62012CC0371
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NILS WAHL
esitatud 9. oktoobril 2013 (
1
)
Kohtuasi C‑371/12
Enrico Petillo Carlo Petillo
versus
Unipol
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Tivoli (Itaalia))
„Mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustus — Direktiiv 72/166/EMÜ — Artikkel 3 — Direktiiv 84/5/EMÜ — Artikkel 1 — Direktiiv 90/232/EMÜ — Artikkel 1a — Õigus saada hüvitist — Hüvitise saamise õiguse piiramine — Mittevaraline kahju”
1.
Käesolevas asjas palutakse Euroopa Kohtult eelotsust sisuliselt selle kohta, kas siseriiklik õigusnorm, mis reguleerib liiklusõnnetuste korral muu kui rahalise kahju või varakahju (edaspidi „mittevaraline kahju”) eest makstava hüvitise summat, on kooskõlas Euroopa Liidu (edaspidi „liidu”) õigusnormidega mootorsõidukite kindlustuse kohta.
2.
Sellest tekib seoses nende liidu õigusnormidega mitu olulist tõlgendusküsimust. Tegelikult võib nende tõlgendusküsimuste lahendus otseselt mõjutada rohkem kui 1500000 isikut aastas, kes kannatavad Euroopa Liidus autoõnnetuste tõttu isikukahju. (
2
) Peale selle on nende õigusnormide tõlgendamine iseäranis oluline kindlustusettevõtjatele, sest kindlustuskohustised seoses mootorsõidukite kasutamisega kujutavad endast Euroopa Liidus kindlustustegevuse olulist osa.
I. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
3.
Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
3
) (edaspidi „esimene direktiiv”) artiklis 3 on sätestatud:
„1.   Iga liikmesriik võtab artiklit 4 arvestades kõik vajalikud meetmed tagamaks, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega. Kaetud vastutuse ulatus ja kindlustuskaitse tingimused määratakse kindlaks kõnealuste meetmete põhjal.
2.   Iga liikmesriik võtab kõik vajalikud meetmed tagamaks, et kindlustusleping katab ka:
—
teistes liikmesriikides kehtivate õigusaktide kohaselt kogu kahju, mis kõnealuste riikide territooriumidel tekitatakse;
—
kogu kahju, mida kannavad liikmesriikide kodanikud otsereisi ajal kahe sellise territooriumi vahel, kus kehtib Euroopa Majandusühenduse asutamisleping, kui läbitava territooriumi eest ei vastuta ükski liikluskindlustuse rahvuslik büroo; sellisel juhul kaetakse kahju vastavalt selles liikmesriigis kehtivatele sundkindlustust käsitlevatele õigusaktidele, mille territooriumil on sõiduki põhiasukoht.”
4.
Nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teise direktiivi 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
4
) (edaspidi „teine direktiiv”) artiklis 1 on ette nähtud:
„1.   [Esimese direktiivi] artikli 3 lõikes 1 nimetatud kindlustus peab kohustuslikus korras katma nii varakahjud kui ka isikukahju.
[…]”
5.
Nõukogu 14. mai 1990. aasta kolmanda direktiivi 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
5
) (edaspidi „kolmas direktiiv”) artiklis 1a on sätestatud:
„[Esimese direktiivi] artikli 3 lõikes 1 osutatud kindlustus katab isiku‑ ja varakahju, mis on tekitatud jalakäijatele, jalgratturitele ja muudele mootori jõuta liiklejatele, kellel on mootorsõiduki osalusega õnnetuse tulemusel õigus hüvitisele vastavalt siseriiklikule tsiviilõigusele. Käesolev artikkel ei piira tsiviilvastutust ega kahjusumma suurust.”
6.
Esimese, teise ja kolmanda direktiivi sisu kodifitseeriti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiivi 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta, (
6
) millega tunnistati need direktiivid kehtetuks. Direktiivi 2009/103 artiklis 3 „Sõidukite kindlustamise kohustus” on sätestatud:
„Iga liikmesriik võtab artiklit 5 arvestades kõik vastavad meetmed tagamaks, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega.
Kaetud vastutuse ulatus ja kindlustuskaitse tingimused määratakse kindlaks esimeses lõigus osutatud meetmete põhjal.
Iga liikmesriik võtab vastavad meetmed tagamaks, et kindlustusleping katab ka:
a)
teistes liikmesriikides kehtivate õigusaktide kohaselt kogu kahju, mis kõnealuste riikide territooriumidel tekitatakse;
b)
kogu kahju, mida kannavad liikmesriikide kodanikud otsereisi ajal kahe sellise territooriumi vahel, kus kehtib asutamisleping, kui läbitava territooriumi eest ei vastuta ükski liikluskindlustuse rahvuslik büroo; sellisel juhul kaetakse kahju vastavalt selles liikmesriigis kehtivatele sundkindlustust käsitlevatele õigusaktidele, mille territooriumil on sõiduki põhiasukoht.
Esimeses lõigus osutatud kindlustus peab kohustuslikult katma nii vara‑ kui isikukahju.”
B. Itaalia õigus
7.
7. septembri 2005. aasta seadusandliku dekreet nr 209, millega kehtestatakse erakindlustuse seadustik (
7
) (edaspidi „erakindlustuse seadustik”), sätestab artiklis 139 „Isikukahju kergete vigastuste puhul”:
„1)   Isikukahju kergete vigastuste puhul, mida on põhjustanud õnnetused mootorsõidukite ja laevadega, hüvitatakse järgmiste kriteeriumide põhjal ja järgides järgmisi meetmeid:
a)
püsivast töövõimetusest tuleneva kahjuna hüvitatakse vigastuste puhul, millest tingitud töövõime kaotus on kuni üheksa protsenti, summa, mis kasvab seoses invaliidsuse iga protsendipunktiga rohkem, kui on proportsionaalne; see summa arvutatakse, kohaldades invaliidsuse iga protsendipunkti suhtes vastavat koefitsienti nii, nagu on näidatud lõikes 6. Nõnda kindlaks määratud summat vähendatakse isiku vanuse kasvades 0,5% aastas alates 11. eluaastast. Esimese punkti väärtus on 674,78 eurot;
b)
ajutisest töövõimetusest tuleneva kahjuna hüvitatakse 39,37 euro suurune summa iga täieliku töövõimetuse päeva kohta; ajutise töövõimetuse korral, mis on alla 100%, hüvitatakse isikukahju vastavalt iga päeva puhul tunnustatud töövõime kaotuse määrale.
2)   Lõike 1 kohaldamisel on „isikukahju” isiku füüsilise või vaimse tervise ajutine või püsiv kahjustus, mida on võimalik tuvastada kohtuekspertiisi käigus ning mis ebasoodsalt mõjutab kannatanu igapäevast tegevust ja ühiskondlikku suhtlemist, olenemata selle isiku suutlikkusest teenida sissetulekut.
3)   Kohus võib suurendada punkti 1 kohaselt arvutatud isikukahju summat kuni ühe viiendiku võrra pärast õiglase ja põhjaliku hinnangu andmist kannatanu füüsilise ja vaimse olukorra kohta.
4)   Vabariigi presidendi dekreediga […] kehtestatakse konkreetne tabel, milles on näidatud füüsilise ja vaimse tervise kaotuse eri vormid vahemikus üks kuni üheksa invaliidsuspunkti.
5)   Lõikes 1 näidatud summasid ajakohastatakse igal aastal […] dekreediga määral, mis vastab ISTAT poolt tööliste ja teenistujate perede puhul kindlaks määratud riikliku tarbijahinnaindeksi muutusele.
6)   Lõike 1 punktis a nimetatud summa arvutamisel kohaldatakse invaliidsuse protsendipunkti 1 puhul korrutamiskoefitsienti 1,0; invaliidsuse protsendipunkti 2 puhul korrutamiskoefitsienti 1,1; invaliidsuse protsendipunkti 3 puhul korrutamiskoefitsienti 1,2; invaliidsuse protsendipunkti 4 puhul korrutamiskoefitsienti 1,3; invaliidsuse protsendipunkti 5 puhul korrutamiskoefitsienti 1,5; invaliidsuse protsendipunkti 6 puhul korrutamiskoefitsienti 1,7; invaliidsuse protsendipunkti 7 puhul korrutamiskoefitsienti 1,9; invaliidsuse protsendipunkti 8 puhul korrutamiskoefitsienti 2,1; invaliidsuse protsendipunkti 9 puhul korrutamiskoefitsienti 2,3.”
II. Faktilised asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimus
8.
