62002CC0299_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, susiejusi jūrų laivų registravimą Nyderlandų Karalystėje su bendrovių, kurioms šie laivai priklauso, akcininkų arba administratorių pilietybe, Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 48 straipsnius. Komisija taip pat prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nustatydama laivų registravimo sąlygas, susijusias su laivybos bendrovių administratorių ir fizinių asmenų, atsakingų už einamąjį verslo vietos, per kurią šiais laivais Nyderlanduose vykdoma navigacijos jūroje veikla, valdymą, pilietybe bei nuolatine gyvenamąja vieta ši valstybė narė neįvykdė savo įsipareigojimų.
I – Teisinis pagrindas
A – Tarptautinė teisė
2. Jūrų laivų registravimą reglamentuojančios nuostatos yra dviejose šiuo metu galiojančiose tarptautinėse konvencijose.
3. Pirmoji – 1958 m. balandžio 29 d. Ženevos atvirosios jūros konvencija(2) . Ji įsigaliojo 1962 m. rugsėjo 30 d. Konvencija jungia 62 valstybes. Europos bendrija nėra prie jos prisijungusi, bet yra prisijungusios daugelis valstybių narių, tarp jų ir Nyderlandai(3) .
4. Ženevos konvencijos 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „kiekviena valstybė nustato sąlygas, kuriomis ji suteikia savo nacionalinę priklausomybę, registruoja laivus savo teritorijoje ir suteikia teisę plaukioti su savo vėliava“. Nurodžius, kad „laivai turi nacionalinę priklausomybę tos valstybės, su kurios vėliava plaukioti leidimą jie yra gavę“, patikslinama, jog „valstybę ir laivą turi sieti tikri ryšiai“.
5. Šios nuostatos buvo pakartotos 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bay pasirašytos Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos(4) 91 straipsnio 1 dalyje. Ši konvencija įsigaliojo 1994 m. lapkričio 16 d. Prie jos prisijungė 144 valstybės, tarp jų ir Europos bendrija. Pastaroji pagal savo kompetenciją prie konvencijos prisijungė Sprendimu 98/392/EB (5) . Visos valstybės narės, išskyrus Danijos Karalystę, yra prisijungusios prie Montego Bay konvencijos. Iš šios konvencijos 311 straipsnio 1 dalies matyti, kad prisijungusioms valstybėms ji yra viršesnė nei Ženevos konvencija(6) .
6. Plėtojant Ženevos konvencijos 10 straipsnio nuostatas Montego Bay konvencijos 94 straipsnio, pavadinto „Valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, pareigos“, 1 dalyje reikalaujama, kad „kiekviena valstybė narė su jos vėliava plaukiojančiuose laivuose tinkamai vykdytų savo jurisdikciją ir kontrolę administraciniais, techniniais ir socialiniais klausimais“, ir kitose dalyse numatytos priemonės, kurių laivo vėliavos valstybė imasi vykdydama šias funkcijas.
B – Bendrijos teisė
7. EB 43 straipsnio antrojoje pastraipoje Bendrijos subjektams suteikiama teisė imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tokiomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams.
8. EB 48 straipsnio pirmojoje pastraipoje bendrovės, įsteigtos pagal valstybės narės teisę ir Bendrijoje turinčios savo registruotas buveines(7), centrinę administraciją arba pagrindinę verslo vietą, prilyginamos tos valstybės narės pilietybę turintiems fiziniams asmenims, taigi šios bendrovės, kaip ir valstybės narės subjektai, turi teisę į įsisteigimo laisvę, nustatytą EB 43 straipsnio antrojoje pastraipoje.
9. Bendrovės steigimas kitoje valstybėje narėje, ne toje, pagal kurios teisę ji yra įsteigta, gali būti dviejų skirtingų formų, t. y. gali būti pagrindinės arba antrinės verslo vietos steigimas.
10. Pagrindinės verslo vietos steigimas yra tada, kai bendrovė siekia tapti kitos valstybės narės, ne tos, pagal kurios teisę ji yra įsteigta iš pradžių, bendrove, inter alia,
perkeldama savo centrinę administraciją arba prisidėdama prie naujos bendrovės steigimo kitoje valstybėje narėje.
11. Antrinės verslo vietos steigimas yra tada, kai bendrovė nori paprasčiausiai išplėsti savo veiklos Bendrijoje geografines ribas, pagal EB 43 straipsnio pirmąją pastraipą priimančiojoje valstybėje narėje steigdama atstovybes, padalinius ar dukterines bendroves, bet išsaugodama verslo vietą (pagrindinę) toje valstybėje narėje, pagal kurios teisę ji yra įsteigta iš pradžių.
C – Nacionalinė teisė
12. Nyderlanduose jūrų laivų registravimą reglamentuoja Wetboek van Koophandel
(Komercijos kodeksas). Pagal jo 311 straipsnio 1 dalies redakciją, įsigaliojusią po 1994 m. rugpjūčio 1 d., – vienintelę, turinčią reikšmės šiai bylai, – Nyderlandų nacionalinės priklausomybės suteikimas jūrų laivui, t. y. jo įregistravimas Nyderlanduose, yra siejamas su keliomis sąlygomis.
13. Tarp šių sąlygų yra laivo savininko arba savininkų pilietybė. Wetboek van Koophandel
311 straipsnio 1 dalies a punkte reikalaujama, kad „mažiausiai du trečdaliai laivo priklausytų vienam ar keliems fiziniams arba juridiniams asmenims, turintiems vienos iš valstybių narių arba Europos ekonominės erdvės susitarimo(8) valstybių narių nacionalinę priklausomybę“.
14. Wetboek van Koophandel
311 straipsnio 3 dalyje apibrėžiamas juridinis asmuo laikomas Bendrijos valstybės narės arba (EEE) susitarimo valstybės narės subjektu pagal 311 straipsnio 1 dalies a punktą, jei jis yra „ < juridinis asmuo >, įsteigtas pagal vienos iš Bendrijos valstybių narių < ... > arba kitos (EEE) susitarimo valstybės narės įstatymus ir turintis registruotą buveinę, centrinę administraciją arba pagrindinę verslo vietą vienos iš Bendrijos valstybių narių < ... > arba kitos (EEE) susitarimo valstybės narės teritorijoje, su sąlyga, kad mažiausiai du trečdaliai pasirašyto kapitalo sudarančių akcijų priklauso vienos iš valstybių narių < ... > arba kitos (EEE) susitarimo valstybės narės pilietybę turintiems fiziniams asmenims arba bendrovėms, atitinkančioms ab initio
šios dalies reikalavimus, kurių dauguma administratorių yra valstybės narės < ... > arba kitos (EEE) susitarimo valstybės narės piliečiai; arba visi administratoriai yra valstybės narės < ... > arba kitos (EEE) susitarimo valstybės narės piliečiai“.
