VSL Sklep I Cp 1967/2018
Sodišče: Višje sodišče v Ljubljani
Oddelek: Civilni oddelek
ECLI: ECLI:SI:VSLJ:2018:I.CP.1967.2018
Evidenčna številka: VSL00017521
Datum odločbe: 06.12.2018
Senat, sodnik posameznik: Barbara Krpač Ulaga
Področje: CIVILNO PROCESNO PRAVO - DEDNO PRAVO
Institut: pristojnost tujega sodišča - običajno prebivališče zapustnika - nepremično premoženje - lega
nepremičnine - nepristojnost sodišča
Zveza: Uredba (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu,
ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih
zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju člen 4, 21, 22, 22/2, 84. Uredba (EU) št. 650/2012
Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in
izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega
potrdila o dedovanju točka 23, 24. ZMZPP člen 79, 79/1
Jedro
Sodna praksa je zavzela stališče, da je treba skladno z Uredbo odločati o dedovanju nepremičnega
premoženja po običajnem prebivališču zapustnika v tujini, tudi če se to premoženje nahaja v Sloveniji.
Izrek
Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.
Obrazložitev
1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugotovilo, da sodišče Republike Slovenije ni pristojno za
odločanje v zapuščinskem postopku po pokojnem A. K. Tako je odločilo, ker je ob uporabi Uredbe (EU) št.
650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. 7. 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju
in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega
potrdila o dedovanju (Uredba), ugotovilo običajno prebivališče zapustnika ob smrti v Zvezni Republiki
Nemčiji, ter obrazložilo, da bodo dediči morali predlagati izvedbo zapuščinskega postopka v tej državi.
                               1 / 3
2. Proti takšni odločitvi se pritožujejo dediči J. K., C. K. in M. C. ter navajajo, da je izpodbijani sklep
protipraven in nezakonit, saj je sodišče spregledalo določilo 2. točke 24. člena Uredbe o izbiri prava. Po 22.
členu Uredbe zapustnik lahko izbere pravo države, katere državljanstvo ima v času izbire ali ob smrti.
Zapustnik je bil slovenski državljan, oporoko je lastnoročno zapisal v slovenskem jeziku, z njo je razpolagal
izključno s premoženjem, ki ga je posedoval v Sloveniji. Zato iz oblike razpolaganja zapustnika jasno izhaja,
da je za dedovanje izbral slovensko in nikakor ne nemško pravo. Sodišče je nepravilno uporabilo tudi zadnji
stavek 24. točke Preambule Uredbe, ki kot poseben dejavnik opredeljuje okoliščino, da je imel zapustnik
glavno premoženje v državi, katere državljan je, čeprav v njej ni stalno bival. Izpodbijani sklep navedenim
določilom izrecno nasprotuje in ne upošteva zapustnikove poslednje volje. Pritožniki navajajo, da je sodišče
neutemeljeno spregledalo, da gre v tem postopku v glavnem za dedovanje na podlagi zakona, saj je
oporočitelj z oporoko razpolagal le z manjšim delom premoženja, nadalje, da je zapustnik posedoval
premoženje v Sloveniji, kjer bivajo vsi nujni in zakoniti dediči, bil je davčni zavezanec, na lastno željo je
pokopan v Sloveniji. Ker vseh posebnih okoliščin ni upoštevalo, je sklep napačen tudi iz teh razlogov.
Zapuščinski oddelek Okrajnega sodišča v ... (ZR Nemčija) je v oporočnem postopku oporoko vzelo zgolj na
znanje in se v zapuščinski postopek ni spuščalo. Nemško sodišče zapuščinskega postopka sploh ni odprlo in
ga tudi ne bo pričelo. Dediči predlagajo, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in zadevo sodišču
prve stopnje vrne v nov postopek.
3. Pritožba ni utemeljena.
4. V zapuščinskem postopku ni sporno, da je zapustnik umrl septembra 2017, zato je sodišče prve stopnje za
odločitev o pristojnosti pravilno uporabilo določila Uredbe,2 čemur dediči v pritožbi ne nasprotujejo. Uredba
v 4. členu določa splošno pristojnost sodišča države članice, v kateri je imel zapustnik ob smrti običajno
prebivališče. To sodišče je pristojno za odločanje o celotnem dedovanju. 84. člen Uredbe izrecno določa, da
je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah, zato je v bilo sodišče prve stopnje
na podlagi Uredbe dolžno upoštevati navezno okoliščino običajnega prebivališča, ter se izreči, ali je pristojno
ali ne za odločanje o celotnem premoženju, ki je obstajalo ob zapustnikovi smrti. Sodna praksa je zavzela
stališče, da je treba skladno z Uredbo odločati o dedovanju nepremičnega premoženja po običajnem
prebivališču zapustnika v tujini, tudi če se to premoženje nahaja v Sloveniji.3 Glede na določila Uredbe je v
obravnavanem primeru obvezno in dopustno, da zapuščinski postopek za vse (premično in nepremično)
premoženje izvede sodišče oziroma pristojni organ tiste države, kjer je imel zapustnik običajno prebivališče,
in so nasprotne pritožbene trditve neutemeljene, zaključki sodišča prve stopnje pa pravilni.
