62023CJ0365
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. kovo 20 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 93/13/EEB – Taikymo sritis – 2 straipsnio b punktas – 3 straipsnio 1 dalis – 4 straipsnio 2 dalis – 5 straipsnis – 6 straipsnio 1 dalis – 8a straipsnis – Iš anksto suformuluota tipinė – Sportininkų ugdymo ir paramos jiems siekiant karjeros paslaugas teikiančio verslininko ir tėvų atstovaujamo „perspektyvaus“ nepilnamečio žaidėjo sudaryta sutartis – Sąlyga, nustatanti pareigą mokėti verslininkui atlygį, atitinkantį 10 % šio sportininko per ateinančius 15 metų gaunamų pajamų – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 17 ir 24 straipsniai – Nuosavybės teisė – Vaiko teisės“
Byloje C‑365/23 (Arce) (
i
)
dėl Augstākā tiesa (Senāts) (Aukščiausiasis Teismas, Latvija) 2023 m. birželio 7 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2023 m. birželio 9 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
SIA „A“
prieš
C,
D,
E
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro penktosios kolegijos pirmininko pareigas einantis ketvirtosios kolegijos pirmininkas I. Jarukaitis (pranešėjas), teisėjai D. Gratsias ir E. Regan,
generalinis advokatas A. Rantos,
posėdžio sekretorė A. Lamote, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2024 m. birželio 13 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
SIA „A“, atstovaujamos advokāts A. Bitāns,
–
C, atstovaujamo advokāts I. Grunte,
–
D ir E, atstovaujamų jurists G. Madelis ir advokāte K. Salmgrieze,
–
Latvijos vyriausybės, atstovaujamos E. Bārdiņš, J. Davidoviča ir K. Pommere,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos I. Rubene ir N. Ruiz García,
susipažinęs su 2024 m. spalio 4 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 2 straipsnio b punkto, 3 straipsnio 1 dalies, 4 straipsnio 2 dalies, 5 straipsnio ir 6 straipsnio 1 dalies, Direktyvos 93/13, iš dalies pakeistos 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES (OL L 304, 2011, p. 64), 8a straipsnio ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 17 straipsnio 1 dalies ir 24 straipsnio išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant pagal Latvijos teisę įsteigtos ribotos atsakomybės bendrovės SIA „A“ (jos tikslas – užtikrinti sportininkų ugdymą Latvijoje) ginčą su C, D ir E dėl prašymo sumokėti atlygį pagal paslaugų ugdant sportininką ir padedant jam siekti karjeros sutartį.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Chartija
3
Chartijos 17 straipsnio „Teisė į nuosavybę“ 1 dalyje numatyta:
„Kiekvienas turi teisę valdyti teisėtai įgytą nuosavybę, ja naudotis, disponuoti ir palikti paveldėtojams. Nuosavybė negali būti atimta, išskyrus atvejus, kai tai yra būtina visuomenės poreikiams ir tik įstatymo nustatytais atvejais bei sąlygomis laiku ir teisingai už ją atlyginant. Nuosavybės naudojimą gali reglamentuoti įstatymai, kiek tai būtina atsižvelgiant į bendruosius interesus.“
4
Chartijos 24 straipsnio „Vaiko teisės“ 2 dalyje nustatyta:
„Visuose valstybės ar privačių institucijų veiksmuose, susijusiuose su vaikais, pirmiausia turi būti vadovaujamasi vaiko interesais.“
5
Chartijos 51 straipsnis, susijęs su jos taikymo sritimi, suformuluotas taip:
„1.   Šios Chartijos nuostatos skirtos Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams, tinkamai atsižvelgiant į subsidiarumo principą, bei valstybėms narėms tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę. Todėl jie turi gerbti teises, laikytis principų ir juos taikyti pagal turimus atitinkamus įgaliojimus, nepažeisdami Sąjungos įgaliojimų, suteiktų jai Sutartimis, ribų.
2.   Ši Chartija neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities už Sąjungos įgaliojimų ribų, nenustato Sąjungai naujų įgaliojimų ar užduočių ir nepakeičia Sutartyse nustatytųjų.“
Direktyva 93/13
6
Direktyvos 93/13 dešimtoje, tryliktoje ir šešioliktoje konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„[K]adangi vartotojo apsauga būtų veiksmingesnė priėmus vienodas teisės normas nesąžiningų sąlygų atžvilgiu; kadangi tos normos turėtų būti taikomos visoms pardavėjų ar tiekėjų [verslininkų] su vartotojais sudaromoms sutartims; kadangi todėl, inter alia, darbo sutartys, sutartys, susijusios su teisėmis į paveldėjimą, sutartys, susijusios su teisėmis pagal šeimos teisę ir bendrovių inkorporavimo ar organizavimo sutartys arba ūkinių bendrijų sutartys neturi būti įtrauktos į šią direktyvą;
<…>
kadangi daroma prielaida, jog valstybių narių įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatose, kurios tiesiogiai ar netiesiogiai nustato su vartotojais sudaromų sutarčių sąlygas, nėra nesąžiningų sąlygų; kadangi dėl to, atrodo, kad nėra būtina kontroliuoti kaip vykdomos tos sąlygos, kurios atspindi įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių valstybės narės arba Bendrija yra prisijungusios, principus ar nuostatas; kadangi tuo požiūriu 1 straipsnio 2 dalyje pateikiama formuluotė „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“ numato ir normas, kurios pagal įstatymą yra taikomos susitariančioms šalims, jei nebuvo susitarta kitaip;
<…>
kadangi pasirinktų bendrų kriterijų pagrindu vertinant sąlygų nesąžiningumą, ypač kai vykdomas viešasis pardavimas ar tiekimas, ir taip, atsižvelgiant į vartotojų solidarumą, suteikiant kolektyvinės paslaugas, privalu iš viso įvertinti ir įvairius susijusius interesus; kadangi tai yra laikoma sąžiningumo reikalavimu; kadangi vertinant sąžiningumą ypač reikia atsižvelgti į šalių derybinių pozicijų tvirtumą, į tai ar vartotojas turėjo paskatų sutikti su sąlyga ir ar prekės arba paslaugos buvo parduotos arba suteiktos pagal specialų vartotojo užsakymą; kadangi pardavėjas ar tiekėjas [verslininkas] gali patenkinti sąžiningumo reikalavimą, kai jis dorai ir teisingai veikia kitos šalies atžvilgiu, į kurios teisėtus interesus jis turi atsižvelgti.“
7
Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo [verslininko] su vartotoju sudaromose sutartyse.“
8
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje numatyta:
„Šioje direktyvoje:
a)
„nesąžiningos sąlygos“ – tai 3 straipsnyje apibrėžtos sutarčių sąlygos;
b)
„vartotojas“ – bet kuris fizinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija;
c)
„pardavėjas ar tiekėjas [verslininkas]“ – bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva veikia ne savo verslo, prekybos ar profesijos tikslias, nesvarbu ar tai būtų viešoji, ar privati nuosavybė.“
9
Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
2.   Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.
Faktas, kad buvo atskirai derėtasi dėl tam tikrų sąlygos aspektų arba vienos konkrečios sąlygos, neužkerta kelio šį straipsnį taikyti likusiai sutarties daliai, jeigu bendrai įvertinus sutartį paaiškėja, jog tai vis dėlto yra iš anksto suformuluota tipinė sutartis.
