62024CJ0633
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 22. januarja 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Socialna varnost – Delavci migranti – Uredba (ES) št. 883/2004 – Enako obravnavanje – Seštevanje dob – Člen 58 – Sporazum med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi o prostem pretoku oseb – Invalidski dodatki – Dodatek za zagotovitev prejemanja zakonskega minimalnega zneska invalidnine – Strožji pogoji glede dobe plačevanja prispevkov za delavce, ki so uveljavili svojo pravico do prostega gibanja“
V zadevi C‑633/24 [Sovisso], (
i
)
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija) z odločbo z dne 17. septembra 2024, ki je na Sodišče prispela 27. septembra 2024, v postopku
F. F.
proti
Instituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi I. Ziemele, predsednica senata, A. Kumin in S. Gervasoni (poročevalec), sodnika,
generalni pravobranilec: D. Spielmann,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za F. F. A. Andreoni in A. Serreti, avvocati,
–
za Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) A. Patteri in S. Preden, avvocati,
–
za češko vlado J. Benešová, M. Smolek in J. Vláčil, agenti,
–
za Evropsko komisijo B.‑R. Killmann in D. Recchia, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 58 Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med F. F. in Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS, nacionalni zavod za socialno varnost, Italija) glede izplačila dodatka za zagotovitev prejemanja minimalne invalidnine, določene z nacionalnim pravom.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
3
Evropska skupnost in Švicarska konfederacija sta 21. junija 1999 sklenili sedem sporazumov, med katerimi je bil Sporazum med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi o prostem pretoku oseb (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 41, str. 114), ki je bil med drugim spremenjen s Sklepom št. 1/2012 Skupnega odbora, ustanovljenega s Sporazumom med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi strani o prostem pretoku oseb z dne 31. marca 2012 (UL 2012, L 103, str. 51) (v nadaljevanju: Sporazum o prostem pretoku oseb).
4
Člen 8 Sporazuma o prostem pretoku oseb, naslovljen „Koordinacija sistemov socialne varnosti“, določa:
„Pogodbenice v skladu s Prilogo II predvidijo koordinacijo sistemov socialne varnosti, zlasti z namenom:
[…]
(b) določitve zakonodaje, ki se uporablja;
[…].“
5
Priloga II k Sporazumu o prostem pretoku oseb, naslovljena „Koordinacija sistemov socialne varnosti“, v členu 1 določa:
„1.   Pogodbenici se dogovorita, da bosta v zvezi s koordinacijo sistemov socialne varnosti med seboj uporabljali zakonodajo Evropske unije, ki je navedena, kot je bila spremenjena, v oddelku A te priloge, oziroma pravila, enakovredna pravilom iz navedene zakonodaje.
2.   Pojem ‚država(-e) članica(-e)‘, ki ga vsebuje zakonodaja iz oddelka A te priloge, se razume tako, da poleg držav, ki jih zajemajo ustrezna zakonodaja Evropske unije, vključuje tudi Švico.“
6
Oddelek A Priloge II k Sporazumu o prostem pretoku oseb, naslovljen „Referenčna zakonodaja“, med drugim našteva Uredbo št. 883/2004, ki je nadomestila Uredbo Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 35).
