62006CC0231_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šioje procedūroje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą dar kartą nagrinėjamas Belgijos stiuardesių teisinis statusas, lyginant jas su kolegomis vyrais, tai yra tema, kurią Teisingumo Teismas nagrinėjo jau aštuntame dešimtmetyje ir dėl kurios priėmė tris sprendimus Defrenne (2) . Nuo to laiko teismų praktika daugelyje bylų buvo, be kita ko, susijusi su vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principu ir su vienodu požiūriu į vyrus ir moteris įdarbinimo sąlygų atžvilgiu, o ši byla grįžta prie pradinės temos, nagrinėtos Defrenne
teismų praktikoje, būtent prie klausimo dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris, taikant teisės aktuose numatytą senatvės pensijų sistemą.
2. Nuo 1964 m. iki 1980 m. Belgijoje orlaivio įgulos nariams vyrams galiojo speciali teisės aktuose nustatyta pensijų sistema, kuri suteikė teisę gauti didesnę pensiją, nei kitu atveju būtų galima gauti pagal bendrą darbuotojams taikomą sistemą. Tačiau dėl to jie turėjo sumokėti taip pat didesnes pensijų įmokas.
3. Ši speciali sistema orlaivio įgulos narėms moterims taikoma tik nuo 1981 metų(3) . Draudimo laikotarpių iki 1981 m. atžvilgiu stiuardesės gali naudotis specialia sistema atgaline data tik tuo atveju, jeigu jos apsidraudžia papildomai. Šiam tikslui 1997 m. buvo sukurta „ištaisymo procedūra“, pagal kurią suinteresuotieji asmenys privalo sumokėti visą vienkartinę ištaisymo įmoką kartu su 10 % metinėmis palūkanomis, mokant nuo atitinkamų draudimo metų pabaigos.
4. Ši ištaisymo procedūra, leidžianti taikyti vienodą požiūrį tik užkraunant suinteresuotiesiems asmenims didelę finansinę naštą, nagrinėjamoje byloje analizuojama Bendrijos teisės atžvilgiu. Būtina nustatyti, ar tokia papildomą draudimą nustatanti tvarka, kokia nuo šiol Belgijos teisės aktuose numatyta buvusioms stiuardesėms, nepanaikina vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo veiksmingumo.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
5. Tarybos direktyva 79/7/EEB(4) įtvirtina nuostatas dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje. Pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punktą, ji taikoma, be kita ko, įstatymų nustatytoms socialinės apsaugos sistemoms, kurios numato apsaugą senatvės atveju.
6. Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Vienodo požiūrio principas reiškia, kad negali būti jokios lyčių diskriminacijos, tiesioginės arba netiesioginės, ypač dėl santuokinės arba šeimyninės padėties, ir ypač susijusios su:
– socialinės apsaugos sistemų taikymo apimtimi ir galimybių naudotis jomis sąlygomis,
– įsipareigojimu mokėti įmokas ir įmokų dydžio apskaičiavimu,
– išmokų apskaičiavimu, įskaitant išmokų padidinimą sutuoktiniams ir išlaikomiems asmenims, taip pat sąlygomis, kurios reguliuoja teisės į išmokas trukmę ir išlaikymą.“
7. Terminas perkelti Direktyvą 79/7 baigėsi 1984 m. gruodžio 23 dieną(5) .
B – Nacionalinė teisė
8. Belgijos teisės aktais reglamentuojamoje pensijų sistemoje buvo sukurta 1964 m. sausio 1 d. įsigaliojusi speciali „civilinės aviacijos orlaivių įgulų nariams“ taikoma sistema, kuri skyrėsi nuo bendros darbuotojų senatvės ir našlystės pensijų sistemos. Atitinkamų nuostatų naują redakciją patvirtinus 1969 m., šią specialią sistemą šiuo metu reglamentuoja 1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimas(6) .
9. Speciali sistema iš esmės nustato, kad, orlaivių įgulos nariams mokant pensijų įmokas ir skaičiuojant pensiją, atsižvelgiama į didesnę užmokesčio dalį nei ta, kuria remiamasi bendros darbuotojų sistemos atveju. Šitaip asmenys, kuriems taikoma speciali sistema, galėjo gauti didesnę pensiją nei tie, kurie buvo apdrausti pagal bendrą darbuotojų sistemą, žinoma, dėl to jie privalėjo sumokėti didesnes pensijų draudimo įmokas nei tos, kurias nustatė minėtos bendros sistemos taisyklės.
10. Orlaivių įgulos narėms moterims minėta speciali sistema iš pradžių aiškiai nebuvo taikoma(7), dėl to jos gavo mažiau teisių į pensiją(8) . Tik 1980 m. birželio 27 d. Karaliaus nutarimas(9), įsigaliojęs 1981 m. sausio 1 d., stiuardesėms leido naudotis specialios sistemos nustatytomis privilegijomis, tačiau ne atgaline data. Taigi draudimo laikotarpių nuo 1964 m. sausio 1 d. iki 1980 m. gruodžio 31 d. atžvilgiu stiuardesių įmokų ir pensijų dydis tebebuvo nustatomas pagal bendrą darbuotojams taikomą sistemą.
11. Galiausiai 1997 m. birželio 25 d. Karaliaus nutarimu(10) turėjo būti užtikrintas vienodas požiūris į orlaivio įgulos narius vyrus ir moteris taip pat minėtu laikotarpiu nuo 1964 m. sausio 1 d. iki 1980 m. gruodžio 31 dienos. Siekiant šio tikslo 1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimas buvo papildytas „ištaisymo procedūra“, kuri suinteresuotosioms stiuardesėms, pasinaudojusioms papildomo draudimo tvarka, suteikė teisę gauti pensiją, skaičiuojamą tokiu pačiu būdu kaip ir orlaivio įgulos nariams vyrams. Šio papildomo draudimo atveju suinteresuotieji asmenys sumoka bendrą vienkartinę ištaisymo įmoką už jų darbo laikotarpius nuo 1964 m. sausio 1 d. iki 1980 m. gruodžio 31 d. kartu su 10 % metinėmis palūkanomis, mokant nuo atitinkamų draudimo metų pabaigos.
12. Konkrečiai ši ištaisymo procedūra nustatyta 1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimo naujame 16.b straipsnyje(11), kurio 2 punktas ir 4 punkto 3 dalis numato, kad:
„ < … >
2. Nuostatų (ištaisymo sistemos) taikymas priklauso nuo visiško darbdavio ir darbuotojo nesumokėtų pensijų įmokų, mokamų pagal specialią orlaivių įgulos nariams taikomą sistemą, sumokėjimo, privalomai atskaitant darbdavio ir darbuotojo sumokėtas darbuotojų pensijos įmokas.
< … >
4. < … > Už laikotarpį nuo kiekvienų ištaisymo laikotarpio kalendorinių metų pabaigos iki prašymo dėl ištaisymo pateikimo dienos mokamos paprastosios 10 % metinės palūkanos.
< … > “
13. Be to, iš 1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimo 16.b straipsnio 9 punkto 2 dalies b papunkčio matyti, kad pagal ištaisymo procedūrą naujas teisių į pensiją apskaičiavimas taikomas tik nuo prašymo dėl papildomo draudimo pateikimo dienos ir turi poveikį tik ateičiai.