Tuo atveju, kai bet kuris pardavėjas ar tiekėjas [verslininkas] tvirtina, kad dėl tipinės sąlygos buvo atskirai derėtasi, jam tenka to įrodinėjimo pareiga.“
10
Direktyvos 93/13 4 straipsnyje įtvirtinta:
„1.   Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas [Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, sudarant sutartį buvusias visas aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas].
2.   Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.“
11
Šios direktyvos 5 straipsnyje numatyta:
„Tose sutartyse, kur visos ar tam tikros vartotojui siūlomos sąlygos pateikiamos raštu, jos visada turi būti išdėstomos aiškia, suprantama kalba. Atsiradus abejonių dėl sąlygos reikšmės, interpretuojama vartotojo naudai. Ši taisyklė dėl interpretavimo netaikoma 7 straipsnio 2 dalyje nustatytų procedūrų atveju.“
12
Tos pačios direktyvos 6 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas [verslininkas] sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų. [Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią verslininkas sudaro su vartotoju, pagal jų nacionalinės teisės aktus nebūtų privalomos vartotojui ir kad likusi sutarties dalis ir toliau būtų šalims privaloma, jeigu ji gali išlikti be nesąžiningų sąlygų].“
13
Šios direktyvos 8 straipsnyje nurodyta:
„Valstybės narės gali priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias Sutartį atitinkančias nuostatas šia direktyva reglamentuojamoje srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą.“
14
Direktyva 2011/83 iš dalies pakeitė Direktyvą 93/13, į ją įtraukiant 8a straipsnį. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kai valstybė narė priima nuostatas pagal 8 straipsnį, apie tai ir apie bet kuriuos tolesnius pakeitimus pranešama Komisijai, visų pirma:
–
kai tomis nuostatomis pratęsiamas nesąžiningumo patikrinimas atskirai suderėtos sutarties sąlygų ar kainos arba atlygio atitikties atveju, arba
–
kai tose nuostatose pateikiami sutarties sąlygų, laikytinų nesąžiningomis, sąrašai.“
Direktyva 2005/29/EB
15
2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 149, 2005, p. 22) 5 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Komercinė veikla, kuri gali iš esmės iškreipti ekonominį elgesį tik aiškiai identifikuojamos grupės vartotojų, kurie dėl savo proto arba fizinės negalios, amžiaus arba patiklumo yra tokios praktikos arba peršamo produkto ypač lengvai pažeidžiami tokiu būdu, kurį galima pagrįstai tikėtis prekybininką iš anksto numačius, vertinama vidutinio tos grupės nario atžvilgiu. Tai nepažeidžia bendros ir teisėtos reklamos praktikos naudoti perdėtus pareiškimus arba pareiškimus, kurių nereikia suprasti tiesiogine prasme.“
Latvijos teisė
Civilinis kodeksas
16
Civillikums (Civilinis kodeksas) 186 straipsnyje numatyta, kad tėvai kartu atstovauja savo vaikui jo asmeniniuose ir turtiniuose santykiuose (bendrasis atstovavimas).
17
Šio kodekso 223 straipsnyje nurodyta:
„Tėvas ir motina pagal globos teisę yra prigimtiniai savo nepilnamečių vaikų globėjai.“
18
Minėto kodekso 293 straipsnyje nustatyta:
„Spręsdamas su nepilnamečiu ir jo interesais susijusius klausimus, globėjas gali sudaryti visų rūšių sutartis, taip pat priimti ir atlikti mokėjimus. Visi šie veiksmai turi privalomąją galią nepilnamečiui, jeigu globėjas veikė sąžiningai ir neviršijo patikimo finansų valdymo ribų, tačiau tokią galią nepilnamečiui jie turi ne ilgiau nei iki jo pilnametystės, išskyrus atvejus, kai asmuo turi specialiųjų poreikių.“
19
To paties kodekso 1408 straipsnyje nustatyta:
„Nepilnamečiai neturi veiksnumo.“
Vartotojų teisių apsaugos įstatymas
20
Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 1999 m. balandžio 1 d.Patērētāju tiesību aizsardzības likums (Vartotojų teisių apsaugos įstatymas, Latvijas Vēstnesis, Nr. 104/105, 1999) 1 straipsnyje „Įstatyme vartojamos sąvokos“ nustatyta:
„Šiame įstatyme:
<…>
3)
vartotojas – bet kuris fizinis asmuo, kuris išreiškia norą įsigyti, įsigyja arba gali įsigyti ar naudoti prekes arba paslaugas su savo ekonomine veikla ar profesija nesusijusiu tikslu;
4)
paslaugų teikėjas – bet kuris asmuo, kuris teikia paslaugas vartotojui vykdydamas savo ekonominę ar profesinę veiklą;
<…>“
21
Šio įstatymo 6 straipsnyje „Nesąžiningos sutarties sąlygos“ numatyta:
„<…>
2.
Sutarties sąlygos turi būti pateiktos aiškia, suprantama kalba.
3.
Sutarties sąlygos, dėl kurių sutarties šalys nesiderėjo, laikomos nesąžiningomis, jei pažeidžiant sąžiningumo reikalavimus dėl jų atsiranda ryškus neatitikimas tarp sutartyje nustatytų sutarties šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
<…>
8.
Nesąžiningos sąlygos, nurodytos sutartyje, kurią gamintojas, pardavėjas ar paslaugų teikėjas [verslininkas] sudaro su vartotoju, yra niekinės nuo sutarties sudarymo, tačiau sutartis lieka galioti, jeigu ji gali išlikti be nesąžiningų sąlygų.
<…>“
22
2014 m. balandžio 24 d. Įstatymu (Latvijas Vēstnesis, Nr. 92, 2014) Vartotojų teisių apsaugos įstatymo 6 straipsnis buvo papildytas 22 dalimi, kuri suformuluota taip:
„Šio straipsnio nuostatos netaikomos sutarties sąlygoms, kuriose apibrėžtas sutarties dalykas arba kurios susijusios su kainos ar atlygio adekvatumu prekėms ar paslaugoms, jeigu šios sąlygos pateiktos aiškia, suprantama kalba. <…>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
23
A siūlo sportininkams tam tikras paslaugas, skirtas jų profesiniams įgūdžiams tobulinti ir karjerai vystyti.
24
2009 m. sausio 14 d. A sudarė sutartį su C, kuris tuo metu buvo 17 metų sulaukęs nepilnametis vaikas, atstovaujamas savo tėvų D ir E, dėl sportininko C ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimo, kad būtų užtikrinta sėkminga C, kuris dar nebuvo profesionalus sportininkas, profesinė karjera krepšinio srityje (toliau – 2009 m. sausio 14 d. sutartis). Ši sutartis buvo sudaryta penkiolikos metų laikotarpiui, t. y. iki 2024 m. sausio 14 d.
25
2009 m. sausio 14 d. sutartyje buvo numatyta, kad A teiks C įvairias paslaugas, įskaitant rengimo ir treniruočių, sporto medicinos ir psichologijos, profesinio orientavimo priemonių, sportininko ir sporto klubų sutarčių sudarymo, rinkodaros, teisės ir apskaitos paslaugas. Savo ruožtu pagal šios sutarties 6.1 punktą C įsipareigojo sumokėti A atlygį, atitinkantį 10 % visų jo grynųjų pajamų, kurias jis gaus sutarties galiojimo laikotarpiu, pridėjus Latvijoje taikomą pridėtinės vertės mokestį, su sąlyga, kad šių pajamų suma būtų ne mažesnė kaip 1500 EUR per mėnesį.
