62021CJ0767
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
2023 m. gruodžio 14 d. (
*1
)
„Apeliacinis skundas – Institucinė teisė – Europos Parlamento nariai – Europos Parlamento darbo tvarkos taisyklės – Elgesio normos – 10 straipsnio 3 dalis – Draudimas per Parlamento posėdžius demonstruoti reklamjuostes – Parlamento pirmininko žodinė priemonė, kuria Parlamento nariams uždrausta savo vietose posėdžių salėje statyti nacionalines vėliavėles – Ieškinys dėl panaikinimo – SESV 263 straipsnis – Sąvoka „aktas, kurį galima ginčyti“
Byloje C‑767/21 P
dėl 2021 m. gruodžio 8 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
Jérôme Rivière, gyvenantis Nicoje (Prancūzija),
Dominique Bilde, gyvenanti Lagarde (Prancūzija),
Joëlle Mélin, gyvenanti Aubagne (Prancūzija),
Aurélia Beigneux, gyvenanti Hénin-Beaumont (Prancūzija),
Thierry Mariani, gyvenantis Paryžiuje (Prancūzija),
Jordan Bardella, gyvenantis Montmorency (Prancūzija),
Jean-Paul Garraud, gyvenantis Libourne (Prancūzija),
Jean-François Jalkh, gyvenantis Gretz-Armainvilliers (Prancūzija),
Gilbert Collard, gyvenantis Marselyje (Prancūzija),
Gilles Lebreton, gyvenantis Montivilliers (Prancūzija),
Nicolaus Fest, gyvenantis Berlyne (Vokietija),
Gunnar Beck, gyvenantis Neuss (Vokietija),
Philippe Olivier, gyvenantis Draveil (Prancūzija),
atstovaujami avocat F. Wagner,
apeliantai,
dalyvaujant kitai proceso šaliai:
Europos Parlamentui, atstovaujamam N. Lorenz ir T. Lukácsi,
atsakovui pirmojoje instancijoje,
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė K. Jürimäe, teisėjai N. Piçarra (pranešėjas), M. Safjan, N. Jääskinen ir M. Gavalec,
generalinė advokatė T. Ćapeta,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
susipažinęs su 2023 m. vasario 16 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Apeliaciniu skundu Europos Parlamento nariai Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean‑Paul Garraud, Jean-François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck ir Philippe Olivier prašo panaikinti 2021 m. spalio 6 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Rivière ir kt. / Parlamentas (T‑88/20, EU:T:2021:664, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jų ieškinys dėl 2020 m. sausio 13 d. Parlamento pirmininko žodinės priemonės, kuria Parlamento nariams uždrausta savo vietose posėdžių salėje statyti nacionalines vėliavėles (toliau – ginčijama priemonė), panaikinimo buvo atmestas kaip nepriimtinas.
Teisinis pagrindas
2
Europos Parlamento 9-osios kadencijos (2019–2024 m.) darbo tvarkos taisyklių (toliau – Darbo tvarkos taisyklės) 10 straipsnyje „Elgesio normos“ nustatyta:
„1.   Parlamento narių elgesys paremtas abipuse pagarba ir Sutartyse, ypač Pagrindinių teisių chartijoje, apibrėžtomis vertybėmis bei principais. <…>
2.   Parlamento nariai neturi trukdyti sklandžiam Parlamento darbui ir neturi trukdyti užtikrinti saugumą ir palaikyti tvarką Parlamento patalpose ar kenkti jo įrangos veikimui.
3.   Parlamento nariai neturi trikdyti sklandžios Parlamento plenarinės sesijos darbo tvarkos ir privalo susilaikyti nuo netinkamo elgesio. Jie negali demonstruoti reklamjuosčių.
