62018CJ0583
TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
2020 m. kovo 12 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 2011/83/ES – Taikymo sritis – Paslaugų sutartis – 2 straipsnio 6 punktas – Sutartis dėl keleivinio transporto paslaugų – 3 straipsnio 3 dalies k punktas – Kortelės, suteikiančios teisę pasinaudoti nuolaidomis vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju – Tokių kortelių pardavimas internetu neinformuojant vartotojo apie teisę atsisakyti sutarties“
Byloje C‑583/18
dėl Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) 2018 m. rugsėjo 13 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2018 m. rugsėjo 20 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Verbraucherzentrale Berlin eV
prieš
DB Vertrieb GmbH
TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija)
kurį sudaro kolegijos pirmininko pareigas einantis D. Šváby, teisėjai K. Jürimäe ir N. Piçarra (pranešėjas),
generalinis advokatas G. Pitruzzella,
posėdžio sekretorė M. Krausenböck, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2019 m. spalio 24 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Verbraucherzentrale Berlin eV, atstovaujamos advokatų J. Hennig ir J. Christ,
–
DB Vertrieb GmbH, atstovaujamos advokato B. Bräutigam,
–
Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek, J. Vláčil ir S. Šindelková,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos B.-R. Killmann ir C. Valero,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, 2011, p. 64), 2 straipsnio 6 punkto ir 3 straipsnio 3 dalies k punkto išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Verbraucherzentrale Berlin eV ir DB Vertrieb GmbH ginčą dėl kortelės, suteikiančios jos turėtojui teisę gauti nuolaidų vėliau perkamiems keleivinio transporto bilietams, prekybos internetu sąlygų.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3
Direktyvos 2011/83 27 ir 49 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(27)
transporto paslaugos apima keleivinį transportą ir prekių gabenimą. Keleivinis transportas neturėtų patekti į šios direktyvos taikymo sritį, nes jį jau reglamentuoja kiti Sąjungos teisės aktai, arba, viešojo transporto ir taksi atveju, – nacionalinės teisės aktai. Vis dėlto šios direktyvos nuostatos, kuriomis siekiama apsaugoti vartotojus nuo pernelyg didelių mokesčių už naudojimąsi tam tikra mokėjimo priemone arba nuo paslėptų išlaidų, turėtų būti taikomos taip pat ir keleivinio transporto sutartims. Prekių gabenimo ir automobilių nuomos paslaugoms turėtų būti taikoma šioje direktyvoje numatyta vartotojų apsauga, išskyrus teisę atsisakyti sutarties;
<…>
(49)
tiek nuotolinės prekybos, tiek ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių atvejais turėtų būti tam tikrų teisės atsisakyti sutarties išimčių. <…> teisės atsisakyti sutart[ies] suteikimas vartotojui gali būti netikslingas tam tikrų paslaugų atveju, kai sudarant sutartį skiriami ištekliai, kuriuos, jei buvo pasinaudota teise atsisakyti sutarties, prekiautojui gali būti sunku panaudoti. <…>“
4
Šios direktyvos 1 straipsnyje nurodyta:
„Šios direktyvos tikslas – pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį ir taip prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos veikimo suderinant tam tikrus valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų aspektus, susijusius su vartotojų ir prekiautojų sudarytomis sutartimis.“
5
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
5.
pirkimo-pardavimo sutartis – sutartis, pagal kurią prekiautojas perduoda arba įsipareigoja perduoti prekių nuosavybės teises vartotojui, o vartotojas sumoka arba įsipareigoja sumokėti už jas kainą, įskaitant sutartis, kurių dalykas gali būti ir prekės, ir paslaugos;
6.
paslaugų sutartis – sutartis, išskyrus pirkimo–pardavimo sutartį, pagal kurią prekiautojas suteikia arba įsipareigoja teikti paslaugą vartotojui, o vartotojas sumoka arba įsipareigoja sumokėti už ją kainą;
7.
