62003CJ0346_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Liidetud kohtuasjades C‑346/03 ja C‑529/03,
mille esemeks on Tribunale di Cagliari (sezione civile) (Itaalia) 29. aprilli ja 20. oktoobri 2003. aasta otsustega EÜ artikli 234 alusel esitatud eelotsusetaotlused, mis jõudsid Euroopa Kohtu kantseleisse vastavalt 6. augustil ja 19. detsembril 2003, menetluses
Giuseppe Atzeni jt
(C‑346/03),
Marco Scalas,
Renato Lilliu
(C‑529/03)
versus
Regione autonoma della Sardegna,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja esimees A. Rosas ning kohtunikud A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (ettekandja) ja A. Ó Caoimh,
kohtujurist: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
kohtusekretär: vanemametnik L. Hewlett,
arvestades kirjalikus menetluses ja 16. veebruari 2005. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
– G. Atzeni jt, esindajad: avvocato
G. Dore ja avvocato
F. Ciulli,
– M. Scalas ja R. Lilliu, esindajad: avvocato G. Dore, avvocato
F. Ciulli ja avvocato A. Miglior,
– Regione autonoma della Sardegna, esindajad: avvocatessa
A. Camba ja avvocatessa
S. Trincas,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindaja: V. Di Bucci,
olles 28. aprilli 2005. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Eelotsusetaotlused käsitlevad komisjoni 16. aprilli 1997. aasta otsuse 97/612/EÜ Sardiinia maakonna (Itaalia) poolt põllumajandussektoris antavate abide kohta (EÜT L 248, lk 27; edaspidi „vaidlustatud otsus”) kehtivust.
2. Taotlused esitati kahes vaidluses ühelt poolt vastavalt G. Atzeni jt (edaspidi „Atzeni jt”) ja M. Scalasi ja R. Lilliu (edaspidi „M. Scalas ja R. Lilliu”) ning teiselt poolt Regione autonome della Sardegna (edaspidi „maakond”) vahel taotlejatele väljamakstud abi tagastamise ja täiendava abi maksmise peatamise küsimuses.
Siseriiklik õiguslik raamistik ning makstud abi
3. 13. detsembri 1988. aasta maakonnaseaduse nr 44 (edaspidi „seadus nr 44/88”) artikliga 5 nähti ette abikava, mis võimaldas anda vähendatud intressimääraga laenude kujul abi neile põllumajandusettevõtetele, kelle finantsolukorda on mõjutanud ebasoodsad sündmused, võimaldamaks neil ettevõtetel oma likviidsusvõimet taastada. Laene pidi kasutatama kõnealuste ettevõtjate lühiajaliste võlgnevuste likvideerimiseks ning neid anti maksimaalselt 15 aastaks.
4. Maakonna täitevorgan ( Giunta regionale ) võttis vastu abi andmist reguleerivad eeskirjad ning määratles ebasoodsad sündmused, mille olemasolul võib meedet kohaldada, sihtrühmaks olevad sektorid, ettevõtja võlgnevusele vastavad laenusummad ning laenutähtaja.
5. Alates aastast 1988 tegi maakonna täitevorgan neljal korral seaduse nr 44/88 artikli 5 alusel otsuse anda abi vähendatud intressimääraga laenuna (edaspidi kõik [neli] koos „neli abimeedet”).
6. 30. detsembril 1988 võeti vastu esimene abimeede, mis oli suunatud kasvuhoones kasvatatavate põllumajandustoodete (kasvuhoonekultuuride) tootjatele. Meetme kohaldamist õigustava ebasoodsa sündmusena märgiti kõnealuste toodete hinnalangust. Ainus tingimus, mis abi andmisele seati, seondus ettevõtja lühiajaliste võlakohustustega. Viimati nimetatu pidi ületama 75% ettevõtja kogutoodangu väärtusest kõnealusel aastal.
7. 27. juunil 1990 võeti vastu teine abimeede, mis puudutas metsatööstusettevõtjaid, kellele kuuluvatel istandustel pole veel võimalik tulusat raiet läbi viia. Abi eesmärk oli ettevõtjate selliste võlgade vähendamine ja/või likvideerimine, mis muutusid sissenõutavaks enne 30. juunit 1990, mis olid tekkinud investeeringute, istanduste haldamise, panga arvelduskrediidi ning palga, üüri ja tarnijatele võlgnetavate summade väljamaksmise tagajärjel. Lühiajalised võlgnevused pidid olema võrdsed või ületama 75% kõnealuse ettevõtja vastava aasta kogutoodangust. Laenu kestuseks määrati 13 aastat ning see hõlmas kolmeaastast vabastusperioodi.
8. 20. novembril 1990 võeti vastu kolmas abimeede, mis oli suunatud küülikukasvatajatele, kes olid 1990. aasta kevadel maakonnas levinud loomataudi tagajärjel kaotanud vähemalt 20% loomadest. Vähendatud intressimääraga 15‑aastase kestusega laenud, mis hõlmasid kolmeaastast vabastusperioodi, katsid kaks iga-aastast võlakustutusmakset või olemasolevate pikaajaliste laenude neli poolaastat ning hõlmasid ka summat, mis kataks huvitatud ettevõtjate finantsvajaduse ühe aasta vältel.
9. Neljas abimeede, mille kohta tehti otsus 26. juunil 1992, puudutas kõiki põllumajandusettevõtjaid, kes olid sattunud võlgadesse järjest ebasoodsamaks muutuva turuolukorra ja klimaatiliste sündmustega seonduvate raskuste tõttu. Nende ettevõtjate lühiajalised võlgnevused pidid võrduma vähemalt 51%-ga 1991. aasta kogutoodangust. Antud laenu kestus oli 15 aastat ning see hõlmas kolmeaastast vabastusperioodi. Võlgnevuse hulka arvati 1991. aastal olemasolevad vähem kui 12-kuulised laenud, isegi kui need edaspidi tagasi maksti, ning mitmeaastaste finantseeringute osamaksed, mis muutusid sissenõutavaks või mis tuli välja maksta aastal 1991, või mis muutusid sissenõutavaks eelnevate aastate vältel ning mida ei oldud ära makstud.