26
Manydama, kad 2009 m. sausio 14 d. sutartyje numatytas atlyginimas už paslaugas, suteiktas C, nebuvo sumokėtas, 2020 m. birželio 29 d. A Latvijos teisme pareiškė ieškinį, prašydama priteisti iš atsakovų pagrindinėje byloje 1663777,99 eurų sumą, atitinkančią 10 % C pajamų, gautų pagal sutartis su sporto klubais.
27
Pirmosios instancijos teismas, o vėliau apeliacinis teismas, atmetė A reikalavimą, motyvuodamas tuo, kad 2009 m. sausio 14 d. sutartis neatitiko nacionalinės teisės nuostatų dėl vartotojų teisių apsaugos ir kad visų pirma sąlyga, pagal kurią C įpareigojamas sumokėti 10 % savo pajamų, gautų per visą šios sutarties galiojimo laikotarpį, buvo nesąžininga.
28
A pateikė kasacinį skundą Augstākā tiesa (Senāts) (Aukščiausiasis Teismas, Latvija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Ši bendrovė teigė, kad nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su vartotojų teisių apsauga, šiuo atveju neturi reikšmės, nes 2009 m. sausio 14 d. sutartis patenka į „jaunų perspektyvių“ sportininkų sutarčių, kurioms šios nuostatos netaikomos, kategoriją. A taip pat paprašė kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą.
29
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nors Teisingumo Teismas jau ne kartą yra išaiškinęs sąvoką „vartotojas“, jis iki šiol nenagrinėjo, ar nuostatos, susijusios su vartotojų teisių apsauga, taikytinos sporto srityje. Jeigu taip būtų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog aplinkybė, kad jauno sportininko veikla po nagrinėjamos paslaugų sutarties sudarymo įgyja profesinį pobūdį, kaip nagrinėjamu atveju, neturi reikšmės ir negali sutrukdyti suinteresuotajam asmeniui remtis „vartotojo“ statusu, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13.
30
Tas teismas taip pat nurodo valstybių narių jurisprudencijoje egzistuojančius skirtumus, kurie, kaip jis mano, pateisina būtinybę pateikti prejudicinius klausimus.
31
2019 m. gegužės 23 d. sprendime Cour d’appel de Paris (Paryžiaus apeliacinis teismas, Prancūzija) nustatė, kad krepšinio žaidėjas, kuris, kaip būsimas krepšininkas, su sporto agentūra sudarė paslaugų sutartį, pagal kurią agentūra šio žaidėjo interesais įsipareigojo derėtis su sporto klubais dėl suinteresuotojo asmens darbo, o šis įsipareigojo sumokėti minėtai agentūrai sumą, kurios dydis priklauso nuo vykdant šį bendradarbiavimą sudarytų sutarčių, veikia kaip vartotojas, o ne kaip profesionalas. Vis dėlto 2002 m. lapkričio 7 d. sprendime Oberlandesgericht München (Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija), nagrinėdamas jauno teniso žaidėjo ir sporto agentūros ginčą, susijusį su paslaugų sutartimi, analogiška nagrinėjamai pagrindinėje byloje, tokiems teisiniams santykiams netaikė su vartotojų apsauga susijusių nuostatų.
32
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat kelia kitų klausimų, be kita ko, dėl to, ar tokia sąlyga, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, gali būti laikoma suformuluota aiškia, suprantama kalba ir ar dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp šalių teisių ir pareigų, kaip tai suprantama atitinkamai pagal Direktyvos 93/13 3 ir 5 straipsnius.
33
Šiomis aplinkybėmis Augstākā tiesa (Senāts) (Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar verslininko, profesionaliai užsiimančio sportininkų ugdymu ir rengimu, ir nepilnamečio, kuriam atstovauja jo tėvai ir kuris sudarant sutartį nevykdė profesionalios veiklos atitinkamoje sporto šakoje, sutartis dėl paslaugų, susijusių su parama ugdant sportininką ir jam siekiant karjeros, teikimo patenka į [Direktyvos 93/13] taikymo sritį?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar pagal Direktyvą 93/13 draudžiama nacionalinė jurisprudencija, kurioje šią direktyvą į nacionalinę teisę perkeliantys teisės aktai aiškinami taip, kad juose įtvirtintos vartotojų teisių apsaugos nuostatos taip pat taikomos ir tokioms sutartims?
3.
Jeigu į pirmąjį arba antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar nacionalinis teismas gali vertinti sutarties sąlygos nesąžiningumą pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnį tuo atveju, kai toje sąlygoje nustatyta, kad už sutartyje nurodytų paslaugų, susijusių su parama ugdant tam tikros srities sportininką ir jam siekiant karjeros, teikimą jaunasis sportininkas įsipareigoja sumokėti atlygį – 10 % pajamų, kurias jis gaus per ateinančius 15 metų, ir gali nelaikyti tokios sąlygos viena iš tų sąlygų, kurių nesąžiningumo vertinimas nėra atliekamas pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį?
4.
Jeigu į trečiąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar sutarties sąlyga, kurioje numatyta, kad už sutartyje nurodytų paslaugų, susijusių su parama ugdant sportininką ir jam siekiant karjeros, teikimą jaunasis sportininkas įsipareigoja sumokėti atlygį – 10 % pajamų, kurias jis gaus per ateinančius 15 metų, turi būti laikoma išdėstyta aiškia ir suprantama kalba, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 5 straipsnį, atsižvelgiant į tai, kad sudarant sutartį jaunasis sportininkas neturėjo aiškios informacijos apie teikiamos paslaugos vertę ir už tą paslaugą mokėtiną sumą, leidžiančios įvertinti galimas finansines pasekmes jam?
5.
Jeigu į trečiąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar sutarties sąlyga, kurioje nustatyta, kad už sutartyje nurodytų paslaugų, susijusių su parama ugdant sportininką ir jam siekiant karjeros, teikimą jaunasis sportininkas įsipareigoja sumokėti atlygį – 10 % pajamų, kurias jis gaus per ateinančius 15 metų, pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį turi būti laikoma sąlyga, dėl kurios atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai, atsižvelgiant į tai, kad šioje nuostatoje suteiktos paslaugos vertė nesusieta su vartotojo išlaidomis už ją?
6.
Jeigu į penktąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar nacionalinio teismo sprendimu, sumažinančiu sumą, kurią vartotojas gali būti įpareigotas sumokėti paslaugų teikėjui, iki faktinių išlaidų, paslaugų teikėjo patirtų teikiant paslaugas vartotojui pagal sutartį, dydžio, pažeidžiami Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje numatyti reikalavimai?
7.
Jeigu į trečiąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai ir jeigu sutarties sąlygos, kurioje numatyta, kad už sutartyje nurodytų paslaugų, susijusių su parama ugdant sportininką ir jam siekiant karjeros, teikimą vartotojas įsipareigoja sumokėti atlygį – 10 % pajamų, kurias jis gaus per ateinančius 15 metų, nesąžiningumas nėra vertinamas pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį, ar nacionalinis teismas, patvirtinęs, kad atlygio dydis yra akivaizdžiai neproporcingas paslaugų teikėjo indėliui, vis dėlto gali pripažinti tokią sutarties sąlygą nesąžininga, remdamasis nacionaline teise?
8.
