62010CJ0087_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑87/10
dėl Tribunale ordinario di Vicenza (Italija) 2010 m. sausio 30 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. vasario 15 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Electrosteel Europe SA
prieš
Edil Centro SpA
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász (pranešėjas) ir T. von Danwitz,
generalinė advokatė J. Kokott,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
– Edil Centro SpA, atstovaujamos avvocatessa
R. Campese,
– Europos Komisijos, atstovaujamos N. Bambara ir M. Wilderspin,
susipažinęs su 2011 m. kovo 3 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42, toliau – reglamentas) 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirmos įtraukos išaiškinimo.
2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Electrosteel Europe SA
(toliau – Electrosteel ), įsteigtos Arlyje (Prancūzija), ir Edil Centro SpA
(toliau – Edil Centro ), įsteigtos Piovene Rocchette (Italija), dėl prekių pardavimo sutarties vykdymo.
Teisinis pagrindas
3. Reglamento II skyriaus 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“ esančio 2 straipsnio 1 dalyje teigiama:
„Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos tos valstybės narės teismuose.“
4. Tame pačiame reglamento 1 skirsnyje esančio 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims bylos gali būti keliamos kitos valstybės narės teismuose tik pagal šio skyriaus 2–7 skirsniuose nustatytas taisykles.“
5. Reglamento II skyriaus 2 skirsnyje „Speciali jurisdikcija“ 5 straipsnyje teigiama:
„Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl:
1) a)	sutarties gali būti iškelta atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose;
b) pagal šią nuostatą ir, jeigu nesusitariama kitaip, atitinkamos prievolės vykdymo vieta yra:
– parduodant prekes – valstybėje narėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį,
– teikiant paslaugas – valstybėje narėje, kurioje paslaugos buvo arba turėtų būti suteiktos pagal sutartį;
c) a papunktis taikomas tuomet, kai netaikomas b papunktis;
< ... > .“
6. Reglamento II skyriaus 7 skirsnyje „Susitarimas dėl jurisdikcijos“ esančio 23 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Jeigu šalys, kurių vienos arba daugiau nuolatinė gyvenamoji vieta yra valstybėje narėje, yra susitarusios, kad valstybės narės teismas arba teismai turi jurisdikciją spręsti bet kuriuos ginčus, kilusius arba galinčius kilti dėl konkrečių teisinių santykių, minėtas teismas arba minėti teismai turi jurisdikciją. Tokia jurisdikcija yra išimtinė, jeigu šalys nebuvo susitarusios kitaip. Toks jurisdikciją suteikiantis susitarimas:
a) priimamas arba paliudijamas raštu; arba
b) priimamas tokia forma, kuri atitinka šalių tarpusavyje nustatytą praktiką; arba
c) tarptautinės prekybos arba komercijos srityje priimamas tokia forma, kuri atitinka panaudojimą [paprotį], apie kurį šalys žino arba turėjo žinoti, ir kurį tokioje prekyboje arba komercijoje plačiai žino ir vykdo sutarčių, susijusių su konkrečia prekyba arba atitinkama komercija, šalys.“
7. Reglamento V skyriuje „Bendrosios nuostatos“ esančio 60 straipsnio 1 dalyje teigiama:
„Pagal šį reglamentą bendrovės arba kito juridinio asmens ar fizinių arba juridinių asmenų asociacijos nuolatinio buvimo vieta yra ten, kur yra jų:
a) oficiali buveinės vieta arba
b) centrinė administracija; arba
c) pagrindinė verslo vieta.“
Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
8. Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Edil Centro, pardavėja, ir Electrosteel, pirkėja, sudarė prekių pirkimo pardavimo sutartį. Kilus ginčui dėl šios sutarties vykdymo, pardavėja pateikė Tribunale ordinario di Vicenza prašymą nurodyti pirkėjai sumokėti jai 36588,26 EUR sumą už įgytas prekes.
9. Pateikusi prieštaravimą, pirkėja pirmiausia prieštaravo dėl teismo, į kurį kreiptasi, jurisdikcijos pagal reglamento nuostatas. Grįsdama šį prieštaravimą pirkėja teigė, kad jos buveinė yra Prancūzijoje ir todėl byla jai turėjo būti iškelta toje valstybėje narėje.
10. Edil Centro, priešingai, teigia, kad sutartyje, sudarytoje jos buveinėje, kuri yra Italijoje, įrašyta prekės pristatymo vietos sąlyga „Resa: Franco ns. [nostra] sede“ („Perdavimas: iš mūsų buveinės“), todėl Italijos teismai turi jurisdikciją nagrinėti šį ginčą.
11. Edil Centro remiasi Tarptautinių prekybos rūmų, kurių buveinė yra Paryžiuje, parengtomis 2000 m. paskelbtos redakcijos „Incoterms“ („International commercial terms“) sąlygomis (toliau – „Incoterms“), kurių oficiali versija surašyta anglų kalba, ir teigia, kad sąlyga „Resa: Franco nostra sede“ atitinka „Incoterms“ sąlygos „EXW“ („Ex Works“) A4 ir B4 punktus, kuriuose apibrėžta prekių pristatymo vieta.
