62011CC0367
GENERALINIO ADVOKATO
PEDRO CRUZ VILLALÓN IŠVADA,
pateikta 2012 m. liepos 19 d. (
1
)
Byla C-367/11
Déborah Prete
prieš
Office national de l’emploi
(Cour de cassation pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Darbuotojų judėjimo laisvė — Išmokos pirmojo darbo ieškantiems jauniems asmenims — Darbo ieškančių asmenų teisė gauti išmokas — Išmokos suteikimas taikant mokymosi bent šešerius metus priimančiojoje valstybėje sąlygą — Netiesioginė diskriminacija — Proporcingumas“
1.
Belgijos Cour de cassation pateikė šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad Teisingumo Teismas dar kartą nuspręstų dėl Belgijos socialinių pirmojo įtraukimo į darbo rinką išmokų (toliau – laukimo išmokos) jauniems darbo ieškantiems asmenims sistemos. Priėmus sprendimus Deak (
2
), Kziber (
3
), Komisija prieš Belgiją (
4
), D’Hoop (
5
) ir Ioannidis (
6
) Belgijos teisės aktai ne kartą keisti siekiant juos nuosekliai priderinti prie laisvo asmenų ir darbuotojų judėjimo reikalavimų. Tačiau dėl paskutinio pakeitimo vis dar kyla abejonių, nes reikalaujama, kad minėti laukimo išmokų prašantys asmenys prieš tai bent šešerius metus būtų mokęsi Belgijos mokymo įstaigoje. Ši sąlyga taikoma kitų valstybių narių piliečiams, kurie mokėsi kitose valstybėse, ne Belgijoje, kaip ieškovei pagrindinėje byloje.
2.
Ši byla suteiks galimybę Teisingumo Teismui plėtoti savo praktiką dėl socialinių išmokų darbo ieškantiems asmenims. Šią sritį, kuri po Sprendimo Collins (
7
) buvo nuolat plėtojama teismų praktikoje ir teisės aktuose, Teisingumo Teismui dar reikia išsamiau išaiškinti, visų pirma kiek tai susiję su ryšio tarp darbo ieškančio asmens ir priimančiosios valstybės egzistavimu, o tai yra opus klausimas, pateisinantis šios išvados pateikimą.
I – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisinis pagrindas
3.
Pagal EB 18 straipsnį (SESV 21 straipsnis) „[k]iekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, laikydamasis šioje Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtuose teisės aktuose nustatytų apribojimų bei sąlygų“.
4.
EB 39 straipsnyje (SESV 45 straipsnis), susijusiame su darbuotojų judėjimo laisve, nustatyta:
„1.   Bendrijoje užtikrinama darbuotojų judėjimo laisvė.
2.   Ši laisvė apima bet kokios su darbu, atlyginimu ir kitomis darbo sąlygomis susijusios valstybių narių darbuotojų diskriminacijos dėl pilietybės draudimą.
3.   Ji suteikia teisę, galimą riboti tik viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos sumetimais:
a)
priimti faktiškai pateiktus pasiūlymus įsidarbinti;
b)
šiuo tikslu laisvai judėti valstybių narių teritorijoje;
<...>“
5.
Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (neseniai panaikinto Reglamentu (ES) Nr. 492/2011) (
8
) 3 ir 7 straipsniuose numatyta:
„3 straipsnis
1.   Pagal šį reglamentą, valstybės narės įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatos arba jos administracinė praktika netaikomi:
—
jeigu jomis yra ribojamas prašymų įdarbinti ir pasiūlymų įsidarbinti pateikimas ar užsienio piliečių teisė įsidarbinti ir dirbti arba jei tam yra keliamos sąlygos, kurios netaikomos tos šalies piliečiams,
—
jeigu jų vienintelis ir išskirtinis tikslas, nepaisant pilietybės, yra neleisti kitų valstybių narių piliečiams užimti laisvų darbo vietų.
<...>
7 straipsnis
1.   Darbuotojui, jei jis yra valstybės narės pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo ir darbo sąlygos, kaip ir piliečiui tos valstybės narės, kurioje jis dirba, nepaisant jo pilietybės, ypač nustatant atlyginimą ir atleidžiant iš darbo, o bedarbystės atveju – grąžinant arba vėl priimant į darbą.
2.   Jis naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.
<…>“
B – Nacionalinė teisė
6.
