62008CC0301
GENERALINIO ADVOKATO
JÁN MAZÁK IŠVADA,
pateikta 2009 m. birželio 25 d. (
1
)
Byla C-301/08
Irène Bogiatzi, Ventouras sutuoktinė,
prieš
Deutscher Luftpool ir kt.
„Transporto politika — Reglamentas (EB) Nr. 2027/97 — Varšuvos konvencija — Oro vežėjų atsakomybė nelaimingų atsitikimų atveju — Terminas ieškiniui dėl patirtos žalos atlyginimo pareikšti“
I — Įžanga
1.
2008 m. birželio 26 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. liepos 7 d., Cour de cassation (Kasacinis teismas, Liuksemburgas) pagal EB 234 straipsnį pateikė Teisingumo Teismui keletą prejudicinių klausimų, susijusių su 1997 m. spalio 9 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2027/97 dėl oro vežėjo atsakomybės nelaimingų atsitikimų atveju (
2
) (toliau – Reglamentas Nr. 2027/97) išaiškinimu atsižvelgiant į 1929 m. spalio 12 d. Varšuvoje pasirašytą konvenciją dėl tam tikrų tarptautinių oro transporto vežimų taisyklių unifikavimo (toliau – Varšuvos konvencija).
2.
Pateikti prejudiciniai klausimai kilo nagrinėjant Irène Bogiatzi ieškinį, pareikštą Luxair ir Vokietijos teisės reglamentuojamai asociacijai Deutscher Luftpool dėl žalos, kurią ji patyrė 1998 m. gruodžio 21 d. lipdama į Luxair lėktuvą (toliau – faktinių aplinkybių atsiradimo momentas), atlyginimo.
3.
Norėdamas įvertinti, ar I. Bogiatzi prarado teisę pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Varšuvos konvencijos 29 straipsnis, tokiems ieškiniams pareikšti įtvirtinantis dvejų metų terminą, yra taikomas šiam atvejui, nors Reglamente Nr. 2027/97 šiuo klausimu nėra aiškios nuostatos, ir, jei taip, ar šis terminas gali būti nutrauktas, sustabdytas ir ar jo galima atsisakyti.
4.
Tačiau šiuo atžvilgiu pirmasis pateiktas prejudicinis klausimas kelia preliminarų klausimą dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos, jeigu jis tokią turi, apimties aiškinti Varšuvos konvenciją pagal EB 234 straipsnį.
II — Teisinis pagrindas
A — Varšuvos konvencija
5.
Varšuvos konvencijoje, be kita ko, įtvirtintos oro vežėjų atsakomybės nelaimingų atsitikimų atveju taisyklės. Ji buvo pakeista keletą kartų, konkrečiai kalbant, 1955 m. rugsėjo 28 d. Hagos protokolu, 1961 m. rugsėjo 18 d. Gvadalacharos konvencija ir keturiais papildomais 1975 m. rugsėjo 25 d. Monrealio protokolais.
6.
Nors pati Bendrija nėra Varšuvos konvencijos šalis, faktinių aplinkybių atsiradimo momentu visos 15 valstybių narių prie jos buvo prisijungusios.
7.
Faktinių aplinkybių atsiradimo momentu galiojusios redakcijos Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje apie ieškinius dėl žalos atlyginimo nurodyta:
„1.   Teisė į ieškinį prarandama, jei ieškinys dėl atsakomybės nebus pareikštas per du metus nuo atvykimo dienos arba nuo tos dienos, kai orlaivis turėjo atvykti, arba nuo vežimo nutrūkimo dienos.
2.   Termino skaičiavimo tvarką nustato įstatymas teismo, kuriam įteiktas ieškinys.“
8.
1999 m. gegužės 28 d. Monrealyje pasirašyta Konvencija dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo (toliau – Monrealio konvencija) (
3
), kuria siekiama modernizuoti ir konsoliduoti Varšuvos konvenciją ir su ja susijusius dokumentus. Bendrija taip pat ją pasirašė 1999 m. gruodžio 9 d., o jos vardu ši konvencija patvirtinta 2001 m. balandžio 5 d. Tarybos sprendimu (
4
).
9.
Monrealio konvencija, tarp kurios šalių yra ir Bendrija, ir 27 valstybės narės, įsigaliojo 2003 m. lapkričio 4 d., t. y. po faktinių aplinkybių atsiradimo momento. Vis dėlto reikia pažymėti, kad šios konvencijos 35 straipsnis, pavadintas „Ieškinių senatis“, yra identiškas Varšuvos konvencijos 29 straipsniui.
B — Reglamentas Nr. 2027/97
10.