III – Faktinės aplinkybės ir pagrindinės bylos
14. Pagrindinėse bylose nagrinėjami buvusių trijų stiuardesių, anksčiau dirbusių Belgijos akcinėje aviacijos bendrovėje Sabena (12), ir Belgijos Office national des pensions
(ONP)(13) teisiniai ginčai dėl senatvės pensijų apskaičiavimo. Iš esmės pagrindinėse bylose šios trys ieškovės reikalauja, kad jų pensijos būtų skaičiuojamos pagal joms palankesnę specialią orlaivio įgulos nariams taikomą sistemą, nenustatant pareigos papildomai sumokėti už laikotarpį iki 1981 m. sausio 1 d., kas susiję su didelėmis finansinėmis išlaidomis. Tačiau ONP šį reikalavimą atmetė.
15. Byloje C‑231/06 1997 m. kovo 24 d. sprendimu ONP suteikė Émilienne Jonkman, gimusiai 1938 m. vasario 24 d., 536 960 BEF (13 311 eurų) dydžio senatvės pensiją pagal tarifą, skirtą nesusituokusiems asmenims, mokamą kasmet nuo 1997 m. vasario 1 dienos. Pensija buvo apskaičiuota 27/34 draudimo laikotarpių pagrindu, t. y. už laikotarpį nuo 1966 m. iki 1992 m., kai E. Jonkman dirbo stiuardese.
16. Byloje C‑232/06 1996 m. gegužės 6 d. sprendimu ONP suteikė Hélène Vercheval, gimusiai 1941 m. birželio 25 d., 682 915 BEF (16 929 eurų) dydžio senatvės pensiją pagal tarifą, skirtą nesusituokusiems asmenims, mokamą kasmet nuo 1996 m. liepos 1 dienos. Pensija buvo apskaičiuota 33/34 draudimo laikotarpių pagrindu, pripažinus laikotarpį nuo 1963 m. iki 1995 m. stiuardesės profesine karjera.
17. Galiausiai byloje C‑233/06 1996 m. gruodžio 16 d. sprendimu ONP suteikė Noëlle Permesaen, gimusiai 1942 m. sausio 3 d., 676 734 BEF (16 776 eurų) dydžio senatvės pensiją pagal tarifą, skirtą nesusituokusiems asmenims, mokamą kasmet nuo 1997 m. vasario 1 dienos. Pensija buvo apskaičiuota 33/34 draudimo laikotarpių, įgytų nuo 1966 m. iki 1994 m. dirbant stiuardese, pagrindu.
18. Dėl šių sprendimų E. Jonkman, H. Vercheval ir N. Permesaen atitinkamai pateikė Tribunal du travail Nivelles (14) ieškinius ir ginčijo tai, kad, apskaičiuojant pensijas už laikotarpį iki 1981 m., stiuardesės tebebuvo diskriminuojamos, lyginant su orlaivio įgulos nariais vyrais.
19. Pirmojoje instancijoje patenkinus dviejų ieškovių E. Jonkman ir H. Vercheval reikalavimus, ONP pateikė apeliacinius skundus dėl atitinkamų Tribunal du travail Nivelles sprendimų(15) . Priešingai, trečiojoje pagrindinėje byloje tik iš dalies buvo patenkinti ieškovės N. Permesaen reikalavimai; dėl tokio Tribunal du travail Nivelles sprendimo(16) N. Permesaen pateikė apeliacinį skundą. Todėl nuo šiol visos trys pagrindinės bylos antrosios instancijos nagrinėjamos Cour du travail de Bruxelles (17) (toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas).
IV – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme
20. 2006 m. gegužės 10 d. Sprendimais trijose bylose C‑231/06, C‑232/06 ir C‑233/06 Cour du travail de Bruxelles uždavė Teisingumo Teismui atitinkamai šiuos prejudicinius klausimus:
1. Dėl ištaisymo įmokų(18)
Ar Direktyva 79/7/EEB < ... > turi būti aiškinama taip, kad ji leidžia valstybei narei priimti teisės aktą, kuriuo siekiama, kad viena iš pradžių diskriminuota tam tikros lyties asmenų grupė galėtų naudotis kitos lyties asmenų grupei taikoma pensijų sistema atgaline data sumokėjusi (vieną kartą sumokėjusi didelę sumą) įmokas, kurias pagal šioje valstybėje taikomus teisės aktus turi mokėti antroji asmenų grupė?
Atsakius teigiamai, ar Direktyva 79/7/EEB < ... > turi būti aiškinama taip, kad ji, Europos Bendrijų Teisingumo Teismui konstatavus, jog šios normos yra nesuderinamos, įpareigoja valstybę narę suderinti šiai nuostatai prieštaraujantį teisės aktą bent jau per ieškinio senaties terminą, kuris taikomas įmokų reikalavimams, atsiradusiems priėmus šį teisės aktą?
2. Dėl palūkanų, susijusių su vėlavimu(19)
Ar Direktyva 79/7EEB < ... > turi būti aiškinama taip, kad leidžia valstybei narei priimti teisės aktą, kuriuo siekiama, kad viena iš pradžių diskriminuota tam tikros lyties asmenų grupė galėtų naudotis kitos lyties asmenų grupei taikoma pensijų sistema, sumokėjusi dideles palūkanas už vėlavimą, kurias pagal šioje valstybėje taikomus teisės aktus turi mokėti antroji asmenų grupė?
Atsakius teigiamai, ar Direktyva 79/7/EEB < ... > turi būti aiškinama taip, kad ji, Europos Bendrijų Teisingumo Teismui konstatavus, jog šios normos yra nesuderinamos, įpareigoja valstybę narę suderinti šiai nuostatai prieštaraujantį teisės aktą bent jau per ieškinio senaties terminą, kuris taikomas palūkanoms už vėlavimą, atsiradusioms priėmus šį teisės aktą?
21. 2006 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo nutartimi bylos C‑231/06, C‑232/06 ir C‑233/06 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimamas galutinis sprendimas.
22. Procese Teisingumo Teisme rašytines ir žodines pastabas pateikė trijų pagrindinių bylų šalys, Europos Bendrijų Komisija; be to, Italijos vyriausybė dalyvavo rašytinėje proceso dalyje.
V – Vertinimas
A – Pirminės pastabos
23. Šioje byloje neginčijama, kad Belgijoje nuo 1964 m. iki 1980 m. stiuardesės buvo tiesiogiai diskriminuojamos dėl lyties, nes pagal teisės aktuose numatytą pensijų sistemą joms buvo atimta galimybė naudotis privilegijomis, nustatytomis specialioje orlaivio įgulos nariams taikomoje sistemoje.
24. Ginčas kyla tik dėl to, ar 1997 m. nustatyta ištaisymo procedūra, kuri turėjo padėti pašalinti tokią diskriminaciją, suderinama su vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principu socialinės apsaugos srityje, įtvirtintu Direktyvoje 79/7.
