62006CC0250
GENERALINIO ADVOKATO
M. POIARES MADURO IŠVADA,
pateikta 2007 m. spalio 25 d. (
1
)
Byla C-250/06
United Pan-Europe Communications Belgium SA ir kt.
prieš
Belgijos valstybę
„EB 49 straipsnis — Laisvė teikti paslaugas — Nacionalinės teisės aktai, nustatantys įpareigojimą kabelinės televizijos operatoriams retransliuoti tam tikrų privačių televizijos operatorių transliuojamas laidas („must carry“ įpareigojimas) — Apribojimas — Privalomasis bendrojo intereso pagrindas — Pliuralizmo išsaugojimas dvikalbiame regione“
1.
Teisingumo Teismo prašoma priimti prejudicinį sprendimą, leisiantį Conseil d’État (Valstybės Taryba) (Belgija) įvertinti nacionalinių priemonių, nustatančių privalomojo programų siuntimo įpareigojimus (vadinamasis „must-carry“) Briuselio-Sostinės regiono kabelinės televizijos tinklų operatoriams, atitiktį Bendrijos teisei. Nors prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su konkurencijos teise ir laisve teikti paslaugas, dėl toliau aptariamų priežasčių prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo iškeltus klausimus daugiausia nagrinėsiu EB 49 straipsnio požiūriu.
I — Faktinės aplinkybės, nacionalinės teisės aktai ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
2.
Ieškovai pagrindinėje byloje yra kabelinės televizijos operatoriai. Savo tinklais jie transliuoja televizijos kanalus dvikalbiame Briuselio-Sostinės regione. 2001 m. balandžio 2 d. ieškovai prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiam teismui padavė ieškinius dėl dviejų 2001 m. sausio 17 d. ir 2002 m. sausio 24 d. Ekonomikos reikalų ir mokslo tyrimų ministro priimtų įsakymų panaikinimo. Abu įsakymai priimti remiantis 1995 m. kovo 30 d. Įstatymu dėl televizijos programų transliavimo tinklų ir transliavimo veiklos vykdymo dvikalbiame Briuselio-Sostinės regione (toliau – Transliavimo įstatymas).
3.
Transliavimo įstatymo 13 straipsnis apibrėžia privalomojo programų siuntimo įpareigojimus Briuselio-Sostinės regiono kabelinės televizijos operatoriams. Jis nustato:
„Televizijos operatorius, kuriam suteikta teisė eksploatuoti televizijos transliavimo tinklą dvikalbiame Briuselio-Sostinės regione, nuo pat transliacijos pradžios ir visiškai turi retransliuoti:
—
prancūzų ir flamandų bendruomenių visuomeninių televizijos operatorių transliuojamas programas,
—
bet kurio kito kompetentingo ministro paskirto prancūzų ir flamandų bendruomenių televizijos operatoriaus programas.“
4.
2001 m. sausio 17 d. ministro įsakyme išdėstomos privalomojo programų siuntimo įpareigojimų taisyklių priežastys ir aštuoniems transliuotojams suteikiamas „must-carry“ statusas. Jo formuluotė tokia:
„kadangi „must carry“ statusas patenka į audiovizualinės politikos, kuria siekiama suteikti galimybę žiūrovams žiūrėti ne tik valstybinio televizijos operatoriaus transliuojamas programas, bet ir privačių televizijos operatorių, užtikrinančių viešosios paslaugos įpareigojimus, transliuojamas programas, sritį;
kadangi suteikiant „must carry“ statusą siekiama apsaugoti televizijos transliavimo tinklais transliuojamų programų pliuralistinį ir kultūrinį pobūdį bei sudaryti sąlygas, kad tokias pliuralistines programas galėtų žiūrėti visi televizijos žiūrovai;
kadangi šie įpareigojimai neginčijamai pateisinami bendraisiais interesais;
kadangi privatūs kanalai, kuriems suteiktas „must carry“ statusas, buvo pasirinkti atsižvelgiant į tikslą suderinti reikalavimus Belgijos audiovizualiniame sektoriuje;
kadangi buvo konsultuotasi su prancūzų ir flamandų bendruomenėmis;
kadangi „must carry“ statusas turi būti suteiktas paskirtiems televizijos operatoriams, kuriems buvo suteikti svarbūs įpareigojimai ir kuriuos jie sutiko prisiimti;
kadangi kai kurie iš šių paskirtų televizijos operatorių įpareigoti teikti viešąją paslaugą;
kadangi „must carry“ statusas turi būti suteiktas asbl Télé Bruxelles ir vzw TV Brussel, siekiant paskatinti vietos televizijos, transliuojančios vietos gyventojams skirtas krašto naujienas, plėtrą;
kadangi panaikinus „must carry“ statusą kiltų pavojus šias programas transliuojančių operatorių, kurie negalėtų padengti padidėjusių transliavimo sąnaudų, egzistavimui,
įsakau:
1 straipsnis. Televizijos operatorius, kuriam suteikta teisė eksploatuoti televizijos tinklą dvikalbiame Briuselio-Sostinės regione, nuo pat transliacijos pradžios ir visiškai turi retransliuoti šių televizijos operatorių programas:
1)
Vlaamse Media Maatschappij n.v.;
2)
TV Brussel v.z.w.;
3)
Belgian business television n.v.;
4)
Media ad infinitum n.v.;
5)
TVi s.a.;
6)
asbl Télé Bruxelles;
7)
Canal+ Belgique s.a.;
8)
Satellimages s.a.
