62023CJ0462
TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. balandžio 3 d. (
*1
)
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Vartotojų apsauga – Direktyva 2009/54/EB – 8 straipsnio 2 dalis – Draudimas prekiauti natūraliu mineraliniu vandeniu ir šaltinio vandeniu iš to paties šaltinio naudojant kelis prekės aprašus – 7 straipsnio 2 dalies b punktas – 9 straipsnio 4 dalies c punktas – Ženklinimo reikalavimai – Privaloma informacija – Šaltinio pavadinimas – Netinkamas perkėlimas“
Byloje C‑462/23
dėl 2023 m. liepos 24 d. pagal SESV 258 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
Europos Komisija, atstovaujama N. Nikolova ir B. Rous Demiri,
ieškovė,
prieš
Bulgarijos Respubliką, atstovaujamą T. Mitova, S. Ruseva ir R. Stoyanov,
atsakovę,
TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
kurį sudaro šeštosios kolegijos pirmininko pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas T. von Danwitz, teisėjai A. Kumin ir I. Ziemele (pranešėja),
generalinė advokatė J. Kokott,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad:
–
neuždrausdama naudojant kelis prekės aprašus prekiauti natūraliu mineraliniu vandeniu ir šaltinio vandeniu, išgaunamu iš to paties šaltinio,
–
neįpareigodama nurodyti šaltinio pavadinimo natūralaus mineralinio vandens ir šaltinio vandens etiketėse ir
–
leisdama naudoti sąvoką „šaltinio vanduo“ atitinkamų reikalavimų neatitinkančiam vandeniui,
Bulgarijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/54/EB dėl natūralaus mineralinio vandens eksploatavimo ir pateikimo į rinką (OL L 164, 2009, p. 45) 8 straipsnio 2 dalį, 7 straipsnio 2 dalies b punktą ir 9 straipsnio 4 dalies c punktą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
2
Direktyvos 2009/54 5, 7 ir 9 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(5)
Natūraliam mineraliniam vandeniui taikomų bet kokių taisyklių svarbiausias tikslas turėtų būti apsaugoti vartotojų sveikatą, neleisti, kad vartotojai būtų klaidinami, taip pat užtikrinti sąžiningą prekybą.
<…>
(7)
Reikia imtis priemonių, garantuojančių, kad pateikimo į rinką etape natūralus mineralinis vanduo turėtų tas savybes, dėl kurių jis buvo pripažintas natūraliu mineraliniu vandeniu. <…>
<…>
(9)
Ženklinant turėtų būti privalomai nurodoma natūralaus mineralinio vandens analizinė kompozicija užtikrinant, kad vartotojai bus apie tai informuoti.“
3
Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Ši direktyva taikoma vandeniui, gaunamam iš valstybės narės žemės gelmių ir tos valstybės narės atsakingų institucijų pripažintam natūraliu mineraliniu vandeniu pagal I priedo I skirsnio nuostatas.“
4
Minėtos direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Natūralaus mineralinio vandens etiketėse taip pat turi būti pateikiama tokia privaloma informacija:
<…>
b) nurodomas šaltinio naudojimo vietos ir šaltinio pavadinimas;
<…>“
5
Šios direktyvos 8 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Prekės apraše galima paminėti apylinkės, kaimelio ar vietovės vardą, jei jis yra susijęs su tuo natūraliu mineraliniu vandeniu, kuris gaunamas iš šaltinio, esančio tame apraše nurodytoje vietovėje, ir jei jis klaidingai nenurodo to šaltinio eksploatacijos vietos.
2.   Draudžiama pateikti į rinką natūralų mineralinį vandenį iš vieno šaltinio vartojant daugiau nei vieną prekės aprašą.
3.   Tuo atveju, kai etiketėse ar užrašuose ant taros, kurioje natūralus mineralinis vanduo yra pateikiamas į rinką, esantis prekės aprašas skiriasi nuo šaltinio ar jo eksploatacijos vietos pavadinimo, ši eksploatacijos vieta ar šaltinio pavadinimas turi būti nurodyti bent pusantro karto didesniu ir platesniu nei tame prekės apraše parašytos didžiausios raidės šriftu.
Pirmos pastraipos nuostatos mutatis mutandis ir tuo pačiu tikslu, ypač didelės svarbos teikiant šaltinio pavadinimui ar jo eksploatacijos vietai, yra taikomos ir bet kokio pobūdžio reklamoje vartojamame natūralaus mineralinio vandens prekės apraše.“
6
Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
„Sąvoka „šaltinio vanduo“ taikoma žmonėms vartoti skirtam gamtiniam vandeniui, išpilstytam į butelius šaltinio vietoje, kuris:
<…>
c)
atitinka 7 straipsnio 2 dalies b ir c punktų ir 8 straipsnio ženklinimo reikalavimus;
<…>“
7
Šios direktyvos I priedo I dalies „Apibrėžimas“ 1 punkte numatyta:
„1. „Natūralus mineralinis vanduo“ – tai pagal 5 straipsnio nuostatas mikrobiologiškai visavertis vanduo, esantis požeminiame vandens sluoksnyje ar telkinyje ir trykštantis iš vieno ar daugiau natūralių ar dirbtinai išgręžtų šaltinių.