10. Neljanda meetmega saadud abi võis kasutada vähendatud intressimääraga tegevuslaenude, keskmise tähtajaga laenudest tulenevate võlgnevuste, välja arvatud põllumajandusmasinate ostmiseks võetud laenud, ning maakonna poolt loodusõnnetuste järel antud vähendatud intressimääraga mitmeaastaste laenude tagasimaksmiseks.
Menetlus Euroopa Ühenduste Komisjonis
11. Itaalia Vabariik teatas 1. septembri 1992. aasta kirjaga komisjonile EÜ asutamislepingu artikli 93 lõike 3 alusel (muudetuna EÜ artikli 88 lõige 3) 27. augusti 1992. aasta maakonnaseaduse nr 17 (edaspidi „seadus nr 17/92”) vastuvõtmisest.
12. Seaduse nr 17/92 artikliga 12 muudeti artiklit 5 seaduses nr 44/88, millest komisjonile ei oldud teatatud.
13. Komisjon edastas 1. augusti 1994. aasta kirjaga Itaalia Vabariigile otsuse algatada seaduse nr 44/88 artikli 5 ja nelja abimeetme suhtes asutamislepingu artikli 93 lõikes 2 ette nähtud menetlus.
14. Itaalia valitsus esitas omapoolsed märkused 30. jaanuari, 25. augusti ja 1. detsembri 1995. aasta kirjadega.
15. Komisjon tegi vaidlustatud otsuse 16. aprillil 1997.
Vaidlustatud otsus
16. Komisjon on vaidlustatud otsuse artiklis 1 leidnud, et maakonna poolt seaduse nr 44/88 artikli 5 alusel antud abi ning neli abimeedet on ebaseaduslikud, kuna neist ei ole ettevalmistamise etapis komisjonile teatatud, ning et need on ühisturuga kokkusobimatud, arvestades EÜ asutamislepingu artikli 92 lõikeid 1–3 (muudetuna EÜ artikli 87 lõiked 1–3).
17. Vaidlustatud otsuse artiklis 2 on komisjon täpsustanud, et Itaalia Vabariik pidi kuue kuu jooksul samast kuupäevast arvates nimetatud abid tühistama ning kuue kuu jooksul samast kuupäevast arvates võtma vajalikke meetmeid väljamakstud summade tagasisaamiseks.
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
18. Pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist tunnistas Consiglio regionale seaduse nr 44/88 artikli 5 kehtetuks ning võttis 18. detsembril 1997 vastu dekreedid seni antud abi tagastamise kohta (edaspidi „1997. aasta detsembrikuu dekreedid”).
Kohtuasi C-346/03
19. Atzeni jt, põllumajandusettevõtete omanikud, esitasid 23. jaanuaril 2002 Tribunale di Cagliari’le hagi, milles taotlesid esimese võimalusena, et kohus tunnistaks, et 1997. aasta detsembrikuu dekreedid ei kuulu kohaldamisele, ning kohustaks maakonda maksma hagejatele nelja abimeetme alusel seni väljamaksmata summad.
20. Atzeni jt taotlesid teise võimalusena, et kohus tunnistaks, et maakond on rikkunud ühenduse õigusnorme riigiabi valdkonnas ning mitmeid põhimõtteid, eelkõige läbipaistvuse põhimõtet ja hea halduse tava. Samuti taotlesid nad, et maakonnalt mõistetaks välja kahju, mille viimati nimetatu tekitas neile esiteks seeläbi, et ei teavitanud neid asutamislepingu artikli 93 lõikes 2 ette nähtud menetluse algatamisest ega vaidlustatud otsusest, ning teiseks seeläbi, et edastas 1997. aasta detsembrikuu dekreedid neile alles 16. novembril 2001.
21. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leidis olevat vajaliku küsida Euroopa Kohtu seisukohta vaidlustatud otsuse seaduslikkuse osas – nimetatud otsuse alusel on vastu võetud 1997. aasta detsembrikuu dekreedid. Neil asjaoludel otsustas Tribunale di Cagliari menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„[Kas vaidlustatud otsus on kehtetu,] arvestades järgmisi puudusi:
a) komisjon ei olnud pädev [vaidlustatud] otsust vastu võtma, rikkudes EÜ asutamislepingu artikleid [38, 40 ja 43 (muudetuna EÜ artiklid 32, 34 ja 37), 39, 41, 42 ja 46 (muudetuna EÜ artiklid 33, 35, 36 ja 38)] nende koostoimes;
b) rikutud on [asutamislepingu artikli 93 lõikes 1 nimetatud] menetlust reguleerivaid sätteid;
c) rikutud on [asutamislepingu artikli 93 lõigetes 2 ja 3 nimetatud] menetlust reguleerivaid sätteid;
d) otsust ei ole põhjendatud, arvestades [EÜ asutamislepingu artikli 190 (muudetuna EÜ artikkel 253), artikli 93 lõike 3 ja artikli 92 lõike 1] sätteid nende koostoimes;
e) rikutud ja ebaõigelt on kohaldatud nõukogu määrust nr 797/85 põllumajandusstruktuuride tõhustamise kohta;
f) rikutud ja eiratud on „raskustes põllumajandusettevõtetele suunatud abi jaoks kehtestatud praktikat” ning „ühenduse suuniseid raskustes ettevõtjate päästmiseks ja ümberkorraldamiseks mõeldud riigiabi kohta”?”
Kohtuasi C-529/03
22. M. Scalas ja R. Lilliu, kes esindasid ühtlasi 389 isikut, esitasid 31. juulil 2002 Tribunale di Cagliari’le hagi, milles taotlesid esimese võimalusena, et kohus tunnistaks maakonna poolt nelja abimeetme alusel antud abi tagastamise kohustuse puudumist, ning teise võimalusena kohustaks maakonda hüvitama kõnealustel põllumajandustootjatel tekkinud kahju.
23. Tribunale di Cagliari otsustas menetluse peatada ning palus Euroopa Kohtul uurida vaidlustatud otsuse seaduslikkust, lähtudes kohtuasjas C‑346/03 esitatud kuuest punktist, mis on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 21, ning samuti kolme eelotsuse küsimust, mida võib sõnastada järgmiselt:
1. Kas vaidlustatud otsus riivab õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, arvestades nelja järgneva etapi vahel kulgenud aega, st seaduse nr 44/88 avaldamine aastal 1988, rikkumist käsitleva menetluse algatamine aastal 1994, vaidlustatud otsuse vastuvõtmine aastal 1997 ning tagastamisnõudest teatamine põllumajandustootjatele novembris 2001?