nuotolinės prekybos sutartis – prekiautojo ir vartotojo sutartis, sudaryta pagal organizuotą nuotolinio pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemą prekiautojui ir vartotojui fiziškai kartu nedalyvaujant ir išskirtinai naudojantis viena arba daugiau nuotolinio ryšio priemonių iki sutarties sudarymo ir įskaitant jos sudarymo momentu;
<…>“
6
Direktyvos 2011/83 3 straipsnyje nustatyta:
„1.   Laikantis direktyvoje nustatytų sąlygų ir nuostatų, ji taikoma prekiautojo ir vartotojo sudaromoms sutartims. <…>
<…>
3.   Ši direktyva netaikoma sutartims:
<…>
k)
dėl keleivinio transporto paslaugų, išskyrus 8 straipsnio 2 dalį ir 19 bei 22 straipsnius;
<…>“
7
Šios direktyvos 6 straipsnyje „Informacijos [teikimo] reikalavimai, taikomi nuotolinės prekybos sutartims ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims“ numatyta:
„1.   Prieš vartotojui įsipareigojant pagal nuotolinės prekybos sutartį ar ne prekybai skirtose patalpose sudaromą sutartį ar atitinkamą pasiūlymą, prekiautojas aiškiai ir suprantamai pateikia vartotojui šią informaciją:
<…>
h)
jei taikoma teisė atsisakyti sutarties, naudojimosi šia teise sąlygas, laiko terminą [terminą] ir tvarką pagal 11 straipsnio 1 dalį, taip pat pavyzdinę sutarties atsisakymo formą, pateiktą I priedo B dalyje;
<…>“
8
Minėtos direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Išskyrus, kai taikomos 16 straipsnyje nurodytos išimtys, vartotojas, nenurodydamas priežasties ir nepatirdamas kitų, nei numatytosios 13 straipsnio 2 dalyje ir 14 straipsnyje, išlaidų per 14 dienų laikotarpį gali atsisakyti nuotolinės prekybos sutarties ar ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties.“
Vokietijos teisė
9
Bürgerliches Gesetzbuch (Civilinis kodeksas) 312 ir paskesniais straipsniais siekiama į Vokietijos teisę perkelti Direktyvą 2011/83.
10
Civilinio kodekso 312 straipsnyje nustatyta:
„1.   Šios antraštinės dalies 1 ir 2 skyrių nuostatos taikomos tik vartojimo sutartims <…> dėl prekiautojo teikiamos paslaugos už atlygį.
2.   Iš šios antraštinės dalies 1 ir 2 skyrių nuostatų tik 312a straipsnio 1, 3, 4 ir 6 dalys taikomos šioms sutartims:
<…>
5)
sutartims dėl keleivinio transporto paslaugų.“
11
Civilinio kodekso 312d straipsnyje, kuriame daroma nuoroda į Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Civilinio kodekso įvadinis įstatymas) 246a straipsnį, nustatyta, kad nuotolinės prekybos sutarties atveju prekiautojas privalo, be kita ko, informuoti vartotoją, prieš jam prisiimant sutartinius įsipareigojimus, apie teisę atsisakyti sutarties ir pateikti jam pavyzdinę sutarties atsisakymo formą.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
12
DB Vertrieb, kuri priklauso Deutsche Bahn AG grupei, kaip DB Fernverkehr AG tarpininkė prekiauja kortelėmis „BahnCard 25“ ir „BahnCard 50“. Šių kortelių turėtojams suteikiama teisė gauti 25 % arba 50 % dydžio nuolaidą nuo DB Fernverkehr traukinių bilietų kainos. „BahnCard 25“ galima užsisakyti internetu. DB Vertrieb interneto svetainėje nepateikiama jokios informacijos apie vartotojo teisę atsisakyti sutarties.
13
Verbraucherzentrale
Berlin (Berlyno vartotojų apsaugos asociacija) pareiškė ieškinį, juo prašė įpareigoti DB Vertrieb vykdant komercinę veiklą nebesiūlyti šios nuolaidų kortelės savo interneto svetainėje, prieš vartotojui prisiimant sutartinius įsipareigojimus nepateikus informacijos apie vartotojo teisę atsisakyti sutarties ir atitinkamos pavyzdinės sutarties atsisakymo formos.
14
2017 m. liepos 6 d. sprendimu pirmosios instancijos teismas ieškinį atmetė. Jis nusprendė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis yra „sutartis dėl keleivinio transporto paslaugų“, kaip tai suprantama pagal Civilinio kodekso 312 straipsnio 2 dalies 5 punktą, kuriuo į nacionalinę teisę perkeltas Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punktas. Pagal šias nuostatas minėta sutartis iš dalies neturėtų patekti į šios direktyvos taikymo sritį ir šiomis aplinkybėmis prekiautojas neprivalėtų informuoti vartotojo apie teisę atsisakyti sutarties. Šis teismas pažymėjo, kad transporto paslaugų teikimas keleiviui reiškia, jog šios paslaugos ir už jas mokamas atlygis yra tarpusavyje susiję, nes nuolaidų kortelė suteikia jos turėtojui teisę gauti atitinkamas paslaugas už mažesnę kainą.
