62009CC0477_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2002. szeptember 23‑i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel(2) módosított, a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló, 1980. október 20‑i 80/987/EGK tanácsi irányelv(3) értelmezésére vonatkozik.
2. A kérelmet a Ch. Defossez és jogellenes elbocsátásáig a Ch. Defossez‑t alkalmazó társaság felszámolójakénti minőségében Ch. Wiart között folyamatban lévő, a munkáltatója fizetésképtelensége miatt ki nem fizetett jövedelemre irányuló jogvita keretében terjesztették elő. A jogvita során többek között felmerült a Ch. Defossez fennálló követeléseinek megfizetésére illetékes garanciaintézet meghatározásának kérdése.
I – Jogi háttér
A – Az uniós jog
3. A 80/987 irányelvet több alkalommal jelentősen módosították, először a 87/164 irányelv(4), majd a 2002/74 irányelv, és végül az 1994‑es csatlakozási okmány(5) . A 80/987 irányelvet a 2008/94 irányelv(6) hatályon kívül helyezte, és annak helyébe lépett.
4. A 2002/74 irányelv a 80/987 irányelv szövegét többek között a 8a. cikkel egészítette ki, amelyre az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés irányul. A „Transznacionális esetekre vonatkozó rendelkezések” címet viselő IIIa. szakaszban található cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1) Amennyiben egy, legalább két tagállam területén tevékenykedő vállalkozás a 2. cikk (1) bekezdése szerint fizetésképtelenné válik, akkor a munkavállalók fennálló követeléseinek teljesítéséért annak a tagállamnak az intézete felelős [helyesen: illetékes], amelynek területén az érintett munkavállalók rendszerint dolgoztak vagy dolgoznak.
(2) A munkavállalók jogainak mértékét az illetékes garanciaintézetre vonatkozó jog határozza meg.
(3) A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy az (1) bekezdésben említett esetekben a 2. cikk (1) bekezdésében említett fizetésképtelenségi eljárással összefüggésben hozott döntéseket − amely eljárás megindítását egy másik tagállamban kérelmezték − figyelembe vegyék a munkáltatónak az ezen irányelv szerinti fizetésképtelenségének megállapításakor.”
5. Az 80/987 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Ez az irányelv nem érinti a tagállamok azon lehetőségét, hogy a munkavállalókra nézve kedvezőbb törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek be.”
6. Az említett cikk második bekezdése – amellyel szintén a 2002/74 irányelv egészítette ki a szöveget – a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv végrehajtása semmiféle körülmények között sem indokolhatja [helyesen: igazolhatja] a tagállamok jelenlegi helyzetéhez képest történő visszalépést, valamint az irányelv hatálya alá tartozó munkavállalók általános védelmi szintjének csökkenését [helyesen: jelenlegi és az irányelv hatálya alá tartozó területen a munkavállalók általános védelmi szintjével kapcsolatos helyzethez képest történő visszalépést].”
7. A 2002/74 irányelv 2. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján:
„(1) A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2005. október 8‑a előtt megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.
Az első albekezdésben említett rendelkezéseket a munkáltatók minden, e rendelkezések hatálybalépését követően jelentkező fizetésképtelensége esetében alkalmazzák.”
8. A 2002/74 irányelv 2002. október 8‑án lépett hatályba.
B – A nemzeti jog
9. A code du travail (munka törvénykönyve) L. 143‑11‑1. (módosítást követően L. 3253‑6.) cikke szerint minden magánjogi munkáltató köteles az L. 5422‑13. cikkben említett munkavállalóit − beleértve a külföldi kiküldetésben vagy a külföldi munkahelyen dolgozó munkavállalókat is − biztosítani a munkaszerződés teljesítése alapján nekik járó pénzösszegek megfizetése elmulasztásának kockázata ellen, biztosítási, átszervezési vagy bírósági felszámolási eljárások esetére.
10. A 2002/74 irányelvet az európai szövetkezetek statútumára és a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó közösségi rendelkezések végrehajtásáról szóló, 2008. január 30‑i 2008‑89. sz. törvény ültette át a francia jogba, amely a munka törvénykönyvét az L. 143‑11‑10–L. 143‑11‑15. cikkel egészítette ki. A fent említett törvény 6. cikke alapján e rendelkezéseket „a munka törvénykönyve 143‑11‑10. cikkében meghatározott és az e törvény kihirdetését követő hónap első napjától kezdve megindított eljárásokra” kell alkalmazni.
II – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
11. Az alapeljárás felperese Ch. Defossez a VPK társaság belgiumi telephelyén művezetői, majd csoportvezetői munkakörben, előbb 1997 márciusától az EBM francia társaság, majd 2000 szeptemberétől a szintén francia Sotimon társaság alkalmazásában állt.
12. 2003 decemberében történt elbocsátását követően Ch. Defossez 2004. január 15‑én a dunkerque‑i Conseil de prud’hommes‑hoz (munkaügyi bíróság) fordult.
13. A Tribunal de commerce de Dunkerque (dunkerque‑i kereskedelmi bíróság) 2004. június 1‑jei ítélete alapján felszámolási eljárás indult a Sotimon társaság ellen. Ch. Defossez – munkavállalói követeléseinek kifizetése érdekében − elsődlegesen a lille‑i CGEA (Centre de gestion et d’étude de l’AGS(7) ), másodlagosan pedig a belgiumi Nemzeti Foglalkoztatási Hivatal (ONEM) Fonds de fermeture des enterprises (FFE) perbehívását kérte.