2. Kas vaidlustatud otsuse põhjendused on ebapiisavad osas, milles sellega kinnitatakse, et kõnealused abimeetmed „võivad kahjustada konkurentsi ning mõjutada liikmesriikidevahelist kaubavahetust”, ilma et oleks täpsemalt uuritud iga abimeedet eraldi ega võetud arvesse asjaolu, et Sardiinia majanduslik ja sotsiaalne olukord teeb võimatuks kohalikel tootjatel kahjustada konkurentsi liikmesriikides või tekitada sellise kahjustamise ohu, ning samuti võtmata arvesse kohalikku murettekitavat olukorda tööturul, pidades silmas tööpuudust, ja nimetamata ühtki arvestatavat põhjust, mis annaks alust arvata välja abimeetmed, mis olid mõeldud loodusõnnetuste ja muude erandlike sündmuste tagajärgede heastamiseks?
3. Kas vaidlustatud otsust ei ole põhjendatud ka osas, milles antud abi on määratletud lühiajaliste võlgnevustega seotud „tegevusabina”, võtmata arvesse asjaolu, et need toovad kaasa olemasolevate ja kustutamata võlgnevuste tasumise pikaajalise edasilükkamise, arvestades ettevõtjast mittesõltuvaid korduvaid probleeme, mis tulenevad erandlikest ilmastikuoludest?
24. 6. mai 2004. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑346/03 ja C‑529/03 suulise menetluse ja kohtuotsuse tegemise huvides.
Suulise menetluse uuendamise taotlus
25. Atzeni jt ning M. Scalas ja R. Lilliu taotlesid 19. septembri 2005. aasta kirjaga Euroopa Kohtult suulise menetluse uuendamist kodukorra artikli 61 alusel. Nad põhjendasid oma soovi põhikohtuasja keerukusega ning kohtujuristi ettepanekuga mittenõustumisega.
26. Siinjuures tuleb juhtida tähelepanu sellele, et Euroopa Kohus võib omal initsiatiivil, kohtujuristi ettepanekul või poolte nõudmisel määrusega suulise menetluse uuendada, kui ta leiab, et puudub piisav selgus või kui kohtuasja peab lahendama, toetudes argumendile, mille üle pooled pole vaielnud (vt 19. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑309/99: Wouters jt, EKL 2002, lk I‑1577, punkt 42 ja 14. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑210/03: Swedish Match, EKL 2004, lk I‑11893, punkt 25).
27. Käesoleval juhul ei esitanud Atzeni jt ning M. Scalas ja R. Lilliu suulise menetluse uuendamise põhjendamiseks ühtki asjaolu, ning Euroopa Kohus, olles ära kuulanud kohtujuristi, asub seisukohale, et tema käsutuses on kogu vajalik teave talle esitatud küsimustele vastamiseks. Järelikult tuleb suulise menetluse uuendamise taotlus tagasi lükata.
Eelotsuse küsimused
Esialgsed märkused
28. Tribunale di Cagliari küsis käesoleva kohtuotsuse punktides 21 ja 23 ära toodud küsimustega Euroopa Kohtult sisuliselt seda, kas vaidlustatud otsus on järgnevaid küsimustes tõstatatud asjaolusid arvestades kehtiv:
– vaidlustatud otsuse õiguslik alus ja selle mõju komisjoni pädevusele nimetatud otsuse vastuvõtmiseks (C‑346/03, punkt a);
– asutamislepingu artikli 93 lõike 1 – mis puudutab olemasolevaid abimeetmeid – kohaldamata jätmine (C‑346/03, punkt b);
– menetluse ülemäärane pikkus, mis kahjustas selle nõuetekohasust ning abisaajate õiguspäraseid ootusi (C‑346/03, punkt c ja C‑529/03, esimene küsimus);
– ebapiisav põhjendamine ja hindamisvead nelja abimeetme ühisturuga kokkusobimise osas (C‑346/03, punktid d, e ja f ning C‑529/03, teine ja kolmas küsimus).
29. Lisaks soovib Tribunale di Cagliari seisukohta eelotsuse küsimuste vastuvõetavuse osas. Seda küsimust tuleb uurida esmajärjekorras, arvestades eelotsusetaotluse esitanud kohtu tähelepanekuid ning M. Scalasi ja R. Lilliu ning komisjoni poolt selle kohta esitatud märkusi.
Eelotsuse küsimuste vastuvõetavus
30. Eelotsuse küsimuste vastuvõetavuse küsimus tõusetub seetõttu, et Atzeni jt on juba varem, 25. jaanuaril 2002 esitanud Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtule hagi vaidlustatud otsuse tühistamiseks. Esimese Astme Kohus jättis 29. mai 2002. aasta määrusega Atzeni jt vs.
komisjon (T-21/02, kohtulahendite kogumikus ei avaldata) hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, kuna see oli esitatud hilinenult, kuid ilma et ta oleks võtnud seisukohta teise komisjoni poolt viidatud vastuvõetamatuse aluse osas, mis puudutas Esimese Astme Kohtusse pöördumise õiguse puudumist. Seega juhul, kui hagejatel olnuks õigus kohtusse pöörduda, kuid nad ei esitanud hagi ettenähtud tähtajal, on vaidlustatud otsuse kehtivust käsitlevad eelotsusetaotlused Euroopa Kohtu jaoks vastuvõetamatud.
31. Tuleb meenutada, et õiguskindlusest tulenevad nõuded, konkreetsemalt nõuded, mis tulenevad jõustunud kohtuotsuse kohustuslikkuse põhimõttest, välistavad asutamislepingu artikli 93 alusel vastu võetud komisjoni otsuse esemeks oleva abi saaja – kes oleks saanud otsuse vastu hagi esitada ning kes on lasknud mööda EÜ asutamislepingu artikli 173 viiendas lõigus (muudetuna EÜ artikli 230 viies lõik) ette nähtud kohustusliku tähtaja – võimaluse vaidlustada selle otsuse seaduslikkust siseriiklikes kohtutes juhul, kui kaevatakse selle otsuse rakendamismeetmete peale, mille on vastu võtnud siseriiklikud ametiasutused. Kui huvitatud isik võiks neil asjaoludel vaidlustada siseriiklikus kohtus otsuse täitmise, tuginedes otsuse ebaseaduslikkusele, tähendaks see seda, et sellega antaks talle õigus eirata otsuse lõplikkust, mille see on omandanud hagi esitamise tähtaja möödumisega (vt 9. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑188/92: TWD Textilwerke Deggendorf, EKL 1994, lk I‑833, punktid 17 ja 18).
