62016CC0060
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
YVES BOT
esitatud 1. märtsil 2017 (
1
)
Kohtuasi C‑60/16
Mohammad Khir Amayry
versus
Migrationsverket
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Stockholmi apellatsiooniastme halduskohus sisserände asjades, Rootsi))
Eelotsusetaotlus – Määrus (EL) nr 604/2013 – Liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi kindlaksmääramine – Artikkel 28 – Asjaomase isiku kinnipidamine tema üleandmiseks vastutavale liikmesriigile – Tähtaeg, mille jooksul tuleb üleandmine täide viia – Tähtaja arvutamine – Siseriiklikud õigusnormid, millega lubatakse asjaomast isikut kinni pidada ja seda kinnipidamist pikendada nii, et teda hoitakse kinni kauem kui kaks kuud – Lubatavus
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada määruse (EL) nr 604/2013 (
2
) artikli 28 lõiget 3, et teha kindlaks tähtajad, mida kohaldatakse niisuguse rahvusvahelise kaitse taotleja üleandmise menetluses, keda peetakse tema taotluse läbivaatamise eest vastutavale riigile üleandmise ootel kinni.
2.
Üleandmise täideviimise tagamiseks lubab liidu seadusandja liikmesriikidel asjaomast isikut kinni pidada, kui individuaalne hinnang näitab, et on oht, et ta väldib üleandmist, ning seda üksnes siis, kui kinnipidamine on proportsionaalne ja kui vähem koormavaid meetmeid ei saa kohaldada.
3.
Selle tagamiseks, et kinnipidamine on nii lühike kui võimalik, on seadusandja Dublini III määruse – määrus, mida käesolevas kohtuasjas tõlgendada palutakse –, artikli 28 lõikes 3 kindlaks määranud tähtajad, mida kohaldatakse vastutava liikmesriigi kindlakstegemise ja üleandmise menetluse läbiviimise suhtes, lähtudes vajaduse ja proportsionaalsuse põhimõtetest.
4.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma eelotsuse küsimustega, kuidas arvestada neid tähtaegu juhul, mida liidu seadusandja ei ole ette näinud.
5.
Taotlejat ei peetud kinni nimelt mitte menetluse varajases etapis, nagu on sõnaselgelt silmas peetud selle määruse artikli 28 lõikes 3 – st enne seda, kui liikmesriik, kes soovib palve esitada, esitab oma palve taotleja vastu või tagasi võtta liikmesriigile, keda ta peab vastutavaks –, vaid sellest hilisemas etapis, kui see viimane liikmesriik on selle palve rahuldanud ja kui lahendada jäävad seega ainult mõned üleandmise läbiviimise praktilised küsimused.
6.
Ehkki vastus eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele ei tulene selle määruse artikli 28 lõike 3 sõnastusest, võib selle siiski tuletada kõigepealt selle artikli üldisest ülesehitusest ning eeskätt proportsionaalsuse ja vajaduse põhimõtetest, millel kinnipeetava taotleja üleandmise korra suhtes kohaldatavad tähtajad rajanevad, seejärel eesmärkidest, mida on taotlenud selles kontekstis liidu seadusandja, ja lõpuks Euroopa Kohtu praktikast.
7.
Oma analüüsi tulemusena teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas on asjaomastel liikmesriikidel üleandmise täideviimiseks aega kuus nädalat, mida hakatakse arvestama taotleja kinnipidamisest.
8.
Ma selgitan ka, et juhul kui taotleja on üleandmisotsuse vaidlustanud või on palunud selle uuesti läbi vaadata, hakkab tähtaeg uuesti kulgema alates hetkest, mil selle vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju lõpeb, ükskõik kas peatamine on faktiline, vastava otsuse on teinud pädevad siseriiklikud kohtud või on seda taotlenud asjaomane isik Dublini III määruse artikli 27 lõike 3 tähenduses.
9.
Lõpuks esitan põhjused, miks ma arvan, et seda tõlgendust arvestades on selle määruse artikli 28 lõikega 3 vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ja mis lubavad taotlejat üleandmise eesmärgil kinni pidada kauem kui kuus nädalat ning lubavad seda tähtaega pikendada kuni 12 kuuni põhjustel, mis ei vasta selguse ja ennustatavuse nõuetele, mida tuleb vabadust piiravate meetmete võtmisel järgida.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
1. Direktiiv 2013/33/EL
10.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded, (
3
) artikli 8 lõike 3 punktis f on sätestatud:
„Taotlejat võib pidada kinni üksnes:
[…]
f)
vastavalt [Dublini III määruse] artiklile 28.“
11.
Selle direktiivi artikli 9 „Tagatised kinnipeetud taotlejale“ lõikes 1 on sätestatud:
„Taotleja peetakse kinni võimalikult lühikeseks ajaks ja teda hoitakse kinni ainult seni, kuni artikli 8 lõikes 3 sätestatud alused on kohaldatavad.
Artikli 8 lõikes 3 sätestatud kinnipidamise alustega seonduvates haldusmenetlustes rakendatakse nõuetekohast hoolsust. Haldusmenetlustes esinevad viivitused, mida ei ole põhjustanud taotleja, ei õigusta kinnipidamise jätkamist.“
2. Dublini III määrus
12.
Selle määruse põhjenduses 20 on märgitud:
„Taotlejate kinnipidamist tuleks kohaldada kooskõlas põhimõttega, et isikut ei tohiks kinni pidada ainult sel põhjusel, et ta taotleb rahvusvahelist kaitset. Kinnipidamine peaks olema võimalikult lühiajaline ning lähtuma vajaduse ja proportsionaalsuse põhimõttest. Eelkõige peab taotlejate kinnipidamine olema kooskõlas [28. juuli 1951. aasta] Genfi [pagulasseisundi] konventsiooni artikliga 31. Käesoleva määruse kohased menetlused seoses kinnipeetud isikuga tuleks läbi viia esmajärjekorras, võimalikult lühikese tähtajaga.“
13.
Selle määruse artiklis 27 „Õiguskaitsevahendid“ on sätestatud:
„1.   Taotlejal […] on õigus tõhusale õiguskaitsele üleandmisotsuse faktiliste või õiguslike asjaolude vaidlustamise või läbivaatamise kaudu kohtus.
