62003CC0293_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šioje byloje Briuselio darbo teismas ( Tribunal du travail de Bruxelles ) kreipėsi į Europos Bendrijų Teisingumo Teismą prašydamas priimti prejudicinį sprendimą dėl Bendrijos institucijų darbuotojų teisės gauti pensiją.
2. Trumpai tariant, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar Bendrijos teisė nedraudžia nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurią suteikiant teisę į pensiją nesulaukus pensinio amžiaus neatsižvelgiama į Bendrijos institucijoje atliktos Bendrijos piliečio tarnybos laikotarpius.
II – Teisinis reguliavimas
Bylai reikšminga Bendrijos teisė
3. Svarbiausias šioje byloje yra EB sutarties 39 straipsnis, skirtas darbuotojų judėjimo laisvės principui, pagal kurio antrąją dalį draudžiama „įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo bei užimtumo sąlygų atžvilgiu < ... > bet kokia valstybių narių darbuotojų diskriminacija dėl pilietybės“.
4. Iš bylai reikšmingų antrinės teisės aktų paminėtinas 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (toliau – Reglamentas Nr. 1612/68)(2) .
5. Pagal jo 7 straipsnį:
„1. Darbuotojui, jeigu jis yra valstybės narės pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo ir darbo sąlygos, kaip ir piliečiui tos valstybės narės, kurioje jis dirba, nepaisant jo pilietybės, ypač nustatant atlyginimą ir atleidžiant iš darbo, o nedarbo atveju – grąžinant arba vėl priimant į darbą.
2. Jis naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.
< ... > “
6. Taip pat svarbus pagal EB 42 straipsnį priimtas 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, su paskutiniais pakeitimais, padarytais 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1606/98 (toliau – Reglamentas Nr. 1408/71)(3) .
7. Šio Reglamento 2 straipsnis nustato, kad:
„1. Šis reglamentas taikomas darbuotojams, kuriems yra ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių paliečiai arba asmenys be pilietybės ar pabėgėliai, gyvenantiems vienos iš valstybių narių teritorijoje, taip pat jų šeimos nariams ir maitintojo netekusiems asmenims.“
8. Bylai taip pat reikšminga ir kita nuostata – pagal EB 283 straipsnį priimto Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnis, kuris nustato:
„1. Pareigūnas, nutraukiantis Bendrijų tarnybą, siekdamas: a) pradėti tarnybą valstybės administracijoje, nacionalinėje arba tarptautinėje organizacijoje, kuri yra sudariusi sutartį su Bendrijomis; b) pagal darbo sutartį arba savarankiškai užsiimti veikla, už kurią jis įgyja teisę gauti pensiją pagal sistemą, dėl kurios administracinės institucijos sudarė susitarimą su Bendrijomis, turi teisę, kad Bendrijoje ištarnauto laiko pensijos statistinis ekvivalentas būtų perduotas administracijos ar organizacijos pensijų fondui; ir šis jam moka ištarnauto laiko pensiją atsižvelgdamas į veiklą, kuria jis užsiėmė pagal sutartį arba savarankiškai.
2. Pareigūnas, kuris tarnybą Bendrijose pradeda: a) nutraukęs tarnybą valstybės administracijoje, nacionalinėje arba tarptautinėje organizacijoje; arba b) užsiėmęs veikla pagal darbo sutartį arba savarankiškai, po paskyrimo turi teisę, kad
Bendrijoms būtų perduotas ištarnauto laiko pensijos statistinis ekvivalentas arba vienodo tarifo išpirkimo vertė, į kurią pareigūnas įgyja teisę dėl tokios tarnybos arba veiklos“. (Neoficialus vertimas)
Nacionalinė teisė
9. 1991 m. gegužės 21 d. Įstatymo, nustatančio tam tikrus santykius tarp Belgijos pensijų sistemų ir pagal tarptautinę viešąją teisę veikiančių institucijų pensijų sistemų, 3 straipsnis numato, kad „kiekvienas pareigūnas, institucijos sutikimu, turi teisę prašyti, kad institucijai būtų pervesta senatvės pensijos suma, susijusi su kitomis tarnybomis ir ankstesniais laikotarpiais prieš jam įsidarbinant institucijoje“(4) .
10. Tačiau remdamasis minėto įstatymo 9 straipsniu suinteresuotasis asmuo gali atsiimti savo prašymą pervesti senatvės pensijos teises pagal Belgijos sistemą. Sprendimas atsiimti yra galutinis ir neatšaukiamas.
11. Vis dėlto iš pradžių Belgijos valstybinė sistema neleido Bendrijos institucijų pareigūnams įgytos teisės į pensiją iš Bendrijos pensijų sistemos pervesti į Belgijos sistemą.
12. Šis draudimas buvo panaikintas 2003 m. vasario 10 d. Įstatymu, pagal kurį pareigūnai ir laikini darbuotojai, nutraukę tarnybą „Bendrijos institucijoje“ siekdami užsiimti nauja profesine veikla, kuriai pagal Belgijos pensijų sistemą taikomos nuostatos dėl senatvės pensijos, dabar jau gali prašyti, kad teisė į pensiją pagal Bendrijos sistemą būtų pervesta į Belgijos Karalystės pensijų sistemą (14 straipsnis).
13. 2003 m. vasario 10 d. Įstatymo 29 straipsnis nustato, kad „šis įstatymas įsigalioja nuo 2002 m. sausio 1 d. ir taikomas visiems po šios datos pateiktiems prašymams dėl pervedimo < ... > “.
14. Vis dėlto labiausiai ir tiesiogiai nagrinėjamai bylai reikšmingas 1996 m. gruodžio 23 d. Karaliaus nutarimas, kurio 4 straipsnio 2 dalis nustato, kad „norėdamas gauti senatvės pensiją nesulaukus pensinio amžiaus < ... > suinteresuotasis asmuo turi pateikti įrodymus dėl ne mažesnio kaip 35 metų darbo stažo, kuriuo remiantis jam gali būti suteikta teisė į pensiją pagal šį nutarimą, 1990 m. liepos 20 d. Įstatymą, Karaliaus nutarimą Nr. 50, Belgijos sistemą, skirtą darbininkams, tarnautojams, šachtininkams, jūreiviams arba savarankiškai dirbantiems asmenims, Belgijos sistemą, taikomą viešosios tarnybos ar nacionalinės Belgijos geležinkelių įmonės ( Société nacionale des chemins de fer belges ) personalui, arba remiantis bet kuria kita Belgijos sistema(5) .