25. Minėta ištaisymo procedūra paremta papildomo draudimo principu. Moterys, norinčios pasinaudoti specialia sistema, pirma, privalo sumokėti visą vienkartinę ištaisymo įmoką, antra, už šias ištaisymo įmokas jos privalo mokėti 10 % metines palūkanas nuo ištaisymo laikotarpio atitinkamų kalendorinių metų pabaigos. Abiem atvejais tai gali užkrauti didelę finansinę naštą suinteresuotiesiems asmenims.
26. Dėl šių ištaisymo procedūros ypatumų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia savo prejudicinius klausimus. Iš esmės jis klausia, ar papildomą draudimą nustatanti tvarka, susijusi su didele finansine našta, užkrauta suinteresuotiesiems asmenims, neprieštarauja vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principui.
27. Šiame kontekste prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrįstai remiasi Direktyva 79/7. Žinoma, terminas perkelti šią direktyvą baigėsi, jau seniai pasibaigus šioje byloje nagrinėjamam įmokų mokėjimo laikotarpiui, trukusiam nuo 1964 m. iki 1980 metų(20) . Tačiau kadangi direktyvoje nenumatyta priešingai, ji taikoma būsimoms (kaip ir, savaime suprantama, šiuo metu egzistuojančioms) pasekmėms, atsirandančioms pagal ankstesnius teisės aktus susidariusiose situacijose(21) . Taigi vienodo požiūrio principas Direktyvos 79/7 prasme turi būti taikomas suteikiant pensijas, kurių šiuo metu
reikalauja ieškovės trijose pagrindinėse bylose, besiremiančios specialia orlaivių įgulos nariams taikoma sistema.
B – Dėl abiejų prejudicinių klausimų
28. Kadangi atsakymas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą tiek ištaisymo įmokų, tiek jų palūkanų atžvilgiu priklauso nuo tų pačių argumentų, siūlau abu prejudicinius klausimus nagrinėti kartu.
1. Dėl ištaisymo įmokų ir jų palūkanų, atsižvelgiant į vienodo požiūrio principą
29. Pagal Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalį, kuria gali tiesiogiai remtis asmenys(22), vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principas socialinės apsaugos srityje, be kita ko, reiškia, kad negali būti jokios lyčių diskriminacijos, tiesioginės arba netiesioginės, susijusios su galimybių naudotis teisės aktuose numatytomis pensijų sistemomis sąlygomis bei su jų išmokų apskaičiavimu.
30. Ši nuostata sukonkretina vienodo požiūrio ir nediskriminacijos principą, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas ir kuris, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, reikalauja, kad panašios aplinkybės nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos aplinkybės – vienodai, jeigu toks požiūris nėra pateisinamas objektyviomis priežastimis(23) .
31. Jeigu iš pradžių pensijų draudimo sistema buvo sudaryta taip, kad ja naudojosi tik vienos lyties asmenys, tai vienodo požiūrio principas reikalauja, kad diskriminaciją patyrę darbuotojai atsidurtų toje pačioje situacijoje
kaip ir kitos lyties darbuotojai(24) . Konkrečiai tai reiškia du dalykus.
32. Pirma, tokia sistema – iki jos galimo panaikinimo arba pertvarkymo – turi būti taip pat taikoma kitos lyties asmenims, siekiant panaikinti jų diskriminaciją(25) .
33. Antra, iš pradžių diskriminuotos asmenų grupės nariai negali reikalauti palankesnio mokestinio požiūrio nei tas, kuris būtų buvęs, jeigu jie iš pat pradžių būtų galėję priklausyti minėtai sistemai; todėl jie negali atsisakyti papildomai sumokėti nagrinėjamam laikotarpiui tenkančių pensijų draudimo įmokų, jeigu nori pasinaudoti specialios tvarkos teikiamomis privilegijomis(26) .
34. Šiomis aplinkybėmis iš esmės negalima kritikuoti to, kad tokia kaip Belgijos ištaisymo sistema orlaivio įgulos nariams taikomos pensijų sistemos privilegijas iš pradžių į minėtą sistemą neįtrauktoms stiuardesėms suteikia tik tuo atveju, jeigu jos apsidraudžia papildomai, sumokėdamos įmokas atgaline data.
35. Jeigu buvusioms stiuardesėms šiuo metu būtų suteiktos minėtos specialios sistemos privilegijos, nereikalaujant iš karto sumokėti įmokų, atitinkančių jų kolegų vyrų, tokiu atveju tai galiausiai sukeltų iš esmės skirtingų aplinkybių nepagrįstą vienodą vertinimą: abi asmenų grupės gautų pensijas, apskaičiuotas pagal privilegijas nustatančią specialią sistemą, tačiau tik orlaivio įgulos nariai vyrai už šią privilegiją anksčiau būtų sumokėję atitinkamai didesnes pensijų įmokas. Tuo pačiu metu jų kolegės moterys mokėjo mažesnes įmokas, nustatytas pagal bendrą pensijų sistemą, ir todėl gavo didesnes neto pajamas.
36. Taigi tai būtų nepagrįsta nauda buvusioms stiuardesėms, jeigu joms šiuo metu būtų suteikta didesnė senatvės pensija, apskaičiuota pagal specialią sistemą, nereikalaujant sumokėti ištaisymo įmokų, nustatytų papildomą draudimą reglamentuojančioje tvarkoje(27) .
37. Tačiau, ar, atsižvelgiant į vienodo požiūrio principą, yra teisėta tokias ištaisymo įmokas didinti palūkanomis, priklauso nuo atitinkamos palūkanas nustatančios nuostatos konkrečios struktūros ir tikslo.
38. To negalima ginčyti, jeigu papildomo draudimo atveju ištaisymo įmokų palūkanos būtų nustatomos siekiant kompensuoti perkamąją galią, taip atsižvelgiant į nuo to laiko atsiradusį pinigų nuvertėjimą. Priešingai, tai reikštų net vienodą požiūrį į visus apdraustuosius Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalies prasme, jeigu stiuardesių mokamos ištaisymo įmokos pensijų įmokas, kurias mokėjo jų kolegos vyrai per panašų draudimo laikotarpį, atitiktų ne tik formaliai, bet ir realiai .
39. Tačiau palūkanos, siekiant kompensuoti perkamąją galią, leidžiamos tik tiek, kiek į pinigų nuvertėjimą nebuvo atsižvelgta jau apskaičiuojant ištaisymo įmokas. Jeigu jau ištaisymo įmokos skaičiuojamos atsižvelgiant į infliaciją, tai negalima atsižvelgti į pinigų nuvertėjimą antrą kartą nustatant palūkanas. Teisingumo Teismo posėdyje ONP atstovė nesugebėjo pateikti jokio išsamaus atsakymo į klausimą, ar ištaisymo įmokos, kurių reikalaujama iš buvusių stiuardesių taikant 1997 m. ištaisymo procedūrą, turi perkamosios galios kompensavimo bruožų.
40. Nustatydamos palūkanas, kurios reikalingos perkamajai galiai kompensuoti, valstybės narės turi turėti diskreciją. Šiuo atžvilgiu leistina turi būti laikoma ir bendra palūkanų norma, kuri apskritai
užtikrina tinkamą kompensaciją už pinigų nuvertėjimą, susidariusį nuo to laiko. Tik palūkanų norma, viršijanti tą, kuri yra būtina kompensuoti perkamąją galią, būtų nesuderinama su vienodo požiūrio principu, jeigu iš pradžių diskriminuotai asmenų grupei reikėtų mokėti ne tik formaliai, bet ir realiai didesnes pensijų įmokas nei tos, kurias tuo metu turėjo mokėti kiti apdraustieji.