<…>“
3
Šių taisyklių 171 straipsnio „Kalbėjimo laiko paskirstymas ir kalbėtojų sąrašas“ 4 dalyje įtvirtinta:
„[Pirmosios] diskusijų dalies kalbėti skirtas laikas paskirstomas pagal šiuos kriterijus:
a)
pirmoji kalbėti skirto laiko dalis paskirstoma po lygiai visoms frakcijoms;
b)
antroji kalbėjimo laiko dalis paskirstoma frakcijoms proporcingai pagal jų narių skaičių;
c)
nepriklausomiems Parlamento nariams bendrai skiriamas laikas atitinka laiką, paskirtą kiekvienai frakcijai remiantis a ir b punktais;
d)
paskirstant kalbėjimo laiką per plenarinį posėdį atsižvelgiama į tai, kad neįgaliems Parlamento nariams gali prireikti daugiau laiko.“
4
Darbo tvarkos taisyklių 175 straipsnio „Neatidėliotinos priemonės“ 1–3 dalyse nustatyta:
„1.   Parlamento pirmininkas paragina laikytis tvarkos Parlamento narį, kuris pažeidžia 10 straipsnio 3 arba 4 dalyje nustatytas elgesio normas.
2.   Jei pažeidimas kartojasi, Parlamento pirmininkas antrą kartą paragina Parlamento narį laikytis tvarkos, ir šis įspėjimas įrašomas į protokolą.
3.   Jei pažeidimas tęsiamas ar padaromas kitas pažeidimas, Parlamento pirmininkas gali iš Parlamento nario atimti teisę kalbėti [ir] išprašyti jį iš salės[,] neleisdamas dalyvauti likusioje plenarinio posėdžio dalyje. <…>“
Bylos aplinkybės
5
Skundžiamo sprendimo 1–3 punktuose nurodytas faktines aplinkybes galima trumpai apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
6
Per 2020 m. sausio 13 d. plenarinį posėdį Parlamento pirmininkas, remdamasis Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalimi, ėmėsi žodinių priemonių tvarkai plenarinių posėdžių salėje užtikrinti, įskaitant ginčijamą priemonę.
7
2020 m. sausio 29 d. ir 30 d. plenariniuose posėdžiuose pirmininkaujantys pirmininko pavaduotojai pakartotinai ėmėsi ginčijamos priemonės.
Ieškinys Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
8
2020 m. vasario 13 d. apeliantai Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė ieškinį dėl ginčijamos priemonės panaikinimo.
9
Grįsdami savo ieškinį jie nurodė keturis pagrindus. Pirmąjį pagrindą sudarė dvi dalys: pirma dalis buvo grindžiama Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio pažeidimu ir iškraipymu, o antra dalis – ESS 4 straipsnio 2 dalies pažeidimu. Ieškinio antrasis pagrindas grindžiamas teisinio saugumo principo pažeidimu, trečiasis – piktnaudžiavimu įgaliojimais, o ketvirtasis – vienodo požiūrio, teisėtumo, gero administravimo ir fumus persecutionis principų, taip pat Parlamento narių saviraiškos laisvės pažeidimu.
10
Parlamentas pirmiausia pateikė ieškinio nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą dėl, pirma, tuo, kad nėra akto, kurį galima ginčyti, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, antra, kad apeliantai neturėjo teisės kreiptis į teismą ir, trečia, kad jie neturėjo suinteresuotumo kreiptis į teismą. Parlamentas taip pat nurodė, kad ieškinys nepagrįstas.
11
Bendrasis Teismas patenkino nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą tuo pagrindu, kad nėra akto, kurį galima ginčyti, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį.
12
Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte konstatavo, kad iš šalių pateiktų rašytinių dokumentų matyti, jog ginčijama priemonė buvo Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalimi grindžiamas Parlamento nariams skirtas draudimas savo vietose posėdžių salėje statyti nacionalines vėliavėles. Šiuo klausimu jis nurodė, kad nors apeliantai taip pat rėmėsi šios priemonės nesilaikantiems Parlamento nariams taikomu draudimu kalbėti, nėra jokio pagrindo teigti, kad šis draudimas viršijo draudimą statyti nacionalines vėliavėles.
