SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE,
predstavljeni 15. decembra 2022(1)
Zadeva C‑570/21
I. S.,
K. S.
proti
YYY. S.A.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (občinsko sodišče v Varšavi – Wola v Varšavi, Poljska))
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Pojem potrošnika – Pogodba z dvojnim namenom, sklenjena z osebo, ki opravlja poklicno ali poslovno dejavnost, in drugo osebo, ki ne opravlja nobene poklicne dejavnosti – Poklicni ali poslovni namen, ki je v celotnem kontekstu sklenjene pogodbe omejen oziroma ne prevladuje“
1.        Ali je osebo, ki je v okviru opravljanja poslovne ali poklicne dejavnosti skupaj z drugim kreditojemalcem, ki ne opravlja podobne dejavnosti, sklenila posojilno pogodbo, mogoče za namene varstva pred nepoštenimi pogodbenimi pogoji, ki ga zagotavlja pravo Unije, opredeliti kot potrošnika, če je ta oseba deloma delovala za namene svoje dejavnosti in deloma zunaj okvira te dejavnosti, pri čemer pa poslovni ali poklicni vidik v celotnem okviru pogodbe ne prevladuje?
I.      Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1. Direktiva 93/13/EGS
2.        Člen 1(1) Direktive 93/13/EGS(2) določa:
„Namen te direktive je približati zakone in druge predpise držav članic o nedovoljenih [nepoštenih] pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.“
3.        Člen 2 te direktive določa:
„V tej direktivi:
[…]
(b)      ‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti,
(c)      ‚prodajalec ali ponudnik‘ pomeni [vsako] fizično ali pravno osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki sodijo v okvir njene poslovne ali poklicne dejavnosti, bodisi na javnopravnem bodisi zasebnopravnem področju.“
2. Direktiva 2011/83/EU
4.        V uvodni izjavi 17 Direktive 2011/83(3) je navedeno:
„[o]predelitev pojma potrošnik bi morala zajeti fizične osebe, ki delujejo zunaj svoje trgovske, poslovne ali obrtne dejavnosti ali poklica. Vendar bi morala v primeru pogodb z dvojnim namenom ta oseba šteti kot potrošnik, kadar je pogodba sklenjena deloma za namene dejavnosti in deloma zunaj okvira trgovske dejavnosti te osebe, namen trgovske dejavnosti pa je tako omejen, da ne prevladuje v celotnem kontekstu pogodbe.“
5.        Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
1.      ‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so zunaj njene trgovske, poslovne, obrtne ali poklicne dejavnosti;
2.      ‚trgovec‘ pomeni vsako fizično osebo ali vsako pravno osebo, ne glede na to, ali je v javni ali zasebni lasti, ki deluje za namene v zvezi s trgovsko, poslovno, obrtno dejavnostjo ali poklicno dejavnostjo v povezavi s pogodbami, zajetimi s to direktivo, tudi če deluje prek osebe, ki nastopa v njegovem imenu ali po njegovem naročilu […]“.
3. Direktiva 2013/11/EU
6.        V uvodni izjavi 18 Direktive 2013/11(4) je navedeno:
„Opredelitev pojma ‚potrošnik‘ bi morala zajemati fizične osebe, ki delujejo zunaj svoje trgovske, poslovne, obrtne ali poklicne dejavnosti. Kadar pa je pogodba sklenjena deloma za namene trgovske dejavnosti osebe in deloma zunaj okvira te njene dejavnosti (pogodba z dvojnim namenom), pri čemer je namen trgovske dejavnosti tako omejen, da ne prevladuje v celotnem kontekstu ponudbe, bi morala ta oseba prav tako šteti za potrošnika.“
7.        Člen 4(a) in (b) navedene direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi:
(a)      ‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki deluje za namene zunaj okvira svoje trgovske, poslovne, obrtne ali poklicne dejavnosti;
(b)      ‚trgovec‘ pomeni vsako fizično ali pravno osebo v zasebni ali javni lasti, ki sama ali prek osebe, ki nastopa v njenem imenu ali po njenem naročilu, deluje za namene v zvezi s svojo trgovsko, poslovno, obrtno ali poklicno dejavnostjo;
[…]“.
4. Uredba (EU) št. 524/2013
8.        V uvodni izjavi 13 Uredbe št. 524/2013(5) je navedeno:
„Opredelitev pojma ‚potrošnik‘ bi morala zajemati fizične osebe, ki delujejo zunaj svoje trgovske, poslovne, obrtne ali poklicne dejavnosti. Kadar pa je pogodba sklenjena deloma za namene trgovske dejavnosti osebe in deloma zunaj okvira njene trgovske dejavnosti (pogodba z dvojnim namenom), pri čemer je namen trgovske dejavnosti tako omejen, da ne prevladuje v celotnem kontekstu ponudbe, bi morala ta oseba prav tako šteti za potrošnika.“
9.        Člen 4(a) in (b) te uredbe, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej uredbi:
(a)      ‚potrošnik‘ pomeni potrošnika, kot je opredeljen v točki (a) člena 4(1) Direktive 2013/11/EU;
(b)      ‚trgovec‘ pomeni trgovca, kot je opredeljen v točki (b) člena 4(1) Direktive 2013/11/EU;
[…]“.
B.      Poljsko pravo
10.       V členu 221 Kodeks cywilny (civilni zakonik) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, je „potrošnik“ opredeljen kot „[vsaka] fizična oseba, ki s trgovcem sklene pravni posel, ki ni neposredno povezan z njegovo poslovno ali poklicno dejavnostjo“.
11.       Člen 3851 civilnega zakonika določa:
„1.      Potrošnika pogodbeni pogoji, ki niso bili dogovorjeni posamično, ne zavezujejo, če se z njimi njegove pravice in obveznosti določajo v nasprotju z dobrimi običaji, tako da so v bistvenem nasprotju z njegovimi interesi (nepošteni pogodbeni pogoji). To ne velja za pogoje, ki se nanašajo na glavne obveznosti pogodbenih strank, zlasti ceno ali plačilo, če je njihovo besedilo jasno.
2. Če pogodbeni pogoj v skladu z odstavkom 1 ne zavezuje potrošnika, pogodba pogodbene stranke zavezuje v preostalem delu.
3. Pogodbeni pogoji, ki niso dogovorjeni posamično, so tisti pogodbeni pogoji, na katerih vsebino potrošnik ni imel dejanskega vpliva. To velja zlasti za pogodbene pogoje, prevzete iz tipske pogodbe, ki jo je potrošniku predlagal sopogodbenik.
4. Dokazno breme, da je bil nek pogoj dogovorjen posamično, nosi stranka, ki se nanj sklicuje.“
II.    Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
12.      I. S. in K. S. sta 28. februarja 2006 pri zakonitem zastopniku tožene stranke iz postopka v glavni stvari vložila vlogo za sklenitev pogodbe o hipotekarnem kreditu (v švicarskih frankih), ki je bil delno namenjen poplačilu nekaterih obveznosti iz naslova poslovne dejavnosti enega od zakoncev, delno pa financiranju nakupa nepremičnine.