Pravo Unije
7
Člen 1 Uredbe št. 883/2004, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
„V tej uredbi:
[…]
(t)
‚zavarovalna doba‘ pomeni dobe plačevanja prispevkov, dobe zaposlitve ali samozaposlitve, opredeljene ali priznane kot zavarovalne dobe po zakonodaji, po kateri so bile dopolnjene ali se štejejo za dopolnjene, ter vsa obdobja, ki so obravnavana kot taka, če jih imenovana zakonodaja obravnava kot enakovredna zavarovalnim dobam;
[…].“
8
Člen 2 te uredbe, naslovljen „Osebna veljavnost“, v odstavku 1 določa:
„Ta uredba se uporablja za državljane države članice, osebe brez državljanstva in begunce, ki stalno prebivajo v državi članici, za katere velja ali je veljala zakonodaja ene ali več držav članic, ter za njihove družinske člane in preživele osebe.“
9
Člen 3 navedene uredbe, naslovljen „Stvarna veljavnosti“, določa:
„1.   Ta uredba se uporablja za vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:
[…]
(c) dajatve za invalidnost;
[…].“
10
Člen 4 Uredbe št. 883/2004, naslovljen „Enako obravnavanje“, določa:
„Če v tej uredbi ni določeno drugače, imajo osebe, za katere se uporablja ta uredba, enake pravice in obveznosti po zakonodaji vsake države članice […] kot državljani te države članice.“
11
Člen 6 te uredbe, naslovljen „Seštevanje dob“, določa:
„Razen če v tej uredbi ni določeno drugače, pristojni nosilec države članice, po zakonodaji katere so:
–
pridobitev […] pravice do dajatev
[…]
pogojeni z dopolnitvijo zavarovalnih dob, dob zaposlitve, samozaposlitve ali prebivanja, v potrebni meri upošteva zavarovalne dobe, dobe zaposlitve, samozaposlitve ali prebivanja, dopolnjene po zakonodaji katere koli druge države članice, kakor da bi bile dopolnjene po zakonodaji, ki jo uporablja.“
12
Člen 52 navedene uredbe, naslovljen „Dodelitev dajatev“, določa:
„1.   Pristojni nosilec izračuna znesek dajatve, ki bi ga bilo treba izplačati:
(a)
po zakonodaji, ki jo uporablja, samo kadar so pogoji za upravičenost do dajatev izpolnjeni izključno po nacionalni zakonodaji (neodvisna dajatev);
(b)
z izračunom teoretičnega zneska in nato dejanskega zneska (sorazmerna dajatev) na naslednji način:
(i)
teoretični znesek dajatve je enak dajatvi, ki bi jo oseba lahko zahtevala, če bi bile vse zavarovalne dobe in/ali dobe prebivanja, dopolnjene po zakonodajah drugih držav članic, dopolnjene po zakonodaji, ki jo uporablja, na dan dodelitve dajatve. Če po tej zakonodaji znesek ni odvisen od trajanja dopolnjenih dob, se ta znesek šteje za teoretični znesek;
(ii)
pristojni nosilec nato določi dejanski znesek sorazmerne dajatve na podlagi teoretičnega zneska v sorazmerju med trajanjem dob, dopolnjenih pred nastopom zavarovalnega primera po zakonodaji, ki jo uporablja, in med skupnim trajanjem dob, dopolnjenih po zakonodajah vseh zadevnih držav članic pred nastopom zavarovalnega primera.
[…]
3.   Oseba je upravičena, da od pristojnega nosilca vsake države članice prejema višjega od zneskov, izračunanih v skladu s pododstavki 1(a) ali (b).
[…].“
13
Člen 58 iste uredbe, naslovljen „Dodelitev dodatka“, določa:
„1.   Prejemniku dajatev, za katerega se uporablja to poglavje, se v državi članici stalnega prebivališča, po zakonodaji katere se mu dajatev izplačuje, ne sme dodeliti dajatve, ki je nižja od najnižje dajatve, določene v tej zakonodaji za zavarovalno dobo ali dobo prebivanja, ki je enaka vsem dobam, upoštevanim za plačilo v skladu s tem poglavjem.
2.   Pristojni nosilec te države članice mu ves čas stalnega prebivanja na njenem ozemlju izplačuje dodatek, ki je enak razliki med vsoto dajatev, ki se izplačuje v skladu s tem poglavjem, in višino najnižje dajatve.“
Italijansko pravo
Zakon št. 153/69
14
Člen 8 legge n. 153 – Revisione degli ordinamenti pensionistici e norma in materia di sicurezza sociale (zakon št. 153 o reviziji pokojninskih sistemov in o pravilih s področja socialne varnosti) z dne 30. aprila 1969 (GURI št. 111 z dne 30. aprila 1969; v nadaljevanju: zakon št. 153/69), ki spada v naslov „Izboljšanje pokojninskih pogojev“, v odstavku 2 določa, da imajo italijanski državljani v primeru seštevanja zavarovalnih dob in dob plačevanja prispevkov, določenih z mednarodnimi sporazumi ali konvencijami na področju socialnega zavarovanja, pravico, da k svoji invalidski pokojnini dobijo dodatek do višine minimalnega mesečnega zneska, če dokažejo, da so v Italiji na podlagi pogodbe o zaposlitvi prispevke plačevali najmanj deset let.