15. Be to, kad laivas būtų įregistruotas Nyderlanduose, pagal Wetboek van Koophandel
311 straipsnio 1 dalies b punktą reikalaujama, kad šio laivo savininkas arba savininkai (pagal pateiktą apibrėžimą) navigacijos jūroje veiklą Nyderlandų teritorijoje vykdytų per įmonę, kuri yra šioje šalyje įsteigta arba joje turi antrinę verslo vietą ir valdo laivą daugiausia iš šios valstybės narės. Jo 311 straipsnio 1 dalies c ir d punktuose nustatyta, kad einamąjį valdymą turi užtikrinti fizinis asmuo arba fiziniai asmenys, kurie yra Bendrijos arba EEE susitarimo valstybės narės piliečiai ir turi teisę priimti sprendimus visais laivo valdymo klausimais, susijusiais su laivu, jo kapitonu ir kitais įgulos nariais.
16. Be to, Burgerlijk Wetboek
(Civilinis kodeksas) 8:169 straipsnio redakcijoje po 1994 m. rugpjūčio 1 d. numatyta, kad laivybos bendrovės „buhalteris“, t. y. administratorius, nebegali toliau eiti savo pareigų, jei nebeturi Bendrijos arba EEE valstybės pilietybės arba jeigu jo nuolatinė gyvenamoji vieta yra už šių valstybių teritorijos ribų.
II – Ikiteisminė procedūra
17. Ikiteisminė procedūra prieš Nyderlandų Karalystę jau buvo pradėta dėl jos su jūrų laivais susijusių nacionalinės teisės aktų ankstesnės redakcijos, kuri galiojo iki šioje byloje nagrinėjamos redakcijos įsigaliojimo. Komisijos manymu, pagal 1991 m. liepos 15 d. Sprendimą Factortame ir kt .(9) ši ankstesnė redakcija pažeidė įsisteigimo laisvę.
18. Po tos procedūros Nyderlandų Karalystė pakeitė šį klausimą reglamentuojančius nacionalinės teisės aktus.
19. Komisija, manydama, kad naujoji teisės aktų redakcija taip pat pažeidžia įsisteigimo laisvę, garantuotą EB 43 ir 48 straipsniuose, pareikalavo, kad Nyderlandai pateiktų paaiškinimus. Jie Komisijos neįtikino, ir ši 2000 m. sausio 27 d. nurodė valstybei narei per du mėnesius po oficialaus pranešimo tinkamai įvykdyti įsipareigojimus, kylančius iš EB 43 ir 48 straipsnių.
20. 2002 m. rugpjūčio 23 d. įstatymo, turinčio ištaisyti nagrinėjamus pažeidimus, projektas dar nebuvo priimtas, ir Komisija pateikė ši ieškinį Teisingumo Teismo sekretoriatui.
III – Ieškinys
21. Pagrįsdama savo ieškinį, Komisija pateikia du kaltinimus.
22. Pirmasis kaltinimas yra dėl jūrų laivų registravimo sąlygų, susijusių su bendrovių, kurioms priklauso šie laivai, akcininkų arba administratorių pilietybe.
23. Antrąjį kaltinimą sudaro dvi dalys. Pirmoji yra dėl jūrų laivų registravimo sąlygų, susijusių su fizinių asmenų, atsakingų už einamąjį verslo vietos, per kurią Nyderlanduose vykdoma navigacijos jūroje veikla, valdymą, pilietybės. Antrasis kaltinimas yra dėl pilietybės ir nuolatinės gyvenamosios vietos sąlygų, nuo kurių priklauso laivybos įmonės administratoriaus funkcijų vykdymas.
A – Dėl pirmojo kaltinimo dėl laivų registravimo sąlygų, susijusių su bendrovių, kurioms priklauso šie laivai, akcininkų arba administratorių pilietybės
1. Šalių argumentai
24. Savo pirmuoju kaltinimu Komisija Nyderlandų Karalystei priekaištauja, kad ši, nustačiusi jūrų laivų registravimo šioje valstybėje narėje sąlygas, susijusias su bendrovių, kurioms šie laivai priklauso, akcininkų arba administratorių pilietybe, pažeidė EB 43 ir 48 straipsnius.
25. Komisija primena, kad pagal minėtą sprendimą Factortame ir kt.
laivų registravimui nustatytos sąlygos neturi sudaryti kliūčių įsisteigimo laisvei(10) .
26. Šiuo atžvilgiu Komisija tvirtina, kad su įmonių, kurioms priklauso jūrų laivai, akcininkų arba administratorių pilietybe susijusios sąlygos, nustatytos Wetboek van Koophandel
311 straipsnio 3 dalyje, yra papildomos sąlygos, nustatytos greta EB 48 straipsnyje esančių sąlygų, kurias reikia įvykdyti, kad bendrovė turėtų teisę įsisteigti.
27. Darytina išvada, kad šių papildomų sąlygų neatitinkančios bendrovės – jūrų laivų savininkės neturi galimybės įregistruoti tokių laivų Nyderlanduose bei įsisteigti šioje šalyje, net jei atitinka EB 48 straipsnyje nustatytus reikalavimus ir turi teisę laisvai įsisteigti šioje valstybėje narėje.
28. Pasak Komisijos, tokių papildomų sąlygų reikalavimas riboja minėtų bendrovių teisę laisvai steigtis Nyderlanduose, ypač jei šios bendrovės nori įsteigti antrinę buveinę, o valstybė narė, kurios teritorijoje jos yra įsisteigusios, netaikė tokio pilietybės reikalavimo. Taigi šios bendrovės turėtų pakeisti savo valdymo organų arba akcininkų sudėtį, kad galėtų Nyderlanduose įregistruoti savo jūrų laivus.
29. Nyderlandų vyriausybė nesutinka, kad nacionalinės teisės aktai riboja įsisteigimo laisvę. Šiuo atžvilgiu ji pabrėžia, kad Nyderlandų teisės aktuose numatytos sąlygos negali būti lyginamos su minėtoje byloje Factortame ir kt . ginčijamomis sąlygomis, nes čia jos yra susijusios su Bendrijos valstybės narės arba EEE susitarimo valstybės pilietybe, o ne su konkrečios valstybės narės pilietybe. Nyderlandų vyriausybė priduria, kad jei ginčijamos su pilietybe susijusios sąlygos galėtų turėti įtakos teisei steigti antrinę verslo vietą, ši įtaka yra tokia netikra ir netiesioginė, kad kalbėti apie apribojimus būtų piktnaudžiavimas.
30. Be to, net jei tai būtų apribojimas, jis būtų tinkamai pateisintas būtinybe užtikrinti tikrą ryšį tarp laivo ir jo registravimo valstybės, kad ši galėtų pagal Montego Bay konvencijos reikalavimus tinkamai vykdyti savo jurisdikciją bei kontrolę su jos vėliava plaukiojančiame laive.
31. Pasak Nyderlandų vyriausybės, tariamo įsisteigimo laisvės apribojimo pagrįstumą ir proporcingumą gali patvirtinti ta aplinkybė, kad panašios su pilietybe susijusios nuostatos, numatytos jūrų transportui, buvo numatytos daugelyje šiuo metu galiojančių teisės aktų, reglamentuojančių vidaus vandens kelių transportą ir oro transportą, ir jas planuojama vėl taikyti oro transportui.