[…]
3.   Üleandmisotsuse vaidlustamise või läbivaatamise korral sätestavad liikmesriigid oma siseriiklikus õiguses, et:
a)
vaidlustamine või läbivaatamine annab asjaomasele isikule õiguse jääda asjaomasesse liikmesriiki, kuni selguvad vaidlustamise või läbivaatamise tulemused, või
b)
üleandmine peatub automaatselt ning selline peatumine aegub pärast mõistlikku ajavahemikku, mille jooksul kohus otsustab pärast palve üksikasjalikku ja tähelepanelikku läbivaatamist, kas anda vaidlustamisele või läbivaatamisele peatav mõju, või
c)
asjaomasele isikule antakse võimalus esitada mõistliku aja jooksul kohtule taotlus peatada üleandmisotsuse täideviimine kuni vaidlustamise või läbivaatamise tulemuste selgumiseni. Liikmesriigid tagavad, et tõhus õiguskaitsevahend on olemas, peatades üleandmise, kuni võetakse vastu otsus esimese peatamise palve kohta. Otsus selle kohta, kas peatada üleandmisotsuse rakendamine, võetakse vastu mõistliku aja jooksul, võimaldades samas palve üksikasjaliku ja tähelepaneliku läbivaatamise. Üleandmise rakendamise peatamisest keeldumise otsuses esitatakse selle aluseks olevad põhjused.
4.   Liikmesriigid võivad ette näha, et pädevad asutused võivad ex officio otsustada peatada üleandmisotsuse rakendamise kuni vaidlustamise või läbivaatamise tulemuse selgumiseni.“
14.
Dublini III määruse V jakku „Kinnipidamine üleandmise eesmärgil“ kuuluv artikkel 28 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid ei tohi isikut kinni pidada ainult sel põhjusel, et tema suhtes kohaldatakse käesolevas määruses sätestatud menetlust.
2.   Liikmesriigid võivad isikuid kinni pidada, et tagada üleandmismenetluse täideviimine vastavalt käesolevale määrusele, kui on olemas asjaomaste isikute märkimisväärne põgenemise oht[ (
4
)], hinnates igat juhtumit eraldi ning juhul, kui kinnipidamine on proportsionaalne, kui muid, leebemaid alternatiivseid sunnimeetmeid ei ole võimalik tõhusalt kohaldada.
3.   Kinni peetakse võimalikult lühikeseks ajaks ning see ei tohi ületada ajavahemikku, mida on põhjendatult vaja nõutud haldusmenetluste nõuetekohaseks täitmiseks, kuni üleandmine on käesoleva määruse kohaselt läbi viidud.
Kui isik peetakse vastavalt käesolevale artiklile kinni, ei tohi ajavahemik vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve esitamiseks ületada ühte kuud alates taotluse esitamisest. Liikmesriik, kes teostab menetlust kooskõlas käesoleva määrusega, palub sellistel juhtudel kiiret vastust. Selline vastus antakse kahe nädala jooksul alates vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve esitamisest. Kui vastust ei anta kahe nädala jooksul, loetakse palve rahuldatuks, millega kaasneb kohustus isik vastu või tagasi võtta, sealhulgas kohustus võtta vajalikud meetmed tema saabumiseks.
Kui isik on käesoleva artikli kohaselt kinni peetud, siis selle isiku üleandmine palve esitanud liikmesriigilt vastutavale liikmesriigile toimub esimesel reaalsel võimalusel ja hiljemalt kuue nädala jooksul ajast, mil teine liikmesriik rahuldas kaudselt või otseselt palve asjaomane isik vastu või tagasi võtta, või ajast, mil vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju vastavalt artikli 27 lõikele 3 lõpeb.
Kui palve esitanud liikmesriik ei suuda pidada kinni vastu- või tagasivõtmispalve esitamise tähtaegadest või kui üleandmine ei toimu kolmandas lõigus osutatud kuue nädalase perioodi jooksul, vabastatakse kinnipeetu. Jätkuvalt kohaldatakse vastavalt artikleid 21, 23, 24 ja 29.
4.   Selleks et tagada üleandmine vastutavale liikmesriigile, kohaldatakse kinnipeetud isikute suhtes kohaldatavate kinnipidamistingimuste ja tagatiste suhtes direktiivi [2013/33] artikleid 9[–]11.“
15.
Dublini III määruse VI jao „Üleandmine“ artikli 29 lõikes 1 on sätestatud:
„Palve esitanud liikmesriik annab taotleja […] pärast asjaomaste liikmesriikide omavahelist nõupidamist vastutavale liikmesriigile üle kooskõlas oma riigi õigusega esimesel võimalusel ja hiljemalt kuue kuu jooksul ajast, mil teine liikmesriik rahuldas vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve või tehti lõplik otsus vaidlustamise või uuesti läbi vaatamise suhtes, kui sellel oli peatav toime vastavalt artikli 27 lõikele 3.
[…]“.
B.
Rootsi õigus
16.
29. septembri 2005. aasta välismaalaste seaduse (utlänningslagen) (
5
) 1. peatüki §‑s 8 on sätestatud, et õigusnorme tuleb kohaldada nii, et välismaalase vabadust ei piirata rohkem, kui see on igal üksikul juhul vajalik.
17.
Selle seaduse 1. peatüki §‑s 9 on ette nähtud, et selle seaduse riigist lahkumise kohustust ja väljasaatmist käsitlevaid sätteid kohaldatakse mutatis mutandis ka üleandmisotsuste suhtes, mis põhinevad Dublini III määrusel.
18.
Õigusnormid, mis käsitlevad välismaalaste kinnipidamist või järelevalve alla paigutamist, on toodud selle seaduse 10. peatükis.
19.
Selle peatüki § 1 teise lõigu punkt 3 lubab välismaalase suhtes, kes on 18‑aastane või vanem, kohaldada kinnipidamist, kui on vaja teha ettevalmistusi väljasaatmisotsuse täideviimiseks või see otsus täide viia.
20.
Selle seaduse 10. peatüki § 1 kolmanda lõigu kohaselt võib välismaalase kinnipidamise otsuse teha ainult siis, kui vastasel juhul on oht, et välismaalane hakkab Rootsis toime panema kuritegusid, põgeneb, hoiab üleandmisotsuse täideviimise eest kõrvale või muul viisil takistab otsuse täideviimist.
21.