III – Faktinės aplinkybės ir procedūra
15. G. My, Italijos pilietis, nuo 9 metų gyveno Belgijoje. Būdamas 15 metų jis pradėjo toje šalyje dirbti.
16. G. My 19 metų buvo įvairių Belgijos bendrovių darbuotojas, o 1974 m. paskirtas į pareigas Europos Sąjungos Tarybos Generaliniame sekretoriate ir jas ėjo 27 metus iki 2001 m. gegužės 31 dienos.
17. 1992 m. kovo mėn. G. My, remdamasis 1991 m. gegužės 21 d. Belgijos įstatymu, paprašė Valstybinės pensijų tarnybos ( Office national des pensions, toliau – ONP) pervesti Belgijos sistemoje įgytas teises gauti pensiją į Bendrijos institucijų pensijų sistemą. 1992 m. spalio mėn. ONP informavo apie jo turimas teises į pensiją.
18. Vėliau G. My nusprendė atsiimti prašymą, ir Europos Sąjungos Taryba 2000 m. spalio 10 d. registruotu laišku informavo ONP apie atsisakymą, kartu nurodydama, kad pagal 1991 m. gegužės 21 d. Įstatymo 9 straipsnį šis atsisakymas yra galutinis.
19. 2000 m. spalio 17 d. ONP apie šį laišką pranešė G. My.
20. 2000 m. spalio 20 d., Tarybai jau išsiuntus pranešimą, remdamasis 1996 m. gruodžio 23 d. Karaliaus nutarimo 4 straipsnio 2 dalimi, G. My kreipėsi į ONP dėl pensijos nesulaukus pensinio amžiaus.
21. ONP atsisakė pripažinti G. My darbo Taryboje metus ir 2001 m. gegužės 2 d. sprendimu atmetė jo prašymą remdamasi tuo, kad suinteresuotasis asmuo neturėjo 35 metų darbo stažo, kuris pagal 1996 m. gruodžio 23 d. Karaliaus nutarimo 4 straipsnio 2 dalį buvo numatytas kaip sąlyga gauti pensiją nesulaukus pensinio amžiaus.
22. 2001 m. gegužės 18 d. G. My šį sprendimą atmesti jo prašymą apskundė Briuselio darbo teismui.
23. Briuselio darbo teismas suabejojo dėl 1991 m. gegužės 21 d. Įstatymo ir 1996 m. gruodžio 23 d. Karaliaus nutarimo atitikties Europos (Bendrijos) teisei ir remdamasis EB 234 straipsniu pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar nacionalinės normos, pavyzdžiui, 1991 m. gegužės 21 d. Belgijos įstatymas (nustatantis tam tikrus santykius tarp Belgijos pensijų sistemų ir pagal tarptautinę viešąją teisę veikiančių institucijų pensijų sistemų) ir 1996 m. gruodžio 23 d. Belgijos Karaliaus nutarimo (dėl 1996 m. liepos 26 d. Įstatymo dėl socialinės apsaugos modernizavimo ir įstatymais numatytų pensijų sistemų patikimumo užtikrinimo 15, 16 ir 17 straipsnių įgyvendinimo) 4 straipsnio 2 dalis arba Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnis neprieštarauja EB sutarties 2, 3, 17, 18, 39, 40, 42 ir 283 straipsniams bei 1968 m. spalio 15 d. Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje 7 straipsniui:
1) ta dalimi, kuria šios nacionalinės nuostatos ir šie nuostatai neleidžia Europos Sąjungos piliečiui, kaip ir pareiškėjui, kuris savo profesinę karjerą vykdė iš pradžių įmonėje arba valstybės viešojoje tarnyboje, o vėliau – Europos Sąjungos viešojoje tarnyboje, arba atvirkščiai, palyginti pensijos naudą, kurią jis galėtų gauti nacionalinėje arba Europos sistemoje, pervesdamas teises, įgytas kitose sistemose, ir remdamasis šiuo palyginimu paprašyti pervesti šias teises iš nacionalinės sistemos į Europos sistemą, arba atvirkščiai – iš Europos sistemos į nacionalinę;
2) ta dalimi, kuria šios nuostatos, nustatydamos, kad suinteresuotasis asmuo turi aiškiai atsisakyti pervesti teises iš Belgijos sistemos į Europos sistemą arba ta linkme nukreipdamos administracinę praktiką, neatlikus minėto palyginimo, klaidina arba gali suklaidinti suinteresuotąjį darbuotoją;
3) ta dalimi, kuria šios nacionalinės nuostatos neleidžia, suteikiant nacionalinę pensiją nesulaukus pensinio amžiaus, atsižvelgti į Europos Sąjungos pareigūnų darbo metus?“
24. G. My, ONP, Komisija, Nyderlandų Karalystė ir Graikijos Respublika pateikė rašytines pastabas svarstomoje byloje.
25. G. My, ONP ir Komisijos atstovai dalyvavo 2004 m. birželio 17 d. teismo posėdyje.
IV – Teisinė analizė
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
26. Prieš pradedant nagrinėti nacionalinio teismo pateikto klausimo esmę, būtina pareikšti nuomonę dėl Nyderlandų, ONP ir Komisijos keliamų įvairių prieštaravimų dėl priimtinumo.
27. a) Nyderlandų vyriausybė nurodo, kad nutartyje dėl kreipimosi pateikta nepakankamai bylos faktinių ir teisinių aplinkybių. Todėl negalima tinkamai suprasti klausimo apimties.
28. Jos manymu, nacionaliniame teisme nagrinėjama byla lyg ir būtų susijusi su papildomų pensijų sistemomis, o prejudiciniame klausime minimi nacionalinės teisės aktai dėl įstatymais numatytų pensijų sistemų. Be to, nutartyje nepaaiškinta, kaip Belgijos teisė reguliuoja teisių į pensiją pervedimą.
