62022CJ0209
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
7. september 2023 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Õigus saada kriminaalmenetluses teavet – Direktiiv 2012/13/EL – Õigus kaitsjale kriminaalmenetluses – Direktiiv 2013/48/EL – Kohaldamisala – Riigisisesed õigusnormid, mis ei reguleeri kahtlustatava staatust – Kriminaalasja kohtueelne menetlus – Sunnimeede, milleks on kehaline läbivaatus ja asitõendite konfiskeerimine – Pädeva kohtu poolt tagantjärele antud luba – Tõendite kogumise toimingu üle kohtuliku kontrolli puudumine – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 47 ja 48 – Kahtlustatavate ja süüdistatavate isikute kaitseõiguste tõhus kasutamine tõendite kogumise toimingu kohtuliku kontrolli ajal
Kohtuasjas C‑209/22,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Rayonen sad Lukoviti (Lukoviti rajoonikohus, Bulgaaria) 18. märtsi 2022. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 18. märtsil 2022, kriminaalasjas järgmise isiku suhtes:
AB,
menetluses osales:
Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja president C. Lycourgos (ettekandja), kohtunikud L. S. Rossi, J.‑C. Bonichot, S. Rodin ja O. Spineanu-Matei,
kohtujurist: P. Pikamäe,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Ungari valitsus, esindajad: M. Z. Fehér ja R. Kissné Berta,
–
Madalmaade valitsus, esindajad: M. K. Bulterman ja J. Hoogveld,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: M. Wasmeier ja I. Zaloguin,
olles 23. märtsi 2023. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (ELT 2012, L 142, lk 1), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta direktiivi 2013/48/EL, mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses ning õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega (ELT 2013, L 294, lk 1), Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 47 ja 48 ning seaduslikkuse ja tõhususe põhimõtteid.
2
Taotlus on esitatud kriminaalmenetluse raames, mida on alustatud AB suhtes seoses selliste ebaseaduslike ainete valdamisega, mis avastati isiku kehalisel läbivaatusel, mille tulemusel need ained konfiskeeriti.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2012/13
3
Direktiivi 2012/13 põhjendustes 14 ja 36 on märgitud:
„(14)
[…] Selleks et suurendada liikmesriikide vastastikust usaldust, kehtestatakse [käesoleva] direktiiviga ühised miinimumnõuded teabe kohta, mida antakse kuriteo toimepanemises kahtlustatavale või süüdistatavale nende õiguste ja süüdistuse kohta. Käesoleva direktiivi aluseks on hartas ja eelkõige selle artiklites 6, 47 ja 48 sätestatud õigused [Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“)] artiklite 5 ja 6 alusel, nagu neid tõlgendab Euroopa Inimõiguste Kohus. Käesoleva direktiivi eestikeelses versioonis kasutatud termin „süüdistus“ ja [EIÕK] artikli 6 lõikes 1 kasutatud termin „kriminaalsüüdistus“ tähistavad sama mõistet.
[…]
(36)
Kahtlustataval või süüdistataval isikul või tema kaitsjal peaks vastavalt siseriiklikele õigusaktidele olema vaidlustamisõigus, kui pädevad asutused ei anna või keelduvad andmast asjakohast teavet või avalikustamast teatavaid kohtuasja materjale käesoleva direktiivi alusel. Selle õigusega ei kaasne liikmesriikidele kohustust näha ette konkreetne apellatsioonimenetlus, eraldi mehhanism või kaebuste menetlemise kord, mille kohaselt sellist teabe mitteandmist või selle andmisest keeldumist saaks vaidlustada.“
4
Direktiivi artikkel 1 „Reguleerimisese“ on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis sätestatakse eeskirjad, mis käsitlevad kahtlustatavate või süüdistatavate isikute õigust saada teavet nende õiguste ja nende vastu esitatud süüdistuse kohta kriminaalmenetluses. Selles sätestatakse ka eeskirjad, mis käsitlevad nende isikute, kelle suhtes kohaldatakse Euroopa vahistamismäärust, õigust saada teavet oma õiguste kohta.“
5
Direktiivi artikli 2 „Reguleerimisala“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse hetkest, mil liikmesriigi pädevad asutused on isikule teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanekus, kuni menetluse lõpetamiseni, mille all mõistetakse lõpliku otsuse tegemist küsimuses, kas kahtlustatav või süüdistatav isik on kuriteo toime pannud, sealhulgas kohtuotsuse tegemine ja edasikaebamisotsus, kui see on asjakohane.“
6
Direktiivi artiklis 3 „Õigus saada teavet õiguste kohta“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriik tagab, et kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse viivitamata vähemalt järgmistest siseriikliku õiguse alusel kohaldatavatest menetlusõigustest, et neid õigusi oleks võimalik tõhusalt kasutada:
a)
õigus kasutada kaitsjat;
b)
õigus saada tasuta õigusnõustamist ja selle saamise tingimused;
c)
õigus saada artikli 6 kohaselt teavet süüdistuse kohta;
d)
õigus suulisele ja kirjalikule tõlkele;
e)
õigus vaikida.
2.   Liikmesriik tagab, et lõike 1 alusel esitatav teave antakse suuliselt või kirjalikult lihtsas ja arusaadavas keeles, võttes arvesse haavatavate isikute hulka kuuluvate kahtlustatavate või süüdistatavate isikute mis tahes erivajadusi.“
7
Direktiivi 2012/13 artiklis 8 „Kontrollimine ja õiguskaitsevahendid“ on ette nähtud:
„1.   „Liikmesriik tagab, et kui kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse artiklite 3–6 kohaselt, dokumenteeritakse see vastavalt asjaomase liikmesriigi õiguses sätestatud dokumenteerimiskorrale.
2.   Liikmesriik tagab, et kahtlustataval või süüdistataval isikul või tema kaitsjal on kooskõlas siseriiklikes õigusaktides sätestatud menetlusega vaidlustamisõigus, kui pädevad asutused ei anna või keelduvad andmast käesoleva direktiivi alusel teavet.“
Direktiiv 2013/48
8
Direktiivi 2013/48 põhjendustes 12, 20 ja 50 on märgitud:
„(12)
Käesolevas direktiivis sätestatakse miinimumeeskirjad, mis käsitlevad õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismääruse täitmisega seotud menetlustes vastavalt nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsusele 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta [(EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34)] […] ja õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja õigust suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega. Sel viisil edendatakse direktiiviga harta, eriti selle artiklite 4, 6, 7, 47 ja 48 kohaldamist, tuginedes [EIÕK] artiklitele 3, 5, 6 ja 8, nagu neid tõlgendab Euroopa Inimõiguste Kohus, mis oma kohtupraktikas seab pidevalt norme kaitsja kasutamise õiguse suhtes. Kohtupraktikas on muu hulgas sedastatud, et õiglane menetlus eeldab seda, et kahtlustataval või süüdistataval isikul peab olema võimalik saada mitmesuguseid konkreetselt õigusabiga seonduvaid teenuseid. Selles osas peaks kahtlustatava või süüdistatava isiku kaitsjal olema võimalik piiranguteta tagada kaitse aluspõhimõtete järgimine.