Jeigu į septintąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar tuo atveju, kai sutartis su vartotoju sudaryta tuo metu, kai Direktyvos 93/13 [iš dalies pakeistos Direktyva 2011/83] 8a straipsnis dar nebuvo įsigaliojęs, reikia atsižvelgti į valstybės narės pagal šios direktyvos 8a straipsnį Europos Komisijai pateiktą informaciją apie nuostatas, valstybės narės priimtas pagal tos direktyvos 8 straipsnį, ir, jeigu taip, ar nacionalinių teismų jurisdikciją riboja informacija, kurią šios valstybės narės pateikė pagal Direktyvos 93/13 8a straipsnį, jei valstybė narė nurodė, kad jos teisės normos nėra platesnės apimties, nei toje direktyvoje nustatyti minimalūs standartai?
9.
Jeigu į pirmąjį arba antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, kokią reikšmę teisės aktų, kuriais Direktyvos 93/13 nuostatos perkeltos į nacionalinę teisę, taikymui, atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 1 dalį, siejamą su šios Chartijos 24 straipsniu, turi tai, kad tuo metu, kai buvo sudaryta 15 metų galiojanti atitinkama paslaugų teikimo sutartis, jaunasis sportininkas buvo nepilnametis, todėl šią sutartį nepilnamečio vardu sudarė jo tėvai, nustačius nepilnamečio pareigą mokėti atlygį – 10 % visų jo pajamų, gautų per ateinančius 15 metų?
10.
Jeigu į pirmąjį arba antrąjį klausimus būtų atsakyta neigiamai, ar, atsižvelgiant į tai, kad sporto veikla patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, su nepilnamečiu jaunuoju sportininku sudaryta 15 metų trukmės paslaugų teikimo sutartis, kurią jo vardu sudarė tėvai ir pagal kurią nepilnametis privalo mokėti atlygį – 10 % visų pajamų, gautų per ateinančius 15 metų, pažeidžia Chartijos 17 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su jos 24 straipsnio 2 dalimi, įtvirtintas pagrindines teises?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl priimtinumo
34
A nurodo, kad kai kurie pateikti klausimai yra nepriimtini.
35
Pirma, trečiasis–penktasis klausimai yra nepriimtini, nes jais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo ne išaiškinti Sąjungos teisę, o ją taikyti konkrečiu atveju, visų pirma nustatant, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama sąlyga patenka į Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, o jei ne, ar ji prieštarauja šios direktyvos 5 straipsniui ir jos 3 straipsnio 1 daliai.
36
Antra, septintuoju klausimu keliama visiškai hipotetinė problema, nes Latvijos teisėje nėra teisinio pagrindo konstatuoti pernelyg didelę investicijų grąžą.
37
Trečia, devintasis ir dešimtasis klausimai, susiję su Chartijos taikymu horizontaliems santykiams, yra nepriimtini, nes yra pernelyg abstraktūs ir iš esmės yra prašymas pateikti konsultacinę nuomonę, be to, Chartija šioje byloje netaikytina.
38
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, vykstant Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimui, kaip nurodyta SESV 267 straipsnyje, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į pagrindinės bylos ypatumus, turi įvertinti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Taigi, jei pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu ar šios teisės galiojimu, Teisingumo Teismas iš esmės privalo priimti sprendimą. Tai reiškia, kad prejudiciniam klausimui, susijusiam su Sąjungos teise, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl tokio klausimo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (šiuo klausimu žr. 2023 m. birželio 29 d. Sprendimo International Protection Appeals Tribunal ir kt. (Išpuolis Pakistane), C‑756/21, EU:C:2023:523, 35 ir 36 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
39
Šioje byloje, neatrodo, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas nėra susijęs su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis arba dalyku ar kad problema hipotetinė. Be to, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pakankamai išsamiai aprašomos pagrindinės bylos teisinės ir faktinės aplinkybės, kad Teisingumo Teismas galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus.
40
Pirma, dėl trečiojo–penktojo, taip pat devintojo ir dešimtojo klausimų iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl kelių Direktyvos 93/13 nuostatų, prireikus siejamų su tam tikromis Chartijos nuostatomis, prasmės ir apimties, siekiant nustatyti, ar jis gali atlikti ginčijamos sąlygos nesąžiningumo kontrolę, taikydamas šią direktyvą. Kaip savo išvados 39 punkte pažymėjo generalinis advokatas, tas teismas neprašo Teisingumo Teismo taikyti šių Direktyvos 93/13 nuostatų pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms ar pakeisti savo vertinimą savuoju.
41
Antra, kalbant apie tariamą hipotetinį septintojo klausimo pobūdį, kurį, A teigimu, lemia tai, kad Latvijos teisėje nėra galimybės konstatuoti pernelyg didelės investicijų grąžos, reikia priminti, kad, vykstant SESV 267 straipsnyje nurodytam procesui, Teisingumo Teismo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo funkcijos yra aiškiai atskirtos ir tik pastarasis turi aiškinti nacionalinės teisės nuostatas (2013 m. sausio 15 d. Sprendimo Križan ir kt., C‑416/10, EU:C:2013:8, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Vis dėlto A pateikto nacionalinės teisės aiškinimo, susijusio su negalėjimu konstatuoti pernelyg didelės investicijų grąžos, nepakanka šio sprendimo 38 punkte primintai svarbos prezumpcijai paneigti.
42
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai yra priimtini.
Dėl esmės
Dėl pirmojo klausimo
43
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 1 straipsnio 1 dalis ir 2 straipsnio b punktas turi būti aiškinami taip, kad į šios direktyvos taikymo sritį patenka sutartis, kurią sudarė verslininkas, veikiantis sportininkų ugdymo srityje, ir savo tėvų atstovaujamas „perspektyvus“ nepilnametis, kuris sudarant šią sutartį nedirbo sporto srityje.
44
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad Direktyvos 93/13 taikymo sritis apibrėžta jos 1 straipsnio 1 dalyje. Pagal šią apibrėžtį šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių nuostatas, susijusias su nesąžiningomis sąlygomis verslininko su vartotoju sudaromose sutartyse. Taigi tai yra bendroji vartotojų apsaugos direktyva, kuri turi būti taikoma visuose ekonominės veiklos sektoriuose (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 6 d. Sprendimo Air Berlin, C‑290/16, EU:C:2017:523, 44 punktą).
45
Dėl Direktyvos 93/13 1 straipsnio 1 dalyje minimų sąvokų „vartotojas“ ir „pardavėjas ar tiekėjas [verslininkas]“ pažymėtina, kad šios direktyvos 2 straipsnio b punkte „vartotojas“ apibrėžiamas kaip bet kuris fizinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija, o to paties straipsnio c punkte „pardavėjas ar tiekėjas [verslininkas]“ – kaip bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia ne savo verslo, prekybos ar profesijos tikslias, nesvarbu, ar tai būtų viešoji, ar privati nuosavybė.
46
Direktyvoje 93/13 sutartys, kurioms ji taikoma, apibrėžiamos remiantis jas sudarančių asmenų statusu pagal tai, ar jie veikia vykdydami komercinę arba profesinę veiklą, ar ne (2024 m. spalio 24 d. Sprendimo Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
47
Taigi reikia konstatuoti, kad Direktyva 93/13 taikoma tuo atveju, kai sutartis buvo sudaryta tarp, viena vertus, verslininko, veikiančio sportininkų ugdymo srityje, ir, kita vertus, savo tėvų atstovaujamo „perspektyvaus“ nepilnamečio, kuris sudarant šią sutartį nevykdė atitinkamos sportinės veiklos profesionaliai.