29. Iš karto galiu pasakyti, kad Nyderlandų vyriausybės prieštaravimas man neatrodo pakankamai pagrįstas. Reikalavimas, kad nacionalinis teismas pakankamai aiškiai apibūdintų bylos faktinį ir teisinį kontekstą, pirmiausia skirtas tam, jog Teisingumo Teismas galėtų pateikti nacionaliniam teismui naudingą Bendrijos teisės išaiškinimą(6), o valstybių narių vyriausybėms ir kitoms suinteresuotosioms šalims būtų suteikta galimybė užimti tam tikrą poziciją bei pateikti rašytines pastabas pagal Teisingumo Teismo Statuto 20 straipsnį(7) .
30. Šioje byloje, be abejonės, nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neatskleidžia kelių aspektų: bylos faktinis ir teisinis pagrindas bei nacionalinio teismo sprendimą kreiptis į Teisingumo Teismą nulėmusios priežastys pateikti santraukos forma.
31. Nepaisant to, kad ir kokia menka būtų nurodyta informacija, ji suteikė galimybę šalims, Graikijos vyriausybei ir tai pačiai Nyderlandų vyriausybei pateikti rašytines pastabas dėl Teisingumo Teismui pateikto klausimo esmės, kiek tai susiję su Sutarties nuostatomis dėl darbuotojų judėjimo laisvės.
32. Be to, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą esanti informacija buvo papildyta bylos medžiaga, kurią perdavė nacionalinis teismas, ir Teisingumo Teismui pateiktomis šalių rašytinėmis pastabomis. Visų šių dokumentų kopijos išsiųstos valstybėms narėms ir kitoms suinteresuotosioms šalims, kad jos pasirengtų teismo posėdžiui, per kurį ir galėjo papildyti savo pastabas bei pateikti aiškesnę poziciją dėl besikreipiančio teismo užduoto klausimo.
33. Atsižvelgiant į šias aplinkybes ir Teisingumo Teismo praktiką(8), galima daryti išvadą, kad Teisingumo Teismas buvo pakankamai informuotas apie faktines ir teisines pagrindinės bylos aplinkybes, jog galėtų nuspręsti dėl teis ės aktų, šiuo ayveju – Belgijos teisės aktų, atitikties Bendrijos teisei.
34. Todėl aš siūlau atmesti Nyderlandų vyriausybės pareikštą prieštaravimą dėl priimtinumo.
35. b) ONP prašo pripažinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinu dėl kitų aspektų – priėmus 2003 m. vasario 10 d. Įstatymą šis prašymas nebeturi praktinės reikšmės.
36. ONP teigimu, įstatymas suteikia Bendrijos institucijų darbuotojams teisę prašyti jų įgytos pensijos sumą iš Bendrijos sistemos pervesti į Belgijos valstybinę pensijų sistemą; taip sudaromos sąlygos pripažinti su pervedimu susijusius darbo laikotarpius dėl mokėjimų laikotarpių sumavimo.
37. Todėl ONP įpareigota atsižvelgti į G. My darbo Taryboje laikotarpį, taigi suinteresuotajam asmeniui būtų suteikta teisė gauti jo prašomą pensiją nesulaukus pensinio amžiaus.
38. 2004 m. birželio 17 d. teismo posėdyje ONP dar kartą patvirtino savo poziciją. Tačiau Komisija, mano nuomone, pagrįstai suabejojo, ar 2003 m. vasario 10 d. Įstatymas galėtų būti taikomas šioje byloje.
39. Šios abejonės iš esmės susijusios su 2003 m. vasario 10 d. Įstatymo taikymo sritimi ratione materiae
ir ratione temporis .
40. Kaip parodo bylos medžiagoje esanti informacija, dėl taikymo srities ratione materiae
2003 m. vasario 10 d. Įstatymas taikomas tik tuo atveju, kai Bendrijos pilietis prašo pervesti
tarnybos Bendrijos institucijose metu įgytas teises į pensiją
iš Bendrijos pensijų sistemos į Belgijos sistemą. Tačiau neatrodo, kad šis įstatymas reikalautų, jog Belgijos valdžios institucijos įtrauktų Bendrijos piliečio tarnybos institucijose laikotarpius sumuodamos
mokėjimų laikotarpius.
41. Bylos medžiagoje esantys dokumentai atskleidžia, kad G. My neprašė ONP pervesti jo tarnybos Taryboje metu įgytų teisių į pensiją iš Bendrijos sistemos į Belgijos sistemą. Jis kreipėsi tik dėl pensijos nesulaukus pensinio amžiaus.
42. Tačiau net ir tuo atveju, jei 2003 m. vasario 10 d. Įstatymas būtų taikytinas prašymams įtraukti mokėjimų laikotarpius, kad būtų galima pretenduoti į pensiją nesulaukus pensinio amžiaus, kyla klausimas dėl jo taikymo srities ratione temporis .
43. Pagal 29 straipsnį šis įstatymas įsigaliojo 2002 m. sausio 1 d. ir taikomas tik po šios datos
pateiktiems prašymams dėl teisių į pensiją pervedimo.
44. Kaip rodo bylos medžiaga, G. My savo prašymą dėl pensijos nesulaukus pensinio amžiaus pateikė 2000 m. spalio 20 d., gerokai anksčiau nei prieš metus iki 2003 m. vasario 10 d. Įstatymo įsigaliojimo.
45. Teismo posėdyje ONP nurodė, kad yra susiklosčiusi administracinė praktika, pagal kurią naujieji teisės aktai galėtų būti taikomi net ir tiems prašymams, kurie pateikti iki 2002 m. sausio 1 d. ir dėl kurių iki šios datos nebuvo priimtas galutinis sprendimas.
46. Vis dėlto man neatrodo, kad tokio pobūdžio neaiškūs tvirtinimai yra pakankami, jog būtų galima nepaisyti aiškiai išdėstytų įstatymo nuostatų.
47. Todėl aš laikausi nuomonės, kad Teisingumo Teismas negali tvirtai nustatyti, ar svarstomas įstatymas faktiškai būtų taikomas šioje byloje ir atitinkamai leistų išspręsti pagrindinę bylą. Priešingai, turimi faktai verčia daryti kitokią išvadą.