Faktinių aplinkybių atsiradimo momentu galiojusios redakcijos Reglamento Nr. 2027/97 dėl oro vežėjo atsakomybės nelaimingų atsitikimų atveju preambulėje, kiek tai susiję su šiuo atveju, nurodyta:
„(1)
kadangi laikantis bendros transporto politikos reikia padidinti nelaimingus atsitikimus patyrusių keleivių apsaugą;
(2)
kadangi atsakomybės nelaimingų atsitikimu atveju taisykles reglamentuoja 1929 m. spalio 12 d. Varšuvoje pasirašyta Konvencija dėl tam tikrų tarptautinių oro transporto vežimų taisyklių unifikavimo arba ta Konvencija su pakeitimais, padarytais 1955 m. rugsėjo 28 d. Hagoje ir 1961 m. rugsėjo 18 d. Gvadalacharoje sudaryta Konvencija – nesvarbu, kuri iš jų būtų taikoma, toliau kiekviena vadinama „Varšuvos konvencija“; kadangi Varšuvos konvencija pasaulyje yra taikoma ir keleiviams, ir oro vežėjams;
(3)
kadangi Varšuvos konvencijos nustatytos atsakomybės ribos pagal šiandieninius ekonomikos ir socialinius standartus yra pernelyg žemos ir dažnai tampa ilgų teismo procesų, kenkiančių oro transporto įvaizdžiui, priežastimi; kadangi dėl to valstybės narės jau yra įvairiai padidinusios tos atsakomybės ribas ir vidaus aviacijos rinkoje jau egzistuoja skirtingos vežimo nuostatos ir sąlygos;
(4)
kadangi reikia atsižvelgti į tai, kad Varšuvos konvencija yra taikoma tik tarptautiniam transportui; kadangi vidaus aviacijos rinkoje skirtumas tarp vidaus ir tarptautinio transporto buvo panaikintas; kadangi dėl to ir vidaus, ir tarptautiniam transportui reikėtų nustatyti tą patį atsakomybės lygį ir pobūdį;
(5)
kadangi gerokai vėluojama iš naujo peržiūrėti ir pataisyti visą Varšuvos konvenciją ir ateityje bus pateiktos vienodesnės ir plačiau tarptautiniu mastu taikytinos nuostatos dėl oro vežėjo atsakomybės nelaimingų atsitikimų atveju; kadangi daugiašalėse derybose ir toliau turėtų būti stengiamasi didinti Varšuvos konvencijoje nustatytas atsakomybės ribas;
<…>
(7)
kadangi reikia panaikinti visas piniginės atsakomybės ribas, kaip apibrėžta Varšuvos konvencijos 22 straipsnio 1 dalyje, arba kitas teisines ar sutartines ribas atsižvelgiant į šiuo metu tarptautiniu mastu egzistuojančias tendencijas;
<…>“
11.
Reglamento Nr. 2027/97 2 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Šiame reglamente vartojamos sąvokos, neapibrėžtos 1 dalyje, atitinka sąvokas, vartojamas Varšuvos konvencijoje.“
12.
5 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:
„1.   Bendrijos oro vežėjas nedelsdamas ir bet kuriuo atveju ne vėliau kaip per penkiolika dienų po to, kai buvo nustatyta fizinio asmens, turinčio teisę gauti kompensaciją, tapatybė, išmoka tokius išankstinius mokėjimus, kokie gali būti reikalingi neatidėliotinoms ekonominėms reikmėms tenkinti proporcingai įvertinus patirtus sunkumus.
<…>
3.   Išankstinis mokėjimas nėra atsakomybės pripažinimas ir gali būti padengiamas išmokant paskesnes sumas remiantis Bendrijos oro vežėjo atsakomybe, bet nėra grąžintinas, išskyrus 3 straipsnio 3 dalyje numatytus atvejus arba tuomet, kai vėliau įrodoma, kad žala buvo padaryta dėl išankstinį mokėjimą gavusio asmens neatsargumo ar jam prisidedant prie žalos atsiradimo arba kai tas asmuo neturi teisės gauti kompensaciją.“
13.
Po faktinių aplinkybių atsiradimo Reglamentas Nr. 2027/97 buvo pakeistas 2002 m. gegužės 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 889/2002, iš dalies keičiančiu Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2027/97 dėl oro vežėjo atsakomybės nelaimingų atsitikimų atveju (toliau – Reglamentas Nr. 889/2002) (
5
).
III — Faktinės aplinkybės, procedūra ir prejudiciniai klausimai
14.
Kaip matyti iš nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, 1998 m. gruodžio 21 d. Liuksemburgo oro uoste lipdama į Luxair lėktuvą I. Bogiatzi parkrito ant asfalto.
15.
2003 m. gruodžio 22 d. I. Bogiatzi padavė Deutscher Luftpool ir Luxair į Tribunal d‘arrondissement de Luxembourg (Liuksemburgo apylinkės teismas) ir remdamasi Reglamentu Nr. 2027/97 bei Varšuvos konvencija pareikalavo, kad šios bendrovės solidariai arba in solidum atlygintų jai patirtą žalą.
16.
Pažymėjęs, kad ieškinys pareikštas po nelaimingo atsitikimo praėjus penkeriems metams, Liuksemburgo apylinkės teismas nusprendė, kad jis yra nepriimtinas, nes pareikštas pasibaigus dvejų metų terminui, Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje numatytam pareikšti ieškinius dėl žalos atlyginimo. Šiuo atžvilgiu teismas nusprendė, kad ieškinio senaties terminas yra naikinamasis ir negali būti sustabdytas ar nutrauktas.
17.
I. Bogiatzi pateikus apeliaciją, Cour d’Appel de Luxembourg (Liuksemburgo apeliacinis teismas) 2007 m. kovo 28 d. Sprendimu pripažino, kad apeliacinis skundas draudimo bendrovės Le Foyer Assurances SA ir Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės atžvilgiu yra nepriimtinas, o likusioje apeliacinio skundo dalyje iš esmės patvirtino pirmosios instancijos teismo sprendimą.
18.
Pagrindinėje byloje Kasacinis teismas turi priimti sprendimą dėl kasacinio skundo, kurį I. Bogiatzi pateikė dėl tos šio sprendimo dalies, kur nuspręsta, jog ji prarado teisę pareikšti ieškinį Luxair ir jo draudikui Deutscher Luftpool. Skundas yra pagrįstas keliais teisiniais pagrindais, susijusiais, inter alia, su Reglamento Nr. 2027/97 pažeidimu. Konkrečiai kalbant, I. Bogiatzi ginčija Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje numatyto dvejų metų ieškinio senaties termino taikymo Reglamento reglamentuojamai situacijai teisėtumą.