Põhikohtuasja hageja Enrico Petillo sai 21. septembril 2007 liiklusõnnetuses kannatada. Ta pöördus Tribunale di Tivolisse (Tivoli piirkonna kohus), et saada kindlustusettevõtjalt Unipol Assicurazioni S.p.a. (edaspidi „Unipol”) hüvitist varakahju ja mittevaralise kahju eest, mida ta enda arvates oli õnnetuse tõttu kannatanud. Muu hulgas nõudis E. Petillo Unipolilt mittevaralise kahju eest 14155 eurot, kuid Unipol, tuginedes erakindlustuse seadustiku artiklis 139 sätestatud kriteeriumidele, maksis talle sedalaadi kahju eest ainult 2700 euro suuruse hüvitise.
9.
Kaheldes selles, kas erakindlustuse seadustiku artikkel 139 on kooskõlas liidu õigusega, otsustas Tribunale di Tivoli menetluse peatada ja esitada järgmise eelotsuse küsimuse:
„[K]as võttes arvesse direktiive 72/166/EMÜ, 84/5/EMÜ, 90/232/EMÜ ja 2009/103/EÜ, mis reguleerivad mootorsõidukite kasutamise kohustuslikku tsiviilvastutuskindlustust, on lubatud mittevaralise kahju puhul, mille on kohustatud hüvitama isikud (kindlustusettevõtjad), kes peavad samade direktiivide kohaselt tagama sõidukite kasutamise kohustusliku tsiviilvastutuskindlustuse, kehtestada liikmesriigi õigusaktides sellise vastutuse piirang (summa kindlaksmääramise näol) nii, et õigusaktides nähakse üksnes liiklusõnnetustega tekitatud kahju suhtes ette kohustuslik meetod kahjusumma määramiseks?”
10.
Oma kirjalikud seisukohad on esitanud Unipol, Itaalia, Saksamaa, Kreeka, Hispaania, Läti ja Leedu valitsus ning komisjon.
11.
Euroopa Kohus palus eelotsusetaotluse esitanud kohtult 29. aprillil 2013 teatavaid selgitusi seoses erakindlustuse seadustiku artikli 139 kohaldamisalaga ja samal ajal palus menetlusosalistel võtta seisukohad eelotsusetaotluse esitanud kohtu vastuste suhtes.
12.
Tribunale di Tivoli vastas Euroopa Kohtu palvele 23. mail 2013. Kohtuistungil 3. juulil 2013 esitasid suulised seisukohad Unipol, Itaalia, Saksamaa, Kreeka, Hispaania ja Läti valitsus, samuti komisjon.
III. Analüüs
A. Vastuvõetavus
13.
Unipol ja Itaalia valitsus märgivad, et eelotsuse küsimus on vastuvõetamatu, sest Tribunale di Tivoli ei ole põhjendanud, miks tal on kohtuotsuse tegemiseks vaja vastust Euroopa Kohtult. Peale selle väidab Unipol, et küsimus on vastuvõetamatu põhjusel, et tema arvates ei ole mingit kahtlust erakindlustuse seadustiku artikli 139 vastavuses liidu õigusele.
14.
Selles suhtes meenutaksin, et eelotsusemenetluses kehtib esitatud küsimuste suhtes asjakohasuse presumptsioon. Arvestades ELTL artikli 267 aluseks olevat kohtute koostööd, keeldub Euroopa Kohus sellistele küsimustele vastamast üksnes teatavates konkreetsetes olukordades: kui on ilmselge, et taotletud liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude ega esemega või kui kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada eelotsuse küsimusele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud. (
8
)
15.
Mulle ei näi, et käesolevas asjas ei ole taotletaval tõlgendusel mingit seost põhikohtuasja asjaolude ega esemega. Vastupidi, eelotsusetaotluses kirjeldab selle esitanud kohus põhjusi, miks tal tekkis küsimus erakindlustuse seadustiku artikli 139 vastavuse kohta asjakohastele liidu õigusnormidele ja miks ta peab vajalikuks taotleda selles küsimuses Euroopa Kohtult eelotsust.
16.
Selles osas aga, mis puudutab Unipoli argumente igasuguse kahtluse puudumise kohta, piisab märkimisest, et ELTL artikli 267 kohaselt on siseriiklikel kohtutel äärmiselt lai kaalutlusõigus küsimuste esitamisel Euroopa Kohtusse, kui nad on seisukohal, et nende menetluses olevas asjas tekib küsimusi seoses liidu õigusnormide tõlgendamisega või kehtivusega, mille puhul on vaja sellekohast otsust. ELTL artikkel 267 annab siseriiklikele kohtutele pädevuse – ja asjakohastel juhtudel ka paneb neile kohustuse – esitada eelotsusetaotlus ühes või mitmes küsimuses; see on võimalik ka siis, kui kohus omal algatusel leiab, et vaidluse sisu tõttu tekib tõlgendusküsimus või ilmneb ebaselgus seoses liidu õiguse kehtivusega (
9
). See, et ühel põhikohtuasja poolel, käesoleval juhul Unipolil, ei ole kahtlusi asjassepuutuvate siseriiklike õigusnormide õiguspärasuses, ei puutu eelotsusetaotluse vastuvõetavusse.
B. Sisulised küsimused
17.
Oma küsimuses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus suuniseid selle kohta, kas niisugune siseriiklik säte nagu erakindlustuse seadustiku artikkel 139 on kooskõlas esimese, teise ja kolmanda direktiiviga ning direktiiviga 2009/103.
18.
Sissejuhatavalt pean märkima, et – nagu on väitnud mitu Euroopa Kohtule oma seisukohad esitanud menetlusosalist – direktiiv 2009/103 ei ole ratione temporis põhikohtuasja faktilistele asjaoludele kohaldatav. Liiklusõnnetus, mille tõttu lõpuks algatati põhikohtuasi, toimus 2007. aastal. Igal juhul, nagu edaspidi selgitan, ei põhjustanud direktiivi 2009/103 jõustumine olulisi muudatusi käesolevas asjas kohaldatavatesse liidu õigusnormidesse.
19.
Samas arvan ma enne käesolevas menetluses tekkivate õigusküsimuste sisu üksikasjalikku uurimist, et oluline on asetada need küsimused õigesse õiguslike ja faktiliste asjaolude konteksti. Selleks tutvustan kõigepealt põhjusi, miks eelotsusetaotlus kahtleb erakindlustuse seadustiku artikli 139 vastavuses liidu õigusele. Seejärel annan ülevaate Euroopa Kohtu asjakohasest praktikast seoses esimese, teise ja kolmanda direktiiviga.
1. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu mured
20.
Tribunale di Tivoli selgitab, et Itaalia tsiviilseadustiku artiklitest 2043 ja 2059 tulenevalt tuleb Itaalia õiguskorras lepinguvälise vastutuse korral põhimõtteliselt hüvitada nii varakahju kui ka mittevaraline kahju. Corte costituzionale ja Corte Suprema di Cassazione on järjepidevalt rõhutanud, et mõiste „mittevaraline kahju” tähendussisusse kuulub „kogu kahju, mis on tekkinud isiku eriomaste aspektide riivamisest”. (
10
) Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on Itaalia kohtutes siiski tavaline praktika, et mittevaraliseks kahjuks peetakse järgmisi kahju alamliike: 1) „tervisekahju” (danno biologico, s.t füüsilise või vaimse tervise kahjustused); 2) „hingeline kahju” (danno morale, s.t vigastusest põhjustatud vaimsed kannatused); ja 3) „eksistentsikahju” (mille kohta sageli kasutatakse terminit danno esistenziale ja mis hõlmab laialt võttes kahju, mis on tekitatud isiku võimalustele täielikult kasutada vabas ühiskonnas tavaliselt kasutatavaid õigusi). Seda liigitust kasutatakse koos teiste teguritega selleks, et määrata kindlaks kannatanule maksta tulev asjakohane hüvitissumma. Üldiselt ei ole lepinguvälist vastutust menetlevatel siseriiklikel kohtutel kohustust järgida mittevaralise kahju eest makstava hüvitise summa otsustamisel seaduses ette nähtud parameetreid.
21.
Liiklusõnnetustest tekkivat lepinguvälist vastutust aga reguleerib erakindlustuse seadustik, mis on tsiviilseadustiku suhtes lex specialis. Muu hulgas – mis puudutab kergemate füüsiliste vigastustega lõppenud autoõnnetustest tekkivat mittevaralist kahju – on erakindlustuse seadustiku artiklis 139 ette nähtud parameetrid, mida siseriiklikud kohtud peavad järgima tsiviilvastutuskindlustuse andjal välja maksta tuleva tervisekahju hüvitise summa määramisel.