48
Šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad, kaip pagrindinėje byloje, po šios sutarties sudarymo vartotojas tapo profesionaliu sportininku.
49
Iš tiesų buvo nuspręsta, kad asmens, kaip „vartotojo“, statusas turi būti vertinamas nagrinėjamos sutarties sudarymo momentu (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Raiffeisen Bank ir BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 ir C‑699/18, EU:C:2020:537, 73 punktą ir 2024 m. spalio 24 d. Sprendimo Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, 32 punktą).
50
Taigi nepilnametis, kuris sudarant sutartį dėl sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimo nevykdė atitinkamos sporto veiklos profesionaliai, nepraranda „vartotojo“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktą, statuso dėl to, kad vykdant sutartį tapo profesionaliu sportininku.
51
Šiuo klausimu taip pat reikia pridurti, kad vien ta aplinkybė, jog toks vartotojas laikomas „perspektyviu“ sporto šakos žaidėju (vėliau jis tapo profesionaliu tos sporto šakos žaidėju), nekeičia jo statuso, kurį jis turėjo pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties sudarymo dieną; tokia pati išvada darytina aplinkybės, kad šios sutarties dalykas buvo susijęs su galima būsima šio sportininko profesine karjera, atveju.
52
Be to, aplinkybė, kad atitinkamas vartotojas galėjo turėti žinių ar potencialiai svarbios informacijos sporto šakoje, kurioje vėliau tapo profesionaliu žaidėju, neturi reikšmės, kiek tai susiję su jo statusu pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties sudarymo dieną.
53
Iš tiesų iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad „vartotojo“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktą, yra objektyvi ir nepriklauso nuo konkrečių žinių, kurių gali turėti atitinkamas asmuo, arba informacijos, kurią jis faktiškai turi (2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, 21 punktas).
54
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 1 dalis ir 2 straipsnio b punktas turi būti aiškinami taip: į šios direktyvos taikymo sritį patenka sutartis dėl sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimo, kurią sudarė verslininkas, veikiantis sportininkų ugdymo srityje, ir savo tėvų atstovaujamas „perspektyvus“ nepilnametis, kuris sudarant šią sutartį nedirbo sporto srityje, taigi buvo laikomas vartotoju.
Dėl antrojo klausimo
55
Į antrąjį klausimą atsakyti nereikia, nes jis buvo pateiktas tik tuo atveju, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai.
Dėl trečiojo klausimo
56
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į šios direktyvos 3 straipsnį, gali įvertinti sutarties sąlygos, numatančios, kad už sutartyje nurodytų tam tikros srities sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą jaunasis sportininkas įsipareigoja sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per 15 metų po šios sutarties sudarymo, nesąžiningumą.
57
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje numatyta, jog sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.
58
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad šio 4 straipsnio 2 dalyje nurodytų sąlygų, kurios patenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, nesąžiningumas nevertinamas, jeigu kompetentingas nacionalinis teismas, išnagrinėjęs kiekvieną konkretų atvejį, nustato, kad verslininkas jas suformulavo aiškia ir suprantama kalba. Taigi šia nuostata siekiama vien nustatyti sutarties sąlygų, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, apibūdinančių pagrindines verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties prievoles, pobūdžio vertinimo tvarką ir apimtį (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 3 d. Sprendimo Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, 32 ir 34 punktus). Be to, iš minėtos nuostatos matyti, kad vien aplinkybė, jog sąlyga nėra suformuluota aiškia, suprantama kalba, negali lemti jos nesąžiningumo (2023 m. liepos 13 d. Sprendimo Banco Santander (Rėmimasis oficialiu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
59
Kai sutarties dalykas yra tam tikros srities sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimas, kaip pagrindinėje byloje, sutarties sąlyga, kurioje numatyta, kad už tokių paslaugų teikimą jaunasis sportininkas kontrahentas įsipareigoja sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per 15 metų po minėtos sutarties sudarymo, yra, kaip savo išvados 87 punkte pažymėjo generalinis advokatas, svarbi nustatant tiek pagrindinį sutarties dalyką, tiek kainos ir atlygio adekvatumą mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį.
60
Darytina išvada, kad minėta sąlyga patenka į šio 4 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, todėl iš esmės nacionalinis teismas gali įvertinti jos nesąžiningumą tik tuo atveju, jei padaro išvadą, kad ji nėra suformuluota aiškia ir suprantama kalba.
61
Vis dėlto šiuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nagrinėjamos sutarties sudarymo dieną, t. y. 2009 m. sausio 14 d., Latvijos Respublika nebuvo perkėlusi į savo teisės sistemą tam tikrų Direktyvos 93/13 nuostatų, konkrečiai – jos 4 straipsnio 2 dalies; šią dalį perkeliančios nuostatos įsigaliojo tik 2014 m. liepos 1 d.
62
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 93/13 8 straipsnyje aiškiai numatyta, kad valstybės narės „gali priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias Sutartį atitinkančias nuostatas <…> [šia] direktyva reglamentuojamoje srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą.“
63
Tuo remdamasis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad valstybėms narėms negali būti trukdoma Direktyva 93/13 reguliuojamoje srityje, į kurią patenka šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos, palikti galioti ar priimti griežtesnių, nei pačioje direktyvoje numatytų, taisyklių, su sąlyga, kad jomis siekiama užtikrinti didesnę vartotojų apsaugą (2010 m. birželio 3 d. Sprendimo Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, 35 ir 40 punktai).
64
Vadinasi, kai tai leidžiama pagal nacionalinę teisę, nacionalinis teismas, nagrinėdamas ginčą dėl verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties, gali įvertinti sąlygos, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi ir kuri, be kita ko, susijusi su pagrindiniu šios sutarties dalyku, nesąžiningumą, net jei šią sąlygą verslininkas iš anksto išdėstė aiškia ir suprantama kalba.
65
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar 2009 m. sausio 14 d. sutarties sudarymo dieną pagal nacionalinę teisę buvo galima vertinti sąlygos, patenkančios į Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, nesąžiningumą, įskaitant atvejus, kai ši sąlyga buvo suformuluota aiškia ir suprantama kalba.
66
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnis turi būti aiškinami taip: į šių nuostatų taikymo sritį patenka sutarties sąlyga, kurioje numatyta, kad už sutartyje nurodytų tam tikros srities sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą jaunasis sportininkas įsipareigoja sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų po šios sutarties sudarymo. Taigi nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į šios direktyvos 3 straipsnį, iš esmės gali vertinti tokios sąlygos nesąžiningumą tik tuo atveju, jei padaro išvadą, kad ji nėra suformuluota aiškia ir suprantama kalba. Vis dėlto pagal minėtas nuostatas nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti minėtos sąlygos nesąžiningumo kontrolę, net jeigu ji suformuluota aiškia ir suprantama kalba.
Dėl ketvirtojo klausimo
67
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 5 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad sutarties sąlyga, kurioje be papildomų paaiškinimų tik numatyta, kad už sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą sportininkas įsipareigoja paslaugų teikėjui sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų nuo tokios sutarties sudarymo, turi būti laikoma suformuluota aiškia ir suprantama kalba, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
68
Direktyvos 93/13 5 straipsnyje numatyta, kad, pirma, tose sutartyse, kur visos ar tam tikros vartotojui siūlomos sąlygos pateikiamos raštu, jos visada turi būti išdėstomos aiškia, suprantama kalba, ir, antra, kad, atsiradus abejonių dėl sąlygos reikšmės, interpretuojama vartotojo naudai.