1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad laukimo išmokos gali būti skiriamos jaunam darbuotojui, jeigu jis atitinka šias sąlygas:
„1o
jis nebeprivalo lankyti mokyklos;
2o
a)
arba baigė aukštesnio lygio vidurinio mokslo kursą ar trejų metų techninį, meninį ar profesinį vidurinį mokslą vienos iš bendruomenių įsteigtoje, dotuojamoje ar pripažintoje mokymo įstaigoje;
<...>
j)
arba įgijo bendruomenės išduotą kvalifikacijos patvirtinimą, kuris pripažįstamas lygiaverčiu b) papunktyje numatytam išsilavinimo pažymėjimui, arba kvalifikacijos patvirtinimą, suteikiantį teisę stoti į aukštojo mokslo įstaigą; šis papunktis taikomas, tik jei prašymą pateikęs asmuo prieš tai bent šešerius metus mokėsi bendruomenės įsteigtoje, pripažintoje ar dotuojamoje mokymo įstaigoje
<...>“
7.
Minėtas j papunktis įtrauktas 2003 m. vasario 11 d. Karaliaus dekretu atsižvelgus į minėtą Teisingumo Teismo sprendimą D’Hoop.
II – Faktinės aplinkybės
8.
D. Prete, gimusi 1981 m., yra Prancūzijos pilietė. Nuo 2001 m. ji yra susituokusi su Belgijos piliečiu. Santuokos sudarymo metais D. Prete su vyru apsigyveno Belgijoje ir netrukus po to, t. y. 2002 m. vasario 1 d., ji įsiregistravo Belgijos įdarbinimo tarnyboje kaip darbo ieškantis asmuo.
9.
Nuo 2002 m. birželio 3 d. iki 8 d. ir 2002 m. rugsėjo 5 d. D. Prete dirbo pagal terminuotą darbo sutartį.
10.
2003 m. birželio 1 d. D. Prete Belgijos institucijų paprašė skirti laukimo išmokas, t. y. išmokas, mokamas ką tik baigusiems mokslus ir ieškantiems pirmojo darbo jauniems asmenims. Prašymas atmestas 2003 m. rugsėjo 11 d. sprendimu, nes D. Prete bent šešerius metus nesimokė Belgijoje, kaip reikalaujama pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekretą.
11.
Iš tiesų D. Prete baigė vidurinį mokslą Prancūzijoje, kur gavo vidurinio profesinio mokslo baigimo diplomą, patvirtinantį sekretorės kvalifikaciją. Todėl ji neatitiko vienos iš pagrindinių sąlygų, numatytų minėtame Karaliaus dekrete.
12.
D. Prete pateikė skundą dėl sprendimo atsisakyti skirti išmokas pirmosios instancijos teismui Tribunal du travail de Tournai ir šis skundą patenkino. Tačiau administracija atsakovė Office national de l’emploi pateikė apeliacinį skundą dėl pirmosios instancijos teismo sprendimo Cour du travail de Mons, o šis teismas patvirtino administracinio sprendimo atsisakyti skirti išmokas pagrįstumą. Dėl šio sprendimo D. Prete pateikė kasacinį skundą Belgijos Cour de cassation, o jis pateikia šį prejudicinį klausimą.
III – Teisingumo Teismui pateiktas prejudicinis klausimas
13.
Belgijos Cour de cassation prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje užregistruotas 2011 m. liepos 11 d. Jame suformuluoti tokie du klausimai:
„1.
Ar 1997 m. spalio 2 d. Amsterdame konsoliduotos Europos bendrijos steigimo sutarties versijos 12, 17, 18 straipsniais ir, jei reikia, 39 straipsniu draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip antai 1991 m. lapkričio 25 d. Belgijos Karaliaus dekreto dėl nedarbo 36 straipsnio 1 dalies 2 punkto j papunktis, kuria jauno asmens, Europos Sąjungos piliečio, kuris nėra darbuotojas, kaip tai suprantama pagal Sutarties 39 straipsnį, kuris baigė vidurinį mokslą Europos Sąjungoje, bet ne vienoje iš Belgijos bendruomenių įsteigtoje, pripažintoje ar dotuojamoje mokslo įstaigoje ir kuris arba gavo vienos iš šių bendruomenių išduotą šio mokslo kvalifikacijos patvirtinimą, pripažįstamą lygiaverčiu išsilavinimo pažymėjimui, išduotam vienos iš šių bendruomenių kompetentingos komisijos po studijų vienoje iš šių Belgijos mokslo įstaigų, arba patvirtinimą, suteikiantį teisę stoti į aukštojo mokslo įstaigą, teisė gauti laukimo išmokas siejama su sąlyga, kad šis jaunas asmuo prieš tai būtų šešerius metus studijavęs vienos iš Belgijos bendruomenių įsteigtoje, pripažintoje ar dotuojamoje mokslo įstaigoje, jei ši sąlyga yra išimtinė ir absoliuti?
2.