Zakon št. 222/84
15
Člen 1(3) legge n. 222 – Revisione della disciplina della invalidità pensionabile (zakon št. 222 o reviziji ureditve invalidskih pokojnin) z dne 12. junija 1984 (GURI št. 165 z dne 16. junija 1984; v nadaljevanju: zakon št. 222/84) določa:
„Invalidnina, urejena v tem členu, se izračuna v skladu s pravili, ki veljajo v splošnem sistemu obveznega invalidskega zavarovanja zaposlenih oseb za invalidnost, starost in preživele družinske člane ali pri posebnih zavodih za samozaposlene osebe. Če je invalidnina nižja od minimalnega prejemka pri posameznih zavodih, se do zgornje meje minimalnega prejemka izplača dodatek v breme socialnega sklada v višini socialne pokojnine iz člena 26 [zakona št. 153/69], kakor je bil spremenjen in dopolnjen.“
16
Člen 4(1) zakona št. 222/84 določa, da mora zadevna oseba za pridobitev pravice do invalidnine in invalidske pokojnine iz členov 1 in 2 tega zakona dokazati, da je prispevke za zavarovanje plačevala skupno pet let, od tega tri leta v obdobju petih let pred vložitvijo upravne zahteve.
Zakon št. 335/1995
17
Člen 1(16) legge n. 335 – Riforma del sistema pensionsistico Obbligatorio e complementare (zakon št. 335 o reformi sistema obveznega in dodatnega pokojninskega zavarovanja) z dne 8. avgusta 1995 (GURI št. 190 z dne 16. avgusta 1995, redni dodatek št. 101; v nadaljevanju: zakon št. 335/1995) določa:
„Določbe, ki se nanašajo na dodatek za dosego zakonskega minimuma, se ne uporabljajo za pokojnine, ki spadajo izključno v sistem plačevanja prispevkov [to je tiste, ki ustrezajo dobam plačevanja prispevkov, dopolnjenim po 1. januarju 1996].“
Uredba št. 577/1992
18
Člen 3(1) decreto ministeriale n. 577 –Regolamento recante norme sui trattamenti pensionsistici per attività svolte all’estero e per i residenti all’estero (ministrska uredba št. 577 – pravilnik o ureditvi pokojninskih dajatev delavcev, zaposlenih v tujini, in rezidentov v tujini) z dne 30. decembra 1992 (GURI št. 116 z dne 20. maja 1993; v nadaljevanju: uredba št. 577/1992) določa:
„Če je upokojenec, ki prebiva v Italiji, pridobil pravico na podlagi seštevanja zavarovalnih dob in dob plačevanja prispevkov, določenega z uredbami Evropske gospodarske skupnosti ali mednarodnimi sporazumi o socialnem zavarovanju, ki določajo obveznost nosilca v državi prebivališča, da zagotovi minimalno pokojnino, določeno z nacionalno zakonodajo, se ta minimalna pokojnina dodeli, če so izpolnjeni drugi pogoji, tudi če zahteva [v zvezi z minimalnim obdobjem plačevanja prispevkov v Italiji v obdobju enega leta] ni izpolnjena.“
Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
19
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki prebiva v Italiji, je prispevke za socialno varnost od leta 1991 do leta 1994 plačevala v Švici, nato pa od 1. aprila 2002 do 31. marca 2012 v Italiji. Poleg tega so bili za leti 2012 in 2013 v Italiji prispevki za socialno varnost plačani za njen račun zaradi brezposelnosti.
20
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je pri INPS vložila več zahtev za dodelitev invalidnine, sorazmerne s prispevki za socialno varnost, plačanimi v Italiji, in dodatek k tej invalidnini, namenjen zagotovitvi doseganja zakonskega minimuma, določenega z nacionalnim pravom. Njene zahteve so bile zavrnjene v bistvu z obrazložitvijo, da ne izpolnjuje pogojev iz člena 4 zakona št. 222/84. INPS je namreč menil, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari zavarovana oseba, ki je prispevke za socialno varnost plačevala od leta 1996, za katero se uporablja člen 1(16) zakona št. 335/1995 in ki je torej lahko upravičena do invalidnine le na podlagi sistema, imenovanega „sistem prispevkov“, v okviru katerega je izplačilo dodatka za zagotovitev doseganja navedenega zakonskega minimuma na podlagi iste določbe izključeno. V stališčih, predloženih Sodišču, je navedeno, da se je INPS šele kasneje seznanil z dobami plačevanja prispevkov, ki jih je tožeča stranka v postopku v glavni stvari pred letom 1996 dopolnila v Švici in na podlagi katerih bi se izognila tej izključitvi.
