TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1984 m. balandžio 10 d.(*)„Vienodas požiūris į vyrus ir moteris – Galimybė įsidarbinti“Byloje 14/83dėl Hamm Arbeitsgericht
pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto
prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl 1976 m. vasario 9 d.
Tarybos direktyvos 76/207 dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris
principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo
ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 39, p. 40) išaiškinimo šio teismo
nagrinėjamoje byloje tarpSabine von Colson ir Elisabeth KamannirLand Nordrhein-Westfalen_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas J. Mertens de Wilmars, kolegijų
pirmininkai T. Koopmans, K. Bahlmann ir Y. Galmot,
teisėjai P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O'Keeffe,
G. Bosco, O. Due, U. Everling ir C. Kakouris_generalinė advokatė S. Rozès_posėdžio sekretorius H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius_priima šįSprendimą1        1982 m.
gruodžio 6 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 1983 m.
sausio 24 d., Hamm Arbeitsgericht pagal EEB sutarties
177 straipsnį kreipėsi dėl prejudicinio sprendimo priėmimo,
pateikdamas klausimus dėl 1976 m. vasario 9 d. Tarybos
direktyvos 76/207 dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo
taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo
sąlygų atžvilgiu (OL L 39, p. 40) išaiškinimo.2        Šie
klausimai buvo iškelti byloje tarp dviejų diplomuotų socialinių
darbuotojų, Sabine von Colson ir Elisabeth Kamann, ir Land Nordhrein Westfalen. Kaip aiškinama nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Land Nordrhein Westfalen
administruojama Werl vyrų įkalinimo įstaiga atsisakė priimti į darbą
pagrindinės bylos ieškoves dėl priežasčių, susijusių su jų lytimi. Už
įdarbinimą atsakingi tarnautojai atsisakymą priimti į darbą aiškino
problemomis bei pavojumi, kylančiu dėl moterų kandidačių įdarbinimo
tokiose institucijose, ir dėl šių priežasčių suteikė pirmenybę
kandidatams vyrams, nors jų kvalifikacija buvo žemesnė. 3        Nacionalinis
teismas, konstatavęs diskriminacijos faktą, nutarė, kad pagal
Vokietijos teisės aktus vienintelė sankcija už įdarbinant patirtą
diskriminaciją – atlyginimas už „pasitikėjimui padarytą žalą” (Vertrauensschaden),
tai yra žalą, kurią patyrė diskriminuotieji kandidatai, tikėjęsi, kad
be diskriminacijos bus sukurti darbo santykiai. Tokį žalos atlyginimą
numato BGB 611a straipsnio 2 dalis.4        Pagal
šį straipsnį diskriminacijos įsidarbinant atveju darbdavys privalo
„atlyginti žalą, kurią darbuotojas patyrė dėl to, kad nepasiteisino jo
tikėjimas, jog toks (vienodo požiūrio principo) pažeidimas nesutrukdys
užmegzti darbo santykių“. Šiuo straipsniu siekiama perkelti į
nacionalinę teisę minėtąją Tarybos direktyvą 76/207.5        Todėl
nacionalinis teismas nusprendė, kad, vadovaudamasis Vokietijos teisės
aktais, jis galėtų tik nurodyti atlyginti ieškovės von Colson nurodytas
kelionės išlaidas, susijusias su jos prašymu užimti šią darbo vietą
(7,20 DM), bei turėtų atmesti kitus ieškovių ieškinius.6        Tačiau
siekdamas nustatyti teisines taisykles, taikytinas Bendrijos lygiu
diskriminacijos įsidarbinant atveju, nacionalinis teismas pateikė
Teisingumo Teismui šiuos klausimus:„1.      Ar
pagal 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos dėl vienodo
požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio
mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (76/207/EEB)
nuostatas diskriminacija dėl lyties įsidarbinant (darbo sutarties
nesudarymas dėl kandidato lyties arba kitam kandidatui suteikta
pirmenybė dėl jo lyties) turi būti sankcionuojama įpareigojant darbdavį,
diskriminacijos autorių, sudaryti darbo sutartį su diskriminaciją
patyrusiu kandidatu?2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra iš principo teigiamas:a)      ar
sankcija, besiremianti „įpareigojimu sudaryti darbo sutartį“, taikoma
tik tuomet, kai nustačius, kad darbdavys iš tiesų priėmė subjektyvų
sprendimą remdamasis su lytimi susijusiais kriterijais, dar galima
įrodyti ir tai, jog diskriminaciją patyrusio kandidato kvalifikacija yra
objektyviai – vadovaujantis teisėtais kriterijais – tinkamesnė atlikti
atitinkamą darbą negu to kandidato, su kuriuo buvo sudaryta darbo
sutartis?b)      ar
darbdavys taip pat privalo įdarbinti diskriminaciją patyrusį kandidatą,
net jei nustatoma, kad jis priėmė subjektyvų sprendimą remdamasis su
lytimi susijusiais kriterijais, tačiau objektyviai vertinant
diskriminaciją patyrusio kandidato kvalifikacija bei pasirinktojo
kandidato kvalifikacija yra vienodos?c)      pagaliau
– ar diskriminaciją patyręs kandidatas taip pat turi teisę reikalauti
priimti jį į darbą, net jei diskriminaciją patyrusio kandidato
kvalifikacija yra objektyviai žemesnė negu pasirinktojo kandidato, bet
nustatoma, kad darbdavys nuo pat pradžių, remdamasis teisėtais
kriterijais, subjektyviai atmetė kandidatūrą asmens, patyrusio
diskriminaciją dėl savo lyties?3.