2. Vertinimas
32. Teisingumo Teismas minėtame sprendime Factortame ir kt . nurodė, kad pagal dabartinę Bendrijos teisę nustatyti laivų registravimo sąlygas yra valstybių narių kompetencija(11) . Šis konstatavimas galioja ir jūrų laivams, atsižvelgiant į tai, kad šiandien nėra šį klausimą reglamentuojančių Bendrijos teisės taisyklių.
33. Tačiau, kad ir kaip būtų, pagal nusistovėjusią teismų praktiką valstybės narės turi įgyvendinti savo kompetenciją nepažeisdamos Bendrijos teisės(12) .
34. Teisingumo Teismas patikslino, kad valstybių narių nustatytos laivų registravimo sąlygos neturi riboti įsisteigimo laisvės (laivų, naudojamų vykdant ekonominę veiklą, atveju) arba asmenų judėjimo laisvės (laivų, nenaudojamų vykdant ekonominę veiklą, atveju)(13) .
35. Šioje byloje yra aišku, kad nagrinėjami Nyderlandų teisės aktai turi būti vertinami įsisteigimo laisvės, o ne laisvo asmenų judėjimo, požiūriu. Iš esmės Nyderlandų teisės aktų objektu esantys laivai yra ekonominės veiklos, susijusios su stabiliu įsikūrimu Nyderlanduose, vykdymo priemonės(14), ir pagal minėtą sprendimą Factortame ir kt. jų registravimas neatsiejamas nuo įsisteigimo laisvės įgyvendinimo(15) .
36. Mano manymu, akivaizdu, jog Nyderlandų teisės aktų reikalavimas atitikti su pilietybe susijusias sąlygas, kad būtų galima įregistruoti jūrų laivus, riboja bendrovių, kurioms šie laivai priklauso, įsisteigimo laisvę.
37. Iš esmės, jei bendrovės atitinka EB 48 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas ir jų registruota buveinė, centrinė administracija arba pagrindinė verslo vieta yra Bendrijoje, jos gali naudotis įsisteigimo laisve pagal EB 43 ir kitus straipsnius(16) .
38. Šiuo atžvilgiu svarbu patikslinti, kad bendrovės teisė į įsisteigimo laisvę negali būti siejama su tuo, ar bendrovė atitinka papildomas sąlygas, susijusias su
jos akcininkų arba administratorių pilietybe.
39.
EB 48 straipsnio 1 dalyje netiesiogiai, bet imperatyviai yra
nustatyta, kad tokios sąlygos negalimos, nes jos remiasi priskirtinumo kriterijumi, vadinamu „kontrolės kriterijumi“, kurio EB kūrėjai nenustatė(17) .
40. Šio kontrolės kriterijaus ir su juo susijusių pilietybės sąlygų netaikymas buvo patvirtintas Tarybos priimtoje 1961 m. gruodžio 18 d. Bendrojoje įsteigimo laisvės apribojimų panaikinimo programoje(18) .
41. Iš esmės susiedama įmonių, Bendrijoje turinčių tik registruotą buveinę (jų centrinė administracija arba pagrindinė verslo vieta yra už Bendrijos ribų), teisę laisvai steigti antrinę verslo vietą su papildoma sąlyga, kad šias įmones turi sieti „nuolatinis ir pastovus ryšys su valstybės narės ekonomika“, bendroji programa aiškiai nustatė, kad šis ryšys negali būti siejamas su pilietybe, inter alia,
su akcininkų arba valdymo ar priežiūros organų narių, arba asmenų, kuriems priklauso įmonės kapitalas, pilietybe(19) .
42. Darytina išvada, jog norint pasinaudoti teise laisvai steigti antrinę verslo vietą, nesvarbu, ar bendrovė yra valdoma Bendrijai ar EEE nepriklausančių valstybės subjektų (administratorių ar akcininkų). Kitaip tariant, bendrovės, atitinkančios EB 48 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas, įsisteigimo laisvė negali būti ribojama tik dėl to, kad ji neatitinka su jos akcininkų arba administratorių pilietybe susijusių. Tas pats taikoma ir laisvei steigti pagrindinę verslo vietą.
43. Taigi, nustačius jūrų laivų registravimo Nyderlanduose sąlygas, susijusias su bendrovių, kurioms šie laivai priklauso, akcininkų arba administratorių pilietybe, nagrinėjamais Nyderlandų teisės aktais siekiama apriboti teisės į įsisteigimo laisvę pagal EB 48 straipsnį taikymo ribas. Be to, kaip teigia Komisija, šie nacionalinės teisės aktai gali kliudyti Nyderlanduose naudotis įsisteigimo laisve arba naudojimąsi ja padaryti mažiau patraukliu, nesvarbu, ar steigiama pagrindinė, ar antrinė verslo vieta. Priešingai nei mano Nyderlandų vyriausybė, manytina, kad tokios ribojančios pasekmės nėra pernelyg netikros arba netiesioginės, jog nagrinėjami nacionalinės teisės aktai nebūtų vertinami kaip ribojantys įsisteigimo laisvę.
44. Iš esmės, jei bendrovės, ketinančios Nyderlanduose registruoti joms priklausančius jūrų laivus, neatitinka ginčijamų nacionalinių sąlygų (o tai visiškai įmanoma, jeigu jos yra įsteigtos kitoje valstybėje narėje ir jeigu šioje valstybėje tokios sąlygos netaikomos), šios bendrovės neturi kitos galimybės atlikti šio registravimo, kaip tik prieš tai
pakeisdamos savo kapitalo struktūrą arba administravimo organus.
45. Akivaizdu, kad tokie pakeitimai susiję su dideliais pokyčiais bendrovėje, reikia sutvarkyti daug formalumų ir su jais susijusių išlaidų. Dėl to atitinkamos bendrovės gali būti atgrasytos pasinaudoti įsisteigimo teise, kuri joms suteikta pagal EB 43 ir 48 straipsnius, ypač jei tai yra paprastas antrinės verslo vietos įsteigimas, juo labiau kad, kaip pabrėžė Teisingumo Teismas minėtoje byloje Daily Mail and General Trust,
antrinės buveinės įsteigimas yra įprastas šios teisės gyvendinimo būdas(20) .
46. Darytina išvada, kad Nyderlandų teisės aktai nustato įsisteigimo laisvės apribojimus, pažeidžiančius EB 43 ir 48 straipsnius.
47. Tiesa, kaip nurodė Komisija, šie teisės aktai vienodai taikomi ir Nyderlandų bendrovėms, ir kitos valstybės narės teisės subjektais esančioms bendrovėms (pagal EB 48 straipsnio 1 dalį). Šiuo atžvilgiu minėti teisės aktai skiriasi nuo minėtoje byloje Factortame ir kt.
nagrinėtų teisės aktų, kurie diskriminavo kitos, nei susijusi su atitinkamais nacionalinės teisės aktais, valstybės narės bendroves(21) .