13.      Skupna višina zahtevanih zneskov je znašala 206.120,00 poljskih zlotov, (PLN), pri čemer naj bi bil znesek v višini 96.120,00 PLN namenjen financiranju nekaterih obveznosti ene od tožečih strank v postopku v glavni stvari, znesek v višini 110.000,00 PLN pa kritju zasebne potrošnje.
14.      V zvezi s pogajalskim položajem tožečih strank v postopku v glavni stvari je treba navesti, da je I. S. opravljala poklicno dejavnost kot družbenica družbe civilnega prava. K. S. je bil v drugem podjetju zaposlen kot ključavničar.
15.      I. S. in K. S. sta 21. marca 2006 s kreditno institucijo oziroma toženo stranko v postopku v glavni stvari sklenila pogodbo o hipotekarnem kreditu v skupnem znesku 198.996,73 PLN z valutno klavzulo v švicarskih frankih, pod pogoji, določenimi v glavni pogodbi in v splošnih pogojih pogodbe o hipotekarnem kreditu.
16.      Prej navedeni znesek bi moral biti odplačan v 300 enakih obrokih. Prvi obrok kredita je bil namenjen vračilu zneska v višini 70.000,00 PLN, ki ga je kreditna institucija tožečima strankama nakazala na poseben tekoči račun, katerega imetnica je bila družba, v kateri je I. S. delovala kot družbenica, in ki je bil takoj po poplačilu obveznosti zaprt.
17.      Glede na navedbe, ki jih je I. S. podala na obravnavi 11. januarja 2021, je bila poraba dela tega zneska za poplačilo druge obveznosti, ki jo je imela v okviru opravljanja poklicne dejavnosti v razmerju do druge kreditne institucije, pogoj, s katerim je tožena stranka iz postopka v glavni stvari pogojevala odobritev celotne vrednosti zadevnega kredita.
18.      Del prvega obroka kredita je bil namenjen tudi plačilu nekaterih zavarovalnih premij.
19.      Drugi obrok kredita pa je, nazadnje, zajemal: znesek v višini 9720,00 PLN za poplačilo kreditne pogodbe, ki jo je družba sklenila 18. aprila 2005; znesek v višini 7400,00 PLN za poplačilo revolving kredita družbe v korist upnika kreditojemalke; znesek v višini 9000,00 PLN za poplačilo drugih finančnih obveznosti kreditojemalke na njenem računu; in nazadnje, znesek v višini 93.880,00 PLN za kritje izdatkov zasebne potrošnje.
20.      Kreditojemalca sta nato pri nacionalnem sodišču zoper toženo stranko v postopku v glavni stvari vložila tožbo za ugotovitev nepoštenosti nekaterih določb pogodbe in vračilo zneskov, ki jih je ta neupravičeno prejela.
21.      Kreditna institucija je v okviru postopka v glavni stvari trdila, da tožečih strank ni mogoče opredeliti kot „potrošnike“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13, ker je bil del izplačanega kredita namenjen kritju obveznosti, povezanih s poslovno dejavnostjo ene od tožečih strank v postopku v glavni stvari.
22.      V teh okoliščinah je Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie ((občinsko sodišče v Varšavi – Wola v Varšavi, Poljska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba člen 2(b) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah in njene uvodne izjave razlagati tako, da ne nasprotujejo temu, da opredelitev ‚potrošnika‘ zajema osebo, ki opravlja poslovno dejavnost in je skupaj s kreditojemalcem, ki ne opravlja takšne dejavnosti, sklenila kreditno pogodbo, z valutno klavzulo v tuji valuti, ki je delno namenjena poslovni rabi enega od kreditojemalcev, delno pa ni povezana z njegovo poslovno dejavnostjo, in to ne le v položaju, v katerem je poslovna raba tako zanemarljiva, da ima v celotnem okviru zadevne pogodbe le manjšo vlogo, pri čemer v tem smislu ni pomembno, da prevladuje neposlovni vidik?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 2(b) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah in njenih uvodnih izjavah razlagati tako, da pojem ‚potrošnik‘ iz tega predpisa zajema tudi osebo, ki je ob podpisu pogodbe opravljala poslovno dejavnost, drugi kreditojemalec pa take dejavnosti sploh ni opravljal, nato pa sta ti osebi z banko sklenili kreditno pogodbo, z valutno klavzulo v tuji valuti, in je bila glavnica kredita delno porabljena za poslovne namene enega od kreditojemalcev, delno pa za namene, ki niso povezani s poslovno dejavnostjo, v položaju, v katerem poslovna raba ni zanemarljiva in v celotnem okviru kreditne pogodbe nima le manjše vloge, pri čemer prevladuje neposlovni vidik, vendar kredit ne bi mogel biti odobren za neposlovne namene brez uporabe glavnice tega kredita za poslovne namene?“
III. Pravna analiza
A.      Uvodne ugotovitve
23.      Vprašanji za predhodno odločanje sta tesno povezani in se v bistvu nanašata: prvo, na možnost uporabe merila, ki je bilo izoblikovano v sodbi Gruber,(6) za razlago člena 1 Direktive 93/13; drugo, na pravila in pogoje, na podlagi katerih je mogoče osebo, ki sklene pogodbo z dvojnim namenom, ki je deloma poklicne, deloma pa zasebne narave, opredeliti kot potrošnika v smislu Direktive 93/13.
24.      Preden se lotim pravne analize, je po mojem mnenju koristno povzeti nekatere bistvene elemente dejanskega stanja v obravnavani zadevi, na podlagi katerih bom lahko bolje opredelil položaj iz postopka v glavni stvari, ki je predmet te analize.
25.      Zakonca za nakup hiše skleneta hipotekarno kreditno pogodbo. Eden od zakoncev opravlja poslovno dejavnost, v zvezi s katero je pri kreditni instituciji najel posojilo. Ko zakonca pri kreditni instituciji vložita vlogo za odobritev kredita za nakup nepremičnine, ta izplačilo navedenega kredita pogojuje s poplačilom dolga, ki ga ima eden od kreditojemalcev zaradi opravljanja svoje poklicne dejavnosti. Približno tretjina zneska izplačanega kredita je namenjena kritju obstoječega dolga kreditojemalca, ki je že zadolžen zaradi opravljanja poklicne dejavnosti, dve tretjini pa kritju stroškov, povezanih z nakupom hiše, in drugih osebnih izdatkov obeh kreditojemalcev. Zakonec kreditojemalca, ki se je v preteklosti zadolžil iz poklicnih razlogov, ni povezan s poklicno dejavnostjo drugega zakonca.