<…>“
Bulgarijos teisė
2004 m. nutarimas
8
Naredba za iziskvaniyata kam butiliranite naturalni
mineralni, izvorni i trapezni vodi, prednaznacheni za piteyni tseli (Nutarimas dėl reikalavimų, taikomų geriamajam mineraliniam, šaltinio ir stalo vandeniui, išpilstytam į butelius, DV Nr. 68, 2004 m. rugpjūčio 3 d.; toliau – 2004 m. nutarimas) 22 straipsnio 3 dalis suformuluota taip:
„Atsižvelgiant į [Naredba za iziskvaniyata za etiketiraneto i predstavyaneto na hranite (Nutarimas dėl maisto produktų ženklinimo ir pateikimo reikalavimų, DV Nr. 62, 2000 m. liepos 28 d.)] <…> reikalavimus, parduodamo natūralaus mineralinio vandens pakuočių etiketėse taip pat pateikiama ši privaloma informacija:
1.
vandens gavybos vietos pavadinimas ir mineralinio vandens telkinio nuoroda pagal 5 straipsnyje nurodytą pažymą;
2.
vietos, kurioje natūralus mineralinis vanduo yra išpilstytas į butelius, pavadinimas; <…>“
9
Šio nutarimo 23 straipsnyje nustatyta:
„1)   Natūralaus mineralinio vandens prekės aprašyme (prekių ženkle) gali būti nurodytas vietovės ar kaimo pavadinimas, susijęs su vandens gavybos vieta ir telkiniu, su sąlyga, kad tai neklaidina dėl vandens gavybos vietos.
2)   Draudžiama naudojant kelis prekės aprašus prekiauti natūraliu mineraliniu vandeniu, išgaunamu iš tos pačios vandens gavybos vietos.“
10
Šio nutarimo 26 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad pagal Nutarimą dėl maisto produktų ženklinimo ir pateikimo reikalavimų parduodamo šaltinio vandens pakuočių etiketėse taip pat turi būti pateikta privaloma informacija, susijusi su vandens gavybos vietos pavadinimu pagal išduotą leidimą imti vandenį ir su vietos, kurioje šaltinio vanduo išpilstytas į butelius, pavadinimu.
11
To nutarimo 26 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
„Šaltinio vandens ženklinimui taip pat taikomi 23 ir 24 straipsnių reikalavimai.“
12
2004 m. nutarimo papildomų nuostatų 1 dalies 4 punkte sąvoka „vandens gavybos vieta“ apibrėžta taip:
„Vandens gavybos vieta – tai požeminio vandens gavybos įrenginys, skirtas vandeniui imti, įskaitant antžeminius įrenginius. Įvairios požeminio vandens gavybos vietų rūšys išvardytos [Naredba no 1 ot 2007 g. za prouchvane, polzvane i opazvane na podzemnite vodi (2007 m. Nutarimas Nr. 1 dėl požeminio vandens tyrimo, naudojimo ir saugojimo, DV Nr. 87, 2007 m. spalio 30 d.; toliau – 2007 m. Nutarimas Nr. 1)] 89 straipsnio 1 dalyje.“
13
Šių papildomų nuostatų 1 dalies 5 punkte sąvoka „mineralinio vandens telkinys“ apibrėžta taip:
„Mineralinio vandens telkinys – tai požeminio vandens sankaupa, kurią sudaro mineralinis vanduo.“
2007 m. Nutarimas Nr. 1
14
2007 m. Nutarimo Nr. 1 89 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Požeminio vandens gavybos statiniai pagal jų buvimo vietą požeminio vandens sankaupos atžvilgiu yra tokie:
1.
Vertikalūs:
a)
išgręžti šuliniai;
b)
iškasti šuliniai;
c)
kombinuoti šuliniai (iškasti ir išgręžti).
2.
Horizontalūs:
a)
drenažas;
b)
tuneliai.
3.
Šuliniai su horizontaliais spinduliniais drenažais.
4.
Šaltinių vandens surinkimo įrenginiai.
5.
Specialios konstrukcijos įrenginiai:
a)
pasvirieji gręžiniai;
b)
kombinuotieji šuliniai (iškasti ir išgręžti), kuriuose iš iškasto šulinio dugno atliekami keli pasvirieji gręžiniai;
c)
daugiakameris gręžinys su vandens surinkimo kameromis.“
Vandens įstatymas
15
Zakon za vodite (Vandens įstatymas, DV Nr. 67; 1999 m. liepos 27 d.) papildomų nuostatų 1 dalies 61 ir 98 punktuose nustatyta:
„61. Požeminio vandens sankaupa – tai atskiras požeminio vandens kiekis viename ar keliuose vandeninguose sluoksniuose, pasižymintis tam tikromis požeminio vandens savybėmis.
<…>
98. Mineralinio vandens telkinys – tai požeminio vandens sankaupa arba jos dalis, kurioje esantis mineralinis vanduo pasižymi vienoda sudėtimi ir cheminėmis savybėmis.“
Ikiteisminė procedūra
16
2020 m. liepos 2 d. Komisija išsiuntė Bulgarijos Respublikai oficialų pranešimą remdamasi dviem motyvais: pirma, kadangi šios valstybės narės teisės aktai leidžia prekiauti natūraliu mineraliniu vandeniu ir šaltinio vandeniu, išgaunamais iš to paties šaltinio, naudojant kelis prekės aprašus, jie neatitinka Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalies reikalavimų ir, antra, kadangi pagal šiuos teisės aktus neprivaloma nurodyti šaltinio pavadinimo to vandens etiketėse, jie neatitinka šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalies b punkto ir 9 straipsnio 4 dalies c punkto reikalavimų.