32. Tuleb märkida, et eespool viidatud TWD Textilwerke Deggendorfi otsuse aluseks olnud kohtuasjas oli komisjoni poolt asjassepuutuvale liikmesriigile edastatud otsuses sõnaselgelt ära nimetatud kõnealuse individuaalse abi saaja, ning liikmesriik edastas selle otsuse abisaajale, märkides ühtlasi ära, et otsuse peale võib esitada tühistamishagi.
33. Seevastu põhikohtuasjades käsitleb Itaalia Vabariigile edastatud vaidlustatud otsus abikavasid, mis on mõeldud üldiselt määratletud isikute kategooriatele, mitte sõnaselgelt kindlaksmääratud abisaajatele. Veelgi enam, liikmesriik ei ole sellest otsusest teatanud ei Atzeni jt-le ega ühelegi teisele kõnealuse abi saajale.
34. Seega, vastupidiselt eespool viidatud TWD Textilwerke Deggendorfi otsuse aluseks olnud asjaoludele ei ole ilmne, et nelja abimeetme alusel abi saajate poolt vaidlustatud otsuse peale esitatud tühistamishagi oleks olnud vastuvõetav. Seega tuleb asuda seisukohale, et eelotsusetaotlused on vastuvõetavad.
Vaidlustatud otsuse õiguslik alus ja selle mõju komisjoni pädevusele selle otsuse vastuvõtmiseks
Euroopa Kohtule esitatud märkused
35. M. Scalas ja R. Lilliu väidavad, et konkurentsieeskirju, eelkõige asutamislepingu artiklites 92 ja 93 sätestatuid, põllumajandussektoris ei kohaldata. M. Scalas ja R. Lilliu kinnitavad, viidates asutamislepingu artiklile 42, et nimetatud eeskirjad on kohaldatavad üksnes Euroopa Liidu Nõukogu poolt määratud ulatuses. Nõukogu 4. aprilli 1962. aasta määrus nr 26, millega kohaldatakse teatavaid konkurentsieeskirju põllumajandussaaduste ja toodete tootmise ja nendega kauplemise suhtes (EÜT 1962, 30, lk 993; ELT eriväljaanne 03/01, lk 6), mis on vastu võetud EMÜ asutamislepingu artikli 42 alusel (muudetuna EÜ asutamislepingu artikkel 42), näeb ette, et asutamislepingu sätteid kohaldatakse põllumajandussektori riigiabile vaid väga piiratud ulatuses. Siit nähtub, et komisjonil puudus pädevus asutamislepingu artikli 93 lõikes 2 ette nähtud menetluse algatamiseks ja vaidlustatud otsuse – millega tühistati antud abi – vastuvõtmiseks.
36. Komisjon väidab, et riigiabi kohta käivad asutamislepingu eeskirjad – mis on sätestatud artiklites 92 ja 93 – kehtivad nelja abimeetme suhtes tervikuna:
– küülikukasvatajatele antud abi kuulub nende eeskirjade alla vastavalt nõukogu 28. juuni 1968. aasta määrusele (EMÜ) nr 827/68, mis käsitleb asutamislepingu II lisas loetletud teatud toodete turgude ühiskorraldust (EÜT L 151, lk 16; ELT eriväljaanne 03/01, lk 140);
– metsatööstusettevõtjatele antud abi kuulub nende eeskirjade kohaldamisalasse otse;
– kasvuhoones kasvatatavate põllumajandustoodete (kasvuhoonekultuuride) tootjatele ja võlgades põllumajandusettevõtetele antud abi peab olema nimetatud eeskirjadega kooskõlas seetõttu, et abi on seotud turgude ühiskorraldusega hõlmatud toodetega ja selle suhtes kehtivad samad eeskirjad ühiskorralduse kehtestanud määruse alusel, või seetõttu, et see kuulub nõukogu 12. märtsi 1985. aasta määruse (EMÜ) nr 797/85 põllumajandusstruktuuride tõhustamise kohta (EÜT L 93, lk 1), või seda asendanud määruse, st nõukogu 15. juuli 1991. aasta määruse (EMÜ) nr 2328/91 (EÜT L 218, lk 1) kohaldamisalasse.
Euroopa Kohtu vastus
37. Asutamislepingu artikli 42 sätetest nähtub, et konkurentsialaseid eeskirju kohaldatakse põllumajandustoodete tootmise ja turustamise suhtes, nagu määratletud asutamislepingu artiklis 38, üksnes nõukogu poolt kindlaks määratud ulatuses.
38. Nõukogu on võtnud vastu erinevaid määrusi.
39. Kõigepealt näeb määrus nr 26 ette põllumajandussektoris asutamislepingu riigiabisätete kohaldamise, mis piirdub asutamislepingu artikli 93 lõike 1 ja lõike 3 esimese lause sätetega. Siit tuleneb, et komisjonil puudub pädevus algatada selle määruse kohaldamisalasse kuuluvate toodete osas sama artikli lõikes 2 ettenähtud menetlust. Ta võib üksnes märkusi esitada, kuid ei või vaidlustada kõnealuse abi andmist.
40. Turgude ühiskorralust reguleerivate määruste vastuvõtmise ajal, kusjuures see kehtib enamiku põllumajandustoodete kohta asutamislepingu artikli 38 tähenduses, nägid nimetatud määrused ette, et asutamislepingu riigiabisätteid tervikuna, mis sisalduvad selle artiklites 92, 93 ja 94 (muudetuna EÜ artikkel 89), kohaldatakse teatud piirangutega. Järelikult kuuluvad vaid need põllumajandustooted, mille suhtes ei kehti turu ühiskorraldus, nende asutamislepingu riigiabisätete alla, mille kohaldamist piirab määrus nr 26.