41. Tačiau nesvarbu, kokio dydžio palūkanas galėtų gauti buvusios stiuardesės, jeigu jos kiekvieną mėnesį nuo 1964 m. iki 1980 m. būtų investavusios į kapitalo rinką tą sumą, kuria jų neto
pajamos viršijo gaunamas jų kolegų vyrų, taigi sumą, kuria kolegų vyrų įmokos, mokamos pagal specialų režimą, viršijo tuo metu Belgijoje bendrai galiojančias pensijų draudimo įmokas. Tuo metu stiuardesėms nebuvo privaloma kaupti sau papildomų asmeninių lėšų senatvės pensijai arba daryti atidėjimus galimam vėlesniam papildomo draudimo mokėjimo atvejui. Taigi šiandien negalima stiuardesėms priekaištauti dėl to, kad jos nesukaupė atitinkamų asmeninių lėšų.
42. Taip pat būtų nepagrįsta iš buvusių stiuardesių reikalauti mokėti palūkanas už vėlavimą . Kaip teisingai nurodė ieškovės pagrindinėse bylose, byloms svarbiu laikotarpiu nuo 1964 m. iki 1980 m. dėl tuometinės teisinės situacijos Belgijoje buvo net neįmanoma sumokėti pensijų draudimo įmokų pagal specialią orlaivio įgulos nariams taikomą sistemą. Tai, kad stiuardesės tik dabar gali sumokėti įmokas atgaline data, lemia ne stiuardesių neveikimas, o yra tiesioginė tuometinės stiuardeses diskriminuojančios nacionalinės teisinės situacijos pasekmė.
43. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą automatiškai daroma prielaida, kad nagrinėjamoje byloje suinteresuotieji asmenys privalo mokėti palūkanas už vėlavimą (28) . Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi dar kartą išsamiai patikrinti, ar 10 % metinės palūkanos, kaip antai numatytos 1997 m. ištaisymo tvarkoje, nėra skirtos bent jau iš dalies kompensuoti perkamąją galią dėl pinigų nuvertėjimo, susidariusio per draudimo laikotarpį nuo 1964 m. iki 1980 metų. Vis dėlto galiausiai palūkanos būtų teisėtos tik tiek, kiek
jos neviršija tų, kurios yra reikalingos tinkamai kompensuoti perkamąją galią.
44. Taigi reikia daryti tokią tarpinę išvadą:
Direktyva 79/7/EEB nedraudžia nacionalinės teisės akte, kuriuo siekiama, kad viena iš pradžių diskriminuota vienos lyties asmenų grupė galėtų naudotis kitos lyties asmenų grupei taikoma palankesne pensijų sistema, numatyti, kad suinteresuotieji asmenys, apsidrausdami papildomai, privalo mokėti
– ištaisymo įmokas
ir
– šių ištaisymo įmokų palūkanas tiek, kiek jos nelaikytinos palūkanomis už vėlavimą ir neviršija to, kas būtina siekiant protingai kompensuoti perkamąją galią.
2. Dėl reikalavimo veiksmingai įgyvendinti teisę į vienodą požiūrį
45. Net jeigu reikalavimo dėl papildomo draudimo iš principo negalima ginčyti dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris, telieka nustatyti, ar toks teisės aktas, koks galioja Belgijoje, susijęs su didele finansine našta, užkrauta suinteresuotiesiems asmenims, gali būti suderinamas su vienodo požiūrio principu Direktyvos 79/7 prasme.
46. Pagal veiksmingumo principą (29) dėl svarbių nacionalinės teisės nuostatų neturi būti praktiškai neįmanoma ar nepagrįstai sunku įgyvendinti suinteresuotųjų asmenų teisės į vienodą požiūrį. Taip pat valstybėms narėms suteikta diskrecija socialinės politikos srityje negali lemti to, kad Bendrijos teisės pagrindinio principo, kaip antai vienodo požiūrio principo, įgyvendinimas taptų beprasmis(30) .
47. Trys ieškovės pagrindinėse bylose nesant prieštaravimų pareiškė, kad vienkartinės ištaisymo įmokos, kurias jos būtų turėjusios sumokėti papildomai, kartu su palūkanomis viršytų 60 000 eurų(31) sumą, iš kurios vien palūkanos, didesnės nei 40 000 eurų, sudarytų didžiąją šios sumos dalį.
48. Akivaizdu, kad dėl reikalavimo sumokėti tokio dydžio bendrą vienkartinę įmoką suinteresuotiesiems asmenims praktiškai tampa neįmanoma arba bet kuriuo atveju nepagrįstai sunku apsidrausti papildomai ir tokiu būdu pasinaudoti specialios orlaivio įgulos nariams taikomos sistemos privilegijomis.
49. Šiomis aplinkybėmis reikia ypač neužmiršti, kad suinteresuotieji asmenys jau yra išėję į pensiją ir, remiantis ONP sprendimais dėl pensijų, jų senatvės pensijos svyruoja nuo 13 311 eurų iki 16 929 eurų per metus, kas sudaro mažesnę nei 1 500 eurų dydžio pensiją per mėnesį. Taigi vienkartinė iš anksto mokėtina bendra suma būtų kelis kartus didesnė nei suinteresuotųjų asmenų metinė pensija ir net ištaisymo įmoka be palūkanų,
sumokėta už praeitą laikotarpį kaip vienkartinė apie 20 000 eurų siekianti suma, būtų daug didesnė nei metinė pensija.
50. Taigi, norėdami apsidrausti papildomai, suinteresuotieji asmenys turėtų panaudoti didelę savo santaupų dalį ir galbūt net įsiskolinti. Savaime suprantama, kad jau nedirbančių ieškovių požiūriu tai būtų ekonomiškai neracionalu. Esant abejonių, suinteresuotieji asmenys stengsis atsisakyti papildomo draudimo, nes su tuo susiję jų finansiniai įsipareigojimai būtų neproporcingi, atsižvelgiant į galimą pensijų didinimą, o tai sudarytų apie 2 500 eurų per metus (208 eurus per mėnesį)(32) .
51. Todėl ieškovės pagrindinėse bylose teisingai nurodo, jog tokia kaip Belgijos ištaisymo sistema yra nesuderinama su veiksmingumo principu ir iš tikrųjų veda prie to, kad išlieka jų patirta diskriminacija.
52. Tam, kad nebūtų trukdoma veiksmingai įgyvendinti teisę į vienodą požiūrį, suinteresuotiesiems asmenims turėtų būti leidžiama ištaisymo įmokas ir galimas palūkanas suskirstyti į mėnesines įmokas, o ne mokėti bendrą vienkartinę ištaisymo įmoką su palūkanomis(33) . Su tuo susijęs atitinkamo likučio atidėjimas galutinai prisidėtų prie to, jog suinteresuotiesiems asmenims uždėta ekonominė našta taptų pakeliama.