<…> “.
5.
2002 m. sausio 24 d. Įsakymu pataisomas 2001 m. sausio 17 d. Įsakymas ir „must-carry“ statusas suteikiamas dar dviem transliuotojams: Event TV Vlaanderen NV ir YTV SA. Šiuos 2001 m. sausio 17 d. ir 2002 m. sausio 24 d. Įsakymus bendrai vadinsiu „ginčijamomis priemonėmis“.
6.
Ieškovai Conseil d’État teigė, kad „must-carry“ statuso suteikimas kai kuriems televizijos transliuotojams reiškia specialių teisių, kurios, tikėtina, iškraipo konkurenciją pažeisdamos EB 3 straipsnio 1 dalies g punktą, 10, 82 ir 86 straipsnius, suteikimą EB 86 straipsnio prasme. Be to, ieškovai teigė, kad apribodamos prieinamų kanalų skaičių ir atleisdamos „must-carry“ statusą turinčius transliuotojus nuo derybų su kabelinės televizijos operatoriais, ginčijamos priemonės riboja paslaugų teikimą. Ieškovų teigimu, tai prilygsta EB 49 straipsnio pažeidimui.
7.
2006 m. gegužės 17 d. Nutartimi Conseil d’État Teisingumo Teismui pateikė šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar kabelinės televizijos operatoriams nustatyta pareiga retransliuoti tam tikras iš anksto nurodytas programas suteikia šių programų autoriams „specialią teisę” EB 86 straipsnio prasme?
2.
Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas, ar pagal EB 86 straipsnio 1 dalies pabaigoje nustatytas taisykles – t. y. „Sutartyje nustatytas taisykles, visų pirma <…> kurios nustatytos EB 12 ir EB 81–89 straipsniuose“, – neleidžiama valstybėms narėms reikalauti iš kabelinės televizijos operatorių retransliuoti tam tikrų privačių televizijos operatorių, pagal 1995 m. kovo 30 d. Įstatymą „patenkančių“ į apibrėžtą šios valstybės valdžios kompetenciją, programų, dėl ko kitų Europos Sąjungos valstybių narių ar trečiųjų valstybių bei operatorių, kurie nepatenka į valstybės valdžios kompetencijos sritį, programų skaičius sumažėja tiek, kiek yra privalomų retransliuoti programų?
3.
Ar pagal EB 49 straipsnį egzistuoja draudžiama kliūtis laisvai teikti paslaugas, kai valstybės narės priemonė, šiuo atveju įpareigojimas retransliuoti programas kabeliniais tinklais, gali tiesiogiai arba netiesiogiai, iš tikrųjų arba potencialiai kliudyti teikti paslaugas iš kitos valstybės narės šių paslaugų gavėjams, esantiems pirmojoje valstybėje narėje, kaip tai būtų, jei dėl šios priemonės paslaugų teikėjas derybose dėl prieigos prie šių tinklų atsidurtų nepalankioje padėtyje?
4.
Ar pagal EB 49 straipsnį egzistuoja draudžiama kliūtis, jei valstybės narės priimta priemonė, šiuo atveju įpareigojimas retransliuoti programas kabeliniais tinklais, daugeliu atvejų nustatyta tik šioje valstybėje narėje įsisteigusiems operatoriams, atsižvelgiant į šios priemonės adresatų įsisteigimo vietą arba kitus jų ryšius su šia valstybe nare, kai tokia kliūtis negali būti pagrįsta privalomuoju bendruoju interesu laikantis proporcingumo principo?“
II — Vertinimas
A — Trečiasis ir ketvirtasis prejudiciniai klausimai
8.