41. Vastu on võetud ka erinevaid muid määrusi, eelkõige määrus nr 797/85, mis sisaldab riigiabi andmist puudutavaid sätteid, millest nähtub, et lubatud võivad olla siiski ka abimeetmed, mis ei vasta selles määruses ette nähtud eeskirjadele, kuid tingimusel, et need on kooskõlas asutamislepingu artiklitega 92–94.
42. Järelikult on oluline jõuda selgusele, kas nelja abimeetmega hõlmatud tooted kujutavad endast põllumajandustooteid asutamislepingu artikli 38 mõttes, ning kui jah, siis mil määral tuleb nende suhtes kohaldada asutamislepingu riigiabisätteid.
43. Metsatööstusettevõtjatele suunatud abimeede puudutab sektorit, mida asutamislepingu II lisas paiknevas põllumajandustoodete nimekirjas nimetatud ei ole, nimelt metsasektorit, ning ei puuduta seega põllumajandustooteid asutamislepingu artikli 38 tähenduses. Seega ei kehti metsatööstusettevõtjatele mõeldud abi suhtes erikord ning järelikult kohaldatakse sellele asutamislepingu artikleid 92 ja 93.
44. Küülikukasvatajatele suunatud abimeede puudutab põllumajandustooteid, mille suhtes kehtib määrusega nr 827/68 kehtestatud ühine turukorraldus. Nimetatud määruse artikkel 5 sätestab, et asutamislepingu artikleid 92 ja 93 kohaldatakse nende toodete tootmisel ja nendega kauplemisel piiranguteta.
45. Kaks ülejäänud abimeedet on suunatud esiteks kasvuhoonekultuuride tootmisele ning teiseks võlgades põllumajandusettevõtjatele ning järelikult võivad puudutada paljusid erinevaid põllumajandustooteid.
46. Ei ole märgitud, et nimetatud meetmed puudutasid põllumajandustooteid, mille suhtes ei kehti ühine turukorraldus ning mis kuuluvad järelikult asutamislepingu riigiabisätete kohaldamisalasse, mida piirab määrus nr 26.
47. Võlgades põllumajandusettevõtjatele suunatud abimeetmed ei hõlma konkreetseid tooteid, vaid kujutavad endast pigem neile ettevõtjatele mõeldud üldist abi. Seega kuuluvad need pigem määruse nr 797/85 kohaldamisalasse, mille artikkel 31 viitab asutamislepingu riigiabisätetele.
48. Järelikult ei ole komisjon nelja abimeedet asutamislepingu artiklite 92 ja 93 alusel uurides tuginenud vaidlustatud otsuse tegemisel ebaõigele õiguslikule alusele ega olnud ebapädev selle otsuse vastuvõtmiseks.
Asutamislepingu artikli 93 lõike 1 – mis käsitleb olemasolevaid abimeetmeid – kohaldamata jätmine
Euroopa Kohtule esitatud märkused
49. M. Scalas ja R. Lilliu väidavad, et nimetatud neli abimeedet ei põhine mitte ainult seadusel nr 44/88, vaid ühtlasi ka ühel varasemal, 1928. aasta seadusel, millele on seaduses nr 44/88 viidatud. Järelikult poleks komisjon pidanud neid meetmeid uurima mitte asutamislepingu artikli 93 lõike 3 alusel, mis käsitleb uusi abimeetmeid, vaid asutamislepingu artikli 93 lõike 1 alusel, mida kohaldatakse olemasolevate abimeetmete suhtes. Viimati nimetatud sätte kohaselt võidi põhikohtuasjas käsitletava nelja abimeetmega hõlmatud abide maksmist seaduslikult jätkata kuni komisjoni poolt vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseni, ning seega ei saa nõuda nende tagastamist.
50. Komisjon väidab, et see argument on põhjendamatu.
Euroopa Kohtu vastus
51. Uue abina tuleb käsitleda meetmeid, mis on võetud pärast asutamislepingu jõustumist ning millega kehtestatakse või muudetakse abimeetmeid, kusjuures muudatused võivad puudutada nii olemasolevaid abimeetmeid kui ka komisjonile teatatud uusi abikavasid (vt selle kohta 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑295/97: Piaggio, EKL 1999, lk I‑3735, punkt 48).
52. Järelikult ei ole seaduses nr 44/88 sisalduv viide ühele 1928. aasta seadusele veel piisav selleks, et saaks väita, et nimetatud neli abimeedet põhinevad viidatud 1928. aasta seadusel ning kujutavad endast olemasolevaid abimeetmeid, kuna seda seadust on hiljem muudetud ja täiendatud.
53. Käesoleval juhul nähtub Euroopa Kohtule esitatud materjalidest, et kõnealused neli abimeedet põhinevad otseselt seaduse nr 44/88 artiklil 5, mis võimaldab anda vähendatud intressimääraga laene, mis on mõeldud nende põllumajandusettevõtete likviidsusvõime taastamiseks, mille olukorda on mõjutanud ebasoodsad sündmused.
54. Siit järeldub, et põhikohtuasjas kõne all olevad abimeetmed kujutavad endast uut, mitte olemasolevat abi, ning et komisjon ei ole eksinud, kui tugines asutamislepingu artikli 93 lõikele 1.
Menetluse väidetavalt ülemäärane pikkus, mis rikub selle nõuetekohasust ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
Euroopa Kohtule esitatud märkused
55. M. Scalas ja R. Lilliu kinnitavad, et komisjon on põhikohtuasja kõnealuste abide uurimisel toiminud ülemäära aeglaselt. Komisjon oleks pidanud uurimist alustama kohe, kui seadus nr 44/88 oli talle 1. septembri 1992. aasta kirjaga edastatud. Samuti leiavad M. Scalas ja R. Lilliu, et komisjon oleks pidanud kahe kuu jooksul arvates nimetatud kirja kättesaamisest esitama nelja abimeetme kohta arvamuse ning tegema Itaalia Vabariigile korralduse peatada nimetatud abide väljamaksmine viivitamatult.