Vastavalt välismaalaste seaduse 10. peatüki § 4 teisele lõigule ei või välismaalast üleandmise eesmärgil kinni pidada kauem kui kaks kuud, kui puuduvad mõjuvad põhjused pikema tähtaja kohaldamiseks. Isegi selliste mõjuvate põhjuste esinemise korral ei või välismaalast kinni pidada kauem kui kolm kuud. Kui on tõenäoline, et otsuse täideviimine kestab välismaalase soovimatuse tõttu koostööd teha või vajalike dokumentide hankimise aeganõudvuse tõttu kauem, on maksimaalne kestus 12 kuud.
22.
Selle seaduse 12. peatüki §‑s 13 on täpsustatud, et Migrationsverket (Rootsi migratsiooniamet) võib väljasaatmisotsuste täideviimise peatada, kui selleks on mõjuvad põhjused.
III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
23.
Mohammad Khir Amayry esitas Rootsis 19. detsembril 2014 rahvusvahelise kaitse taotluse. Otsingust andmebaasis Eurodac ilmnes siiski, et asjaomane isik oli sisenenud mõni aeg varem, 6. detsembril 2014 Itaalia territooriumile ning oli juba 17. detsembril 2014 taotlenud kaitset ka Taani ametiasutustelt. Seepärast palus Rootsi migratsiooniamet 15. jaanuaril 2015 Dublini III määruse artikli 13 lõike 1 alusel Itaalia ametiasutustel asjaomane isik vastu võtta.
24.
Itaalia ametiasutused rahuldasid selle palve 18. märtsil 2015.
25.
Rootsi migratsiooniamet jättis seega asjaomase isiku elamisloa taotluse, sh tema rahvusvahelise kaitse taotluse 2. aprillil 2015 rahuldamata ning otsustas anda ta üle Itaaliale. Leides, et oht, et asjaomane isik põgeneb, on märkimisväärne, otsustas Rootsi migratsiooniamet ta ka kinni pidada.
26.
Asjaomane isik vaidlustas need otsused Förvaltningsrätten i Stockholmis (Stockholmi esimese astme halduskohus, Rootsi). Selle kaebuse tulemusena otsustas Rootsi migratsiooniamet üleandmisotsuse täideviimise välismaalaste seaduse 12. peatüki § 13 ja Dublini III määruse artikli 27 lõike 3 punkti c alusel peatada. See kaebus jäeti 29. aprillil 2015 rahuldamata, sest Förvaltningsrätten i Stockholm (Stockholmi esimese astme halduskohus) leidis eelkõige, et on oht, et vabastamise korral M. Khir Amayry põgeneb, hoiab üleandmisotsuse täideviimisest kõrvale või takistab seda muul viisil. Viimane esitas selle kohtuotsuse peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule apellatsioonkaebuse.
27.
Üleandmisotsus viidi 8. mail 2015 täide. Hiljem pöördus asjaomane isik tagasi Rootsi, kus ta esitas 1. juunil 2015 uue rahvusvahelise kaitse taotluse.
28.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus keeldus 30. juulil 2015 võtmast apellatsioonkaebust menetlusse kohtuotsuse selles osas, mis puudutas üleandmist, kuid nõustus võtma selle menetlusse osas, mis puudutas kinnipidamist.
29.
Selles olukorras otsustas Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Stockholmi apellatsiooniastme halduskohus sisserände asjades, Rootsi) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas juhul kui [rahvusvahelise kaitse] taotleja ei ole kinni peetud sel ajal, kui vastutav liikmesriik nõustub teda vastu võtma, vaid ta peetakse kinni hiljem – kuna alles siis leitakse, et on märkimisväärne põgenemisoht –, võib [Dublini III] määruse artikli 28 lõikes 3 sätestatud kuuenädalast tähtaega hakata arvestama isiku kinnipidamise päevast või tuleb seda arvestada muust hetkest ja kui jah, siis millisest?
2.
Kas juhul kui [rahvusvahelise kaitse] taotleja ei ole kinni peetud sel ajal, kui vastutav liikmesriik nõustub teda vastu võtma, välistab [Dublin III] määruse artikkel 28 niisuguste riigisiseste õigusnormide kohaldamise nagu Rootsi õigusnormid, mis näevad ette, et välismaalast ei või üleandmise eesmärgil kinni pidada kauem kui kaks kuud, kui puuduvad mõjuvad põhjused pikema tähtaja kohaldamiseks, ja isegi selliste mõjuvate põhjuste esinemise korral ei või välismaalast kinni pidada kauem kui kolm kuud või kui on tõenäoline, et otsuse täideviimine kestab välismaalase soovimatuse tõttu koostööd teha või vajalike dokumentide hankimise aeganõudvuse tõttu kauem, siis mitte kauem kui 12 kuud?
3.
Kas juhul kui algatatakse uus [üleandmis]menetlus, kui vaidlustamise või läbivaatamise üleandmist peatav mõju lõpeb (vt [Dublini III määruse] artikli 27 lõige 3), hakatakse üleandmise kuuenädalast tähtaega arvestama uuesti või tuleb sellest tähtajast maha arvata näiteks isiku kinnipidamisaeg pärast seda, kui vastutav liikmesriik nõustus ta vastu või tagasi võtma?
4.
Kas tähtsust on asjaolul, et üleandmisotsuse vaidlustanud [rahvusvahelise kaitse] taotleja ei ole ise taotlenud üleandmisotsuse täideviimise peatamist kuni vaidlustamise tulemuse selgumiseni (vt [Dublini III määruse] artikli 27 lõike 3 punkt c ja lõige 4)?“
IV. Kohtujuristi analüüs
30.
Ma analüüsin järgemööda esimest, kolmandat ja neljandat eelotsuse küsimust, millega palutakse tõlgendada Dublini III määruse artikli 28 lõiget 3. Teist küsimust käsitlen ma viimasena, analüüsides selle tõlgenduse tähendust kõnesolevate siseriiklike õigusnormide sõnastuse seisukohast.
A.
Esimene eelotsuse küsimus
31.
Oma esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt, kas niisuguses olukorras, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, kus palve esitanud liikmesriik pidas taotleja kinni pärast seda, kui vastutav liikmesriik rahuldas taotleja vastu- või tagasivõtmise palve, tuleb selle määruse artikli 28 lõiget 3 tõlgendada nii, et nendele riikidele üleandmise täideviimiseks antud kuue nädala pikkune tähtaeg hakkab kulgema alates taotleja kinnipidamisest. Juhul kui see nii ei ole, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul täpsustada, mis hetkest see tähtaeg kulgema hakkab.
32.