21
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je – po tem, ko njene zahteve in pri tem organu niso uspele – vložila tožbo pri Tribunale di Torino (sodišče v Torinu, Italija), ki je razsodilo, da njen položaj spada na področje uporabe člena 8(2) zakona št. 153/69, in menilo, da ne izpolnjuje pogojev iz te določbe, da bi bila upravičena do zahtevanega dodatka. V skladu z navedeno določbo mora namreč zadevna oseba v primeru seštevanja dob plačevanja prispevkov v Italiji in v tujini dokazati, da je v Italiji prispevke na podlagi pogodbe o zaposlitvi plačevala vsaj deset let. Ker pa je tožeča stranka v postopku v glavni stvari v Italiji prispevke plačevala le 260 tednov, kar ustreza petim letom, je Tribunale di Torino (sodišče v Torinu) razsodilo, da ta pogoj ni izpolnjen in da tožeča stranka v postopku v glavni stvari – tudi če se upoštevajo prispevki, ki jih je v Švici plačala pred letom 1996 – ne more zahtevati izplačila dodatka, namenjenega zagotavljanju doseganju zakonskega minimuma, določenega z nacionalnim pravom.
22
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je zoper sodbo Tribunale di Torino (sodišče v Torinu) vložila pritožbo pri Corte d’appello di Torino (pritožbeno sodišče v Torinu, Italija), ki je to sodbo potrdilo. To pritožbeno sodišče je menilo, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari ne more biti upravičena do dodatka k invalidnini, da bi dosegla zakonski minimum, ker so bile vse njene dobe plačevanja prispevkov v Italiji dopolnjene po 31. decembru 1995, to je v sistemu plačevanja prispevkov, v okviru katerega člen 1(16) zakona št. 335/1995 izključuje upravičenost do dodatka za dosego navedenega zakonskega minimuma. Po mnenju Corte d’appello di Torino (pritožbeno sodišče v Torinu) tožeča stranka v postopku v glavni stvari tega dodatka prav tako ne more zahtevati niti na podlagi člena 8(2) zakona št. 153/69, ki določa pogoj desetih let plačevanja prispevkov v Italiji, ker je dokazala le pet let plačevanja prispevkov v tej državi članici. Nazadnje je ugotovilo, da zadevna oseba ni upravičena do dodatka sorazmerno s prispevki, ki jih je plačala v Švici in Italiji na podlagi člena 52(3) Uredbe št. 883/2004.
23
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je zoper sodbo Corte d’appello di Torino (pritožbeno sodišče v Torinu) vložila kasacijsko pritožbo pri Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija), ki je predložitveno sodišče. To sodišče se sprašuje, ali je italijanska ureditev v skladu s členom 58 Uredbe št. 883/2004 in načelom prostega gibanja delavcev, ker ta ureditev za osebe, ki vseh dob plačevanja prispevkov niso dopolnile v Italiji, za izplačilo dodatka, namenjenega zagotavljanju doseganja zakonskega minimuma, določenega z nacionalnim pravom, določa pogoj, da so v Italiji prispevke plačevale deset let, medtem ko so osebe, ki so v tej državi dopolnile vse dobe plačevanja prispevkov, na podlagi členov 1 in 4 zakona št. 222/84 do tega dodatka upravičene le po petih letih plačevanja prispevkov, če so vsaj tri leta dopolnile v zadnjih petih letih.