48. Remdamasis šiomis aplinkybėmis, aš siūlau Teisingumo Teismui atmesti ONP pareikštą prieštaravimą dėl priimtinumo.
49. c) Pabaigoje apsvarstysiu Komisijos pareikštą prieštaravimą dėl priimtinumo.
50. Pateikiant glaustai, Komisija tvirtina, kad Teisingumo Teismas turėtų pareikšti nuomonę tik dėl trečiosios pateikto prejudicinio klausimo dalies, kuri susijusi su taisyklės, neleidžiančios Bendrijos piliečio darbo Bendrijos institucijose metų įskaičiuoti siekiant įgyti teisę į pensiją nesulaukus pensinio amžiaus, atitiktimi Bendrijos teisei.
51. Šios Bendrijos institucijos nuomone, pirmosios dvi pateikto prejudicinio klausimo dalys nėra susijusios su pagrindinės bylos dalyku, todėl nebūtų naudingos nacionaliniam teismui sprendžiant jame svarstomą bylą.
52. Man atrodo, kad Komisijos prieštaravimas tinkamai pagrįstas, todėl turėtų būti palaikytas.
53. Pagal Teisingumo Teismo praktiką(9) procedūra dėl prejudicinio sprendimo skirta pateikti nacionaliniam teismui atsakymus, kurie būtų naudingi sprendžiant jo svarstomą bylą. Kitaip tariant, bendradarbiavimo sistemos, sukurtos kreipiantis dėl prejudicinio sprendimo, tikslas yra ne gauti Bendrijos Teismo nuomonę, o prisidėti prie tikro ir esamo ginčo sprendimo(10) .
54. Kaip esu pažymėjęs, pagrindinės bylos atveju G. My niekada nėra prašęs, kad jo darbo Taryboje metu įgytos teisės į pensiją iš Bendrijos sistemos būtų pervestos į Belgijos pensijų sistemą. Jis tik siekė gauti pensiją nesulaukus pensinio amžiaus ir apskundė ONP sprendimą neįskaičiuoti 27 metų, kai jis dirbo Tarybos pareigūnu, stažo, siekiant įvykdyti 1996 m. gruodžio 23 d. Karaliaus nutarimo 4 straipsnio 2 dalies reikalavimą dėl 35 kalendorinių metų darbo stažo, leidžiančio pretenduoti į šią išmoką.
55. Todėl pagrindinė byla susijusi su vieninteliu klausimu: ar turi būti reikalaujama, kad Belgijos valdžios institucijos laikotarpius, kai G. My pervesdavo mokėjimus į Bendrijos institucijų pensijų sistemą, sumuotų su tais, kai jis mokėdavo mokesčius Belgijos sistemai.
56. Remiantis šiomis aplinkybėmis, man atrodo, kad tik trečioji klausimo dalis iš tiesų yra svarbi nacionaliniame teisme svarstomai bylai, ir tik atsakydamas į šią pateikto klausimo dalį Teisingumo Teismas galėtų suteikti nacionaliniam teismui atsakymą, tikrai naudingą sprendžiant šio svarstomą bylą.
57. Todėl aš laikausi pozicijos, kad Teisingumo Teismui nereikia atsakyti į pirmąsias dvi pateikto klausimo, dėl kurio prašoma priimti prejudicinį sprendimą, dalis.
Trečiosios pateikto prejudicinio klausimo dalies aspektai
58. Atitinkamai apsiribodamas šia pateikto prejudicinio klausimo dalimi, aš iš pradžių ją išnagrinėsiu nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą požiūriu, kartu atsižvelgdamas į tai, ką vėliau paaiškindamas turėsiu pasakyti.
59. Šiuo požiūriu pirmiausia pažymėčiau, kad Komisija pagrįstai siūlo prejudicinį klausimą susiaurinti.
60. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas abejoja dėl 1996 m. gruodžio 23 d. Karaliaus nutarimo 4 straipsnio 2 dalies atitikties įvairioms Bendrijos teisės normoms. Tai būtų EB 2, 3, 17, 18, 39, 40, 42 ir 283 straipsniai, taip pat Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 7 straipsnis.
61. Bet iš tiesų visos nuostatos, išskyrus Sutarties 39 straipsnį ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnį, nėra svarbios šiai bylai.
62. Dėl EB 2 ir 3 straipsnių reikėtų pasakyti, kad nusistovėjusi teismo praktika(11) teigia, jog šiuose straipsniuose nėra išdėstytas išsamus ir pilnas materialinių normų rinkinys, o paprasčiausiai nustatomi bendri tikslai, kuriuos turi pasiekti Bendrija ir valstybės narės. Todėl jie gali būti daugių daugiausia panaudoti aiškinamaisiais tikslais kartu su kitomis jų turinį įgyvendinančiomis Sutarties nuostatomis(12) .
63. Taip pat EB 40 ir 42 straipsniai nenustato materialinių normų. Iš tiesų jie yra tik teisinis pagrindas, kuriuo remdamasi Taryba priima priemones, reikalingas įgyvendinti EB 39 straipsnyje numatytai darbuotojų judėjimo laisvei. Tą patį galima pasakyti ir apie EB 283 straipsnį, kuris tik suteikia Tarybai kompetenciją patvirtinti „Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir tų Bendrijų kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygas“.
64. Pagaliau EB 18 straipsnis bendriausiu būdu nustato kiekvieno Sąjungos piliečio teisę laisvai judėti bei apsigyventi valstybių narių teritorijoje. Tačiau Teisingumo Teismas yra nuosekliai išreiškęs požiūrį, kad jis taikytinas tik toms situacijoms, kurios patenka į Sutarties taikymo sritį ratione materiae
ir ratione personae, bet joms netaikomos jokios specialios Sutarties nuostatos dėl judėjimo laisvės(13) . Bet kadangi šiai bylai taikytinas EB 39 straipsnis, konkrečiai reguliuojantis darbuotojų judėjimo laisvę, būtent jį, o ne EB 18 straipsnį tenka nagrinėti šioje byloje. Tie patys motyvai taikytini ir EB 17 straipsnio atžvilgiu.