Jeigu būtų atsakyta teigiamai, ar aplinkybės, kad pirmame klausime aprašytas jaunas asmuo, kuris nestudijavo šešerius metus Belgijos mokslo įstaigoje, gyvena Belgijoje su sutuoktiniu Belgijos piliečiu ir yra užsiregistravęs kaip darbo ieškantis asmuo Belgijos įdarbinimo tarnyboje, yra veiksniai, į kuriuos reikia atsižvelgti siekiant įvertinti jauno asmens ryšį su Belgijos darbo rinka, atsižvelgiant į Sutarties 12, 17, 18 straipsnius ir, jei reikia, 39 straipsnį? Kiek turėtų būti atsižvelgiama į šių gyvenimo šalyje, santuokos ir registracijos kaip darbo ieškančio asmens laikotarpių trukmę?“
14.
Rašytines pastabas pateikė D. Prete atstovas, Belgijos Karalystės ir Čekijos Respublikos vyriausybės bei Komisija.
IV – Dėl Cour de cassation pateiktų klausimų
15.
Visų pirma pažymėtina, kad abu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai iš esmės susiję su ta pačia problematika – galimu vienos ar kelių judėjimo laisvių pažeidimu. Nors pirmasis klausimas susijęs su apribojimo egzistavimu, antrasis keliamas dėl galimų pateisinimų, jeigu Belgijos teisės aktai iš tikrųjų reikštų apribojimą.
16.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat abejoja dėl nagrinėjamu atveju taikytinos laisvės. Pirmajame klausime jis nurodo EB 12, EB 17, EB 18 ir EB 39 straipsnius ir tai daro juos vardydamas kaip alternatyvius, o tai rodo, kad jis prašo Teisingumo Teismo pagalbos nustatant atitinkamą nuostatą.
17.
Iš tiesų ši byla susijusi su darbo ieškančia Prancūzijos piliete, kuri gyvena Belgijoje, yra susituokusi su Belgijos piliečiu ir prašo skirti laukimo išmokas, numatytas baigusiems studijas asmenims, norintiems rasti darbą Belgijoje. Todėl susikerta kelios asmens kategorijos (studentė, darbo ieškantis asmuo, darbuotoja ir galiausiai valstybės narės piliečio sutuoktinė), kurios gali pateisinti įvairių laisvių buvimą tuo pačiu metu.
18.
Taigi, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltą aiškinimo problemą nurodžiau, visų pirma išnagrinėsiu šioje byloje taikytinų nuostatų taikymo laiko atžvilgiu sritį ir jų materialinę taikymo sritį. Tada aptarsiu galimo atitinkamos laisvės pažeidimo vertinimą dviem etapais: pirma, klausimą, ar laisvė yra apribojama, ir, antra, Belgijos Karalystės nurodyto pateisinimo, grindžiamo ryšio tarp ieškovės ir priimančiosios valstybės nebuvimu, vertinimą.
V – Analizė
A – Šioje byloje taikytinų nuostatų taikymo laiko atžvilgiu sritis ir jų materialinė taikymo sritis
19.
Visų pirma reikia nustatyti, ar D. Prete situacija reglamentuojama Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo, kuri taikoma nuo jos įsigaliojimo, 2009 m. gruodžio 1 d., nuostatomis, ar panaikintos Europos bendrijos steigimo sutarties nuostatomis.
20.
Remiantis bylos medžiaga, D. Prete paprašė skirti laukimo išmokas 2003 m. birželio 1 d.2003 m. rugsėjo 11 d. Belgijos institucijos jos prašymą atmetė. Todėl D. Prete prašymui taikytina teisė yra 2003 m. galiojusi teisė, t. y. Europos bendrijos steigimo sutartis. Taigi šio teisės akto nuostatos turi būti aiškinamos šioje byloje dėl prejudicinio sprendimo priėmimo.
21.
Iš karto kyla klausimas dėl šioje byloje taikytinų Europos bendrijos steigimo sutarties straipsnių. Pirma, D. Prete prašo paramos, skirtos jaunų asmenų patekimui į darbo rinką palengvinti, o tai reiškia, kad jos situacija gali būti vertinama kaip darbo ieškančio asmens situacija. Antra, iš bylos medžiagos matyti, kad D. Prete prieš pateikdama prašymą skirti laukimo išmokas dirbo, nors ir labai trumpai ir atsitiktinai. Visa tai papildo aplinkybė, kad D. Prete yra susituokusi su Belgijos piliečiu ir prašo skirti laukimo išmokas dėl įvykdytos sąlygos būti mokiusis švietimo įstaigoje, o tai galėtų pateisinti EB 18 straipsnio taikymą.
22.