Teiste sõnadega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul selgitada õiguslikku regulatsiooni, mida asjaomase isiku suhtes kohaldatakse, ning eelkõige täpsustada tähtaegu üleandmismenetluses, mida tuleb tema suhtes kohaldada.
33.
Vastus sellele küsimusele ei tulene selle määruse artikli 28 lõike 3 sõnastusest, sest seadusandja ei ole niisugust olukorda nagu põhikohtuasjas sõnaselgelt ette näinud.
34.
Selle vastuse võib siiski tuletada esiteks selle lõike üldisest ülesehitusest, eelkõige põhimõttest, mille seadusandja on sätestanud selle esimeses lõigus, ja sellest, kuidas ta on seda põhimõtet kohaldanud selle lõike kolmandas lõigus, ning teiseks eesmärkidest, mida Dublini III määrusega taotletakse.
35.
Seadusandja on selle määruse artikli 28 lõike 3 esimeses lõigus sätestanud põhimõtte, mille kohaselt peetakse kinni „võimalikult lühikeseks ajaks ning see ei tohi ületada ajavahemikku, mida on põhjendatult vaja nõutud haldusmenetluste nõuetekohaseks täitmiseks, kuni üleandmine on […] läbi viidud“. (
6
)
36.
Seadusandja on seega üle võtnud selle määruse põhjenduses 20 nimetatud põhimõtte, mille kohaselt peab taotleja kinnipidamise kestus olema kooskõlas vajaduse ja proportsionaalsuse põhimõtetega.
37.
Nende põhimõtete järgimine peab võimaldama tagada, et taotleja õigust vabadusele piiratakse ainult nii palju, kui on rangelt vajalik, tagades samas asjaomaste liikmesriikide ametiasutustele materiaalsed tingimused, mis võimaldavad neil üleandmise nõuetekohaselt täide viia.
38.
Neid kahte põhimõtet arvesse võttes ongi seadusandja täpsustanud Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 teises ja kolmandas lõigus tähtaegu, mis on tema arvates mõistlik liikmesriikidele anda kõikide nende toimingute tegemiseks, mille eesmärk on kõigepealt vastutava liikmesriigi kindlakstegemine ja seejärel taotleja üleandmine olukorras, kus ta on juba kinni peetud.
39.
Selle määruse artikli 28 lõike 3 teine lõik reguleerib menetlust, mis eelneb palve saajaks oleva liikmesriigi nõustumisele isik vastu võtta. Seega on seadusandja kindlaks määranud aja, mille jooksul peab liikmesriik, kes soovib vastu- või tagasivõtmispalve esitada, selle esitama liikmesriigile, keda ta vastutavaks peab, ja aja, mille jooksul peab viimane sellele vastama.
40.
Selle lõigu kohaselt on liikmesriigil, kes soovib palve esitada, aega maksimaalselt üks kuu alates taotleja rahvusvahelise kaitse taotluse esitamisest, et esitada oma vastu- või tagasivõtmispalve liikmesriigile, keda ta vastutavaks peab, kusjuures viimasel on seejärel aega kaks nädalat, et sellele vastata. Viimase tähtaja möödumine tähendab, et vastutus läheb üle palve saajaks olevale liikmesriigile.
41.
Selle määruse artikli 28 lõike 3 kolmas lõik reageerib aga menetlust, mis järgneb palve saajaks oleva liikmesriigi nõustumisele taotleja vastu või tagasi võtta ja üleandmisotsuse tegemisele. Seadusandja peab sõnaselgelt silmas tähtaega, mida kohaldatakse taotleja palve esitanud liikmesriigilt „vastutavale liikmesriigile“ üleandmise suhtes, mis eeldab, et viimane on tõesti kindlaks tehtud ja kaudselt või sõnaselgelt nõustunud taotlejat vastu või tagasi võtma. Seadusandja täpsustab ka, et üleandmine toimub „esimesel reaalsel võimalusel“, (
7
) mis eeldab, et eelnevalt on tehtud otsus, mille kohaselt antakse taotleja palve esitanud liikmesriigilt vastutavale liikmesriigile üle.
42.
Selle õigusnormiga on seadusandja niisiis kindlaks määranud, missuguse aja jooksul peab palve esitanud liikmesriik reaalselt korraldama ja täide viima üleandmise, milleks taotleja otsustati kinni pidada.
43.
Seadusandja leiab seega, et tähtaeg, mis on selle üleandmise täideviimiseks põhjendatult vajalik, on maksimaalselt kuus nädalat alates vastu- või tagasivõtmispalve kaudsest või sõnaselgest rahuldamisest või hetkest, mil vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju lõpeb. Seadusandja on seega otsustanud, et tähtaeg hakkab kulgema alates hetkest, mil tulevases üleandmises on kokku lepitud ja see on tagatud ning lahendada jäävad veel üleandmise läbiviimise praktilised küsimused.
44.
Lõpuks tuleb märkida, et Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 neljandas lõigus on kindlaks määratud eespool nimetatud tähtaegade ületamise tagajärjed. Need piiravad rangelt selle üleandmismenetluse läbiviimist, milleks otsustati isik kinni pidada, sest liikmesriik, kes soovib palve esitada, on kohustatud selle kinnipidamise lõpetama, kui ta ei suuda oma palvet esitada või ei suuda taotlejat üle anda määratud tähtaegade jooksul, ning seda olenemata põhjustest, millele see riik võib viidata.
45.
Missugused järeldused võib selle teksti üldisest ülesehitusest teha?
46.
Tõden, et selle määruse artikli 28 lõike 3 teises ja kolmandas lõigus ette nähtud tähtajad on tähtajad menetluses, milles taotleja peeti kinni selle menetluse varases etapis, st enne kui liikmesriik, kes soovis esitada taotleja vastu- või tagasivõtmise palve, selle esitas.
47.
See ilmneb mitte ainult selle lõike teise lõigu sõnastusest, millega seadusandja on kehtestanud palve esitamise tähtaja, vaid ka sama lõike kolmanda lõigu sõnastusest, milles seadusandja on otsustanud, et kuue nädala pikkune tähtaeg hakkab kulgema alates selle palve rahuldamisest. Seega on tähtaeg, mille seadusandja selle määruse artikli 28 lõike 3 kolmanda lõiguga kindlaks määras, eelmises lõigus sätestatu loogiline jätk ja põhineb asjaolul, et hetkel, mil liikmesriik, kes soovib esitada vastu- või tagasivõtmispalve, selle esitab, peetakse taotlejat juba kinni.
48.