14. A dunkerque‑i Conseil de prud’hommes 2006. június 30‑i határozatában kimondta, hogy Ch. Defossez‑t valós és komoly ok nélkül bocsátották el, és meghatározta, hogy a Ch. Defossez‑nak járó fennálló követelések összegét vegyék fel a Sotimon társaság felszámolási eljárásának keretében kielégítendő követelések közé. E határozatot a CGEA‑val szemben végrehajthatóvá nyilvánították.
15. A Cour d’appel de Douai 2008. január 31‑i ítéletében módosította a Ch. Defossez‑nek járó fennálló követelések összegét, az ítéletet az FFE‑vel szemben végrehajthatóvá nyilvánította, így kizárta az eljárásból a lille‑i CGEA‑t.
16. Ch. Defossez felülvizsgálati kérelmet nyújtott be ezen ítélet ellen.
17. Mivel a Cour de Cassation úgy vélte, hogy a 2002/74 irányelvvel módosított 80/987 irányelv 8a. cikkének értelmezésére van szükség, előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„A [2002/74] irányelvvel módosított [80/987] irányelv 8a. cikke, amelynek (1) bekezdése szerint, ha a legalább két tagállam területén tevékenykedő vállalkozás fizetésképtelenné válik, akkor a munkavállalók fennálló követeléseinek teljesítéséért annak a tagállamnak az intézete felelős, amelynek területén az érintett munkavállalók rendszerint dolgoztak vagy dolgoznak, (2) bekezdése szerint pedig a munkavállalók jogainak mértékét az illetékes garanciaintézetre vonatkozó jog határozza meg, akként kell‑e értelmezni, mint amely az összes többi intézet kizárásával kijelöli az illetékes intézetet, vagy − tekintettel az irányelv célkitűzésére, amely a szabad mozgáshoz való jogukkal élő munkavállalók jogainak egységesítése, és tekintettel ugyanezen irányelv 9. cikkének első bekezdésére, amely szerint az irányelv nem érinti a tagállamok azon lehetőségét, hogy a munkavállalókra nézve kedvezőbb törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek be − akként kell‑e értelmezni, hogy az nem fosztja meg a munkavállalót attól a jogától, hogy az ezen intézmény által nyújtott garancia helyett továbbra is igénybe vegye az azon intézmény által nyújtott kedvezőbb garanciát, amelynél munkáltatója a nemzeti jog szerint biztosítva van és hozzájárulást fizet?”
III – A Bíróság előtti eljárás
18. A Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően Ch. Defossez, a lille‑i CGEA, a francia, a spanyol, a finn, a dán, a svéd, az ír kormány, valamint az Egyesült Királyság kormánya, továbbá a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő.
19. A Bíróság a 2010. október 7‑i tárgyaláson meghallgatta a lille‑i CGEA, a francia, a dán, az ír, a finn kormány és a Bizottság szóbeli előterjesztéseit.
IV – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
A – A 80/987 irányelv 8a. cikkének az alapeljárás tényállására való alkalmazhatóságáról
1. Az időbeli hatály alkalmazhatóságáról
20. A 2002/74 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése alapján a tagállamok „a munkáltatók minden, e rendelkezések hatálybalépését követően jelentkező
fizetésképtelensége esetében” alkalmazzák az irányelv nemzeti jogba történő átültetéséhez szükséges rendelkezéseket(8) . Az irányelv átültetésére előírt határidő 2005. október 8‑án járt le (a 2002/74 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének első albekezdése).
21. 2008. január 30‑án fogadták el a 2002/74 irányelvet a francia jogba átültető 2008‑89. sz. törvényt. E törvény 6. cikke értelmében az említett rendelkezések a törvény kihirdetését követően meginduló eljárásokra alkalmazandók.
22. A jelen ügyben a Sotimon társaság ellen a Tribunal de commerce de Dunkerque 2004. június 1‑jei ítélete alapján felszámolási eljárás indult. Ezen időpont megelőzi mind a 2002/74 irányelvet a francia jogba átültető rendelkezések hatálybalépését, mind az irányelvben a tagállamok részére meghatározott átültetési határidőt (2005. október 8.). Az ítéletet azonban a 2002/74 irányelv hatálybalépésénél (2002. október 8.) később hozták.
23. Előzetesen tehát felmerül a 2002/74 irányelv 8a. cikke ügy tényállására való alkalmazhatóságának kérdése, amely cikkre az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés is vonatkozik.
24. E tekintetben Ch. Defossez és a francia kormány megjegyzi, hogy bár a 2002/74 irányelvet átültető nemzeti jogszabályt az irányelvben előírt határidő után fogadták el, azonban a francia ítélkezési gyakorlat − a Bíróság ítéletei alapján, amelyekkel a jelen indítvány a továbbiakban majd részletesebben foglalkozik − már jó ideje átvette a hivatkozott 8a. cikk(9) alapelveit. Ch. Defossez úgy véli, hogy helyzetét a 2002/74 irányelv 8a. cikke alapján kell értékelni, mivel a francia jog már a nemzeti jogba való átültetésre előírt határidő lejárta előtt megfelelt e rendelkezésnek.
25. Úgy tűnik, hogy ugyanerre a következtetésre jutott a Cour d’appel de Douai és − az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megfogalmazásának tükrében  − a Cour de cassation is az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben.