13
To sprendimo 42–44 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad iš Darbo tvarkos taisyklių, grindžiamų bendromis valstybių narių parlamentinėmis tradicijomis, matyti, kad Parlamento nariai „išreiškia savo nuomonę kalbėdami“. Jis nurodė, kad, be šiose taisyklėse jiems suteiktos galimybės kartą per sesiją pateikti 200 žodžių rašytinį pareiškimą, jose „diskusijų dalyviams nenumatyta jokių kitų saviraiškos priemonių“. Bendrojo Teismo nuomone, taip nustatytas saviraiškos priemonių apribojimas yra skirtas Parlamento narių lygiateisiškumui, vadinasi, ir sklandžiam Parlamento darbui užtikrinti. Šio dvejopo tikslo taip pat siekiama minėtų Darbo tvarkos taisyklių 171 straipsnio 4 dalimi, joje nustatyti tikslūs kalbėti skirto laiko paskirstymo Parlamento nariams kriterijai.
14
Skundžiamo sprendimo 45 ir 48 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad „atvaizdas ar daiktas dėl reiškiamo simbolio ar perduodamos žinutės neabejotinai gali būti saviraiškos priemonė, todėl jį naudojantys Parlamento nariai įgyja galimybę reikšti ir ginti savo politinius įsitikinimus ne tik kalbėdami“ per Parlamento plenarinius posėdžius. Jis konstatavo, kad nagrinėjamu atveju apeliantų vietose posėdžių salėje padėtos vėliavėlės tapo „tam tikra politinės grupės vėliava ir jos siekiamo tikslo simboliu“. Be to, Bendrasis Teismas to sprendimo 49 punkte konstatavo, kad „atskiros valstybės narės vėliavėlės demonstravimas išrinkto Parlamento nario vietoje posėdžių salėje yra nesuderinamas su [šio] Parlamento nario atstovavimo pareiga“, kaip ji apibrėžta, be kita ko, ESS 14 straipsnio 2 dalyje ir SESV 22 straipsnio 2 dalyje.
15
Bendrasis Teismas minėto sprendimo 50 punkte pareiškė, kad taip apeliantų vietose posėdžių salėje pastatytos nacionalinės vėliavėlės „buvo tik saviraiškos ar nuomonės reiškimo būdas“, jos nesiskiria nuo Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalyje vartojamos sąvokos „reklamjuostės“ arba jos atitikmenų skirtingose šios nuostatos kalbinėse versijose dalyko.
16
Atsižvelgdamas į visus šiuos motyvus Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 51 ir 52 punktuose nurodė, kad apeliantų elgesys galėjo trikdyti sklandžią Parlamento darbo tvarką, todėl patenka į Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies taikymo sritį, taip pat, kad ginčijama priemonė buvo „susijusi su Parlamento vidaus darbo organizavimu“ ir nesukėlė teisinių padarinių, kurie galėtų turėti įtakos apeliantų, Parlamento narių, įgaliojimų vykdymo sąlygoms ir iš esmės pakeisti jų teisinę padėtį. Vadinasi, ši priemonė nėra aktas, kurį galima ginčyti, kaip jis suprantamas pagal SESV 263 straipsnį.
17
Dėl šių priežasčių Bendrasis Teismas atmetė ieškinį kaip nepriimtiną.
Šalių reikalavimai
18
Apeliantai Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
pripažinti ieškinį priimtinu,
–
panaikinti ginčijamą priemonę ir
–
priteisti iš Parlamento bylinėjimosi išlaidas.
19
Parlamentas prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Dėl apeliacinio skundo priimtinumo
20
Parlamentas teigia, kad apeliacinis skundas neatitinka Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnyje nustatytų priimtinumo sąlygų, nes jame nėra tiksliai nurodyti teisiniai argumentai, pagrindžiantys pateiktus pagrindus, kuriuose nesiremiama teisiniais argumentais.
21
Šiuo klausimu iš SESV 256 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punkto bei 169 straipsnio 2 dalies matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą, antraip apeliacinis skundas ar atitinkamas jo pagrindas pripažįstamas nepriimtinu (2021 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Taryba / Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
22
Vis dėlto apeliaciniame skunde galima aiškiai identifikuoti du pagrindus, kuriuose apeliantai Bendrajam Teismui priekaištauja, pirma, dėl to, kad jis skundžiamo sprendimo 38 punkte iškraipė ir neteisingai teisiškai kvalifikavo faktines aplinkybes, ir, antra, dėl to, kad aiškindamas Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalį to sprendimo 41–50 punktuose padarė teisės klaidų. Be to, iš Parlamento atsiliepimo į apeliacinį skundą matyti, kad ta institucija galėjo suprasti šių pagrindų esmę ir pateikti atsakymą iš esmės.