Visų pirma aptarsiu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo iškeltus trečią ir ketvirtą prejudicinius klausimus. Šiais klausimais iš esmės klausiama, ar nacionalinės priemonės, kokia ginčijama pagrindinėje byloje, kurios kabelinės televizijos operatoriams nustato privalomojo kai kurių transliuotojų programų siuntimo įpareigojimus, riboja laisvę teikti paslaugas, ir, jei taip, ar tokios priemonės yra suderinamos su Bendrijos teise.
9.
Aptariamos paslaugos, t. y. televizijos signalų siuntimas kabeliniu tinklu, EB 49 straipsnio požiūriu aiškiai patenka į „paslaugų“ sąvokos apimtį (
2
). Norėdami teikti šias paslaugas transliuotojai ir kabelinės televizijos operatoriai privalo veikti kartu. Šiuo atveju ginčydami nacionalines priemones, kurios paslaugų teikimą išimtinai vidaus lygmeniu traktuoja palankiau nei paslaugų teikimą Bendrijos lygmeniu, jie gali remtis EB 49 straipsniu (
3
). Tokios priemonės gali būti pateisinamos tik tuomet, jei jos yra tinkamos ir būtinos siekiant teisėto viešojo intereso ir jei skirtingas poveikis paslaugų teikimui valstybės viduje ir Bendrijos lygmeniu yra proporcingas objektyviems skirtumams tarp šių paslaugų (
4
).
Ar egzistuoja apribojimas
10.
„Must-carry“ įpareigojimo politika, kokia aptariama šioje byloje, skatina „must-carry“ statusą turinčių transliuotojų kanalų transliavimą, tačiau neigiamai veikia transliuotojus, kuriems toks statusas nebuvo suteiktas. Akivaizdu, kad aptariami kabelinės televizijos tinklai turi ribotą transliavimo diapazoną. Taigi tam tikrą kanalų skaičių paskyrus „must-carry“ statusą turintiems transliuotojams, atitinkamai sumažėja bendras laisvų tinklo kanalų kiekis. Iš Teisingumo Teismui pateiktų paaiškinimų matyti, kad šioje byloje aptariami analoginiai transliavimo tinklai turi apytiksliai keturiasdešimt kanalų, iš kurių apytiksliai dvidešimt turi būti rezervuoti „must-carry“ statusą turintiems transliuotojams. Dėl to kabelinės televizijos operatoriai gali neturėti galimybės transliuoti tam tikrus kanalus, kuriuos jie būtų transliavę, jei nebūtų privalomojo programų siuntimo įpareigojimų taisyklių. Pavyzdžiui, ieškovai pagrindinėje byloje teigė, kad taisyklės privertė Coditel iš savo analoginio tinklo pašalinti Arte, RAI Uno ir La Cinquième televizijos kanalus. Iš esmės „must-carry“ statuso gavėjai turi konkurencinį pranašumą, nes jiems nereikia derėtis su kabelinės televizijos operatoriais ir konkuruoti su kitais transliuotojais, norint užsitikrinti savo kanalų transliavimą kabelinės televizijos tinklais.
11.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra visiškai aišku, ar Transliavimo įstatymo 13 straipsnis reikalauja, kad norėdami gauti „must-carry“ statusą transliuotojai privalo būti įsisteigę Belgijoje. Nors Belgijos vyriausybė teigė, kad „must-carry“ statusas gali būti suteiktas ne tik Belgijoje įsisteigusiems transliuotojams, visi ginčijamose priemonėse nurodyti gavėjai yra vidaus transliuotojai. Be to, teismo posėdyje Belgijos vyriausybė nurodė, jog artėjančio vieno iš šių transliuotojų „must-carry“ statuso įvertinimo metu bus atsižvelgta į aplinkybę, kad jis neseniai perkėlė savo įsisteigimo vietą į Liuksemburgą, nors jo programų turinys nepakito. Bet kuriuo atveju, kadangi privalomojo programų siuntimo politika, Belgijos vyriausybės žodžiais tariant, siekiama „užtikrinti, kad Belgijos piliečiai (turėtų) galimybę susipažinti su vietos ir nacionaline informacija ir jų kultūriniu palikimu“, užsienio transliuotojai „must-carry“ statusą įgis tikėtinai rečiau nei vidaus transliuotojai. Todėl praktiškai tokios privalomojo programų siuntimo taisyklės, kokios aptariamos šioje byloje, nulemia, jog kitose valstybėse narėse įsisteigusiems transliuotojams prieiga prie televizijos programų siuntimo tinklų yra sudėtingesnė nei vidaus transliuotojams. Nors aiškiai ir nereikalaudamos įsisteigimo valstybėje narėje, šios taisyklės išimtinai vidaus transliavimo paslaugų teikimą traktuoja veiksmingai palankiau nei tarpvalstybinių transliavimo paslaugų teikimą. Dėl šios priežasties jos traktuotinos kaip paslaugų teikimo laisvės apribojimas.