[…]
(20)
Käesoleva direktiivi kohaldamisel ei hõlma küsitlemine eelküsitlemist politseis või muus õiguskaitseasutuses, mille eesmärk on tuvastada asjaomast isikut, kontrollida relvade omamist või muid selliseid turvalisuse aspekte või teha kindlaks, kas tuleks alustada uurimist, näiteks liikluskontrolli käigus või regulaarsete juhuslike kontrollimiste käigus, kui kahtlustatav või süüdistatav isik on veel tuvastamata.
[…]
(50)
Liikmesriigid peaksid tagama, et kahtlustatava või süüdistatava isiku antud ütluste või selliste tõendite hindamisel, mille saamisel rikuti tema õigust kaitsjale, või juhtudel, kui sellest õigusest erandi tegemine oli käesoleva direktiivi kohaselt lubatud, austatakse kaitseõigusi ja menetluse õiglust; sellega seoses tuleks arvesse võtta Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktikat, mille kohaselt on kaitse õigusi põhimõtteliselt pöördumatult rikutud, kui ilma kaitsja kasutamiseta politseiülekuulamise ajal antud inkrimineerivaid ütlusi kasutatakse süüdimõistmiseks. See ei tohiks piirata ütluste kasutamist muul siseriikliku õigusega lubatud eesmärgil, näiteks selleks, et teha kiireloomulisi uurimistoiminguid, et hoida ära muude kuritegude toimepanemist või tõsiseid negatiivseid tagajärgi teistele isikutele, või seoses kiireloomulise vajadusega vältida märkimisväärse kahju tekitamist kriminaalmenetlusele, kui kaitsja kasutamine või uurimisega viivitamine kahjustaks pöördumatult raske kuriteo käimasolevat uurimist. Samuti ei tohiks see piirata tõendite lubatavust puudutavate siseriiklike eeskirjade või süsteemide kohaldamist ega takistada liikmesriikidel kasutamast süsteemi, kus kõik olemasolevad tõendid võidakse saada kohtus või kohtuniku ees enne selliste tõendite lubatavuse eraldi või eelnevat hindamist.“
9
Direktiivi artiklis 1 „Reguleerimisese“ on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis sätestatakse miinimumeeskirjad, mis käsitlevad kriminaalmenetluse raames kahtlustatava või süüdistatava isiku ning nõukogu raamotsuse [2002/584] kohaste menetlustega […] hõlmatud isikute õigust kaitsjale, õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega.“
10
Direktiivi artikli 2 „Reguleerimisala“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse kriminaalmenetluses kahtlustatava või süüdistatava isiku suhtes alates sellest ajast, kui liikmesriigi pädevad asutused on sellele isikule ametliku teate saatmisega või muul moel teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanemises, olenemata sellest, kas talt on võetud vabadus. Direktiivi kohaldatakse kuni menetluse lõpetamiseni, mille all mõistetakse selle küsimuse lõplikku otsustamist, kas kahtlustatav või süüdistatav isik on süüteo toime pannud, sealhulgas asjakohasel juhul süüdimõistmist ja edasikaebuse lahendamist.“
11
Direktiivi artikkel 3 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval ja süüdistataval isikul on õigus kasutada kaitsjat nii pika aja jooksul ja sellisel viisil, mis annab asjaomasele isikule võimaluse kasutada oma kaitseõigust otstarbekalt ja tõhusalt.
2.   Kahtlustatavale või süüdistatavale isikule antakse põhjendamatu viivituseta võimalus kasutada kaitsjat. Igal juhul saab kahtlustatav või süüdistatav isik võimaluse kasutada kaitsjat alates järgmisest hetkest, olenevalt sellest, milline neist on varaseim:
a)
enne nende küsitlemist politseis või muus õiguskaitse- või õigusasutuses;
b)
siis, kui uurimis- või muud pädevad asutused teostavad uurimis- või muid tõendite kogumise toiminguid kooskõlas lõike 3 punktiga c;
c)
põhjendamatu viivituseta pärast vabaduse võtmise hetke;
d)
aegsasti enne seda, kui kahtlustatav või süüdistatav isik, kes on saanud kutse ilmuda kriminaalasjades pädeva kohtu ette, ilmub selle kohtu ette.
3.   Õigus kaitsjale hõlmab järgmist:
a)
liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus suhelda ja kohtuda privaatselt teda esindava kaitsjaga, sealhulgas enne küsitlemist politseis või muus õiguskaitse- või õigusasutuses;
b)
liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus sellele, et tema kaitsja viibib küsitlemise juures ja osaleb selles tõhusalt. Selline osalemine toimub kooskõlas siseriiklikus õiguses sätestatud menetlustega, tingimusel et need menetlused ei piira võimalust kasutada tõhusalt ja sisuliselt asjaomast õigust. […]
c)
liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus vähemalt sellele, et tema kaitsja viibiks järgmiste uurimis- või tõendite kogumise toimingute juures, kui need toimingud on sätestatud siseriiklikes õigusaktides ja kui kahtlustatav või süüdistatav isik peab asjaomase toimingu juures olema või tal on lubatud seal olla:
i)
äratundmiseks esitamised;
ii)
vastastamised;
iii)
uurimiseksperimendid.
[…]
6.   Liikmesriigid võivad erandjuhtudel ja üksnes kohtueelses etapis teha lõikes 3 sätestatud õiguste kohaldamisest ajutise erandi sellises ulatuses, mis on juhtumi konkreetsetest asjaoludest tulenevalt põhjendatud ühe või enama järgmise mõjuva põhjusega:
[…]
b)
uurimisasutuste viivitamatu tegutsemine on hädavajalik selleks, et vältida märkimisväärse kahju tekitamist kriminaalmenetlusele.“
12
Direktiivi 2013/48 artiklis 12 „Õiguskaitsevahendid“ on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul oleks kriminaalmenetluses ja isikul, kelle üleandmist taotletakse, oleks Euroopa vahistamismäärusega seotud menetlustes tõhus siseriiklikus õiguses sätestatud õiguskaitsevahend, kui rikutakse nende käesolevast direktiivist tulenevaid õigusi.
2.   Ilma et see piiraks tõendite lubatavust käsitlevate siseriiklike eeskirjade ja süsteemide kohaldamist, tagavad liikmesriigid, et kriminaalmenetluse raames kahtlustatava või süüdistatava isiku antud selliste ütluste või tõendite hindamisel, mille saamisel rikuti tema õigust kaitsjale, või juhtudel, kui sellest õigusest erandi tegemine oli lubatud vastavalt artikli 3 lõikele 6, austatakse kaitseõigust ja menetluse õiglust.“
Bulgaaria õigus
13
Kriminaalmenetluse seadustiku (Nakazatelno protsesualen kodeks, DV nr 86, 28.10.2005) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „kriminaalmenetluse seadustik“) on artikli 54 järgi süüdistatav isik, kelle suhtes viiakse selles seadustikus ette nähtud tingimustel ja sätete kohaselt läbi kriminaalmenetlust.