22.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas erakindlustuse seadustiku artikkel 139 on kooskõlas esimeses, teises ja kolmandas direktiivis sätestatud kohustusega anda hüvitist igasuguse vara‑ ja isikukahju korral. Nimetatud kohtu arvates seab artikkel 139 tegelikult kolm olulist piirangut siseriikliku kohtu pädevusele mõista välja asjakohane hüvitis kahju eest, mis on tekkinud kergemate vigastustega lõppenud liiklusõnnetuse tagajärjel. Esiteks on siseriiklikud kohtud kohustatud pidama „tervisekahju” hüvitise arvutamisel – erinevalt muudest lepinguvälise vastutuse juhtumitest – kinni teatavatest parameetritest. Teiseks saab seda hüvitist kõigest piiratud määral kohandada juhtumi konkreetsetele asjaoludele. (
11
) Kolmandaks näib, et erakindlustuse seadustiku artikkel 139 ei võimalda välja mõista hüvitist kannatanule tekkinud „hingelise kahju” eest (kuigi siseriiklik kohus selgitab, et kõik Itaalia kohtud ei ole temaga selle sätte tõlgendamisel ühel nõul).
2. Euroopa Kohtu praktika
23.
Euroopa Kohus on tõlgendanud käesolevas asjas asjakohaseid esimese, teise ja kolmanda direktiivi sätteid juba mitmes otsuses.
24.
Oma praktikas on Euroopa Kohus märkinud, et esimese, teise ja kolmanda direktiivi ühised eesmärgid on esiteks kindlustada Euroopa Liidu territooriumil põhiasukohta omavate mootorsõidukite ja nendes viibivate isikute vaba liikumine ning teiseks tagada nende sõidukitega põhjustatud õnnetusjuhtumites kannatanutele samasugune kohtlemine, olenemata sellest, millises liidu osas õnnetusjuhtum toimus. (
12
) Sellegipoolest ei ole nende direktiivide eesmärk ühtlustada liikmesriikide tsiviilvastutuse norme ning kehtiva liidu õiguse kohaselt on liikmesriikidel õigus liiklusõnnetuse tagajärjel tekkinud kahjule kohaldatavad tsiviilvastutuse normid ise kindlaks määrata. (
13
)
25.
Selle põhjal on Euroopa Kohus eristanud ühelt poolt kohustust tagada mootorsõidukitega tekitatud kahju tsiviilvastutuskindlustus, mis on määratletud ja tagatud liidu õigusaktidega, ja teiselt poolt kindlustatud isiku tsiviilvastutuse alusel kannatanutele määratava hüvitise ulatust, mida sisuliselt reguleerib siseriiklik õigus. (
14
)
26.
Kindlustuse tagamise kohustuse kohta on Euroopa Kohus märkinud, et „liikmesriigid peavad tagama, et nende siseriiklikust õigusest tulenev tsiviilvastutus on hõlmatud kindlustusega, mis vastab kõnealuste kolme direktiivi sätetele”. (
15
) Muu hulgas on teise ja kolmanda direktiiviga laiendatud ja täiendatud esimese direktiivi artikli 3 lõikes 1 Euroopa Kohtu sõnul näidatud „kahju liigid ja selle kindlustusega hõlmatud õnnetuses kannatanud kolmandad isikud”. (
16
)
27.
Nende küsimuste osas, mida põhimõtteliselt reguleerivad siseriiklikud õigusnormid tsiviilvastutuse kohta, on Euroopa Kohus siiski selgitanud, et liikmesriigid „peavad seda pädevust teostama liidu õigust järgides”. Selles suhtes on Euroopa Kohus täpsustanud, et „esimese, teise ja kolmanda direktiivi kasulikku mõju ei saa piirata siseriiklikud sätted, mis käsitlevad liiklusõnnetuse tagajärjel tekkinud kahju hüvitamist”. (
17
)
28.
Euroopa Kohus on kohaldanud neid põhimõtteid kohtuasjades, mis käsitlesid siseriiklikke õigusnorme, mis välistavad hüvitise saamise või piiravad seda, kui kannatanu on endale tekkinud vara‑ või isikukahjule ise kaasa aidanud. Kohtuasjas Ambrósio Lavrador märkis Euroopa Kohus, et esimeselt, teiselt ja kolmandalt direktiivilt võetaks kasulik mõju, „kui üldiste ja abstraktsete kriteeriumide põhjal kindlaks määratud siseriiklikud õigusnormid, lähtudes kannatanu enese osast kahju tekkimisel, jätavad ta ilma õigusest saada kohustusliku liikluskindlustuse hüvitist või piiravad seda õigust ebaproportsionaalselt”. (
18
) Samamoodi luges Euroopa Kohus kohtuasjades Candolin jt ning Farrell nende direktiividega vastuolus olevaks niisugused siseriiklikud õigusnormid, mis võtavad reisijalt õiguse saada kohustusliku liikluskindlustuse hüvitist või piiravad seda õigust ebaproportsionaalselt. (
19
)
29.
Seda arvestades asun nüüd siseriikliku kohtu esitatud küsimuse juurde.
3. Eelotsuse küsimuse analüüs
30.
Nagu eespool selgitatud, näib eelotsusetaotluse esitanud kohus olevat arvamusel, et erakindlustuse seadustiku artiklit 139 ei saa käsitleda esimese, teise ja kolmanda direktiiviga kooskõlas olevana. Komisjon jagab seda seisukohta mõningal määral.
31.
Seevastu Unipol ja kõik käesolevas menetluses seisukohti esitanud valitsused on arvamusel, et niisugune säte nagu erakindlustuse seaduse artikkel 139 on liidu õigusega kooskõlas. Nende arvates reguleerib see säte pelgalt seda, millises ulatuses võib anda hüvitist liiklusõnnetuses kannatanutele, s.o küsimust, mida reguleerivad siseriiklikud õigusnormid.
32.
Usun, et eelotsuse küsimusele vastamiseks on vaja kaheastmelist õigusanalüüsi.
33.
Esiteks tuleb uurida, kas erakindlustuse seadustiku artikkel 139 on kooskõlas kindlustuse tagamise kohustusega vastavalt teise ja kolmanda direktiiviga täiendatud esimese direktiivi artikli 3 lõikele 1. Isegi kui see on nii, jääb üle teiseks kindlaks teha, kas erakindlustuse seadustiku artikkel 139 piirab esimese, teise ja kolmanda direktiivi toimet, jättes kannatanud ilma õigusest saada hüvitist või piirates seda õigust ebaproportsionaalselt.
34.
Järgnevalt selgitan, miks ma nagu Unipol ja käesolevas menetluses seisukohti esitanud valitsused usun, et niisugune säte nagu erakindlustuse seadustiku artikkel 139 on esimese, teise ja kolmanda direktiiviga kooskõlas.
a) Kas erakindlustuse seadustiku artikkel 139 on kooskõlas esimese direktiivi artikli 3 lõikega 1?
35.
Nagu eespool mainitud, on Euroopa Kohus järjepidevalt märkinud, et esimese, teise ja kolmanda direktiivi kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on nende territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega, ja määrama muu hulgas selle kindlustusega hõlmatud kahju liigid.
36.
Sellest tulenevalt tekkis mul ettekujutus kahest võimalusest, kuidas niisugune säte nagu erakindlustuse seadustiku artikkel 139 saaks selle põhimõttega vastuolus olla. Esiteks, kui sellega arvataks kohustusliku kindlustuse alt välja niisugune kahju liik, mis nende direktiivide kohaselt peab olema hõlmatud. Teiseks, kui see lubaks abstraktset võimalust saada hüvitist seda liiki kahju korral, kuid samal ajal piiraks selle võimaluse ainult auto juhilt (või auto omanikult) saadavale hüvitisele, seeläbi täielikult või osaliselt välistades kindlustusandjalt saadava hüvitise.
i) Teatavat liiki kahju väljaarvamine kindlustuskaitsest
37.
Esimese punkti osas olen seisukohal, et mittevaraline kahju peab olema niisuguste vara‑ ja isikukahju liikide hulgas, mis peavad olema kaetud kohustusliku kindlustusega. Nii ei ole liikmesriigil õigust arvata kindlustusest täielikult välja hüvitised autoõnnetuses kannatanute mittevaralise kahju eest.
38.
„Mittevaralise kahju” all pean ma üldiselt silmas niisugust kahju, mis ei ole seotud isiku varadega, jõukusega ega sissetulekuga ja mida kui sellist ei saa määrata objektiivselt kindlaks turuhinna või ‑väärtuse põhjal. (
20
)
39.