24
V teh okoliščinah je Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali ureditev [Evropske unije], zlasti določba člena 58 Uredbe [(ES)] št. 883/2004, nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero je v primeru zahtevka za seštetje prispevkov, plačanih v različnih državah Evropske unije, izplačilo dodatka k redni invalidnini do zneska minimalnih življenjskih stroškov v skladu s členom 8(2) zakona št. 153/69 pogojeno s prispevno dobo desetih let, dopolnjeno v Italiji, medtem ko so osebe, katerih prispevki so bili v celoti plačani v Italiji, do izplačila dodatka do zneska življenjskega minimuma k redni invalidnini v skladu s členoma 1 in 4 zakona št. 222/84 upravičeni po le petih letih plačevanja prispevkov (če so bili prispevki plačani tri leta v zadnjih petih letih)?“
25
Sodišče je 24. junija 2025 na predložitveno sodišče naslovilo zahtevo za pojasnila na podlagi člena 101(1) svojega poslovnika, da bi se ugotovilo, ali je spor o glavni stvari ob upoštevanju razlage nacionalnega prava, ki jo je INPS podal v svojem stališču, postal brezpredmeten, in če ni tako, ali se za ta spor uporablja naveden obseg nacionalnega prava, vključno s sodno prakso Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče). Predložitveno sodišče je v odgovor na to vprašanje v dopisu, vloženem v sodnem tajništvu Sodišča 18. julija 2025, pojasnilo, da spor o glavni stvari ni postal brezpredmeten, in menilo, da INPS napačno razume obseg italijanskega prava in njegovo sodno prakso.
Vprašanje za predhodno odločanje
Dopustnost
26
INPS, ne da bi formalno podal ugovor nedopustnosti, v svojih stališčih trdi, da je postavljeno vprašanje brezpredmetno, ker po mnenju tega organa iz člena 3 uredbe št. 577/1992 in razlage nacionalnega prava, ki je razvidna iz sodne prakse predložitvenega sodišča, izhaja, da se od zavarovanca s stalnim prebivališčem v Italiji, kadar ta sešteva dobe plačevanja prispevkov v Italiji in dobe plačevanja prispevkov v drugi državi članici, ne zahteva, da izpolnjuje dodaten pogoj v primerjavi z zavarovanci, ki so prispevke plačevali izključno v Italiji, da bi lahko prejemal dodatek k invalidnini, da bi dosegel zakonski minimum.
27
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v postopku iz člena 267 PDEU Sodišče v okviru porazdelitve pristojnosti med sodiščema Unije in nacionalnimi sodišči upoštevati dejanski in pravni okvir, v katerega so umeščena vprašanja za predhodno odločanje, kot ga je opredelilo predložitveno sodišče v okviru svoje odgovornosti (sodba z dne 27. novembra 2025, Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones, C‑525/24, EU:C:2025:922, točka 30 in navedena sodna praksa).
28
Opozoriti je treba tudi, da je le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču, za katera velja domneva upoštevnosti. Zato Sodišče, kadar se postavljeno vprašanje nanaša na razlago ali veljavnost pravila prava Unije, načeloma mora odločiti, razen če je očitno, da zahtevana razlaga nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na navedeno vprašanje dalo koristen odgovor (sodba z dne 24. junija 2025, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, točka 45).
29
V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče v odgovor na zahtevo za pojasnila, ki jo je Sodišče naslovilo nanj, navedlo, da razlaga nacionalnega prava, ki jo je INPS podal v stališču pred Sodiščem, ne ustreza razlagi, ki jo je ta organ zagovarjal do takrat. Navaja, da spor o glavni stvari ni postal brezpredmeten, saj predlogu F. F. ni bilo ugodeno. Meni, da je razlaga nacionalnih določb, zlasti člena 3 uredbe št. 577/1992, in sodne prakse Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče), ki jo je INPS podal v stališčih pred Sodiščem, napačna.
30
Glede na pojasnila, ki jih je tako podalo predložitveno sodišče, ni očitno, da bi bilo postavljeno vprašanje brezpredmetno in bi bilo zato hipotetično v smislu sodne prakse, navedene v točki 28 te sodbe.
31
Iz tega sledi, da je postavljeno vprašanje dopustno.