69
Dėl sutarties sąlygų skaidrumo reikalavimo, numatyto Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje ir 5 straipsnyje, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad šis reikalavimas negali būti susiaurintas iki suprantamumo tik formaliuoju ir gramatiniu aspektais; jis turi būti suprantamas plačiai, atsižvelgiant į mažiau palankią vartotojo padėtį, palyginti su verslininku, be kita ko, dėl turimos informacijos lygio (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Andriciuc ir kt., C‑186/16, EU:C:2017:703, 44 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
70
Taigi minėtas skaidrumo reikalavimas reiškia ne tik tai, kad sąlyga suinteresuotajam vartotojui būtų suprantama formaliuoju ir gramatiniu požiūriais, bet ir tai, kad sutartyje būtų skaidriai nurodyta, kaip konkrečiai veikia atitinkamoje sąlygoje nurodytas mechanizmas, taip pat prireikus šio mechanizmo ryšys su kitose sąlygose nustatytu mechanizmu, kad šiam vartotojui būtų sudaryta galimybė pagal tikslius ir suprantamus kriterijus numatyti finansines pasekmes, kurių jam atsiranda dėl tokios sąlygos (šuo klausimu žr. 2023 m. sausio 12 d. Sprendimo D. V. (Advokato užmokestis – Valandinio įkainio principas), C‑395/21, EU:C:2023:14, 36 ir 37 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
71
Nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visas reikšmingas faktines aplinkybes, turi patikrinti, ar šio reikalavimo laikomasi. Konkrečiau kalbant, tas teismas, atsižvelgdamas į sutarties sudarymo aplinkybes, turi patikrinti, ar vartotojui buvo pateikta visa informacija, galinti turėti įtakos jo įsipareigojimų apimčiai ir padedanti įvertinti jų finansines pasekmes (šuo klausimu žr. 2023 m. sausio 12 d. Sprendimo D. V. (Advokato užmokestis – Valandinio įkainio principas), C‑395/21, EU:C:2023:14, 38 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
72
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas, nagrinėdamas klausimą, pateiktą byloje susijusioje su sutarties sąlyga dėl advokato užmokesčio mokėjimo, nusprendė, kad nors negalima reikalauti, kad verslininkas informuotų vartotoją apie galutines jo prisiimto įsipareigojimo finansines pasekmes (jos priklauso nuo būsimų, nenumatomų ir nuo verslininko valios nepriklausančių įvykių), informacija, kurią jis privalo pateikti prieš sudarant sutartį, turi padėti vartotojui priimti atsargų sprendimą ir suprasti, kad, pirma, tokie įvykiai galimi ir, antra, jie gali turėti įtakos atitinkamo teisinių paslaugų teikimo trukmei (2023 m. sausio 12 d. Sprendimo D. V. (Advokato užmokestis – Valandinio įkainio principas), C‑395/21, EU:C:2023:14, 43 punktas).
73
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į tokiai sąlygai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, būdingus požymius ir į visas reikšmingas su 2009 m. sausio 14 d. sutarties sudarymu susijusias aplinkybes, turės įvertinti, ar verslininko prieš sudarant šią sutartį pateikta informacija leido vartotojui priimti atsargų sprendimą ir suprasti šios sutarties sudarymo finansines pasekmes (pagal analogiją žr. 2023 m. sausio 12 d. Sprendimo D. V. (Advokato užmokestis – Valandinio įkainio principas), C‑395/21, EU:C:2023:14, 44 punktą).
74
Kalbant apie tokios sąlygos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje (joje numatytas paslaugų teikėjo atlyginimo dydis, remiantis fiksuota procentine dalimi nuo kontrahento būsimų pajamų, gautų per nustatytą laikotarpį), požymius, reikia pažymėti, kad tokia sąlyga savaime gali būti laikoma leidžiančia suinteresuotajam asmeniui įvertinti finansines pasekmes, kurių jam gali kilti, tik jeigu joje tiksliai aprašytos atitinkamos pajamos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar 2009 m. sausio 14 d. sutartyje esanti nuoroda, kad paslaugų teikėjo atlygis apskaičiuojamas remiantis fiksuota procentine visų grynųjų pajamų, gautų iš atitinkamos sporto šakos varžybų, reklamos, rinkodaros bei pasirodymo žiniasklaidoje, dalimi, savaime gali būti laikoma atitinkančia tokį tikslumo laipsnį. Taip pat būtina, kad paslaugų, teikiamų už numatytą atlygį, pobūdis galėtų būti pagrįstai suprantamas arba išvada apie jį padaryta iš visos sutarties (šiuo klausimu žr. 2019 m. spalio 3 d. Sprendimo Kiss ir CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, 43 punktą).
75
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar 2009 m. sausio 14 d. sutarties sudarymo dieną suinteresuotasis asmuo, kiek tai susiję su verslininko teikiamų paslaugų pobūdžiu ir už jas mokamo atlygio sumos apskaičiavimo baze, turėjo visą būtiną informaciją, kad galėtų įvertinti įsipareigojimo finansines pasekmes.
76
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/13 5 straipsnis turi būti aiškinamas taip: sutarties sąlyga, kurioje be papildomų paaiškinimų tik numatyta, kad už sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą sportininkas įsipareigoja paslaugų teikėjui sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų nuo tokios sutarties sudarymo, kai prieš sudarant sutartį vartotojui nepateikiama visa informacija, būtina jo įsipareigojimų finansinėms pasekmėms įvertinti, nėra suformuluota aiškia ir suprantama kalba, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Dėl penktojo klausimo
77
Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad dėl sutarties sąlygos, kurioje numatyta, kad už sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą jaunasis sportininkas įsipareigoja sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % nuo pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų nuo šios sutarties sudarymo, atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, jeigu šioje sąlygoje nenustatytas ryšys tarp suteiktos paslaugos vertės ir jos kainos vartotojui.
78
Šiuo klausimu svarbu priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją jis turi kompetenciją aiškinti Direktyvos 93/13 sąvokas ir kriterijus, kuriuos nacionalinis teismas gali arba turi taikyti vertindamas sutarties sąlygą pagal direktyvos nuostatas, turint omenyje tai, kad toks nacionalinis teismas, remdamasis minėtais kriterijais ir atsižvelgdamas į nagrinėjamo atvejo aplinkybes, turi priimti sprendimą dėl tam tikros sutarties sąlygos konkretaus kvalifikavimo. Iš to matyti, kad Teisingumo Teismas turi tik pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui gaires, į kurias šis turi atsižvelgti (2023 m. liepos 13 d. Sprendimas Banco Santander (Rėmimasis oficialiu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 50 punktas).
79
Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, kai pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
80
Nacionalinis teismas, vertindamas sutarties sąlygos, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, nesąžiningumą – tai jis turi atlikti pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį – atsižvelgdamas į visas bylos aplinkybes turi įvertinti, pirma, galimą sąžiningumo reikalavimo nesilaikymą ir, antra, galimą ryškų neatitikimą vartotojo nenaudai, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą (2023 m. liepos 13 d. Sprendimo Banco Santander (Rėmimasis oficialiu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 63 punktas).