Kõigepealt rõhutaksin, et näib olevat peaaegu üldtunnustatud põhimõte, et kahju, mida isik võib kannatada teise isiku õigusvastase teo tagajärjel ja mis tuleb hüvitada, võib põhimõtteliselt hõlmata ka pelgalt rahalisest kahjust kaugemale ulatuvat kahju.
40.
Minu teada on see põhimõte olemas valdava enamiku liikmesriikide õigussüsteemides, ehkki esineb suuri variatsioone selles, milliste sõnadega sellele mõistele ja selle täpsele ulatusele viidatakse ning millised tingimused peavad olema täidetud, ja makstava hüvitise summas. (
21
) Pealegi on kohtupraktikas välja kujunenud, et liidu õiguskorras kuulub niisuguse kahju hulka, mida Euroopa Liit peab lepinguvälise vastutuse korral hüvitama, ka mittevaraline kahju. (
22
) Ka rahvusvahelises avalikus õiguses on üldtunnustatud vägagi lai arusaam vara‑ ja isikukahjust, mille suhtes tuleb maksta õigusvastaste tegude korral hüvitist ja mis hõlmab mittevaralist kahju. (
23
)
41.
Lõppude lõpuks saab selle põhimõtte jälgi ajada kõige iidsemate seni avastatud õigustekstideni, vähemalt seoses isikukahju korral makstava hüvitisega. Näiteks sisaldasid hästi tuntud Hammurabi seadused – Babüloonia seaduste kogu umbes aastast 1772 eKr – ulatuslikke sätteid isikukahju korral makstavate hüvitiste kohta. Nende sätete eesmärk oli karistada isikukahju põhjustanud isikut, andes samal ajal hüvitise kannatanule või tema perekonnale. (
24
) Vana-Rooma seadused järgisid samu põhimõtteid. Nii reguleerisid Kaheteistkümne tahvli seadused aastatest 451…449 eKr erisuguseid isikukahju korral makstavaid hüvitisi kannatanutele. Hilisem lex aquilia de damno aastast 286 eKr viimistles neid põhimõtteid veelgi. Oluline on, et sammud, mida kannatanu isikukahju tekitamise eest vastutava isiku vastu astus, põhinesid pahameelel, mitte majanduslikul kahjul, ning selle korral makstav hüvitis võis olla mitte ainult rahaliste kulude eest, vaid ka vaimsete või kehaliste kannatuste ja vaeva eest. (
25
)
42.
Käesolevas asjas ei ole vaja kaevuda sügavamale tänapäeva tsiviilvastutusõiguse päritolusse. Soovisin toonitada seda, et alates meie tsivilisatsiooni algusaegadest on püsinud arusaam, mille kohaselt tsiviilõigusrikkumised võivad põhjustada kahju, mis tuleb hüvitada ja mis ulatub kaugemale pelgalt varalisest või rahalisest kahjust. See on nii iseäranis siis, kui kahju oli seotud kehaliste ja vaimsete kannatustega.
43.
Mittevaralise kahju hüvitamise põhimõte on aja jooksul arenenud ning saanud tänapäeval laialt tunnustatuks ja väga oluliseks. Arusaam, et teise isiku õigusvastase käitumise tõttu kannatanud isikul on õigus saada kannatatud kahju eest hüvitist, olenemata sellest, kas kahjustatud huvid on varalised või mittevaralised, ja sellest, kas neile saab või ei saa omistada objektiivset majanduslikku väärtust, on tänapäeva ühiskonnas kinnistunud.
44.
Euroopa Inimõiguste Kohtu (edaspidi „inimõiguste kohus”) praktika on selles suhtes eeskujuks. Inimõiguste kohus mõistab harilikult välja hüvitise nii „rahalise” kui ka „mitterahalise” kahju eest, mida kaebajad on kannatanud nende põhiõiguste rikkumise tõttu, eriti Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 41 alusel, (
26
) kusjuures mittevaraline kahju on sageli olulisem kui rahaline kahju. (
27
)
45.
Seega oleks üsna kummaline, kui esimese, teise ja kolmanda direktiiviga oleks peetud silmas asjaolusid, mille puhul liikmesriikidel oleks vabadus arvata kindlustamiskohustusest välja teatavat liiki kahju, mida on peetud peaaegu kõikides tänapäeva õigussüsteemides nii siseriiklikul kui ka riigiülesel tasandil, aga ka rahvusvaheliste õiguste üldpõhimõtete kohaselt kaitset väärivaks.
46.
Praeguses olukorras näib nendes aktides kasutatud sõnastus mulle piisavalt lai, et hõlmata ka mittevaraline kahju. Esimese direktiivi artikli 3 lõikes 2 on ette nähtud, et liikmesriigid peavad võtma kõik vajalikud meetmed tagamaks, et kindlustusleping hõlmab ka „kogu põhjustatud kahju” (any loss or injury). (
28
) Samamoodi on teise direktiivi artiklis 1 sätestatud, et esimese direktiivi artikli 3 lõikes 2 viidatud kindlustus „peab kohustuslikus korras katma nii varakahjud kui ka isikukahju”. Samalaadset sõnastust on kasutatud ka kolmanda direktiivi artiklis 1a.
47.
Usun, et esimese direktiivi ingliskeelses versioonis artikli 3 lõikes 2 sõnade loss or injury („kaotus või kahju”) täiendina kasutatud omadussõna any („igasugune”) tähendab, et neid sõnu tuleb tõlgendada laialt. Isegi kui selle sätte teistes keeleversioonides ei ole omadussõnal any vastet, näivad need siiski olevat sõnastatud üsna üldiselt.
48.
Pealegi on teise direktiivi artiklis 1 ja kolmanda direktiivi artiklis 1a kasutatud termin „isikukahju” igal juhul seotud kannatanute füüsilise ja vaimse terviklikkusega. (
29
) Selle terviklikkuse mis tahes riivamine tuleb hüvitada olenemata ebasoodsatest majanduslikest tagajärgedest, mis võivad kannatanutele õnnetuse tõttu tekkida. Nagu kohtujurist Jääskinen on kohtuasjades Haasová ja Drozdovs tehtud ettepanekutes märkinud, näivad muu hulgas nimetatud sätete eri keeleversioonide võrdlus ja samuti teise direktiivi ettevalmistavad materjalid seda tõlgendust toetavat. (
30
)
49.
Selles kontekstis märgiksin sedagi, et kui Euroopa Kohtul on palutud tõlgendada samaväärseid mõisteid, millele on viidatud liidu seadusandlikes aktides või rahvusvahelistes lepingutes, millele liit on alla kirjutanud, on Euroopa Kohus järjepidevalt eelistanud niisugust tõlgendust, mis hõlmab ka mittevaralist kahju. (
31
)
50.
Oma otsuses Leitner tõlgendas Euroopa Kohus nõukogu 13. juuni 1990. aasta direktiivi 90/314/EMÜ reisipakettide, puhkusepakettide ja ekskursioonipakettide kohta (
32
) artiklis 5 kasutatud mõistet „kahju” nii, et see laieneb ka mittevaralisele kahjule. Euroopa Kohus tugines selle sätte grammatilisele tõlgendusele ja nimetatud direktiivi teleoloogilisele tõlgendamisele. (
33
) Kohtuasjas Walz (
34
) palus eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas mõistet „kahju”, millel põhineb rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsiooni (edaspidi „Montréali konventsioon” (
35
)) artikli 22 lõige 2, millega on piiratud lennuettevõtja vastutus kahju eest, mis tuleneb muu hulgas pagasi kaotsiminekust, tuleb tõlgendada nii, et selle tähendussisusse kuuluvad nii varaline kui ka mittevaraline kahju. Selle „kahju” mõiste uurimisel võttis Euroopa Kohus arvesse üldise rahvusvahelise õiguse norme ning vastas küsimusele jaatavalt. (
36
) Kohtuasjas Sousa Rodríguez jt (
37
) jõudis Euroopa Kohus samale järeldusele, kui ta tõlgendas määruse (EÜ) nr 261/2004 (
38
) („lennureisijate õiguste määrus”) artiklis 12 kasutatud mõistet „lisahüvitis”. Euroopa Kohus märkis, et mõistet „lisahüvitis” tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik kohus saab mõista välja hüvitise kahju, sealhulgas mittevaralise kahju eest. (
39
)
51.