26. A Bizottság azonban megjegyzi, hogy a tényállás idején Franciaország még nem ültette át a 2002/74 irányelvet, és hogy az átültetésre csak bizonyos idő eltelte után került sor, amint azt a 2007. szeptember 27‑i ítélet megerősíti, amelyben a Bíróság megállapította a Francia Köztársaság mulasztását az említett irányelv késedelmes átültetését illetően(10) .
27. A Bizottság továbbá kizárja, hogy a jelen ügyben a 80/987 irányelv 8a. cikkére – annak esetleges közvetlen hatálya alapján – hivatkozni lehetne. E tekintetben a Velasco Navarro ügyben hozott ítéletre hivatkozik, amelyben a Bíróság kimondta, hogy „amennyiben valamely tagállam az előírt határidőn belül nem ültette át a 2002/74 irányelvet, 2005. október 8‑tól [az irányelv átültetési határidejének lejárta] annak esetleges közvetlen hatályára csak az ezen időpontot követően bekövetkezett fizetésképtelenséggel kapcsolatban lehet hivatkozni”(11) . A jelen ügyben − amelyben a Sotimon elleni felszámolási eljárás a 2004. június 1‑jén hozott ítélettel indult meg − ez a helyzet nem áll fenn.
28. A jelen körülmények között a Bizottság szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés – annak a Cour de cassation általi megfogalmazásában –irreleváns, és azt úgy kell átfogalmazni, hogy lehetővé tegye az alapeljárás tényállásának a 80/987 irányelv 2002/74 irányelv általi módosítását megelőző jogi háttér fényében történő értékelését. Véleménye szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést a következőképpen kell átfogalmazni:
„A 80/987 irányelvnek a 2002/74 irányelv általi módosítását megelőzően hatályos változata értelmezhető‑e akként, hogy az a határon átnyúló jelleggel bíró fizetésképtelenségi eljárások során lehetővé teszi, hogy az érintett munkavállalók követeléseit biztosító illetékes garanciaintézetet vagylagos jelleggel határozzák meg?”
29. Emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a nemzeti bíróság által, a saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján − amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja − az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatal iránt előterjesztett kérelmet, ha a közösségi jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson(12) .
30. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés átfogalmazására vonatkozó bizottsági javaslat feltételezi, hogy megdőlt a relevanciával kapcsolatos azon vélelem, amelyet − a kérdést előterjesztő bíróság megfogalmazása szerinti – kérdés a Bíróság hivatkozott ítélkezési gyakorlata alapján élvezne.
31. A jelen ügyben a Cour de cassation hasznosnak vélte, hogy a Bíróság elé terjesszen egy, a 80/987 irányelv 8a. cikkére vonatkozó kérdést. A kérdés hasznossága azon a megfontoláson alapul, hogy az ügy tényállásának idején e bíróság ítélkezési gyakorlatában már alkalmazta az említett rendelkezésben meghatározott elveket. Mivel a Cour de cassation úgy véli, hogy ugyanezen ítélkezési gyakorlatot kell alkalmazni a jelen ügyben is, ezért kéri a Bíróságot, hogy értelmezze a szóban forgó rendelkezést.
32. Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy a kérdés nyilvánvalóan releváns a kérdést előterjesztő bíróság előtti jogvita megoldása szempontjából, és hogy az előzetes döntéshozatali eljárás során a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti együttműködés keretében, ez utóbbinak nem feladata, hogy −  a Cour de cassation által előterjesztett kérdést átfogalmazva − félretegye a Cour de cassation által e tekintetben elvégzett értékelést. Emellett a kérdést előterjesztő bíróság által szorgalmazott értelmezés elfogadása nem kérdőjelezi meg a Francia Köztársaság Bíróság által megállapított mulasztását, mivel nem a Cour de cassation ítélkezési gyakorlatának a 2002/74 irányelvet átültető eszközként való elismeréséről van szó, hanem egyedül annak figyelembe vételéről, hogy a jelen ügyben nem teljesülnek az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés relevanciája vélelmének megdöntésére alkalmas feltételek.
33. Általánosabb fogalmakkal érvelve, nem érthető, hogy − az irányelv átültetésére rendelkezésre álló határidőn belül bekövetkezett események és az átültető nemzeti szabályozás hiányát illetően − a Bíróságnak miért kellene tartózkodnia az előzetes döntéshozatalra előterjesztett valamely olyan kérdés megválaszolásától, amely a hivatkozott irányelv egyik rendelkezésére vonatkozik, és amelyet valamely − a nemzeti jogot a fent említett rendelkezés fényében értelmezni kívánó − nemzeti bíróság terjesztett elő, annak ellenére, hogy az uniós jog értelmében erre nem köteles(13) .
34. E tekintetben emlékeztetek többek között arra, hogy a Bíróság az Adeneler‑ügyben hozott ítéletében(14) − különösen a Mangold‑ügyben hozott ítélet(15) nyomán − megerősítette, hogy valamely irányelv hatálybalépésének napjától kezdve a tagállami bíróságok a lehető legteljesebb mértékben kötelesek tartózkodni a belső jog olyan értelmezésétől, amely az irányelv átültetésére előírt határidő leteltét követően jelentősen veszélyeztetheti az említett irányelv által elérni kívánt eredmény megvalósítását(16) .
35. A hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében is úgy tűnik számomra, hogy a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdés nyilvánvalóan releváns(17) .
36. A fenti megfontolások összessége alapján úgy vélem, hogy nem kell elvégezni a Bizottság által javasolt átfogalmazást(18) .