19.
Šiomis aplinkybėmis Kasacinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar 1929 m. spalio 12 d. Varšuvoje pasirašyta konvencija dėl tam tikrų taisyklių, susijusių su tarptautiniais vežimais oru, unifikavimo, iš dalies pakeista 1955 m. rugsėjo 28 d. Hagoje, į kurią Reglamente (EB) Nr. 2027/97 daroma nuoroda, yra Bendrijos teisės sistemos normų, kurias Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti pagal EB 234 straipsnį, dalis?
2.
Ar įvykio metu, t. y. 1998 m. gruodžio 21 d., galiojusios redakcijos 1997 m. spalio 9 d. Reglamentas (EB) Nr. 2027/97 dėl oro vežėjų atsakomybės nelaimingų atsitikimų atveju turi būti aiškinamas taip, kad tiesiogiai jame nereglamentuojamais klausimais skrydžiui tarp Bendrijos valstybių narių lieka taikomos Varšuvos konvencijos nuostatos, konkrečiai kalbant, 29 straipsnis?
3.
Tuo atveju, jei būtų teigiamai atsakyta į pirmąjį ir antrąjį klausimus, ar Varšuvos konvencijos 29 straipsnis, atsižvelgiant į Reglamentą (EB) Nr. 2027/97, turi būti aiškinamas taip, kad jame numatytas dvejų metų terminas gali būti sustabdytas ar nutrauktas, o vežėjas arba jo draudikas gali jo atsisakyti aktu, kurį nacionalinis teismas laiko reiškiančiu atsakomybės pripažinimą?“
IV — Teisinė analizė
A — Pagrindiniai šalių argumentai
20.
Šioje byloje pastabas pateikė I. Bogiatzi, Luxair, Prancūzijos vyriausybė ir Komisija. Jiems visiems taip pat buvo atstovaujama 2009 m. kovo 19 d. posėdyje.
21.
Dėl pirmojo klausimo I. Bogiatzi teigia, kad pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti Varšuvos konvenciją. Kadangi Reglamente Nr. 2027/97 daroma nuoroda į šią konvenciją, ji turi būti laikoma Bendrijos institucijos priimtu aktu ir atitinkamai Bendrijos teisės sistemos dalimi. Be to, Teisingumo Teismo aiškinimas yra būtinas užtikrinant vientisumą, o Reglamentu Nr. 2027/97 siekiama suderinti taisykles oro vežėjų atsakomybės srityje.
22.
Komisija ir Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti neigiamai. Kadangi Bendrija nėra Varšuvos konvencijos šalis, ji negali būti laikoma Bendrijos institucijos aktu EB 234 straipsnio, kurį Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti, prasme.
23.
Be to, Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad Bendrija neperėmė įgaliojimų, kuriuos anksčiau vykdė valstybės narės Varšuvos konvencijos taikymo srityje, o tai reiškia, kad negalima teigti, jog jos nuostatos Bendrijai būtų privalomos sprendimą International Fruit Company ir kt. plėtojančios teismo praktikos prasme (
6
).
24.
Vis dėlto Prancūzijos vyriausybė ir Komisija pripažįsta, kad Reglamente Nr. 2027/97 daroma nuoroda į Varšuvos konvenciją turi įtakos Teisingumo Teismo jurisdikcijai pagal EB 234 straipsnį.
25.
Komisija šiuo klausimu teigia, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti tik tas Varšuvos konvencijos nuostatas, į kurias daroma nuoroda Reglamente Nr. 2027/97. Prancūzijos vyriausybė teigia panašiai, kad dėl šių Reglamente Nr. 2027/97 esančių nuorodų Teisingumo Teismas gali aiškinti Varšuvos konvenciją siekdamas išaiškinti reglamento nuostatas atsižvelgiant į šią konvenciją (
7
).
26.
Luxair teigimu, Teisingumo Teismui šiuo atveju reikia ne aiškinti Varšuvos konvenciją, o taikyti EB 307 straipsnį, pagal kurį iki EB sutarties sudaryti susitarimai neturi paveikti Bendrijos teisės nuostatų.
27.
Dėl antrojo klausimo I. Bogiatzi iš esmės teigia, kad Varšuvos konvencija ir, konkrečiai tariant, jos 29 straipsnis taikomi tik tuomet, kai Reglamente Nr. 2027/97 į tai daroma aiški nuoroda. Nesant aiškios nuorodos į atitinkamas Varšuvos konvencijos nuostatas, šis reglamentas turi būti aiškinamas savarankiškai. Iš Reglamento Nr. 2027/97 parengiamųjų darbų ir 7 konstatuojamosios dalies matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė oro vežėjo atsakomybę reguliuoti tik šiuo reglamentu ir panaikinti Varšuvos konvencija įtvirtintas atsakomybės ribas. Jei ir toliau būtų taikomas Varšuvos konvencijos 29 straipsnis, iškiltų pavojus reglamentu siekiamam tikslui, t. y. atsakomybės sąlygų suderinimui.
28.
Galiausiai, I. Bogiatzi teigimu, senaties terminų ieškiniui dėl žalos atlyginimo nustatymo negalima palikti valstybių narių procesinei autonomijai. Bet kuriuo atveju Varšuvos konvencijoje įtvirtintas senaties terminas neatitinka lygiavertiškumo ir veiksmingumo reikalavimų.
29.