14
Kriminaalmenetluse seadustiku artiklis 55 „Süüdistatava õigused“ on ette nähtud:
„(1)   Süüdistataval on järgmised õigused: teada, millise süüteo toimepanemises teda süüdistatakse ja milliste tõendite alusel; anda süüdistuse kohta ütlusi või ütluste andmisest keelduda; tutvuda toimiku materjalidega, sh eriuurimisvahendite abil saadud teabega, ja saada vajalikud väljavõtted; esitada tõendeid; osaleda kriminaalmenetluses; esitada taotlusi, seisukohti ja vastuväiteid; esitada oma seisukoht viimasena; esitada kaebus toimingute peale, millega on rikutud tema õigusi ja õiguspäraseid huve, ning omada kaitsjat. Süüdistataval on õigus sellele, et tema kaitsja osaleb tema osavõttu nõudvates uurimistoimingutes ja muudes menetlustoimingutes, välja arvatud juhul, kui ta sellest sõnaselgelt loobub. […]
(2)   Süüdistataval on õigus saada üldist teavet, mis hõlbustab tal valida kaitsjat. Tal on õigus oma kaitsjaga vabalt suhelda ja temaga nelja silma all kohtuda, saada õigusnõustamist ja muud õigusabi, seda ka süüdistatava osavõtul toimuva ülekuulamise ja mis tahes muu menetlustoimingu eel ja ajal.
[…]“.
15
Selle seadustiku artiklis 164 „Isiku läbivaatus“ on sätestatud:
„(1)   Isiku läbivaatust võib kohtueelses menetluses ilma pädeva esimese astme kohtu korralduseta või selle esimese astme kohtu korralduseta, kelle tööpiirkonnas menetlustoiming läbi viiakse, teha järgmistel juhtudel:
1)
kinnipidamisel;
2)
kui on piisavalt alust arvata, et läbiotsimisel kohal viibivad isikud varjavad menetluses asjasse puutuvaid esemeid või dokumente.
(2)   Isiku läbivaatust teeb samasooline isik samast soost tunnistajate juuresolekul.
(3)   Protokoll tehtud menetlustoimingu kohta esitatakse kohtunikule kinnitamiseks viivitamatult, kuid mitte hiljem kui 24 tunni jooksul.“
16
Seadustiku artiklis 212 „Kohtueelne menetlus“ on ette nähtud:
„(1)   Kohtueelset menetlust alustatakse prokuratuuri korraldusega.
(2)   Vaatluse läbiviimisel, sealhulgas kehalisel läbivaatusel, läbiotsimisel, konfiskeerimisel ja tunnistajatelt ütluste võtmisel, loetakse kohtueelne menetlus alustatuks protokolli koostamisega esimese menetlustoimingu kohta, kui selle viivitamatu läbiviimine on ainus võimalus tõendite kogumiseks ja hoidmiseks, samuti juhul, kui tehakse isiku läbivaatus vastavalt artiklile 164.
(3)   Lõikes 2 nimetatud toimingu läbi viinud uurimisasutus teavitab prokuratuuri viivimatult, kuid mitte hiljem kui 24 tunni jooksul.“
17
Sama seadustiku artiklis 219 „Menetlusele allutamine süüdistatavana – korralduse esitamine“ on sätestatud:
„(1)   Kui on kogutud piisavalt tõendeid konkreetse isiku süü kohta süüteo toimepanemises ja ühtegi alust kriminaalmenetlust lõpetada ei esine, teavitab uurimisasutus prokuratuuri ja allutab isiku asjaomase korralduse tegemisega süüdistatavana menetlusele.
(2)   Uurimisasutus võib isiku süüdistatavana menetlusele allutada ka protokolli koostamisega esimese menetlustoimingu kohta, millest ta teavitab prokuratuuri.
(3)   Süüdistatavana menetlusele allutamise korralduses ja lõike 2 kohaselt menetlustoimingu kohta koostatud protokollis esitatakse järgmised andmed:
1)
väljaandmise kuupäev ja koht;
2)
väljaandev asutus;
3)
süüdistatavana menetlusele allutatava isiku täielik nimi, süütegu, mille toimepanemises teda süüdistatakse, ja selle õiguslik kvalifikatsioon;
4)
tõendid, millel menetlusele allutamine põhineb, kui see ei takista kohtueelset uurimist;
5)
vabadust võttev meede, kui selle võtmiseks on antud korraldus;
6)
isiku õigused vastavalt artiklile 55, mille hulka kuulub õigus keelduda ütluste andmisest ja õigus valitud kaitsjale või määratud kaitsjale.
[…]
(8)   Menetlustoiminguid, milles osaleb süüdistatav, ei või uurimisasutus läbi viia enne lõikes 1–7 sätestatud kohustuste täitmist.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
18
Rayonno upravlenye Lukoviti (Lukoviti rajooni politseiamet, Bulgaaria) kolm politseiinspektorit peatasid 8. veebruaril 2022 kontrollimiseks mootorsõiduki, mida juhtis IJ ning milles viibisid ka AB ja KL.
19
Enne kui sõiduki juhile tehti narkootilisi aineid tuvastav test, teatasid AB ja KL politseiinspektoritele, et nende valduses on narkootiline aine. Sellest teatati suuliselt Lukoviti rajooni politseiametis valves olnud uurimisametnikule, kes koostas suulise kuriteoteate kohta protokolli.
20
Et juhi narkootiliste ainete tarbimist tuvastav test andis positiivse tulemuse, kontrollis üks politseiinspektor sõidukit.
21
Lisaks tegi uurimisametnik AB‑le kehalise läbivaatuse ning selle kohta koostati protokoll „isiku läbivaatuse ja [asitõendite] konfiskeerimise kohta kiireloomulistel juhtudel, mil kohus annab loa toimingute tegemiseks tagantjärele“. Isiku läbivaatust kohtu eelneva loata põhjendati protokollis sellega, et „suulise kuriteoteate kohta koostatud protokolli põhjal oli piisavalt alust eeldada seadusega keelatud esemete valdamist“.
22
Läbivaatuse käigus leiti AB juurest narkootilist ainet. Uurimisametnik teavitas seepeale samal päeval Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukoviti (Lovechi rajooni prokuratuur, Lukoviti piirkond, Bulgaaria) prokuröri läbivaatuse tulemustest ja sellest, et see viidi läbi sellise „kohtueelse menetluse“ raames kriminaalmenetluse seadustiku artikli 212 tähenduses, mida oli alustanud Lukoviti rajooni politseiamet.
23
Juba kohtueelses menetluses, kuid alles pärast kehalise läbivaatuse tegemist võeti AB-lt politseiametis ülekuulamise käigus kirjalikud ütlused. Viimane kinnitas, et tema juurest leitud ained on isiklikuks tarbimiseks mõeldud narkootilised ained.
24
Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukoviti (Lovechi rajooni prokuratuur, Lukoviti piirkond) prokurör esitas 9. veebruaril 2022 kriminaalmenetluse seadustiku artikli 164 lõike 3 alusel eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Rayonen sad Lukovitile (Lukoviti rajoonikohus, Bulgaaria), taotluse AB kehalise läbivaatuse protokolli ja sellele järgnenud konfiskeerimise kinnitamiseks. Põhikohtuasi puudutab nimetatud läbivaatuse ja konfiskeerimise tagantjärele kinnitamise taotlust.