17
Bulgarijos Respublika atsakė 2020 m. rugsėjo 29 d. raštu; jame įsipareigojo iki 2020 m. spalio 30 d. pranešti Komisijai apie priemones, skirtas tinkamam Direktyvos 2009/54 perkėlimui į nacionalinę teisę. 2020 m. lapkričio 24 d. Bulgarijos valdžios institucijos pateikė Komisijai Nutarimo dėl reikalavimų, taikomų geriamajam mineraliniam, šaltinio ir stalo vandeniui, išpilstytam į butelius, projektą.
18
Išnagrinėjusi priemones, apie kurias pranešta, 2021 m. rugsėjo 23 d. Komisija Bulgarijos Respublikai išsiuntė pagrįstą nuomonę, kurioje buvo numatytas dviejų mėnesių terminas nuo šios nuomonės gavimo, per kurį Bulgarijos teisės aktai turi būti suderinti. Jame ji priekaištavo valstybei narei, kad ši neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalį, 7 straipsnio 2 dalies b punktą ir 9 straipsnio 4 dalies c punktą, nes į Bulgarijos teisę tinkamai neperkėlė šios direktyvos, visų pirma sąvokos „šaltinis“, kaip ji išaiškinta 2015 m. birželio 24 d. Sprendime Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, toliau – Sprendimas Hotel Sava Rogaška, EU:C:2015:414).
19
Pratęsus atsakymo pateikimo terminą iki 2022 m. sausio 21 d., 2022 m. sausio 17 d. Bulgarijos Respublika pateikė Komisijai savo poziciją dėl pagrįstos nuomonės ir perdavė patikslintą Nutarimo dėl reikalavimų, taikomų geriamajam mineraliniam, šaltinio ir stalo vandeniui, išpilstytam į butelius, projektą. Vėliau, po to, kai Komisija pranešė šiai valstybei narei, kad numatytos priemonės nepakankamos, Bulgarijos Respublika įsipareigojo, be kita ko, iš dalies pakeisti savo teisės aktus dėl maisto produktų.
20
Atsižvelgdama į tai, kad ši valstybė narė nesiėmė papildomų priemonių Direktyvai 2009/54 tinkamai perkelti į nacionalinę teisę, 2023 m. liepos 24 d. Komisija pareiškė šį ieškinį.
Dėl ieškinio
21
Grįsdama savo ieškinį Komisija nurodo du kaltinimus, grindžiamus, pirma, Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalies ir, antra, šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalies b punkto ir 9 straipsnio 4 dalies c punkto pažeidimu.
Dėl priimtinumo
22
Nors Bulgarijos Respublika nepateikė šio ieškinio nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo, ji vis dėlto teigia, kad per ikiteisminę procedūrą vadovaudamasi lojalaus bendradarbiavimo principu pateikė Komisijai kelis projektus, kuriais siekiama iš dalies pakeisti galiojančius nacionalinės teisės aktus, kuriuose pateikiamos pačios Direktyvos 2009/54 nuostatos, kaip jos išaiškintos Sprendime Hotel Sava Rogaška, tačiau visos šios priemonės buvo pripažintos nepakankamomis. Šios valstybės narės teigimu, tokia aplinkybė iš tikrųjų rodo sunkumus, kylančius dėl Direktyvoje 2009/54 vartojamų pagrindinių sąvokų apibrėžties nebuvimo; be to, kai kurios iš jų yra nesuderinamos su panašias reikšmes turinčiomis sąvokomis, vartojamomis kituose Sąjungos teisės aktuose.
23
Šiomis aplinkybėmis minėta valstybė narė, teigdama, kad tik jos buvo prašoma savo nacionalinėje teisėje apibrėžti tas sąvokas, tačiau jai nebuvo nurodytas tikslus jų turinys, pabrėžia Komisijos, kaip teisėkūros iniciatyvos teisę turinčios institucijos, vaidmenį imtis priemonių Sąjungos teisei patikslinti, kai reikia atnaujinti esamą teisinę sistemą. Ta valstybė narė nurodo, kad nagrinėjamu atveju naujų nacionalinių nuostatų priėmimas buvo atidėtas būtent laukiant, kol ši institucija pritars numatomam požiūriui. Praėjus trims mėnesiams po to, kai jai buvo perduota naujausia informacija, Komisija pareiškė šį ieškinį neatlikusi jokių papildomų konsultacijų.
24
Šiuo aspektu tiek, kiek Bulgarijos Respublikos argumentai turi būti suprantami kaip susiję su tariamu Komisijos lojalaus bendradarbiavimo pareigos pažeidimu pareiškiant šį ieškinį, reikia konstatuoti, jog, be to, kad Komisija neturi įgaliojimų pozicijoje, kurios ji laikosi per ikiteisminę procedūrą, galutinai nustatyti valstybės narės teisių ir pareigų arba suteikti jai garantijų dėl tam tikrų veiksmų suderinamumo su Sąjungos teise (šiuo klausimu žr. 2003 m. kovo 20 d. Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑135/01, EU:C:2003:171, 24 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad nagrinėjamu atveju Bulgarijos Respublika per šią procedūrą bet kuriuo atveju nenurodė Direktyvoje 2009/54 vartojamų sąvokų, kuriomis remiamasi šiame ieškinyje, aiškinimo sunkumų.