Kita vertus, Luxair, Prancūzijos vyriausybė ir Komisija iš esmės tvirtina, kad senaties terminus, per kuriuos turi būti pareikšti ieškiniai dėl žalos atlyginimo, ir toliau reglamentuoja Varšuvos konvencijos 29 straipsnis.
30.
Luxair šiuo klausimu pažymi, kad Reglamentu Nr. 2027/97 dėl šių terminų neįtvirtinama jokių nuostatų. Todėl prieštaravimo tarp šio reglamento ir Varšuvos konvencijos nėra. Kadangi Varšuvos konvenciją yra ratifikavusios ir valstybės, nesančios Europos Sąjungos valstybėmis narėmis, kurias konvencijos nuostatos, įskaitant jos 29 straipsnį, ir toliau įpareigoja, šioje byloje Teisingumo Teismas turi pripažinti šios konvencijos viršenybę.
31.
Prancūzijos vyriausybės teigimu, nematyti, kad Reglamentu Nr. 2027/97 buvo ketinama pakeisti visą Varšuvos konvenciją. Kita vertus, teisinio saugumo principas neleidžia reglamentui tokį vaidmenį suteikti netiesiogiai. Kaip matyti iš preambulės, Reglamentu Nr. 2027/97 siekiama padidinti keleivių, tapusių nelaimingų atsitikimų aukomis, apsaugą, tačiau tik tam tikrais atžvilgiais ir neapimant, pavyzdžiui, procesinių terminų klausimo, kurio reglamentas nereguliuoja.
32.
Be to, Komisija pabrėžia, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nesant Bendrijos teisės aktų atitinkamoje srityje, iš esmės kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi nustatyti išsamias ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos teisės asmenims kylančių teisių apsaugą, pareiškimo procesines taisykles (
8
). Kadangi valstybės narės yra Varšuvos konvencijos šalys, joje įtvirtintos procesinės taisyklės gali būti taikomos vidaus teisės sistemoje ir byloje, kaip antai nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Galiausiai Komisija abejoja, ar būtų pagrįsta teigti, jog Reglamentas Nr. 2027/97 draudžia taikyti aptariamą procesinę normą, nenumatydamas jai alternatyvos.
33.
Dėl trečiojo klausimo I. Bogiatzi teigia, kad į jį reikia atsakyti teigiamai. Pagrįsdama savo poziciją ji konkrečiai remiasi Prancūzijos Kasacinio teismo (Cour de cassation) pateiktu Varšuvos konvencijos 29 straipsnio aiškinimu ir Varšuvos konvencijos bei Reglamento Nr. 2027/97 dalyku ir tikslu, kuriems, jos manymu, kiltų pavojus, jei ši nuostata būtų aiškinama siaurai. Kadangi šiais teisės aktais siekiama skatinti greitą ir neteisminį žalos atlyginimą nukentėjusiesiems nuo nelaimingų atsitikimų, bandymas pasiekti draugišką susitarimą atitinkamam nukentėjusiajam sukeltų rimtą pavojų, jei Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje įtvirtinto ieškinio senaties termino iš tikrųjų nebūtų galima sustabdyti, nutraukti ar atsisakyti.
34.
Luxair, Prancūzijos vyriausybė ir Komisija iš esmės tvirtina, jog kadangi Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos aiškinti Varšuvos konvenciją, nacionaliniai teismai turi nustatyti, ar 29 straipsnyje numatytas ieškinio senaties terminas gali būti sustabdytas, nutrauktas ir ar jo galima atsisakyti bei kokiomis sąlygomis.
35.
Komisija pabrėžia, kad pagal valstybių narių procesinės autonomijos principą nacionaliniai teismai bet kuriuo atveju privalo užtikrinti, jog ieškinio senaties terminai atitiktų lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus.
B — Vertinimas
1. Preliminarios pastabos
36.
Dėl pirmojo klausimo kyla preliminarus klausimas, ar pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti Varšuvos konvenciją ir, atsižvelgus į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos dalyką, jos 29 straipsnį. Akivaizdu, kad neigiamas atsakymas į šį klausimą reikštų trečiojo prejudicinio klausimo, susijusio su šios nuostatos aiškinimu, pripažinimą nepriimtinu. O antrasis klausimas pateiktas kaip klausimas dėl Reglamento Nr. 2027/97 aiškinimo ir yra aiškiai susijęs su Bendrijos teise, taigi dėl jo Teisingumo Teismas iš principo gali priimti sprendimą. Šiuo klausimu iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar Reglamentas Nr. 2027/97 turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia taikyti Varšuvos konvencijos 29 straipsnį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje.
37.
Taigi, kalbant bendriau, pagrindinis klausimas šiuo atveju kyla dėl santykio tarp galimų valstybės narės įsipareigojimų pagal Bendrijos antrinės teisės aktą ir jos įsipareigojimų pagal tarptautinį susitarimą, sudarytą su kitomis valstybėmis narėmis ir trečiosiomis valstybėmis.
38.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad praktiškai santykis tarp galimų įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę (konkrečiai tariant, pagal Reglamentą Nr. 2027/97) ir tų, kurie kyla pagal Varšuvos konvencijos 29 straipsnį dėl atitinkamų ieškinio senaties terminų, gali būti subtilesnis, nei gali pasirodyti iš pateiktų prejudicinių klausimų. Taigi, pirma, net darant prielaidą, kad Reglamentas Nr. 2027/97 nėra kliūtis nacionaliniams teismams taikyti Varšuvos konvencijos 29 straipsnį nagrinėjant ieškinius dėl žalos atlyginimo, kuriems (nors ir ne ieškinio senaties terminui konkrečiai) taikomas Reglamentas Nr. 2027/97, gali būti, kad šioje srityje reikia laikytis tam tikrų Bendrijos teisės reikalavimų, pavyzdžiui, išplėtotų iš „procesinės autonomijos“ principo. Antra, net jei būtų nuspręsta, kad pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos aiškinti Varšuvos konvenciją, tai nereiškia, kad jis negali į ją atsižvelgti aiškindamas Reglamentą Nr. 2027/97.