Jei 2 punkto a ir
c klausimų sprendimas priklauso nuo objektyvios kandidato
kvalifikacijos:ar ji visiškai priklauso nuo
teisėjo įvertinimo, ir kokie kriterijai bei procedūros taisyklės yra
taikomos nustatant ieškinio pagrįstumą bei įpareigojant pateikti įrodymų
kvalifikacijai įvertinti?4.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra iš principo teigiamas:Jei
esant daugiau negu dviem kandidatams į tą pačią darbo vietą, daugiau
nei vienas asmuo buvo iš karto atmestas dėl savo lyties ir nebebuvo
vertinamas pagal teisėtus kriterijus, ar visi šie asmenys turi teisę
reikalauti sudaryti darbo sutartis?Ar šiuo
atveju teismas galėtų pats pasirinkti vieną iš diskriminaciją patyrusių
kandidatų? Jei atsakymas į pirmoje pastraipoje pateiktą klausimą yra
neigiamas, kokią kitą sankciją iš esmės gali pasiūlyti teisės aktai?5.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra iš principo neigiamas:Kokia tuomet, taikant Direktyvos 76/207/EEB nuostatas, turi būti sankcija už nustatytą diskriminaciją įsidarbinant?Ar šiuo požiūriu tinkamas yra skirstymas, pateikiamas 2 klausimo a–c punktuose?6.      Ar
Direktyva 76/207/EEB taip, kaip ją aiškina Teisingumo Teismas
atsakydamas į pirmiau užduotus klausimus, yra tiesiogiai taikytina
Vokietijos Federacinėje Respublikoje?“7        Šiais
klausimais iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar Direktyva 76/207
įpareigoja valstybes nares numatyti teisines pasekmes ar ypatingas
sankcijas diskriminacijos įsidarbinant atveju (1–5 klausimai), ir
ar prireikus asmenys turi teisę remtis direktyvos nuostatomis
nacionaliniuose teismuose, jei per numatytą laikotarpį ji neperkeliama į
nacionalinę teisę (6 klausimas). a) Dėl pirmojo klausimo8        Pirmuoju
klausimu nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar Direktyva 76/207
reikalauja, kad diskriminacija dėl lyties įsidarbinant turi būti
sankcionuojama įpareigojant darbdavį, diskriminacijos autorių, sudaryti
darbo sutartį su diskriminaciją patyrusiu kandidatu.9        Nacionalinio
teismo nuomone, iš direktyvos motyvų ir paties jos teksto aišku, kad ji
įpareigoja priimti teisines nuostatas kartu su veiksmingomis
sankcijomis; be to, šis teismas mano, kad tik atlyginimas natūra,
įdarbinant diskriminaciją patyrusius asmenis, būtų veiksmingas.
10      Pagrindinės
bylos ieškovių nuomone, BGB 611a  straipsnio 2 dalis,
apribodama teisę į žalos atlyginimą vienintele pasitikėjimui padaryta
žala, atmetė galimybę atlyginti žalą pagal bendrąsias teisės normas.