Tai ne pirmas kartas, kai Teisingumo Teismas turi įvertinti Belgijos laukimo išmokų skyrimo sąlygas, atsižvelgdamas į pagrindines laisves. 1980 m. teismo praktikoje jau nagrinėtos šios išmokos, kurios buvo vertinamos kaip „socialinės lengvatos“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1612/68 (
9
) 7 straipsnio 2 dalį. Sprendime D’Hoop patvirtinta, kad šioms išmokoms taikomas ne tik Reglamentas Nr. 1612/68, bet taip pat nediskriminavimo dėl pilietybės principas, numatytas EB 12 straipsnyje (
10
). Vėliau minėtame Sprendime Collins Teisingumo Teismas pripažino, kad atsisakymas skirti patekimo į darbo rinką išmoką darbo ieškančiam asmeniui, kitos valstybės narės pilietei, gali būti vertinamas atsižvelgiant į EB 39 straipsnį, susijusį su darbuotojų judėjimo laisve (
11
). Taigi ir konkrečiu Belgijos laukimo išmokų atveju Teisingumo Teismas byloje, kurioje priimtas Sprendimas Ioannidis, pripažino, kad „piniginės išmokos, skirtos palengvinti patekimą į kitos valstybės narės darbo rinką, atžvilgiu nebegalima drausti taikyti EB 39 straipsnio 2 dalies“ (
12
). Todėl ir tiek, kiek D. Prete prašo išmokos kaip darbo ieškantis asmuo, prima facie reikšminga nuostata yra EB 39 straipsnio 2 dalis.
23.
Tai, kad nustatyta išmokos gavimo sąlyga būti studijavus, ar aplinkybė, kad D. Prete yra susituokusi su Belgijos piliečiu, nepateisina šios bylos vertinimo atsižvelgiant į asmenų judėjimo laisvę. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, jeigu egzistuoja aplinkybė, dėl kurios ieškovė įgyja ekonominę laisvę, kaip darbuotojų judėjimo laisvė, ši laisvė taikoma pirmiau, palyginti su EB 18 straipsnyje numatyta asmenų judėjimo laisve.
24.
Tačiau taip pat yra dar vienas aspektas, kurį reikia patikslinti. Iš tiesų D. Prete dirbo įvairius darbus prieš pateikdama prašymą skirti laukimo išmokas, nors bendra jų trukmė yra labai trumpa, t. y. savaitė ir viena diena. Todėl reikia išsiaiškinti, ar dėl šios aplinkybės D. Prete tampa „darbuotoja“, o ne „ieškančiu darbo asmeniu“, dėl ko būtų pateisinamas skirtingas šioje byloje taikytinų nuostatų aiškinimas.
25.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas, ne kartą pabrėžęs savarankišką „darbuotojo“ sąvokos pobūdį, į šią sąvoką neįtraukia „nereikšmingos ir pagalbinės“ veiklos (
13
). Byloje, kurioje priimtas Sprendimas Raulin, Teisingumo Teismas pripažino, kad reikėjo atsižvelgti į pagal atsitiktinę darbo sutartį faktiškai suteiktų paslaugų nereguliarų pobūdį ir ribotą trukmę (
14
). Nors galiausiai, atsižvelgdamas į faktines bylos aplinkybes, įvertinti, ar kalbama apie visiškai atsitiktinę veiklą, turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, aplinkybės, nurodytos šioje byloje dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, yra pakankamai aiškios, kad būtų galima pateikti atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir paneigti, kad D. Prete yra „darbuotoja“, kaip tai siaurai suprantama pagal EB sutartį.
26.
Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgdamas į atsitiktinį ir todėl nereikšmingą bei pagalbinį D. Prete 2002 m. vykdytos veiklos pobūdį, manau, kad konkrečiai ji turi būti vertinama kaip darbo ieškantis asmuo kartu su tokiu vertinimu susijusiomis pasekmėmis.
B – Dėl darbuotojų judėjimo laisvės apribojimo buvimo darbo ieškančio asmens atveju
27.
Dabar reikia išnagrinėti, ar nacionalinė nuostata, pagal kurią taikoma laukimo išmokų suteikimo sąlyga būti mokiusis Belgijoje bent šešerius metus pagrindinio ar vidurinio ugdymo laikotarpiu, yra darbuotojų judėjimo laisvės apribojimas, šiuo atveju taikomas darbo ieškančiam asmeniui.
28.
Šiame etape dėl aplinkybės, kad D. Prete yra darbo ieškantis asmuo, o ne darbuotoja, reikia atlikti konkrečią analizę, atsižvelgiant į šios kategorijos asmenims taikomas nuostatas ir teismų praktiką.
29.
Be to, kyla klausimas, ar Reglamentas Nr. 1612/68, visų pirma jo 3 ir 7 straipsniai, turi kokios nors įtakos šioje byloje. Į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai. Iš tiesų minėtu teisės aktu užtikrinamas darbuotojų ir jų šeimų narių nediskriminavimo principas siekiant pasinaudoti „socialinėmis lengvatomis“ (
15
). Tačiau šios garantijos pagrindas darbo ieškančio asmens atveju yra ne minėtas reglamentas, o tiesiogiai Sutartis. Iki Sprendimo Collins Teisingumo Teismas neigė, kad ši asmenų kategorija gali pasinaudoti socialinėmis išmokomis. Nors minėtu sprendimu šis požiūris pakeistas atsižvelgiant į Sutarties nuostatas pilietybės srityje, jis konkrečiai nenusprendė dėl šių nuostatų įtakos Reglamentui Nr. 1612/68 (
16
). Todėl teisė, kuria remiasi D. Prete, tiesiogiai grindžiama EB 39 straipsniu, aiškinamu atsižvelgiant į Sąjungos pilietybę.