2. Teisingumo Teismo jurisdikcija aiškinti Varšuvos konvencijos 29 straipsnį
39.
Pirmiausia reikėtų priminti, kad pagal EB 300 straipsnio 7 dalį šiame straipsnyje nustatytomis sąlygomis sudaryti susitarimai yra privalomi Bendrijos institucijoms ir valstybėms narėms.
40.
Be to, kaip matyti iš šioje srityje nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, pagal EB 300 straipsnį Tarybos sudarytas susitarimas Bendrijos požiūriu turi būti laikomas institucijos priimtu aktu EB 234 straipsnio pirmosios pastraipos b punkto prasme ir, kai šis susitarimas įsigalioja, jo nuostatos yra sudėtinė Bendrijos teisės sistemos dalis. Šioje teisės sistemoje Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti prejudicinį sprendimą dėl šio susitarimo aiškinimo (
9
).
41.
Tai reikštų, jog kadangi Bendrija nėra Varšuvos konvencijos šalis, ši konvencija iš esmės negalėjo tapti sudėtine Bendrijos teisės sistemos dalimi, kurią Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti pagal EB 234 straipsnį.
42.
Tiesa, kad sprendime International Fruit Company ir kt. Teisingumo Teismas situaciją, kai Bendrija formaliai sudarė tarptautinį susitarimą pagal EB 300 straipsnį, su tam tikromis išlygomis prilygino situacijai, kai tarptautinio susitarimo nuostatos tapo Bendrijai privalomos dėl to, kad atitinkamo susitarimo taikymo srityse ji pagal EB sutartį perėmė anksčiau valstybių narių vykdytus įgaliojimus (
10
).
43.
Vis dėlto nematyti, kad tarptautinio vežimo oru srityje, t. y. srityje, kurioje taikoma Varšuvos konvencija, anksčiau valstybių narių vykdyti įgaliojimai būtų visiškai perleisti minėtos teismo praktikos prasme ir dėl to konvencijos nuostatos būtų privalomos Bendrijai (
11
).
44.
Be to negalima pagrįstai teigti, ir proceso šalys prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje to daryti nebandė, kad Varšuvos konvencijos nuostatos, konkrečiai tariant, jos 29 straipsnis, būtų teisiškai privalomas Bendrijai dėl to, kad jos yra tarptautinės paprotinės teisės taisyklių išraiška (
12
).
45.
Galiausiai fakto, kad Reglamento Nr. 2027/97 preambulėje ir 2 straipsnio 2 dalyje daroma nuoroda į Varšuvos konvenciją, nepakanka, kad jos 29 straipsnis būtų laikomas sudėtine Bendrijos teisinės sistemos dalimi, kurią Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti pagal EB 234 straipsnį.
46.
Žinoma, aiškinant Bendrijos teisę įvairiose srityse Teisingumo Teismui nedraudžiama atsižvelgti į susijusias tarptautinės teisės taisykles, konkrečiai tariant, tarptautinius susitarimus, kurie formaliai Bendrijos neįpareigoja.
47.
Tai labiausiai akivaizdu tuo atveju ir tiek, kiek Bendrijos teisės normoje aiškiai daroma nuoroda į tarptautinės teisės normą ir ji „inkorporuojama“ į atitinkamą Bendrijos teisės normą (
13
). Reglamento Nr. 2027/97 2 straipsnio 2 dalis yra tokio atvejo pavyzdys: pagal šios nuostatos sąlygas Teisingumo Teismas, susidūręs su sąvoka, kuri nėra apibrėžta šio reglamento 2 straipsnio 1 dalyje, privalo šiai sąvokai suteikti tokią pačią prasmę, kokia naudojama Varšuvos konvencijoje, ir taip „aiškinti“ šią konvenciją.
48.
Be to, aiškindamas Bendrijos teisę Teisingumo Teismas įvertina atitinkamas tarptautinės teisės nuostatas net ir nesant tokios nuorodos. Tai patvirtina, kad, vertinant apskritai, Bendrija siekia vykdyti savo įgaliojimus laikydamasi tarptautinės teisės ir, konkrečiau tariant, vadovaudamasi EB 10 straipsnyje įtvirtintu lojalaus bendradarbiavimo principu, atsižvelgia į valstybių narių tarptautinius įsipareigojimus (
14
).
49.
Tačiau nagrinėjamu atveju aišku, kad Reglamentas Nr. 2027/97 nereguliuoja ieškinių dėl žalos atlyginimo senaties terminų ir jame nėra konkrečios nuorodos į Varšuvos konvencijos 29 straipsnį. Todėl, mano nuomone, šios nuostatos aiškinimas negali būti laikomas „neatsiejamai susijusiu“ su Reglamento Nr. 2027/97 aiškinimu. Taigi manau, kad šį aspektą dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos aiškinti Varšuvos konvencijos 29 straipsnį priimant prejudicinį sprendimą reikia atskirti nuo minėtų situacijų, kai Teisingumo Teismas tarptautinius susitarimus naudoja kaip pagalbinę aiškinimo priemonę.