25
Todėl nėra pagrindo teigti, kad Komisija šiai valstybei narei sukėlė netikrumą dėl jos pareigų apimties ar kad užkirto jai kelią nutraukti pažeidimą, kuriuo kaltinama (šiuo klausimu žr. 2003 m. kovo 20 d. Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑135/01, EU:C:2003:171, 23 punktą).
26
Be to, pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją būtent Komisija turi įvertinti galimybę pareikšti ieškinį valstybei narei, nustatyti nuostatas, kurias ši esą pažeidė, ir pasirinkti momentą, kada jos atžvilgiu pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, o šį pasirinkimą lemiantys motyvai negali turėti įtakos ieškinio priimtinumui. Šiuo aspektu tik Komisija turi įvertinti, ar tikslinga pareikšti ir palaikyti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, o Teisingumo Teismas savo ruožtu privalo išnagrinėti, ar įsipareigojimų neįvykdymas, kuriuo kaltinama, egzistuoja, ir neturi priimti sprendimo dėl Komisijos naudojimosi savo diskrecija (šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 25 d. Sprendimo Komisija / Vengrija(Cigarečių akcizo tarifai), C‑856/19, EU:C:2021:253, 57 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
27
Vadinasi, Bulgarijos Respublikos teiginiai nėra tokie, kurie leistų suabejoti šio ieškinio priimtinumu.
Dėl esmės
Dėl pirmo prieštaravimo, grindžiamo Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalies pažeidimu
– Šalių argumentai
28
Komisija tvirtina, kad pagal Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalį, siejamą su jos 9 straipsnio 4 dalies c punktu, draudžiama naudojant kelis prekės aprašus prekiauti natūraliu mineraliniu vandeniu ir šaltinio vandeniu iš to paties šaltinio, kaip tai suprantama pagal Sprendime Hotel Sava Rogaška Teisingumo Teismo pateiktą išaiškinimą, t. y. natūraliu mineraliniu vandeniu ir šaltinio vandeniu, išgaunamu iš vieno ir to paties požeminio vandens sluoksnio ar telkinio ir visose natūraliose ar išgręžtose jo išgavimo vietose pasižyminčiu identiškomis savybėmis.
29
2004 m. nutarimo 23 straipsnio 2 dalyje ir 26 straipsnio 4 dalyje, t. y. nuostatose, kuriomis ši taisyklė perkeliama į Bulgarijos teisinę sistemą, nustatyto draudimo taikymo sritis yra kitokia, nes jis susijęs ne su „šaltiniu“, o su „vandens gavybos vieta“, apibrėžta 2004 m. nutarimo papildomų nuostatų 1 dalies 4 punkte ir 2007 m. Nutarimo Nr. 1 89 straipsnio 1 dalyje. Taigi pagal 2004 m. nutarimo 23 straipsnio 2 dalį ir 26 straipsnio 4 dalį šis draudimas apima natūralaus mineralinio vandens arba šaltinio vandens, išgaunamo iš to paties „požeminio vandens įrenginio, skirto vandeniui imti“, prekybą naudojant kelis prekės aprašus. Šiomis aplinkybėmis pagal nagrinėjamas nacionalinės teisės nuostatas kiekviena vandens ištekėjimo vieta dėl savo pobūdžio laikoma atskiru šaltiniu, todėl vandeniui, išgaunamam iš to paties šaltinio, gali būti priskirti skirtingi prekės aprašai.
30
Bulgarijos Respublika pažymi, kad Direktyvoje 2009/54 sąvoka „šaltinis“ neapibrėžta, nes, šios valstybės narės teigimu, ji neapibrėžta ir Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, todėl neįmanoma nustatyti, ką tiksliai reiškia požeminio vandens sankaupa, kuri pagal šią direktyvą turi būti laikoma „šaltiniu“. Vadinasi, valstybės narės gali ne tik laisvai apibrėžti šią sąvoką savo nacionalinėje teisėje, bet ir naudoti esamas nacionalines nuostatas, kad pasiektų minėtoje direktyvoje nustatytus tikslus.
31
Šiuo aspektu Bulgarijos Respublika pabrėžia, kad bulgarų kalboje „vandens šaltinis“ reiškia būtent šaltinį, kuris turi jį eksploatuoti leidžiantį įrenginį, per kurį išgaunamas natūralus mineralinis vanduo arba šaltinio vanduo, trykštantis iš vieno ar daugiau natūralių ar išgręžtų šaltinių. Tokiu būdu informacijos apie taip suprantamą „vandens šaltinį“ teikimas leidžia vartotojams kuo tiksliau nustatyti atitinkamo vandens kilmę ir atskirti vieną natūralų mineralinį vandenį nuo kito pagal šaltinio eksploatacijos vietą.
32
Taigi 2004 m. nutarimo 23 ir 26 straipsniai leidžia pasiekti tiek visos Direktyvos 2009/54 tikslą, tiek konkretų šios direktyvos 8 straipsniu siekiamą tikslą. Be to, šiuose straipsniuose įtvirtintas draudimas atspindi sąlygą, kad natūralus mineralinis vanduo visose jo išgavimo vietose turi pasižymėti tokiomis pačiomis savybėmis, kad jį būtų galima laikyti kilusiu iš to paties šaltinio. Šiuo atžvilgiu buvo atsižvelgta į tai, kad Bulgarijoje iš to paties sluoksnio ar telkinio išgaunamam vandeniui, kuris į paviršių išteka keliose skirtingose natūraliose arba išgręžtose vietose, dėl jas skiriančio atstumo yra būdingos skirtingos savybės, ir Komisija neįrodė, kad šių nacionalinių nuostatų taikymas pakenkė Direktyvos 2009/54 tikslams.