12. Šie „Incoterms“ sąlygos „Ex Works“ punktai suformuluoti taip:
„A4 Delivery
The seller must place the goods at the disposal of the buyer at the named place of delivery, not loaded on any collecting vehicle, on the date or within the period agreed or, if no such time is agreed, at the usual time for delivery of such goods. If no specific point has been agreed within the named place, and if there are several points available, the seller may select the point at the place of delivery which best suits his purpose.
B4 Taking delivery
The buyer must take delivery of the goods when they have been delivered in accordance with A4 < ... > .“
13. Iš bylos medžiagos matyti, kad prekę, kuri yra aptariamos sutarties dalykas, pirkėjui pristatė pervežėjas, kuris šią prekę pasikrovė pardavėjos buveinėje Italijoje ir pristatė į pirkėjos buveinę Prancūzijoje.
14. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad „pristatymo vietos“, kaip „atitinkamos prievolės vykdymo vietos“, sąvoką, kaip numatyta reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirmoje įtraukoje, Italijoje skirtingai aiškino tiek žemesniųjų instancijų teismai, tiek Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas).
15. Atsižvelgdamas į šiuos skirtingus aiškinimus Tribunale ordinario di Vicenza nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar reglamento < ... > 5 straipsnio 1 punkto b papunktį ir Bendrijos teisę, kurioje nustatyta, kad prievolės įvykdymo vieta parduodant prekes yra valstybėje narėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį, reikia aiškinti taip, kad prekės perleidimo vieta, reikšminga nustatant, kuris teismas yra kompetentingas nagrinėti iš pardavimo sutarties kylančius ginčus, yra galutinė sutarties dalyku esančių prekių pristatymo vieta, ar vieta, kur pardavėjas įvykdo savo prievolę perduoti prekes remiantis konkrečiam atvejui taikytina materialine teise, ar vis dėlto įmanomas kitoks minėtos nuostatos aiškinimas?“
Dėl prejudicinio klausimo
16. Pirmiausia reikia konstatuoti, kad po to, kai Italijos teismas pateikė šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas 2010 m. vasario 25 d. priėmė Sprendimą Car Trim (C‑381/08, Rink. p. I‑0000), kurio rezoliucinės dalies 2 punkte jis nusprendė, jog reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad nuotolinės prekybos atveju vieta, į kurią prekės buvo arba turėjo būti pristatytos pagal sutartį, turi būti nustatoma remiantis šios sutarties nuostatomis. Jeigu šiuo pagrindu ir nesiremiant sutarčiai taikytina materialine teise pristatymo vietos nustatyti neįmanoma, ši vieta yra fizinio prekių perdavimo, kuriuo pirkėjas įgijo ar turėjo įgyti teisę faktiškai disponuoti šiomis prekėmis galutiniame pardavimo sandorio paskirties taške, vieta.
17. Minėtame Sprendime Car Trim
Teisingumo Teismo pateiktas išaiškinimas gali būti pritaikytas pagrindinėje byloje, ir juo pateikiamas kone išsamus atsakymas į Tribunale ordinario di Vicenza
pateiktą klausimą.
18. Vis dėlto reikia išsiaiškinti, kaip interpretuoti reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirmoje įtraukoje esančius žodžius „pagal sutartį“, visų pirma – kiek galima atsižvelgti į sutarties nuostatas ir sąlygas, kuriose nėra tiesioginės ir aiškios nuorodos į pristatymo vietą, pagal kurią būtų nustatytas jurisdikciją spręsti šalių ginčus turintis teismas.
19. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis reglamento 23 straipsniu, jurisdikciją suteikiantis susitarimas gali būti ne tik sudaromas arba paliudijamas raštu, bet ir tokia forma, kuri atitinka šalių tarpusavyje nustatytą praktiką, arba – tarptautinės prekybos ar komercijos srityje – sudaromas tokia forma, kuri atitinka paprotį, apie kurį šalys žino arba turėjo žinoti ir kurį tokioje prekyboje arba komercijoje plačiai žino ir vykdo sutarčių, susijusių su konkrečia prekyba arba atitinkama komercija, šalys.
20. Nėra pagrindo manyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs, kad į tokius tarptautinius papročius nebūtų atsižvelgiama aiškinant kitas to paties reglamento nuostatas, visų pirma nustatant jurisdikciją turintį teismą pagal šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirmą įtrauką.
21. Papročiai, ypač jeigu juos surinko, apibrėžė ir paskelbė pripažintos profesinės organizacijos, o ūkio subjektai jais dažnai vadovaujasi praktikoje, atlieka svarbų vaidmenį nevalstybiniame tarptautinės prekybos reglamentavime. Jie palengvina šių ūkio subjektų darbą surašant sutartį, nes vartodami trumpus ir paprastus terminus šie gali apibrėžti didelę dalį jų komercinių santykių. Tarptautinių prekybos rūmų parengtos „Incoterms“, kurios apibrėžia ir kodifikuoja kai kurių dažnai naudojamų tarptautinės prekybos sutarčių nuostatų ir sąlygų turinį, praktikoje yra labai plačiai pripažįstamos ir taikomos.