On tõsi, et otsuses Veedfald (
40
) märkis Euroopa Kohus, et nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta artiklis 1 sätestatud tootjate kohustus hüvitada kannatanutele defektsete toodetega tekitatud kahju (
41
) ei laiene mittevaralisele kahjule, „mille hüvitamist reguleerib üksnes siseriiklik õigus”. (
42
) Ent erinevalt eespool käsitletud juhtumistest ja erinevalt vaidlusalustest õigusaktidest on direktiivis 85/374 ette nähtud sõnaselge õigusnorm mittevaralise kahju kohta. Nimetatud direktiivi artiklis 9 on sätestatud: „[k]äesolev artikkel ei piira mitteainelist kahju käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohaldamist”.
52.
Nii näib mulle, et nii esimese, teise ja kolmanda direktiivi tekst kui ka Euroopa Kohtu senised otsused toetavad mõiste „kahju” laia tõlgendamist. Siiski on veel kolm kaalutlust, mis sellele järeldusele minu arvates veelgi tuge annavad.
53.
Esiteks on teise direktiivi põhjenduse 5 ja kolmanda direktiivi põhjenduse 4 kohaselt esimese, teise ja kolmanda direktiivi eesmärk tagada, et mootorsõidukitega põhjustatud õnnetustes kannatanud saavad „piisava hüvitise” ja neile tagatakse „samalaadne kohtlemine” olenemata sellest, millises Euroopa Liidu osas õnnetus toimub. (
43
) Kui lubada liikmesriikidel niisugune oluline kahjuliik kindlustamiskohustusest välja arvata, vaevalt oleks siis autoõnnetuses kannatanute kohtlemine kogu Euroopa Liidu piires „samalaadne” ja hüvitised alati „piisavad”. Olenevalt sellest, kus liiklusõnnetus juhtus, oleksid hüvitise liik ja summa väga erinevad.
54.
Teiseks, niivõrd kui liidu seadusandja tahe on kaitsta autoõnnetustes kannatanuid kui eriti kaitsetut isikute rühma, (
44
) oleks see eesmärk täidetud üsna puudulikult, kui mõnel kindlustusettevõtjal oleks lubatud piirduda kindlustamisel ainult varalise kahjuga.
55.
Kolmandaks võiks niisugune kindlustusettevõtjate erinev kohtlemine avaldada ebasoodsat mõju siseturu nõuetekohasele toimimisele. Mittevaralise kahju hüvitamise nõudeid esitatakse autoõnnetustega seotud menetlustes tõesti sageli ja vahel võivad need olla seotud märkimisväärsete summadega. Olulised lahknevused kindlustusettevõtjate tegevuses liidu eri osades seoses tsiviilvastutusega, mis nendel ettevõtjatel võib lasuda, võivad põhjustada konkurentsi moonutamist kindlustusturul. (
45
)
ii) Kindlustusettevõtjate kaasvastutuse piiramine
56.
Selles osas, mis puudutab eespool punktis 36 mainitud teist võimalikku vastuolu, märgiksin, et senisest kohtupraktikast tuleneb täiesti selgelt, et liikmesriik ei saa välistada ega piirata kindlustusettevõtjate vastutust kahju eest niisuguses ulatuses, et selle kahju eest tuleb taotleda (täielikult või osaliselt) hüvitist otse auto juhilt või omanikult.
57.
Selle tagajärjeks oleks kindlustuskaitse piiramine, mis oleks ilmselges vastuolus põhimõttega, et kohustuslik kindlustus peab võimaldama sõidukitega põhjustatud õnnetustes kannatanutele tekitatud kogu kahju hüvitamise esimeses, teises ja kolmandas direktiivis ette nähtud summade ulatuses. (
46
) Nagu kohtujurist Mengozzi direktiivi 2009/103 kohta märkis, on selle direktiivi „keskne idee, et kindlustusselts peab põhimõtteliselt alati kannatanutele kahju hüvitama, kui tegemist ei ole direktiivis selgelt sõnastatud eranditega”. (
47
) Usun, et see kehtib ka esimese, teise ja kolmanda direktiivi puhul. Lisaksin, et ka need direktiivid rajanevad arusaamal, et kindlustusettevõtja peab põhimõtteliselt andma kannatanutele täieliku hüvitise vastavalt esimeses, teises ja kolmandas direktiivis ette nähtud piiridele ja tingimustele.
58.
Tegelikult just sel põhjusel järeldas EFTA Kohus oma otsuses Nguyen, et Norra õigusnormid, mis piirasid seda, mil määral said kannatanud nõuda mittevaralise kahju hüvitamist ainult autojuhilt, ja välistasid sellise hüvitise saamise kohustusliku kindlustuse arvelt, ei ole kooskõlas esimese, teise ega kolmanda direktiiviga. (
48
)
iii) Käsitletav juhtum
59.
Samas näib mulle, et erakindlustuse seadustiku artikkel 139 ei riku esimese direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud kindlustuse tagamise kohustust kummalgi eespool kirjeldatud viisil.
60.
Ühelt poolt on ilmne, et erakindlustuse seadustiku artikkel 139 ei ole autoõnnetustes tekkinud mittevaralise kahju hüvitamist täielikult välistav. Selle artikli lõikes 2 on tegelikult ette nähtud, et reguleeritav kahju on „isiku füüsilise ja vaimse tervise […] kahjustus, […] mis ebasoodsalt mõjutab kannatanu igapäevast tegevust ja ühiskondlikku suhtlemist, olenemata selle isiku suutlikkusest teenida sissetulekut”.
61.
Teiselt poolt märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kannatanu ei saa nõuda lisahüvitist otse kindlustusvõtjalt muude siseriiklike õigusnormide alusel. See tähendab, et asjakohased tsiviilvastutusega seotud kohustused kajastuvad kindlustuskaitses. Nagu Itaalia valitsus kohtuistungil kinnitas, on erakindlustuse seadustiku artikli 139 ainus eesmärk arvuliselt kindlaks määrata, mil määral hüvitatakse kannatanutele mittevaralist kahju, mitte aga piirata kindlustusettevõtjate vastutust autoõnnetuste ohvrite ees, nihutades seeläbi osa sellest vastutusest kindlustatud isikutele. (
49
)
62.
Nendele asjaoludele tuginedes asun seisukohale, et niisugune säte nagu erakindlustuse seadustiku artikkel 139 ei ole vastuolus teise ja kolmanda direktiiviga täiendatud esimese direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud kohustusega võimaldada kindlustuskaitset.
b) Kas erakindlustuse seadustiku artikkel 139 piirab esimese, teise ja kolmanda direktiivi toimet?
i) Üldised tähelepanekud
63.
Järgmine samm minu õigusanalüüsis käesolevas asjas puudutab küsimust, kas niisugune säte nagu erakindlustuse seadustiku artikkel 139 piirab esimese, teise ja kolmanda direktiivi toimet, jättes kannatanud ilma õigusest saada hüvitist või piirates sellist õigust ebaproportsionaalselt.
64.
Nagu eespool mainitud, on kindlustusettevõtjate tsiviilvastutust reguleerivad normid ja põhimõtted nagu ka kannatanutele selliste ettevõtjate poolt makstava hüvitise ulatus siseriikliku õiguse kohaldamisalas. (
50
) Pealegi on mulle selge, et liikmesriikidel peab olema selles õigusvaldkonnas oluliselt määral kaalutlusruumi.
65.
Tuleb meeles pidada, et teatavatest ühisjoontest hoolimata on mõningad tsiviilõigusrikkumisi käsitleva õiguse aspektid eri liikmesriikides täiesti erinevalt reguleeritud. Õieti võivad asjakohased siseriiklikud õigusnormid põhineda mitmesugustel materiaal‑ ja menetlusõiguse põhimõtetel, mis erinevad muu hulgas vastavalt iga riigi õigustavale. Vaevalt on selles kontekstis vaja juhtida tähelepanu sellele, et tsiviilõigusrikkumistega seotud normid on liikmesriikide eraõiguse süsteemides üsnagi kesksel kohal. Liidu seadusandja on sõnaselgelt teada andnud, et nende küsimuste reguleerimine on liikmesriikide pädevuses, ja teadlikult otsustanud mitte alustada selles küsimuses ühtlustamist. Euroopa Kohus omakorda peaks seda valdkonda mõjutavaid otsuseid tehes samuti hoolikalt kaaluma nende otsuste tagajärgi nimetatud süsteemidele.
66.