65. Trumpai tariant, iš keleto nacionalinio teismo nurodytų nuostatų EB 39 straipsnis yra vienintelis – aš pasikartosiu, nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą požiūriu, – svarbus šiai bylai. Nekyla abejonių, kad G. My, Italijos pilietis, nuvyko į kitą valstybę narę, Belgiją, kur iš pradžių dirbo įvairiose Belgijos bendrovėse, paskui – Europos Sąjungos Tarybos tarnyboje.
66. Tačiau vis dar reikia apsispręsti, ar, kaip siūlo Komisija, atsakymas į šį klausimą gali būti susijęs ir su Reglamentu Nr. 1408/71, kuris, nors ir neminimas nacionalinio teismo, vis dėlto, sprendžiant iš pirmo žvilgsnio, galėtų būti tinkamas šiai bylai, nes jis faktiškai ir įgyvendina EB 42 straipsnyje išdėstytą nuostatą dėl draudimo laikotarpių sudėties.
67. Vis dėlto man neatrodo, kad šį reglamentą būtų galima kaip nors pritaikyti byloje.
68. Pirmiausia, abejotina, ar šis reglamentas iki jo paskutinio pakeitimo 2004 m. balandžio 29 d. Reglamentu Nr. 883/2004 būtų taikomas pensijoms nesulaukus pensinio amžiaus. Tik po šio pakeitimo „priešpensinės išmokos“ buvo tiesiogiai įtrauktos į reglamento taikymo sritį ratione materiae
(4 straipsnis)(14) .
69. Antra, kaip matėme (šios išvados 7 punktas), Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritis ratione personae
yra visais atvejais ribojama „darbuotojais, kuriems yra ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai < … > .“
70. Teisingumo Teismas sprendime Ferlini
nurodė, kad „EB pareigūnai ir jų šeimos nariai < … > negali būti laikomi darbuotojais Reglamento Nr. 1408/71 prasme. Jiems nėra taikomi nacionalinės teisės aktai socialinės apsaugos srityje, kaip to reikalauja Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalis(15) “.
71. Tačiau tame pačiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad EB pareigūnas turi darbuotojo migranto statusą, nurodydamas, jog „Bendrijos pilietis, dirbantis ne savo kilmės valstybėje narėje, nepraranda darbuotojo statuso EB 39 straipsnio 1 dalies prasme, jeigu dirba tarptautinėje organizacijoje, net kai jo atvykimo ir apsigyvenimo sąlygas įdarbinimo valstybėje konkrečiai reglamentuoja tarptautinė konvencija“(16) .
72. Todėl remdamasis šiomis aplinkybėmis aš darau tokią pačią išvadą kaip ir Komisija, kad, nepaisant to, jog G. My netaikytinas Reglamentas Nr. 1408/71, jis patenka į EB 39 straipsnyje pateiktą plačiai aiškinamą „darbuotojo“ sąvoką.
73. Remdamasis šia prielaida ir pateiktais svarstymais, aš manau, kad pateiktas prejudicinis klausimas gali būti susiaurintas iki klausimo, ar EB 39 straipsnis ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnis draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos neatsižvelgiama į Europos Sąjungos institucijoje atliktos darbuotojo tarnybos laikotarpius, apskaičiuojant darbo stažą, kurio reikalaujama norint pagal šiuos teisės aktus įgyti teisę į pensiją nesulaukus pensinio amžiaus(17) .
Dėl pateikto prejudicinio klausimo esmės
74. Tik Komisija ir G. My atsakė į šį klausimą – ir jie atsakė teigiamai. Kita vertus, Nyderlandų ir Graikijos vyriausybės išskirtinai apsiribojo atsakymais į pirmąsias dvi pateikto prejudicinio klausimo dalis, t. y. į tas dalis, kurios, kaip aš teigiau (šios išvados 56 ir 57 punktai), nėra svarbios šios bylos dalykui.
75. O mano atsakymą leiskite pradėkite nuo pastebėjimo, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką asmenų judėjimo laisvei skirtomis Sutarties nuostatomis siekiama palengvinti Bendrijos piliečiams užsiimti bet kokio pobūdžio profesine veikla visoje Bendrijoje ir draudžiamos priemonės, dėl kurių Bendrijos piliečiai patektų į nepalankią padėtį tais atvejais, jei pageidautų vykdyti ekonominę veiklą kitos valstybės narės teritorijoje(18) .
76. Todėl EB 39 straipsnis draudžia ne tik bet kokią tiesioginę ar netiesioginę diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir „nacionalines nuostatas, kurios taikomos neatsižvelgiant į konkrečių darbuotojų pilietybę, tačiau apsunkina jų judėjimo laisvę“(19) .
77. Man atrodo nėra ginčo, kad tokia kaip pagrindinėje byloje svarstoma nuostata a quo
taikoma neatsižvelgiant į darbuotojo pilietybę. Dėl jos darbuotojai ne piliečiai nėra blogesnėje padėtyje nei Belgijos darbuotojai, kuriems dėl ginčijamos nuostatos taip pat vienodai būtų atimta galimybė įskaityti tarnybos Bendrijos institucijose metus, siekiant įgyti teisę gauti pensiją nesulaukus pensinio amžiaus.
78. Taip pat, man atrodo, nėra abejonių dėl to, kad svarstoma nuostata, nors ir nesukelia jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl pilietybės, sukonstruota taip, kad neleidžia imtis profesinės veiklos Bendrijoje ar ją riboja, taigi ir atgrasina nuo jos.
79. Dėl šios nuostatos G. My ir visi kiti panašioje situacijoje atsidūrę Bendrijos darbuotojai faktiškai patenka į nepalankią padėtį, nes darbas Europos Sąjungos institucijoje yra vienintelė priežastis, dėl kurios jie netenka galimybės ateityje gauti socialinės apsaugos išmokas, nors kitu atveju tokia teisė jiems būtų suteikta. Tai iš tiesų gali turėti tiesioginį ryšį tokių darbuotojų apsisprendimui imtis darbo Bendrijos institucijoje, taip pat ir atgrasinti institucijų pareigūnus nuo išėjimo iš darbo, siekiant vykti dirbti pas kitą darbdavį Belgijoje.