48. Tačiau 1993 m. kovo 31 d. Sprendime Kraus (22) Teisingumo Teismas nusprendė, kad „48 ir 52 straipsniai (dabar EB 39 ir 43 straipsniai) neleidžia imtis tokių nacionalinių priemonių < ... >, kurios, nors ir taikomos nediskriminuojant dėl pilietybės, gali Bendrijos valstybės narių piliečiams sudaryti kliūčių pasinaudoti Sutarties garantuojamomis < ... > pagrindinėmis teisėmis arba naudojimąsi jomis padaryti mažiau patrauklų“(23) . Teisingumo Teismas pridūrė, kad „apribojimas galimas, tik jei tokia priemone būtų siekiama teisėto Sutartį atitinkančio tikslo (arba) ji būtų pateisinama dėl imperatyvių bendrojo intereso motyvų < ... > (ir)jei atitinkami nacionalinės teisės aktai tiktų užsibrėžtam tikslui įgyvendinti ir jais nebūtų siekiama daugiau, nei būtina tikslui įgyvendinti“(24) .
49. Taigi turi būti išnagrinėta, ar, kaip teigia Nyderlandų vyriausybė, nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų nustatyti apribojimai yra proporcingi ir turi
atitinkamą pagrindimą Bendrijos teisėje, kylantį iš tarptautinės teisės laivų registravimo taisyklių.
50. Primintina, kad, pasak Nyderlandų vyriausybės, nustatyti su pilietybe susijusias sąlygas būtina, jog būtų įsitikinta, kad pagal Montego Bay konvencijos 91 straipsnį yra tikras ryšys tarp Nyderlandų Karalystės ir su Nyderlandų vėliava plaukiojančių laivų. Registruojant laivus patikrinti, ar šios sąlygos yra tenkinamos, būtina siekiant kiek įmanoma užtikrinti, kad Nyderlandų valdžios institucijos šių laivų atžvilgiu tinkamai vykdys kontrolę bei jurisdikciją pagal šios konvencijos 94 straipsnį.
51. Šis Nyderlandų vyriausybės teiginys remiasi tam tikru Montego Bay konvencijos 91 straipsnio 1 dalies aiškinimu. Aš nesu įsitikinęs, kad, kaip teigia Nyderlandų vyriausybė(25), Montego Bay konvencijos 91 straipsnio 1 dalis susieja laivo registravimą su išankstinio tikro ryšio tarp laivo vėliavos valstybės ir atitinkamo laivo buvimu.
52. Iš esmės atrodo, kad tokį Montego Bay konvencijos 91 straipsnio 1 dalies aiškinimą atmetė Tarptautinis jūrų teisės teismas ( Tribunal international du droit de la mer, toliau – TIDM) 1999 m. liepos 1 d. sprendime byloje Navire Saiga II
tarp Saint‑Vincent‑et‑les‑Grenadines
ir Gvinėjos Respublikos dėl Gvinėjos valdžios institucijų atliktos laivo, plaukiojančio su Saint-Vincent-et-les-Grenadines
vėliava, patikrinimo(26) . Toks buvo mokslinis šio sprendimo išaiškinimas(27) .
53. Iš tikrųjų TIDM
nusprendė, kad „(Montego Bay) konvencijos nuostatų, susijusių su reikalavimu dėl tikro ryšio tarp laivo ir laivo vėliavos valstybės, tikslas yra užtikrinti, kad laivo vėliavos valstybės veiksmingiau laikytųsi įsipareigojimų, o ne nustatyti kriterijus, kuriais kitos valstybės narės remtųsi ginčydamos laivų registravimą laivo vėliavos valstybėje“(28) .
54. Dėl to manytina, kad tikras ryšys tarp laivo ir laivo vėliavos valstybės labiau yra siejamas su laivo vėliavos valstybės įsipareigojimų įgyvendinimu nei su išankstine laivo įregistravimo sąlyga.
55. Pasak TIDM, šio reikalavimo prasmės nekeičia 1986 m. vasario 7 d. Jungtinių Tautų konvencija dėl laivų registravimo sąlygų(29) . Priešingai, šis Montego Bay konvencijos 91 straipsnio aiškinimas prieštarautų Jungtinių Tautų žvejybos sutartims (1982 ir 1993 m., dar neįsigaliojo), nes jose tik patikslinamas laivo vėliavos valstybės pareigų turinys ir net neužsimenama apie galimas sąlygas, kurios turi būti įvykdytos, kad laivas būtų įregistruotas(30) .
56. Be to, TIDM pridūrė, kad Gvinėjos Respublika nenurodė jokios Montego Bay konvencijos nuostatos, kuri paremtų jos tvirtinimą, kad „viena iš pagrindinių laivo įregistravimo sąlygų yra tai, jog šio laivo savininkui arba naudotojui turi būti veiksmingai taikoma laivo vėliavos valstybės jurisdikcija“(31) . Ši pastaba pagrindžia Saint-Vincent-et-les-Grenadines
nuomonę, kad „niekas šioje konvencijoje neleidžia pagrįsti teiginio, kad tikras ryšys tarp valstybės ir laivo yra būtina išankstinė nacionalinės priklausomybės suteikimo laivui sąlyga“(32) .
57. Manytina, jog ši TIDM
praktika parodo, kad Nyderlandų vyriausybė neteisingai aiškina Montego Bay konvencijos 91 straipsnio 1 dalį (kurios turinys yra identiškas Ženevos konvencijos 5 straipsnio 1 dalies turiniui).
58. Ši teismų praktika atitinka ir patvirtina generalinio advokato G. Tesauro analizę išvadoje byloje Komisija prieš Graikiją, kurioje buvo priimtas minėtas 1997 m. lapkričio 27d. Sprendimas. Jo manymu, iš esmės sąvoka „tikri ryšiai“, arba „genuine link“, pagal Ženevos ir Montego Bay konvencijas reiškia
kontrolės bei jurisdikcijos, kurias valstybė turi vykdyti laivų, plaukiojančių su jos vėliava, atžvilgiu, veiksmingumą. Kitaip tariant, pasak jo, šie tikri ryšiai yra visų pirma pareiga kontroliuoti, kylanti iš nacionalinės priklausomybės suteikimo, ir jokiu būdu ne nacionalinės priklausomybės suteikimo sąlyga(33) .
59. Šiuo atžvilgiu įdomu priminti, kad generalinis advokatas G. Tesauro nurodė, jog galutinė patvirtinta Ženevos konvencijos 5 straipsnio redakcija, palyginti su Jungtinių Tautų Tarptautinės teisės komisijos parengta redakcija, aiškiai paneigia ketinimą nacionalinės priklausomybės suteikimą laivui susieti su sąlyga, kad laivo vėliavos valstybės subjektai sudarytų šio laivo savininkų daugumą(34) .
60. Be to, visais atvejais, neatsižvelgiant į reikalavimą dėl tikro ryšio tarp valstybės ir laivo aiškinimo pagal Ženevos ir Montego Bay konvencijas, sunku suprasti, kodėl Nyderlandų vyriausybė teigia, kad tam, jog ji, kaip laivo vėliavos valstybė, laikydamasi Montego Bay konvencijos 94 straipsnyje išdėstytų reikalavimų galėtų vykdyti kontrolę bei turėti jurisdikciją su jos vėliava plaukiojančių laivų atžvilgiu, yra būtinos nagrinėjamų teisės aktų nustatytos sąlygos dėl pilietybės.