30.
Taigi, nustačius, kad taikoma tik Sutartis, reikia priminti, kad minėto EB 39 straipsnio 2 dalyje nustatyta, jog įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo sąlygų atžvilgiu panaikinama bet kokia valstybių narių darbuotojų diskriminacija dėl pilietybės. Neginčytina, kad šis draudimas taip pat apima darbo ieškančius asmenis ir susijęs tiek su tiesiogine, tiek su netiesiogine diskriminacija dėl pilietybės (
17
). Priėmus Sprendimą Collins, kuriame Teisingumo Teismas nukrypo nuo ankstesnės savo praktikos, šia nuostata taip pat draudžiama bet kokia diskriminacija siekiant pasinaudoti įtraukimo į darbo rinką išmokomis.
31.
Šioje byloje 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnio 1 dalies 2 punkte, būtent jo j papunktyje, numatyta, kad, siekiant įgyti teisę gauti laukimo išmokas, prieš tai reikia bent šešerius metus būti mokiusis bendruomenės įsteigtoje, pripažintoje ar dotuojamoje mokymo įstaigoje. Ši sąlyga taip pat taikoma darbo ieškantiems asmenims, kurie baigė studijas kitoje valstybėje narėje ir kurių diplomas pripažintas Belgijoje, kaip D. Prete atveju.
32.
Sprendime D’Hoop, susijusiame su Belgijos piliete, kuri mokėsi Prancūzijoje, Teisingumo Teismas pripažino, kad mokymosi Belgijos mokymo įstaigoje sąlyga „sudaro nepalankias sąlygas kai kuriems savo [jos] piliečiams vien dėl to, kad jie įgyvendino savo judėjimo laisvę mokydamiesi kitoje valstybėje narėje“ (
18
). Po kiek laiko Sprendime Ioannidis, šį kartą susijusiame su kitos valstybės narės piliečiu, kuris prašė skirti laukimo išmokas, siekdamas patekti į Belgijos darbo rinką, Teisingumo Teismas pripažino, kad mokymosi Belgijos įstaigoje sąlyga „iš esmės kelia grėsmę, kad kitų valstybių narių piliečiams bus sudarytos mažiau palankios sąlygos“ (
19
). Toliau argumentuodamas jis padarė išvadą, kad „tokį [mokymosi Belgijos įstaigoje] reikalavimą galėtų lengviau įvykdyti tos valstybės piliečiai“ (
20
).
33.
Priėmus sprendimus D’Hoop ir Ioannidis Belgijos Karalystė pakeitė savo teisės aktus, tačiau nustatė minėtą šešerių metų mokymosi Belgijos įstaigoje sąlygą, dėl kurios Belgijos piliečių padėtis ir toliau yra palankesnė nei kitų valstybių narių piliečių. Tiek pati sąlyga, tiek ilga joje nurodyta trukmė kitų valstybių narių piliečiams, norintiems pasinaudoti judėjimo laisve, yra atgrasančios.
34.
Todėl, atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, manau, kad 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnio 1 dalies 2 punktas, visų pirma j papunktis, taikomas darbo ieškančiam asmeniui, kuris prašo skirti laukimo išmokas, yra darbuotojų judėjimo laisvės, įtvirtintos EB 39 straipsnyje, apribojimas.
35.
Belieka nustatyti, ar Belgijos teisės aktuose numatytas apribojimas gali būti pateisinamas atsižvelgiant į EB sutartį, būtent dėl to Cour de cassation pateikė antrąjį klausimą.
C – Apribojimo pateisinimas
36.
Antruoju ir paskutiniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokios aplinkybės, kaip D. Prete gyvenimo Belgijoje, santuokos su Belgijos piliečiu ir registracijos Belgijos įstaigoje kaip darbo ieškančio asmens laikotarpių trukmė, yra pakankami veiksniai, kad būtų galima paneigti darbuotojų judėjimo laisvės apribojimo pateisinimą. Galiausiai Teisingumo Teismo klausiama, kokio konkrečiai integracijos priimančiojoje valstybėje lygmens reikalaujama, kad būtų užtikrinta teisė gauti laukimo išmokas.
37.