56. Selle asemel viivitas komisjon kõigepealt kaks aastat enne ametliku uurimismenetluse algatamist aastal 1994, ning seejärel veel kolm aastat, enne kui võttis aastal 1997 vastu vaidlustatud otsuse. Nii kulus abikava vastuvõtmisest aastal 1988 kuni nimetatud otsuse tegemiseni rohkem kui üheksa aastat ning vastuvõtmisest 1997. aasta detsembrikuu dekreetidest huvitatud isikutele teatamiseni novembris 2001 rohkem kui 13 aastat. M. Scalas ja R. Lilliu väidavad, et sellise viivitamisega rikuti õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
57. Komisjon leiab tema vastu suunatud viivitusest tulenevad väited olevat põhjendamatud ning kinnitab, et Itaalia valitsus on vastutav mitmete hilinemiste eest. Viimatinimetatu vastas komisjoni taotlustele kahel juhul alles viie ja kuue kuu möödudes.
Euroopa Kohtu vastus
58. Menetluse väidetava nõuetele mittevastavuse osas, mille põhjuseks olid komisjonipoolsed ülemäärased viivitused nelja abimeetme uurimisel, tuleb märkida, et esiteks on Itaalia valitsus mitmeid kordi hilinenult reageerinud.
59. Nimelt ei teatanud Itaalia valitsus komisjonile seadusest nr 44/88 enne selle vastuvõtmist ning lasi mööduda ligi neli aastat, enne kui teavitas komisjoni selle seaduse vastuvõtmisest.
60. Euroopa Kohtule esitatud materjalidest nähtub ka, et komisjonil ei olnud võimalik võtta üksnes seaduse teksti uurides seisukohta nimetatud seadusega ettenähtud abikavade kehtivuse küsimuses. Komisjon vajas muud teavet ning nõudis Itaalia valitsuselt selle esitamist. Mitmetel juhtudel viivitas Itaalia valitsus komisjoni taotlustele vastamisega isegi kuid.
61. Teise asjaoluna tuleb märkida, et isegi kui menetlus, mille käigus komisjon uuris seadust nr 44/88 ja nelja abimeedet, tundus olevat suhteliselt pikk, tuleb siiski meenutada, et kuni nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1), vastuvõtmiseni ei olnud komisjoni tegevusele ette nähtud konkreetseid tähtaegu. Asjakohaste sätete puudumisel pidi komisjon sellegipoolest vältima oma ülesannete täitmise lõputut edasilükkamist, järgimaks õiguskindluse tagamise põhinõuet (vt selle kohta 24. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/00 P ja C‑75/00 P: Falck ja Acciaierie di Bolzano vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑7869, punkt 140).
62. Nagu kohtujurist on tähtaegu käsitlevas analüüsis, st ettepaneku punktides 160–167 märkinud, ei selgunud menetluse kulgemise uurimisel viivitust, millega oleks rikutud seda põhinõuet. Kuna Itaalia valitsus seadusest nr 44/88 ja neljast abimeetmest ei teatanud, oli esimene kaheaastane etapp, st 1992–1994, vajalik asjassepuutuva teabe kogumiseks. Teine etapp, mis algas 1994, vältas kuni vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseni aastal 1997. Sel perioodil pidas komisjon vajalikuks taotleda Itaalia valitsuselt mitmeid kordi selgitusi, kuna Itaalia õigusakte oli 1995. aasta viimases kvartalis muudetud.
63. Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte väidetava rikkumise osas on oluline meenutada Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat riigiabi küsimuses.
64. Pidades silmas asutamislepingu artikli 93 kohaselt riigiabi kohustuslikku kontrollimist komisjoni poolt, saavad ettevõtjad reeglina toetuda abi seaduslikkuse osas õiguspärasele ootusele ainult siis, kui abi anti nimetatud artiklis sätestatud menetlust järgides. Hoolas ettevõtja peab suutma tavaliselt kindlaks teha, kas kõnealust menetlust on järgitud (vt 20. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑2 4/95: Alcan Deutschland, EKL 1997, lk I‑1591, punkt 25).
65. Kui abi antakse ilma komisjoni eelneva teavitamiseta, mis on asutamislepingu artikli 93 lõike 3 kohaselt ebaseaduslik, ei saa abisaajal sel momendil olla õiguspärast ootust, et kõnealust abi antakse seaduslikult (vt eespool viidatud otsus Alcan Deutschland, punktid 30 ja 31, ning 11. novembri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑183/02 P ja C‑187/02 P: Demesa ja Territorio Histórico de Álava vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑10609, punkt 45).
66. Järelikult, kuna seadusest nr 44/88 komisjonile nõuetekohaselt ei teatatud, ei saanud asjassepuutuvatel Sardiinia põllumajandustootjatel tekkida õiguspärast ootust neile antud abi seaduslikkuse osas, ning ka menetluse väidetav aeglane kulgemine ei saanud sellisel ootusel tekkida lasta.
67. Siit järeldub, et ülemäärane viivitus, mis võiks kujutada endast menetluse rikkumist või kahjustada õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, ei ole leidnud kinnitust.
Väidetav ebapiisav põhjendamine ning nelja abimeetme ühisturuga kokkusobimise osas tehtud väidetav hindamisviga
Esialgsed märkused
68. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub Euroopa Kohtul kontrollida vaidlustatud otsuse kehtivust, pidades silmas esiteks põhjendamiskohustust ja teiseks põhikohtuasjas käsitletavate abimeetmete ühisturuga kokkusobimise hindamist. Teise punkti osas soovib siseriiklik kohus teada, kas komisjon on hinnangu andmisel järginud asutamislepingu artikli 92 lõike 2 punkti b ja lõike 3 punkti a sätteid, arvestades esiteks komisjoni sellealast praktikat menetluse algatamise ajal (edaspidi, vastavalt vaidlustatud otsuses kasutatud väljendile: „komisjoni eripraktika raskustes põllumajandusettevõtetele antud abi osas”) ning teiseks ühenduse suuniseid raskustes põllumajandusettevõtete päästmiseks ja ümberkorraldamiseks ettenähtud riigiabi kohta (EÜT 1994, C 368, lk 12; edaspidi „suunised”). Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatab ka küsimuse määruse nr 797/85 rikkumisest vaidlustatud otsusega.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
69. M. Scalas ja R. Lilliu kinnitavad, et vaidlustatud otsuse põhjendused on ebapiisavad, kuna selles ei ole mainitud, mil moel kõnealused abimeetmed konkurentsi kahjustasid või ähvardasid seda kahjustada. Otsuse analüüs konkurentsile avaldatava mõju kohta on ebatäielik, kuna selles ei ole esitatud turu kirjeldust.