Utemeljenost
32
Najprej je treba opozoriti, da Sporazum o prostem pretoku oseb ter, natančneje, njegov člen 8 in Priloga II k temu sporazumu določata, da se v položajih, ki zadevajo tako države članice Unije kot tudi Švicarsko konfederacijo, uporablja Uredba št. 883/2004, Švicarsko konfederacijo pa je treba pri uporabi te uredbe enačiti z državo članico (glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 2018, Blanco Marqués, C‑431/16, EU:C:2018:189, točka 37 in navedena sodna praksa).
33
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da se predložitveno sodišče sprašuje, ali so pogoji, ki jih italijanska ureditev zahteva za upravičenost do dodatka, namenjenega zagotovitvi prejemanja minimalnega zneska invalidnine, v nasprotju s pravom Unije, ker izključujejo upoštevanje dob plačevanja prispevkov v drugi državi članici, kakor da bi bile dopolnjene v Italiji. Iz tega sledi, da je treba postavljeno vprašanje razumeti tako, da se ne nanaša le na člen 58 Uredbe št. 883/2004, naveden v vprašanju za predhodno odločanje, temveč tudi na člena 4 in 6 te uredbe, ki se nanašata na načeli enakega obravnavanja in seštevanja dob.
34
Ugotoviti je torej treba, da predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 58 Uredbe št. 883/2004 v povezavi s členoma 4 in 6 te uredbe razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero je izplačilo dodatka, namenjenega zagotavljanju prejemanja minimalnega zneska invalidnine, za zavarovance, ki so prispevke plačevali v drugih državah članicah, pogojeno z desetimi leti plačevanja prispevkov v tej državi članici, medtem ko je za zavarovance, ki so prispevke plačevali izključno v navedeni državi članici, prejemanje tega dodatka pogojeno s petimi leti plačevanja prispevkov v tej državi članici, od tega s tremi leti v zadnjih petih letih.
35
Da bi se predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor, je treba uvodoma spomniti, da Uredba št. 883/2004, katere cilj je zagotoviti koordinacijo različnih nacionalnih sistemov, te sisteme ohranja in ne uvaja skupnega sistema socialne varnosti. Tako v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča države članice obdržijo pristojnost za ureditev svojih sistemov socialne varnosti (sodba z dne 14. marca 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, točka 29 in navedena sodna praksa).
36
Zato se, ker ni harmonizacije na ravni Unije, z zakonodajo vsake države članice določijo med drugim pogoji za pridobitev pravice do dajatev (sodba z dne 14. marca 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, točka 30 in navedena sodna praksa).
37
Države članice morajo ob izvajanju te pristojnosti kljub temu spoštovati pravo Unije in zlasti določbe Pogodbe DEU o svobodi, priznani vsakemu državljanu Unije, da se prosto giblje in prebiva na ozemlju držav članic (sodba z dne 14. marca 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, točka 31 in navedena sodna praksa).
38
V zvezi s tem je treba poudariti, da Pogodba DEU delavcu ne zagotavlja, da bosta razširitev njegovih dejavnosti v več držav članic ali njihov prenos v drugo državo članico nevtralna, kar zadeva socialno varnost nevtralna. Glede na razlike med zakonodajami držav članic o socialni varnosti bi lahko taka razširitev ali tak prenos, odvisno od posameznega primera, imela prednosti ali slabosti za delavca z vidika socialne varnosti. Iz tega med drugim izhaja, da je taka zakonodaja, tudi če je manj ugodna, v skladu s členoma 45 in 48 PDEU, če zadevnega delavca ne postavlja v slabši položaj v primerjavi s tistimi, ki opravljajo vse svoje dejavnosti v državi članici, v kateri se uporablja (glej v tem smislu sodbo z dne 14. marca 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, točka 32 in navedena sodna praksa).
39
Tako je Sodišče že večkrat razsodilo, da cilj člena 45 PDEU ne bi bil dosežen, če bi delavci zaradi izvrševanja pravice do prostega gibanja izgubili koristi socialne varnosti, ki jim jih zagotavlja zakonodaja države članice. Taka posledica bi lahko delavca Unije dejansko odvrnila od uresničevanja pravice do prostega gibanja in bi zato pomenila oviro za to svoboščino (sodba z dne 14. marca 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, točka 33 in navedena sodna praksa).