50.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikėtų atsakyti, kad Varšuvos konvencijos 29 straipsnis nėra Bendrijos teisės sistemos normų, kurias Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti pagal EB 234 straipsnį, dalis.
51.
Tai reiškia, kad Teisingumo Teismas neprivalo atsakyti į trečiąjį prejudicinį klausimą.
3. Senaties terminai ieškiniams dėl žalos atlyginimo pareikšti
52.
Siekiant nustatyti, kokiu mastu Reglamento Nr. 2027/97 atžvilgiu nacionalinis teismas negali taikyti Varšuvos konvencijos 29 straipsnio, visų pirma naudinga priminti kai kuriuos nagrinėjamai bylai svarbių teisės sistemų ir teisės aktų santykio aspektus.
53.
Šiuo atžvilgiu iš EB 300 straipsnio 7 dalies ir nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad tarptautiniai susitarimai, kurių šalis yra Bendrija, turi viršenybę Bendrijos antrinės teisės aktų atžvilgiu ir, kadangi jie yra Bendrijos teisės sistemos sudedamoji dalis, jiems priešingos nacionalinės teisės atžvilgiu (
15
).
54.
Vis dėlto kadangi, kaip nurodyta, šiuo atveju aptariamos Varšuvos konvencijos nuostatos Bendrijos neįpareigoja, kolizijos atveju jos negali būti viršesnės Reglamento Nr. 2027/97 nuostatų atžvilgiu.
55.
Atvirkščiai, iš Bendrijos teisės viršenybės principo aiškiai išplaukia, kad nacionaliniai teismai privalo užtikrinti visišką Bendrijos reglamento nuostatų veikimą ir atsisakyti taikyti visas jam prieštaraujančias nacionalinės teisės normas, iš principo įskaitant ir tarptautiniuose susitarimuose, kurie įpareigoja atitinkamą valstybę narę, įtvirtintas taisykles (
16
). Taigi tais atvejais, kai Reglamento Nr. 2027/97 nuostatos nėra suderinamos su atitinkamomis Varšuvos konvencijos nuostatomis, pirmosios iš esmės turi viršenybę pastarųjų atžvilgiu ir dėl to užkerta kelią susijusios prieštaraujančios konvencijos nuostatos taikymui nacionalinių teismų nagrinėjamose bylose.
56.
Žinoma, tokiam teiginiui dėl Bendrijos teisės viršenybės principo reikia padaryti išlygą atsižvelgiant į EB 307 straipsnio pirmąją pastraipą, kurioje numatyta, jog Sutarties nuostatos neturi paveikti teisių ir pareigų, kylančių iš susitarimų, sudarytų iki Sutarties įsigaliojimo, tarp vienos ar kelių valstybių narių ir vienos ar kelių trečiųjų šalių. Pagal šią nuostatą, kuri Varšuvos konvencijai taikoma iš esmės dėl to, kad ši yra anksčiau valstybių narių ir trečiųjų valstybių sudarytas susitarimas, anksčiau valstybės narės sudarytas tarptautinis susitarimas gali panaikinti priešingos Bendrijos teisės taisyklės veiksmingumą. Taigi pagal šią nuostatą valstybė narė gali nukrypti nuo iš Bendrijos teisės kylančių įsipareigojimų, tačiau, atsižvelgiant į gana siaurą Teisingumo Teismo pateiktą šios nuostatos išaiškinimą, tik tiek, kiek griežtai būtina laikytis tarptautinių įsipareigojimų trečiųjų valstybių atžvilgiu (
17
).
57.
Tačiau šiuo atveju reikia pripažinti, kad, kiek tai susiję su Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje įtvirtintu terminu, praktiškai prieštaravimo tarp Reglamento Nr. 2027/97 ir šios konvencijos nėra, nes, mano manymu, šis klausimas nepatenka į reglamento reguliavimo sritį.
58.
Šiuo atžvilgiu, be to fakto, kad Reglamente Nr. 2027/97 akivaizdžiai nėra aiškios nuostatos, reguliuojančios ieškinių dėl žalos atlyginimo pareikšti senaties terminų klausimą, šio reglamento dalykas ir tikslas taip pat nerodo, kad juo ketinama reguliuoti su ieškinio terminais susijusius klausimus ar, konkrečiau tariant, pakeisti Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje nustatytą terminą.
59.
Nors, kaip matyti iš jo preambulės, būtent 1 ir 2 konstatuojamųjų dalių, tiesa, kad Reglamentu Nr. 2027/97 siekiama padidinti Varšuvos konvencija užtikrinamą nelaimingus atsitikimus patyrusių keleivių apsaugą, kiek tai, konkrečiau tariant, susiję su oro vežėjų atsakomybės nelaimingų atsitikimų atveju taisyklėmis, reikia pažymėti, kad reglamento preambulės konstatuojamosiose dalyse yra nuoroda į tam tikrus materialinius Bendrijos oro vežėjų atsakomybės aspektus, pavyzdžiui, dėl finansinių ribų ir oro vežėjo galimybės pasinaudoti Varšuvos konvencijos 20 straipsnio 1 dalyje numatytais atsakomybės apribojimais (
18
). Maža to, visi šie klausimai atsispindi reglamento dėstomojoje dalyje. Tačiau nei reglamento preambulėje, nei jo dėstomojoje dalyje nėra nuorodos į procedūrinius ieškinių dėl žalos atlyginimo pareiškimo aspektus, pavyzdžiui, į Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje nustatytą terminą.
60.