26.      Za odgovor na vprašanji predložitvenega sodišča je treba z vidika Direktive 93/13 najprej opredeliti položaj obeh fizičnih oseb, ki sta pogodbo sklenili deloma za namene zasebne potrošnje, deloma pa za namene, ki spadajo v okvir poslovne ali poklicne dejavnost ene od fizičnih oseb, pri čemer je treba upoštevati, da je poslovni ali poklicni namen kredita v splošnem okviru zadevne pogodbe sicer pomemben, vendar ne prevladuje. Zato se je treba vprašati, ali je mogoče zadevni fizični osebi zaradi zagotavljanja varstva pred nepoštenimi pogodbenimi pogoji šteti za „potrošnika“.
27.      Glede na pravni okvir in sodno prakso Sodišča sta v zvezi z tem vidikom možni dve razlagi.
28.      Po eni strani je mogoče podati razlago, ki jo zagovarjajo tudi tožeči stranki ter poljska vlada in Komisija, v skladu s katero bi bilo treba položaj tožečih strank umestiti v okvir pojma „potrošnik“, saj je namen poklicne dejavnosti v celotnem kontekstu kreditne pogodbe omejen in ne prevladuje, pri tem pa uporabiti pristop, ki izhaja iz pojma „potrošnik“, kot je opredeljen v Direktivi 2011/83 in drugih poznejših aktih,(7) ki urejajo varstvo potrošnikov.
29.      Po drugi strani pa je mogoča tudi razlaga, ki jo zagovarja zgolj tožena stranka v postopku v glavni stvari, v skladu s katero velja, da pogoji za zagotavljanje varstva, na katero se sklicujeta tožeči stranki, v obravnavani zadevi niso izpolnjeni, ker poslovni ali poklicni namen ni tako zanemarljiv, da bi v celotnem okviru zadevne kreditne pogodbe imel le manjšo vlogo, kar bi pomenilo, da je mogoče po analogiji uporabiti pristop iz sodbe Gruber(8), v kateri je Sodišče podalo razlago določbe Bruseljske konvencije iz leta 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah(9).
30.      Zato se mi zdi smiselno, da preden preidem k predlaganim odgovorom na vprašanji za predhodno odločanje, najprej na kratko obravnavam pojem potrošnika, kot je opredeljen v pravu Unije.
1.      Pojem potrošnika v pravu Unije
31.      V devetdesetih letih prejšnjega stoletja so evropske institucije ob predpostavki, da razlike v zakonodajni ureditvi, ki je veljala v posameznih državah članicah, ovirajo gospodarsko povezovanje, sprejele nekatere direktive, namenjene približevanju zakonov in drugih predpisov, s čimer so zagotovile višjo raven varstva potrošnikov pri nakupovanju blaga in naročanju storitev.(10)
32.      Vendar pojem potrošnika v pravnem redu Unije še vedno ni enotno opredeljen. Ker primarno pravo Unije ne vsebuje posebne opredelitve, se pojem potrošnika v sekundarni zakonodaji v večji ali manjši meri razlikuje glede na cilj ukrepa, ki se upošteva.
33.      V pogodbenem pravu Unije se za potrošnika običajno uporablja enotno pojmovanje, ki se osredotoča na „šibkejši položaj“ potrošnika v razmerju do druge pogodbene stranke, to je prodajalca oziroma ponudnika ali podjetja: to pa zato, ker med strankama obstajajo razlike glede obveščenosti in pogajalske moči, zaradi česar je treba potrošniku zagotoviti pravno varstvo, ki se razlikuje od tistega, ki se zagotavlja ostalim pravnim subjektom.
34.      Prvi posegi v razmerje med prodajalcem ali ponudnikom in potrošniki so bili sektorske narave. Direktiva 93/13 pa je splošen zakonodajni akt, ki ureja vse pogodbe, sklenjene med prodajalci ali ponudniki in potrošniki, in na podlagi katere je pogodbeno razmerje med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom prvič postalo predmet materialnopravnega varstva.(11) Natančneje, iz besedila uvodnih izjav 2, 5, in 6 te direktive je razvidno, kako pomemben je bil ta zakonodajni ukrep za vzpostavitev notranjega trga: razlike med predpisi, ki so v državah članicah urejali nepoštene pogodbene pogoje, so namreč ovirale prosti pretok blaga med različnimi državami članicami in posledično onemogočale gospodarsko povezovanje.
35.      V zvezi s pojmom potrošnika, člen 2(b) te direktive opredeljuje potrošnika kot „vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti“.
36.      Ta pojem je treba razumeti kot nasprotje pojma prodajalec ali ponudnik – iz člena 2(c) navedene direktive – ki prodajalca ali ponudnika opredeljuje kot „fizično ali pravno osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki sodijo v okvir njene poslovne ali poklicne dejavnosti, bodisi na javnopravnem bodisi zasebnopravnem področju“.
37.      Podobno besedilo vsebujeta tudi opredelitvi pojmov potrošnik in trgovec, ki ju vsebujejo direktivi 2011/83 in 2013/11(12) ter Uredba (EU) št. 524/2013.
38.      Iz navedenega torej izhaja, da razmejitev med potrošnikom in trgovcem ne temelji na „lastnosti pogodbenih strank“, ampak na dejstvu, da se pogodba sklene za namene, ki so zunaj okvira poklicne dejavnosti pogodbene stranke.(13)
39.      Ker je pojem potrošnika odvisen od tega, ali je mogoče namen pogodbe umestiti v okvir opravljanja poklicne dejavnosti,(14) je treba v nadaljevanju ugotoviti, v kolikšni meri je to merilo povezano s konkretno pogodbo.
40.      Merilo, ki ga je izoblikovalo Sodišče, je objektivno. Kot je v zadevi Di Pinto poudaril generalni pravobranilec J. Mischo, fizične osebe, ki jih je mogoče uvrstiti v pojem potrošnika, „niso opredeljene in abstracto, ampak glede na to, kaj konkretno počnejo“.(15)
41.      Če torej izključimo subjektivni vidik, ki temelji na namerah pogodbenih strank, pride do izraza objektivni vidik, ki pa ga je treba obravnavati skozi prizmo polnega učinka zadevnih direktiv in zahtev po varstvu, ki so potrebne tudi za okrepitev zaupanja potrošnikov v notranji trg,(16) kar je nujno za zagotavljanje učinkovitega delovanja notranjega trga.
42.      Zato lahko varstvo, ki se zagotavlja potrošnikom, uveljavlja tudi prodajalec ali ponudnik in celo odvetnik, ki je specializiran za pogodbe o pravnih storitvah,(17) ali oseba, ki opravlja trgovsko dejavnost.