Seetõttu tuleb pidada vastavaid siseriiklikke õigusnorme liidu õigusega vastuolus olevaks ainult siis, kui mootorsõidukitega põhjustatud kahju tsiviilvastutuskindlustuse võimaldamise kohustus, nagu see on määratletud ja garanteeritud esimese, teise ja kolmanda direktiiviga, on tagatud teoreetiliselt, kuid mitte tegelikkuses. Teisisõnu välistab liidu õigus tsiviilvastutust käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohaldamise liiklusõnnetuste kontekstis üksnes niivõrd, kui need õigusnormid ohustavad nimetatud direktiividega loodud süsteemi tõhusust.
ii) Käsitletav juhtum
67.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu probleeme seoses erakindlustuse seadustiku artikliga 139 on sisuliselt kolm: esiteks, kas liikmesriigil on õigus kehtestada seadusega parameetreid, mis on autoõnnetusest tekkinud kahju ulatuse kindlaksmääramisel siseriiklikele kohtutele siduvad? Teiseks, kas erakindlustuse seadustiku artiklis 139 sätestatud parameetrite tagajärjel piiratakse kannatanutele maksta tulevat hüvitist ebaproportsionaalselt? Kolmandaks, kas sellise hüvitise ebaproportsionaalne piiramine saab olla tingitud sellest, et nagu väidetakse, ei saa siseriiklik kohus arvesse võtta „hingelist kahju”?
68.
Esimeses ülestõstetud õigusküsimuses olen seisukohal, et kui liikmesriik otsustab nagu Itaalia kehtestada õigusakti, milles sätestatakse siduvad parameetrid autoõnnetusest põhjustatud mittevaralise kahju kindlaksmääramiseks, ei kujuta see iseenesest ühegi liidu õigusnormi rikkumist.
69.
Kindlasti oleks Itaalia seadusandja saanud teha teistsuguse poliitilise valiku, jättes mittevaralise kahju eest makstava hüvitise summa siseriiklike kohtute kindlaks määrata vastavalt poolte esitatud tõenditele ja/või õigluse alusel. Nagu ma aru saan, kehtis selline süsteem Itaalias enne erakindlustuse seadustiku vastuvõtmist ja sellist süsteemi peab eelotsusetaotluse esitanud kohus asjakohasemaks.
70.
Olen siiski arvamusel, et mõlemad reguleerimisvõimalused on liidu õiguse seisukohast ühtviisi õiguspärased. On selge, et esimene, teine ega kolmas direktiiv ei kehtesta ühtegi nendest süsteemidest ega eelista üht teisele. Pealegi ilmneb, et igaühel neist on teatavad eelised.
71.
Peamine eelis kahju ulatuse kindlaksmääramise täielikult siseriiklike kohtute otsustada jätmisel on see, et need kohtud suudavad arvesse võtta kõiki juhtumi asjaolusid ja erijooni. Nii kajastab väljamõistetud hüvitis tõenäolisemalt seda, mida peetakse vastaval hetkel vastavas kohas rahalise väärtuse mõttes asjakohaseks, arvestades kannatanule tekkinud kahju.
72.
Teiselt poolt võib olla teistmoodi kasulik kehtestada seadusega parameetrid, mis on siseriiklikele kohtutele siduvad, olgugi et see möödapääsmatult vähendab nende kohtute kaalutlusruumi ja mõjutab nende võimet määrata niisugune hüvitissumma, mida nad peavad iga vastava juhtumi asjaoludel õiglaseks. See võib näiteks muuta hüvitiste taseme ettearvatavamaks, laiendades seeläbi õiguskindlust ja vähendades vajadust kohtusse pöörduda. Niisamuti võivad kindlustusettevõtjad saada selle tulemusel täpsemalt prognoosida oma rahalisi kohustusi teatava aja lõikes. Niisugune võimalike riskide piiramine võiks soodsalt mõjutada autoomanikelt võetavate kindlustusmaksete taset.
73.
Selles suhtes nõustun Unipoli ja Itaalia valitsusega, kes toonitasid, et autoõnnetuste tagajärjel kannatatud vara‑ ja isikukahju eest välja mõistetud hüvitiste tase on vältimatus ja otseses korrelatsioonis kindlustusettevõtjate poolt üldiselt küsitavate kindlustusmaksete tasemega. Seega võib liikmesriigi õiguspäraste poliitiliste valikute hulka kuuluda ka see, et määratakse kindlaks või piiratakse juba ette mittevaralisele kahjule omistatavat rahalist väärtust, et kindlustusettevõtjad saaksid autoomanike üldiseks kasuks vähendada kindlustusmakseid.
74.
Arvan, et liikmesriigi sellealaste poliitiliste valikute kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne. Euroopa Kohus võib ainult abistada siseriiklikke kohtuid, et need saaksid hinnata, kas niisugustes sätetes nagu erakindlustuse seadustiku artikkel 139 ette nähtud parameetrid in concreto põhjustavad kannatanutele maksta tuleva hüvitise ebaproportsionaalset piiramist.
75.
See toob mu teise probleemini, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus osutas.
76.
Siinkohal peab tunnistama, et ei ole lihtne kehtestada üldist normi või põhimõtet, mille põhjal saaks kindlaks teha, kas teataval tasemel välja mõistetud hüvitis on kannatatud kahju suhtes proportsionaalne või mitte, kui eesmärgiks on heastada niisugust liiki kahju, mida – nagu eespool mainitud – ei saa ühe või teise turutähise või majandusteguriga võrreldes objektiivselt kindlaks määrata.
77.
Ainus esimese, teise ja kolmanda direktiivi tekstis leiduv põhimõte on hüvitise „piisavuse” printsiip. Teise direktiivi põhjenduses 5 on märgitud, et „summad, mille puhul kindlustamine on kohustuslik, peavad igal juhul tagama kannatanutele piisava hüvitise, olenemata sellest, millises liikmesriigis õnnetus juhtub”.
78.
Mulle näib siiski, et see, mida võib pidada piisavaks või asjakohaseks ühes liikmesriigis, ei pruugi seda olla teises liikmesriigis. Iseäranis peab see paika seoses niisuguste kahju vormidega, mis puudutavad isikliku väärtusega huve ja mida ei saa arvuliselt määrata kui rahalist kahju.
79.
Minu arvates saab hüvitise piisavust konkreetsel juhul kindlaks määrata üksnes lähtudes konkreetsest väärtusest, mida siseriiklikus õiguskorras seostatakse isiku huvidega, mida on riivatud. Seetõttu on Euroopa Kohtul üsna keeruline hinnata liikmesriigi õigussüsteemis mittevaralise kahju korral makstava hüvitise piisavust.
80.
See peab veelgi enam paika siis, kui kannatanule tekkinud kahju tuleneb kergematest füüsilistest vigastustest nagu käesolevas kohtuasjas. Selles suhtes osutaksin veel kord, et erakindlustuse seadustiku artikkel 139 reguleerib pelgalt kergemate füüsiliste vigastustega liiklusõnnetusest tuleneva mittevaralise kahju korral makstava hüvitise summat. Raskemaid füüsilisi vigastusi põhjustavate õnnetuste suhtes kohaldatakse muid õigusnorme.
81.
Nendel asjaoludel ei näe ma kohtutoimikus midagi sellist, mis viitaks, et erakindlustuse seadustiku artiklis 139 sätestatud parameetrite põhjal maksta tulev hüvitis on ebapiisav. Kindlasti ei ole seal sätestatud summad väikesed ega minimaalsed. Hüvitis, mida Unipol on eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul Petillole selle õigusnormi kohaselt juba maksnud, ei näi mulle olevat tähtsusetu, arvestades sedalaadi kahju, mida on eelotsusetaotluses kirjeldatud.
82.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tunneb muret, et need parameetrid erinevad nendest, mis on kujunenud Itaalia kohtute praktikas lepinguvälist vastutust käsitlenud kohtuasjades, mis ei puudutanud liiklusõnnetusi. See aga on parimal juhul küsimus, mis vajab uurimist siseriiklikus õiguses, näiteks võrdsuse põhimõttest lähtudes.
83.
Lepinguväline vastutus võib tekkida iseäranis laialdastel ja mitmekesistel asjaoludel. Esimeses, teises ega kolmandas direktiivis ei ole ühtegi sätet, mis põhimõtteliselt takistaks siseriiklikku seadusandjat loomast lepinguvälise vastutuse erisüsteeme, mis oleksid kohandatud liiklusõnnetuste erijoontega.
84.
Eelmistes punktides näidatud põhjustel ei näe ma, et erakindlustuse seadustiku artiklis 139 sätestatud parameetrite kohaldamise tagajärjel piiratakse liiklusõnnetustes kannatanutele maksta tulevat hüvitist ebaproportsionaalselt.