2. A 8a. cikk tárgyi hatályának fennállásáról
37. A felperes állítása szerint a tényállás a 80/987 irányelv 8a. cikkének tárgyi hatálya alá tartozik, mivel véleménye szerint a Sotimon állandó gazdasági jelenléttel rendelkezett Belgiumban. Az ír kormány írásbeli észrevételeiben kételkedni látszik afelől, hogy a tagállamban való állandó gazdasági jelenlétre lehetne következtetni abból a puszta tényből, hogy a Sotimon telephelyet tartott fenn Belgiumban.
38. A Cour de cassation e tekintetben nem terjesztett a Bíróság elé érdemi kérdést. Ezért arra szorítkozom, hogy hivatkozom a Holmqvist‑ügyben hozott ítéletre(19), amely meghatározza azon szempontokat, amelyek alapján értelmezni kell a 8a. cikk szerinti „legalább két tagállam területén” folytatott tevékenység feltételét. A nemzeti bíróság feladata lesz annak vizsgálata, hogy a jelen ügyben teljesül‑e az említett feltétel.
B – A 80/987 irányelv 8a. cikkének értelmezéséről
1. A cikk létrejöttéről
39. Mint már volt alkalmam kiemelni, az illetékes garanciaintézet meghatározásának kérdése a határon átnyúló jelleggel bíró tényállásokban már a 80/987 irányelv 2002/74 irányelv általi módosítását megelőzően is tárgyát képezte a Bíróság néhány ítéletének.
40. A Mosbaek‑ügyben hozott ítélet(20) alapjául szolgáló ügyben a dán Ostre Landsret lényegében azt kérdezte a Bíróságtól, hogy melyik garanciaintézet illetékes a munkavállaló követeléseinek kielégítésére a munkáltató fizetésképtelensége esetén, amikor ez utóbbi a munkavállaló lakóhelye és tevékenysége végzésének helye szerintitől eltérő tagállamban rendelkezik székhellyel.
41. A Bíróság akként válaszolt, hogy ilyen esetekben elsősorban azon tagállam intézetének illetékességét kell elismerni, amelynek területén − az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében − „döntöttek a hitelezők követeléseinek együttes kielégítése iránti eljárás megindításáról, vagy megállapították a munkáltató vállalkozásának […] végleges megszűnését”(21) . A Bíróság megjegyezte, hogy az ügyek többségében e tagállam megfelel a munkáltató székhelyes szerinti tagállamnak(22) . A Bíróság szerint e megoldás magából a 80/987 irányelv szerkezetéből következik. Egyrészről rámutatott, hogy az irányelvvel létrehozott garanciarendszer végrehajtásának feltétele a hitelezők követeléseinek együttes kielégítése iránti eljárás megindítására vonatkozó kérelem benyújtása volt(23) . Másrészről megjegyezte, hogy mivel az említett irányelv 5. cikkének b) pontja értelmében a garanciarendszert − főszabály szerint − a munkáltató fedezi, megfelel az irányelv szerkezetének azon garanciaintézet illetékességének elismerése, amely a fizetésképtelenné vált munkáltatótól járulékot szedett be, vagy amelynek legalábbis járulékot kellett volna beszednie(24) . Végül, a Bíróság szerint az, hogy az irányelv nem határozott meg a különböző tagállamok garanciaintézetei között elszámolási vagy megtérítési rendszert, megerősítette, hogy a közösségi jogalkotó valamely munkáltató fizetésképtelensége esetére „a nemzeti szabályozások közötti szükségtelen átfedés és különösen az olyan tényállások kialakulásának elkerülése érdekében, amelyekben a munkavállaló az irányelv alkalmazását több tagállamban is kezdeményezhetné […], a munkáltató fizetésképtelenségének esetére csak egyetlen tagállam garanciaintézetének felelősségét” kívánja megállapítani(25) .
42. Az Everson és Barras ügyben hozott ítélet(26) alapjául szolgáló ügyben a Bíróság más tényállással szembesült. Míg a C. Mosbaeket alkalmazó angol vállalat Dániában csak egyetlen képviselővel rendelkezett, addig a G. Eversont és T. J. Barrasst alkalmazó, az ír jog szerint alapított társaság az Egyesült Királyságban több fióktelepen keresztül folytatta tevékenységét, amelyeknek alkalmazottait e tagállam garanciaintézeteinél biztosították. A Bíróság elé terjesztett észrevételeiben az Egyesült Királyság úgy vélte, hogy a Mosbaek‑ügyben hozott ítéletnek megfelelően az ír garanciaintézetet kell illetékesnek nyilvánítani, mivel Írországban döntöttek a hitelezők követeléseinek együttes kielégítése iránti eljárás megindításáról. Az alapeljárás felperesei azonban úgy vélték, hogy az őket megillető követelések teljesítése az Egyesült Királyság garanciaintézetének feladata, mivel ebben a tagállamban dolgoztak.
43. A Bíróság − különbséget téve az alapeljárásbeli és a Mosbaek‑ítélet alapjául szolgáló ügyhez vezető helyzet között − megerősítette, hogy abban az esetben, ha a munkáltató egyetlen tagállamban rendelkezik telephellyel, a telephely szerinti tagállam garanciaintézetét kell illetékesnek tekinteni, abban az esetben azonban, ha a munkáltató különböző tagállamokban rendelkezik telephelyekkel − kiegészítő jelleggel és az irányelv szociális célját figyelembe véve −, figyelembe kell venni a munkavállalók munkavégzésének helyét. A Bíróság hozzátette, hogy a legtöbb esetben ugyanis ez felel meg „a munkavállaló által megszokott társadalmi és nyelvi környezetnek”(27) .