43.      V zvezi s tem je torej mogoče ugotoviti, da se viri prava Unije in sodna praksa Sodišča sicer razvijajo v smeri vse večjega varstva potrošnikov, ki pa ga je treba vselej pretehtati glede na druge svoboščine, nenazadnje pa tudi glede na učinkovito delovanje enotnega trga, pri tem pa v okviru obravnavanega pojma zagotoviti dovolj prožnosti, da lahko zajema vse okoliščine, v katerih je mogoče objektivno uveljavljati vse zahteve po varstvu.
44.      Celotna ureditev namreč temelji na predpostavki, da je potrošnik zaradi pojava novih tržnih modelov v podrejenem položaju, ker v pogajanjih nima nobene prave pogajalske moči in ker nima na voljo dovolj informacij, zaradi česar je dejansko prisiljen v slepo spoštovanje pogojev, ki jih določi trgovec, ne da bi lahko na te pogoje kakor koli vplival.
2.      Pojem potrošnika v mešanih pogodbah ali pogodbah z dvojnim namenom
45.      Mešane pogodbe ali pogodbe z dvojnim namenom so pogodbe, sklenjene za namene, ki deloma spadajo v okvir poslovne dejavnosti posameznika, deloma pa v zasebne namene.
46.      Sodišče je vprašanje opredelitve položaja, ki ga ima pogodbena stranka v pogodbah z dvojnim namenom, prvič obravnavalo v sodbi Gruber(18).
47.      Tožeča stranka se je v navedeni zadevi sklicevala na varstvo, ki ga Bruseljska konvencija v skladu s členi od 13 do 15 zagotavlja potrošnikom, oziroma na možnost vložitve tožbe pri sodišču države članice, v kateri je bila pogodbena obveznost izpolnjena, ne pa pri sodišču države članice, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče.
48.      Ker je šlo za pogodbo z mešanim namenom, je bilo Sodišče pozvano, naj pojasni, ali je odločilno merilo zasebnega ali poklicnega oziroma pridobitnega namena sporne pogodbe.
49.      Sodišče je menilo, da je mogoče fizično osebo opredeliti kot potrošnika le, če „[bi bila] uporaba v poklicni ali pridobitni namen tako omejena, da je v celotnem kontekstu zadevnega dejanja zanemarljivega pomena, dejstvo, da uporaba v nepoklicni ali nepridobitni namen prevladuje, pa v tem pogledu ni pomembno“.(19)
50.      Sodišče je torej v sodbi Gruber v okviru konkretnega postopkovnega vprašanja, ki mu je bilo predloženo, za to, da bi bilo mogoče osebo, ki s trgovcem sklene pogodbo z dvojnim namenom, šteti za potrošnika v smislu zadevne ureditve, uporabilo merilo, ki bi ga lahko poimenovali merilo „omejenosti“.
51.      Pojem potrošnika, ki bi se lahko uporabljal v primeru pogodb z dvojnim namenom, v Direktivi 93/13 ni izrecno urejen.
52.      V uvodni izjavi 17 Direktive 2011/83 pa je navedeno, da „[…] bi morala v primeru pogodb z dvojnim namenom ta oseba šteti kot potrošnik, kadar je pogodba sklenjena deloma za namene dejavnosti in deloma zunaj okvira trgovske dejavnosti te osebe, namen trgovske dejavnosti pa je tako omejen, da ne prevladuje v celotnem kontekstu pogodbe“.
53.      Podobni izrazi so uporabljeni v uvodni izjavi 18 Direktive 2013/11 in uvodni izjavi 13 Uredbe (EU) št. 524/2013.
54.      V obravnavani ureditvi je torej določeno merilo, ki bi ga lahko poimenovali merilo „neprevladovanja“. Zato je mogoče tudi osebo, ki deloma deluje v okviru svoje poklicne dejavnosti, opredeliti kot potrošnika, če se lahko šteje, da poslovni ali poklicni namen, ki sicer ni zanemarljiv, v celotnem okviru pogodbe ne prevladuje.
B.      Vprašanji za predhodno odločanje
1.      Prvo vprašanje za predhodno odločanje
55.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje, pod kakšnimi pogoji je mogoče kreditojemalca, ki je deloma za namene opravljanja poslovne ali poklicne dejavnosti, deloma pa za namene zasebne potrošnje, skupaj s kreditojemalcem, ki deluje zgolj za namene zasebne potrošnje, sklenil kreditno pogodbo, umestiti v pojem potrošnika v smislu člena 2(b) Direktive 93/13 in ali je v primeru pogodb z dvojnim namenom v bistvu bolje uporabiti pristop, ki ga je Sodišče izoblikovalo v sodbi Gruber, ali pa pristop, ki izhaja iz uvodnih izjav Direktive 2011/83 in poznejših zakonodajnih aktov.(20)
56.      Kot sem že navedel, je mogoče na podlagi analize pravnih virov in sodne prakse podati dve različni razlagi, ki temeljita na merilu „omejenosti“ poslovnega ali poklicnega namena v razmerju do namena zasebne potrošnje in na merilu „neprevladovanja“ poslovnega ali poklicnega namena nad namenom zasebne potrošnje.
57.      Vidiki, ki jih je treba obravnavati, da bi se lahko lažje odločili za eno od navedenih razlag, se nanašajo na naslednje elemente: v zvezi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje je treba opozoriti, da se logika, na kateri temeljijo (postopkovni) pravni viri, navedeni v sodbi Gruber, razlikuje od logike, na kateri temeljijo Direktiva 93/13 in poznejši zakonodajni akti,(21) sprejeti na področju (materialnopravnega) varstva potrošnikov, ter obseg njihove razlage; da bi lahko pretirano stroga razlaga resno ogrozila zagotavljanje polnega učinka navedene direktive, zlasti na področju nepoštenih pogodbenih pogojev, ki je pomemben z vidika materialnopravnega položaja oseb, ki sklenejo potrošniško pogodbo, in dejanskih namenov sklenitve take pogodbe; da so cilji Direktive 93/13 tesno povezani s cilji poznejših zakonodajnih ukrepov.
58.      V zvezi z različno logiko, na kateri temeljijo pravni viri, ki so bili predmet razlage v sodbi Gruber, in Direktiva 93/13, je treba navesti, da je zadnjenavedena v bistvu namenjena ponovni vzpostavitvi ravnotežja v pogodbenem razmerju med potrošnikom in trgovcem, tako da se v tem razmerju spet ustvari enakost med pogodbenima strankama.(22)
59.      Zamisel, na kateri temelji sistem varstva, vzpostavljen z Direktivo, je namreč, kot je bilo že navedeno, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske moči in ravni obveščenosti, zaradi česar privoli v pogoje, ki jih je prej sestavil prodajalec ali ponudnik, ne da bi imel možnost vplivati na njihovo vsebino.(23)
60.      Glede na ta podrejeni položaj je v členu 6(1) Direktive 93/13 določeno, da nepošteni pogoji za potrošnika niso zavezujoči. Gre za zavezujočo določbo,(24) katere namen je formalno ravnotežje med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov, določeno s pogodbo, nadomestiti z dejanskim ravnotežjem, tako da se med sopogodbeniki spet vzpostavi enakost(25). Sodišče je večkrat razsodilo, da je treba za člen 6(1) Direktive šteti, da je enakovreden nacionalnim pravilom, ki imajo v okviru nacionalnega pravnega reda naravo določb javnega reda.(26) Poleg tega je treba ugotoviti, da ta opredelitev, kot je Komisija opozorila v svojem stališču,(27) velja za vse določbe Direktive, ki so nujne za uresničitev cilja, ki mu sledi člen 6.(28)
61.      Iz zavezujoče narave določb Direktive 93/13 in posebnih zahtev glede varstva potrošnikov, ki so povezane s temi določbami, torej izhaja, da je treba široki razlagi pojma potrošnik dati prednost in tako zagotoviti polni učinek navedene direktive.