61. Tiesa, galima manyti, kad tikslas užtikrinti saugumą jūroje arba užkirsti kelią jūros aplinkos teršimui, sumažinti arba išlaikyti teršimo lygį, nustatytas Montego Bay  konvencijos, prie kurios Bendrija prisijungė, 94 straipsnyje(35), yra imperatyvus bendrojo intereso motyvas pagal Teisingumo Teismo praktiką, net visuomenės saugumo motyvas pagal EB 46 straipsnio 1 dalį (36) .
62. Tačiau tai, kad didžioji laivo dalis priklauso bendrovei arba bendrovėms, kuriose daugumą vadovaujančio personalo sudaro trečiosios valstybės subjektai arba jiems priklauso didžioji kapitalo dalis, netrukdo valstybei narei, kaip laivo vėliavos valstybei, tinkamai vykdyti savo kontrolę ir turėti jurisdikciją šio laivo atžvilgiu. Ši aplinkybė neturi reikšmės imantis priemonių, pavyzdžiui, laivo tikrinimas(37), su juo susijusių duomenų registravimas(38), įgulos kvalifikacijos ir darbo sąlygų tikrinimas(39), taip pat pradėti ir vykdyti tyrimą avarijos arba nelaimingo atsitikimo atviroje jūroje atveju(40) .
63. Tačiau siekiant šių tikslų gali būti naudinga nustatyti, kaip numato Nyderlandų teisės aktai(41), kad laivo, plaukiojančio su Nyderlandų vėliava, valdymas būtinai būtų vykdomas iš Nyderlandų(42) . Teisingumo Teismas nustatė, kad įsisteigimo laisvės požiūriu tokia laivo registravimo sąlyga yra galima(43) .
64. Mano manymu, priešingai nei teigia Nyderlandų vyriausybė, ginčijamos sąlygos dėl pilietybės neatrodo būtinos, kad Nyderlandų Karalystė galėtų vykdyti įsipareigojimus kaip laivo vėliavos valstybė pagal Montego Bay konvencijos 94 straipsnį.
65. Iš šių samprotavimų darytina išvada, kad nagrinėjamų Nyderlandų teisės aktų nustatytos sąlygos dėl pilietybės neturi jokio pagrindimo galiojančiose tarptautinės teisės laivų registravimo taisyklėse, numatytose Ženevos ir Montego Bay konvencijose.
66. Atsižvelgdamas į šių samprotavimų visumą, linkkčiau prie išvados, kad pirmasis ieškinio kaltinimas yra pagrįstas.
67. Tačiau, mano manymu, įvertinant dabar žinomas bylos aplinkybes išlieka abejonė dėl ginčijamų nacionalinių sąlygų nepagrįstumo.
68. Iš esmės, kaip teisingai teigia Nyderlandų vyriausybė, panašios sąlygos dėl pilietybės yra numatytos daugelyje šiuo metu galiojančių reglamentų vidaus vandens kelių arba oro transporto srityse.
69. Dėl vidaus vandens kelių tai yra 1985 m. spalio 17 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2919/85, nustatantis peržiūrėtos konvencijos dėl laivybos Reinu, taikomos Reinu plaukiojantiems laivams, minimų priemonių prieinamumą(44), 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 3921/91, nustatantis sąlygas, pagal kurias vežėjai nerezidentai gali vežti krovinius arba keleivius valstybės narės vidaus vandens keliais(45), taip pat 1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1356/96 dėl bendrųjų taisyklių, taikytinų prekių arba keleivių vežimui vidaus vandens keliais tarp valstybių narių, siekiant užtikrinti laisvę teikti tokias transporto paslaugas (46) . Oro transporto srityje tai yra 1992 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2407/92 dėl oro transporto vežėjų licencijavimo(47) .
70. Tiesa, vien tai, kad visi šie reglamentai Bendrijos transporto politikos srityje (daugiausia laisvo paslaugų teikimo srityje) numato panašias į šioje byloje nagrinėjamas sąlygas dėl pilietybės, negalėtų pateisinti tokių valstybės narės vienašališkai nustatomų sąlygų (įsisteigimo laisvės srityje) kituose transporto sektoriuose, nei numatytieji šiuose reglamentuose(48) .
71. Todėl būtų paradoksalu manyti, kad ginčijamos nacionalinės nuostatos neturi jokio atitinkamo pagrindimo Bendrijos jūrų transporto srities teisėje, jei panašios nuostatos yra numatytos įvairiuose šiuo metu galiojančiuose Bendrijos reglamentuose, skirtuose kitoms transporto sritims; nebent reikėtų manyti, kad oro ir vidaus vandens kelių transportui taikomi visiškai skirtingi reikalavimai, nei jūros transportui, arba net abejoti tų reglamentų teisėtumu dėl šių nuostatų(49) .
72. Komisija šiuo klausimu pateikė mažai paaiškinimų. Darytina išvada, kad ji nepakankamai įrodė, jog įsisteigimo laisvės apribojimas, nustatytas ginčijamuose Nyderlandų teisės aktuose, yra nepagrįstas. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija turi pagrįsti pažeidimą, pateikdama Teisingumo Teismui jo buvimo įrodymus(50) .
73. Todėl manytina, kad dabartinėmis bylos aplinkybėmis pirmasis ieškinio kaltinimas nėra pagrįstas.
B – Dėl antrojo kaltinimo dėl sąlygų, susijusių su fizinių asmenų, atsakingų už einamąjį verslo vietos, per kurią Nyderlanduose vykdoma navigacijos jūroje veikla, valdymą, pilietybe ir laivybos bendrovių administratorių pilietybe bei nuolatine gyvenamąja vieta
1. Šalių argumentai
74. Kaip jau nurodėme, šį antrąjį kaltinimą sudaro dvi dalys. Pirmoji dalis, kaip ir pirmasis kaltinimas, yra dėl tam tikrų sąlygų, su kuriomis siejamas jūrų laivų registravimas Nyderlanduose, t. y. sąlygos, susijusios su fizinių asmenų, atsakingų už einamąjį verslo vietos, per kurią šioje valstybėje narėje vykdoma navigacijos jūroje veikla, valdymą, pilietybe. Antroji dalis yra dėl su pilietybe ir nuolatine gyvenamąja vieta susijusių sąlygų, su kuriomis yra siejamas laivybos bendrovės administratoriaus funkcijų vykdymas.
75. Antrojo kaltinimo abiejose dalyse Komisija kaltina Nyderlandų Karalystę pažeidus EB 43 ir 48 straipsnius, nes ginčijamos nacionalinės sąlygos nepagrįstai riboja kitoje valstybėje narėje įsteigtų bendrovių įsisteigimo laisvę.
76. Iš esmės tokios šių sąlygų neatitinkančios bendrovės pagal Nyderlandų teisės aktus neturėtų teisės nei įregistruoti Nyderlanduose joms priklausančio laivo ir šioje šalyje vykdyti navigacijos jūroje veiklos, nei įsteigti arba valdyti šioje valstybėje narėje laivybos bendrovės, kurios laivai jau įregistruoti Nyderlandų valdžios institucijų.
77. Priešingai nei teigia Nyderlandų vyriausybė, ginčijamos nacionalinės
sąlygos visiškai nėra pagrįstos tarptautinės teisės taisyklėse dėl laivo vėliavos valstybės įsipareigojimų.