44. A közösségi jogalkotó − különösen a Bíróság ez utóbbi ítéletből kiindulva − a 80/987 irányelvet a 8a. cikkel egészítette ki, így orvosolva a jogszabály eredeti változatában fennálló hiányosságot. A Bizottság a 80/987 irányelv módosítására vonatkozó eredeti javaslatában kiemelte, hogy e hiányosság jogbizonytalansághoz és a nemzeti bíróságok előtti jogvitákhoz vezetett. Rámutatott arra, hogy a belső piac és a vállalatok tevékenységei transznacionális jellegének folyamatos fejlődésével az ilyen közösségi vonatkozású esetek száma növekedni fog. A Bizottság szerint az új cikknek biztosítania kell a szükséges jogbiztonságot, és meg kell szilárdítania a munkavállalók jogait a Bíróság Everson és Barras ügyben hozott ítéletében megállapítottakkal összhangban, valamint el kell kerülnie a negatív kollízió előidézésére alkalmas helyzeteket(28) . Ami a javasolt kapcsolóelvet illeti, a Bizottság kiemelte, hogy túl azon, hogy általában a munkavállaló szokásos munkavégzési helye szerinti állam garanciaintézete kapja meg − vagy kellene megkapnia − a bérgarancia‑rendszer fedezésére előírt hozzájárulásokat, de ez is áll a legközelebb a munkavállalóhoz, mivel „a szokásos munkavégzési helye szerinti államban tudja érvényesíteni a jogait, anélkül, hogy nyelvi vagy távolsági nehézségekkel kellene szembesülnie”, és anélkül, hogy valamely olyan másik tagállambeli intézményen keresztül kellene fellépnie, amelyhez nem köti semmilyen kapcsolat, és amelynek nem ismeri hatályos eljárásait. Végül − a Bizottság szerint − e megoldás tiszteletben tartaná az egyenlő bánásmód elvét, olyan értelemben, hogy mindenki, aki ugyanabban az államban végez munkát, egyenlő védelemben részesülne(29) .
45. A 2002/74 irányelv és az elfogadását megelőző ítélkezési gyakorlat közötti folytonosság fennállását nemrég erősítette meg a Bíróság a Holmqvist‑ügyben hozott ítéletben(30) .
2. A 80/987 irányelv 8a. cikkében foglalt kapcsolóelvről
46. Mint láthattuk, a 80/987 irányelv 8a. cikke értelmében a transznacionális jelleggel bíró helyzetekben az illetékes garanciaintézet meghatározása céljából releváns kapcsolóelv a „szokásos munka” fogalmán alapul.
47. Az alapeljárás felperese szerint a Bíróságnak előzetesen e fogalmat kellene értelmeznie. Úgy véli ugyanis, hogy ezen értelmezés a jelen ügyben megerősíthetné az AGS illetékességét az FFS‑szel szemben. Ez esetben a Bíróságnak szükségtelen lenne további elemzést folytatnia.
48. Mindazonáltal a Cour de cassation által előterjesztett kérdés nem e fogalomra vonatkozik, így a Bíróság nem köteles nyilatkozni e kérdésről. Ezért arra szorítkozom, hogy röviden ismertessem a felperes által az alapeljárásban támogatott értelmezési álláspontot, és ehhez kapcsolódóan néhány észrevételt teszek.
49. Ch. Defossez − hivatkozva Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Holmqvist‑ügyben(31) előterjesztett indítványára − lényegében azt állítja, hogy a munkavállaló 80/987 irányelv 8a. cikke szerinti szokásos munkavégzési helyének megállapítása érdekében fel kell kutatni a vele legszorosabb kapcsolatban álló területet. A jelen ügyben − mivel Ch. Defossez olyan francia társaság alkalmazottja volt, amely Franciaországban teljesítette a munkabéreket, és francia szervezetnek folyósította a fizetésképtelenség esetére szóló bérgarancia‑hozzájárulásokat, és mivel e társaság ellen a francia jog alapján indították meg a felszámolási eljárást − Franciaország az a hely, amellyel legszorosabb társadalmi, jogi és személyes kapcsolatai fennállnak.
50. Ch. Defossez állításának kétségtelenül megvan az az érdeme, hogy – összhangban az irányelv szociális céljaival – rugalmas megközelítést támogat. E megközelítés továbbá lehetővé teszi – a bérgarancia nyújtására illetékes intézet és az e garancia fedezésére szolgáló hozzájárulások címzett intézete közötti azonosság hiányából eredő – torzulások csökkentését(32) .
51. Ez az álláspont azonban ellentétesnek tűnik az adott jogszabállyal. Ellentétben más, a munkaviszonyokban fellépő kollízióra vagy joghatósági ütközésekre alkalmazandó jogszabályi rendszerekkel(33), a 80/987 irányelv 8a. cikkében a közösségi jogalkotó egyetlen
– éppen a munkavégzés szokásos helyén alapuló – kapcsolóelv mellett döntött.