62.      Določbe člena 14 Bruseljske konvencije ter zdaj veljavne določbe Uredbe št. 44/2001(29) in Uredbe št. 1215/12(30) pa so namenjene zagotavljanju varstva potrošnikov s postopkovnega vidika, saj določajo odstopanje od splošnega pravila o pristojnosti sodišč, ki temelji na kraju stalnega prebivališča tožene stranke, v skladu s katerim se pravna sredstva zoper osebe, ki imajo stalno prebivališče v določeni državi članici, vložijo pri pristojnem sodišču v tej državi članici. S temi določbami ni bilo uvedeno splošno varstvo potrošnikov, ampak so bile z njimi zgolj opredeljene vrste potrošniških pogodb, za katere velja posebno varstvo v skladu s pravili o pristojnosti. Sodišče je namreč v sodbi Gruber poudarilo, da je „izogibanje večjemu številu odločilnih elementov za sodno pristojnost v istem pravnem razmerju eden od bistvenih ciljev Bruseljske konvencije“.(31)
63.      Sodba Gruber se je torej nanašala na razlago pravil o sodni pristojnosti v potrošniških pogodbah, ki uvajajo izjemo od splošnega pravila, v skladu s katerim so pristojna sodišča države, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče. Gre torej za področje, ki se razlikuje od materialnopravnega varstva potrošnikov; sodba Gruber se namreč nanaša na vidike, ki so v domeni procesnega prava. Kot pravilno poudarja Komisija,(32) je ozka razlaga pojma potrošnik, ki je bila podana v tej sodbi, posledica dejstva, da zadevna določba načeloma odstopa od pravila o pristojnosti(33). Ker gre za odstopanje, ga je mogoče razlagati le ozko.(34)
64.      Ratio legis določb zadevnih uredb namreč vsebuje tudi druge vidike, ki presegajo varstvo šibkejše stranke in so namenjeni zagotavljanju ravnotežja med varstvom potrošnikov in ostalimi zahtevami, ki so prav tako upravičene do varstva: predvidljivost pravnih rešitev in pravna varnost(35), ki ju je treba zagotoviti, da bi preprečili, da bi se diskrecijska pravica, ki jo imajo stranke v zvezi z izbiro sodišča, uveljavljala v škodo gotovosti v mednarodnem trgovanju(36). Iz sistematike Uredbe št. 1215/12 namreč izhaja, da neravnotežje pogajalske moči v pogodbenem razmerju med trgovcem in potrošnikom ne zadostuje za utemeljitev odstopanja od splošnih pravil glede pristojnosti; zahteva se namreč tudi, da potrošnik sklene posebno vrsto pogodbe.
65.      Zaradi zavezujoče narave določb Direktive 93/13 in zahtev po zagotavljanju posebnega varstva potrošnikov v primeru nepoštenih pogodbenih pogojev, ki izhajajo iz teh določb, je treba pozorno preučiti tudi materialnopravni položaj oseb, ki sklenejo potrošniško pogodbo, in dejanske namene sklenitve take pogodbe.
66.      Da ne bi odvzeli polnega učinka navedeni direktivi, je treba namreč v okviru pogodb z dvojnim namenom sprejeti najširšo možno razlago pojma potrošnik in trgovcu tako onemogočiti, da bi se zlahka izognil uporabi zavezujočih določb o nepoštenih pogodbenih pogojih, in sicer tako, da bi te pogoje uveljavljal zgolj zaradi sočasnega obstoja splošnih poslovnih ali poklicnih namenov v vlogi za odobritev financiranja.(37)
67.      Obravnavana zadeva je namreč dober primer, ki kaže na obstoj takega tveganja: iz spisa je razvidno, da je bil nakup družinske nepremičnine prevladujoč (če ne celo edini) namen, ki sta ga v vlogi za odobritev financiranja navedla prosilca; da je poklicno dejavnost opravljal le eden od prosilcev; da je kreditna institucija odobritev financiranja za kritje navedenih zasebnih izdatkov pogojevala s poplačilom obstoječega dolga, ki ga je eden od prosilcev imel v okviru opravljanja poklicne dejavnosti; in da je znesek za poplačilo dolga iz naslova poklicne dejavnosti znašal približno eno tretjino celotnega zneska financiranja.
68.      Poljska vlada je pravilno navedla, da je bila „Direktiva 93/13/EGS […] sprejeta prav zaradi varstva potrošnikov pred takim ravnanjem, to je pred določitvijo pogojev, na katere potrošniki nimajo nobenega vpliva in ki posledično kršijo njihove pravice in interese. Potrošnik torej ne sme biti prikrajšan za varstvo, ki mu ga zagotavlja Direktiva 93/13/EGS, zgolj zato, ker je trgovec v pogodbi, sklenjeni za neposlovne namene, določil pogoj, ki se nanaša na poslovno dejavnost potrošnika.“(38)
69.      Nazadnje, v zvezi s tem vidikom je treba navesti, kot sta poudarili tudi tožeči stranki v postopku v glavni stvari,(39) da bi sprejetje razlage, ki jo je v sodbi Gruber podalo Sodišče, pomenilo, da bi moral domnevni potrošnik v sodnem postopku dokazati elemente dejanskega stanja, na katerih temelji njegova tožba,(40) in sicer glede na sistematiko Direktive 93/13, v skladu s katero mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti preveriti, ali je mogoče osebo, ki se sklicuje na varstvo pred nepoštenimi pogodbenimi pogoji, opredeliti za potrošnika(41).
70.      Dalje, glede analize ciljev ureditve, ki je bila vzpostavljena na podlagi Direktive 93/13, je treba opozoriti, da ni mogoče spregledati, da so ti cilji tesno povezani s cilji poznejših direktiv,(42) kar govori v prid enotni in široki razlagi pojma potrošnik.