Ar apribojimas yra pateisinamas?
12.
Belgijos vyriausybė pabrėžė, kad privalomojo programų siuntimo politika siekiama užtikrinti televizijos tinklais Briuselio-Sostinės regione transliuojamų programų pliuralistinį ir kultūrinį pobūdį bei garantuoti, kad visi šio regiono žiūrovai gaus naudos iš televizijos programų pliuralizmo ir įvairovės. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad audiovizualinė politika, kuria ketinama nustatyti pliuralistinę transliavimo sistemą, siekiančią užtikrinti išraiškos laisvę, ypač jos socialinė, kultūrinė, religinė, filosofinė ar kalbinė sudedamosios dalys, iš tikrųjų leidžia pateisinti laisvės teikti paslaugas ribojimą (
5
). Tačiau tam, kad neprieštarautų EB 49 straipsniui, aptariamos nacionalinės priemonės visų pirma ir, svarbiausia, turi būti tinkamos priemonės garantuoti, jog pliuralizmo užtikrinimo interesas bus pasiektas (
6
).
13.
Man atrodo, kad aptariama privalomojo programų siuntimo politika pirmiausia turi būti suvokiama atsižvelgiant į specifinę aplinkybę, jog Briuselio-Sostinės regionas yra dvikalbis. Šiame regione kiekvienas operatorius veikia iš kelių savivaldybių sudarytoje zonoje, kurioje jis yra vienintelis analoginės kabelinės televizijos transliuotojas. Privalomojo programų siuntimo taisyklės gali būti taikomos užtikrinant, kad kiekvienos savivaldybės žiūrovai gaus prieigą prie kanalų, turinčių kalbinį ir kultūrinį ryšį su prancūzų bendruomene, taip pat prie kanalų, turinčių kalbinį ir kultūrinį ryšį su flamandų bendruomene. Tokioje situacijoje privalomojo programų siuntimo taisyklės yra tinkama priemonė užtikrinant, kad konkretaus regiono televizijos žiūrovai savo kalba turės galimybę susipažinti su vietos ir nacionaline informacija ir programomis, kuriose puoselėjamas jų kultūrinis palikimas.
14.
Šiam tikslui sukurta privalomojo programų siuntimo politika yra neišvengiamai palankesnė transliuotojams, kurių programos turi ypatingą kultūrinio artumo su atitinkamo regiono gyventojais mastą. Tačiau nors Sutartis nedraudžia priimti priemonių, ginančių ir skatinančių valstybės narės nacionalinį kultūrinį ir kalbinį palikimą, tokios priemonės jokiu būdu negali būti neproporcingos siekiamam tikslui, o jų taikymas negali sukelti savavališkos kitose valstybėse narėse įsisteigusių paslaugų teikėjų diskriminacijos. Kitaip tariant, nacionalinio kultūrinio ir kalbinio palikimo skatinimo politika valstybei narei nesuteikia laisvės priimti priemonių, kurios suteiktų konkurencinį pranašumą vidaus ūkio subjektams (
7
).
15.
Prejudicinių sprendimų procedūroje galutinis proporcingumo įvertinimas dažnai paliekamas prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiam teismui (
8
). Vis dėlto svarbu, kad Teisingumo Teismas atkreiptų dėmesį į konkrečius klausimus, kurie gali iškilti besikreipiančiam teismui, siekiant tinkamai atlikti jam patikėtą proporcingumo įvertinimą. Mano manymu, šioje byloje yra trys aspektai, kuriuos prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas ypač privalo patikrinti.
16.