Direktyva 76/207 įpareigojo valstybes nares nustatyti atitinkamas
priemones, kad ateityje diskriminacijos būtų išvengta. Todėl reikėtų
bent jau pripažinti, kad nereikia atsižvelgti į
611a  straipsnio 2 dalį. Tai įpareigotų darbdavį
pasirašyti darbo sutartį su diskriminaciją patyrusiu kandidatu. 11      Suvokdama,
kaip svarbu veiksmingai perkelti direktyvą į nacionalinę teisę,
Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybė vis dėlto primygtinai
teigia, kad vadovaudamasi EEB sutarties 189 straipsnio
trečiąja pastraipa kiekviena valstybė narė turi teisę pasirinkti
teisines pasekmes, kurios būtų taikomos pažeidus vienodo požiūrio
principą. Be kita ko, ši vyriausybė teigia, kad Vokietijos teismams bus
suteikta galimybė, remiantis nacionaline privatine teise bei direktyvos
turiniu, nustatyti atitinkamas priemones, kurios tenkintų ir vienodo
požiūrio principą, ir visų šalių interesus. Pagaliau, jos manymu,
apčiuopiamos teisinės pasekmės pakaktų vienodo požiūrio principui
užtikrinti, ir ji turėtų būti numatyta tik tuomet, kai diskriminaciją
patyrusio kandidato kvalifikacija buvo tinkamesnė atlikti atitinkamą
darbą negu kitų kandidatų, o ne kai visų kandidatų kvalifikacija buvo
vienoda.12      Danijos
vyriausybės nuomone, direktyva sąmoningai paliko valstybėms narėms
laisvę pasirinkti sankcijas, atsižvelgiant į jų nacionalinę padėtį ir
teisinę sistemą. Valstybės narės turėtų numatyti tokias pačias sankcijas
už vienodo požiūrio principo pažeidimus, kokios numatytos už
lygiaverčius nacionalinių taisyklių pažeidimus tose giminingose srityse,
kurių nereguliuoja Bendrijos teisė. 13      Jungtinės
Karalystės vyriausybė taip pat laikosi nuomonės, kad valstybės narės
turi teisę pasirinkti tokias priemones, kokios, jų nuomone, užtikrintų,
kad būtų įvykdyti direktyvos joms nustatyti įpareigojimai. Direktyva
nepateikia jokių nuorodų, kokių priemonių valstybės narės turėtų imtis,
ir Teisingumo Teismui pateikti klausimai patys akivaizdžiai parodo
sunkumus, su kuriais susidurta nustatant tas priemones.14      Europos
Bendrijų Komisija mano, kad jei direktyva palieka valstybėms narėms
teisę pasirinkti bei nustatyti sankcijas, jos perkėlimo į nacionalinę
teisę rezultatas turėtų būti veiksmingas. Direktyvos veiksmingo
perkėlimo į nacionalinę teisę principas reikštų, kad sankcijos turi būti
suprantamos taip, jog diskriminaciją patyrusiam kandidatui būtų
tinkamai atlyginta, o darbdaviui tai būtų rimta spaudimo priemonė,
skatinanti jį laikytis vienodo požiūrio principo. Nacionalinių teisės
aktų, suteikiančių teisę tik į pasitikėjimui padarytos žalos atlyginimą,
nepakanka užtikrinant, kad būtų laikomasi šio principo.15      189 straipsnio
trečiojoje pastraipoje nustatyta, kad „direktyva yra privaloma
kiekvienai valstybei narei, kuriai ji skirta, siektino rezultato
atžvilgiu, bet nacionalinės valdžios institucijos gali pasirinkti jų
įgyvendinimo formą ir būdus“. Nors ši nuostata suteikia valstybėms
narėms laisvę pasirinkti priemones ir būdus direktyvos įgyvendinimui
užtikrinti, ši laisvė palieka kiekvienai valstybei, kuriai skirta
direktyva, pilną pareigą vadovaujantis savo nacionaline teisine sistema
imtis visų priemonių, būtinų užtikrinti visišką direktyvos veikimą,
atsižvelgiant į jos siekiamą tikslą.16      Taigi
siekiant nustatyti, ar Direktyva 76/207 įpareigoja valstybes nares
numatyti teisines pasekmes, ar konkrečias sankcijas už vienodo požiūrio
principo pažeidimą įsidarbinant, reikia išnagrinėti šią direktyvą.17      Šios
direktyvos tikslas – valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio į
vyrus ir moteris principą, ypač užtikrinant vienos ir kitos lyties
darbuotojams veiksmingą galimybių lygybę įsidarbinant. Dėl to
2 straipsnyje apibrėžiamas vienodo požiūrio principas ir jo ribos, o
3 straipsnio 1 dalyje patikslinama jo taikymo sritis