71.      Z Direktivo 2011/83 se namreč na področju varstva potrošnikov v okviru pogodb, ki jih sklenejo s trgovci, uresničuje cilj, ki je enak cilju Direktive 93/13,(43) besedilo opredelitve pojma potrošnik iz člena 2 Direktive 2011/83 pa je v obeh zakonodajnih aktih skorajda enako. Ugotovitve, ki sem jih navedel v zvezi s pojmom potrošnik, pa veljajo tudi za Direktivo 2013/11 in Uredbo (EU) št. 524/2013.
72.      Povezava med navedenimi zakonodajnimi akti in Direktivo 93/13 je še toliko očitnejša, ker je bila Direktiva 93/13 spremenjena z Direktivo 2011/83, in sicer tako, da je bil vanjo vstavljen nov člen 8a. Zato ni naključje, da se lahko za isto pogodbo običajno hkrati uporabljata obe direktivi.(44) Na povezavo med navedenima direktivama je nedavno opozoril zakonodajalec Unije, in sicer s sprejetjem Direktive 2019/2161(45), ki zaradi boljšega izvrševanja in posodobitve pravil o varstvu potrošnikov spreminja tako Direktivo 93/13 kot tudi Direktivo 2011/83.
73.      Zato se strinjam s stališčem Komisije, da „sistematična razlaga pojma ‚potrošnik‘ pritrjuje horizontalni opredelitvi tega pojma v smislu Direktive 93/13/EGS in drugih instrumentov prava Unije na področju varstva potrošnikov, zlasti Direktive 2011/83/EU, Direktive LER in Uredbe CLR. Pojasnila, ki so navedena v uvodnih izjavah teh instrumentov, je treba uporabljati na podlagi Direktive 93/13/EGS, saj so ti akti funkcionalno povezani z Direktivo in so bili sprejeti zaradi varstva potrošnikov, ki so šibkejša stranka v pogodbenih razmerjih s prodajalci“.(46)
74.       Glede na ugotovitve, ki sem jih podal v zvezi s povezavo med Direktivo 93/13 in Direktivo 2011/83 (ter poznejšimi akti), je po mojem mnenju mogoče zavrniti trditve, ki jih je tožena stranka navedla proti sprejetju široke razlage pojma potrošnik, ki ustreza razlagi iz uvodnih izjav Direktive 2011/83 in poznejših aktov. Te trditve poudarjajo zlasti različno področje uporabe direktiv 93/13 in 2011/83 ter okoliščino, da se pojem potrošnika v primeru pogodbe z dvojnim namenom iz Direktive 2011/83 ne bi smel uporabljati, ker je bila ta direktiva sprejeta po nastanku dejanskega stanja v obravnavani zadevi.
75.      V zvezi z različnim področjem uporabe zadevnih direktiv naj v dopolnitev že navedenih ugotovitev zgolj opozorim, da opredelitev pogodb z dvojnim namenom ne izhaja iz normativnega besedila, ampak iz „uvodnih izjav“ navedenih direktiv, za katere običajno velja, da vsebujejo smernice za razlago, nimajo pa zavezujočega učinka.
76.      Glede preudarkov, ki se nanašajo na pravo, ki se uporablja ratione temporis, pa je treba navesti, da v obravnavani zadevi ne gre za vprašanje ureditve iz naknadno sprejetih direktiv, ki bi se uporabljala za že obstoječi položaj, ampak zgolj za sprejetje teleološke razlage, ki je veljala za primernejšo že v obdobju veljavnosti Direktive 93/13 in ki jo je zakonodajalec Unije v poznejših ukrepih zgolj podrobneje pojasnil.
77.      V zvezi s tem vidikom ugotavljam, pri čemer se navezujem na preudarke, ki jih je navedel generalni pravobranilec P. Cruz Villalón, da je iz zgodovine nastanka(47) Direktive 2011/83 razvidno, da je besedilo uvodne izjave 17 te direktive pomenilo kompromisno rešitev, ki je bila v pogajanjih med institucijami Unije dosežena v zvezi s tem, da je mogoče pojem potrošnika v pogodbah z dvojnim namenom razlagati v skladu s tako imenovanim merilom prevladujočega namena(48). To, da za področje uporabe uvodne izjave 17 ni mogoče trditi, da je posebej povezano zgolj z Direktivo 2011/83, potrjuje tudi zgodovina nastanka te direktive.
78.      Glede na navedene ugotovitve menim, da je treba sprejeti razlago, ki upošteva polni učinek zadevne direktive, ureditev, v katero se umešča ta zakonodajni akt, in funkcijo, ki jo ima, ter da je treba posledično podpreti najširšo razlago pojma potrošnik, da bi lahko opredelitev tega pojma zajemala tudi osebo, ki sklene pogodbo z dvojnim namenom, kot izhaja iz uvodnih izjav Direktive 2011/83, Direktive 2013/11 in Uredbe 524/2013.
2.      Drugo vprašanje za predhodno odločanje
79.      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem za predhodno odločanje,(49) če ga pravilno razumem, saj je besedilo tega vprašanja precej nejasno, Sodišče v bistvu poziva, naj pojasni merila, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da poslovni namen, zaradi katerega je eden od kreditojemalcev sklenil kreditno pogodbo, ni prevladoval, ampak je bil omejen. Vprašanji za predhodno odločanje se v določeni meri prekrivata, saj je mogoče nekatere elemente, zaradi katerih je treba dati prednost razlagi, ki jo predlagam v zvezi s pojmom potrošnika v pogodbah z dvojnim namenom, hkrati uporabiti tudi kot merila za ugotavljanje, ali v vlogi za odobritev financiranja prevladuje zasebni ali poklicni namen.
80.      Vsekakor pa mora nacionalno sodišče „ob upoštevanju vseh dokazov in zlasti pogojev te pogodbe preveriti, ali je mogoče kreditojemalca opredeliti kot ‚potrošnika‘ v smislu navedene direktive“,(50) da bi ugotovilo, ali obravnavana zadeva spada v okvir pojma potrošnik, kot je bil predstavljen v prejšnjih točkah teh sklepnih predlogov.
81.      Nacionalno sodišče mora zato izvesti kvalitativno in kvantitativno analizo vseh elementov, ki so koristni za rešitev obravnavane zadeve, ter opraviti celovito presojo vseh okoliščin te zadeve, pri tem pa posebno pozornost nameniti lastnostim blaga ali storitve, ki je predmet zadevne pogodbe, iz katerih je lahko razviden namen pridobitve tega blaga ali storitve.(51)
82.      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je mogoče nekatere posebne okoliščine obravnavane zadeve, kot je navedlo predložitveno sodišče, uporabiti kot splošna merila za ugotavljanje, ali je zahteva po „neprevladovanju“ poklicnega namena nad zasebnim namenom v primeru pogodbe z dvojnim namenom dejansko izpolnjena.
83.      Okoliščina, da je kreditojemalec, ki je sicer deloval v okviru mešane pogodbe, kreditno pogodbo sklenil skupaj z drugo pogodbeno stranko, ki je delovala izključno za namene zasebne potrošnje, je pomembna in jo je mogoče uporabiti tudi kot merilo za ugotavljanje morebitnega „prevladovanja“ poslovnega namena v celotnem okviru pogodbe.