Kaip teisingai pažymėjo Komisija, Teisingumo Teismas ne kartą nurodė asmens, kuris naudojasi judėjimo laisve Sąjungos teritorijoje, integracijos sąlygą tam, kad būtų užtikrinta teisė gauti socialines išmokas, tačiau svarbu atskirti kiekvieną konkrečią sritį, kurioje Teismas priėmė sprendimus. Taigi Teisingumo Teismo praktika dėl studentų, pavyzdžiui, sprendimai Bidar (
21
), Förster (
22
), Morgan ir Bucher (
23
) ir Komisija prieš Nyderlandus (
24
), susijusi su integracija, reikalaujama iš asmenų, besinaudojančių judėjimo laisve siekiant studijuoti kitoje valstybėje narėje. Logiškai mąstant, Teisingumo Teismo šiose bylose nurodytas kriterijus automatiškai netaikytinas darbo ieškantiems asmenims, kurių siekis yra griežtai ekonominis ir susijęs su kitokios, nei taikytina studentams, judėjimo laisvės tikslais. Todėl svarbu apibrėžti teismo praktikos taikymo sritį ir nustatyti integracijos kriterijus, konkrečiai taikytinus darbo ieškantiems asmenims, prašantiems skirti laukimo išmokas.
38.
Pagrindinis sprendimas šiuo klausimu, kaip jau minėjau, yra byloje Collins priimtas sprendimas (
25
). Toje byloje Teisingumo Teismas iš dalies pakeitė ankstesnę savo praktiką ir dėl to, kad įsigaliojo Sąjungos pilietybė, padarė išvadą, jog patekimo į darbo rinką išmoka priskirtina nacionalinėms priemonėms, kurioms taikytina darbuotojų judėjimo laisvė, taikoma darbo ieškantiems asmenims. Sprendime Collins Teisingumo Teismas nusprendė, kad pilietybės sąlyga siekiant gauti šias išmokas yra kliūtis darbuotojų judėjimo laisvei, tačiau pridūrė, kad tokia priemonė pateisinama, „jeigu ji <...> pagrįsta nuo atitinkamų asmenų pilietybės nepriklausančiomis objektyviomis priežastimis, proporcingomis nacionalinės teisės siekiamam teisėtam tikslui“ (
26
).
39.
Tarp valstybių teisėtai siekiamų tikslų Teisingumo Teismas šiame sprendime nurodė užtikrinimą, „kad asmenys, prašantys tokios pašalpos, būtų susiję su jos [priimančiosios valstybės] darbo rinka“ (
27
). Taigi teismo praktikoje pripažįstama, kad priimančioji valstybė iš darbo ieškančių asmenų iš kitų valstybių narių gali reikalauti įrodyti tam tikrą integracijos laipsnį. Tai gali būti integracija tarp darbo ieškančio asmens ir darbo rinkos, tačiau tai taip pat gali būti ryšys tarp darbo ieškančio asmens ir priimančiosios bendruomenės, t. y. šeiminiai ar emociniai santykiai su priimančiosios valstybės piliečiais arba ilgalaikis gyvenimas šalyje.
40.
Pritaikius šiuos kriterijus nagrinėjamu atveju, pažymėtina, kad, pirma, nagrinėjama priemonė, t. y. bent šešerių mokymosi metų Belgijos mokymo įstaigoje sąlyga, yra „objektyvi“ ir „nepriklauso nuo atitinkamo asmens pilietybės“. Tai reglamentuota sąlyga, kuria, be to, pačia savaime nenustatoma skirtumų tarp Belgijos piliečių ir asmenų, kurie nėra jos piliečiai, o tai reiškia, kad ji atitinka pirmąjį iš teismo praktikoje įtvirtintų reikalavimų.
41.
Tačiau daugiausia klausimų keliantis aspektas susijęs su nagrinėjamos priemonės proporcingumu, kurį reikia išnagrinėti atsižvelgiant į gausią Teisingumo Teismo praktiką.
42.
Mokymosi bent šešerius metus Belgijos mokymo įstaigoje sąlyga iš esmės yra objektyvi sąlyga, kuria siekiama užtikrinti, kad prašantis skirti laukimo išmokas asmuo būtų pakankamai susijęs su Belgijos valstybe. Tačiau, kad priemonė būtų proporcinga siekiamiems tikslams, ji turi būti tinkama, būtina ir proporcinga, tai suprantant siaurai. Nors teigiau, kad priemone objektyviai siekiama užtikrinti integraciją (ir todėl ji atitinka tinkamumo kriterijų), jos būtinumas ir proporcingumas, suprantami siaurai, kelia daugiau abejonių.
43.
Byloje, kurioje priimtas Sprendimas D’Hoop, susijusioje su tokia pačia išmoka kaip ir nagrinėjamoji šioje byloje, Teisingumo Teismas atmetė skyrimo sąlygą, pagrįstą vidurinio mokslo baigimo diplomo gavimo vieta. Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokia priemonė yra „pernelyg bendro ir išimtinio“ pobūdžio, nes „ji neteisingai suteikia pirmenybę veiksniui, kuris nebūtinai atspindi realų ir veiksmingą prašymą skirti laukimo išmokas pateikusio asmens ir darbo geografinės rinkos ryšio laipsnį, pašalindama bet kokį kitą tokį ryšį atspindintį veiksnį“.