23
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad abiejuose apeliacinio skundo pagrinduose pakankamai tiksliai nurodyti kritikuojamos skundžiamo sprendimo dalys ir išdėstyti motyvai, dėl kurių tose dalyse, apeliantų nuomone, neišvengta teisės klaidų, todėl Teisingumo Teismas gali atlikti teisėtumo kontrolę.
24
Taigi šį apeliacinį skundą reikia pripažinti priimtinu.
Dėl apeliacinio skundo pagrįstumo
Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo
– Šalių argumentai
25
Apeliacinio skundo pirmajame pagrinde apeliantai teigia, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte iškraipė ir neteisingai teisiškai kvalifikavo faktines aplinkybes, nes atsisakė pripažinti, kad dėl ginčijamos priemonės Parlamento nariai praktiškai neteko galimybės kalbėti, todėl asmenų, atsisakiusių per 2020 m. sausio 29 ir 30 d. plenarinius posėdžius nuo savo vietų posėdžių salėje pašalinti nacionalines vėliavėles, įgaliojimų vykdymo sąlygos iš esmės pasikeitė.
26
Parlamentas mano, kad pirmasis pagrindas yra akivaizdžiai nepagrįstas.
– Teisingumo Teismo vertinimas
27
Iš SESV 256 straipsnio 1 dalies ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos matyti, kad apeliacinis skundas paduodamas tik teisės klausimais, todėl tik Bendrasis Teismas yra kompetentingas nustatyti ir vertinti faktines aplinkybes ir įrodymus. Toks vertinimas, išskyrus atvejus, kai šios aplinkybės ir įrodymai buvo iškraipyti, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teismui (2019 m. liepos 10 d. Sprendimo VG / Komisija, C‑19/18 P, EU:C:2019:578, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
28
Toks iškraipymas konstatuotinas, kai, nesiremiant naujais įrodymais, esamų įrodymų vertinimas yra akivaizdžiai klaidingas. Iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš byloje esančių dokumentų, nesant reikalo iš naujo vertinti faktinių aplinkybių ir įrodymų. Be to, jei apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, jis privalo aiškiai nurodyti, kokie įrodymai buvo iškraipyti, ir įrodyti nagrinėjimo klaidas, dėl kurių mano, kad Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus (2015 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Italija / Komisija, C‑280/14 P, EU:C:2015:792, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
29
Vis dėlto iš pirmosios instancijos teisme pareikšto ieškinio aiškiai matyti, kad apeliantai Bendrojo Teismo prašė panaikinti vienintelę ginčijamą priemonę, t. y. vien žodinį draudimą savo vietose posėdžių salėje statyti nacionalines vėliavėles. Bendrajame Teisme jie neginčijo vėlesnių priemonių, kuriomis iš jų buvo atimta teisė kalbėti per 2020 m. sausio 29 ir 30 d. plenarinius posėdžius. Tokiomis aplinkybėmis apeliantai negali priekaištauti Bendrajam Teismui dėl to, kad jis skundžiamame sprendime iškraipė ir neteisingai teisiškai kvalifikavo faktines aplinkybes.
30
Bet kuriuo atveju reikia pridurti, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte teisingai konstatavo, kad nors apeliantai taip pat rėmėsi ginčijamos priemonės nesilaikantiems Parlamento nariams taikomu draudimu kalbėti, nėra jokio pagrindo teigti, kad ši priemonė viršijo „Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalyje Parlamento nariams įtvirtintą draudimą savo vietose posėdžių salėje statyti nacionalines vėliavėles“.