– Teisingumo Teismo vertinimas
33
Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad draudžiama naudojant kelis prekės aprašus prekiauti natūraliu mineraliniu vandeniu, išgaunamu iš to paties šaltinio.
34
Pirma, kalbant apie tariamą šioje nuostatoje vartojamos sąvokos „šaltinis“ apimties nepaisymą, iš pradžių reikia priminti, kad Sprendimo Hotel Sava Rogaška 45 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog šio 8 straipsnio 2 dalyje vartojama sąvoka „natūralus mineralinis vanduo iš vieno šaltinio“ reiškia natūralų mineralinį vandenį, gaunamą iš vieno ar daugiau natūralių ar išgręžtų išgavimo vietų ir iš vieno ir to paties požeminio vandens sluoksnio ar telkinio, jei visose natūraliose ar išgręžtose jo išgavimo vietose šis vanduo pasižymi identiškomis savybėmis, kurios, atsižvelgiant į šios direktyvos I priede nurodytus kriterijus, išlieka stabilios natūralių svyravimų ribose.
35
Prieidamas prie tokios išvados Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad sąvoka „šaltinis“ negali būti prilyginta sąvokai „gavybos vietos“, nes Direktyvos 2009/54 I priedo I dalies 1 punkto pirmoje pastraipoje pateiktos natūralaus mineralinio vandens apibrėžties tekste aiškiai nurodyta, kad šaltinis gali būti eksploatuojamas naudojant „vieną ar daugiau natūralių ar dirbtinai išgręžtų šaltinių“. Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, jog tam, kad būtų galima laikyti, jog toks vanduo yra ar nėra natūralus mineralinis vanduo „iš vieno šaltinio“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalį, neturi reikšmės tai, ar jis išgaunamas iš vienos, ar iš kelių gavybos vietų (Sprendimo Hotel Sava Rogaška 30 punktas).
36
Teisingumo Teismas pažymėjo ne tik tai, kad šį aiškinimą patvirtina bendra Direktyvos 2009/54 struktūra, kurios bendras aiškinimas rodo, kad taikant šią direktyvą pagrindinis vaidmuo tenka natūralaus mineralinio vandens savybėms, bet ir tai, kad šis aiškinimas yra vienintelis, kuris gali užtikrinti šia direktyva siekiamų tikslų įgyvendinimą, atsižvelgiant į minėtos direktyvos 5, 7 ir 9 konstatuojamąsias dalis. Kadangi natūralaus mineralinio vandens prekės aprašas neišvengiamai susijęs su tokio vandens savybėmis, vartotojai būtų suklaidinti ir, kiek tai susiję su sveikatos apsauga, negalėtų teisingai pasirinkti remdamiesi galimomis natūralaus mineralinio vandens savybėmis, jeigu būtų įmanoma tokią pačią kilmę ir tokias pačias savybes turinčiu natūraliu mineraliniu vandeniu prekiauti naudojant skirtingus prekės aprašus (šiuo klausimu žr. Sprendimo Hotel Sava Rogaška 36 ir 39–41 punktus).
37
Nagrinėjamu atveju iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalis į Bulgarijos teisę buvo perkelta 2004 m. nutarimo 23 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią draudžiama naudojant skirtingus prekės aprašus prekiauti natūraliu mineraliniu vandeniu, išgaunamu iš tos pačios „vandens gavybos vietos“, o pati ši sąvoka šio nutarimo papildomų nuostatų 1 dalies 4 punkte apibrėžta kaip „požeminio vandens gavybos įrenginys, skirtas vandeniui imti, įskaitant antžeminius įrenginius“, kurį apima 2007 m. Nutarimo Nr. 1 89 straipsnio 1 dalis.
38
Atsižvelgiant į šių nacionalinių nuostatų turinį, reikia konstatuoti, kad šios nuostatos, kuriose apsiribojama draudimu naudojant kelis prekės aprašus prekiauti tik natūraliu mineraliniu vandeniu, išgaunamu iš tos pačios gavybos vietos, prieštarauja ne tik Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalies, kaip ją Teisingumo Teismas išaiškino Sprendime Hotel Sava Rogaška, kurio 30 punkte aiškiai atmetamas bet koks sąvokų „šaltinis“ ir „gavybos vieta“ lygiavertiškumas, formuluotei.
39
Šiomis nacionalinėmis nuostatomis taip pat pažeidžiami šia direktyva siekiami tikslai, nurodyti jos 5 konstatuojamojoje dalyje. Kaip pažymi Komisija, kadangi minėtose nuostatose kiekvienas „įrenginys, skirtas vandeniui imti“, laikomas atskiru šaltiniu, šiuo įrenginiu išgaunamam vandeniui gali būti suteiktas atskiras prekės aprašas, nors negalima atmesti galimybės, kad iš šių skirtingų šaltinių gaunamas vanduo iš tikrųjų yra tos pačios kilmės ir tų pačių savybių turintis vanduo. Kaip Teisingumo Teismas aiškiai nusprendė Sprendimo Hotel Sava Rogaška 41 punkte, tokia galimybė gali klaidinti vartotojus, kurie negalėtų priimti informuoto sprendimo remdamiesi galimomis natūralaus mineralinio vandens savybėmis sveikatos apsaugos požiūriu.