53. Dėl tokio mokėjimo dalimis modelio jokiu būdu neatsirastų neleistino buvusių stiuardesių palankesnio vertinimo, lyginant su jų kolegomis vyrais(34), o, priešingai, tai prisidėtų prie jų atitinkamos finansinės naštos suvienodinimo, nepažeidžiant vienodo požiūrio principo(35) . Vis dėlto ir orlaivio įgulos nariai vyrai savo tuometines pensijų draudimo įmokas turėjo sumokėti ne iš karto, o dalimis, mokamomis kas mėnesį per laikotarpį, trukusį daugelį metų, netgi dešimtmečius, esant galimybei šias įmokas dar ir atskaityti iš mokesčių(36) .
54. Kas mėnesį mokamų įmokų dydis visuomet turi būti apskaičiuojamas, atsižvelgiant į visas konkretaus atvejo aplinkybes. Šiuo atžvilgiu atskaitos taškas gali būti aplinkybė, jog ištaisymo įmokos kartu su palūkanomis turėtų būti visiškai sumokėtos per laikotarpį, per kurį, tikėtina, bus sumokėta senatvės pensija.
55. Tačiau, siekiant užtikrinti veiksmingumo principą, suinteresuotųjų asmenų visos mėnesinės finansinės naštos dydis turėtų būti apribotas taip, kad, neatsižvelgiant į mokėtinas ištaisymo įmokas ir galimas palūkanas, papildomas draudimas galėtų šiems asmenims suteikti dar ir pastebimos naudos. Taigi dalimis mokamos ištaisymo įmokos kartu su palūkanomis negali viršyti pensijos padidinimo sumos, kurios gali tikėtis buvusi stiuardesė, pasinaudojusi specialia sistema. Pagrįsta būtų, pavyzdžiui, maždaug pusę susidarančio pensijos padidėjimo sumos skirti mokėjimams dalimis, o kitą pusę išmokėti suinteresuotajam asmeniui(37) .
56. Teisinga, jog, taikant tokią sistemą, susijusią su mokėtinų įmokų mokėjimu dalimis, suinteresuotieji asmenys jau iš anksto turėtų galimybę gauti padidintą pensiją, už kurią jie dar nebūtų sumokėję visų aktuarinius skaičiavimus atitinkančių įmokų. Taip pat negali būti atmesta aplinkybė, kad suinteresuotieji asmenys per jų pensijos mokėjimo laikotarpį neturės galimybės sumokėti visų reikalingų ištaisymo įmokų(38) . Tai, be abejonės, gali uždėti tam tikrą papildomą finansinę naštą valstybinei pensijų sistemai.
57. Tačiau valstybė narė, kurios teisės aktuose glūdi tikroji diskriminacijos dėl lyties priežastis, ir su ja susijusios įstatyminį pensijų draudimą administruojančios įstaigos taip pat privalo prisiimti galimus finansinius įsipareigojimus, kurie kyla dėl veiksmingo vienodo požiūrio principo įgyvendinimo. Biudžeto sumetimais negalima pateisinti diskriminacijos dėl lyties(39) . Taip pat negalima remtis šiais argumentais ir vėliau, svarstant, kaip veiksmingai pašalinti praeityje atsiradusios diskriminacijos padarinius.
58. Be to, šioje byloje nei Belgijos vyriausybė(40), nei ONP iš esmės neįrodė, kad tuo atveju, jeigu buvusios stiuardesės, dar visiškai nesumokėjusios visų ištaisymo įmokų kartu su galimomis palūkanomis, pasinaudotų specialios civilinės aviacijos orlaivių įgulos nariams taikomos sistemos teikiamomis privilegijomis, būtų rimtai pažeista valstybinės pensijų sistemos finansinė pusiausvyra(41) .
59. Be to, Belgijos įstatymų leidėjas, įtvirtindamas ištaisymo tvarką, atrodo, neatsižvelgė į tai, jog buvusių stiuardesių papildomas draudimas buvo neutralus biudžeto politikos atžvilgiu. 1997 m. ištaisymo tvarka numato, kad papildomai renkamos tik darbuotojų įmokos
už draudimo laikotarpius nuo 1964 m. iki 1980 m., o darbdavys
yra akivaizdžiai atleistas nuo jam nustatytų pensijų draudimo įmokų mokėjimo už ankstesnius laikotarpius(42) .
60. Taigi galima daryti tokią tarpinę išvadą:
Direktyva 79/7 draudžia teisės aktą, kuriuo siekiama, kad viena iš pradžių diskriminuota vienos lyties asmenų grupė galėtų naudotis kitos lyties asmenų grupei taikoma palankesne pensijų sistema, tiek, kiek juo suinteresuotiesiems asmenims nustatomi tokie dideli finansiniai įsipareigojimai, susiję su vienkartinės įmokos sumokėjimu, kad šiems asmenims praktiškai tampa nebeįmanoma arba nepagrįstai sunku apsidrausti papildomai. Esant reikalui, turi būti leidžiama įmokas mokėti dalimis, kurių dydį reikia apskaičiuoti taip, kad, nežiūrint mokėtinų ištaisymo įmokų ir galimų palūkanų, papildomas draudimas galėtų suinteresuotiesiems asmenims suteikti pastebimos naudos.
C – Baigiamosios pastabos
1. Dėl papildomo draudimo pradžios momento
61. Teisingumo Teismo posėdyje buvo nurodyta, kad pagal 1997 m. Belgijos ištaisymo tvarką galimas papildomas draudimas turi poveikį tik ateičiai
ir dėl to suinteresuotieji asmenys gali tikėtis pensijos padidinimo tik už laikotarpį po  prašymo dėl papildomo draudimo pateikimo(43) .
62. Iš esmės protingų terminų nustatymas nepažeidžia Bendrijos teisės, su sąlyga, jog laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų. Taigi Teisingumo Teismas pripažino, kad valstybės narės, atsižvelgdamos į minėtus principus, gali nustatyti protingus terminus ieškiniui pareikšti(44) .
63. Taip pat turi būti įmanoma iš pradžių diskriminuotos asmenų grupės nariams suteikti Bendrijos teisės nustatytą pensijos padidėjimą, kuris turėtų poveikį tik pateikus prašymą ir tik ateičiai. Be abejo, tai reiškia, kad kitų klaidų, apskaičiuojant teises į pensiją, ištaisymas pagal nacionalinę teisę galiotų tik ateičiai (ekvivalentiškumo principas)(45) .
64. Žinoma, reikia atkreipti dėmesį į tai, kad dėl pensijos padidėjimo, turinčio poveikį tik ateičiai, negalima reikalauti mokėti tokio paties dydžio ištaisymo įmokų, kaip ir pensijos padidėjimo, kuris suinteresuotiesiems asmenims turi būti papildomai sumokamas atgaline data, atveju. Vienodo požiūrio principas reikalauja sumažinti ištaisymo įmokas ir taip aktuariniais skaičiavimais atsižvelgti į aplinkybę, kad suinteresuotieji asmenys gautų didesnę pensiją ne nuo to momento, kai sulaukia amžiaus, suteikiančio teisę į senatvės pensiją, o tik daug vėliau – nuo momento, kai pateikia prašymą dėl papildomo draudimo.