85.
Lõpuks, pidades silmas eelotsusetaotluse esitanud kohtu osutatud kolmandat õigusküsimust seoses sellega, et väidetavalt jäeti heastamata „hingeline kahju”, usun, et seegi küsimus ei ole käesoleva analüüsi kontekstis asjakohane.
86.
Saan eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest, mida kinnitasid kohtuistungil Itaalia valitsus ja Unipol, aru nii, et Itaalia kohtute vahel näib olevat lahkarvamusi selles, milline on erakindlustuse seadustiku artikli 139 täpne tähendus. Mõned siseriiklikud kohtud on seisukohal, et erakindlustuse seadustiku artikli 139 kohaselt kindlaks määratav hüvitis ei hõlma „hingelist kahju” (mõiste, mis sarnaneb mõningates õigussüsteemides kasutatava „valu ja kannatuste” mõistega). Selle tagajärjel võidakse välja mõista lisahüvitis, kui kannatanud nõuetekohaselt tõendavad sellise lisakahju olemasolu. Teise autoriteetse suuna kohaselt aga on erakindlustuse seadustiku artiklis 139 ette nähtud hüvitise puhul „hingelise kahju” heastamist juba arvesse võetud, sest nimetatud sätte tekst viitab „füüsilise või vaimse tervise […] kahjustus[ele], […] mis ebasoodsalt mõjutab kannatanu igapäevast tegevust ja ühiskondlikku suhtlemist”.
87.
Selle kohta märgiksin pelgalt, et milline selle siseriikliku sätte õige tõlgendus ka poleks (mis on Itaalia kohtute otsustada), on õnnetustes kannatanutele asjakohaste Itaalia seadustega ette nähtud hüvitis füüsilise või vaimse tervise kahjustuse korral, olenemata sellest, kuidas see isikukahju võib mõjutada vastava isiku suutlikkust teenida sissetulekut.
88.
Seega on ainus tegelik küsimus minu arvates selles, kas seda hüvitist saab pidada „piisavaks”. See, kuidas hüvitamisele kuuluvat kahju siseriiklikus õiguses sildistatakse, ei ole selles suhtes oluline. Nagu eespool märgitud, ei näe ma märkigi sellest, nagu oleks erakindlustuse seadustikus sätestatud parameetrite tagajärjeks mittevaralise kahju ebapiisav hüvitamine.
89.
Sellepärast asun järeldusele, et niisugune säte nagu erakindlustuse seadustiku artikkel 139 ei piira esimese, teise ega kolmanda direktiivi toimet, jättes kannatanud ilma õigusest saada hüvitist või piirates seda õigust ebaproportsionaalselt.
C. Kaalutlused rationae temporis
90.
Lisaksin lõpuks, et minu arvates ei oleks eelotsusetaotluse esitanud kohtule antav vastus teistsugune, kui käsitletavale juhtumile kohaldataks direktiivi 2009/103.
91.
See direktiiv pelgalt kodifitseerib esimese, teise ja kolmanda direktiivi selguse ja otstarbekuse huvides. (
51
) Liiati ei ole käesolevas menetluses asjakohaste esimese, teise ja kolmanda direktiivi sätteid oluliselt muudetud.
92.
Muu hulgas on direktiivi 2009/103 artiklis 1 antud mõiste „kannatanu” määratlus, mis on samasugune nagu esimese direktiivi artiklis 1. Peale selle on direktiivi 2009/103 artiklis 3 ette nähtud, et nii vara‑ kui ka isikukahju peavad olema kaetud kohustusliku kindlustusega. Lõpuks kinnitavad direktiivi 2009/103 põhjendus 3 ja artikkel 3, et „[k]aetud vastutuse ulatus ja kindlustuskaitse tingimused” on ka edaspidi põhimõtteliselt liikmesriikide pädevuses.
IV. Ettepanek
93.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunale di Tivoli (Itaalia) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 3, nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teise direktiivi 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõiget 1 ja nõukogu 14. mai 1990. aasta kolmanda direktiivi 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 1a tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, nagu Itaalia 7. septembri 2005. aasta seadusandliku dekreedi nr 209, millega kehtestatakse erakindlustuse seadustik, artikkel 139, kus on ette nähtud kriteeriumid liiklusõnnetustes kannatanutele mittevaralise kahju korral makstava hüvitise arvuliseks kindlaksmääramiseks.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus‑ ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele – Euroopa kui liiklusohutusala: poliitikasuunised liiklusohutuse valdkonnas aastateks 2011‐2020, COM(2010) 389 (lõplik), lk 2.
(
3
)	ELT eriväljaanne 06/01, lk 10; muudetud redaktsioon.
(
4
)	EÜT 1984, L 8, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3; muudetud redaktsioon.
(
5
)	EÜT 1990, L 129, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 249; muudetud redaktsioon.
(
6
)	ELT 2009, L 263, lk 11.
(
7
)	Gazzetta Ufficiale (edaspidi „GURI”) nr 239, 13.10.2005, regulaarne lisa nr 163.
(
8
)	Vt muu hulgas 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-119/05: Lucchini (EKL 2007, lk I-6199, punktid 43 ja 44 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 25. oktoobri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-509/09 ja C-161/10: eDate Advertising ja Martinez (EKL 2011, lk I-10269, punktid 32 ja 33 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
9
)	Vt nt 10. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-261/95: Palmisani (EKL 1997, lk I-4025, punkt 20) ja 5. oktoobri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-290/05 ja C-333/05: Nádasdi ja Németh (EKL 2006, lk I-10115, punkt 32).
(
10
)	Vt eeskätt Corte Costituzionale otsus kohtuasjas 233/2003 (GURI, 16.7.2003) ja Corte Suprema di Cassazione otsused nr 8827 ja 8828.
(
11
)	Erakindlustuse seadustiku artikli 139 lõige 3.
(
12
)	Vt mitme hulgas 9. juuni 2011. aasta otsus kohtuasjas C-409/09: Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio (EKL 2011, lk I-4955, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 1. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-442/10: Churchill Insurance Company Limited ja Evans (EKL 2011, lk I-12639, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
13
)	Vt teiste hulgas 17. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C-484/09: Carvalho Ferreira Santos (EKL 2011, lk I-1821, punkt 32) ja 23. oktoobri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑300/10: Marques Almeida (punkt 29).
(
14
)	Kohtuotsus Marques Almeida, punkt 28; kohtuotsus Carvalho Ferreira Santos, punkt 31; ja kohtuotsus Ambrósio Lavrador and Olival Ferreira Bonifácio, punkt 25.
(
15
)	14. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-348/98: Mendes Ferreira and Delgado Correia Ferreira (EKL 2000, lk I-6711, punkt 29) ja 19. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-356/05: Farrell (EKL 2007, lk I-3067, punkt 33).
(
16
)	Vt muu hulgas kohtuotsus Churchill Insurance Company Limited ja Evans, punkt 28, ja kohtuotsus Marques Almeida, punkt 27.
(
17
)	Vt muu hulgas kohtuotsus Marques Almeida, punkt 31, ja kohtuotsus Ambrósio Lavrador and Olival Ferreira Bonifácio, punkt 28.
(
18
)	Kohtuotsus Ambrósio Lavrador and Olival Ferreira Bonifácio, punkt 29.
(
19
)	Vt 30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-537/03: Candolin jt (EKL 2005, lk I-5745), punktid 29, 30 ja 35, ja kohtuotsus Farrell, punkt 35.
(
20
)	Vrd Horton Rogers, W. V. (toim.), Damages for Non-Pecuniary Loss in a Comparative Perspective, European Centre of Tort and Insurance Law, Springer Verlag, Wien – New York, 2001, lk 246.
(
21
)	Hea ülevaate saamiseks vt eespool viidatud Horton Rogers, W. V., op. cit., ning Bona, M. ja Mead, P., Personal Injury Compensation in Europe, Kluwer Law, Deventer, 2003.
(
22
)	Vt nt 22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C-198/07 P: Gordon vs. komisjon (EKL 2008, lk I-10701, punktid 19 ja 60;) 16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑481/07 P: SELEX Sistemi Integrati vs. komisjon (punkt 38) ja 28. mai 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑239/12 P: Abdulrahim vs. nõukogu ja komisjon (punktid 72 ja 76).