15
Nagrinėdamas šioje byloje pateiktą apeliacinį skundą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) visų pirma nurodo, manantis, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis patenka į Direktyvos 2011/83 taikymo sritį, nes ji yra „paslaugų sutartis“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 6 punktą. Remdamasis SESV 57 straipsnio 1 dalimi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, atsižvelgiant į minėtos direktyvos tekstą ir tikslą, ši direktyva taip pat taikoma paslaugoms, kurios teikiamos vartotojui įsipareigojimo ar teisės forma, kaip antai nurodyta pagrindinėje byloje, kas leidžia vartotojui vėliau įsigyti keleivinio transporto bilietus už mažesnę kainą.
16
Be to, šis teismas primena, kad pagal Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punktą į šios direktyvos taikymo sritį iš dalies nepatenka sutartys dėl keleivinio transporto paslaugų, nes, kaip nurodyta šios direktyvos 27 konstatuojamojoje dalyje, šios sutartys reglamentuojamos pagal kitus Sąjungos teisės aktus arba nacionalinės teisės aktus.
17
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, net jei pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis nėra tiesiogiai susijusi su keleivinio transporto paslauga, o yra „preliminarioji sutartis“, leidžianti vartotojui pasinaudoti nuolaida vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju, vis dėlto ji patenka į sąvoką „sutartys dėl keleivinio transporto paslaugų“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punktą. 2005 m. kovo 10 d. Sprendime easyCar (C‑336/03, EU:C:2005:150, toliau – Sprendimas easyCar) Teisingumo Teismas plačiai aiškino sąvoką „sutart[ys] dėl <…> transporto <…> paslaugų suteikimo“, vartojamą 1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (OL L 144, 1997, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 319), kuri panaikinta Direktyva 2011/83, 3 straipsnio 2 dalyje.
18
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad Direktyvos 2011/83 taikymo sritis, kiek joje daroma nuoroda į sąvoką „sutartys dėl keleivinio transporto paslaugų“, yra siauresnė. Vis dėlto niekas nerodo, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs apriboti šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalies k punkto taikymo sritį, atsižvelgdamas į Direktyvos 97/7 3 straipsnio 2 dalies, kaip ją išaiškino Teisingumo Teismas Sprendime easyCar.
19
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nuolaidų kortelės sąlygos yra įtrauktos į tarifų sąrašą ir kad pagal Allgemeines Eisenbahngesetz (Bendrasis geležinkelių įstatymas) 12 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį kompetentinga priežiūros institucija minėtas sąlygas kontroliuoja kaip bendrųjų vežimo sąlygų sudedamąją dalį, reiškia, kad pagal Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punktą pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį. Taigi šios rūšies sutartims taikoma nacionalinė teisė. Pagal Direktyvos 2011/83 27 konstatuojamąją dalį keleivinis transportas neturi patekti į šios direktyvos taikymo sritį, nes jis, kiek susijęs su viešuoju transportu, jau reglamentuojamas pagal nacionalinės teisės aktus.
20
Tokiomis aplinkybėmis Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos [2011/83] 2 straipsnio 6 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis taip pat apima sutartis, pagal kurias vartotojas įgyja teisę gauti nuolaidą ateityje užsakomoms paslaugoms, nors prekiautojas nėra tiesiogiai įpareigojamas teikti paslaugą?
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
2.
Ar Direktyvos [2011/83] 3 straipsnio 3 dalies k punkte numatyta sektorinė išimtis „sutartims dėl keleivinio transporto paslaugų“ turi būti aiškinama taip, kad ji taip pat taikoma tais atvejais, kai vartotojas kaip atlygį gauna ne tiesiogiai transporto paslaugą, o veikiau teisę gauti nuolaidą ateityje sudaromų vežimo sutarčių atveju?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
21
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 6 punktas turi būti aiškinamas taip, kad sąvoka „paslaugų sutartis“ apima sutartis, kurios vartotojui suteikia nuolaidą vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju.