5. Sodišče prve stopnje je imelo nalogo, da ugotovi, kje je imel zapustnik ob smrti običajno prebivališče, in
nadalje, ali obstojijo okoliščine, ki utemeljujejo odstop od primarnega pravila pristojnosti po običajnem
prebivališču. Ob neizpodbijani ugotovitvi, da je imel zapustnik zadnje običajno prebivališče v Nemčiji, saj je
tam živel zadnjih 48 let, je pravilno uporabilo tudi določila 23. in 24. točke Preambule Uredbe. 23. točka
izrecno določa navezno okoliščino običajnega prebivališča zapustnika v trenutku njegove smrti, 24. točka pa
določa primera, ki v obravnavanem postopku nista podana. Prvi primer je podan, če je zapustnik iz poklicnih
in ekonomskih razlogov odšel delat v tujino, lahko tudi za dalj časa, vendar je ohranil tesno in trdno povezavo
z državo izvora, kar sodišče prve stopnje ne ugotavlja, pritožba pa takšnih ugotovitev ne izpodbija. Drugi
primer je podan, če je zapustnik izmenično živel v več državah ali je potoval iz ene države v drugo, ne da bi
se v kateri stalno naselil, kar v obravnavanem primeru prav tako ni ugotovljeno, niti s pritožbo izpodbijano.
Le na ta primer se navezuje zadnji odstavek 24. točke Preambule in le v tem primeru bi lahko okoliščina, da
je imel svoje premoženje v Sloveniji, vplivala na pristojnost. Ob povedanem na pravilno ugotovitev sodišča o
običajnem prebivališču zapustnika v Nemčiji in posledično o nepristojnosti slovenskega sodišča ne morejo
vplivati zatrjevane okoliščine, da je bilo vse zapustnikovo premoženje v Sloveniji, da tu živijo vsi nujni in
                               2 / 3
zakoniti dediči ter da je tukaj pokopan, niti da gre pretežno za zakonito in le v manjši meri za oporočno
dedovanje.4 Pritožbeno sodišče le dodaja, da je iz postopka razvidno, da v Nemčiji živi tudi oporočna dedinja
M. M. G., ki je za zapustnika pred smrtjo skrbela.
6. Neutemeljena je nadaljnja pritožbena trditev, da je zapustnik izbral slovensko pravo. Sodišče je pravilno
ugotovilo, da zapustnik prava, ki naj se uporabi ob dedovanju, ni izbral, kar je bilo ugotovljeno na naroku 10.
5. 2018. Drugi odstavek 22. člena Uredbe dopušča izbiro prava tako, da se izrecno navede v oporoki ali pa
jasno izhaja iz določil takšnega razpolaganja. V oporoki izrecne izjave ni. Iz nje tudi po oceni pritožbenega
sodišča ne izhaja, da je pritožnik za dedovanje izbral slovensko pravo. Skladno z 21. členom Uredbe bo zato v
zapuščinskem postopku za celotno dedovanje treba uporabiti pravo države, kjer je imel zapustnik običajno
prebivališče.
7. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom pravilno zaključilo, da sodišče Republike Slovenije ni
pristojno za odločanje v zapuščinskem postopku po zapustniku. Pritožba nekorektno izpostavlja težnjo
sodišča prve stopnje k izogibanju pristojnosti, saj je bilo le to pri odločanju dolžno uporabiti Uredbo.
8. Končno je neutemeljena pritožbena navedba, da pristojno sodišče v Nemčiji zapuščinskega postopka ne bo
pričelo. Zvezna Republika Nemčija je članica Evropske Unije, zato jo Uredba prav tako zavezuje. Na podlagi
Uredbe bo moralo o celotnem zapustnikovem premoženju odločati sodišče oziroma pristojni organ v
Nemčiji, sodišče pa je dedičem pravilno pojasnilo, da bodo prepis premoženja, ki se nahaja v Sloveniji,
lahko uredili tudi na podlagi Evropskega potrdila o dedovanju (62. člen in naslednji Uredbe).
9. Ker pritožba ni utemeljena, pritožbeno sodišče pa ni našlo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (350.
člen ZPP), jo je zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (2. točka 365. člena ZPP).
-------------------------------
...
2 Na podlagi 84. člena Uredbe, ki določa, da se prične uporabljati 17. 8. 2015. Pred pričetkom uporabe
Uredbe je bilo sodišče dolžno uporabljati določila Zakona o mednarodnem zasebnem pravu in postopku
(ZMZPP), ki v prvem odstavku 79. člena za obravnavo nepremične zapuščine slovenskega državljana določa
izključno pristojnost slovenskega sodišča, če so nepremičnine v Sloveniji - VSK sklep I Cp 666/2015.
3 VSK sklep I Cp 682/2016.
4 Te, sicer nerelevantne okoliščine za odločitev o pristojnosti, podatki sodnega spisa v tej fazi postopka ne
izkazujejo, saj je bilo predmet oporoke nepremično premoženje, ki je praviloma večje vrednosti kot
premično premoženje, denarna sredstva, navedena v zapisniku naroka, pa niso v posebej visokih vrednostih.
Datum zadnje spremembe: 13.03.2019
Powered by TCPDF (www.tcpdf.org)
                               3 / 3