2. Vertinimas
78. Manytina, kad šio kaltinimo abi dalys yra pagrįstos.
79. Dėl pirmosios šio kaltinimo dalies dėl laivų registravimo sąlygų, susijusių su fizinių asmenų, atsakingų už einamąjį verslo vietos, per kurią Nyderlanduose vykdoma navigacijos jūroje veikla, valdymą(51), pilietybe, aš nurodyti nurodyti savo samprotavimus dėl pirmojo kaltinimo, patikslindamas, kad Reglamentai Nr. 2919/85, 3921/91, 2407/92 ir 1356/96 nenumato panašių sąlygų dėl pilietybės.
80. Kaip ir laivų registravimo sąlygos, susijusios su įmonių, kurioms priklauso jūrų laivai, akcininkų arba administratorių pilietybe, dėl kurių pateikiamas pirmasis kaltinimas, sąlygos, kurios skundžiamos antrojo kaltinimo pirmojoje dalyje, gali kliudyti pasinaudoti įsisteigimo laisve Nyderlanduose arba naudojimąsi ja padaryti mažiau patrauklų, nesvarbu, ar steigiama pagrindinė, ar antrinė verslo vieta. Iš esmės laivus turinčios bendrovės, ketinančios, pasinaudojant įsisteigimo laisve registruoti juos šioje valstybėje narėje, gali tai padaryti tik pakeitusios savo įdarbinimo politiką, kad nagrinėjamų Nyderlandų teisės aktų nustatytų pareigų neitų Bendrijai ir EEE nepriklausančių valstybių piliečiai.
81. Toks įsisteigimo laisvės apribojimas, net jeigu jis vienodai taikomas Nyderlandų bendrovėms ir kitų valstybių narių bendrovėms, prieštarauja EB 43 ir 48 straipsniams, nes neturi jokio atitinkamo pagrindimo Bendrijos teisėje, inter alia,
kylančio iš išnagrinėtų tarptautinės teisės taisyklių. Tai, kad einamąjį verslo vietos, per kurią įmonė, turinti laivų, Nyderlanduose vykdo navigacijos jūroje veiklą, valdymą, visą arba iš dalies, užtikrina Bendrijai ar EEE nepriklausančios valstybės piliečiai, netrukdo Nyderlandams, kaip laivo vėliavos valstybei, tinkamai vykdyti kontrolę arba turėti jurisdikciją šio laivo atžvilgiu pagal Montego Bay konvencijos 94 straipsnį.
82. Darytina išvada, kad antrojo kaltinimo pirmoji dalis yra pagrįsta.
83. Dėl antrojo kaltinimo antrosios dalies(52) pateiktini tokie pat samprotavimai kaip ir dėl Nyderlanduose įregistruotų laivybos bendrovių administratorių pilietybei keliamų sąlygų. Iš esmės ši pilietybės sąlyga gali kliudyti toje valstybėje narėje steigti ar valdyti laivybos bendrovę arba sudaryti sąlygas, kad tai būtų mažiau patrauklu. Toks apribojimas, nors ir taikomas nediskriminuojant, neturi jokio atitinkamo pagrindimo Bendrijos teisėje, inter alia,
kylančio iš jau minėtų tarptautinės teisės taisyklių, patikslinant, kad Reglamentai Nr. 2919/85, 3921/91, 2407/92 ir 1356/96 nenumato šiuo atžvilgiu panašių sąlygų dėl pilietybės.
84. Kaip ir Komisija, aš manau, kad dėl sąlygos, susijusios su laivybos bendrovių administratorių nuolatine gyvenamąja vieta, kitoje valstybėje narėje, ne Nyderlanduose, įregistruotos bendrovės (pagal EB 48 straipsnį) gali nebenorėti jungtis su Nyderlandų teritorijoje įsteigtomis laivybos bendrovėmis. Iš esmės, jei kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės siektų tokio susijungimo ir jų administratoriai neturėtų arba nebeturėtų nuolatinės gyvenamosios vietos Bendrijos arba EEE valstybėje narėje, joms neliktų kitos išeities, kaip tik pakeisti administratorius, nebent administratoriai pakeistų nuolatinę gyvenamąją vietą. Darytina išvada, kad ginčijama sąlyga dėl nuolatinės gyvenamosios vietos yra įsisteigimo laisvės ribojimas. Šis ribojimas, net taikomas nediskriminuojant, prieštarauja EB 43 ir 48 straipsniams, nes neturi jokio pagrindimo Bendrijos teisėje, inter alia,
kylančio iš jau minėtų tarptautinės teisės taisyklių.
85. Darytina išvada, kad antrojo kaltinimo pirmoji ir antroji dalys yra pagrįstos.
IV – Išvada
86. Taigi Teisingumo Teismui siūlytina:
1) pripažinti, kad Nyderlandų Karalystė nevykdė savo įsipareigojimų pagal EB 43 ir 48 straipsnius:
– priimdama teisės aktus, kurie nustato laivo registravimo šioje valstybėje narėje sąlygą, kad fiziniai asmenys, atsakingi už einamąjį verslo vietos, per kurią šiais laivais Nyderlanduose vykdoma navigacijos jūroje veikla, valdymą, turi būti Europos bendrijos arba Europos ekonominės erdvės valstybės narės piliečiai,
– priimdama teisės aktus, kurie kaip sąlygą vykdyti laivybos bendrovės administratoriaus funkcijas, nustato reikalavimą, kad administratorius turi būti Europos bendrijos ar Europos ekonominės erdvės valstybės narės pilietis arba turi turėti joje nuolatinę gyvenamąją vietą;
2) atmesti likusią ieškinio dalį;
3) nurodyti Nyderlandų Karalystei padengti savo pačios išlaidas bei atlyginti Europos Bendrijų Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	Recueil des traités des Nations unies,
T 450, Nr. 6465, p. 11 (toliau – Ženevos konvencija).
(3)
–	Bendrijos valstybės narės, Ženevos konvencijos šalys: Belgijos Karalystė, Danijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Ispanijos Karalystė, Italijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Austrijos Respublika, Portugalijos Respublika, Suomijos Respublika, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė.
(4)
–	Toliau – Montego Bay konvencija.
(5)
–	1998 m. kovo 23 d. Tarybos sprendimas dėl Europos bendrijos 1982 m. gruodžio 10 d. Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos ir 1994 m. liepos 28 d. Susitarimo, susijusio su jos XI dalies įgyvendinimu, patvirtinimo (OL L 179, p. 1). Montego Bay konvencijos tekstas yra šio sprendimo I priede.
(6)
–	Darytina išvada, kad Ženevos konvencija iš esmės tebegalioja ją pasirašiusių valstybių, kurios nepasirašė Montego Bay konvencijos, atžvilgiu.
(7)
–	Ši nuoroda į registruotą buveinę papildo ankstesnę nuorodą į bendrovės steigimą bei jo atitiktį valstybės narės teisei.
(8)
–	1992 m. gegužės 2 d. Susitarimas (OL 1994, L 1, p. 3, toliau – EEE susitarimas).
(9)
–	C‑221/89, Rink. p. I‑3905.