22. Taigi, nagrinėdamas sutartį ir siekdamas nustatyti pristatymo vietą, kaip ji suprantama pagal reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirmą įtrauką, nacionalinis teismas turi atsižvelgti į visas svarbias šios sutarties nuostatas ir sąlygas, prireikus įskaitant visuotinai pripažintas ir tarptautinės prekybos papročiais įtvirtintas nuostatas ir sąlygas, kaip antai „Incoterms“, jeigu remiantis jomis galima aiškiai nustatyti šią vietą.
23. Kai nagrinėjamoje sutartyje yra tokių nuostatų ar sąlygų, gali kilti būtinybė išnagrinėti, ar tai yra nuostatos, kuriomis apibrėžiamos vien su prekių pervežimu susijusios rizikos paskirstymo arba išlaidų paskirstymo tarp sutarties šalių sąlygos, ar jos taip pat nurodo ir prekių pristatymo vietą. Dėl pagrindinėje byloje minėtos „Incoterms“ sąlygos „Ex Works“ reikia konstatuoti, kad, kaip savo išvados 40 punkte pažymėjo generalinė advokatė, ši sąlyga apima ne tik A5 bei B5 punktų „Transfer of risks“ nuostatas dėl rizikos perėjimo ir A6 bei B6 punktų „Division of costs“ nuostatas dėl išlaidų paskirstymo, bet ir aiškiai A4 bei B4 punktų, atitinkamai vadinamų „Delivery“ ir „Taking delivery“, nuostatas, kuriose nurodoma ta pati vieta ir kurios dėl to leidžia nustatyti prekių pristatymo vietą.
24. Kita vertus, kai sutarties dalyku esančios prekės tik tranzitu pervežamos per tam tikros valstybės narės teritoriją, kuri yra trečioji šalis tiek šalių buveinės vietos, tiek prekių išsiuntimo ar paskirties vietos atžvilgiu, reikia visų pirma patikrinti, ar sutartyje įrašyta tokioje valstybėje narėje esanti vieta nėra nurodyta vien siekiant paskirstyti prekių pervežimo išlaidas arba riziką, ar vis dėlto ji yra ir prekių pristatymo vieta.
25. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties sąlyga „Resa: Franco [nostra] sede“, atitinka „Incoterms“ sąlygos „Ex Works“ A4 bei B4 punktus, ar kitą sąlygą arba įprastai prekyboje naudojamą paprotį, kuris gali aiškiai nurodyti prekių pristatymo vietą pagal sutartį, nesant būtinybės remtis tai sutarčiai taikytina materialine teise.
26. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirma įtrauka turi b ūti aiškinama taip, kad nuotolinės prekybos atveju vieta, į kurią prekės buvo arba turėjo būti pristatytos pagal sutartį, turi būti nustatoma remiantis šios sutarties nuostatomis. Siekdamas patikrinti, ar pristatymo vieta yra nustatoma „pagal sutartį“, nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi, turi atsižvelgti į visas svarbias šios sutarties nuostatas ir sąlygas, kurios gali aiškiai apibrėžti šią vietą, įskaitant visuotinai pripažintas ir tarptautinės prekybos papročiais įtvirtintas nuostatas ir sąlygas, kaip antai Tarptautinių prekybos rūmų parengtas 2000 m. paskelbtos redakcijos „Incoterms“. Jeigu šiuo pagrindu ir nesiremiant sutarčiai taikytina materialine teise pristatymo vietos nustatyti neįmanoma, ši vieta yra fizinio prekių perdavimo, kuriuo pirkėjas įgijo ar turėjo įgyti teisę faktiškai disponuoti šiomis prekėmis galutiniame pardavimo sandorio paskirties taške, vieta.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
27. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad nuotolinės prekybos atveju vieta, į kurią prekės buvo arba turėjo būti pristatytos pagal sutartį, turi būti nustatoma remiantis šios sutarties nuostatomis.
Siekdamas patikrinti, ar pristatymo vieta yra nustatoma „pagal sutartį“, nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi, turi atsižvelgti į visas svarbias šios sutarties nuostatas ir sąlygas, kurios gali aiškiai apibrėžti šią vietą, įskaitant visuotinai pripažintas ir tarptautinės prekybos papročiais įtvirtintas nuostatas ir sąlygas, kaip antai Tarptautinių prekybos rūmų parengtas 2000 m. paskelbtos redakcijos „Incoterms“.
Jeigu šiuo pagrindu ir nesiremiant sutarčiai taikytina materialine teise pristatymo vietos nustatyti neįmanoma, ši vieta yra fizinio prekių perdavimo, kuriuo pirkėjas įgijo ar turėjo įgyti teisę faktiškai disponuoti šiomis prekėmis galutiniame pardavimo sandorio paskirties taške, vieta.