Seega ei ole Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 teises ja kolmandas lõigus ette nähtud tähtajad mõeldud kohaldamiseks niisuguses menetluses, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, milles taotleja peeti kinni pärast seda, kui palve saajaks olev liikmesriik nõustus ta vastu või tagasi võtma, kuid enne, kui tema üleandmine reaalselt korraldati.
49.
Seega ei ole olemas erisätteid, mis hõlmaksid olukorda, milles taotleja kandub tema kinnipidamise tulemusena selle määruse artikli 29 lõike 1 kohaldamisalast – lõige, milles on ette nähtud üldkord ja maksimaalselt kuuekuuline tähtaeg niisuguse taotleja üleandmiseks, keda ei peeta kinni – üle selle määruse artikli 28 kohaldamisalasse – artikkel, milles on sätestatud erinormid ja erikord, mis reguleerivad kinnipeetavate isikute üleandmise menetlusi.
50.
Sellegipoolest ei arva ma, et meil on tegemist õigusliku vaakumiga.
51.
Nagu ma märkisin, (
8
) leiab vastuse küsimusele, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on meile esitanud, kõigepealt üldpõhimõttest, mille liidu seadusandja on sätestanud Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 esimeses lõigus. Kinni peetakse võimalikult lühikeseks ajaks ning see ei tohi vajaduse ja proportsionaalsuse põhimõtetest lähtudes ületada ajavahemikku, mida on põhjendatult vaja üleandmiseks nõutava menetluse läbiviimiseks.
52.
Järgmiseks tuleb juhtida tähelepanu sellele, kuidas liidu seadusandja on seda põhimõtet selle määruse artikli 28 lõike 3 kolmandas lõigus konkreetselt kohaldanud.
53.
Asjaomase isiku õiguslikku olukorda võib üsna kergesti võrrelda olukorraga, mida on silmas peetud selles õigusnormis, sest mõlemal juhul peetakse isik kinni hetkel, mil asjaomased liikmesriigid üleandmises kokku leppisid ning sellega võib reaalselt algust teha.
54.
Niisuguses olukorras nagu käsitletav ei näe ma seega mingit põhjust kõrvale kalduda sellest kuuenädalasest tähtajast, mille seadusandja on selles õigusnormis kindlaks määranud, sest nagu ma märkisin, (
9
) on tegemist ajaga, mille seadusandja leidis olevat mõistliku asjaomastele liikmesriikidele üleandmise reaalseks korraldamiseks anda alates hetkest, mil tulevases üleandmises kokku lepitakse ja see on tagatud (kas palve rahuldamise läbi või seepärast, et vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju lõpeb) ning lahendada jäävad veel ainult üleandmise läbiviimise praktilised küsimused. Meie vaadeldavas olukorras nõustus palve saajaks olev liikmesriik Itaalia Vabariik aga tõesti taotleja vastu võtma.
55.
See tähtaeg peab seega võimaldama kahel asjaomasel liikmesriigil üleandmise täideviimise üle nõu pidada, eelkõige palve esitanud liikmesriigil korraldada üleandmise tehnilised üksikasjad, kusjuures üleandmine toimub selle riigi siseriiklike õigusaktide kohaselt. Tegemist on tähtajaga, mida neil tuleb üleandmise tehniliste üksikasjade korraldamiseks maksimaalselt ära kasutada. (
10
)
56.
Piirates üleandmise läbiviimise tähtaega nii, et see on kuus nädalat alates hetkest, mil tulevases üleandmises on põhimõtteliselt kokku lepitud ja see on tagatud, kaalus liidu seadusandja seega esiteks niisuguse menetluse läbiviimisega seotud nõudeid, sest selle menetluse käigus võib esile kerkida praktilisi ja korralduslikke raskusi, ning teiseks seda, kui tõsine on see Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 6 sätestatud taotleja õiguse vabadusele riive, mida kinnipidamismeede endast kujutab.
57.
Mis puudutab hetke, millest seda tähtaega arvestama hakatakse, siis tegemist saab olla ainult kuupäevaga, mil taotleja tegelikult kinni peeti. On ilmne, et niisuguses olukorras, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, saab Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 kolmandas lõigus nimetatud kuuenädalane tähtaeg kulgema hakata alles vastu- või tagasivõtmispalve rahuldamise hetkest. Sellises olukorras on võimalik, et taotleja peetakse kinni mõni nädal või isegi mõni kuu pärast palve rahuldamist, ning seda aega ei saa mõistagi maha arvata kuuenädalasest tähtajast, mis on asjaomastele liikmesriikidele üleandmise läbiviimiseks antud. On oht, et siis on tähtaeg olematuks kahanenud ning igal juhul nii palju lühenenud, et palve esitanud liikmesriik mitte ainult ei jõua üleandmist teoks teha, vaid on ka sunnitud kinnipidamise lõpetama, mis võtab selle õigusnormiga kehtestatud menetluselt igasuguse kasuliku mõju.
58.
Kõige eelneva põhjal olen seega arvamusel, et selle määruse artikli 28 lõike 3 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et niisuguses olukorras, nagu on vaatluse all ja, kus palve esitanud liikmesriik pidas rahvusvahelise kaitse taotleja kinni pärast seda, kui palve saajaks olev liikmesriik nõustus ta vastu võtma, on nendel liikmesriikidel taotleja üleandmise täideviimiseks aega kuus nädalat alates tema kinnipidamisest.
B.
Kolmas ja neljas eelotsuse küsimus
59.
Kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimusega – mida tuleb analüüsida koos – palutakse Euroopa Kohtul täpsustada, kuidas tuleb arvutada liikmesriikidele kinnipeetava taotleja üleandmiseks antud kuuenädalast tähtaega, kui taotleja on üleandmisotsuse vaidlustanud või taotlenud selle otsuse uuesti läbi vaatamist.
60.
Eelkõige soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas Dublini III määruse artikli 28 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel on taotleja üleandmiseks aega taas kuus nädalat alates hetkest, mil vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju lõpeb, või tuleb maha arvata päevade arv, mille jooksul peeti taotlejat kinni pärast seda, kui vastutav liikmesriik rahuldas tema vastu- või tagasivõtmise palve.
61.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud ka küsimus, kas selle hindamise käigus tuleb võtta arvesse asjaolu, et isik ei taotlenud pädevalt siseriiklikult kohtult üleandmisotsuse täideviimise peatamist.
62.