52. Minden bizonnyal valószínű, hogy – tekintettel a szóban forgó rendelkezés létrejöttére – e kapcsolóelv kiválasztása a Bíróság Everson és Barrass ügyben hozott ítéletében megalkotott vélelemből ered, amelynek értelmében a munkavégzés helye – az esetek többségében – megfelel a munkavállaló által megszokott társadalmi és nyelvi környezetnek. Ennek ellenére a szóban forgó rendelkezés Ch. Defossez által előterjesztett értelmezése nem veszi figyelembe az említett választást, amennyiben előírja azon hely módszeres felkutatását, amellyel a munkavállaló legszorosabb társadalmi, jogi és személyes kapcsolatban van. Az ehhez hasonló értelmezés elfogadása gyakorlatilag más kapcsolóelvvel váltaná fel a 8a. cikkben meghatározott kapcsolóelvet.
53. Ugyanilyen módon rá kell mutatni arra, hogy a közösségi jogalkotó nem tulajdonított – legalábbis nem kifejezetten – önálló jelentőséget a bérgarancia nyújtására szolgáló társadalombiztosítási járulék fizetési helyének, noha a Bíróság a Mosbaek‑ügyben hozott ítéletében elismerte e tényező jelentős – ha nem meghatározó – súlyát, még ha nem is alkalmazta azt közvetlenül kapcsolóelvként(34), az Everson és Barrass ügyben hozott ítéletben azonban a Bíróság által javasolt megoldás azt jelölte meg illetékes garanciaintézetként, amelyhez az alapeljárás felperesei a hozzájárulásokat teljesítették(35) .
54. A 80/987 irányelvet módosító fent hivatkozott javaslatban a Bizottság kiemelte, hogy általában azonos a munkavállaló szokásos munkavégzési helye szerinti ország garanciaintézete és az, amely részére a bérgarancia fedezete tekintetében előírt hozzájárulást teljesítik, vagy teljesíteni kellene(36) . A 8a. cikknek a Bizottság által kezdetben javasolt szövege kifejezetten hivatkozott a munkáltató „telephelyének” fogalmára(37), amely valamely munkáltató kellően tartós kereskedelmi jelenlétét jelenti egy adott tagállamban, amely magában foglalja különösen az utóbbi tagállam munkavállalóinak hozzájárulásait, e tagállam közigazgatásával való kapcsolatokat és a befizetett társadalombiztosítási járulékokat (38) .
55. Mindazonáltal – amint azt láthattuk – a 8a. cikk végleges megfogalmazása nem hivatkozik többé a „telephely” fogalmára. Másrészt, mivel a Holmqvist‑ügyben hozott ítéletében a Bíróság különösen tágan értelmezte e cikk tárgyi hatályát, amely alá a hivatkozott Mosbaek‑ügy alapjául szolgáló tényálláshoz hasonló helyzetek is tartoznak(39), a cikk alkalmazása ténylegesen számos olyan ügyhöz fog vezetni, amelyekben az említett hozzájárulások címzettjétől eltérő garanciaintézet illetékességét ismerik el.
56. Az eddigiekben elmondottakból nem következik, hogy különösen összetett vagy kivételes esetekben, amelyekben a 8a. cikk szerinti feltételek alkalmazása megfosztaná védelmétől a munkavállalót, jelentőséget kaphatnak a szokásos munkavégzési helytől eltérő kapcsolóelvek (mint például az a hely, ahol a bérgarancia fedezetére szolgáló társadalombiztosítási járulékot befizették, vagy ahol a munkáltató székhellyel rendelkezik, vagy ahol a munkavállaló lakóhellyel rendelkezik).
57. Úgy tűnik azonban, hogy Ch. Defossez esete nem tartozik e tényállások közé. Egyrészről ugyanis a Sotimon társaság általi foglalkoztatásának egész ideje alatt csupán egy tagállamban dolgozott – amelyben úgy tűnik, hogy tartósan élt –, másrészről pedig, bár az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a belga jogszabály által előírt maximum miatt az FFS illetékessége az AGS illetékességének elismerése esetén őt megillető jogok csökkenéséhez vezet, ebből azonban nem következik, hogy ne részesülne az irányelv által előírt védelemben.
3. Válasz az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre
58. Úgy vélem, hogy a Bíróság elé terjesztett kérdés lényegében a következő három kérdésre osztható:
a) Lehetővé teszi‑e a 80/987 irányelv 8a. cikke, hogy a munkavállaló az említett cikkben előírt kapcsolóelv alapján meghatározottól eltérő intézet által kínált garanciát választhasson, amennyiben e garancia kedvezőbb számára?
b) E rendelkezés kizárja‑e a munkáltató azon lehetőségét, hogy a rendelkezésben előírt kapcsolóelv alapján meghatározottól eltérő intézet által kínált, kedvezőbb garanciát válassza?
c) A 2002/74 irányelvvel módosított 80/987 irányelv rendelkezései lehetővé teszik‑e, hogy valamely tagállami jogszabály előírja azt a lehetőséget a munkavállaló számára, hogy az azon intézmény által kínált garanciát válassza, amely részére munkáltatója a nemzeti jog alapján a hozzájárulásokat teljesítette, amennyiben ez a garancia a munkavállaló számára kedvezőbb az irányelv 8a. cikke szerinti kapcsolóelv alapján meghatározott intézmény által kínált garanciához képest?
59. Az alábbi érvek alapján úgy vélem, hogy az a) és b) kérdésre nemleges, a c) kérdésre pedig igenlő választ kell adni.
60. Sem a 80/987 irányelv szövege, sem pedig létrejötte vagy logikája nem enged arra következtetni, hogy az említett rendelkezés alapján a munkavállaló – bizonyos körülmények esetén – választhatná az említett cikkben meghatározottól eltérő garanciaintézet illetékességét.