44.
Vertinant šiuo atžvilgiu, mokymosi Belgijoje trukmės sąlyga de facto atitinka gyvenimo šalyje sąlygą, nes akivaizdu, kad nepilnametis vaikas mokysis valstybėje narėje, kurioje jis gyvena. Be to, sąlyga panaši į tas, kurias Teisingumo Teismas jau nagrinėjo (ir pripažino neteisėtomis) minėtose bylose D’Hoop ir Ioannidis, nes šešerių metų mokymosi laikotarpis yra pakankamai ilgas, kad juo galėtų daugeliu atvejų pasinaudoti studentai, baigiantys studijas Belgijos mokymo įstaigose. Todėl tai yra dar labiau ribojanti priemonė nei Teisingumo Teismo praeityje pripažinta neteisėta, nes ja ne tik reikalaujamas de facto ryšys su Belgijos mokymo įstaiga, bet ir numatomas akivaizdžiai pernelyg ilgas laikotarpis.
45.
Iš tiesų išankstinis šešerių metų ryšys darbo ieškantiems asmenims yra labai ilgas laikotarpis, dar ilgesnis, nei reikalaujama iš ekonomiškai neaktyvių asmenų, kuris, kaip žinoma, yra penkeri metai (
28
). Teisingumo Teismas patvirtino šį ryšį laiko atžvilgiu studentų atveju, tačiau taip pat pabrėžė tai, kad kalbama apie sąlygą, taikomą tik ekonominės veiklos nevykdantiems asmenims (
29
).
46.
Darbo ieškančių asmenų atvejis yra kitoks. Nors akivaizdu, kad jie nėra ekonomiškai aktyvūs asmenys, kaip tai suprantama siaurai, tačiau neginčytina, kad vien dėl to, jog jie ieško darbo, Sutartimis jiems suteikiamas panašus statusas į asmens, kuris juda remdamasis ekonominiais kriterijais. Kaip pažymėjau šios išvados 30 punkte, priėmęs Sprendimą Collins, Teisingumo Teismas išplėtė apsaugą, taikomą darbo ieškantiems asmenims išmokų srityje, ir taip buvo sutrukdyta diskriminuoti šią asmenų grupę, kai jie siekia pasinaudoti išmokomis, skirtomis jų patekimui į darbo rinką palengvinti.
47.
Todėl šioje byloje nagrinėjama sąlyga yra pernelyg bendra ir gali būti lengvai pakeičiama kitais mažiau ribojančiais reikalavimais, o tai leidžia teigti, kad ši priemonė yra neproporcinga. Šis vertinimas patvirtinamas nagrinėjant konkretaus atvejo aplinkybes.
48.
Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, D. Prete gyvena Belgijos Karalystėje nuo 2001 m., t. y. nuo tada, kai susituokė su Belgijos piliečiu. Po dvejų metų, įsiregistravusi atitinkamoje įdarbinimo tarnyboje, ji paprašė skirti laukimo išmokas. Nors ji turi reikiamą kvalifikaciją, teisėtai gyveno Belgijoje dvejus metus, yra susituokusi su Belgijos piliečiu ir yra įsiregistravusi Belgijos įdarbinimo tarnyboje, ar galima tvirtinti, kad ieškovė nėra pakankamai akivaizdžiai susijusi su priimančiosios valstybės darbo rinka ir socialine tikrove? Jei tokiu atveju, kaip šioje byloje, pagal Belgijos teisės aktus laikytina, kad integracija yra nepakankama, atrodo pagrįsta teigti, atsižvelgiant į jos pateisinimą, kad ši tvarka prieštarauja proporcingumo principui.
49.
Be to, kaip teisingai pažymėjo Komisija, aplinkybė, kad D. Prete susituokusi su Belgijos piliečiu, yra papildomas veiksnys. Nacionalinė priemonė, pagal kurią asmenims, teisėtai gyvenantiems Belgijoje susituokus su šios šalies piliečiu, nesuteikiama galimybė gauti laukimo išmokas, yra priemonė, kuria neatsižvelgiama į darbo ieškančio asmens šeiminę padėtį. Šios aplinkybės patvirtina galimus priimančiojoje valstybėje užmegztus ryšius, ir nors tam tikrais atvejais jos apsiriboja, pavyzdžiui, vien asmeniniu ryšiu, kitais atvejais, tinkamai jų neįvertinus, gali būti pažeidžiama pagrindinė teisė į privatų gyvenimą, Teisingumo Teismo konkrečiai pripažinta laisvo asmenų judėjimo aplinkybėmis (
30
). Akivaizdu, kad šioje byloje ginčijama sąlyga neleidžiama nei Belgijos institucijoms, nei teismams atsižvelgti į šias aplinkybes. Taigi, atsižvelgdamas į tai, kad negalima įvertinti asmeninių aplinkybių, kaip antai nurodytosios, manau, kad 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnio 1 dalies 2 punkto j papunktyje numatyta priemonė prieštarauja proporcingumo principui, todėl ja nepateisinamas darbuotojų judėjimo laisvės apribojimas.