22
Šiuo klausimu reikia priminti, kad šios direktyvos 2 straipsnio 6 punkte nurodyta sąvoka „paslaugų sutartis“ yra apibrėžta plačiai ir reiškia „bet kurią sutartį, išskyrus pirkimo-pardavimo sutartį, pagal kurią prekiautojas teikia arba įsipareigoja teikti paslaugą vartotojui, o vartotojas moka arba įsipareigoja už ją sumokėti“. Iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad ši sąvoka turi būti suprantama kaip apimanti visas sutartis, kurios nepatenka į sąvoką „pirkimo-pardavimo sutartis“.
23
Pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis, kuria siekiama suteikti vartotojui nuolaidą vėliau įsigyjamam transporto bilietui, nėra susijusi su prekių nuosavybės teisių perdavimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 5 punktą. Vadinasi, ji patenka į sąvoką „paslaugų sutartis“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 6 punktą.
24
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 6 punktas turi būti aiškinamas taip, kad sąvoka „paslaugų sutartis“ apima sutartis, kuriomis vartotojui suteikiama nuolaida vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju.
Dėl antrojo prejudicinio klausimo
25
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punktas turi būti aiškinamas taip, kad sutartis, kuria siekiama suteikti vartotojui nuolaidą vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju, patenka į sąvoką „sutartis dėl keleivinio transporto paslaugų“.
26
Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia priminti, pirma, kad pagal Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punktą ši direktyva tik iš dalies taikoma sutartims dėl keleivinio transporto paslaugų, todėl vartotojai, kurie yra tokių sutarčių šalys, neturi, be kita ko, teisės atsisakyti sutarties.
27
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad, jeigu aiškintinos sąvokos yra įtvirtintos nuostatoje, kuri laikoma tam tikro principo išimtimi arba, konkrečiai kalbant, Sąjungos teisės normų, kuriomis siekiama apsaugoti vartotojus, išimtimi, jos turi būti aiškinamos siaurai (Sprendimo easyCar 21 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
28
Taigi Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punktas, kiek pagal jį į šios direktyvos taikymo sritį iš dalies nepatenka sutartys dėl keleivinio transporto paslaugų, turi būti aiškinamas siaurai.
29
Antra, svarbu priminti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog Direktyvos 97/7 3 straipsnio 2 dalyje vartojama sąvoka „sutart[ys] dėl <…> transporto <…> paslaugų suteikimo“ yra platesnė nei sąvoka „transporto sutartys“, paprastai vartojama valstybių narių teisės sistemose. Iš tiesų, nors pastaroji sąvoka susijusi tik su keleivių ir prekių vežimu, kurį vykdo vežėjas, sąvoka „sutart[ys] dėl <…> transporto <…> paslaugų suteikimo“ gali apimti visas sutartis, reglamentuojančias paslaugas transporto srityje, įskaitant apimančias veiklą, kuri pati savaime nėra kliento ar jo prekių vežimas, tačiau kuria siekiama suteikti pastarajam galimybę atlikti tokį vežimą (šiuo klausimu žr. Sprendimo easyCar 23 punktą).
30
Šiomis aplinkybėmis buvo nuspręsta, kad nors pagal transporto priemonės nuomos sutartį suteikta paslauga nėra asmenų pervežimas iš vienos vietos į kitą, vis dėlto ja siekiama suteikti vartotojui galimybę naudotis vežimo būdu. Iš to matyti, kad pagal tokią sutartį leidžiama naudotis keleivinio transporto priemone ir kad tokia sutartis patenka į „sutarti[es] dėl <…> transporto <…> paslaugų suteikimo“ sąvoką (šiuo klausimu žr. Sprendimo easyCar 26 ir 27 punktus).
31
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad toks Direktyvos 97/7 3 straipsnio 2 dalies aiškinimas atitinka šia direktyva siekiamą tikslą, t. y. tikslą įtvirtinti ne tik nuotolinės komunikacijos priemones naudojančių vartotojų, bet ir tam tikrų paslaugų teikėjų interesų apsaugą, kad šie nepatirtų neproporcingų sunkumų, susijusių su iš anksto rezervuotų paslaugų atsisakymu nemokamai ar nenurodžius priežasčių, kai vartotojas atsisako sutarties likus mažai laiko iki numatytos šių paslaugų suteikimo dienos (šiuo klausimu žr. Sprendimo easyCar 28 punktą).