31
Taigi konstatavęs, kad ginčijama priemone buvo siekiama tik užtikrinti, kad Parlamento narių vietose posėdžių salėje nebūtų laikomos nacionalinės vėliavėlės, Bendrasis Teismas neiškraipė faktinių aplinkybių ir nepadarė jų teisinio kvalifikavimo klaidos, ir šia priemone atitinkamiems Parlamento nariams konkrečiai nebuvo uždrausta kalbėti per 2020 m. sausio 29 ir 30 d. plenarines sesijas.
32
Darytina išvada, kad apeliacinio skundo pirmasis pagrindas yra nepagrįstas, todėl jį reikia atmesti.
Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo
– Šalių argumentai
33
Apeliacinio skundo antrajame pagrinde apeliantai teigia, kad skundžiamo sprendimo 41–50 punktuose Bendrasis Teismas pažeidė Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalį, nes „pažeidė teisę ir iškraipė teisines ir faktines aplinkybes“, taip pat padarė „akivaizdžią vertinimo klaidą“, dėl kurių to sprendimo 52 punkte konstatavo, kad ginčijamas aktas buvo neatsiejamas nuo Parlamento vidaus darbo organizavimo, nesukėlė teisinių padarinių, galinčių turėti įtakos apeliantų, Parlamento narių, įgaliojimų vykdymo sąlygoms, todėl nėra aktas, kurį galima ginčyti, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį.
34
Šiuo klausimu apeliantai visų pirma teigia, kad nacionalinės „vėliavėlės“ nepatenka į Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies, kurioje kalbama tik apie „reklamjuostes“, taikymo sritį. Bendrasis Teismas turėjo nustatyti, ar nacionalinė vėliavėlė yra „reklamjuostė“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, ir tik tada spręsti, ar tai, kad Parlamento nariai naudojasi tokiomis vėliavėlėmis, trikdė sklandžią Parlamento plenarinės sesijos darbo tvarką arba reiškė netinkamą jų elgesį, galėjusį sutrukdyti sklandžiam Parlamento darbui.
35
Šiomis aplinkybėmis apeliantai teigia, kad sąvokos „banderoles“ ir „bannières“ („reklamjuostės“) apibrėžtinos atsižvelgiant į įprastų jų reikšmę prancūzų kalba, kuri, atsakant į dviejų apeliantų pateiktą prašymą, buvo patikslinta 2020 m. vasario 20 d.Service du Dictionnaire de l’Académie française (Prancūzų akademijos Žodyno tarnyba) rašte.
36
Jie taip pat tvirtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 50 punkte neturėjo atsižvelgti į skirtingas Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies kalbines versijas, siekdamas nustatyti, ar aptariamas „nacionalines vėliavėles“ galima laikyti „reklamjuostėmis“, kaip jos suprantamos pagal šią nuostatą. Priimdamas tokį sprendimą Bendrasis Teismas neatsižvelgė į 1958 m. balandžio 15 d. Tarybos reglamento Nr. 1, nustatančio kalbas, kurios turi būti vartojamos Europos ekonominėje bendrijoje (OL L 17, 1958, p. 385; 2004 m. specialusis leidinys lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 3), iš dalies pakeisto 2013 m. gegužės 13 d. Tarybos reglamentu (ES) Nr. 517/2013 (OL L 158, 2013, p. 1), 1 straipsnį, kuriame įtvirtinta, kad prancūzų kalba yra Europos Sąjungos institucijų oficialioji ir darbo kalba. Taigi aptariamas sąvokas, kiek tai susiję su Parlamento nariais iš Prancūzijos, reikėjo aiškinti atsižvelgiant tik į jų reikšmę prancūzų kalba.
37
Antra, apeliantai teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antrą sakinį, pagal kurį draudžiama demonstruoti tik „reklamjuostes“, bet ne „vėliavėles“. Todėl Bendrasis Teismas „reklamjuosčių“ demonstravimui nepagrįstai prilygino Parlamento narių vietose posėdžių salėje „padėtas vėliavėles“, nors apeliantai bet kuriuo atveju „nuolat“ nenaudojo nacionalinių vėliavėlių.
