanje na potencialno tveganje pri uživanju dodatkov na splošno in
na dejstvo, da je pivo živilo, ki se uživa v velikih količinah, ni
dovolj za upravičenost uvedbe strožjih predpisov za pivo.50      V
zvezi zlasti s tehnološko potrebo po dodatkih nemška vlada trdi, da
dodatki niso potrebni, če se pivo proizvaja v skladu z zahtevami iz
člena 9 Biersteuergesetz.51      Poudariti
je treba, da zgolj sklicevanje na dejstvo, da se pivo lahko proizvede
brez dodatkov, če je proizvedeno iz surovin, ki jih je predpisala Zvezna
republika Nemčija, ni dovolj za izključitev možnosti, da so lahko
nekateri dodatki tehnološko potrebni. Taka razlaga tehnološke potrebe,
katere posledica je ugodnejše obravnavanje nacionalnih proizvodnih
metod, pomeni prikrito sredstvo za omejevanje trgovine med državami
članicami.52      Na
koncept tehnološke potrebe je treba gledati s stališča surovin, ki se
uporabljajo, in pri tem upoštevati ugotovitev organov v državi članici,
kjer se izdelek zakonito proizvaja in prodaja. Upoštevati je treba tudi
ugotovitve mednarodnih znanstvenih raziskav in zlasti delo znanstvenega
odbora za prehrano Skupnosti, odbora za kodeks o prehrani FAO in delo
Svetovne zdravstvene organizacije.53      Kolikor
torej nemški predpisi o dodatkih v pivu uvajajo splošno prepoved
dodatkov, je uporaba teh predpisov za pivo, uvoženo iz drugih držav
članic, v nasprotju z zahtevami prava Skupnosti, kot te izhajajo iz
sodne prakse Sodišča, saj kršijo načelo sorazmernosti in zato v tem
primeru izjema iz člena 36 Pogodbe ne velja.54      Ob
upoštevanju vseh navedenih razlogov je treba skleniti, da Zvezna
republika Nemčija s tem, da prepoveduje prodajo piva, ki se zakonito
proizvaja in prodaja v drugi državi članici, če pivo ni v skladu s
členoma 9 in 10 Biersteuergesetz, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na
podlagi člena 30 Pogodbe. Stroški55      V
skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo
stroškov, če so bili ti priglašeni. Zvezna republika Nemčije s svojimi
predlogi ni uspela, zato se ji naloži plačilo stroškov.Iz teh razlogov je SODIŠČE razsodilo:1)      Zvezna
republika Nemčija s tem, da prepoveduje prodajo piva, ki se zakonito
proizvaja in prodaja v drugi državi članici, če pivo ni v skladu s
členoma 9 in 10 Biersteuergesetz, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na
podlagi člena 30 Pogodbe.2)      Zvezni republiki Nemčiji se naloži plačilo stroškov.Mackenzie StuartGalmot      KakourisO’HigginsSchockweiler      BoscoKoopmansDueEverlingBahlmannJoliet      Moitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 12. marca 1987.Sodni tajnik       PredsednikP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart* Jezik postopka: nemščina.