81
Siekiant patikslinti šias sąvokas, visų pirma dėl klausimo, kokiomis aplinkybėmis atsiranda toks neatitikimas „pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą“, reikia priminti, kad pagal Direktyvos 93/13 šešioliktą konstatuojamąją dalį nacionalinis teismas turi patikrinti, ar verslininkas, sąžiningai ir teisingai veikdamas vartotojo atžvilgiu, galėjo pagrįstai tikėtis, kad vartotojas būtų sutikęs su tokia sąlyga, jei dėl jos būtų atskirai derėtasi (2023 m. liepos 13 d. Sprendimo Banco Santander (Rėmimasis oficialiu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 64 punktas).
82
Be to, siekiant nustatyti, ar dėl sąlygos atsiranda „ryškus“ iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų „neatitikimas“ vartotojo nenaudai, reikia, be kita ko, atsižvelgti į nacionalinės teisės normas, taikytinas nesant šalių susitarimo, siekiant įvertinti, ar dėl šios sutarties vartotojas atsiduria mažiau palankioje teisinėje padėtyje, nei numatytoji galiojančioje nacionalinėje teisėje, ir kiek (2023 m. liepos 13 d. Sprendimo Banco Santander (Rėmimasis oficialiu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 65 punktas).
83
Būtent atlikdamas tokią lyginamąją analizę nacionalinis teismas galės įvertinti, ar dėl sutarties vartotojas atsiduria nepalankesnėje teisinėje situacijoje, palyginti su numatytąja galiojančioje nacionalinėje teisėje, ir prireikus – kiek.
84
Vis dėlto, kaip savo išvados 91 punkte pažymėjo generalinis advokatas, siekiant įvertinti, ar yra ryškus neatitikimas, taip pat galima atsižvelgti į kitus veiksnius, kaip antai sąžiningą ir teisingą rinkos praktiką dėl atlygio, šios sutarties sudarymo metu vyravusią atitinkamoje sporto srityje, arba įsipareigojimus, kurių informuotas vartotojas galėtų pagrįstai tikėtis iš tokios praktikos.
85
Galiausiai pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 1 dalį nacionalinis teismas turi patikrinti sutarties sąlygos nesąžiningumą, įvertindamas prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir atsižvelgti į visas sudarant sutartį buvusias aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas (šiuo klausimu žr. 2024 m. liepos 4 d. Sprendimo Caixabank ir kt. (Skaidrumo tikrinimas nagrinėjant kolektyvinį ieškinį), C‑450/22, EU:C:2024:577, 29 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
86
Nagrinėjamu atveju, kaip savo išvados 95 punkte pažymėjo generalinis advokatas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės atsižvelgti į įvairius 2009 m. sausio 14 d. sutarties aspektus, kaip antai į tai, kad dėl savo pobūdžio ši sutartis buvo susijusi su rizika A. Iš tiesų minėtoje sutartyje buvo numatyta, kad: A gaus atlygį tik su sąlyga, kad pajamos sieks bent 1500 EUR per mėnesį; C galės vienašališkai nutraukti šią sutartį nemokėdamas kompensacijos, be kita ko, tuo atveju, jeigu priimtų sprendimą netęsti profesinės karjeros; arba A paslaugas teiks be jokių garantijų, kad C pasieks norimą rezultatą, t. y. taps profesionalu (pagal analogiją žr. 2010 m. kovo 16 d. Sprendimo Olympique Lyonnais, C‑325/08, EU:C:2010:143, 42 punktą).
87
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į penktąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip: dėl sutarties sąlygos, kurioje numatyta, kad už sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą jaunasis sportininkas įsipareigoja sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų nuo šios sutarties sudarymo, neatsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, vien dėl to, kad šioje sąlygoje nenustatytas ryšys tarp suteiktos paslaugos vertės ir jos kainos vartotojui. Iš tiesų tokio neatitikimo buvimas turi būti vertinamas visų pirma atsižvelgiant į nacionalinės teisės normas, taikytinas nesant šalių susitarimo, į sąžiningą ir teisingą rinkos praktiką sutarties sudarymo dieną, susijusią su atlyginimu atitinkamoje sporto srityje, ir į visas šios sutarties sudarymo aplinkybes, taip pat į visas kitas šios sutarties ar kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas.
Dėl šeštojo klausimo
88
Šeštuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama nacionaliniam teismui, kuris konstatavo, kad verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties sąlyga yra nesąžininga, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, sumažinti vartotojo mokėtiną sumą iki išlaidų, kurias paslaugų teikėjas faktiškai patyrė vykdydamas šią sutartį, dydžio.
89
Šiuo klausimu Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta, jog valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią verslininkas sudaro su vartotoju, pagal jų nacionalinės teisės aktus nebūtų privalomos vartotojui ir kad likusi sutarties dalis ir toliau būtų šalims privaloma, jeigu ji gali išlikti be nesąžiningų sąlygų.
90
Tai yra imperatyvi nuostata, kuria formalią pusiausvyrą, sutartimi nustatytą tarp sutarties šalių teisių ir pareigų, siekiama pakeisti realia pusiausvyra, galinčia atkurti sutarties šalių lygybę (2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Asbeek Brusse ir de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, 38 punktas).
91
Šiomis aplinkybėmis minėta nuostata turi būti laikoma lygiaverte nacionalinėms teisės normoms, kurios vidaus teisės sistemoje priskiriamos prie viešosios tvarkos normų kategorijos (2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Gutiérrez Naranjo ir kt., C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 54 punktas), todėl nesąžininga sąlyga turi būti laikoma niekada neegzistavusia.
92
Dėl galimybės nacionaliniam teismui, kuris konstatavo, kad verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties sąlyga yra nesąžininga, pakeisti šios sąlygos turinį, užuot paprasčiausiai jos netaikant vartotojui, reikia pažymėti, kad Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis negali būti suprantama kaip leidžianti nacionaliniam teismui pasinaudoti tokia galimybe (šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 14 d. Sprendimo Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 71 punktą).
93
Jei nacionaliniam teismui būtų leidžiama keisti sutarčių nesąžiningų sąlygų turinį, tokia galimybė galėtų kliudyti siekti Direktyvos 93/13 7 straipsnyje nurodyto ilgalaikio tikslo. Ši galimybė padėtų panaikinti atgrasomąjį poveikį, kurį verslininkams sukuria visiškas tokių nesąžiningų sąlygų netaikymas vartotojui, nes jie vis dar būtų linkę naudoti šias sąlygas, žinodami, kad, net jas pripažinus negaliojančiomis, sutartis tiek, kiek būtina, galėtų būti pakeista nacionalinio teismo, ir taip būtų užtikrinti šių verslininkų interesai (2019 m. kovo 26 d. Sprendimo Abanca Corporación Bancaria ir Bankia, C‑70/17 ir C‑179/17, EU:C:2019:250, 54 punktas).
94
Nagrinėjama sutartis pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį gali būti toliau taikoma, jei, remiantis vidaus teisės normomis, toks sutarties tolesnis vykdymas be nesąžiningų sąlygų yra teisiškai įmanomas, o tai reikia objektyviai patikrinti (2019 m. spalio 3 d. Sprendimo Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, 39 punktas).
95
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į šeštąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip: pagal ją draudžiama nacionaliniam teismui, kuris konstatavo, kad verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties sąlyga yra nesąžininga, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, sumažinti vartotojo mokėtiną sumą iki išlaidų, kurias paslaugų teikėjas faktiškai patyrė vykdydamas šią sutartį, dydžio.
Dėl septintojo ir aštuntojo klausimų
96
Į septintąjį ir aštuntąjį klausimus atsakyti nereikia, nes jie buvo pateikti tik tuo atveju, jei į trečiąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai.