32
Kadangi Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punkto nuostatas galima laikyti lygiavertėmis Direktyvos 97/7 3 straipsnio 2 dalies nuostatoms, Teisingumo Teismo pateiktas pastarųjų nuostatų aiškinimas taip pat taikomas ir pirma minėtoms Direktyvos 2011/83 nuostatoms (pagal analogiją žr. 2017 m. kovo 9 d. Sprendimo Pula Parking, C‑551/15, EU:C:2017:193, 31 punktą ir 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Darie, C‑592/18, EU:C:2019:1140, 29 punktą).
33
Taigi reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punkte numatyta sąvoka „sutartis dėl keleivinio transporto paslaugų“ neapima sutarties, kuria siekiama suteikti vartotojui nuolaidą vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju.
34
Pirma, priešingai nei transporto priemonės nuomos sutarties, nagrinėtos byloje, kurioje priimtas Sprendimas easyCar, atveju, sutartimi, kurios vienintelis tikslas – suteikti vartotojui nuolaidą vėliau sudaromų sutarčių dėl transporto bilietų įsigijimo atveju, savaime tiesiogiai nesiekiama leisti vykdyti keleivių vežimą.
35
Antra, kaip nurodė visi per procesą pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys, sutartis, kuria siekiama suteikti vartotojui nuolaidą vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju, ir sutartis dėl keleivinio transporto bilietų įsigijimo yra dvi teisiškai skirtingos sutartys, todėl pirmoji negali būti laikoma su antrąja neatsiejamai susijusia sutartimi. Iš tiesų kortelės, leidžiančios jos turėtojui pasinaudoti nuolaidomis perkamiems transporto bilietams, įsigijimas nebūtinai reiškia, kad vėliau bus sudaroma sutartis dėl paties keleivių vežimo.
36
Trečia, kaip pažymėjo Europos Komisija, teisės atsisakyti sutarties pagal Direktyvos 2011/83 9 straipsnį buvimas įsigijus kortelę, leidžiančią pasinaudoti nuolaida vėliau perkamiems transporto bilietams, nereiškia, kad už keleivių vežimą atsakinga įmonė patiria neproporcingų sunkumų, panašių į tuos, kurie susiję su teisės atsisakyti sutarties įgyvendinimu pagal transporto priemonės nuomos sutartį, kaip nustatyta Sprendime easyCar.
37
Iš tiesų, kai jokio transporto bilieto už mažesnę kainą neįsigyta, sutarties atsisakymo atveju vartotojui grąžinama už šią kortelę sumokėta suma, ir vartotojas praranda teisę pasinaudoti nuolaida vėliau perkamiems keleivinio transporto bilietams. Be to, iš pastabų, pateiktų per žodinę proceso Teisingumo Teisme dalį, matyti, kad tuo atveju, jei transporto bilietas už mažesnę kainą būtų įsigytas per sutarties atsisakymo laikotarpį, būtų galima įpareigoti vartotoją sumokėti sumažintos transporto bilieto kainos, sumokėtos naudojant nuolaidų kortelę, ir visos šio bilieto kainos skirtumą.
38
Darytina išvada, kad sutarčiai, kuria siekiama suteikti vartotojui nuolaidą vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju, netaikoma Direktyvos 2011/83 49 konstatuojamojoje dalyje nurodyta teisės atsisakyti sutarties išimtis, susijusi su „tam tikr[omis] paslaug[omis] <…>, kai sudarant sutartį skiriami ištekliai, kuriuos, jei buvo pasinaudota teise atsisakyti sutarties, prekiautojui gali būti sunku panaudoti“.
39
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punktas turi būti aiškinamas taip, kad sutartis, kuria siekiama suteikti vartotojui nuolaidą vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju, nepatenka į sąvoką „sutartis dėl keleivinio transporto paslaugų“, todėl patenka į šios direktyvos, įskaitant jos nuostatas, susijusias su teise atsisakyti sutarties, taikymo sritį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
40
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:
1.
2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB, 2 straipsnio 6 punktas turi būti aiškinamas taip, kad sąvoka „paslaugų sutartis“ apima sutartis, kuriomis vartotojui suteikiama nuolaida vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju.
2.
Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 3 dalies k punktas turi būti aiškinamas taip, kad sutartis, kuria siekiama suteikti vartotojui nuolaidą vėliau sudaromų keleivinio transporto sutarčių atveju, nepatenka į sąvoką „sutartis dėl keleivinio transporto paslaugų“, todėl patenka į šios direktyvos, įskaitant jos nuostatas, susijusias su teise atsisakyti sutarties, taikymo sritį.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.