65. Taigi jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendžia, kad trijų ieškovių pagrindinėse bylose papildomas draudimas turi poveikį tik ateičiai ir kad dar būtina pateikti atskirą prašymą, tokiu atveju turi būti atitinkamai sumažintos mokėtinos ištaisymo įmokos su palūkanomis. Priešingai, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendžia, jog trijų ieškovių pagrindinėse bylose apeliaciniai skundai dėl sprendimų sumokėti pensijas netiesiogiai reiškė prašymą sudaryti papildomą draudimą, tai didesnė pensija turi būti taip pat suteikta atgaline data. Pastaruoju atveju ONP mokėtinas ištaisymo įmokas ir galimas palūkanas gali įskaityti į pensijos padidėjimą, kurį reikia papildomai mokėti nuo to momento, kai sulaukiama amžiaus, suteikiančio teisę į senatvės pensiją.
2. Dėl įmokų ir palūkanų įsiskolinimų senaties
66. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas, be kita ko, atkreipia dėmesį į tai, kad jau yra pasibaigęs ieškinio senaties terminas dėl galimų įmokų ir palūkanų įsiskolinimų, kuriuos orlaivio įgulos nariai vyrai šiuo metu dar galėtų turėti dėl nagrinėjamo laikotarpio nuo 1964 m. iki 1980 metų.
67. Tačiau vien ši aplinkybė nedraudžia iš orlaivio įgulos narių moterų reikalauti sumokėti ištaisymo įmokas ir palūkanas, jeigu jos, apsidrausdamos papildomai, nori pasinaudoti specialios civilinės aviacijos orlaivių įgulos nariams taikomos sistemos teikiamomis privilegijomis.
68. Atsižvelgiant į ieškinio senatį, galimos orlaivio įgulos narių vyrų įmokos už laikotarpį nuo 1964 m. iki 1980 m. nėra panašios į ištaisymo įmokas, kurias orlaivio įgulos narės moterys turi sumokėti tuo atveju, jeigu pateikia prašymą dėl papildomo draudimo. Atitinkami įmokų įsiskolinimai atsirado ne tuo pačiu momentu ir todėl jų ieškinio senaties terminas baigiasi taip pat ne tuo pačiu momentu. Priešingai, tiesiog iš bylos esmės aišku, jog anksčiau atsiradusių įmokų ir palūkanų įsiskolinimų ieškinio senaties terminas baigiasi taip pat anksčiau nei tų įsiskolinimų, kurie apskritai atsiranda tik po to, kai suinteresuotieji asmenys pateikia prašymą dėl papildomo draudimo.
69. Jeigu būtų manoma, jog iš pat pradžių yra suėjęs buvusių stiuardesių mokėtinų ištaisymo įmokų kartu su palūkanomis ieškinio senaties terminas, tai papildomo draudimo principas neturėtų prasmės ir faktiškai orlaivio įgulos narės moterys būtų vertinamos palankiau, lyginant su jų kolegomis vyrais. Tačiau toks rezultatas prieštarautų vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principui. Kaip jau minėta(46), iš pradžių diskriminuotos asmenų grupės nariai, remdamiesi vienodo požiūrio principu, negali atsisakyti papildomai nemokėti nagrinėjamam laikotarpiui tenkančių pensijų draudimo įmokų.
70. Tačiau savaime suprantama, kad stiuardesių ištaisymo įmokoms (pagal aplinkybes mokėtinoms dalimis) kartu su palūkanomis nuo jų atsiradimo momento
turi būti taikomi tokie patys ieškinio senaties terminai kaip ir pensijų draudimo įmokoms bei palūkanomis, kurias tuo metu turėjo sumokėti orlaivio įgulos nariai vyrai už draudimo laikotarpius nuo 1964 m. iki 1980 metų.
3. Dėl galimo sprendimo galiojimo apribojimo laiko atžvilgiu
71. Keliose bylose, susijusiose su vienodu požiūriu į vyrus ir moteris, Teisingumo Teismas, taikydamas teisinio saugumo principą, apribojo savo sprendimų galiojimą laiko atžvilgiu(47) .
72. Tačiau pagal nusistovėjusią teismų praktiką toks apribojimas galimas tik išimtiniu atveju(48), tai yra, tik jei tenkinamos dvi sąlygos(49) . Pirma, jei egzistuoja pavojus, kad rimtos ekonominės pasekmės kils dėl gera valia ir remiantis teisėtu ir laikomu galiojančiu teisės aktu sudarytų didelio skaičiaus teisinių santykių. Antra, paaiškėja, jog asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos buvo skatinamos elgtis su Bendrijos teise nesuderinamu būdu dėl to, kad Bendrijos teisės normos turinio netikrumas buvo objektyvus ir rimt as, o netikrumo atsiradimo priežastis galėjo būti kitų valstybių narių ar Komisijos veiksmai.
73. Bet kuriuo atveju šioje byloje netenkinama pirmoji sąlyga. Kaip jau nurodyta, nei Belgijos vyriausybė, nei ONP iš esmės neįrodė, kad dėl aprašyto sprendimo kiltų rimtų ekonominių pasekmių pavojus, pavyzdžiui, pavojus rimtai pažeisti valstybinės pensijų sistemos finansinę pusiausvyrą.
74. Todėl Teisingumo Teismas neturi jokios priežasties apriboti savo sprendimo šioje byloje galiojimą laiko atžvilgiu.
VI – Išvada
75. Remdamasi išdėstytais motyvais, Teisingumo Teismui siūlau į Cour du travail de Bruxelles prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1. Direktyva 79/7/EEB nedraudžia nacionalinės teisės akte, kuriuo siekiama, kad viena iš pradžių diskriminuota vienos lyties asmenų grupė galėtų naudotis kitos lyties asmenų grupei taikoma palankesne pensijų sistema, numatyti, kad suinteresuotieji asmenys, apsidrausdami papildomai, privalo mokėti
– ištaisymo įmokas
ir
– šių ištaisymo įmokų palūkanas tiek, kiek jos nelaikytinos palūkanomis už vėlavimą ir neviršija to, kas būtina protingai kompensuoti perkamąją galią.
2. Tačiau Direktyva 79/7 draudžia tokias nuostatas tiek, kiek jomis suinteresuotiesiems asmenims nustatomi tokie dideli finansiniai įsipareigojimai, susiję su vienkartinės įmokos sumokėjimu, kad šiems asmenims praktiškai tampa nebeįmanoma arba nepagrįstai sunku apsidrausti papildomai. Esant reikalui, turi būti leidžiama įmokas mokėti dalimis, kurių dydį reikia apskaičiuoti taip, kad, nežiūrint mokėtinų ištaisymo įmokų ir galimų palūkanų, papildomas draudimas galėtų suinteresuotiesiems asmenims suteikti pastebimos naudos.
(1) .
(2)  –	1971 m. gegužės 25 d. Sprendimas Defrenne I
(80/70, Rink. p. 445); 1976 m. balandžio 8 d. Sprendimas Defrenne II
(43/75, Rink. p. 455) ir 1978 m. birželio 15 d. Sprendimas Defrenne III
(149/77, Rink. p. 1365) dėl atlyginimo ir kitų darbo sąlygų atribojimo.