61. Ahogyan az a 2002/74 irányelv (7) preambulumbekezdéséből kitűnik, e rendelkezés alapvetően a jogbiztonságra vonatkozó célkitűzést követi. Továbbá annak elkerülésére törekszik, hogy a fizetésképtelen vállalkozás tevékenységének határon átnyúló jellege a munkavállalók fennálló követeléseinek késedelmes teljesítéséhez vezessen.
62. E célkitűzéseknek megfelelően a 80/987 irányelv 8a. cikke meghatározza a kapcsolóelvet, amely alapján meg kell állapítani az illetékes garanciaintézetet. Amint azt a fentiekben láthattuk, a közösségi jogalkotó egyetlen kapcsolóelvet választott, amely az esetek többségében lehetővé teszi az intézet egyszerű és gyors meghatározását. E rendelkezés nem ír elő semmilyen kiegészítő, illetve vagylagos kapcsolóelvet. Ugyanígy nem rendelkezik kifejezetten a munkavállaló bármilyen választási lehetőségéről, még arra az esetre sem, amikor az irányelv alkalmazásának következtében a munkavállaló alacsonyabb garanciaszintet élvez, mint amelyet akkor élvezne, ha – valamely más kapcsolóelv alkalmazásával – másik tagállam intézetének illetékességét ismerték volna el. E választási lehetőség továbbá ellentétesnek tűnik az átláthatóság és jogbiztonság célkitűzéseivel, amelyek oda vezettek, hogy a közösségi jogalkotó módosítsa a 80/987 irányelvet és ez utóbbi szövegét a 8a. cikkel egészítse ki.
63. Annak lehetőségét, hogy az említett cikk alkalmazása valójában a munkavállaló alacsonyabb garanciaszintjéhez vezethet, önmagában nem lehet a 80/987 irányelv szociális céljával ellentétesnek tekintetni, amely – amint azt a Bíróság többször megerősítette – a munkavállalók minimális védelmét kívánja biztosítani a munkáltató fizetésképtelensége esetén(40), és lehetővé teszi, hogy e korláton belül fennmaradjon az egyes tagállamok által elfogadott garanciaszintek különbözősége.
64. A fent javasolt értelmezéssel egyetért valamennyi beavatkozó kormány és a Bizottság is.
65. Bár a szóban forgó rendelkezés nem teszi lehetővé a munkavállaló számára, hogy válasszon azon különböző garanciaintézetek közül, amelyekkel helyzete kapcsolódó elemeket tartalmaz, nem zárja ki, hogy a munkavállaló – amikor számára kedvező és az alkalmazandó nemzeti jog ezt előírja –a rendelkezés alkalmazása alapján meghatározott garanciaintézettől eltérő intézetet válasszon.
66. Úgy vélem, hogy ellentétes mind a rendelkezés szociális céljával, mind pedig a nemzeti és közösségi jogszabályok között a rendelkezéssel létesített kapcsolattal azt állítani, hogy az említett rendelkezés alapján meghatározott illetékesség kizárja valamely másik nemzeti garanciaintézet – akár kiegészítő, akár helyettesítő jellegű – beavatkozását, amennyiben e beavatkozás eredménye a munkavállaló rendelkezés alkalmazásából eredő védelmi szintjének növekedéséhez vezetne.
67. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a 80/987 irányelv 9. cikkének első bekezdése alapján az irányelv nem érinti a tagállamok azon lehetőségét, hogy a munkavállalókra nézve kedvezőbb törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek be. Az említett cikk 2002/74 irányelvvel bevezetett második bekezdése továbbá előírja, hogy az irányelv végrehajtása „semmiféle körülmények között sem indokolhatja a tagállamok jelenlegi helyzetéhez képest történő visszalépést, valamint az irányelv hatálya alá tartozó munkavállalók általános védelmi szintjének csökkenését”.
68. Ellentétben a finn kormány véleményével, úgy vélem, hogy nincsenek a 80/987 irányelv 9. cikkének hatályát korlátozó elemek, olyan értelemben, hogy a tagállamoknak csak kedvezőbb rendelkezések fenntartását vagy bevezetését teszi lehetővé, de megtiltja az irányelv által meghatározott illetékességi szabályoktól – és különösen a 8a. cikktől – való eltérést. Az említett cikk – az irányelv szociális célkitűzésének és annak megfelelően, hogy az a munkavállalók minimális közösségi védelmét kívánja biztosítani – egyedül azt a feltételt írja elő, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezések kedvezőbbek legyenek a munkavállaló számára.
69. Úgy vélem tehát, hogy sem a 80/987 irányelv 8a. cikke, sem más rendelkezése nem akadályozza, hogy valamely tagállami jogszabály előírja, hogy a munkavállaló – kiegészítő vagy helyettesítő jelleggel – az azon nemzeti garanciaintézet bérgaranciáját válassza, amely intézet részére munkáltatója e tagállam joga alapján a társadalombiztosítási járulékokat fizette, szemben az irányelv alapján illetékesnek minősülő intézet által kínált garanciával.
70. Mindazonáltal, amikor a nemzeti jog szerint illetékesként kijelölt intézet beavatkozása a 80/987 irányelv 8a. cikke szerint illetékes garanciaintézethez képest helyettesítő jelleggel történik, e jogszabály csak azzal a feltétellel tekinthető az irányelv rendelkezéseivel összeegyeztethetőnek, amennyiben az említett beavatkozás magasabb garanciaszintet biztosít a munkavállaló részére, és meghagyja ez utóbbi számára az egyik vagy másik garanciaintézet illetékessége közötti választás lehetőségét.