70. Vaidlustatud otsuse põhjendused on ebapiisavad ka kaubavahetusele avaldatava mõju osas. M. Scalas ja R. Lilliu rõhutavad, et Sardiinia majanduslikku ja sotsiaalset arengut arvestades on välistatud, et kõnealused abimeetmed oleksid saanud kaubavahetust mõjutada.
71. M. Scalas ja R. Lilliu väidavad, et kõnealused abimeetmed on igal juhul asutamislepingu artikli 92 lõike 2 punkti b ja lõike 3 punktidega a ja c kooskõlas. Samuti olevat komisjon kohaldanud ebaõigesti kriteeriumeid, mis lähtuvad komisjoni eripraktikast raskustes põllumajandusettevõtetele antud abi osas ning asjakohastest suunistest ning ei ole kohustuslikud. Lisaks kohaldas komisjon valesti nõukogu 17. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/159/EMÜ talumajapidamiste kaasajastamise kohta (EÜT L 96, lk 1) ja 28. aprilli 1975. aasta direktiivi 75/268/EMÜ mägipiirkondade ja teatavate ebasoodsamate alade põllumajanduse kohta (EÜT L 128, lk 1), samuti määrust nr 797/85.
72. Komisjon väidab, et vaidlustatud otsuse puhul on kõik põhjendamisnõuded täiel määral täidetud. Põhikohtuasjas käsitletavate abimeetmete ühisturuga kokkusobimise osas täpsustab komisjon, et täidetud ei ole tingimused, mis võimaldaksid vaidlusaluste abide suhtes kohaldada asutamislepingu artikli 92 lõike 2 punkti b ja lõike 3 sätteid.
Euroopa Kohtu vastus
73. Põhjendamiskohustuse osas näeb asutamislepingu artikkel 190 ette, et seda tuleb kohaldada sõltuvalt akti liigist ning sellest peavad selgelt ja ühemõtteliselt nähtuma akti vastu võtnud institutsiooni põhjendused, võimaldamaks huvitatud isikutel teada võetud meetme põhjendusi ning pädeval kohtul selle üle kontrolli teostada. Käesoleva juhtumi asjaolusid arvestades ei ole nõutav, et põhjendustes oleks ära toodud kõik asjakohased fakti- ja õigusküsimused, kuna akti põhjenduste asutamislepingu artikli 190 nõuetele vastavuse hindamisel ei tule lähtuda mitte ainult akti sõnastusest, vaid arvestada tuleb ka konteksti ja kõnealust valdkonda reguleerivaid õigusnorme tervikuna (vt 19. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑113/00: Hispaania vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑7601, punktid 47 ja 48).
74. Seega juhul, kui abimeetmetest ei ole komisjonile nende ettevalmistamise etapis teatatud, on komisjon kohustatud oma otsuse põhjendustes ära näitama vähemalt abi andmise tingimused juhul, kui need võimaldavad tõendada, et kõnealused abimeetmed võisid mõjutada liikmesriikidevahelist kaubavahetust, kuid ta ei pea ära näitama seni antud abi tegelikku mõju. Sellise juhtumi korral viiks see nõue olukorrani, kus soodustataks liikmesriike, kes rikuvad abi väljamaksmisel asutamislepingu artikli 93 lõikes 3 ette nähtud teatamiskohustust, ning kahjustataks neid, kes teatavad abimeetmetest nende ettevalmistamise etapis (eespool viidatud otsus Hispaania vs.
komisjon, punkt 54).
75. Käesoleval juhul nähtub vaidlustatud otsusest, et komisjon on täpsustanud, mil moel on seni antud abi andnud nende saajale eeliseid. Komisjon meenutab ka seda, et põllumajandustoodete valdkonnas võib igasugune siseriiklikele tootjatele antav abi mõjutada liikmesriikidevahelist kaubavahetust. Järelikult on komisjon esitanud üksikasjalikud põhjendused, millest lähtudes ta leiab, et antud abi kahjustas konkurentsi ning võis mõjutada nimetatud riikide vahelist kaubavahetust. Kuna seadusest nr 44/88 ja kõnealusest neljast abimeetmest ei ole teatatud, pole ta kohustatud esitama turukirjeldust ega selgitama üksikasjalikult liikmesriikidevahelist kaubavahetust kõnealuste toodete osas.
76. Pealegi on komisjon vaidlustatud otsuse IV ja V jaotises üksikasjalikult ära näidanud põhjused, miks ei ole täidetud asutamislepingu artikli 92 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud erandite kohaldamiseks nõutavad tingimused, arvestades Itaalia ametiasutuste poolt edastatud teavet.
77. Järelikult tuleb ebapiisavatest põhjendustest lähtuv etteheide tagasi lükata.
78. Abimeetmete ühisturuga kokkusobimise kontrollimisel tuleb aluseks võtta asutamislepingu artikli 92 lõike 2 punkt b ja lõike 3 punktid a ja c.
79. Asutamislepingu artikli 92 lõike 2 punkt b näeb ette, et loodusõnnetuste ja erakorraliste sündmuste tekitatud kahju korvamiseks antud abi on ühisturuga kokkusobiv. Kuna tegemist on erandiga riigiabi ühisturuga kokkusobimatuse üldisest põhimõttest, tuleb seda sätet tõlgendada kitsalt. Euroopa Kohus on asunud seisukohale, et selle sätte mõttes võib hüvitada vaid loodusõnnetuste või muude erakorraliste sündmustega otseselt tekitatud kahju. Järelikult peab erakorralise sündmusega tekitatud kahju ja riigiabi vahel olema otsene seos ning vajalik on asjassepuutuvatel tootjatel tekkinud kahju võimalikult täpne hindamine (11. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑73/03: Hispaania vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 37).
80. Käesoleval juhul kõnealuse nelja abimeetme ja loodusõnnetuse või muu erakorralise sündmuse vahelist seost ära näidatud ei ole. Itaalia Vabariik mainis, et teatud abimeetmete eesmärk oli hüvitada kõnealuse turu kriisiseisundi ja suurendatud intressimääradega seonduvaid raskusi, kuid nagu komisjon on vaidlustatud otsuses märkinud, on nende nähtuste puhul tegemist turul valitsevate jõududega, millega iga ettevõtja peab arvestama.