38
Trečia, Bendrasis Teismas, atlikdamas Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 2 ir 3 dalių analizę pagal kontekstą, nenagrinėjo, ar ginčijama priemone buvo siekiama pašalinti galimus dėl šių vėliavėlių naudojimo kylančius Parlamento darbo trukdžius arba jų keliamą grėsmę plenarinių posėdžių saugumui ir tvarkai. Taigi jis nenurodė, dėl kokių priežasčių nacionalinės vėliavėlės demonstravimas Parlamento nario vietoje posėdžių salėje laikytinas netinkamu elgesiu.
39
Ketvirta, apeliantai teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 43–45 punktuose konstatavo, kad ginčijama priemone siekiama užtikrinti Parlamento narių lygiateisiškumą ir ji gali būti grindžiama Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsniu, nors tokio tikslo siekiama šių taisyklių 171 straipsniu.
40
Penkta, apeliantų teigimu, „[Parlamento] narius visų pirma renka jų šalių piliečiai pagal nacionalinius sąrašus, kurie sudaromi kiekvienos valstybės [narės] nustatyta tvarka“. Tai, kad kitų valstybių narių piliečiai gali būti įtraukti į šiuos sąrašus ir balsuoti toje valstybėje narėje, nereiškia, kad „šis balsavimas praranda nacionalinį pobūdį“. Be to, teiginys dėl „nacionalinės priklausomybės“ išplaukia iš ESS 4 straipsnio 2 dalies. Todėl, priešingai, nei Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 49 punkte, nacionalinės vėliavėlės laikymas Parlamento nario vietoje posėdžių salėje nėra nesuderinamas su Sutartyse apibrėžta šio Parlamento nario atstovavimo pareiga, be to, taip nėra trikdomas sklandus Parlamento darbas.
41
Parlamentas mano, kad antrasis pagrindas yra akivaizdžiai nepagrįstas.
– Teisingumo Teismo vertinimas
42
Apeliacinio skundo antrajame pagrinde apeliantai iš esmės priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis skundžiamo sprendimo 41–50 punktuose neteisingai išaiškino Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalį. Jų teigimu, ginčijamos priemonės nebuvo galima priimti remiantis ta nuostata, nes nacionalinės vėliavėlės nepatenka į jos taikymo sritį. Tokiomis aplinkybėmis tokia priemonė gali turėti įtakos jų, Parlamento narių, įgaliojimų vykdymo sąlygoms, ir iš esmės pakeisti jų teisinę padėtį, todėl ji yra aktas, kurį galima ginčyti, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį.
43
Reikia priminti, kad „aktais, kuriuos galima ginčyti“, kaip jie suprantami pagal SESV 263 straipsnį, laikomi bet kokios Sąjungos institucijų, įstaigų, organų ar agentūrų priimtos nuostatos, neatsižvelgiant į jų formą, kuriomis siekiama sukelti privalomų teisinių padarinių (2018 m. vasario 20 d. Sprendimo Belgija / Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, 31 punktas ir 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Čekijos Respublika / Komisija, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
44
Siekiant nustatyti, ar ginčijama priemonė sukelia privalomų teisinių padarinių, reikia remtis šio akto esme ir juos vertinti remiantis objektyviais kriterijais, pavyzdžiui, minėto akto turiniu, prireikus atsižvelgiant į jo priėmimo aplinkybes ir jį priėmusios institucijos įgaliojimus (šiuo klausimu žr. 2018 m. vasario 20 d. Sprendimo Belgija / Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, 32 punktą ir 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Čekijos Respublika / Komisija, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, 47 punktą).
45
Svarbu priminti, kad ginčijama priemonė – tai žodinis draudimas Parlamento narių vietose posėdžių salėje statyti nacionalines vėliavėles; jos imtasi pagal Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalį, kurioje numatyta, kad „[Parlamento nariai] negali demonstruoti reklamjuosčių“ per Parlamento plenarinius posėdžius. Kaip nurodyta generalinės advokatės išvados 71 punkte, ši nuostata yra taikoma tiesiogiai, nesant reikalo priimti įgyvendinimo priemonių.