80. Kitaip tariant, tai puikiai pažįstamos situacijos, kurias Teisingumo Teismas nedvejodamas paskelbdavo prieštaraujančiomis darbuotojų judėjimo laisvės principui, jei tik nacionalinė nuostata neatsižvelgdavo į Bendrijos darbuotojo kitoje valstybėje narėje išdirbtus metus(20) . Kaip matėme, šioje byloje taip pat yra labai panaši kliūtis, daranti įtaką darbuotojo apsisprendimui imtis darbo.
81. Tačiau yra du svarbūs skirtumai, palyginti su kitomis šios srities bylomis, paprastai patenkančiomis į Teisingumo Teismą.
82. Pirmasis – ir nagrinėjamu atveju ne toks svarbus – skirtumas: kaip minėta, nėra diskriminacijos dėl pilietybės, nes Belgijoje atsisakoma suteikti nagrinėjamas pensines išmokas visiems
Bendrijos piliečiams vien dėl to, kad jie dirbo, inter alia,
Bendrijos institucijose.
83. Antrasis, iš dalies susijęs su pirmuoju ir svarbesnis, skirtumas būtų toks, kad svarstomas atvejis nebūtinai sąlygoja kurios nors sienos kirtimą. Kadangi Bendrijos institucijos nėra valstybė narė, čia įsidarbinti galima ir nekertant nacionalinės sienos. Ir iš tikrųjų abejotina, ar G. My kirto tokią sieną, atsižvelgiant į tai, kad prieš įsidarbindamas Europos Sąjungos Taryboje jis gyveno ir dirbo Belgijoje.
84. Kad paneigtų šį prieštaravimą, pasiremdama Teisingumo Teismo praktika(21) Komisija tvirtina, kad tokios situacijos vertinamos kaip diskriminuojančios dėl naudojimosi laisvo judėjimo į kitas valstybes nares teise. EB 39 straipsnis, atsižvelgiant į jo tikslus ir tai, kad jis numato pagrindinę laisvę, turi būti suprantamas kaip draudžiantis valstybėms narėms diskriminuoti dėl to, jog, kaip ir šioje byloje, profesinę veiklą Belgijoje vykdęs Bendrijos pilietis vėliau perėjo į darbą Bendrijos institucijose. Komisijos nuomone, tokiais atvejais būtų galima išvengti diskriminacijos, jei darbo šiose institucijose laikotarpį prilygintume Belgijos ar kitos valstybės narės valstybės tarnyboje išbūtam laikotarpiui.
85. Vis dėlto aš abejočiau, ar tai yra tinkamiausias požiūris. Pirmiausia, jis man atrodo labai dirbtinis ir bet kuriuo atveju grindžiamas fikcija ir netvirtais bei ginčytinais pagrindais paremtu sulyginimu. Antra, yra neaišku, ar šis požiūris taip pat būtų taikomas atitinkamos valstybės narės piliečiams (ir šiais tikslais jiems prilygintiems darbuotojams). Jei nebūtų taikomas, aš nematau priežasčių, kodėl norint išvengti nesąžiningų apribojimų reikėtų išrasti dirbtinį sprendimą, dėl kurio apribojimai būtų panaikinti darbuotojams migrantams, tačiau visiškai išsaugoti Belgijos piliečiams ar apskritai Belgijoje gyvenantiems darbuotojams, kurie atliko tarnybą šioje valstybėje įsikūrusiose Bendrijos institucijose.
86. Tokios pasekmės taip pat būtų tiek pat neteisėtos ir nepagrįstos, jei atsižvelgtume į tai, jog šioje byloje nacionalinės sienos nebuvo kirstos dėl priežasčių, laikytinų visiškai „atsitiktine“ ir „pasitaikiusia“ aplinkybe, kad G. My dirbo Belgijoje esančiuose Bendrijos biuruose. Jei jis būtų buvęs paskirtas dirbti į kitose Bendrijos vietose esančius biurus, aplinkybės būtų vienodos, tačiau jis nebūtų patyręs dėl Belgijos teisės aktų kylančių neigiamų pasekmių.
87. Bet, žinoma, prieštaravimas žengia toliau nei šios bylos faktai. Tokio kritikuotino požiūrio laikymasis galėtų sukelti diskriminuojančių ir ydingų pasekmių. Pavyzdžiui, dėl jo Europos Parlamento biure Liuksemburge dirbančiam Belgijos piliečiui, kaip darbuotojui migrantui, būtų taikomas EB 39 straipsnis ir taip jam pavyktų išvengti svarstomų Belgijos teisės aktų taikymo pasekmių; nors pasekmės būtų visiškai priešingos, jei vien dėl atsitiktinumo jis būtų paskirtas į šios institucijos Briuselio biurą; aš net neužsimenu apie galinčius kilti sunkumus, jeigu jo darbo vieta, kaip kartais nutinka, keistųsi tarp dviejų vietovių. Ir visa tai vyktų nepaisant to, kad darbo vietos pasirinkimą lėmė ne tai, kurioje šalyje buvo konkrečios institucijos būstinė, o su jo karjera toje institucijoje susiję motyvai.
88. Gerai žinoma, kad Bendrijos institucijose nusprendę dirbti asmenys dažniausiai tai daro ne dėl to, kad nori vykti į Belgiją ar Liuksemburgą ir ten gyventi. Paprastai tai yra antraeilė bei atsitiktinė tokio sprendimo pasekmė, susijusi su faktu (kuris šiuo požiūriu taip pat „atsitiktinis“), kad institucijų (ar daugelio jų) būstinės yra šiose šalyse. Tačiau į darbą priimanti institucija taip pat sėkmingai galėtų būti kitoje vietoje, dėl to nereikalaujant pakeisti Bendrijos pareigūno statuso šios bylos tikslais
į darbuotojo migranto.
89. Visa tai parodo, kad esminis veiksnys šioje byloje (ir tapačiais atvejais) nėra nei darbuotojo pilietybė, nei darbo vieta, o įdarbinančios organizacijos pobūdis . Kitaip tariant, svarstomus apribojimus sukelia ne darbuotojo judėjimas (išskyrus tam tikrus atvejus ir tai tik netiesiogiai), o faktas – ir neatsižvelgiant į konkretaus asmens pilietybę ar pradinę gyvenamąją vietą, – kad jis dirbo Bendrijos institucijoms.