Šiomis aplinkybėmis niekas reglamente nerodo, kad jį galima aiškinti kaip bent netiesiogiai reguliuojantį terminus ieškiniams dėl žalos atlyginimo pareikšti ir atitinkamai kaip draudžiantį taikyti Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje nustatytą terminą. Kaip teisingai pastebėjo Komisija, negalima preziumuoti, kad Reglamentu Nr. 2027/97 siekiama užkirsti kelią šios procedūrinės taisyklės taikymui, jei jis nenumato jokios alternatyvos.
61.
Todėl tiek, kiek Reglamentas Nr. 2027/97 nereguliuoja terminų, per kuriuos Bendrijos oro vežėjams turi būti pareikšti ieškiniai dėl patirtos žalos atlyginimo, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos dėl procesinės valstybių narių autonomijos reikia daryti išvadą, kad iš esmės kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje turi būti nustatytos šį klausimą reguliuojančios procedūrinės taisyklės (
19
).
62.
Vadinasi, valstybei narei iš esmės niekas nedraudžia tokiose nacionalinėse procedūrose taikyti tokias taisykles, kokios įtvirtintos Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje, t. y. kylančias iš tarptautinių susitarimų, kurių dalyvė ji yra.
63.
Tačiau tiek, kiek ieškiniai dėl žalos atlyginimo patenka į Reglamentu Nr. 2027/97 įtvirtinto atsakomybės režimo taikymo sritį, ir atitinkamai yra ieškiniai, skirti užtikrinti iš Bendrijos teisės kylančių asmenų teisių apsaugą, Bendrijos teisė valstybes nares įpareigoja užtikrinti, kad taikomos procesinės taisyklės nebūtų mažiau palankios už taikomas panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas) ir dėl jų Bendrijos teisėje nustatytų teisių įgyvendinimas netaptų praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (
20
).
64.
Šiuo atžvilgiu iš esmės ne Teisingumo Teismas, o nacionalinis teismas turi aiškiai nustatyti, kokius įpareigojimus Varšuvos konvencijos 29 straipsnis nustato atitinkamai valstybei narei dėl terminų ieškiniams, susijusiems su žalos atlyginimu, pareikšti, ir išsiaiškinti, kiek šių terminų taikymas gali kliudyti laikytis minėtų principų (
21
). Pakanka pažymėti, kad Teisingumo Teismas ne kartą pripažino, jog teisinio saugumo sumetimais nustatomi protingi terminai ieškiniui pareikšti nepažeidžia Bendrijos teisės ir kad dvejų metų terminas, kaip antai nustatytas Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje, mano manymu, nėra toks, kad teisės reikalauti žalos atlyginimo pagal reglamentą įgyvendinimas taptų praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (
22
).
65.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamentas (EB) Nr. 2027/97 dėl oro vežėjų atsakomybės nelaimingų atsitikimų atveju neturi būti aiškinamas, kiek tai susiję su šio reglamentu reguliuojamais terminais ieškiniams dėl žalos už sužalojimus, patirtus skrydžio tarp valstybių narių metu, atlyginimo pareikšti, taip, kad jis nacionaliniams teismams draudžia taikyti Varšuvos konvencijos 29 straipsnį, su sąlyga, kad šis terminas atitinka Bendrijos teisės veiksmingumo ir lygiavertiškumo principus.
V — Išvada
66.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui į prejudicinius klausimus atsakyti taip:
—
1929 m. spalio 12 d. Varšuvoje pasirašytos konvencijos dėl tam tikrų tarptautinių oro transporto vežimų taisyklių unifikavimo 29 straipsnis nėra Bendrijos teisės sistemos normų, kurias Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti pagal EB 234 straipsnį, dalis.
—
1997 m. spalio 9 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2027/97 dėl oro vežėjų atsakomybės nelaimingų atsitikimų atveju neturi būti aiškinamas, kiek tai susiję su šio reglamentu reguliuojamais terminais ieškiniams dėl žalos už sužalojimus, patirtus skrydžio tarp valstybių narių metu, atlyginimo pareikšti, taip, kad jis nacionaliniams teismams draudžia taikyti Varšuvos konvencijos 29 straipsnį, su sąlyga, kad šis terminas atitinka Bendrijos teisės veiksmingumo ir lygiavertiškumo principus.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	OL L 285, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 3 t., p. 489.
(
3
)	OL L 194, 2001, p. 39; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 492.
(
4
)	OL L 194, 2001, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 491.
(
5
)	OL L 140, 2002, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 6 t., p. 246.
(
6
)	1972 m. gruodžio 12 d. Sprendimas (sujungtos bylos 21/72-24/72, Rink. p. 1219, 16 punktas) ir 2008 m. birželio 3 d. Sprendimas Intertanko ir kt (C-308/06, Rink. p. I-4057, 48 ir 49 punktai).
(
7
)	Žr., inter alia, 2003 m. spalio 23 d. Sprendimą Nilsson (C-154/02, Rink. p. I-12733, 39 punktas).
(
8
)	Komisija, inter alia, nurodo 2008 m. vasario 12 d. Sprendimą Kempter (C-2/06, Rink. p. I-411, 57 punktas).
(
9
)	Šiuo klausimu žr., inter alia, 1974 m. balandžio 30 d. Sprendimą Haegeman (181/73, Rink. p. 449, 5 punktas); 1999 m. birželio 15 d. Sprendimą Andersson (C-321/97, Rink. p. I-3551, 26 punktas) ir 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Merck Genéricos (C-431/05, Rink. p. I-7001, 31 punktas).