46
Siekiant nustatyti, ar Bendrasis Teismas, kaip teigia apeliantai, padarė teisės klaidą aiškindamas Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antrą sakinį, reikia atsižvelgti, kaip priminta skundžiamo sprendimo 40 punkte, ne tik į šios nuostatos formuluotę, bet ir į jos kontekstą ir teisės aktu, kuriame ji įtvirtinta, siekiamus tikslus (2023 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo Gargždų geležinkelis, C‑671/21, EU:C:2023:709, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
47
Vienoje iš Sąjungos teisės nuostatos kalbinių versijų vartojama formuluotė negali būti vienintelis šios nuostatos aiškinimo pagrindas ar įgyti pirmenybės prieš kitas kalbines versijas. Dėl būtinumo vienodai aiškinti ir taikyti kiekvieną Sąjungos teisės akto nuostatą neleidžiama remtis tik viena iš jos kalbinių versijų, bet reikalaujama, kad ji būtų aiškinama atsižvelgiant į bendrą teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, sistemą ir tikslą (šiuo klausimu žr. 1977 m. spalio 27 d. Sprendimo Bouchereau, 30/77, EU:C:1977:172, 14 punktą ir 2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Minister for Justice and Equality (Trečiosios šalies pilietis, kuris yra Sąjungos piliečio pusbrolis), C‑22/21, EU:C:2022:683, 20 punktą).
48
Taigi Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 50 punkte pagrįstai atsižvelgė į kitas Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antrojo sakinio kalbines versijas (neapsiribodamas versija prancūzų kalba), siekdamas nustatyti, ar nacionalinės vėliavėlės laikytinos „reklamjuostėmis“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Be to, priešingai, nei teigia apeliantai, taip Bendrasis Teismas visiškai nepažeidė Tarybos reglamento Nr. 1, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 517/2013, 1 straipsnio, kuriame tik išvardytos Sąjungos institucijų oficialiosios ir darbo kalbos.
49
Dėl to, ar Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antrame sakinyje numatytas draudimas demonstruoti „reklamjuostes“ apima ir nacionalines vėliavėles, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 50 punkte pažymėjo, kad kitose šios nuostatos kalbinėse versijose vartojami terminai, atitinkantys prancūzų kalbos sąvokas „banderoles“ ir „bannières“, paprastai reiškia daiktus, dažnai pagamintus iš medžiagos, kartais pritvirtintus ant medinio koto, kuriuose užrašomi, pavyzdžiui, politiniai šūkiai, politiniai raginimai ar tikslai. Todėl Bendrasis Teismas tame 50 punkte padarė teisingą išvadą, kad, atsižvelgiant į apeliantų nagrinėjamu atveju nacionalinėms vėliavėlėms priskirtas funkcijas, šią vėliavėlę galima laikyti reklamjuostėms tapačia saviraiškos ar komunikacijos priemone.
50
Tokį aiškinimą patvirtina Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antro sakinio konteksto ir teleologiniai elementai.
51
Kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 42–44 punktuose, Darbo tvarkos taisyklės atspindi parlamentinei veiklai būdingą žodinių diskusijų tradiciją. Iš tų taisyklių bendros sistemos matyti, kad Parlamento nariai išreiškia savo nuomonę kalbėdami; iš esmės jie neturi kitų saviraiškos priemonių. Šiomis aplinkybėmis Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antru sakiniu, siejamu su jų 175 straipsniu, Parlamento nariams kalbėti skirtu laiku nenumatyta jokių kitų saviraiškos priemonių, kad būtų užtikrintas jų lygiateisiškumas ir sklandi Parlamento plenarinės sesijos darbo tvarka.
52
Taigi, priešingai, nei teigia apeliantai, Bendrasis Teismas pagrįstai nusprendė, kad savo vietose posėdžių salėje pastatydami nacionalines vėliavėles jie kartu demonstravo reklamjuostes, kaip tai suprantama pagal Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antrą sakinį. Kaip tik atsižvelgiant į tokiai vėliavėlei priskirtą politinę funkciją aptariamus Parlamento narių veiksmus reikia vertinti kaip politinės pozicijos pareiškimą; tas pats pasakytina apie Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antrame sakinyje nurodytų „reklamjuosčių“ demonstravimą.