25
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas riigisiseses õiguses ette nähtud kohtulik kontroll kriminaalasja kohtueelses menetluses tõendite kogumiseks kohaldatud sunnimeetmete üle kujutab endast direktiivides 2012/13 ja 2013/48 kahtlustatavatele ja süüdistatavatele ette nähtud õiguste järgimise piisavat tagatist.
26
Kõigepealt toob see kohus esile, et riigisiseses õiguses ei ole selget sätet, mis määraks kindlaks kohtueelses menetluses tõendite kogumiseks rakendatavate sunnimeetmete kohtuliku kontrolli ulatuse, ning et riigisisese kohtupraktika kohaselt piirdub läbiotsimise, isiku kehalise läbivaatuse ja asitõendite konfiskeerimise kontroll nimetatud toimingute vormilise õiguspärasusega. Ta tuletab sellega seoses meelde, et Euroopa Inimõiguste Kohus on mitmes kohtuotsuses asunud seisukohale, et Bulgaaria Vabariik on rikkunud EIÕK artikleid 3 ja 8.
27
Seejärel täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Bulgaaria õiguses ei tunta nendes direktiivides kasutatud mõistet „kahtlustatav“, vaid kasutatakse üksnes mõistet „süüdistatav“. Selliseks kvalifitseerimiseks peab otsuse tegema prokurör või uurimisasutus. Praktikas on välja kujunenud, et politsei ja prokuratuur viivitavad isiku „süüdistatavaks“ nimetamisega, mille tagajärjel võib olenevalt asjaoludest aset leida selle isiku kaitseõiguste tagamiseks ette nähtud kohustuste täitmisest kõrvalehoidmine.
28
Lõpuks ilmneb nii õigusteooriast kui ka riigisisesest kohtupraktikast, et pädev kohus ei või isegi juhul, kui ta on veendunud, et asjaomase isiku kaitseõigusi on rikutud, isiku süüdistatavana menetlusele allutamist kontrollida, kuna sellega rikutaks prokuratuurile põhiseadusega antud süüdistuse esitamise pädevust. Niisugusel juhul saab kohus, kes kohtueelses menetluses võetud sunnimeetmeid kontrollib, ainult menetlustoiminguga nõustuda, kui see on tehtud kiireloomulises olukorras, isegi kui see tähendab kaitseõiguste rikkumist.
29
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ehkki riigisiseses õiguses ei tunta mõistet „kahtlustatav“, võiks kriminaalmenetluse seadustiku artikli 219 lõige 2 põhimõtteliselt tagada kaitseõigused isikutele, kelle süü kindlakstegemiseks puuduvad küll piisavad tõendid, kuid kes tulenevalt menetlustoimingute tegemise vajadusest nende osavõtul saaksid „süüdistatava“ staatuse ja seega õiguse kasutada direktiivide 2012/13 ja 2013/48 nõuetele vastavaid kriminaalmenetluse seadustiku artiklis 55 sätestatud õigusi.
30
See menetlusnorm ei ole siiski selge. Lisaks kohaldatakse seda mitmeti mõistetavalt ja vastuoluliselt või üldse mitte. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole aga mingit kahtlust, et käesoleval juhul AB-d „süüdistatakse kuriteos“ EIÕK tähenduses, nagu seda on tõlgendatud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas, sõltumata tema olukorra õiguslikust kvalifikatsioonist vastavalt riigisisesele õigusele. Samas saab isik riigisisese õiguse kohaselt kasutada oma kaitseõigusi üksnes siis, kui ta on saanud „süüdistatava“ staatuse, mis sõltub selle asutuse tahtest, kes viib prokuröri järelevalve all läbi uurimist.
31
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab eeltoodu kohta, et õigustest teavitamata jätmine ja kaitsjast ilmajätmine kriminaalmenetluse selles kõige varasemas staadiumis kujutab endast menetlusnormide rikkumist, mis võib mõjutada kogu edasise kriminaalmenetluse õiglust ja nõuetekohasust.
32
Selles olukorras otsustas Rayonen sad Lukovit (Lukoviti rajoonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas olukord, kus narkootiliste ainete valdamise ajendil alustatud kriminaalmenetluses füüsilise isiku suhtes, kellega seoses on politseil narkootiliste ainete valdamise kahtlus, on rakendatud isiku läbivaatuses ja [asitõendite] konfiskeerimises seisnevad sunnimeetmed, kuulub [direktiivide 2013/48 ja 2012/13] kohaldamisalasse?
2.
Juhul kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis milline staatus on sellisel isikul [nende] direktiivide tähenduses, kui riigisisene õigus ei näe ette „kahtlustatava“ staatust ja isikut ei ole ametliku teadaandega „süüdistatavana“ menetlusele allutatud? Ja kas sellisele isikule tuleb anda õigus saada teavet ja õigus kaitsjale?
3.
Kas seaduslikkuse põhimõttega ja meelevaldsuse keeluga on kooskõlas selline riigisisene õigusnorm nagu kriminaalmenetluse seadustiku artikli 219 lõige 2, mis näeb ette, et uurimisasutus võib süüdistatavana menetlusele allutada ka protokolli koostamisega esimese isiku suhtes tehtud menetlustoimingu kohta, kui riigisisene õigus ei näe ette „kahtlustatava“ staatust ja riigisisese õiguse kohaselt tekivad kaitseõigused alles alates ajast, mil isik ametlikult „süüdistatavana“ menetlusele allutatakse, kusjuures menetlusele allutamine on uurimisasutuse kaalutlusotsus? Ja kas selline riigisisene menetlus mõjutab direktiivi [2013/48] artikli 3 lõike 3 punktis b sätestatud õiguse kaitsjale tõhusat kasutamist ja olemust?
4.
Kas liidu õiguse soovitava toime põhimõttega on kooskõlas riigisisene tava, mille kohaselt ei saa kohtueelses menetluses tõendite kogumiseks rakendatud sunnimeetmete, sealhulgas isiku läbivaatuse ja [asitõendite] konfiskeerimise kohtulikul kontrollimisel kontrollida, kas tegemist on kahtlustatavatele ja süüdistatavatele [harta] artiklitega 47 ja 48 [ning direktiividega 2013/48 ja 2012/13] tagatud põhiõiguste piisavalt selge rikkumisega?
5.
Kas õigusriigi põhimõttega on kooskõlas riigisisesed õigusnormid ja riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt ei ole kohtul õigust kontrollida isiku allutamist menetlusele süüdistatavana, kuigi sellest vormilisest aktist sõltub, kas füüsilisele isikule tuleb tagada kaitseõigused, kui tema suhtes on kohtueelse uurimise eesmärgil rakendatud sunnimeetmeid?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja teine küsimus
33
Esimese ja teise küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2012/13 artikli 2 lõiget 1 ja direktiivi 2013/48 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et need direktiivid on kohaldatavad olukorras, kus isiku suhtes, kelle osas teatakse, et ta valdab ebaseaduslikke aineid, viiakse läbi kehaline läbivaatus ja konfiskeeritakse need ained, samas kui riigisiseses õiguses ei tunta nendes direktiivides kasutatud mõistet „kahtlustatav“, ja sellele isikule ei ole ametlikult teatatud, et ta on „süüdistatav“.