90. Bet jeigu taip yra, tai reiškia, kad čia susiduriame su atveju, kuris nesusijęs su EB 39 straipsniu ir darbuotojų judėjimo laisve. Arba, pateikiant kiek kitaip, jis susijęs su darbuotojų judėjimo laisve, bet visiškai specifine prasme, t. y. ta prasme, kad darbuotojas tokiais atvejais kerta ne „fizines sienas“, o „teisines sienas“, sukurtas bei apibrėžtas ypatingu Bendrijos institucijų statusu ir jų teisine sistema, o šioje byloje – ypatingu darbo santykių su jomis statusu. Pasitelkiant paties Teisingumo Teismo žodžius, tai santykiai, kylantys „pačioje tarptautinėje organizacijoje“, kuriems taikomos „tarptautinės sutarties reguliuojamos“ nuostatos (žr. minėto sprendimo Ferlini
42 punktą) ir kurie garantuojami ne tik jos specialiais tarnybos nuostatais, bet visų pirma ir valstybių narių pareiga nepažeisti organizacijos interesų bei imtis visų atitinkamų priemonių užtikrinant, kad jos uždaviniai būtų visiškai atlikti (EB 10 straipsnis).
91. Todėl šia prasme – ir tik šia prasme – iš tiesų galima teigti, kad G. My situacija nesiskiria nuo darbuotojo, kuris išeina iš darbo tam, kad vyktų dirbti į kitą valstybę narę. Ir nors įsidarbindamas Taryboje G. My nekirto Sąjungoje jokios fizinės sienos, jis tikrai kirto „teisinę sieną“, nes iš nacionalinės teisinės sistemos perėjo į kitą tarptautiniu mastu garantuojamą teisinę sistemą.
92. Be to, Teisingumo Teismas yra aiškiai pripažinęs šią ypatingą Bendrijos sistemos ir jos tarnautojų įdarbinimo sąlygų savybę. Pateikęs nuorodą į Europos Bendrijų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalį, Teisingumo Teismas šiuo aspektu paaiškino, kad sistema, skirta pervesti teises į pensiją iš nacionalinių į Bendrijos pensijų sistemas, „siekiama palengvinti nacionalinių darbuotojų, dirbančių privačiame ar viešame sektoriuje, judėjimą į Bendrijos administraciją ir taip užtikrinti, kad Bendrija turėtų kuo geresnes galimybes pasirinkti kvalifikuotą bei tinkamą patirtį turintį personalą“(22) .
93. Ir šiuo motyvu tame pačiame sprendime Teismas pripažino neteisėta situaciją, kai byloje atsakove buvusios vyriausybės atsisakymas, skirtingai nuo kitų valstybių narių, garantuoti svarstomas teises „panaikina iš kitų valstybių narių atvykusių Bendrijos pareigūnų lygybę su tais pareigūnais, kurie atvyko iš Belgijos, nes pastarieji tampa diskriminuojami. Toks atsisakymas taip pat gali apsunkinti tam tikrą darbo stažą turinčių Belgijos pareigūnų įdarbinimą Bendrijoje, nes dėl išvykimo iš nacionalinės administracijos į Bendrijos administraciją būtų prarastos teisės į pensiją, kurias jie turėtų, jei atsisakytų darbo Bendrijoje“ (19 punktas).
94. Šie teiginiai puikiai tinka ir svarstomai bylai, nes šiuo atveju, kaip matėme, ginčijami nacionalinės teisės aktai ir diskriminuoja iš Belgijos atvykusius ar joje gyvenančius darbuotojus, ir sukelia apribojimą, atgrasantį vykti į Bendrijos administraciją.
95. Tiesa, toje byloje svarstoma teisė į pensiją buvo aiškiai nurodyta Tarnybos nuostatuose, o šios bylos atveju taip nėra. Tačiau man atrodo, kad šioje byloje svarstomos teisės (į pensiją) apsaugai taikomi tie patys argumentai, kurie buvo pritaikyti aname sprendime, nes galutinis tikslas yra užtikrinti galimybę pareigūnams pervesti teises į socialinės apsaugos išmokas abiem kryptimis – iš valstybės narės į Bendriją ir atvirkščiai.
96. Todėl tokios svarstomos nuostatos, kokios yra šioje byloje, pažeidžia lygybės ir teisiškai nustatytų teisių į išmokas pervedimo principus, kuriais grindžiami Europos Bendrijų tarnybos nuostatai, taip pat ir bendresnį EB 10 straipsnyje numatytą principą, nes, kaip pažymi ir Komisija, valstybės narės privalo imtis visų būtinų ar atitinkamų priemonių, kad užtikrintų visišką Tarnybos nuostatų įgyvendinimą, ir kartu vengti atvejų, dėl kurių galėtų būti pažeisti Bendrijos interesai bei trukdoma siekti jos tikslų.
97. Apibendrindams laikausi nuomonės, kad EB 10 straipsnis ir Europos Bendrijų tarnybos nuostatai turi būti aiškinami taip, kad yra draudžiama nacionalinė nuostata, pagal kurią negalima įskaityti Bendrijos piliečio Bendrijos institucijoje išdirbtų metų, siekiant jam suteikti teisę gauti pensiją nesulaukus pensinio amžiaus.
V – Išvada
98. Atsižvelgdamas į tai aš manyčiau, kad į Tribunal du travail de Bruxelles
pateiktą klausimą Teisingumo Teismas turėtų atsakyti taip:
„EB 10 straipsnis ir Europos Bendrijų tarnybos nuostatai turi būti aiškinami taip, kad yra draudžiama nacionalinė nuostata, pagal kurią negalima įskaityti Bendrijos piliečio Bendrijos institucijoje išdirbtų metų, siekiant jam suteikti teisę gauti pensiją nesulaukus pensinio amžiaus“.
(1) .
(2)
–	OL L 257, p. 2; OL 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 05/1 t., p. 15.
(3)
–	OL L 149, p. 2; OL 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 05/1 t., p. 35. Pažymėtina, kad 2003 m. gegužės 14 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 859/2003 išplėtė Reglamento Nr. 1408/71 nuostatų taikymą trečiųjų šalių piliečiams, kuriems jos dar netaikomos dėl šių pilietybės. Pagaliau Reglamentą Nr. 1408/71 neseniai pakeitė 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1).