įsidarbinant. 3 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta,
kad valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, jog būtų
panaikinti įstatymai ir kiti teisės aktai, prieštaraujantys vienodo
požiūrio principui.18      6 straipsnis
įpareigoja valstybes nares savo nacionalinėse teisinėse sistemose
numatyti priemones, sudarančias sąlygas visiems asmenims, manantiems,
kad jų teisės buvo pažeistos dėl diskriminacijos, „pateikti reikalavimus
teismine tvarka“. Ši nuostata reiškia, kad valstybės narės turi imtis
pakankamai veiksmingų priemonių direktyvos tikslui pasiekti bei
užtikrinti, kad šiomis priemonėmis suinteresuotieji asmenys galėtų
veiksmingai naudotis nacionaliniuose teismuose. Tokios priemonės gali,
pavyzdžiui, apimti nuostatas, reikalaujančias, kad darbdavys priimtų į
darbą diskriminaciją patyrusį kandidatą, arba užtikrinančias, kad būtų
sumokėta atitinkama materialinė kompensacija; prireikus šios nuostatos
galėtų būti sustiprintos ir baudų sistema. Tačiau reikėtų konstatuoti,
kad direktyva ne nustato aiškiai apibrėžtą sankciją, o palieka
valstybėms narėms laisvę pasirinkti iš įvairių tikslą įgyvendinti
padėsiančių priemonių.19      Taigi
į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyva 76/207 nereikalauja,
jog diskriminacija dėl lyties įsidarbinant turi būti sankcionuojama
įpareigojant darbdavį, diskriminacijos autorių, sudaryti darbo sutartį
su diskriminaciją patyrusiu kandidatu. b) Dėl 2–4 klausimų 20      Kadangi
2–4 klausimai buvo užduoti tik tuo atveju, jei darbdavys būtų
įpareigotas priimti į darbą diskriminaciją patyrusį kandidatą, į juos
atsakyti nebereikia. c) Dėl penktojo ir šeštojo klausimų21      Savo
penktuoju klausimu nacionalinis teismas iš esmės Teisingumo Teismo
klausia, ar galima direktyvoje įžvelgti kitokią sankciją už
diskriminaciją nei teisė į tai, kad būtų sudaryta darbo sutartis.
Šeštuoju klausimu siekiama išsiaiškinti, ar, tinkamai aiškinant
direktyvą, nukentėję asmenys gali ja remtis nacionaliniuose teismuose.22      Čia
reikia pastebėti, kad veiksminga galimybių lygybė negali būti
užtikrinta be atitinkamos sankcijų sistemos. Tai lemia ne tik pats
direktyvos tikslas, bet ypač jos 6 straipsnis, kuris, suteikdamas
diskriminaciją patyrusiems kandidatams teisę kreiptis į teismą, jų
atveju pripažįsta teisių, kurias galima ginti teisme, buvimą.23      Kaip
buvo konstatuota atsakant į pirmąjį klausimą, nors visiškai taikant
direktyvą nenustatyta konkreti sankcijos forma diskriminacijos draudimo
pažeidimo atveju, vis dėlto reikalaujama, kad ši sankcija garantuotų
veiksmingą teisminę apsaugą. Ji taip pat turi turėti tikrą atgrasinantį
poveikį darbdaviui. Todėl valstybei narei nusprendus sankcionuoti
diskriminacijos draudimo pažeidimą atlyginant nuostolius, bet kuriuo
atveju piniginė kompensacija turi atitikti patirtą žalą.24      Taigi
nacionaliniai teisės aktai, apribodami įsidarbinant diskriminaciją
patyrusių asmenų teisę į žalos atlyginimą tik simboline kompensacija,
pavyzdžiui, kelionės išlaidų, susijusių su jų prašymu užimti darbo
vietą, atlyginimu, neatitinka reikalavimų veiksmingai perkelti direktyvą
į nacionalinę teisę.25      Teisingumo
Teisme buvo ilgai diskutuota dėl sankcijų, kurios numatytos Vokietijos
Federacinėje Respublikoje už diskriminaciją įsidarbinant, pobūdžio, ypač
dėl to, ar BGB 611a  straipsnio 2 dalies nuostatos
neleidžia atlyginti žalos pagal bendrąsias teisės nuostatas. Dėl šio
klausimo per žodinį procesą Vokietijos Federacinės Respublikos
vyriausybė pareiškė, kad šis straipsnis nebūtinai draudžia taikyti
bendrąsias teisės nuostatas dėl žalos atlyginimo. Tik nacionalinis
teismas gali išaiškinti šį klausimą, susijusį su jo nacionaline teise. 26      Tačiau
reikėtų patikslinti, kad valstybėms narėms numatytos pareigos pasiekti
direktyvoje nurodytą tikslą ir pagal Sutarties 5 straipsnį