Esiteks arvan, et selle määruse artikli 28 lõike 3 tõlgendus, mida soovitakse saada, tuleneb Euroopa Kohtu praktikast ja eelkõige Euroopa Kohtu arutluskäigust 29. jaanuari 2009. aasta kohtuotsuses Petrosian (
11
).
63.
Selles kohtuasjas pidi Euroopa Kohus tõlgendama määruse (EÜ) nr 343/2003 (
12
) artikli 20 lõike 1 punkti d, milles oli ette nähtud, et varjupaigataotleja tuleb vastutavale liikmesriigile üle anda esimesel võimalusel ja hiljemalt kuue kuu jooksul ajast, mil mõni muu liikmesriik on vastu- või tagasivõtmispalve rahuldanud, või kaebuse või uuesti läbi vaatamise suhtes tehtud otsusest, kui sellel on peatav toime.
64.
Euroopa Kohtult küsiti, kas selles õigusnormis ette nähtud üleandmise täideviimise tähtaega hakatakse arvestama juba alates selle esialgse kohtumääruse tegemisest, millega üleandmismenetlus peatati, või alles alates selle kohtuotsuse tegemisest, millega tehti otsus menetluse põhjendatuse kohta.
65.
Sellele küsimusele vastamisel tugines Euroopa Kohus kõigepealt kõnesoleva sätte teleoloogilisele tõlgendusele, millega rõhutati liikmesriikidele üleandmise täideviimise tähtaja kehtestamisega taotletavat eesmärki.
66.
Euroopa Kohus märkis seejuures, et määruse nr 343/2003 artikli 20 lõike 1 punktis d ette nähtud kuuekuulise tähtaja eesmärk on üleandmisega seotud praktilisi ja korralduslikke raskusi arvestades tagada, et kaks asjassepuutuvat liikmesriiki saaksid üleandmise osas nõu pidada ja konkreetsemalt palve esitanud liikmesriik täpsustada üleandmise üksikasjalikku korda. (
13
) Ta leidis seda eesmärki arvestades, et üleandmise tähtaja algushetk tuleb kindlaks määrata nii, et liikmesriikidel oleks üleandmise tehniliste üksikasjade korraldamiseks aega kuus kuud. Sellepärast hakkab see tähtaeg kulgema alles siis, kui tulevases üleandmises on kokku lepitud ja see on tagatud ning lahendada jääb vaid selle kord – mis eeldab seega, et seda tähtaega hakatakse arvestama alates selle kohtuotsuse tegemisest, millega tehakse otsus menetluse põhjendatuse kohta.
67.
Mulle näib, et see analüüs on käesolevale kohtuasjale analoogia alusel ülekantav.
68.
Kuigi Dublini III määruse artikli 28 lõikega 3 on määratud kindlaks kinnipeetava isiku üleandmise täideviimise tähtaeg, on eesmärk, mida seadusandja sellega seoses taotleb, samasugune nagu määruse nr 343/2003 artikli 20 lõike 1 punktil d. Nagu nägime, peab see kuuenädalane tähtaeg, mis on liikmesriikidel alates vastu- või tagasivõtmispalve rahuldamisest või hetkest, mil üleandmisotsuse vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju lõpeb, võimaldama neil kinnipeetava isiku üleandmise reaalselt täide viia.
69.
Seda juba niigi lühikest tähtaega ei tohi seega kärpida aja võrra, mille jooksul on rahvusvahelise kaitse taotlejat kinni peetud.
70.
Esiteks tuleb meeles pidada, et taotleja üleandmise eesmärgil kinnipidamist on vaja eristada vangistusmeetmest. Tegemist ei ole karistamisloogikaga, mille kohaselt tuleb päevade arv, mille jooksul on isikut juba kinni peetud, maha arvata. Tegemist on haldusliku kinnipidamise meetmega, mille kestus – nii lühike kui võimalik – peab võimaldama ametiasutustel tagada asjaomase isiku üleandmise.
71.
Teisalt on tarvis tagada selle määruse artikli 28 lõike 3 kasulik mõju. Seega ei tohi üleandmise täideviimise tähtajast maha arvata päevade arvu, mille jooksul on taotlejat kinni peetud pärast seda, kui vastutav liikmesriik on nõustunud ta vastu või tagasi võtma. Kui me seda teeme, võib tekkida olukord, kus tähtaeg, mis liikmesriikidel taotleja üleandmiseks on, lüheneb aja võrra, mida siseriiklikel kohtutel üleandmisotsuse põhjendatuse kohta otsuse tegemiseks vaja on. Sellisel juhul võib juhtuda, et see tähtaeg lüheneb niivõrd, et asjaomased liikmesriigid ei suuda selle äärmiselt lühikese perioodi jooksul enam taotleja üleviimist korraldada ja on selle määruse artikli 28 lõike 3 neljanda lõigu kohaselt sunnitud asjaomase isiku kinnipidamise lõpetama.
72.
Seega tuleb hetk, millest seda tähtaega arvestama hakatakse, kindlaks määrata nii, et liikmesriikidel oleks üleandmise läbiviimise praktiliste küsimuste korraldamiseks tõesti aega kuus nädalat, kusjuures seda tähtaega tuleb minu arvates hakata arvestama alates hetkest, mil üleandmisotsuse vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju lõpeb, nagu on ette nähtud Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 kolmandas lõigus.
73.
Teiseks arvan, et õigusnormi niisugune tõlgendus ei saa varieeruda olenevalt sellest, kas üleandmisotsuse täideviimise peatamine on faktiline, vastava otsuse on teinud pädevad siseriiklikud kohtud või seda on taotlenud asjaomane isik.
74.
Meenutan, et vastavalt selle määruse artikli 27 lõikele 3 ja selleks, et tagada taotlejale, et tal on üleandmisotsuse puhul tõhus õiguskaitsevahend, on liikmesriigid kohustatud oma siseriiklikus õiguses sätestama, et vaidlustamine või läbivaatamine annab asjaomasele isikule õiguse jääda palve esitanud liikmesriiki, kuni selguvad vaidlustamise või läbivaatamise tulemused (selle lõike punkt a), „või“ et üleandmine peatub automaatselt, ning selline peatumine aegub pärast mõistlikku ajavahemikku, mille jooksul kohus otsustab pärast palve üksikasjalikku ja tähelepanelikku läbivaatamist, kas anda vaidlustamisele või läbivaatamisele peatav mõju (selle lõike punkt b), „või“ et asjaomasele isikule antakse võimalus esitada mõistliku aja jooksul kohtule taotlus peatada üleandmisotsuse täideviimine kuni vaidlustamise või läbivaatamise tulemuste selgumiseni (selle lõike punkt c).