(
10
)	Šiuo klausimu žr. 6 išnašoje minėto sprendimo International Fruit Company ir kt. 10–18 punktus; 1975 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Nederlandse Spoorwegen (38/75, Rink. p. 1439, 21 punktas); 1994 m. liepos 14 d. Sprendimą Peralta (C-379/92, Rink. p. I-3453, 16 punktas) ir 6 išnašoje minėto sprendimo Intertanko ir kt. 49 punktas.
(
11
)	Šiuo klausimu pažymėtina, kad, pirma, Reglamento Nr. 2027/97 priėmimas savaime nėra pakankamas įrodymas, jog įvyko toks susijusių įgaliojimų perleidimas, nes šio reglamento taikymo sritis yra aiškiai siauresnė nei Varšuvos konvencijos. Taigi, kaip aiškiai išplaukia iš Reglamento Nr. 2027/97 preambulės ir dėstomosios dalies, juo siekiama padidinti keleivių apsaugą Bendrijos oro vežėjų atžvilgiu dėl atsakomybės už žalą, patirtą mirties ar sužalojimo atveju, o Varšuvos konvencijoje reglamentuojamas ir bagažo bei krovinių pervežimas. Antra, pažymėtina, kad Bendrija ir jos valstybės narės Monrealio konvenciją, kuri pakeitė Varšuvos konvenciją, sudarė mišriu susitarimu remdamosi prielaida, kad tarptautinio vežimo oru klausimas, kuriam taikoma Monrealio konvencija, vis dar priklauso pasidalijamajai kompetencijai (žr. 4 išnašoje minėto Sprendimo 2001/539 4 konstatuojamąją dalį). Galiausiai nėra jokių įrodymų, kad Bendrija veikė kaip valstybių narių įsipareigojimų perėmėja Varšuvos konvencijos atžvilgiu ar kad kitos šios konvencijos šalys pripažino tokį Bendrijos vaidmenį.
(
12
)	Šiame kontekste žr. 1998 m. birželio 16 d. Sprendimą Racke (C-162/96, Rink. p. I-3655, 45 punktas) ir 6 išnašoje minėto sprendimo Intertanko ir kt. 51 punktą.
(
13
)	Šiuo klausimu žr., pavyzdžiui, 7 išnašoje minėto sprendimo Nilsson 39 punktą ir 2001 m. spalio 23 d. Sprendimą Tridon (C-510/99, Rink. p. I-7777, 25 punktas).
(
14
)	Šiuo klausimu žr. 1992 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Poulsen (C-286/90, Rink. p. I-6019, 9 ir 10 punktai) ir 6 išnašoje minėto sprendimo Intertanko ir kt. 52 punktą.
(
15
)	Šiuo klausimu žr. 1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (C-61/94, Rink. p. I-3989, 52 punktas); 2006 m. sausio 10 d. Sprendimą IATA ir ELFAA (C-344/04, Rink. p. I-403, 35 punktas) ir 1988 m. vasario 25 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (sujungtos bylos 194/85 ir 241/85, Rink. p. 1037, 28–32 punktai).
(
16
)	Šiuo klausimu žr., inter alia, 1978 m. kovo 9 d. Sprendimą Simmenthal (106/77, Rink. p. 629, 21 punktas).
(
17
)	Šiuo klausimu žr., inter alia, 1997 m. sausio 14 d. Sprendimą Centro-Com (C-124/95, Rink. p. I-81, 55–57 punktai); 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimą Levy (C-158/91, Rink. p. I-4287, 11–13 punktai); 1980 m. spalio 14d. Sprendimą Burgoa (812/79, Rink. p. 2787, 6 punktas) ir 1962 m. vasario 27 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (10/61, Rink. p. 1). Pagal šią teismo praktiką EB 307 straipsniu siekiama užtikrinti, kad valstybė narė, laikydamasi tarptautinės teisės principų, galėtų gerbti iš ankstesnių susitarimų kylančias trečiųjų šalių teises ir vykdyti atitinkamus įsipareigojimus.
(
18
)	Žr. atitinkamai Reglamento Nr. 2027/97 3, 7 ir 8 konstatuojamąsias dalis.
(
19
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 1983 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Deutsche Milchkontor ir kt (sujungtos bylos 205/82–215/82, Rink. p. 2633, 17 punktas); 1976 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Rewe-Zentralfinanz ir Rewe-Zentral (33/76, Rink. p. 1989, 5 punktas) ir 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Peterbroeck (C-312/93, Rink. p. I-4599, 12 punktas).
(
20
)	Šiuo klausimu žr., inter alia, 8 išnašoje minėto sprendimo Kempter 57 punktą; 2007 m. kovo 13 d. Sprendimą Unibet (C-432/05, Rink. p. I-2271, 43 punktas) ir 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimą Preston ir kt (C-78/98, Rink. p. I-3201, 31 punktas).
(
21
)	Žr. 17 išnašoje minėto sprendimo Centro-Com 58 punktą ir 1995 m. kovo 28 d. Sprendimą Evans Medical ir Macfarlan Smith (C-324/93, Rink. p. I-563, 58 punktas).
(
22
)	Šiame kontekste žr. 8 išnašoje minėto sprendimo Kempter 58 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką. Dėl lygiavertiškumo principo šios bylos aplinkybėmis nekyla jokių ypatingų problemų, nes toks pats terminas kaip ir Varšuvos konvencijos 29 straipsnyje numatytasis būtų taikomas ir Bendrijos teise, ir ne ja grindžiamiems (kai atsakomybė už patirtą žalą nereguliuojama Reglamentu Nr. 2027/97) ieškiniams dėl kompensacijos už žalą, patirtą skrydžio tarp valstybių narių metu.