40
Dėl Bulgarijos Respublikos argumentų, susijusių su tariamais šios šalies geologiniais ir hidrologiniais ypatumais, ir Komisijos pateiktų įrodymų nepakankamumu, reikia pažymėti, kad šis prieštaravimas susijęs su tuo, kaip Direktyva 2009/54 buvo perkelta į Bulgarijos teisę, o ne su konkrečiu perkelto teisės akto taikymo rezultatu. Taigi, siekiant įrodyti, kad šios direktyvos perkėlimas yra nepakankamas ar netinkamas, nebūtina nustatyti realaus atliekant šį perkėlimą priimto nacionalinės teisės akto poveikio, nes būtent pačios šio teisės akto nuostatos atskleidžia nepakankamą ar neteisingą perkėlimą (pagal analogiją žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimo Komisija / Slovakija (Profesinė kvalifikacija), C‑773/22, EU:C:2024:645, 42 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
41
Kiek tai susiję su šio sprendimo 22 ir 23 punktuose apibendrintais argumentais, atsižvelgiant į pačią Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalies nuostatų, siejamų su jos I priedo I dalies 1 punkto pirmoje pastraipoje pateikta sąvokos „natūralus mineralinis vanduo“ apibrėžtimi, formuluotę, Bulgarijos Respublika negali remtis tariamu šioje direktyvoje vartojamų sąvokų apibrėžties nebuvimu, kad pateisintų įsipareigojimų neįvykdymą. Juo labiau kad, kaip priminta šio sprendimo 34–36 punktuose, Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę tų nuostatų aiškinimą patikslinti Sprendime Hotel Sava Rogaška, kuris, beje, buvo paskelbtas daugiau nei prieš šešerius metus iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos.
42
Todėl pirmam Komisijos prieštaravimui, kiek jis susijęs su draudimo naudojant kelis prekės aprašus prekiauti natūraliu mineraliniu vandeniu, išgaunamu iš to paties šaltinio, nebuvimu, turi būti pritarta.
43
Antra, tiek, kiek šis prieštaravimas taip pat susijęs su draudimo naudojant kelis prekės aprašus prekiauti šaltinio vandeniu, išgaunamu iš to paties šaltinio, nebuvimu, reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 4 dalies c punktą šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje nustatytas draudimas taikomas ir šios kategorijos vandens, išpilstyto į butelius, prekybai.
44
Kadangi, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, ši taisyklė į Bulgarijos teisę buvo perkelta 2004 m. nutarimo 26 straipsnio 4 dalimi, pagal kurią „šaltinio vandens ženklinimui taip pat taikomi 23 ir 24 straipsnių reikalavimai“, atsižvelgiant į šios nutarties 23 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, primintą šio sprendimo 37 punkte, dėl motyvų, analogiškų išdėstytiems pirma, šiam pirmam prieštaravimui, kiek jis susijęs su šios rūšies vandens prekyba, taip pat reikia pritarti.
Dėl antro prieštaravimo, grindžiamo Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punkto ir 9 straipsnio 4 dalies c punkto pažeidimu
– Šalių argumentai
45
Komisija tvirtina, kad pagal 2004 m. nutarimo 22 ir 26 straipsniuose nustatytas privalomas natūralaus mineralinio ir šaltinio vandens ženklinimo taisykles nereikalaujama šių produktų etiketėse nurodyti šaltinio pavadinimo.
46
Šiuo aspektu Komisija pažymi, pirma, kad pagal šio nutarimo 22 straipsnio 3 dalies 1 punktą, kuriuo į Bulgarijos teisės sistemą perkeltas Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punktas, reikalaujama, kad natūralaus mineralinio vandens pakuotės etiketėje būtų „vandens gavybos vietos pavadinimas ir mineralinio vandens telkinio nuoroda pagal 5 straipsnyje nurodytą pažymą“. Nei pareiga nurodyti „vandens išgavimo vietą“, kuri pagal 2004 m. nutarimo papildomų nuostatų 1 straipsnio 4 punktą apibrėžiama kaip „požeminio vandens gavybos įrenginys, skirtas vandeniui imti“, nei pareiga nurodyti „mineralinio vandens telkinį“, kuris savo ruožtu šių papildomų nuostatų 1 dalies 5 punkte apibrėžiamas kaip „požeminio vandens sankaupa, kurią sudaro mineralinis vanduo“, neatitinka Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punkte nustatyto reikalavimo.
47
Antra, anot Komisijos, kadangi Bulgarijos nacionalinėse nuostatose nėra ženklinimo reikalavimų, atitinkančių šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalies b punktą ir 8 straipsnį, pagal šias nuostatas, pažeidžiant minėtos direktyvos 9 straipsnio 4 dalies c punktą, kuris į Bulgarijos teisės sistemą perkeltas 2004 m. nutarimo 26 straipsnio 3 dalies 1 punktu, leidžiama kaip „šaltinio vandeniu“ prekiauti vandeniu, neatitinkančiu šių straipsnių reikalavimų.