Pirma, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas turi įsitikinti, kad jei „must-carry“ statuso suteikimas priklauso nuo reikalavimų, kuriuos kitose valstybėse narėse įsisteigusiems transliuotojams patenkinti bus tikėtinai sunkiau nei vietos transliuotojams, šie reikalavimai yra tikrai būtini užtikrinant pliuralizmą ir galimybę susipažinti su vietos ar nacionaline informacija (
9
). Kaip iliustruoja VT4 sprendimas, svarbiausia, kad transliuotojas gali labai sėkmingai teikti televizijos programas, įskaitant naujienų programas, kurių turinys skirtas vienos valstybės narės žiūrovams, nors jis pats įsisteigęs kitoje valstybėje narėje (
10
). Todėl prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas privalo įsitikinti, kad praktikoje aplinkybė, jog transliuotojas yra įsisteigęs Belgijoje, pati savaime nėra svarbus faktorius suteikiant „must-carry“ statusą.
17.
Antra, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas turėtų patikrinti, ar kanalų, kurie turi būti rezervuoti „must-carry“ statusą turintiems transliuotojams, skaičius akivaizdžiai neviršija kanalų, būtinų užtikrinti pliuralizmą ir galimybę susipažinti su vietos ir nacionaline informacija, skaičiaus. Šiuo atveju prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas privalo įsitikinti, kad „must-carry“ statusas nėra besąlygiškai suteikiamas visiems konkretaus transliuotojo kanalams, o apsiribotų tik tais kanalais, kurie ištikrųjų padeda įgyvendinti šį tikslą.
18.
Trečia, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas privalo nustatyti, ar egzistuoja elementarios procesinės garantijos, leidžiančios užkirsti kelią savavališkai diskriminaciniam „must-carry“ statuso suteikimui. Kai valstybė narė „must-carry“ statusą suteikia keliems transliuojams, ji privalo tai daryti pagal skaidrias ir nediskriminacines procedūras iš anksto žinomų kriterijų pagrindu.
19.
Šie trys atspektai atsispindi ir Direktyvoje 2002/22/EB (
11
), kurią valstybės narės privalėjo įgyvendinti iki 2003 m. liepos 25 dienos. Šios direktyvos 31 straipsnio 1 dalis, kuri iš esmės išreiškia iš Sutarties kylančius principus, numato, kad „valstybės narės gali nustatyti pagrįstus privalomojo programų siuntimo įpareigojimus“ ir toliau įtvirtina sąlygą, kad tokius įpareigojimus „galima nustatyti tik tais atvejais, kai jie yra būtini aiškiai apibrėžtiems tikslams pasiekti; šie įpareigojimai turi būti proporcingi ir skaidrūs“ ir „juos būtina reguliariai persvarstyti“.
20.
Taigi EB 49 straipsnis nedraudžia nacionalinių priemonių, kurios konkretaus regiono kabelinės televizijos operatoriams nustato privalomojo programų siuntimo įpareigojimus, siekiant užtikrinti, kad to regiono žiūrovai turėtų galimybę susipažinti su vietos ir nacionaline informacija ir programomis, kurios puoselėja jų kultūrinį palikimą, su sąlyga, kad tokios priemonės yra proporcingos siekiamam tikslui ir kad būdas, kuriuo jos taikomos, nesukelia savavališkos kitose valstybėse narėse įsisteigusių paslaugų teikėjų diskriminacijos.
B — Pirmasis ir antrasis prejudiciniai klausimai
21.
Nesiūlau atsakymo į pirmąjį ir antrąjį prejudicinius klausimus. Šiais klausimais prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas klausia, ar „must-carry“ statusas turi būti traktuojamas kaip „speciali teisė“ EB 86 straipsnio prasme, ir, jei taip, ar ši nuostata, aiškinama kartu su kitomis Sutarties nuostatomis, draudžia suteikti „must-carry“ statusą. Ieškovai pagrindinėje byloje teigė, kad privalomojo programų siuntimo taisyklės iškraipo konkurenciją tarp kabelinės televizijos tinklų operatorių ir kitų rūšių transliavimo tinklų operatorių. Jie taip pat teigė, kad kai kurioms įmonėms suteikdama „must-carry“ statusą Belgijos valstybė joms sukuria dominuojančią padėtį, kuria jie tikriausiai piktnaudžiaus.
22.
Tačiau nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra jokios informacijos apie, konkrečiai kalbant, atitinkamos rinkos apibrėžimą, rinkos dalių, kurias turi toje rinkoje veikiančios įvairios įmonės, apskaičiavimą ir tariamą piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi. Esant tokioms aplinkybėms prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo klausimai dėl Sutarties nuostatų, susijusių su konkurencija, turi būti laikomi nepriimtinais (
12
).
III — Išvada
23.