34
Direktiivide 2012/13 ja 2013/48 ühine eesmärk on kindlaks määrata miinimumnormid kahtlustatavate ja süüdistatavate teatavate õiguste kohta kriminaalmenetluses. Direktiiv 2012/13 puudutab täpsemalt õigust saada teavet oma õiguste kohta ja direktiiv 2013/48 käsitleb õigust kasutada kaitsjat, õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega. Nende direktiivide põhjendustest nähtub lisaks, et need tuginevad seejuures eelkõige harta artiklites 47 ja 48 toodud õigustele ja nendega soovitakse edendada nimetatud õiguste tagamist kriminaalmenetluses kahtlustatavale või süüdistatavale (vt selle kohta 19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, punktid 36 ja 37).
35
Mis puudutab direktiivi 2012/13 kohaldamisala, siis on Euroopa Kohus juba otsustanud, et direktiivi artiklist 1 ja artikli 2 lõikest 1 tuleneb, et see direktiiv piirdub sellega, et kehtestab eeskirjad, mis käsitlevad kahtlustatavate või süüdistatavate õigust saada teavet nende õiguste ja nende vastu esitatud süüdistuse kohta kriminaalmenetluses alates hetkest, mil pädevad asutused on isikule teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanekus (6. septembri 2022. aasta kohtumäärus Delgaz Grid, C‑95/22, EU:C:2022:697, punkt 25).
36
Mis puudutab direktiivi 2013/48 kohaldamisala, siis direktiivi artikli 2 lõikes 1 on ette nähtud, et nimetatud direktiivi kohaldatakse kriminaalmenetluses kahtlustatava või süüdistatava isiku suhtes alates sellest ajast, kui liikmesriigi pädevad asutused on sellele isikule ametliku teate saatmisega või muul moel teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanemises, olenemata sellest, kas talt on võetud vabadus.
37
Selle kohta on Euroopa Kohus juba otsustanud, et direktiivi 2013/48 artikli 2 lõike 1 sõnastus, eelkõige väljend „liikmesriigi pädevad asutused on sellele isikule ametliku teate saatmisega või muul moel teatavaks teinud“, näitab, et selle direktiivi kohaldatavuseks on piisav, et liikmesriigi pädevad asutused isikut teavitavad, olenemata teavitamise viisist, mille abil see teave isikuni jõuab (vt selle kohta 12. märtsi 2020. aasta kohtuotsus VW (õigus kaitsjale kohtusse mitteilmumise korral), C‑659/18, EU:C:2020:201, punktid 25 ja 26).
38
Kuna direktiivide 2012/13 ja 2013/48 vastavad kohaldamisalad on mõlema direktiivi artiklis 2 määratletud peaaegu identselt, tuleb asuda seisukohale, et põhimõtteliselt on need omavahel kattuvad. See järeldus on kooskõlas mõlema direktiivi ühise eesmärgiga tagada kriminaalmenetluses kahtlustatavate või süüdistatavate isikute õiguste kaitse. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 38 märkis, järeldub sellest, et direktiivi 2012/13 suhtes tuleb kohaldada neist kahest direktiivist viimase, st direktiivi 2013/48 artiklis 2 sisalduvat täiendavat täpsustust, mille kohaselt võib teavet edastada „ametliku teate saatmisega või muul moel“.
39
Nendest kaalutlustest tuleneb esiteks, et selleks, et olukord kuuluks nende direktiivide kohaldamisalasse, peab esinema kaks asjaolu. Ühelt poolt peab liikmesriigi pädevatel asutustel olema kahtlus, et asjaomane isik on toime pannud kuriteo, või olema talle esitatud süüdistus teo toimepanemises ning teiselt poolt peavad need asutused teavitama teda sellest ametliku teate saatmisega või muul moel.
40
Direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldamiseks on seega oluline, et need asutused tagaksid, et asjaomane isik on saanud teada, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanemises.
41
Teiseks tuleb märkida, et kriminaaluurimise nõuetekohase kulgemise tagamiseks peab liikmesriigi pädevatel asutustel olema teatav kaalutlusruum, et valida hetk, mil nad teavitavad asjaomast isikut sellest, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanemises, kuid seda siiski tingimusel, et selle teabe edastamisega ei viivitata ülemäära, mis takistaks asjaomasel isikul tõhusalt teostada oma kaitseõigusi, mille tagamine on direktiivide 2012/13 ja 2013/48 eesmärk.
42
Käesoleval juhul märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasja ese on Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukoviti (Lovechi rajooni prokuratuur, Lukoviti piirkond) prokuröri taotlus, et tagantjärele kinnitatakse AB kehaline läbivaatus ja seejuures avastatud ebaseaduslike ainete konfiskeerimine. Viimane otsustati ja viidi läbi pärast seda, kui isik oli politseiametnike ees omaks võtnud, et tema valduses on sellised ained.
43
Kui selline isik nagu AB võtab politseiametnike ees midagi sellist omaks, võidakse teda kahtlustada kuriteo toimepanemises. Kui ametnikud viivad selle ülestunnistuse põhjal läbi asjaomase isiku kehalise läbivaatuse ja konfiskeerivad selle, mida ta väidab end valdavat, näitavad need toimingud ühelt poolt, et pädev ametnik kahtlustab isikut, ja teiselt poolt teavitavad isikut kaudselt, kuid kindlasti nimetatud kahtlusest. Neil asjaoludel näivad direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldamise kaks tingimust olevat täidetud.
44
Sellega seoses ei oma nende direktiivide kohaldamisel tähtsust esiteks asjaolu, et asjaomase liikmesriigi õiguses ei ole ette nähtud, et isik võib olla „kahtlustatav“, ja teiseks see, et AB-le ei ole ametlikult teatatud, et ta on „süüdistatav“. Direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldamisala tuleb nimelt tõlgendada ühetaoliselt kõigis liikmesriikides ning see ei saa seega sõltuda nende riikide õiguses mõistetele „kahtlustatav“ ja „süüdistatav“ antud erinevatest tähendustest ega tingimustest, mille täidetuse korral need õigused omandatakse.
45
Järelikult tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2012/13 artikli 2 lõiget 1 ja direktiivi 2013/48 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et need direktiivid on kohaldatavad olukorras, kus isiku suhtes, kelle osas teatakse, et ta valdab ebaseaduslikke aineid, viiakse läbi kehaline läbivaatus ja konfiskeeritakse need ained. Asjaolu, et riigisiseses õiguses ei tunta mõistet „kahtlustatav“ ja et sellele isikule ei ole ametlikult teatatud, et ta on „süüdistatav“, ei oma seejuures tähtsust.
Neljas küsimus
46
Neljanda küsimusega, mida tuleb käsitleda enne kolmandat küsimust, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2012/13 artikli 8 lõiget 2 ja direktiivi 2013/48 artikli 12 lõiget 1 tuleb harta artikleid 47 ja 48 arvestades tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt kohus, kellele on kohaldatava riigisisese õiguse järgi esitatud taotlus anda tagantjärele luba kriminaalasja kohtueelses menetluses läbi viidud kehaliseks läbivaatuseks ja sellele järgnenud ebaseaduslike ainete konfiskeerimiseks, ei ole pädev hindama, kas seejuures on järgitud kahtlustatavale ja süüdistatavale nende direktiividega tagatud õigusi.