(10)
–	Minėtas sprendimas Factortame ir kt.
(22 ir 23 punktai).
(11)
–	13 ir 17 punktai. Taip pat žr. 1991 m. spalio 4 d. Sprendimą
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(C‑246/89, Rink. p. I‑4585, 11 ir 15 punktai).
(12)
–	Žr., inter alia,
minėtą sprendimą Factortame ir kt.
(14 punktas);, minėtą sprendimą Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(12 punktas); 1996 m. kovo 7 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(C‑334/94, Rink. p. I‑1307, 14 punktas); 1997 m. birželio 12 d. Sprendimą Komisija prieš Airiją
(C‑151/96, Rink. p. I‑3327, 12 punktas) ir 1997 m. lapkričio 27 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(C‑62/96, Rink. p. I‑6725, 18 punktas).
(13)
–	Dėl šio skirstymo žr. minėtus sprendimus Factortame ir kt.
(21 ir 22 punktai); Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(22 ir 23 punktai); Komisija prieš Prancūziją
(12, 20–22 punktai); Komisija prieš Airiją
(12 ir 13 punktai) ir Komisija prieš Graikiją
(18–20 punktai).
(14)
–	Nyderlandų vyriausybė patikslino, kad nagrinėjami nacionalinės teisės aktai yra taikomi prekybos laivams (atsiliepimo į dubliką 2 punktas).
(15)
–	Žr. sprendimus Factortame ir kt . (22 punktas) ir Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(23 punktas).
(16)
–	Bendrovių registruotos buveinės, centrinės administracijos ir pagrindinės verslo vietos vieta, kaip ir fizinių asmenų pilietybė, padeda nustatyti, kurios valstybė narės teisės subjektai jie yra. Šie alternatyvūs priskirtinumo kriterijai rodo valstybių narių teisės, reglamentuojančios šį klausimą, skirtingumą. Šiuo klausimu, inter alia,
žr. 1986 m. sausio 28 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(C‑270/83, Rink. p. 273, 18 punktas); 1986 m. liepos 10 d. Sprendimą Segers
(79/85, Rink. p. 2375, 13 punktas); 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Daily Mail and General Trust (81/87, Rink. p. 5483, 19–21 punktai); 1993 m. liepos 13 d. Sprendimą Commerzbank
(C‑330/91, Rink. p. I‑4017, 13 punktas); 1998 m. liepos 16 d. Sprendimą ICI
(C‑264/96, Rink. p. I‑4695, 20 punktas) ir 1999 m. kovo 9 d. Sprendimą Centros
(C‑212/97, Rink. p. I‑1459, 20 punktas).
(17)
–	Kontrolės kriterijus reiškia, kad bendrovės priskirtinumas valstybės teisei apibrėžiamas pagal asmenų, turinčių tam tikrus įgaliojimus bendrovėje, t. y. akcininkų, valdymo ir priežiūros organų narių, taip pat turinčių bendrovės kapitalą, pilietybę. Sutarties kūrėjai pasirinko kitą, vadinamąjį „inkorporavimo kriterijų“. Pagal jį bendrovė priskiriama tai valstybei narei, pagal kurios teisę ji yra įsteigta ir kurios teritorijoje turi savo registruotą buveinę, nors jos faktinė buveinė (t. y. centrinė administracija arba pagrindinė verslo vieta) yra kitoje valstybėje narėje.
(18)
–	OL 1962, 2, p. 36
(toliau – bendroji programa). Paprastai sakoma, kad bendroji programa pateikia naudingų nurodymų dėl Sutarties nuostatų, susijusių su įsisteigimo laisve, įgyvendinimo. Šiuo klausimu žr., inter alia,
1977 m. balandžio 28 d. Sprendimą Thieffry
(71/76, Rink. p. 765, 14 punktas); 1985 m. birželio 18 d. Sprendimą Steinhauser
(197/84, Rink. p. 1819, 15 punktas); minėtą sprendimą Segers
(15 punktas); 1989 m. gegužės 30 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (305/87, Rink. p. 1461, 22 ir 25 punktai) ir 1993 m. kovo 10 d. Sprendimą Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑111/91, Rink. p. I‑817, 17 punktas).
(19)
–	Žr. bendrosios programos I antraštinės dalies, pavadintos „Naudos gavėjai“, ketvirtąją įtrauką. Šiose nuostatose vartojama sąvoka „tikras ir nuolatinis ryšys su valstybės narės ekonomika“ bendrojoje programoje nebuvo tiksliai apibrėžta. Šiuo klausimu žr., inter alia,
Aussant, G., Fornasier, R., Louis, J.‑V., Séché, J.‑C., Van Raepenbusch, S., Commentaire Mégret, T 3, antrasis leidimas, 1990 (p. 38, 6 punktas); Loussouarn, Y., „Le rattachement des sociétés et la Communauté économique européenne“, Études de droit des Communautés européennes, Mélanges offerts à Pierre Teitgen, Paris, 1984 (p. 247); Schapira, J., Le Tallec, G., Blaise, J.‑B., Idot, L., Droit européen des affaires,
T 2, PUF, penktasis leidimas, 1999 (p. 571 ir 572), taip pat generalinio advokato A. La Pergola išvadą minėtoje byloje Centros
(16 išnaša).
(20)
–	17 punktas.
(21)
–	Dėl sąlygų, susijusių su bendrovės kapitalo turėtojų ir administratorių pilietybe, žr. minėtus sprendimus Factortame ir kt.
(30 punktas); Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(31 punktas); 1996 m. kovo 7 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(17 punktas); Komisija prieš Airiją
(12 punktas) ir 1997 m. lapkričio 27 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(18 ir 27 punktas).
(22)
–	C‑19/92, Rink. p. I‑1663.
(23)
–	32 punktas.
(24)
–	Ten pat. Taip pat dėl įsisteigimo laisvės žr., inter alia,
1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Gebhard
(C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 37 punktas) ir minėtą sprendimą Centros
(34 punktas).
(25)
–	Atsiliepimas į dubliką (18 punktas).
(26)
–	Recueil des arrêts, avis consultatifs et ordonnances,
T. 3, 1999 m.
(27)
–	Žr., inter alia,
Kamto, M., „La nationalité des navires en droit international“, Mélanges offerts à L. Lucchini et J.‑P. Quéneudec, leid. „La mer et son droit“, A. Pédone, 2003 m. spalis (p. 347 ir kiti, ypač 29 ir 31 punktai). Šis autorius kritikuoja sąvokos „tikras ryšys“ TIDM aiškinimą minėtame sprendime Navire Saiga II, pagal kurį tikro ryšio reikalavimas nėra sąlyga, dėl kurios laivui būtų suteikta nacionalinė priklausomybė.
(28)
–	Minėtas sprendimas Navire Saiga II
(83 punktas).
(29)
–	Ten pat (84 punktas). Šiandien ši konvencija (paskelbta International Transport Treaties, 12 priedas, 1988 m. gegužė) dar nėra įsigaliojusi.