Atsižvelgdamas į pirmiau pateiktus svarstymus siūlau, kad Teisingumo Teismas pateiktų Conseil d‘État tokį atsakymą:
„EB 49 straipsnis nedraudžia nacionalinių priemonių, kurios konkretaus regiono kabelinės televizijos operatoriams nustato privalomojo programų siuntimo įpareigojimą, siekiant užtikrinti, kad to regiono žiūrovai turėtų galimybę susipažinti su vietos ir nacionaline informacija ir su programomis, kurios puoselėja jų kultūrinį palikimą, su sąlyga, kad tokios priemonės yra proporcingos siekiamam tikslui ir kad būdas, kuriuo jos taikomos, nesukelia savavališkos kitose valstybėse narėse įsisteigusių paslaugų teikėjų diskriminacijos.
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas privalo nustatyti, ar aptariamos priemonės atitinka proporcingumo principą. Konkrečiai kalbant, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas privalo patikrinti, ar:
—
jei „must-carry“ statuso suteikimas priklauso nuo reikalavimų, kuriuos kitose valstybėse narėse įsisteigę transliuotojai patenkins tikėtinai sunkiau nei vietos transliuotojai, šie reikalavimai yra būtini siekiant pirmiau minėto tikslo,
—
kanalų, kurie turi būti rezervuoti „must-carry“ statusą turintiems transliuotojams, skaičius akivaizdžiai neviršija kanalų, būtinų pasiekti šį tikslą, skaičiaus,
—
„must-carry“ statusas suteikiamas pagal skaidrias ir nediskriminacines procedūras aiškiai apibrėžtų ir iš anksto žinomų kriterijų pagrindu.“
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Žr., pavyzdžiui, 1974 m. balandžio 30 d. Sprendimą Sacchi (155/73, Rink., p. 409, 6 punktas); 1980 m. kovo 18 d. Sprendimą Debauve (52/79, Rink., p. 833, 8 punktas); 1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (C-211/91, Rink., p. I-6757, 5 punktas) ir 1994 m. spalio 5 d. Sprendimą TV10 (C-23/93, Rink., p. I-4795, 13 ir 16 punktai).
(
3
)	Šiuo klausimu taip pat žr. 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Mobistar ir Belgacom Mobile (sujungtos bylos C-544/03 ir C-545/03, Rink., p. I-7723, 31–33 punktai); 2001 m. vasario 20 d. Sprendimą Analir ir kt. (C-205/99, Rink., p. I-1271, 21 punktas) ir 2006 m. birželio 15 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C-255/04, Rink., p. I-5251, 37 punktas).
(
4
)	Šiuo klausimu taip pat žr. 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Deutscher Apothekerverband (C-322/01, Rink., p. I-14887) ir mano 2006 m. liepos 13 d. Išvadą, pateiktą dėl sprendimo Ahokainen ir Leppik (C-434/04, Rink., p. I-9171).
(
5
)	1991 m. liepos 21 d. Sprendimas Collectieve Antennevoorziening Gouda (C-288/89, Rink., p. I-4007, 22 ir 23 punktai); 1991 m. liepos 25 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus (C-353/89, Rink., p. I-4069, 3, 29 ir 30 punktai) ir 1993 m. vasario 3 d. Sprendimas Veronica Omroep Organisatie (C-148/91, Rink., p. I-487, 9 punktas).
(
6
)	5 išnašoje minėto sprendimo Collectieve Antennevoorziening Gouda 24 punktas.
(
7
)	Žr. skirtingame kontekste, bet tuo pačiu klausimu 1989 m. lapkričio 28 d. Sprendimą Groener (C-379/87, Rink., p. I-3967, 19 punktas) ir 1991 m. vasario 26 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-180/89, Rink., p. I-709, 20 punktas).
(
8
)	Žr., pavyzdžiui, 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimą Burmanjer (C-20/03, Rink., p. I-4133) ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimą A-Punkt Schmuckhandel (C-441/04, Rink., p. I-2093).
(
9
)	Žr., pavyzdžiui, 5 išnašoje minėto sprendimo Collectieve Antennevoorziening Gouda 24 punktą.
(
10
)	1997 m. birželio 5 d. Sprendimas VT4 (C-56/96, Rink., p. I-3143, 8 ir 22 punktai).
(
11
)	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 51).
(
12
)	Žr., pavyzdžiui, 2005 m. vasario 17 d. Sprendimą Viacom Outdoor (C-134/03, Rink., p. I-1167, 25–29 punktai).