(3)  –	Teisingumo Teismas šį skirtingą vertinimą nagrinėjo jau sprendime Defrenne I
(minėtame 2 išnašoje, 3 ir 4 punktai), tuo metu atsižvelgdamas, žinoma, į EEB sutarties 119 straipsnio išaiškinimą.
(4)  –	1978 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyva 79/7/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje (OL L 6, p. 24; toliau – Direktyva 79/7).
(5)  –	Tai matyti iš Direktyvos 79/7 8 straipsnio 1 dalies; žr. šiuo klausimu taip pat 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimą Nyderlandai prieš Federatie Nederlandse Vakbeweging
(71/85, Rink. p. 3855, 15 ir 23 punktai) ir 1993 m. liepos 1 d. Sprendimą Van Cant
(C‑154/92, Rink. p. I‑3811, 17 punktas).
(6)  –	1969 m. gruodžio 10 d. Moniteur belge, p. 11903.
(7)  –	Žr. 1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimo 1 straipsnio 1 punkto 2 papunktį, kuriame nustatytas orlaivio įgulos narių apibrėžimas buvo aiškiai papildytas tekstu „išskyrus stiuardeses“ („à l’exclusion des hôtesses de l’air“). Šis nevienodas vertimas paaiškinamas tuo, jog stiuardesės dėl tuo metu joms nustatytos 40 metų amžiaus ribos negalėjo įskaityti draudimo laikotarpių į savo profesinę karjerą ir dėl to joms neturėtų būti taikoma speciali sistema.
(8)  –	Taigi ieškovės pagrindinėse bylose pateikia skaičiavimus, kurių niekas neginčija, pagal kuriuos, pavyzdžiui, orlaivio įgulos narių vyrų senatvės pensija, gauta 1991 m. sausio 1 d., įgijus 34 metų draudimo laikotarpį, siektų 733 760 BEF per metus (apie 18 189 eurų), o orlaivio įgulos narių moterų pensija – tik 611 290 BEF (apie 15 153 eurų).
(9)  –	1980 m. rugpjūčio 23 d. Moniteur belge, p. 9700.
(10)  –	1997 m. liepos 31 d. Moniteur belge, p. 19635. Prieš tai priimtas 1984 m. kovo 28 d. Karaliaus nutarimas (1984 m. balandžio 3 d., p. 4100) buvo panaikintas 1987 m. rugsėjo 7 d. Valstybės tarybos sprendimu Nr. 28435.
(11)  –	Ši nuostata buvo įtraukta 1997 m. birželio 25 d. Karaliaus nutarimo 4 straipsniu.
(12)  –	Société anonyme belge d’exploitation de la navigation aérienne.
(13)  –	Valstybinė pensijas administruojanti įstaiga.
(14)  –	Darbo ginčų teismas.
(15)  –	1997 m. lapkričio 17 d. arba 1998 m. sausio 9 d. Sprendimai.
(16)  –	2003 m. gruodžio 26 diena.
(17)  –	Aukštesnės instancijos darbo teismas.
(18)  – 1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimo, iš dalies pakeisto 1997 m. birželio 25 d. Karaliaus nutarimo 4 straipsniu, 16.b straipsnio 2 punktas.
(19)  – 1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimo, iš dalies pakeisto 1997 m. birželio 25 d. Karaliaus nutarimo 4 straipsniu, 16.b straipsnio 4 punkto 3 dalis.
(20)  –	Direktyva 79/7 turėjo būti perkelta iki 1984 m. gruodžio 23 dienos; žr. šios išvados 7 punktą.
(21)  –	Nusistovėjusi teismų praktika; žr., pavyzdžiui, 1978 m. vasario 15 d. Sprendimą Bauche ir Delquignies
(96/77, Rink. p. 383, 48 punktas); 2002 m. sausio 29 d. Sprendimą Pokrzeptowicz‑Meyer
(C‑162/00, Rink. p. I‑1049, 50 punktas); 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimą Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑519/03, I‑3067, 49 punktas); 2002 m. vasario 7 d. Sprendimą Kauer
(C‑28/00, Rink. p. I‑1343, 20 punktas) ir 2006 m. liepos 6 d. Sprendimą Kersbergen-Lap ir Dams-Schipper
(C‑154/05, Rink. p. I‑6249, 42 punktas).
(22)  –	Sprendimai Nyderlandai prieš Federatie Nederlandse Vakbeweging
(21 ir 23 punktai) ir Van Cant
(17 ir 18 punktai), abu minėti 5 išnašoje.
(23)  –	Žr. tik 2004 m. kovo 30 d. Sprendimą Alabaster
(C‑147/02, Rink. p. I‑3101, 45 punktas); 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Swedish Match
(C‑210/03, Rink. p. I‑11893, 70 punktas); 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimą Belgija prieš Komisiją
(C‑110/03, Rink. p. I‑2801, 71 punktas) ir 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Eman ir Sevinger
(C‑300/04, Rink. p. I‑0000, 57 punktas).
(24)  –	1994 m. rugsėjo 28 d. Sprendimas Fisscher
(C‑128/93, Rink. p. I‑4583, 35 punktas).
(25)  –	Bendrai dėl reikalavimo išplėsti teisės akte nustatytas privilegijas diskriminuotos asmenų grupės atžvilgiu žr. 1998 m. sausio 15 d. Sprendimą Schöning-Kougebetopoulou
(C‑15/96, Rink. p. I‑47, 35 punktas); 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Rodriguez Caballero
(C‑442/00, Rink. p. I‑11915, 42 punktas); 2003 m. kovo 20 d. Sprendimą Kutz-Bauer
(C‑187/00, Rink. p. I‑2741, 72 punktas) ir 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Cordero Alonso
(C‑81/05, Rink. p. I‑0000, 45 punktas); konkrečiai dėl Direktyvos 79/7 žr. 5 išnašoje nurodytus sprendimus Nyderlandai prieš Federatie Nederlandse Vakbeweging
(23 punktas) ir Van Cant
(19‑22 punktai) bei 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Ruzius-Wilbrink
(102/88, Rink. p. 4311, 20 punktas).
(26)  –	Sprendimas Fisscher
(minėtas 24 išnašoje, 36 ir 37 punktai) ir 1996 m. spalio 24 d. Sprendimas Dietz
(C‑435/93, Rink. p. I‑5223, 34 punktas) bei 1994 m. birželio 7 d. generalinio advokato G. Van Gerven išvada Vroege
(C‑57/93, Rink. p. I‑4541, 30 punktas). Nors pastarosios bylos susijusios su profesinių pensijų sistemomis ir jas nagrinėja EEB sutarties 119 straipsnio (dabar – EB 141 straipsnis) atžvilgiu, jose nurodyti argumentai gali būti lengvai taikomi šioje byloje nagrinėjamų įstatyminių pensijų sistemų ir Direktyvos 79/7 atžvilgiu. Tiek EB 141 straipsnis, tiek Direktyvos 79/7 4 straipsnis yra bendrojo vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principo išraiška.
(27)  –	Bendrijos teisės požiūriu šioje situacijoje nesvarbu, jog ieškovėms trijose pagrindinėse bylose sprendimai dėl jų pensijos buvo pateikti iki 1997 m. Belgijos ištaisymo tvarkos priėmimo.