40
Zahteve, ki izhajajo iz spoštovanja načela prostega gibanja delavcev, so na področju socialne varnosti konkretizirane z Uredbo št. 883/2004, katere člen 4 v zvezi z načelom enakega obravnavanja določa, da je treba osebe, ki spadajo na področje uporabe te uredbe, z vidika zakonodaje države članice obravnavati enako kot državljane te države članice.
41
To načelo enakega obravnavanja ne prepoveduje le očitne diskriminacije upravičencev do socialne varnosti na podlagi državljanstva, ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije, ki z uporabo drugih razlikovalnih meril dejansko privedejo do enakega rezultata (sodba z dne 5. decembra 2019, Bocero Torrico in Bode, C‑398/18 in C‑428/18, EU:C:2019:1050, točka 40).
42
Tako je treba šteti, da so posredno diskriminatorni – čeprav veljajo brez razlikovanja glede na državljanstvo – pogoji nacionalnega prava, ki v glavnem ali v veliki večini prizadenejo delavce migrante, kot tudi pogoji, ki veljajo brez razlikovanja, a jih domači delavci lažje izpolnijo kot delavci migranti, in pogoji, pri katerih obstaja nevarnost, da bodo zlasti učinkovali v breme delavcev migrantov (sodba z dne 5. decembra 2019, Bocero Torrico in Bode, C‑398/18 in C‑428/18, EU:C:2019:1050, točka 41).
43
Člen 6 Uredbe št. 883/2004, ki se nanaša na načelo seštevanja dob, pa določa, da če v tej uredbi ni določeno drugače, pristojni nosilec države članice, katere zakonodaja pogojuje „pridobitev […] pravice do dajatev […] z dopolnitvijo zavarovalnih dob, dob zaposlitve, samozaposlitve ali prebivanja, v potrebni meri upošteva zavarovalne dobe, dobe zaposlitve, samozaposlitve ali prebivanja, dopolnjene po zakonodaji katere koli druge države članice, kakor da bi bile dopolnjene po zakonodaji, ki jo uporablja“.
44
Nazadnje, v skladu s členom 58 Uredbe št. 883/2004 upravičenec do invalidske dajatve ne sme prejemati zneska dajatev, ki je nižji od najnižje dajatve, ki jo določi država članica stalnega prebivališča. Zadnjenavedena država članica mu mora v takem primeru izplačati dodatek, ki je enak razliki med vsoto dajatev, ki se izplačujejo, in zneskom te minimalne dajatve.
45
Iz točk od 40 do 44 te sodbe izhaja, da člen 58 Uredbe št. 883/2004 v povezavi s členoma 4 in 6 te uredbe nasprotuje temu, da se tak dodatek izplača v skladu s pravili, ki vodijo do tega, da se delavci, ki so uresničevali svojo pravico do prostega gibanja na ozemlju Unije, obravnavajo manj ugodno kot delavci, ki niso uresničevali te pravice, ker se dobe, dopolnjene po zakonodaji drugih držav članic, ne upoštevajo enako, kot če bi bile dopolnjene po zakonodaji države članice pristojnega nosilca.
46
V obravnavani zadevi je iz elementov, ki jih ima na voljo Sodišče, razvidno, da je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ki je zaprosila za dodatek k invalidnini, da bi dosegla zakonski minimum v Italiji, od leta 1991 do leta 1994 prispevke plačevala na ozemlju Švicarske konfederacije, nato pa med letoma 2002 in 2012 260 tednov v Italiji, kar je pet let plačevanja prispevkov. Prispevki so se za njen račun plačevali tudi za leti 2012 in 2013, v obdobju njene brezposelnosti v Italiji.
47
Poleg tega iz predložitvene odločbe izhaja, da imajo na podlagi ureditve, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, osebe, za katere ne velja izključno sistem prispevkov, ki se uporablja za dobe plačevanja prispevkov, dopolnjene po 1. januarju 1996 – če prejemajo invalidnino, katere znesek ne dosega zakonsko določenega minimuma, določenega s to ureditvijo – pravico do dodatka k tej invalidnini, da bi dosegle ta minimum. Upravičenost do tega dodatka k invalidnini je pogojena s plačevanjem prispevkov v obdobju petih let, od tega v obdobju treh let v zadnjih petih letih. Vendar predložitveno sodišče navaja, da mora zavarovanec v skladu s členom 8(2) zakona št. 153/69 v primeru seštevanja zavarovalnih dob in dob plačevanja prispevkov, določenega z mednarodnimi sporazumi ali konvencijami na področju socialnega zavarovanja, dokazati, da je v Italiji na podlagi pogodbe o zaposlitvi prispevke plačeval v obdobju desetih let.