84.      „Običajen“ kreditojemalec namreč zaradi delnega sovpadanja poklicnega namena ne sme izgubiti statusa potrošnika. Poleg tega je kreditna pogodba, ki sta jo sklenila kreditojemalca, zaradi načina priprave in sklenitve te listine, kot je razvidno iz spisa, pomenila nedeljivo celoto. Če se enemu od prosilcev zaradi sovpadanja namena pogodbe z namenom poklicne dejavnosti drugega prosilca ne bi priznal status potrošnika, bi se namreč varstvo odreklo tudi kreditojemalcu, ki nastopa v vlogi običajnega potrošnika. Kreditna institucija bi lahko zadevnima kreditojemalcema predlagala tudi podpis dveh ločenih pogodb in se tako izognila prekrivanju različnih namenov.
85.      Pri tem je nedvomno pomembna(52) tudi okoliščina, da naj bi tožena banka odobritev kredita pogojevala s poplačilom (ki se je krilo iz dela zneska odobrenega kredita) druge obveznosti, ki je nastala v okviru opravljanja poslovne dejavnosti enega od kreditojemalcev. Taka okoliščina bi lahko imela vlogo razlikovalnega merila, ki bi se uporabilo pri preizkusu „neprevladovanja“ poklicnega namena, saj bi poklicni namen v konkretnih pogodbenih pogajanjih obstajal le, če bi ga „zahteval“ trgovec.(53)
86.      Zagotovo pa je pomemben tudi kvantitativni vidik, to je razmerje med višino zneska, izplačanega za poklicne namene, in višino zneska, izplačanega za zasebne namene. V obravnavani zadevi se mi zdi, da bi lahko razmerje, ki je znašalo 1 proti 3 v korist zasebnega namena, skupaj z ostalimi elementi, če bi bili dejansko dokazani, kazalo na „neprevladovanje“ poslovnega namena.
3.      Časovna omejitev učinkov sodbe Sodišča
87.      Nazadnje, tožena stranka v postopku v glavni stvari predlaga, naj se učinki sodbe časovno omejijo, če bi bila široka razlaga pojma „potrošnik“ iz člena 2(b) zavrnjena.
88.      V zvezi s tem opozarjam, da sme Sodišče „le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je del pravnega reda Unije, omejiti možnost vseh zainteresiranih oseb, da bi se za izpodbijanje pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri, sklicevale na določbo, ki jo je razložilo. Za določitev take omejitve morata biti izpolnjena dva bistvena pogoja, in sicer dobra vera zainteresiranih oseb in nevarnost resnih težav.“(54)
89.      Vendar tožena stranka v postopku v glavni stvari ni predložila natančnih in pravočasnih navedb, s katerimi bi dokazala, da sta ta pogoja izpolnjena. Tožena stranka se je namreč le na splošno sklicevala na nekatere okoliščine, s katerimi pa izpolnjevanja navedenih pogojev ni mogoče potrditi.
90.      Zato menim, da je treba ta predlog zavrniti.
IV.    Predlog
91.      Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (občinsko sodišče v Varšavi – Wola v Varšavi, Poljska), odgovori:
Člen 2(b) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah in uvodne izjave te direktive
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujejo temu, da opredelitev „potrošnika“ zajema osebo, ki opravlja poslovno dejavnost in je skupaj s kreditojemalcem, ki ne opravlja takšne dejavnosti, sklenila kreditno pogodbo, z valutno klavzulo v tuji valuti, ki je delno namenjena poslovni rabi enega od kreditojemalcev, delno pa ni povezana z njegovo poslovno dejavnostjo, in to ne le v položaju, v katerem je poslovna raba tako zanemarljiva, da ima v celotnem okviru zadevne pogodbe le manjšo vlogo. Ob upoštevanju meril za razlago, ki izhajajo iz uvodne izjave 17 Direktive 2011/83/EU, namreč v primeru pogodb z dvojnim namenom zadostuje, da je namen poslovne dejavnosti tako omejen, da v celotnem okviru pogodbe ne prevladuje.
Člen 2(b) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah in uvodne izjave te direktive
je treba razlagati tako, da
mora o vprašanju, ali v celotnem okviru pogodbe prevladuje namen poslovne ali poklicne dejavnosti, odločiti nacionalno sodišče, ki mora opraviti celovito presojo vseh okoliščin konkretne zadeve. V okviru te presoje lahko nacionalno sodišče pri obravnavi vloge za odobritev kredita, vložene pri kreditni instituciji, upošteva naslednja merila: razmerje med višino zneska, izplačanega za poklicne namene, in višino zneska, izplačanega za zasebne namene; okoliščino, da je vlogo za odobritev kredita skupaj z drugim prosilcem vložila oseba, ki ne opravlja poklicne ali poslovne dejavnosti in ni povezana s poslovno dejavnostjo drugega prosilca; morebitno pogojevanje odobritve kredita za zasebne namene s hkratnim poplačilom obveznosti, ki jih je eden od obeh prosilcev imel v okviru opravljanja poslovne ali poklicne dejavnosti.
1      Jezik izvirnika: italijanščina.
2      Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288), v nadaljevanju: Direktiva 93/13/EGS.
3      Direktiva 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2011, L 304, str. 64), v nadaljevanju: Direktiva 2011/83/EU.
4      Direktiva 2013/11/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2013 o alternativnem reševanju potrošniških sporov ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2009/22/ES (Direktiva o alternativnem reševanju potrošniških sporov) (UL 2013, L 165, str. 63), v nadaljevanju: Direktiva 2013/11/EU.
5      Uredba (EU) št. 524/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2013 o spletnem reševanju potrošniških sporov ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2009/22/ES (Uredba o spletnem reševanju potrošniških sporov) (UL 2013, L 165, str. 1), v nadaljevanju: Uredba št. 524/2013.
6      Glej sodbo z dne 20. januarja 2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32).
7      Zlasti v Direktivi 2013/11/EU in Uredbi (EU) št. 524/2013.
8      Glej sodbo z dne 20. januarja 2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32).
9      Bruseljska konvencija iz leta 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1998, C 27, str. 1), v nadaljevanju: Bruseljska konvencija.
10      G. Cassano, M. Dona, R. Torino (ur.), Il diritto dei consumatori, Giuffré, Milano, 2021, str. 14.
11      Caringella, F., Il lungo viaggio verso la tutela del consumatore quale contraente per definizione debole, v Caringella F., De Marzo G., I contratti dei consumatori, Torino, 2007, str. od 1 do 51.
12      Direktiva 2013/11/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2013 o alternativnem reševanju potrošniških sporov ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2009/22/ES (UL 2013, L 165, str. 63), v nadaljevanju: Direktiva 2013/11/EU.