47
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab seejuures, et kuigi vastavalt kriminaalmenetluse seadustiku artikli 164 lõikele 3 peab isiku läbivaatust kriminaalasja kohtueelses menetluses kontrollima tagantjärele kohus, puudutab see kontroll asjakohase riigisisese kohtupraktika kohaselt ainult vorminõudeid, millest nimetatud meetme ja sellest tingitud asitõendite konfiskeerimise õiguspärasus sõltub, ning see ei võimalda pädeval kohtul hinnata direktiividega 2013/48 ja 2012/13 tagatud õiguste järgimist.
48
Tuleb meenutada, et direktiivi 2012/13 artikli 8 lõike 2 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et kahtlustataval või süüdistataval või tema kaitsjal on kooskõlas riigisisestes õigusaktides sätestatud menetlusega vaidlustamisõigus, kui pädevad asutused ei anna või keelduvad andmast selle direktiivi alusel teavet.
49
Arvestades harta artiklis 47 kaitstud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile tähtsust ning direktiivi 2012/13 artikli 8 lõike 2 selget, tingimusteta ja täpset sõnastust, siis viimasena nimetatud sättega on vastuolus igasugune liikmesriigi meede, mis takistab tõhusa õiguskaitsevahendi kasutamist selle direktiiviga kaitstud õiguste rikkumise korral (19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, punkt 57).
50
Sama tõlgendus kehtib ka direktiivi 2013/48 artikli 12 puhul, mille järgi tuleb tagada, et „kahtlustataval või süüdistataval isikul oleks kriminaalmenetluses […] tõhus siseriiklikus õiguses sätestatud õiguskaitsevahend, kui rikutakse nende käesolevast direktiivist tulenevaid õigusi“ (19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, punkt 58).
51
Sellest järeldub, et direktiivi 2012/13 artikli 8 lõige 2 ja direktiivi 2013/48 artikli 12 lõige 1 kohustavad liikmesriike tagama vastavalt harta artiklis 47 ja artikli 48 lõikes 2 ette nähtud õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele ja kaitseõiguste järgimise, nähes ette tõhusa õiguskaitsevahendi, mis võimaldab kahtlustataval või süüdistataval pöörduda kohtusse, kelle ülesanne on kontrollida, kas nendest direktiividest tulenevaid õigusi on rikutud.
52
Samas on direktiivi 2012/13 artikli 8 lõikes 2 ja direktiivi 2013/48 artikli 12 lõikes 1 sätestatud, et õigus vaidlustada nende õiguste võimalikud rikkumised antakse vastavalt „siseriiklikes õigusaktides sätestatud menetlusega“ ja „siseriikliku õigusega“. Nende sätetega ei ole seega kindlaks määratud ei nende õiguste rikkumistest teadaandmise korda ega ajahetke kriminaalmenetluses, mil seda saab teha, jättes liikmesriikidele teatava kaalutlusruumi konkreetselt kohaldatavate menetluste kindlaksmääramisel.
53
Liidu seadusandja sellist soovi kaalutlusõigust anda kinnitavad direktiivide 2012/13 ja 2013/48 põhjendused. Näiteks on ühelt poolt direktiivi 2012/13 põhjenduses 36 märgitud, et õigusega vaidlustada asjaolu, et pädevad asutused ei anna või keelduvad andmast teavet või avaldamast teatavaid asja materjale vastavalt sellele direktiivile „ei kaasne liikmesriikidele kohustust näha ette konkreetne apellatsioonimenetlus, eraldi mehhanism või kaebuste menetlemise kord“. Teiselt poolt on direktiivi 2013/48 põhjenduses 50 märgitud, et liikmesriikide kohustus tagada, et austatakse kaitseõigusi ja menetluse õiglust, ei tohiks piirata tõendite lubatavust puudutavate riigisiseste eeskirjade või süsteemide kohaldamist ega takistada liikmesriikidel kasutamast süsteemi, kus kõik olemasolevad tõendid võidakse saada kohtus või kohtuniku ees „enne selliste tõendite lubatavuse eraldi või eelnevat hindamist“.
54
Ka ei ole harta artiklitega 47 ja 48 vastuolus see, kui liikmesriigid ei ole seega kohustatud looma eraldi õiguskaitsevahendeid, mida kahtlustatavad või süüdistatavad võiksid kasutada, et kaitsta neile direktiividega 2012/13 ja 2013/48 antud õigusi. Nimelt ei kohusta liidu õigus väljakujunenud kohtupraktika kohaselt liikmesriike kehtestama muid õiguskaitsevahendeid kui need, mis on sätestatud riigisiseses õiguses, välja arvatud juhul, kui vastava liikmesriigi õiguskorra ülesehitusest nähtub, et ei ole ühtegi õiguskaitsevahendit, mis võimaldaks kas või kõrvalnõude alusel tagada õigussubjektidele liidu õigusest tulenevad õigused (vt selle kohta 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
55
Sellest järeldub, et liidu õigusega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik piirab kuriteo kohta tõendite kogumisel rakendatud sunnimeetmete kohtulikku kontrolli nende vormilise õiguspärasuse kontrolliga, kui asja sisuliselt arutav kohus saab seejärel kriminaalmenetluses kontrollida, kas on järgitud süüdistatavate õigusi, mis on ette nähtud direktiivides 2012/13 ja 2013/48, lähtudes harta artiklist 47 ja artikli 48 lõikest 2.
56
Käesoleval juhul märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et väljakujunenud riigisisesest kohtupraktikast tuleneb, et teavet, mis on kogutud isikutelt, keda küsitleti nende endi tegevuse tunnistajatena, ei saa tõenditena arvesse võtta, kuna need isikud on tegelikult kahtlustatavad.
57
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 72 sisuliselt märkis, näib see kohtupraktika lubavat vähemalt teatud juhtudel välistada teabe ja tõendid, mis on saadud rikkudes liidu õigusnorme, käesoleval juhul direktiivi 2012/13 artiklit 3, mis puudutab kahtlustatava teavitamist tema õigustest, ja direktiivi 2013/48 artiklit 3, mis käsitleb õigust kaitsjale.
58
Siiski ei ole ainult Euroopa Kohtu käsutuses oleva toimiku põhjal võimalik kindlaks teha, kas käesoleval juhul on asjakohased riigisisesed õigusnormid kooskõlas käesoleva kohtuotsuse punktis 55 nimetatud nõuetega. Selleks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus veenduma, et kui kohtualune või süüdistatav viitab kriminaalmenetluses menetlusnormide rikkumisele, mis on seotud mõne nendest kahest direktiivist tuleneva õiguse rikkumisega, on asja sisuliselt arutaval kohtul alati võimalik need rikkumised tuvastada ja määrata kindlaks kõik nendest rikkumistest tulenevad tagajärjed, eelkõige mis puudutab neil asjaoludel saadud tõendite vastuvõetamatust või tõendamisväärtust.