75.
Nagu ilmneb sõnastusest, mida liidu seadusandja on kasutanud selle määruse artikli 27 lõikes 3 ja eeskätt rinnastavast sidesõnast „või“ selle lõike punktides a ja b, on tegemist alternatiivsete võimalustega.
76.
Esiteks märgin, et seadusandja on Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 kolmandas lõigus ette näinud, et kuuenädalane tähtaeg hakkab kulgema alates hetkest, mil vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju „vastavalt [selle määruse] artikli 27 lõikele 3“ lõpeb. Seadusandja arvutab seda tähtaega seega ühtviisi, ükskõik kas üleandmisotsuse täideviimise peatamine on faktiline selle määruse artikli 27 lõike 3 punkti a tähenduses, vastava otsuse tegi pädev siseriiklik kohus vastavalt Dublini III määruse artikli 27 lõike 3 punktile b või peatamist taotles asjaomane isik, kasutades võimalust, mis talle on antud selle määruse artikli 27 lõike 3 punktiga c.
77.
Teiseks arvan, et võttes arvesse kaalutlusruumi, mis liikmesriikidel selle määruse artikli 27 lõike 3 kohaselt üleandmisotsuse täideviimise peatamise vormi ja korra küsimuses on, saab Dublini III määruse artikli 28 lõikes 3 nimetatud kuuenädalane tähtaeg seega olla ainult objektiivne tähtaeg, mis hakkab kulgema alates hetkest, mil üleandmisotsuse vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju lõpeb, olenemata liikmesriikide seadusandlikust valikust.
78.
Käsitletaval juhul ilmneb niisugustest faktilistest asjaoludest, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma eelotsusetaotluses esitanud, et üleandmisotsuse täideviimise otsustas peatada Rootsi migratsiooniamet välismaalaste seaduse 12. peatüki § 13 alusel.
79.
Nende kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule seega ettepaneku otsustada, et Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui taotleja on üleandmisotsuse vaidlustanud või taotlenud selle otsuse uuesti läbivaatamist, on asjaomastel liikmesriikidel tema üleandmiseks aega kuus nädalat, kui üleandmisotsuse vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju lõpeb, ükskõik kas see peatamine on faktiline selle määruse artikli 27 lõike 3 punkti a tähenduses, vastava otsuse tegid pädevad siseriiklikud kohtud vastavalt kõnealuse määruse artikli 27 lõike 3 punktile b või peatamist taotles asjaomane isik, kasutades võimalust, mis talle selle määruse artikli 27 lõike 3 punktiga c on antud.
C.
Teine eelotsuse küsimus
80.
Teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt, kas Dublini III määruse artiklit 28 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis näevad ette, et rahvusvahelise kaitse taotlejat on liikmesriigist, kes soovib esitada palve, vastutavale liikmesriigile üleandmise eesmärgil lubatud kinni pidada maksimaalselt kahe kuu jooksul ilma pikemat kinnipidamist õigustavate mõjuvate põhjusteta, maksimaalselt kolme kuu jooksul, kui niisugused põhjused on olemas, ning lõpuks maksimaalselt 12 kuu jooksul, kui on tõenäoline, et üleandmiseks on tarvis rohkem aega, kuna taotleja ei tee koostööd või puuduvad menetluse läbiviimiseks vajalikud dokumendid.
81.
Vastus sellele küsimusele selgub esiteks selle määruse artikli 28 lõike 3 sõnastuse tõlgendusest, mille ma esimese eelotsuse küsimuse analüüsi raames valisin.
82.
Esitatud põhjustel olen arvamusel, et niisuguses olukorras, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, tuleb selle määruse artikli 28 lõiget 3 tõlgendada nii, et liikmesriikidel on taotleja üleandmiseks vastutavale liikmesriigile aega maksimaalselt kuus nädalat alates taotleja kinnipidamisest.
83.
Mulle näib, et niisugused siseriiklikud õigusnormid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, millega rahvusvahelise kaitse taotlejat lubatakse kinni pidada üle kuue nädala ning seda kinnipidamist pikendada maksimaalselt 12 kuuni, on täielikult vastuolus sellega, kuidas tuleb tõlgendada niisuguse siduva ja vahetult kohaldatava sätte sõnastust nagu Dublini III määruse artikli 28 lõiget 3, ning seega liidu määruste siduva jõuga.
84.
Teiseks tundub mulle, et kuna nendega on lubatud seda kinnipidamist pikendada ebamäärastel põhjustel ja seda maksimaalselt kuni 12 kuuni, „kui on tõenäoline, et otsuse täideviimine kestab välismaalase soovimatuse tõttu koostööd teha või vajalike dokumentide hankimise aeganõudvuse tõttu kauem“, (
14
) ei ole need õigusnormid mitte ainult vastuolus vajaduse ja proportsionaalsuse põhimõtetega, millest rahvusvahelise kaitse taotleja kinnipidamisel tuleb lähtuda, vaid need ei vasta ka selguse ja ennustatavuse nõuetele, mida tuleb vabadust piiravaid meetmeid võttes järgida.
85.
Meenutan, et selle määruse artikliga 28 soovib liidu seadusandja tagada, et taotleja õigust vabadusele piiratakse ainult nii palju, nagu on rangelt vajalik selleks, et asjaomased liikmesriigid saaksid ta üle anda.
86.
Esiteks on selle määruse artikli 28 lõike 2 kohaselt rahvusvahelise kaitse taotlejat lubatud kinni pidada ainult ühel põhjusel, milleks on tema käitumine, kusjuures ametiasutused peavad tõendama, et on olemas märkimisväärne põgenemise oht.
87.
Teiseks ei tohi seda kinnipidamist pikendada üle Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 teises ja kolmandas lõigus sõnaselgelt sätestatud tähtaegade. Need tähtajad piiravad menetluse läbiviimist rangelt. Liidu seadusandja ei ole näinud ette ühtegi peatavat alust, mis nende tähtaegade pikendamist õigustaks, ning liikmesriigil, kes soovib palve esitada, ei ole lõpuks muud valikut kui taotleja kinnipidamine lõpetada, kui ta ei suuda määratud tähtaegade jooksul oma vastu- või tagasivõtmispalvet esitada või taotlejat üle anda.
88.