Bet kuriuo atveju Bendrijos teisės aktuose suinteresuotiesiems asmenims nebuvo suteikta teisė į papildomą draudimą, nesumokėjus
ištaisymo įmokų.
(28)  –	1997 m. ištaisymo tvarkos tekstas šiuo atžvilgiu neatrodo visai aiškus: 1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimo, iš dalies pakeisto 1997 m. birželio 25 d. Karaliaus nutarimu, 16.b straipsnio 4 punkto 3 dalyje vartojama neutrali sąvoka „paprastos palūkanos“ (prancūziškai – „intérêt simple“). Tačiau, kaip teismo posėdyje teisingai nurodė Komisija, tos pačios palūkanos, po to minėtos nuostatos 6 punkte, laikomos „palūkanomis už vėlavimą“ (prancūziškai – „intérêt de retard“).
(29)  –	Bendrai dėl veiksmingumo principo žr., pavyzdžiui, 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimą Preston
(C‑78/98, Rink. p. I‑3201, ypač 31 punktas) ir 2006 m. liepos 4 d. Sprendimą Adeneler
(C‑212/04, Rink. p. I‑6057, 95 punktas).
(30)  –	1999 m. vasario 9 d. Sprendimas Seymour-Smith ir Perez
(C‑167/97, Rink. p. I‑623, 75 punktas) ir sprendimas Kutz-Bauer
(nurodyta 25 išnašoje, 57 punktas). Taip pat žr. 2007 m. sausio 11 d. Sprendimo ITC
(C‑208/05, Rink. p. I‑0000) 40 punktą.
(31)  –	Vienkartinė įmoka už visą laikotarpį nuo 1964 m. sausio 1 d. iki 1980 m. gruodžio 31 d. kartu su palūkanomis būtų didesnė nei 63 000 eurų (žr. ieškovių pateiktus ONP paskaičiavimus 1997 m. lapkričio 19 dieną dviejose panašiose bylose).
(32)  –	Žr. neginčijamą ieškovių pagrindinėse bylose informaciją.
(33)  –	Tarp kitko, galima pastebėti, kad toks mokėjimo dalimis modelis jau egzistuoja 1997 m. ištaisymo sistemoje, nors ir apsiribojant tais atvejais, kai suinteresuotiesiems asmenims jokia
pensija dar nebuvo mokėta (1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimo, iš dalies pakeisto 1997 m. birželio 25 d. Karaliaus nutarimu, 16.b straipsnio 6 punkto 3 dalis).
(34)  –	Šiuo klausimu dar kartą žr. šios išvados 31 ir 34 punktus.
(35)  –	Šiomis aplinkybėmis dar kartą primintina, jog vienodo požiūrio principas reikalauja, kad diskriminaciją patyrę darbuotojai atsidurtų toje pačioje situacijoje
kaip ir kitos lyties darbuotojai (sprendimas Fisscher, nurodytas 24 išnašoje, 35 punktas).
(36)  –	Teisingumo Teismo procese liko neaišku, ar ir, jeigu taip, kokio dydžio papildomo draudimo įmokos ir palūkanos, nustatytos ištaisymo procedūros pagrindu, galėtų būti atskaitomos iš mokesčių. Tačiau bet kuriuo atveju galima mokesčių atskaita suinteresuotiesiems asmenims dėl jų mažų pensijų pajamų šiuo metu vargu ar galėtų suteikti naudos.
(37)  –	Jeigu, pavyzdžiui, taikant buvusiai stiuardesei specialią civilinės aviacijos orlaivių įgulos nariams skirtą sistemą mėnesinė pensija padidėtų 200 eurų, lyginant su senatvės pensija, apskaičiuota pagal bendrą darbuotojams taikomą sistemą, tai būtų pagrįsta iš šios sumos 100 eurų išmokėti suinteresuotiesiems asmenims, o likusią 100 eurų sumą skirti dalimis mokamoms ištaisymo įmokoms.
(38)  –	Pareiga papildomai mokėti ištaisymo įmokas vėliausiai turi išnykti mirus suinteresuotiesiems asmenims tam, kad dar įpėdiniams nebūtų užkraunama finansinė našta dėl buvusių stiuardesių patirtos diskriminacijos.
(39)  –	Nusistovėjusi teismų praktika, žr., pavyzdžiui, 1994 m. vasario 24 d. Sprendimą Roks ir kt.
(C‑343/92, Rink. p. I‑571, 35 ir 36 punktai); 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimą Jørgensen
(C‑226/98, Rink. p. I‑2447, 39 punktas); 2003 m. spalio 23 d. Sprendimą Schönheit ir Becker
(C‑4/02 ir C‑5/02, Rink. p. I‑12575, 85 punktas) ir sprendimą Kutz-Bauer
(nurodytą 22 išnašoje, 59 ir 60 punktai).
(40)  –	Belgijos vyriausybė net nedalyvavo Teisingumo Teismo procese.
(41)
–	Dėl šio galimo pateisinimo pagrindo žr. – susijusioje pagrindinių laisvių srityje – be kita ko, 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimą Kohll
(C‑158/96, Rink. p. I‑1931, 41 punktas) ir sprendimą ITC
(nurodytą 30 išnašoje, 43 punktas).
(42)  –	1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimo, iš dalies pakeisto 1997 m. birželio 25 d. Karaliaus nutarimu, 16.b straipsnio 2 ir 3 punktai.
(43)  –	Tai matyti, kaip patvirtino ONP per teismo posėdį, iš 1969 m. lapkričio 3 d. Karaliaus nutarimo, iš dalies pakeisto 1997 m. birželio 25 d. Karaliaus nutarimu, 16.b straipsnio 9 punkto 2 dalies b papunkčio.
(44)  –	Žr., pavyzdžiui, 1976 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Rewe
(33/76, Rink. p. 1989, 5 punktas); 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Edis
(C‑231/96, Rink. p. I‑4951, 20 ir 35 punktai) ir 2004 m. liepos 17 d. Sprendimą Recheio – Cash & Carry
(C‑30/02, Rink. p. I‑6051, 18 punktas).
(45)  –	Pavyzdžiui, siekiant tinkamai atsižvelgti į konkrečius apdraustojo praktikos arba mokymosi laikotarpius, reikia pagalvoti apie naują teisių į pensiją apskaičiavimą.
(46)  –	Žr. pirmiau šios išvados 33 ir 34 punktus.
(47)  –	Žr. ypač sprendimą Defrenne II
(minėtą 2 išnašoje, 69‑75 punktai, ypač 74 punktas) ir 1990 m. gegužės 17 d. Sprendimą Barber
(C‑262/88, Rink. p. I‑1889, 40‑45 punktai, ypač 44 punktas).
(48)  –	2005 m. kovo 15 d. Sprendimas Bidar
(C‑209/03, Rink. p. I‑2119, 67 punktas); 2006 m. balandžio 27 d. Sprendimas Richards
(C‑423/04, Rink. p. I‑3585, 40 punktas) ir 2007 m. kovo 6 d. Sprendimas Meilicke
(C‑292/04, Rink. p. I‑0000, 35 punktas).
(49)  –	Sprendimai Bidar
(69 punktas) ir Richards
(42 punktas), minėti 48 išnašoje.