59
Juhul kui asja sisuliselt arutaval kohtul ei ole võimalik rikkumisi tuvastada ega nende tagajärgi kindlaks määrata, tuleb meenutada Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat, mille kohaselt selleks, et tagada kõigi liidu õiguse sätete tõhusus, paneb esimuse põhimõte eelkõige liikmesriikide kohtutele kohustuse tõlgendada riigisisest õigust võimalikult suures ulatuses kooskõlas liidu õigusega (8. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (vahetu õigusmõju), C‑205/20, EU:C:2022:168, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
60
Kui kooskõlalise tõlgendamise võimalus puudub ja võttes arvesse asjaolu, et – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 49–51 – direktiivi 2012/13 artikli 8 lõikel 2 ja direktiivi 2013/48 artikli 12 lõikel 1 on vahetu õigusmõju, paneb esimuse põhimõte liikmesriigi kohtule, kelle ülesanne on oma pädevuse raames kohaldada liidu õiguse sätteid, kohustuse tagada selle õiguse nõuete täielik õigusmõju tema menetluses olevas kohtuasjas, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata mis tahes riigisisese õigusakti sätte, mis on vastuolus nende liidu õiguse sätetega, isegi kui see säte on vastu võetud hiljem, ja sel kohtul ei ole vaja taotleda või oodata niisuguse riigisisese sätte eelnevat tühistamist seadusandlike või muude põhiseaduslike meetmetega (vt selle kohta 28. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft München (väljaandmine ja ne bis in idem’i põhimõte), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punkt 108 ja seal viidatud kohtupraktika).
61
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2012/13 artikli 8 lõiget 2 ja direktiivi 2013/48 artikli 12 lõiget 1 tuleb harta artikleid 47 ja 48 arvestades tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt kohus, kellele on kohaldatava riigisisese õiguse järgi esitatud taotlus anda tagantjärele luba kriminaalasja kohtueelses menetluses läbi viidud kehaliseks läbivaatuseks ja sellele järgnenud ebaseaduslike ainete konfiskeerimiseks, ei ole pädev hindama, kas seejuures on järgitud kahtlustatavale ja süüdistatavale nende direktiividega tagatud õigusi, seda tingimusel, et esiteks saab see isik seejärel kohtuasja sisuliselt arutavas kohtus paluda tuvastada nendest direktiividest tulenevate õiguste võimalik rikkumine ning teiseks on see kohus kohustatud kindlaks määrama sellisest rikkumisest tulenevad tagajärjed, eelkõige mis puudutab neil asjaoludel saadud tõendite vastuvõetamatust või tõendamisväärtust.
Kolmas küsimus
62
Kolmas eelotsuse küsimus puudutab seda, kuidas tõlgendada seaduslikkuse põhimõtet ja võimu meelevaldse teostamise keelu põhimõtet ning direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 punkti b selliste riigisiseste õigusnormide raames, mille kohaselt saavad sellest direktiivist tulenevatele õigustele tugineda ainult isikud, kes on formaalselt „süüdistatava“ staatuses, samas süüdistatavaks tunnistamise aeg on jäetud uurimisasutuse otsustada.
63
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel tema menetluses oleva kohtuasja lahendada. Esiteks peab Euroopa Kohus eeltoodut arvestades temale esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastama (vt selle kohta 24. märtsi 2023. aasta kohtumäärus Direktor na Teritorialno podelenie na Natsionalnia osiguritelen institut-Veliko Tarnovo, C‑30/22, EU:C:2023:259, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
64
Teiseks on Euroopa Kohtu ülesanne tuletada kogu liikmesriigi kohtu esitatud teabest ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õigusnormid, mida on põhikohtuasja vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada (vt selle kohta 1. augusti 2022. aasta kohtuotsus TL (suulise ja kirjaliku tõlke puudumine), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
65
Eelotsusetaotlusest nähtub aga, et põhikohtuasi puudutab taotlust, mis on esitatud selleks, et kohus kinnitaks tagantjärele kehalise läbivaatuse ja sellele järgnenud ebaseaduslike esemete konfiskeerimise, mis viidi läbi kriminaalasja kohtueelses menetluses, ning et kolmandale küsimusele tarviliku vastuse andmiseks tuleb tegelikult sellisel juhul analüüsida direktiivi 2013/48 artiklis 3 ette nähtud õiguse kaitsjale ulatust ja laadi.
66
Seega tuleb asuda seisukohale, et selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2013/48 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on ette nähtud, et kahtlustatava või süüdistatava suhtes võidakse kriminaalasja kohtueelses menetluses läbi viia kehaline läbivaatus ja ebaseaduslike esemete konfiskeerimine, ilma et sellel isikul oleks õigust kaitsjale.
67
Direktiivi 2013/48 artiklis 1 on sätestatud miinimumeeskirjad, mis käsitlevad muu hulgas kriminaalmenetluse raames kahtlustatavate või süüdistatavate õigust kaitsjale ja õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut.
68
Sellega seoses kohustab nimetatud direktiivi artikli 3 lõige 1 liikmesriike tagama, et kahtlustataval ja süüdistataval on õigus kasutada kaitsjat nii pika aja jooksul ja sellisel viisil, mis võimaldab neil kasutada oma kaitseõigusi otstarbekalt ja tõhusalt.
69
Seda põhimõtet on täpsustatud artikli 3 lõikes 2, mis näeb ette, et seda õigust peab saama kasutada „põhjendamatu viivituseta“ ja igal juhul alates ajaliselt esimese selle artikli lõike 2 punktides a–d loetletud toimingu tegemise hetkest.
70
Lisaks on direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 punktis c sätestatud, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus vähemalt sellele, et tema kaitsja viibiks selles sättes osutatud uurimis- või tõendite kogumise toimingute juures, kui sellised toimingud on ette nähtud liikmesriigi õigusaktides ja kui kahtlustatav või süüdistatav peab asjaomase toimingu juures olema või tal on lubatud seal olla.
71
Tuleb aga märkida, et selle direktiivi artikli 3 lõike 2 punktides a–d ja lõike 3 punktis c märgitud toimingute hulgas ei ole nimetatud kehalist läbivaatust ja ebaseaduslike ainete konfiskeerimist.
72
Täpsemalt, mis puudutab esiteks kahtlustatava või süüdistatava õigust kaitsjale enne küsitlemist politseis või muus õiguskaitse- või õigusasutuses, nagu on ette nähtud direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 2 punktis a, siis tuleb rõhutada, et direktiivi 2013/48 põhjendusest 20 nähtub, et liidu seadusandja tahte kohaselt ei kujuta politseis toimuv eelküsitlemine, mille eesmärk on muu hulgas kindlaks teha, kas tuleks alustada uurimist, näiteks liikluskontrolli käigus, endast „küsitlemist“ selle direktiivi tähenduses ega ole seetõttu nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 2 punktis a sellisena, mis annaks kahtlustatavale ja süüdistatavale igal juhul õiguse kasutada kaitsjat.