13      Glej sodbe z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 30); z dne 15. januarja 2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, točka 21), in z dne 3. septembra 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, točka 17).
14      Glej sodbo z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 30).
15      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mischoja v zadevi Di Pinto (C‑361/89, neobjavljeni, EU:C:1990:462, točka 19).
16      Pogodbeno pravo Unije se namreč osredotoča tudi na cilj okrepitve zaupanja potrošnikov v enotni trg, kar je razvidno iz dejstva, da so bili zadevni področni predpisi večinoma sprejeti na pravni podlagi, ki se nanaša na vzpostavitev notranjega trga (zdaj je to člen 114 PDEU). V tem okviru se za potrošnika šteje vsak povprečno preudaren gospodarski subjekt, katerega interesi niso varovani le s ciljem pravilnega delovanja trga, ampak tudi z njim, kar je tudi logika, na kateri temelji varstvo potrošnikov v pravu Unije; glej P. Mengozzi, Il principio personalista nel diritto dell'Unione europea, Padova, 2010, zlasti str. od 60 do 98.
17      Glej sodbi z dne 15. januarja 2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, točki 23 in 24), in z dne 3. septembra 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, točka 24).
18      Glej sodbo z dne 20. januarja 2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32).
19      Glej sodbo z dne 20. januarja 2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, točka 54). Enako stališče je Sodišče nedavno sprejelo v sodbah z dne 25. januarja 2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, točka 32), in z dne 14. februarja 2019, Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, točka 91).
20      Zlasti iz Direktive 2013/11/EU in Uredbe (EU) št. 524/2013.
21      Zlasti Direktiva 2013/11/EU in Uredba (EU) št. 524/2013.
22      Glej sodbe z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 31); z dne 15. januarja 2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, točka 22), in z dne 3. septembra 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, točka 19).
23      Glej sodbe z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 31); z dne 15. januarja 2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, točka 22), in z dne 3. septembra 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, točka 19).
24      Glej sodbe z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, točka 36); z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 30); z dne 9. novembra 2010, VB Pénzügyi Lízing (C‑137/08, EU:C:2010:659, točka 47); z dne 15. marca 2012, Pereničová in Perenič (C‑453/10, EU:C:2012:144, točka 28); z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, točka 40); z dne 17. julija 2014, Sánchez Morcillo in Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, točka 23), in z dne 3. septembra 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, točka 19).
25      Sodba z dne 3. septembra 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, točka 19).
26      Glej sodbo z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 52), sklep z dne 16. novembra 2010, Pohotovosť (C‑76/10, EU:C:2010:685, točka 50), ter sodbo z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 54).
27      Stališče Evropske komisije, točka 29.
28      Sodba z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 44).
29      Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42; v nadaljevanju: Uredba št. 44/2001).
30      Uredba (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1; v nadaljevanju: Uredba 1215/12).
31      Sodba z dne 20. januarja 2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, točki 43 in 44).
32      Stališče Komisije, točka 23.
33      Sodba z dne 20. januarja 2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, točka 43).
34      Glej sodbe z dne 21. junija 1978, Bertrand (150/77, EU:C:1978:137, točki 17 in 18); z dne 19. januarja 1993, Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, točke od 14 do 16); z dne 3. julija 1997, Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, točka 13), z dne 19. februarja 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, točki 26 in 27 ter navedena sodna praksa); z dne 20. januarja 2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, točki 43 in 44); z dne 25. januarja 2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, točka 32); z dne 14. februarja 2019, Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, točka 21), in z dne 28. januarja 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, točka 23).
35      „Razlaga, ki odreka lastnost potrošnika v smislu člena 13, prvi pododstavek, Bruseljske konvencije v primerih, ko se dobrina ali storitev uporabi za namen, ki ni le v zanemarljivem delu povezan s poklicno ali pridobitno dejavnostjo zadevne osebe, je tudi najbolj skladna z zahtevami po sodnem varstvu prihodnje tožene stranke in po predvidljivosti zanjo pristojnega sodišča, ki so temelj te konvencije“; glej sodbo z dne 20. januarja 2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, točka 45).
36      Glej v tem smislu tudi stališče poljske vlade, točka 27, str. 9.
37      Glej v tem smislu stališče Poljske, točka 30.
38      Stališče poljske vlade, točka 30.
39      Stališče tožeče stranke, str. 7.
40      Glej sodbo z dne 20. januarja 2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, točka 46).
41      Glej izrek sodbe z dne 4. junija 2015, Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357).
42      Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna v zadevi Costea (C‑110/14, EU:C:2015:271, točka 44).
43      Glej sklep z dne 15. aprila 2021, MiGame (C‑594/20, EU:C:2021:309, točka 28).
44      Pod pogojem, da gre za pogodbo, ki spada na področje uporabe Direktive 2011/83.
45      Direktiva (EU) 2019/2161 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2019 o spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in direktiv 98/6/ES, 2005/29/ES ter 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta zaradi boljšega izvrševanja in posodobitve pravil Unije o varstvu potrošnikov (UL 2019, L 328, str. 7).
46      Stališče Komisije, točka 22.
47      Dokument Sveta 10481/11 z dne 20. maja 2011, str. 3, in dokument Sveta 11218/11 z dne 8. junija 2011, str. 5.
48      Evropski parlament je predstavil predlog spremembe, s katerim je izrecno predlagal spremembo opredelitve potrošnika v smislu razširitve njegovega obsega na „vsako fizično osebo, ki […] deluje za namene, ki so primarno zunaj njene trgovske, poslovne, obrtne ali poklicne dejavnosti“. Med nadaljnjimi pogajanji je Evropski parlament privolil v ohranitev opredelitve potrošnika in izbris prislova „primarno“, če se v uvodni izjavi, ki je namenjena razjasnitvi pojma potrošnika in je izvorno temeljila na sodbi Gruber, beseda „zanemarljiv“ nadomesti z besedo „prevladujoč“; glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna v zadevi Costea (C‑110/14, EU:C:2015:271, točka 42).
49      Glej v istem smislu stališče Komisije, točka 32.
50      Glej sodbo z dne 3. septembra 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, točka 22).
51      Glej sodbo z dne 3. septembra 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, točka 23).
52      Glej tudi stališče poljske vlade, točka 29.
53      Glej stališče Komisije, točka 35, v skladu s katerim „[p]omen namere točno določene osebe v okviru konkretnega posla, da bi se ugotovilo, ali je mogoče to osebo šteti za potrošnika, izhaja tudi iz razlogovanja, ki ga je Sodišče podalo v zadevi Kamenova“ (sodba z dne 4. oktobra 2018, Kamenova, C‑105/17, EU:C:2018:808, točka 38).
54      Glej sodbo z dne 11. novembra 2020, DenizBank (C‑287/19, EU:C:2020:897, točka 108 in navedena sodna praksa).