Dėl devintojo klausimo
97
Devintuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 93/13, siejama su Chartijos 17 straipsnio 1 dalimi ir 24 straipsnio 2 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai sutarties sąlygoje numatyta, kad už sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą jaunasis sportininkas įsipareigoja sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų nuo šios sutarties sudarymo, aplinkybė, kad sudarant minėtą sutartį vartotojas buvo nepilnametis ir kad ją jo vardu sudarė nepilnamečio tėvai, yra reikšminga vertinant tokios sąlygos nesąžiningumą.
98
Reikia priminti, kad Chartijos taikymo sritis, kiek tai susiję su valstybių narių veiksmais, apibrėžta jos 51 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią Chartijos nuostatos skirtos valstybėms narėms tik tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę.
99
Nagrinėjamu atveju atsakydamas į pirmąjį klausimą Teisingumo Teismas konstatavo, kad Direktyva 93/13 taikoma tokiai sutarčiai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, tad nacionalinės teisės aktais, kuriais reglamentuojamas ginčas pagrindinėje byloje, įgyvendinama ši direktyva, taigi ir Sąjungos teisė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį.
100
Vadinasi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, taikydamas Direktyvą 93/13, privalo paisyti Chartijoje įtvirtintų pagrindinių teisių, įskaitant jos 17 straipsnyje numatytą teisę į nuosavybę ir 24 straipsnyje įtvirtintas vaiko teises.
101
Konkrečiai Chartijos 24 straipsnyje įtvirtintos vaiko teisės, be kita ko, apima pareigą atliekant veiksmus, susijusius su vaikais, pirmiausia atsižvelgti į vaiko interesus.
102
Taigi, nors Direktyvoje 93/13 neminimi nepilnamečiai vartotojai, vis dėlto iš Chartijos 24 straipsnio 2 dalies ir 1989 m. lapkričio 20 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos patvirtintos Tarptautinės vaiko teisių konvencijos 3 straipsnio 1 dalies, į kurią aiškiai daroma nuoroda Chartijos 24 straipsnio išaiškinimuose, matyti, kad į vaiko interesus turi būti atsižvelgiama ne tik vertinant su vaikais susijusius prašymus iš esmės; jie per konkrečias procedūrines garantijas taip pat turi daryti įtaką sprendimų priėmimo procedūrai iki šio vertinimo. Iš tiesų, kaip pažymėjo Jungtinių Tautų Vaiko teisių komitetas, žodžių junginys „svarbiausia – vaiko interesai“, kaip jis suprantamas pagal šio 3 straipsnio 1 dalį, reiškia nuorodą ir į materialinę teisę, ir į aiškinimo principą, ir į procedūrinę taisyklę (2024 m. birželio 11 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Moterys, kurių tapatybė susiformavo atsižvelgiant į lyčių lygybės vertybę), C‑646/21, EU:C:2024:487, 73 punktas).
103
Tokiomis aplinkybėmis, be kita ko, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui tenkanti pareiga atsižvelgti į vaiko interesus, nedraudžia tam teismui šiuo atveju atsižvelgti į tai, kad vaiko tėvai, kurie jam atstovavo sudarant 2009 m. sausio 14 d. sutartį, patys turėjo žinių apie profesionalaus sporto pasaulį, arba į tai, kad šios sutarties sudarymo dieną C buvo 17 metų.
104
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į devintąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyva 93/13, siejama su Chartijos 17 straipsnio 1 dalimi ir 24 straipsnio 2 dalimi, turi būti aiškinama taip: tuo atveju, kai sutarties sąlygoje numatyta, kad už sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą vartotojas įsipareigoja sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų nuo šios sutarties sudarymo, aplinkybė, kad sudarant minėtą sutartį vartotojas buvo nepilnametis ir kad ją jo vardu sudarė nepilnamečio tėvai, yra reikšminga vertinant tokios sąlygos nesąžiningumą.
Dėl dešimtojo klausimo
105
Į dešimtąjį klausimą atsakyti nereikia, nes jis buvo pateiktas tik tuo atveju, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
106
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1.
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 1 straipsnio 1 dalis ir 2 straipsnio b punktas
turi būti aiškinami taip:
į šios direktyvos taikymo sritį patenka sutartis dėl sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimo, kurią sudarė verslininkas, veikiantis sportininkų ugdymo srityje, ir tėvų atstovaujamas „perspektyvus“ nepilnametis, kuris sudarant šią sutartį nedirbo sporto srityje, taigi buvo laikomas vartotoju.
2.
Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnis
turi būti aiškinami taip:
į šių nuostatų taikymo sritį patenka sutarties sąlyga, kurioje numatyta, kad už sutartyje nurodytų tam tikros srities sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą jaunasis sportininkas įsipareigoja sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų po šios sutarties sudarymo. Taigi nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į šios direktyvos 3 straipsnį, iš esmės gali vertinti tokios sąlygos nesąžiningumą tik tuo atveju, jei padaro išvadą, kad ji nėra suformuluota aiškia ir suprantama kalba. Vis dėlto pagal minėtas nuostatas nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti minėtos sąlygos nesąžiningumo kontrolę, net jeigu ji suformuluota aiškia ir suprantama kalba.
3.
Direktyvos 93/13 5 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
sutarties sąlyga, kurioje be papildomų paaiškinimų tik numatyta, kad už sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą sportininkas įsipareigoja paslaugų teikėjui sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų nuo tokios sutarties sudarymo, kai prieš sudarant sutartį vartotojui nepateikiama visa informacija, būtina jo įsipareigojimų finansinėms pasekmėms įvertinti, nėra suformuluota aiškia ir suprantama kalba, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
4.
Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip:
dėl sutarties sąlygos, kurioje numatyta, kad už sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą jaunasis sportininkas įsipareigoja sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų nuo šios sutarties sudarymo, neatsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, vien dėl to, kad šioje sąlygoje nenustatytas ryšys tarp suteiktos paslaugos vertės ir jos kainos vartotojui. Iš tiesų tokio neatitikimo buvimas turi būti vertinamas visų pirma atsižvelgiant į nacionalinės teisės normas, taikytinas nesant šalių susitarimo, į sąžiningą ir teisingą rinkos praktiką sutarties sudarymo dieną, susijusią su atlyginimu atitinkamoje sporto srityje, ir į visas šios sutarties sudarymo aplinkybes, taip pat į visas kitas šios sutarties ar kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas.
5.
Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip:
pagal ją draudžiama nacionaliniam teismui, kuris konstatavo, kad verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties sąlyga yra nesąžininga, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, sumažinti vartotojo mokėtiną sumą iki išlaidų, kurias paslaugų teikėjas faktiškai patyrė vykdydamas šią sutartį, dydžio.
6.
Direktyva 93/13, siejama su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 1 dalimi ir 24 straipsnio 2 dalimi,
turi būti aiškinama taip:
tuo atveju, kai sutarties sąlygoje numatyta, kad už sportininko ugdymo ir paramos paslaugų jam siekiant karjeros teikimą vartotojas įsipareigoja sumokėti atlygį, atitinkantį 10 % pajamų, kurias jis gaus per penkiolika metų nuo šios sutarties sudarymo, aplinkybė, kad sudarant minėtą sutartį vartotojas buvo nepilnametis ir kad ją jo vardu sudarė nepilnamečio tėvai, yra reikšminga vertinant tokios sąlygos nesąžiningumą.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: latvių.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.