(4)
–	Neoficialus vertimas.
(5)
–	Neoficialus vertimas.
(6)
–	2000 m. balandžio 11 d. Sprendimas Deliège
(sujungtos bylos C‑51/96 ir C‑191/97, Rink. p. I‑2549, 31–33 punktai). Taip pat žr. 1993 m. sausio 26 d. Sprendimą Telemarsicabruzzo ir kt.
(sujungtos bylos C‑320/90, C‑321/90 ir C‑322/90, Rink. p. I‑393, 6 punktas); 1995 m. kovo 23 d. Nutartis Saddik
(C‑458/93, Rink. p. I‑511) ir 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas Albany
(C‑67/96, Rink. p. I‑5751, 39 punktas).
(7)
–	Minėto 2000 m. balandžio 11 d. Sprendimo Deliège
31 punktas.
(8)
–	1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Brentjens’ Handelsonderneming
(sujungtos bylos C‑115/97, C‑116/97 ir C‑117/97, Rink. p. I‑6025, 42 ir 43 punktai); minėtų sprendimų Albany
43 punktas ir Deliège
34 ir 35 punktai.
(9)
–	1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Bosman
(C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 61 punktas) ir 2002 m. vasario 19 d. Sprendimas Arduino
(C‑35/99, Rink. p. I‑1529, 25 punktas).
(10)
–	1998 m. kovo 12 d. Sprendimas Djabali
(C‑314/96, Rink. p. I‑1149, 17–20 punktai) ir 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimas TNT Traco
(C‑340/99, Rink. p. I‑4109, 30 ir 31 punktai).
(11)
–	Žr. 1987 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą Giménez Zaera
(126/86, Rink. p. 3697, 11 punktas); 1991 m. sausio 24 d. Sprendimą Alsthom Atlantique
(C‑339/89, Rink. p. I‑107, 8 ir 9 punktai); 1992 m. kovo 11 d. Sprendimą Compagnie commerciale de l’Ouest ir kt.
(sujungtos bylos C‑78/90–C‑83/90, Rink. p. I‑1847, 17 ir 18 punktai).
(12)
–	1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas Wijsenbeek
(C‑378/97, Rink. p. I‑6207); 2000 m. spalio 3 d. Sprendimas Échirolles Distribution
(C‑9/99, Rink. p. I‑8207).
(13)
–	2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Oteiza Olazabal
(C‑100/01, Rink. p. I‑10981).
(14)
–	Taip pat žr. 1983 m. liepos 5 d. Sprendimą Valenti
(171/82, Rink. p. 2157, 16–18 punktai, pagal kuriuos, atrodo, tokio pobūdžio išmokos, kokios svarstomos byloje, nepatenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį dėl jų skirtumų nuo senatvės išmokų, kurioms šis reglamentas taikomas).
(15)
–	2000 m. spalio 3 d. Sprendimas Ferlini
(C‑411/98, Rink. p. I‑8081, 41 punktas).
(16)
–	Minėto Sprendimo Ferlini
42 punktas. Taip pat žr. 1989 m. kovo 15 d. Sprendimą Echternach ir Moritz
(sujungtos bylos 389/87 ir 390/87, Rink. p. 723, 11 punktas); 1993 m. gegužės 27 d. Sprendimą Schmid
(C‑310/91, Rink. p. I‑3011, 20 punktas). Dėl panašaus atvejo, kai 39 straipsnyje išdėstyti principai taikomi darbuotojams, kuriems netaikomas Reglamentas Nr. 1408/71, žr. 1995 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Vougioukas
(C‑443/93, Rink. p. I‑4033, 39‑41 punktai).
(17)
–	Aš manau, vertėtų paminėti, kad taip apibūdinta byla nėra vienintelė. Taip suformuluotas klausimas vėl kilo labai panašiomis aplinkybėmis keliose pastarojo laikotarpio bylose, vis dar svarstomose Teisingumo Teisme (bylos C‑137/04 ir C‑185/04, abi susijusios su atsisakymu pripažinti Švedijoje Bendrijos pareigūnų teises į tam tikras socialinės apsaugos išmokas).
(18)
–	Žr. 1988 m. liepos 7 d. Sprendimą Stanton
(143/87, Rink. p. 3877) ir minėtą sprendimą Bosman .
(19)
–	2000 m. sausio 27 d. Sprendimas Graf
(C‑190/98, Rink. p. I‑493, 18 punktas).
(20)
–	Aš paminėsiu tik Vougioukas
bylą, nurodomą ir Komisijos, kurioje Graikijos valdžios institucijos nepripažino Graikijos piliečiui teisės į pensiją Graikijoje, prieš tai atsisakiusios atsižvelgti į I. Vougioukas darbo Vokietijos valstybinėse ligoninėse stažą. Teisingumo Teismas sprendime nurodė, kad tokia situacija prieštarauja EB 39 straipsniui, nes šio straipsnio tikslų „nebūtų galima pasiekti, jei darbuotojai prarastų valstybės narės teisės aktais suteikiamas socialinės apsaugos lengvatas dėl to, kad pasinaudojo savo laisvo judėjimo teise: tai gali atgrasinti Bendrijos darbuotojus nuo naudojimosi laisvo judėjimo teise, todėl gali būti kliūtis šiai laisvei“. Teisingumo Teismas tęsė, kad atsisakydami pripažinti darbo kitos valstybės narės valstybinėse ligoninėse laikotarpius kaip suteikiančius teisę į pensiją, Graikijos teisės aktai „įtvirtino skirtingas sąlygas laisvo judėjimo teise nepasinaudojusiems darbuotojams ir darbuotojams migrantams, dėl kurių pastarieji pateko į nepalankią padėtį“ (minėto sprendimo Vougioukas
39–41 punktai).
(21)
–	Ypač žr. 1997 m. sausio 30 d. Sprendimą Stöber ir Pereira
(sujungtos bylos C‑4/95– C‑5/95, Rink. p. I‑511, 38 punktas).
(22)
–	1981 m. spalio 20 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(137/80, Rink. p. 2393, 11 punktas). Taip pat žr. naujesnį sprendimą – 1998 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Bang-Hansen
(T‑233/97, Rink. VT p. I‑A‑625 ir p. II‑1889, 30 punktas).