48
Bulgarijos Respublika teigia, kad į savo nacionalinę teisę įtraukdama 2004 m. nutarimo 22 straipsnio 3 dalies 1 punktą ir 26 straipsnio 3 dalies 1 punktą laikėsi nuomonės, jog siekiant informuoti vartotojus pakanka natūralaus mineralinio vandens ir šaltinio vandens etiketėse nurodyti vandens šaltinį, kuris suprantamas kaip šaltinis kartu su įrenginiu, leidžiančiu jį eksploatuoti. Kaip matyti iš Sprendimo Hotel Sava Rogaška 33 punkto, šaltinio pavadinimas ir jo eksploatavimo vietos pavadinimas šiuo tikslu gali būti naudojami savarankiškai. Bet kuriuo atveju iš valstybių narių pripažinto natūralaus mineralinio vandens sąrašo (OL C 315, 2013, p. 1), t. y. jo dalies, kurioje yra Bulgarijos Respublikos pripažinto natūralaus mineralinio vandens sąrašas, matyti, kad skiltyse „Šaltinio pavadinimas“ ir „Eksploatavimo vieta“ nurodyti tie patys pavadinimai, todėl vieno iš jų nurodymas užtikrina vartotojų informavimą.
– Teisingumo Teismo vertinimas
49
Pirma, kiek tai susiję su ženklinimo reikalavimais, kylančiais iš Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punkto, iš pačios šios nuostatos formuluotės matyti, kad natūralaus mineralinio vandens etiketėje kaip privaloma informacija turi būti nurodyta šaltinio eksploatacijos vieta ir jo pavadinimas.
50
Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog natūralaus mineralinio vandens „šaltinio“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, negali būti prilyginta nei sąvokai „požeminis sluoksnis ar telkinys“, nes minėtos direktyvos I priedo I dalies 1 punkto pirmoje pastraipoje pateiktos natūralaus mineralinio vandens apibrėžties formuluotėje šios dvi sąvokos aiškiai atskiriamos, nei, kaip pažymėta šio sprendimo 35 punkte, sąvokai „gavybos vietos“, nes toje pačioje formuluotėje aiškiai nurodyta, jog šaltinis gali būti eksploatuojamas naudojant „vieną ar daugiau natūralių ar dirbtinai išgręžtų šaltinių“ (šiuo klausimu žr. Sprendimo Hotel Sava Rogaška 29 ir 30 punktus).
51
Kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, 2004 m. nutarimo 22 straipsnio 3 dalies 1 punkte, siejamame su šio nutarimo papildomų nuostatų 1 dalies 4 ir 5 punktais, kuriais į Bulgarijos teisę perkeltas Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punktas, įpareigojama natūralaus mineralinio vandens pakuočių etiketėse nurodyti „vandens išgavimo vietos“, kuri suprantama kaip „įrenginys, skirtas vandeniui imti“, pavadinimą ir atitinkamai „mineralinio vandens telkinį“, kuris savo ruožtu iš esmės suprantamas kaip „požeminio vandens sankaupa, kurią sudaro mineralinis vanduo“, tačiau nenumatyta, kad atitinkamų produktų etiketėse turi būti pateiktas „šaltinio pavadinimas“.
52
Kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 50 punkto, pastarosios sąvokos apimtis neišvengiamai skiriasi nuo sąvokų „vandens gavybos vieta“ ir „vandens telkinys“ apimties, darytina išvada, kad Bulgarijos Respublika netinkamai į nacionalinę teisę perkėlė Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punktą.
53
Šios valstybės narės pateikti argumentai negali paneigti šios išvados.
54
Pirma, priešingai, nei teigia Bulgarijos Respublika, iš to, kad Sprendimo Hotel Sava Rogaška 33 punkte yra pavartotas žodis „arba“, negalima daryti išvados, jog tam, kad būtų laikomasi Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punkto reikalavimų, pakanka natūralaus mineralinio vandens etiketėse nurodyti arba šaltinio eksploatavimo vietą, arba jo pavadinimą.
55
Žinoma, Sprendimo Hotel Sava Rogaška 33 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad visu Direktyvos 2009/54 8 straipsniu siekiama užtikrinti, jog visais atvejais natūralaus mineralinio vandens šaltinio pavadinimas arba jo eksploatacijos vietos nuoroda leistų vartotojui pirkimo momentu vienareikšmiškai identifikuoti atitinkamo vandens kilmę ir dėl šio pavadinimo arba šios nuorodos atskirti konkretų natūralų mineralinį vandenį nuo bet kokio kito natūralaus mineralinio vandens. Vis dėlto toks identifikavimas visuomet gali būti užtikrintas tik tuo atveju, jei abi šios nuorodos, leidžiančios alternatyviai ar kartu vienareikšmiškai nustatyti šią kilmę, yra etiketėje.
56
Bet kuriuo atveju iš paties to sprendimo 33 punkto teksto matyti, kad šiame punkte pateiktas patikslinimas susijęs ne su šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalies b punktu, o su jos 8 straipsniu. Taigi jis visiškai nepaneigia aiškios šio 7 straipsnio 2 dalies b punkto formuluotės, nes to paties sprendimo 34 punkte Teisingumo Teismas, beje, aiškiai nurodė, kad šaltinio pavadinimo ir jo eksploatavimo vietos vaidmens svarba identifikuojant natūralų mineralinį vandenį taip pat išplaukia iš pastarosios nuostatos, kurioje numatyta, kad natūralaus mineralinio vandens etiketėse privaloma nurodyti šaltinio eksploatavimo vietą ir jo pavadinimą.