81. Mis puudutab Itaalia Vabariigi poolt osutatud ilmastikust tulenevaid probleeme, näiteks põud, siis neid on mainitud vaid üldsõnaliselt. Ei ole ära näidatud mitte mingisuguseid erilisi raskusi võrreldes tavapäraste ilmastikutingimustega ega ole esitatud hinnangut põllumajandustootjate poolt tulenevalt neist tingimustest kantud väidetava kahju kohta.
82. Küülikukasvatajatele antud abi osas nähtub abi kirjeldusest, et see ei olnud mõeldud ainult neile tootjatele, kes olid kaotanud kõik loomad, vaid kõnealust abi anti 20% või rohkem loomi kaotanud ettevõtjatele. Pealegi ei ole Itaalia Vabariik ära näidanud antud abide ja kantud kahjude vastavust.
83. Järelikult pole tõendatud, et komisjon oleks asutamislepingu artikli 92 lõike 2 punkti b kohaldamisel teinud hindamisvea.
84. Abi õiguspärasuse hindamisel asutamislepingu artikli 92 lõike 3 punktide a ja c alusel, mis käsitlevad abi, mis on antud teatud majanduspiirkondade või teatud majandustegevuse arengu edendamiseks või soodustamiseks, tuleb meenutada, et komisjonil on nende sätete kohaldamisel ulatuslik kaalutlusõigus, mille teostamiseks peavad ühenduse kontekstis olema läbi viidud majanduslikud ja sotsiaalsed hindamised ning et Euroopa Kohus ei saa selle vabaduse teostamise kontrollimisel asendada pädeva ametiasutuse poolt antud hinnangut enda omaga, vaid peab piirduma sellega, et uurib, kas viimati nimetatud hinnangu andmisel ei ole tehtud ilmseid vigu ja et tegemist ei ole võimu kuritarvitamisega (vt 12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑456/00: Prantsusmaa vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑11949, punkt 41).
85. Nagu vaidlustatud otsusest nähtub, uuriti nelja abimeedet kriteeriumide alusel, mida komisjon kohaldab raskustes põllumajandusettevõtetele antud abimeetmete eripraktikas. Ühtlasi on komisjon selles otsuses märkinud, et suunised ei olnud veel jõustunud ega kohaldatavad. Sellegipoolest märgib ta ka seda, et kõnealustes suunistes ette nähtud tingimused ei olnud täidetud.
86. Komisjon, kes tugines tema poolt raskustes põllumajandusettevõtete suhtes kohaldatavas eripraktikas kasutatavatele kriteeriumidele, mida Itaalia Vabariik ei ole vaidlustanud, ei ole õiguslikku viga teinud. Tegemist on kriteeriumidega, mida komisjon kohaldas asutamislepingu artikli 92 lõike 2 kohase menetluse algatamise kuupäeval.
87. Nimetatud kriteeriumide alusel pidid põhikohtuasjas kõne all olevad abid vastama kolmele tingimusele, st need pidid olema suunatud juba teostatud investeeringute rahastamiseks, ei võinud ületada komisjoni poolt tavaliselt heakskiidetud määra ning pidid kas sõltuma määrade kohandamisest, arvestamaks intressimäärade muutusi, või pidid need puudutama põllumajandusettevõtteid, kes võisid esitada piisavalt garantiisid majandusliku taastumise tõenduseks.
88. Nagu vaidlustatud otsusest ja Euroopa Kohtule esitatud märkustest nähtub, ei vastanud kõnealused neli abimeedet neile tingimustele. Esiteks ei olnud investeeringute teostamise fakt abi andmise tingimus. Teiseks – isegi kui abi saanud põllumajandustootjad olid teatud erijuhtudel investeeringuid teinud, ei ole tõendatud, et täidetud oleks kaks ülejäänud vajalikku tingimust. Järelikult ei nähtu, et komisjon oleks teinud ilmse hindamisvea või kuritarvitanud võimu, kui leidis analüüsi tulemusena, et nimetatud neli abimeedet kujutavad endast tegevusabi, mis ei avalda kõnealuse sektori ja maakonna tingimustele kestvat positiivset mõju.
89. M. Scalas ja R. Lilliu kinnitavad suuniste osas, et nendega on ette nähtud paindlikkuse rakendamine abi ühisturuga kokkusobimise hindamisel neil juhtudel, kui tegemist on selliste abistatavate piirkondadega nagu Sardiinia ning et komisjon oleks pidanud jõudma järeldusele, et kõnealused neli abimeedet on ühisturuga kooskõlas.
90. Seevastu Euroopa Kohtule esitatud materjalidest nähtub, et isegi kui eeldada, et suuniseid oleks saanud kohaldada, ei ole M. Scalas ja R. Lilliu oma üldsõnaliste märkustega tõendanud, et suunistes kehtestatud tingimused oleksid olnud täidetud.
91. Mis puudutab määruse nr 797/85 ning direktiivide 72/159 ja 75/268 väidetavat väära kohaldamist, siis piisab, kui nentida, et kõnealuse nelja abimeetme ühisturuga kokkusobimise analüüs neile tekstidele ei tugine. Vaidlustatud otsuses viidatakse direktiivile 75/268 ja määrusele nr 797/85 üksnes selleks, et selgitada mõistet „vähemsoodne piirkond”. Direktiivi 72/159 nimetatud otsuses mainitud ei ole.
92. Seega ei ole tõendatud, et asutamislepingu artikli 92 lõike 3 punktide a ja c kohaldamisel oleks tehtud hindamisviga.
93. Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et vaidlustatud otsuse uurimisel ei ilmnenud ühtki asjaolu, mis võiks mõjutada selle kehtivust.
Kohtukulud
94. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus siseriiklikus kohtus poolelioleva asja üks staadium, siis otsustab kohtukulude jaotamise siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
Komisjoni 16. aprilli 1997. aasta otsuse 97/612/EÜ Sardiinia maakonna (Itaalia) poolt põllumajandussektoris antavate abide kohta uurimisel ei ilmnenud ühtki asjaolu, mis võiks mõjutada selle otsuse kehtivust.