48
Kaže, da torej italijansko pravo za delavce, ki so uresničevali svojo pravico do prostega gibanja, določa strožje pogoje glede prispevne dobe v Italiji od pogojev, ki veljajo za delavce, ki niso uresničevali te pravice, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče. Zdi se, da ta ureditev ne omogoča, da bi se, da bi bila zadevna oseba upravičena do dodatka k invalidnini za prejemanje zakonsko določenega minimuma, dobe plačevanja prispevkov, dopolnjene v državi članici, ki ni Republika Italija, upoštevale enako, kot če bi bile dopolnjene v tej državi članici, kar je v nasprotju z zahtevami iz člena 58 Uredbe št. 883/2004 v povezavi s členoma 4 in 6 te uredbe.
49
V zvezi s tem je treba spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, kadar je z nacionalnim pravom, ki je v nasprotju s pravom Unije, določeno različno obravnavanje več skupin oseb, člane skupine, ki so postavljeni v slabši položaj, obravnavati enako in mora zanje veljati enaka ureditev kot za druge zadevne osebe. Kadar pravo Unije ni pravilno uporabljeno, ureditev, ki se uporablja za člane privilegirane skupine, ostaja edini veljavni referenčni sistem (sodba z dne 14. marca 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, točka 46 in navedena sodna praksa).
50
Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, so delavci, ki niso izkoristili pravice do prostega gibanja in ki so celotno zavarovalno dobo dopolnili v Italiji, upravičeni do dodatka k invalidnini, da bi dosegli zakonsko določen minimum, če dokažejo, da so prispevke v Italiji plačevali v obdobju petih let, od tega v obdobju treh let v zadnjih petih letih. Ta pravni okvir torej predstavlja veljaven referenčni sistem v smislu sodne prakse, navedene v prejšnji točki (glej po analogiji sodbo z dne 14. marca 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, točka 47).
51
Pristojni nacionalni organi zadevnih držav članic morajo sicer res določiti, katera sredstva v nacionalnem pravu so najbolj primerna za to, da se doseže enako obravnavanje delavcev migrantov in delavcev, ki niso migranti. Vendar je treba poudariti, da bi bilo ta cilj a priori mogoče doseči tako, da bi se delavcem migrantom, ki so v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, dodelila pravica do dodatka k invalidnini, da bi dosegli zakonski minimum, pod enakimi pogoji kot so pogoji, ki veljajo za delavce, ki niso migranti (glej po analogiji sodbo z dne 14. marca 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, točka 48).
52
Glede na vse zgornje navedbe je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 58 Uredbe št. 883/2004 v povezavi s členoma 4 in 6 te uredbe razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero je izplačilo dodatka, namenjenega zagotavljanju prejemanja minimalnega zneska invalidnine, za zavarovance, ki so prispevke plačevali v drugih državah članicah, pogojeno z desetimi leti plačevanja prispevkov v tej državi članici, medtem ko je za zavarovance, ki so prispevke plačevali izključno v navedeni državi članici, prejemanje tega dodatka pogojeno s petimi leti plačevanja prispevkov v tej državi članici, od tega s tremi leti v zadnjih petih letih.
Stroški
53
Ker je ta postopek za stranke iz postopka v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
Uredbo (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti v povezavi s členoma 4 in 6 te uredbe
je treba razlagati tako, da
nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero je izplačilo dodatka, namenjenega zagotavljanju prejemanja minimalnega zneska invalidnine, za zavarovance, ki so prispevke plačevali v drugih državah članicah, pogojeno z desetimi leti plačevanja prispevkov v tej državi članici, medtem ko je za zavarovance, ki so prispevke plačevali izključno v navedeni državi članici, prejemanje tega dodatka pogojeno s petimi leti plačevanja prispevkov v tej državi članici, od tega s tremi leti v zadnjih petih letih.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.