(
23
)	Põhjapanevas Chorzowi tehase kohtuasjas märkis Alaline Rahvusvaheline Kohus (13. septembri 1928. aasta otsus; A‑seeria, nr 17): „Tegelikus õigusvastase teo mõistes sisalduv olemuslik põhimõte – mida rahvusvaheline praktika näib olevat kinnitanud […] – on see, et heastamisega tuleb nii suures ulatuses kui võimalik kustutada kõik õigusvastase teo tagajärjed ja taastada olukord, mis oleks olnud siis, kui seda tegu ei oleks toime pandud. […] Olukorra taastamine või kui see ei ole võimalik, taastamise väärtusele vastava summa maksmine; kahjuhüvitise määramine kannatatud kahju eest, mis ei ole hõlmatud taastamisega ega seda asendava maksega – sellised peaksid olema põhimõtted, millest lähtudes tuleks määrata kindlaks hüvitis rahvusvahelise õiguse vastase teo eest.” Hiljutisemalt on eelnõu Draft Articles on Responsibility of States for Internationally Wrongful Acts (riikide vastutus rahvusvaheliselt õigusvastastetegude eest) artikli 31 lõikes 2 märgitud, et tekitatud kahju heastamine peab hõlmama igasugust „varalist või mittevaralist kahju, mida riik on rahvusvaheliselt õigusvastase teoga tekitanud”.
(
24
)	On huvitav, et see seaduste kogu sisaldas liiklusõnnetusi käsitlevaid sätteid, nagu artikkel 251, mille kohaselt teel vaba mehe tapnud veiste omanik oli kohustatud maksma pool miini hõbedat juhul, kui ta oli teadlik veiste metsikust loomusest, kuid ei olnud veiseid kinni sidunud ega nende sarvi lühendanud. Vt Magnus, U., „Compensation for Personal Injuries in a Comparative Perspective”, 39, 2000, Washburn Law Journal, lk 347‐362, vt lk 348.
(
25
)	O’Connell, J. ja Carpenter, K, „Payment for pain and suffering through history”, Insurance Counsel Journal, 1983, lk 411‐417, vt lk 411.
(
26
)	Selles artiklis pealkirjaga „Õiglane hüvitus” on sätestatud: „Kui kohus leiab, et konventsiooni või selle juurde kuuluvaid protokolle on rikutud ja Kõrge Lepinguosalise siseriiklik õigus lubab ainult osalist hüvitust, võib kohus vajadusel määrata kahjustatud poolele õiglase hüvituse.”
(
27
)	Vt nt Euroopa Inimõiguste Kohtu 24. veebruari 1995. aasta otsus kohtuasjas McMichael vs. Ühendkuningriik, A‑seeria, nr 307‑B; European Human Rights Reports, 20, 205; ja (suurkoja) 29. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas Riccardi Pizzati vs. Itaalia, nr 62361/00.
(
28
)	Vt samuti „kannatanu” määratlus esimese direktiivi artiklis 1.
(
29
)	Selle kohta vt kohtujurist Tizzano 20. septembri 2001. aasta ettepanek kohtuasjas C-168/00: Leitner, milles otsus tehti 12. märtsil 2002 (EKL 2002, lk I-2631, ettepaneku punkt 30).
(
30
)	Kohtujurist Jääskineni 11. juuli 2013. aasta ettepanekud kohtuasjas C‑22/12: Haasová ja kohtuasjas C‑277/12: Drozdovs, mille menetlus on Euroopa Kohtus pooleli, punktid 73 ja 89‐91.
(
31
)	Tuleb tunnistada, et need kohtuasjad puudutasid õigusakte, mis ei ole täiesti võrreldavad esimese, teise ja kolmanda direktiiviga, kuivõrd nende aktide kohaselt asjasse puutuva võimaliku mittevaralise kahju hüvitise summa on üldiselt väiksem sellest, mida saab nõuda liiklusõnnetuste kontekstis. Kõikides nendes otsustes aga tunnustas Euroopa Kohus põhimõtet, et „kahju” hõlmab mittevaralist kahju. On märgitud, et Euroopa Kohtu põhjenduskäik nendes otsustes võib olla mutatis mutandis asjakohane ka käesoleva menetluse kontekstis.
(
32
)	EÜT 1990, L 158, lk 59; ELT eriväljaanne 13/10, lk 132.
(
33
)	Kohtuotsus Leitner, punktid 19‐24.
(
34
)	6. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas C-63/09: Walz (EKL 2010, lk I-4239).
(
35
)	Tollase Euroopa Ühenduse poolt allkirjastatud 9. detsembril 1999 ja heaks kiidetud nõukogu 5. aprilli 2001. aasta otsusega rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsiooni (Montreali konventsioon) sõlmimise kohta Euroopa Ühenduse poolt (EÜT 2001, L 194, lk 38; ELT eriväljaanne 07/05, lk 491).
(
36
)	Kohtuotsus Walz, punktid 17‐39.
(
37
)	13. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-83/10: Sousa Rodriguez jt (EKL 2011, lk I-9469).
(
38
)	Euroopa Parlamendi ja Euroopa Nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ nr 261/2004), millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (EÜT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10), koos muudatustega.
(
39
)	Kohtuotsus Sousa Rodriguez jt, punktid 36‐46.
(
40
)	10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C-203/99: Veedfald (EKL 2001, lk I-3569).
(
41
)	EÜT 1985, L 210, lk 29; ELT eriväljaanne 15/01, lk 257; muudetud redaktsioon.
(
42
)	Kohtuotsus Veedfald, punkt 27.
(
43
)	Vt samuti eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
(
44
)	Vt selle kohta kolmanda direktiivi põhjendus 5. Vt samuti kohtujurist Trstenjaki 7. detsembri 2010. aasta ettepanek kohtuasjas Carvalho Ferreira Santos, punkt 66, ja kohtujurist Stix-Hackli 5. oktoobri 2006. aasta ettepanek kohtuasjas Farrell, punktid 52 ja 53.
(
45
)	Selles suhtes tuleks meenutada, et esimene, teine ja kolmas direktiiv võeti vastu kas praeguse ELTL artikli 114 või artikli 115 tollaste versioonide alusel, mis võimaldavad siseturu loomist või toimimist mõjutavate siseriiklike õigusnormide lähendamist.
(
46
)	Vt selle kohta 28. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas C-129/94: Ruiz Bernáldez (EKL 1996, lk I-1829, punkt 18).
(
47
)	Kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Churchill Insurance Company Limited ja Evans, ettepaneku punkt 50.
(
48
)	20. juuni 2008. aasta otsus kohtuajas E‑8/07: Celina Nguyen vs. Norra riik, keda esindab Justis‑ og politidepartementet, eriti punktid 3, 4 ja 19‐29. Nimetatud kohtuotsus on saadaval veebis aadressil http://www.eftacourt.int. Kohtuotsuse kokkuvõte on avaldatud Euroopa Liidu Teatajas (ELT 2008, C 263, lk 4).
(
49
)	Täielikkuse huvides tuleb märkida, et Unipol ja komisjon pakkusid välja teistsuguse Itaalia õigusnormide tõlgenduse, mille kohaselt ei ole välistatud, et autoõnnetustes kannatanud saavad Itaalia tsiviilseadustiku artiklite 2043 ja 2059 alusel pöörduda kohtusse seoses ainult autojuhi lepinguvälise vastutusega võimaliku kahju eest, mis ulatub kaugemale erakindlustuse seadustiku artiklis 139 tunnustatust. Kuna aga selle kohta ei ole rohkem üksikasjalikku faktilist teavet, ei näe ma põhjust, miks Euroopa Kohus peaks käesolevas menetluses kõrvale kalduma enda väljakujunenud praktikast, mille kohaselt „Euroopa Kohtu ülesanne ei ole eelotsusemenetluse kontekstis otsustada siseriiklike õigusnormide tõlgendamise üle ega otsustada, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendab neid õigesti. Vastavalt [liidu] kohtute ja siseriiklike kohtute vahelisele pädevuse jaotusele peab Euroopa Kohus arvesse võtma eelotsusetaotluses kirjeldatud faktilist ja õiguslikku konteksti, millesse talle esitatud küsimused on asetatud”. Vt paljude hulgast 13. novembri 2003. aasta otsus kohtuajas C-153/02: Neri (EKL 2003, lk I-13555, punktid 34 ja 35) ja 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-482/01 ja C-493/01: Orfanopoulos ja Oliveri (EKL 2004, lk I-5257, punkt 42).
(
50
)	Vt eriti esimese direktiivi artikli 3 lõige 1, teise direktiivi põhjendus 2, aga ka kolmanda direktiivi artikkel 1a ja põhjendus 2. Vt samuti eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
(
51
)	Vt direktiivi 2009/103 põhjendus 1.