numatytos pareigos imtis visų bendrų ar specialių priemonių įvykdymą
užtikrinti privalo visos valstybių narių valdžios institucijos,
įskaitant ir teismus savo kompetencijos ribose. Iš to išplaukia, kad
taikydamas nacionalinės teisės aktus, ypač nacionalinio įstatymo,
specialiai priimto Direktyvai 76/207 įgyvendinti, nuostatas,
nacionalinis teismas privalo aiškinti savo nacionalinės teisės nuostatas
atsižvelgdamas į direktyvos tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas
189 straipsnio 3 dalyje numatytas rezultatas.27      Priešingai,
kaip galima spręsti iš pirmiau pateiktų pastabų, dėl už diskriminaciją
taikomų sankcijų direktyvoje nėra jokios besąlyginės ir pakankamai
tikslios nuostatos, kuria galėtų remtis žalos atlyginimo pagal direktyvą
siekiantis asmuo, jeigu laiku nebuvo imtasi direktyvos taikymo
priemonių, kai nacionalinės teisės aktai nenumato tokios pasekmės ar jos
neleidžia.28      Tačiau
nacionaliniam teismui reikėtų patikslinti, kad nors Direktyva 76/207
palieka valstybėms narėms laisvę pasirinkti sankciją už diskriminacijos
draudimo pažeidimą iš įvairių direktyvos tikslą įgyvendinti tinkančių
priemonių, vis dėlto tai reiškia: jei už diskriminacijos draudimo
pažeidimą valstybė narė nusprendžia sankcionuoti skiriant piniginę
kompensaciją, bet kuriuo atveju ji, norint užtikrinti jos veiksmingumą
bei atgrasantį poveikį, turi atitikti patirtą žalą, todėl turi būti
didesnė už simbolinį atlyginimą, pavyzdžiui, kandidato patirtų išlaidų
atlyginimą. Naudodamasis nacionalinės teisės aktų jam suteikta veiksmų
laisve, nacionalinis teismas privalo aiškinti ir taikyti įstatymą,
priimtą taikant direktyvą, taip, kad tai atitiktų Bendrijos teisės
reikalavimus. Dėl bylinėjimosi išlaidų29      Vokietijos
Federacinės Respublikos, Danijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių,
taip pat Europos Bendrijų Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui
savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas
pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo
nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti nacionalinis
teismas.Remdamasis šiais motyvais_TEISINGUMO TEISMAS_atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1982 m. gruodžio 6 d. nutartimi pateikė Hamm Arbeitsgericht, nusprendžia:1.      Direktyva
76/207 nereikalauja, jog diskriminacija dėl lyties įsidarbinant turi
būti sankcionuojama įpareigojant darbdavį, diskriminacijos autorių,
sudaryti darbo sutartį su diskriminaciją patyrusiu kandidatu.2.      Dėl
už diskriminaciją taikomų sankcijų direktyvoje nėra jokios besąlyginės
ir pakankamai tikslios nuostatos, kuria galėtų remtis žalos atlyginimo
pagal direktyvą siekiantis asmuo, jeigu laiku nebuvo imtasi direktyvos
taikymo priemonių, kai nacionalinės teisės aktai nenumato tokios
pasekmės ar jos neleidžia.3.      Nors
Direktyva 76/207 palieka valstybėms narėms laisvę pasirinkti sankciją
už diskriminacijos draudimo pažeidimą iš įvairių direktyvos tikslą
įgyvendinti tinkančių priemonių, vis dėlto tai reiškia: jei už
diskriminacijos draudimo pažeidimą valstybė narė nusprendžia
sankcionuoti skiriant piniginę kompensaciją, bet kuriuo atveju ji,
norint užtikrinti jos veiksmingumą bei atgrasantį poveikį, turi atitikti
patirtą žalą, todėl turi būti didesnė už simbolinį atlyginimą,
pavyzdžiui, kandidato patirtų išlaidų atlyginimą. Naudodamasis
nacionalinės teisės aktų jam suteikta veiksmų laisve, nacionalinis
teismas privalo aiškinti ir taikyti įstatymą, priimtą taikant direktyvą,
taip, kad tai atitiktų Bendrijos teisės reikalavimus.Mertens de WilmarsKoopmansBahlmannGalmotPescatoreMackenzie StuartO'KeeffeBoscoDueEverling KakourisPaskelbta 1984 m. balandžio 10 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasP. Heim       J. Mertens de Wilmars*Proceso kalba: vokiečių.