53
Dėl apeliantų argumento, kad Bendrasis Teismas nepagrįstai nenurodė motyvų, dėl kurių nusprendė, kad šių nacionalinių vėliavėlių demonstravimas trikdė sklandžią Parlamento plenarinės sesijos darbo tvarką ir reiškė netinkamą Parlamento narių elgesį, pakanka pažymėti, kad Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antrame sakinyje įtvirtintam draudimui nereikia konkrečių įrodymų, kad toks demonstravimas trukdo sklandžiam Parlamento darbui.
54
Kalbant apie apeliantų argumentą, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antrą sakinį taip, kad juo siekiama išlaikyti Parlamento narių lygiateisiškumą naudojantis jiems kalbėti skirtu laiku, pakanka pažymėti, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 44 punkte teisingai konstatavo, kad šios nuostatos, siejamos su Darbo tvarkos taisyklių 175 straipsniu, tikslas – užtikrinti Parlamento narių lygiateisiškumą naudojantis saviraiškos priemonėmis, taigi – ir jiems kalbėti skirtu laiku, nes Parlamento nariai savo nuomonę iš esmės pareiškia būtent šitaip.
55
Galiausiai dėl apeliantų argumento, kad jie turi teisę savo vietose posėdžių salėje pastatyti nacionalines vėliavėles, remdamiesi ESS 4 straipsnio 2 dalyje užtikrinama teise į pagarbą nacionaliniam savitumui, pirmiausia reikia pažymėti, kad šioje nuostatoje, priešingai, nei teigia apeliantai, nekalbama apie „nacionalinę priklausomybę“. Šia nuostata reikalaujama, kad Sąjunga gerbtų valstybių narių lygybę prieš Sutartis bei nacionalinį jų savitumą, neatsiejamą nuo pagrindinių politinių ir konstitucinių jų struktūrų, taip pat esmines valstybines jų funkcijas.
56
Be to, kaip aiškiai matyti iš ESS 10 straipsnio 2 dalies ir 14 straipsnio 2 dalies bei SESV 22 straipsnio 2 dalies, Parlamento nariai atstovauja Sąjungos piliečiams, nors yra renkami iš valstybių narių lygmeniu sudarytų sąrašų. Remiantis atstovaujamosios demokratijos principu, kuriuo pagal ESS 10 straipsnio 1 dalį grindžiamas Sąjungos veikimas, Parlamento sudėtis turi teisingai ir visiškai atspindėti tiesioginiu visuotiniu balsavimu išreikštą laisvą Sąjungos piliečių pasirinkimą dėl asmenų, kurie jiems atstovautų per atitinkamą kadenciją (šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, 83 punktą).
57
Darytina išvada, kad, kaip Bendrasis Teismas teisingai konstatavo skundžiamo sprendimo 49 punkte, valstybių narių vėliavėlių demonstravimas išrinktų Parlamento narių vietose posėdžių salėje yra nesuderinamas su Sutartyse (į jas daroma aiški nuoroda Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 1 dalyje) apibrėžta šių Parlamento narių atstovavimo pareiga.
58
Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad ginčijama priemonė nesukelia teisinių padarinių, kurie galėtų turėti įtakos apeliantų, Parlamento narių, įgaliojimų vykdymo sąlygoms ir iš esmės pakeisti jų teisinę padėtį, nes jos padariniai neviršija Darbo tvarkos taisyklių 10 straipsnio 3 dalies antrame sakinyje numatyto draudimo pasekmių.
59
Taigi Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 52 punkte padarė išvadą, kad ginčijama priemonė nėra aktas, kurį galima ginčyti.
60
Vadinasi, apeliacinio skundo antrasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
61
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, visą apeliacinį skundą reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
62
Pagal Procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal minėto reglamento 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
63
Kadangi Parlamentas reikalavo priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas, o šie pralaimėjo bylą, jie turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jų priteisiamos Parlamento patirtos bylinėjimosi išlaidos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean-Paul Garraud, Jean-François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck ir Philippe Olivier padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jų priteisiamos Europos Parlamento patirtos bylinėjimosi išlaidos.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.