Siseriiklike õigusnormidega on nendest põhimõtetest ilmselgelt kõrvale kaldutud.
89.
Esiteks lubavad need õigusnormid kinnipidamist pikendada.
90.
Teiseks on nendes õigusnormides kehtestatud selle vabadust piirava meetme võtmise tingimuseks ohu olemasolu või tõenäosus („kui on tõenäoline, et“ (
15
)), mis on ilmselges vastuolus ennustatavuse nõudega ega taga kinnipeetavale vajalikku õiguskindlust.
91.
Kolmandaks lubavad need õigusnormid rahvusvahelise kaitse taotleja kinnipidamist pikendada „mõjuvatel põhjustel“, mida ei ole täpsustatud, või muudel põhjustel, mis ei ole minu meelest veenvad.
92.
Need õigusnormid, millega seda kinnipidamist lubatakse pikendada maksimaalselt kuni 12 kuuni, sest on „tõenäoline, et otsuse täideviimine kestab välismaalase soovimatuse tõttu koostööd teha või vajalike dokumentide hankimise aeganõudvuse tõttu kauem“, (
16
) on vastuolus põhjustega, mille esinemise korral võib selle kinnipidamise Dublini III määruse artikli 28 lõike 2 kohaselt määrata.
93.
Meenutan, et rahvusvahelise kaitse taotleja kinnipidamise eesmärk on hõlbustada haldus‑ ja materiaaltoiminguid, mille eesmärk on üleandmine ning millega tagatakse eelkõige, et ta on pädevate asutuste käsutuses ega sea üleandmismenetluse läbiviimist ohtu. Mulle tundub, et alates hetkest, mil taotleja seega üleandmise nõuetekohase täideviimise tagamiseks kinni peetakse, on niisuguse meetme pikendamist raske õigustada väitega, et ta ei tee koostööd – tema, kellelt on võetud vabadus.
94.
Mis lisaks puudutab üleandmiseks vajalike dokumentide puudumist kui põhjust, siis tuleb meenutada, et direktiivi 2013/33 artikli 9 lõike 1 kohaselt on liidu seadusandja sõnaselgelt märkinud, et „[h]aldusmenetlustes esinevad viivitused, mida ei ole põhjustanud taotleja, ei õigusta kinnipidamise jätkamist“.
95.
Kõige selle põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et Dublini III määruse artikli 28 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, nagu on vaatluse all ja milles on ette nähtud, et rahvusvahelise kaitse taotlejat on lubatud liikmesriigist, kes soovib esitada palve, vastutavasse liikmesriiki üleandmise eesmärgil kinni pidada maksimaalselt kahe kuu jooksul ilma mõjuvate põhjusteta, mis õigustavad pikemat kinnipidamist, kolme kuu jooksul, kui niisugused põhjused on olemas, ning lõpuks 12 kuu jooksul, kui on tõenäoline, et selleks üleandmiseks on tarvis rohkem aega, kuna taotleja ei tee koostööd või puuduvad menetluse läbiviimiseks vajalikud dokumendid.
V. Ettepanek
96.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstoleni (Stockholmi apellatsiooniastme halduskohus sisserände asjades, Rootsi) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 28 lõike 3 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et niisuguses olukorras, nagu on vaatluse all ja kus palve esitanud liikmesriik pidas rahvusvahelise kaitse taotleja kinni pärast seda, kui palve saajaks olev liikmesriik nõustus ta vastu võtma, on nendel liikmesriikidel tema üleandmise täideviimiseks aega kuus nädalat alates tema kinnipidamisest.
2.
Määruse nr 604/2013 artikli 28 lõike 3 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui taotleja on üleandmisotsuse vaidlustanud või taotlenud selle otsuse uuesti läbivaatamist, on asjaomastel liikmesriikidel tema üleandmiseks aega kuus nädalat, kui üleandmisotsuse vaidlustamise või läbivaatamise peatav mõju lõpeb, ükskõik kas see peatamine on faktiline selle määruse artikli 27 lõike 3 punkti a tähenduses, vastava otsuse tegid pädevad siseriiklikud kohtud vastavalt kõnealuse määruse artikli 27 lõike 3 punktile b või peatamist taotles asjaomane isik, kasutades võimalust, mis on talle selle määruse artikli 27 lõike 3 punktiga c antud.
3.
Määruse nr 604/2013 artikli 28 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, nagu on vaatluse all ja milles on ette nähtud, et rahvusvahelise kaitse taotlejat on lubatud liikmesriigist, kes soovib esitada palve, vastutavasse liikmesriiki üleandmise eesmärgil kinni pidada maksimaalselt kahe kuu jooksul ilma mõjuvate põhjusteta, mis õigustavad pikemat kinnipidamist, kolme kuu jooksul, kui niisugused põhjused on olemas, ning lõpuks 12 kuu jooksul, kui on tõenäoline, et selleks üleandmiseks on tarvis rohkem aega, kuna taotleja ei tee koostööd või puuduvad menetluse läbiviimiseks vajalikud dokumendid.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrus, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180, lk 31), edaspidi „Dublini III määrus“.
(
3
)	ELT 2013, L 180, lk 96.
(
4
)	Selle määruse artikli 2 punktis n on „põgenemisohtu“ määratletud nii, et see on „õigusaktis määratletud objektiivsete kriteeriumide alusel üksikjuhtumi kohta antud hinnang, et esineb oht, et taotleja või kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kelle suhtes kohaldatakse üleandmismenetlust, võib põgeneda“.
(
5
)	SFS 2005, nr 716, edaspidi „välismaalaste seadus“.
(
6
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
7
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
8
)	Vt käesolev ettepanek, punkt 34.
(
9
)	Vt käesolev ettepanek, punkt 43.
(
10
)	Vt kohtuotsus, 29.1.2009, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, punktid 40 ja 44).
(
11
)	C‑19/08, EU:C:2009:41.
(
12
)	Nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määrus, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest, ning mis tunnistati Dublini III määrusega kehtetuks.
(
13
)	Vt kohtuotsus, 29.1.2009, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, punkt 40).
(
14
)	Vt välismaalaste seaduse 10. peatüki § 4 teine lõik. Kohtujuristi kursiiv.
(
15
)	Vt välismaalaste seaduse 10. peatüki § 4 teine lõik. Kohtujuristi kursiiv.
(
16
)	Vt välismaalaste seaduse 10. peatüki § 4 teine lõik. Kohtujuristi kursiiv.