73
Mis puudutab teiseks direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 2 punktis c kahtlustatavale või süüdistatavale isikule ette nähtud õigust kaitsjale „põhjendamatu viivituseta“ pärast vabaduse võtmist, siis tuleb rõhutada, et see õigus ei tähenda tingimata, et õigus kaitsjale realiseerub kohe, st juba vabaduse võtmise hetkel.
74
Sellega seoses nähtub Euroopa inimõiguste kohtu praktikast EIÕK artikli 6 kohta, millele on viidatud direktiivi 2013/48 põhjenduses 12, et mis puudutab õigust kaitsjale artikli 6 lõike 3 punkti c tähenduses, siis liikluskontrolli käigus tehtud kehaline läbivaatus, mille puhul tehti ennast süüstavaid avaldusi, ei tähenda mingit märkimisväärset asjaomase isiku tegevusvabaduse piiramist, millest võiks piisata, et õigusabinõue muutuks kohaldatavaks juba menetluse selles staadiumis (vt selle kohta Euroopa Inimõiguste Kohtu 18. veebruari 2010. aasta otsus Zaichenko vs. Venemaa, CE:ECHR:2010:0218JUD003966002, punktid 47 ja 48).
75
Üldiselt tuleb selleks, et teha kindlaks, kas asjaolu, et kahtlustataval või süüdistataval ei võimaldatud kasutada kehalise läbivaatuse ja ebaseaduslike esemete konfiskeerimise käigus kaitsjat, jättis nad ilma direktiivi 2013/48 artikliga 3 tagatud õigusest, võtta arvesse selle artikli lõiget 1, mis nõuab, et kontrollitaks, kas see õigus anti sellise aja jooksul ja viisil, mis võimaldab kahtlustataval või süüdistataval kasutada oma kaitseõigust otstarbekalt ja tõhusalt.
76
Käesoleval juhul peab pädev kohus vastavalt riigisisesele õigusele viima läbi vajaliku kontrolli, võttes arvesse kõiki sellega seoses tähtsust omavaid asjaolusid. Täpsemalt peab ta kontrollima, kas kaitsja kohalolek AB kehalise läbivaatuse ja sellele järgnenud ebaseaduslike ainete konfiskeerimise ajal oli objektiivselt vajalik selle isiku kaitseõiguste tõhusaks tagamiseks.
77
Sellega seoses tuleb täpsustada, et kui liikmesriigi pädeva kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist, ei näi AB suhtes tehtud toimingud a priori olevat tehtud sellises kontekstis, et nende tegemise ajal oleks asjaomasel isikul pidanud olema õigus kaitsjale direktiivi 2013/48 artikli 3 tähenduses.
78
Eeltoodud kaalutlustest nähtub, et direktiivi 2013/48 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on ette nähtud, et kahtlustatava või süüdistatava suhtes võidakse kriminaalasja kohtueelses menetluses läbi viia kehaline läbivaatus ja ebaseaduslike esemete konfiskeerimine, ilma et sellel isikul oleks õigust kaitsjale, tingimusel et kõigi asjasse puutuvate asjaolude hindamisel nähtub, et nimetatud õigus ei ole vajalik selleks, et see isik saaks kasutada oma kaitseõigusi otstarbekalt ja tõhusalt.
Viies küsimus
79
Viienda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas õigusriigi põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid ja kohtupraktika, mille kohaselt „ei ole liikmesriigi kohtul õigust kontrollida isiku allutamist menetlusele süüdistatavana, kuigi sellest vormilisest aktist sõltub, kas füüsilisele isikule tuleb tagada kaitseõigused, kui tema suhtes on kohtueelse uurimise eesmärgil rakendatud sunnimeetmeid“.
80
Sellega seoses olgu meenutatud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika järgi on ELTL artiklis 267 sätestatud menetlus Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille kaudu annab Euroopa Kohus liikmesriikide kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida need kohtud vajavad oma menetluses olevate vaidluste lahendamiseks (27. märtsi 2023. aasta kohtumäärus Belgische Staat, C‑34/22, EU:C:2023:263, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
81
Kuna eelotsusetaotlus on selle menetluse alus Euroopa Kohtus, on tingimata vaja, et liikmesriigi kohus selgitaks natukenegi põhjusi, miks ta on valinud välja liidu õiguse sätted, mida ta palub tõlgendada, ning samuti seost, mida ta näeb nende sätete ja tema menetluses olevas kohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel (vt selle kohta 27. märtsi 2023. aasta kohtumäärus Belgische Staat, C‑34/22, EU:C:2023:263, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
82
Käesoleval juhul viitab viies küsimus üldiselt „õigusriigi põhimõtetele“, ilma et eelotsusetaotlus sisaldaks lisaks ülevaadet põhjustest, miks eelotsusetaotluse esitanud kohtul on selle küsimuse raames tekkinud küsimus nende „põhimõtete“ tõlgendamise kohta, mistõttu Euroopa Kohus ei saa hinnata, mil määral on vastus sellele küsimusele vajalik, et see kohus saaks põhikohtuasjas otsuse teha.
83
Seega on viies küsimus vastuvõetamatu.
Kohtukulud
84
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet, artikli 2 lõiget 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta direktiivi 2013/48/EL, mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses ning õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega, artikli 2 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
need direktiivid on kohaldatavad olukorras, kus isiku suhtes, kelle osas teatakse, et ta valdab ebaseaduslikke aineid, viiakse läbi kehaline läbivaatus ja konfiskeeritakse need ained. Asjaolu, et riigisiseses õiguses ei tunta mõistet „kahtlustatav“ ja et sellele isikule ei ole ametlikult teatatud, et ta on „süüdistatav“, ei oma seejuures tähtsust.
2.
Direktiivi 2012/13 artikli 8 lõiget 2 ja direktiivi 2013/48 artikli 12 lõiget 1 tuleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 47 ja 48 arvestades
tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt kohus, kellele on kohaldatava riigisisese õiguse järgi esitatud taotlus anda tagantjärele luba kriminaalasja kohtueelses menetluses läbi viidud kehaliseks läbivaatuseks ja sellele järgnenud ebaseaduslike ainete konfiskeerimiseks, ei ole pädev hindama, kas seejuures on järgitud kahtlustatavale ja süüdistatavale nende direktiividega tagatud õigusi, seda tingimusel, et esiteks saab see isik seejärel kohtuasja sisuliselt arutavas kohtus paluda tuvastada nendest direktiividest tulenevate õiguste võimalik rikkumine ning teiseks on see kohus kohustatud kindlaks määrama sellisest rikkumisest tulenevad tagajärjed, eelkõige mis puudutab neil asjaoludel saadud tõendite vastuvõetamatust või tõendamisväärtust.
3.
Direktiivi 2013/48 artiklit 3
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on ette nähtud, et kahtlustatava või süüdistatava suhtes võidakse kriminaalasja kohtueelses menetluses läbi viia kehaline läbivaatus ja ebaseaduslike esemete konfiskeerimine, ilma et sellel isikul oleks õigust kaitsjale, tingimusel et kõigi asjasse puutuvate asjaolude hindamisel nähtub, et nimetatud õigus ei ole vajalik selleks, et see isik saaks kasutada oma kaitseõigusi otstarbekalt ja tõhusalt.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.