(30)
–	Minėtas sprendimas Navire Saiga II
(85 punktas), nurodantis, viena vertus, Susitarimą
dėl Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos nuostatų taikymo dėl gyvųjų išteklių, migruojančių ir išskirtinėse specialiose ekonominėse zonose, ir už jų ribų (migruojantys ištekliai), ir toli migruojančių rūšių išteklių išsaugojimo bei valdymo (pateiktas pasirašyti 1995 m. gruodžio 4 d.) ir, kita vertus, 1993 m. lapkričio 24 d. Susitarimą dėl žuvų išteklių išsaugojimo ir valdymo atviroje jūroje žvejojančiais laivais skatinimo.
(31)
–	Minėtas sprendimas Navire Saiga II
(84 punktas).
(32)
–	Ten pat (77 punktas).
(33)
–	Išvados 13 punktas.
(34)
–	Ten pat.
(35)
–	Saugumo jūroje tikslas yra aiškiai nurodytas Montego Bay konvencijos 94 straipsnio 3 dalyje. Taršos prevencijos, valdymo ir priežiūros tikslai yra aiškiai nurodyti šios konvencijos 94 straipsnio 4 dalies c punkte ir 211 straipsnio 2 dalyje.
(36)
–	Pagal nusistovėjusią teismų praktiką sausumos transporto srityje eismo saugos užtikrinimas yra imperatyvus bendrojo intereso motyvas, galintis pagrįsti pagrindinių Sutarties garantuojamų teisių apribojimą. Žr. 1994 m. spalio 5 d. Sprendimą Van Schaik
(C‑55/93, Rink. p. I‑4837, 19 punktas); 2000 m. spalio 12 d. Sprendimą Snellers
(C‑314/98, Rink. p. I‑8633, 55 punktas) ir 2003 m. liepos 10 d. Sprendimą Komisija prieš Nyderlandus
(C;246/00, Rink. p. I‑7485, 67 punktas). Dėl jūrų transporto Teisingumo Teismas nutarė, kad pagalbos navigacijai paslaugų atveju visuomeninio saugumo pakrantės ir uosto vandenyse išsaugojimas yra visuomenės saugumo motyvas pagal EB 46 straipsnio 1 dalį. Žr. 1998 m. birželio 18 d. Sprendimą Corsica Ferries France
(C;266/96, Rink. p. I;3949, 60 ir 61 punktai) ir 2002 m. birželio 13 d. Sprendimus Sea‑Land Service
ir Nedlloyd Lijnen
(C‑430/99 ir C‑431/99, Rink. p. I‑5235, 41 ir 42 punktai).
(37)
–	Montego Bay konvencijos 94 straipsnio 3 dalies a punktas ir 4 dalies a punktas.
(38)
–	Montego Bay konvencijos 94 straipsnio 2 dalies a punktas.
(39)
–	Montego Bay konvencijos 94 straipsnio 3 dalies b punktas ir 4 dalies b ir c punktai.
(40)
–	Montego Bay konvencijos 94 straipsnio 7 dalis.
(41)
–	Wetboek van Koophandel
311 straipsnio 1 dalies b punktas.
(42)
–	Taip pat šiuo klausimu žr., inter alia,
generalinio advokato G. Tesauro išvadą minėtoje byloje Komisija prieš Graikiją, kurioje 1997 m. lapkričio 27 d. buvo priimtas sprendimas, 13 punktas.
(43)
–	Žr. minėtą sprendimą Factortame ir kt.
(34–36 punktai).
(44)
–	OL L 280, p. 4. Reglamento Nr. 2919/85 priedo 3 straipsnio 1 dalies c punkto cc papunktis ir 2 bei 4 straipsniai.
(45)
–	OL L 373, p. 1. Reglamento Nr. 3921/91 2 straipsnio 1 dalies b punkto ii papunktis.
(46)
–	OL L 175, p. 7. Reglamento Nr. 1356/96 2 straipsnio ketvirtoji įtrauka (kurioje nurodomos Reglamento Nr. 3921/91 2 straipsnio sąlygos).
(47)
–	OL L 240, p. 1. Reglamento Nr. 2407/92 4 straipsnio 2 dalis.
(48)
–	Šiuo atžvilgiu svarbu pabrėžti, kad Sutarties bendrosios taisyklės yra taikomos transporto sektoriui, taip pat ir jūrų transporto sektoriui, neatsižvelgiant į Bendrijos politiką šiame sektoriuje (išskyrus aiškią išimtį, numatytą EB 51 straipsnio 1 dalyje dėl laisvo paslaugų judėjimo). Šiuo klausimu žr. 1974 m. balandžio 4 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(167/73, Rink. p. 359, 21 ir 33 punktai) dėl Sutarties taisyklių laisvo asmenų judėjimo atžvilgiu; taip pat 1986 m. balandžio 30 d. Sprendimą Asjes ir kt.
(209/84–213/84, Rink. p. 1425, 37–39 punktai) dėl Sutarties konkurencijos taisyklių. Darytina išvada, kad jūrų transporto srityje valstybės narės privalo laikytis bendrųjų Sutarties taisyklų dėl įsisteigimo laisvės.
(49)
–	Taryba, priimdama antrinės teisės aktus Bendrijos transporto politikos srityje, privalo įgyvendinti bendrąsias Sutarties taisykles, taip pat ir dėl laisvo paslaugų teikimo. Iš esmės 1985 m. gegužės 22 d. Sprendime Parlamentas prieš Tarybą
(13/83, Rink. p. 1513, 62 punktas) Teisingumo Teismas priminė, jog EB 51 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad laisvę teikti paslaugas transporto srityje reglamentuoja transportui skirtos antraštinės dalies nuostatos. Iš to jis daro išvadą, kad „laisvo paslaugų teikimo principų, ypač nustatytų Sutarties 59 (po pakeitimo – EB 49 straipsnis) ir 60 (dabar EB 50 straipsnis) straipsniuose, taikymas turi būti įgyvendintas pagal Sutartį vykdant Bendrijos transporto politiką, ypač nustatant tarptautiniam transportui ir leidimui vežėjams nerezidentams vykdyti vežimus taikomas Bendrijos taisykles, taip pat taisykles ir sąlygas, numatytas 75 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose (po pakeitimo – EB 71 straipsnio 1 dalies a ir b punktai), susijusias su paslaugų teikimo laisve“. Šiuo klausimu taip pat žr. minėtą sprendimą Asjes ir kt.
(37 punktas) bei 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Corsica Ferries France
(C‑49/89, Rink. p. I‑4441, 11 punktas).
(50)
–	Žr., inter alia,
1982 m. gegužės 25 d. Sprendimą Komisija prieš Nyderlandus
(96/81, Rink. p. 1791, 6 punktas); 1991 m. kovo 19 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją
(C‑249/88, Rink. p. I‑1275, 6 punktas); 1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(C‑210/91, Rink. p. I‑6735, 22 punktas) ir 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimą Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(C‑300/95, Rink. p. I‑2649, 31 punktas).
(51)
–	Šios sąlygos numatytos Wetboek van Koophandel
311 straipsnio 1 dalies c punkte.
(52)
–	Su pilietybe bei nuolatine gyvenamąja vieta susijusios sąlygos, dėl kurių pateikiama antrojo kaltinimo antroji dalis, yra Burgerlijk Wetboek
8:169 straipsnyje.