57
Antra, dėl Bulgarijos Respublikos argumentų, kad šaltinio pavadinimas ir jo eksploatavimo vietos pavadinimas šioje valstybėje narėje praktiškai yra tapatūs, todėl vartotojai būtų pakankamai informuoti, jei atitinkamose etiketėse būtų nurodytas tik vienas iš jų, reikia pažymėti, kad toks tapatumas, darant prielaidą, kad jis įrodytas, bet kuriuo atveju negali atleisti valstybės narės nuo jai pagal Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punktą tenkančios konkrečios pareigos savo nacionalinėje teisėje nustatyti pareigą atitinkamų produktų etiketėse nurodyti šaltinio pavadinimą. Taigi, net darant prielaidą, kad šioje valstybėje narėje šiuo metu nėra realaus skirtumo tarp vandens šaltinio pavadinimo ir jo eksploatavimo vietos pavadinimo, ši valstybė narė vis tiek turėtų tinkamai perkelti Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punktą.
58
Šiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją direktyvos nuostatos turi būti įgyvendinamos neginčijamai privalomai, atsižvelgiant į reikalaujamą specifiką, tikslumą ir aiškumą, kad būtų tenkinamas teisinio saugumo reikalavimas (2024 m. birželio 20 d. Sprendimo Komisija / Bulgarija (Specialių saugomų teritorijų apsauga), C‑85/22, EU:C:2024:535, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), siekiant užtikrinti, kad visi Sąjungos teisės subjektai žinotų savo teises ir pareigas bet kokiomis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 27 d. Sprendimo Komisija / Lenkija, C‑362/10, EU:C:2011:703, 64 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
59
Antra, Komisija iš esmės tvirtina, kad pagal ginčijamus nacionalinės teisės aktus sąvoką „šaltinio vanduo“ leidžiama naudoti vandeniui, kuris neatitinka šioje srityje keliamų reikalavimų. Šiuo aspektu reikia priminti, kad Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 4 dalies c punkte numatyta, jog sąvoka „šaltinio vanduo“ taikoma tik žmonėms vartoti skirtam natūraliam ir į butelius šaltinio vietoje išpilstytam vandeniui, atitinkančiam šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose ir 8 straipsnyje nustatytus ženklinimo reikalavimus. Taigi iš šio 9 straipsnio 4 dalies c punkto formuluotės matyti, kad natūralaus mineralinio vandens ženklinimo reikalavimai, nustatyti, be kita ko, Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punkte, taip pat taikomi šaltinio vandeniui, o jei jis neatitinka šių reikalavimų, juo negali būti prekiaujama kaip tokiu.
60
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad 2004 m. nutarimo 26 straipsnio 3 dalies 1 punkte, kuriuo ši taisyklė perkeliama į Bulgarijos teisę, tik reikalaujama, kad šaltinio vandens etiketėse būtų nurodytas „vandens gavybos vietos“ pavadinimas, t. y. pagal šio nutarimo papildomų nuostatų 1 dalies 4 punktą – „įrenginio, skirto vandeniui imti“, pavadinimas, tačiau neužsimenama apie pareigą nurodyti „šaltinio pavadinimą“, nors, kaip pažymėta šio sprendimo 52 punkte, šios sąvokos nėra tapačios.
61
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad, kaip teigia Komisija, Bulgarijos Respublika leidžia vandeniu, neatitinkančiu Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 4 dalies c punkte nurodytų ženklinimo reikalavimų, prekiauti kaip šaltinio vandeniu, nors šiame straipsnyje nenumatyta galimybė nukrypti nuo šių reikalavimų.
62
Vadinasi, su antru prieštaravimu reikia sutikti.
63
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad:
–
neuždrausdama naudojant kelis prekės aprašus prekiauti natūraliu mineraliniu vandeniu ir šaltinio vandeniu, išgaunamu iš to paties šaltinio,
–
neįpareigodama nurodyti šaltinio pavadinimo natūralaus mineralinio vandens ir šaltinio vandens etiketėse ir
–
leisdama naudoti sąvoką „šaltinio vanduo“ atitinkamų reikalavimų neatitinkančiam vandeniui,
Bulgarijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalį, 7 straipsnio 2 dalies b punktą ir 9 straipsnio 4 dalies c punktą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
64
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti iš Bulgarijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas, o pastaroji bylą pralaimėjo, iš jos turi būti priteistos bylinėjimosi išlaidos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
1.
Bulgarijos Respublika,
–
neuždrausdama naudojant kelis prekės aprašus prekiauti natūraliu mineraliniu vandeniu ir šaltinio vandeniu, išgaunamu iš to paties šaltinio,
–
neįpareigodama nurodyti šaltinio pavadinimo natūralaus mineralinio vandens ir šaltinio vandens etiketėse ir
–
leisdama naudoti sąvoką „šaltinio vanduo“ atitinkamų reikalavimų neatitinkančiam vandeniui,
neįvykdė įsipareigojimų pagal 2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/54/EB dėl natūralaus mineralinio vandens eksploatavimo ir pateikimo į rinką 8 straipsnio 2 dalį, 7 straipsnio 2 dalies b punktą ir 9 straipsnio 4 dalies c punktą.
2.
Priteisti iš Bulgarijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: bulgarų.