50.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, manau, kad mokymosi bent šešerius metus Belgijos mokymo įstaigoje sąlyga yra neproporcingas apribojimas, dėl kurio bendro pobūdžio trukdoma atsižvelgti į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes ir atmetamos mažiau ribojančios alternatyvos, kurios taip pat leistų pasiekti Belgijos institucijų siekiamą tikslą.
VI – Išvada
51.
Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Cour de cassation pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:
EB 39 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama priemonė, kaip antai numatytoji 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnio 1 dalies 2 punkto j papunktyje, pagal kurią laukimo išmokų darbo ieškančiam asmeniui, kitos valstybės narės piliečiui, skyrimas siejamas su besąlygišku reikalavimu, kad jis būtų bent šešerius metus mokęsis vienos iš Belgijos bendruomenių įsteigtoje, pripažintoje ar dotuojamoje mokymo įstaigoje.
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	1985 m. birželio 20 d. Sprendimas Deak (94/84, Rink. p. 1873).
(
3
)	1991 m. sausio 31 d. Sprendimas Kziber (C-18/90, Rink. p. I-199).
(
4
)	1996 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (C-278/94, Rink. p. I-4307).
(
5
)	2002 m. liepos 11 d. Sprendimas D’Hoop (C-224/98, Rink. p. I-6191).
(
6
)	2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas Ioannidis (C-258/04, Rink. p. I-8275).
(
7
)	2004 m. kovo 23 d. Sprendimas Collins (C-138/02, Rink. p. I-2703).
(
8
)	1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas (OL L 257, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 15).
(
9
)	Žr. minėto Sprendimo Deak 24 punktą.
(
10
)	Žr. minėto Sprendimo D’Hoop 27 ir paskesnius punktus.
(
11
)	Minėto Sprendimo Collins 63 punktas.
(
12
)	Minėto Sprendimo Ioannidis 22 punktas.
(
13
)	Žr., be kita ko, 1982 m. kovo 23 d. Sprendimo Levin (53/81, Rink. p. 1035) 17 punktą, 1986 m. liepos 3 d. Sprendimo Lawrie-Blum (66/85, Rink. p. 2121) 21 punktą ir 2005 m. kovo 17 d. Sprendimo Kranemann (C-109/04, Rink. p. I-2421) 12 punktą. Šiuo atžvilgiu žr. generalinio advokato Ruiz Jarabo Colomer išvados byloje, kurioje priimtas 2009 m. birželio 4 d. Sprendimas Vatsouras ir Koupatantze (C-22/08 ir C-23/08, Rink. p. I 4585), 23–29 punktus.
(
14
)	1992 m. vasario 26 d. sprendimo (C-357/89, Rink. p. I-1027) 14 punktas.
(
15
)	Žr. minėto Sprendimo Deak 24 punktą.
(
16
)	Minėto Sprendimo Collins 60 ir 61 punktai. Šio sprendimo rezoliucinės dalies 3 punktas taip pat yra reikšmingas dėl jo taikymo srities, nes jame teisė aiškiai grindžiama tik EB 39 straipsniu.
(
17
)	Žr., be kita ko, 1974 m. vasario 12 d. Sprendimo Sotgiu (152/73, Rink. p. 153) 11 punktą, 2005 m. kovo 15 d. Sprendimo Bidar (C-209/03, Rink. p. I-2119) 51 punktą ir minėto Sprendimo Ioannidis 26 punktą.
(
18
)	Minėto Sprendimo D’Hoop 34 punktas.
(
19
)	Minėto Sprendimo Ioannidis 28 punktas.
(
20
)	Ten pat.
(
21
)	Minėtas sprendimas.
(
22
)	2008 m. lapkričio 18 d. sprendimas (C-158/07, Rink. p. I-8507).
(
23
)	2007 m. spalio 23 d. sprendimas (C-11/06 ir C-12/06, Rink. p. I-9161).
(
24
)	2012 m. birželio 14 d. sprendimas (C-542/09).
(
25
)	Minėtas sprendimas.
(
26
)	Minėto Sprendimo Collins 66 punktas.
(
27
)	Minėto Sprendimo Collins 71 punktas.
(
28
)	Žr. 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38//EB dėl Europos Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46), 24 straipsnį bei minėtą Sprendimą Förster.
(
29
)	Minėto Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 60 ir 61 punktai.
(
30
)	Žr., be kita ko, 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Carpenter (C-60/00, Rink. p. I-6279) 41 ir 42 punktus.