V – Végkövetkeztetések
71. A fenti megállapításokra tekintettel a Bíróságnak azt javaslom, hogy a Cour de cassation által előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
„A munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1980. október 20‑i 80/987/EGK tanácsi irányelv 8a. cikkét akként kell értelmezni, hogy az még akkor sem teszi lehetővé a munkavállaló számára, hogy az említett cikkben előírt kapcsolóelv alapján meghatározott intézettől eltérő intézet által kínált garanciát választhasson, ha arról a garanciaintézetről van szó, amely részére a munkáltató fizetésképtelensége kockázatának biztosítására szolgáló társadalombiztosítási járulékot fizették, és akkor sem, ha e garanciaintézet szolgáltatásai kedvezőbb védelmi szintet kínálnak a munkavállaló számára.
Sem a 80/987 irányelv 8a. cikke, sem más rendelkezése nem akadályozza, hogy valamely tagállami jogszabály előírja, hogy a munkavállaló – munkáltatójának fizetésképtelensége esetén a számára nem teljesített követelések megszerzésének céljából – a 80/987 irányelv 8a. cikke szerint illetékesként kijelölt intézet által kínált garancia helyett vagy mellett ahhoz a garanciaintézethez forduljon, amely intézet részére munkáltatója e tagállam joga alapján a társadalombiztosítási járulékokat fizette, feltéve, hogy ezen intézet beavatkozása – ha a fent említett irányelv alapján illetékes intézet helyébe lép – magasabb védelmi szintet eredményez a munkavállaló számára, és pusztán vagylagos jellegű.”
(1) .
(2)  ‑	HL L 270., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 261. o.
(3)  ‑	HL L 283., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 217. o.
(4)  ‑	Az 1987. március 2‑i 87/164/EGK tanácsi irányelv (HL L 66., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 333. o.)
(5)  ‑	A Norvég Királyság, az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (HL C 241., 115. o.).
(6)  ‑	Lásd a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló, 2008. október 22‑i 2008/94/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 238., 36. o.) 16. cikkét. Ezen irányelv egységes szerkezetbe foglalta a 80/987/EGK irányelvet.
(7)  ‑	A rövidítés jelentése: „Association pour la gestion du régime de garantie des créances des salariés”.
(8)  ‑	Kiemelés tőlem.
(9)  ‑	Ch. Defossez hivatkozik a Cour de cassation néhány 2002‑es és 2003‑as − azaz a Sotimon felszámolási eljárásának megindítása előtti − ítéletére. A francia kormány a maga részéről későbbi, 2006‑os és 2008‑as ítéletekre is hivatkozik.
(10)  ‑	A C‑9/07. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet (EBHT 2007., I‑121. o.).
(11)  ‑	A C‑246/06. sz. ügyben 2008. január 17‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑105. o.) 27. pontja.
(12)  ‑	Ebben az értelemben lásd a C‑222/05‑C‑225/05. sz., Van der Weerd és társai egyesített ügyekben 2007. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑4233. o.) 22. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑210/06. sz. Cartesio‑ügyben 2008. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑9641. o.) 67. pontját.
(13)  ‑	Ami a jelenlegi közösségi ítélkezési gyakorlatot illeti, csak az irányelv átültetésére előírt határidő lejártát követően alkalmazandó a nemzeti bíróságok azon általános kötelezettsége, hogy a nemzeti jogot az irányelvvel összhangban értelmezzék az irányelv késedelmes vagy nem megfelelő átültetése esetén (lásd a C‑212/04. sz., Adeneler és társai ügyben 2006. július 4‑én hozott ítéletet [EBHT 2006., I‑6057. o.]). Több főtanácsnok – köztük Jacobs főtanácsnok (a 1992. július 7‑i ítélettel lezárt C‑295/90. sz., Parlament kontra Tanács ügyben [EBHT 1992., I‑4193. o.] 1992. május 20‑án ismertetett indítványának 43. pontja); Darmon főtanácsnok (a 1994. február 23‑i ítélettel lezárt C‑236/92. sz. Regione Lombardia ügyben [EBHT 1994., I‑483. o.] 1993. november 17‑én ismertetett indítványának 27. pontja); Tizzano főtanácsnok (a 2005. november 21‑i ítélettel lezárt C‑144/04. sz. Mangold‑ügyben [EBHT 2005., I‑9981. o.] 2005. június 30‑án ismertetett indítványa és a fent hivatkozott Cordero Alonso ügyben 2006. április 27‑én ismertetett indítványa) és Kokott főtanácsnok (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben 2005. október 27‑én ismertetett indítványa) – terjesztett elő érveket e kötelezettségnek az irányelv átültetésére rendelkezésre álló határidőn belülre történő kiterjesztése céljából. Annak ellenére, hogy a Bíróság egy korábbi ítéletét lehetne ilyen értelmű ítélkezési gyakorlatként értelmezni (a 80/86. sz. Kolpinghuis Nijmegen ügyben 1987. október 8‑án hozott ítélet [EBHT 1987., 3969. o.] 15. pontja), az Adeneler‑ügyben hozott ítéletében a Bíróság kizárta e kiterjesztő értelmezést. Tekintettel a jelen ügy jellemzőire, úgy vélem, hogy nem kell állást foglalni e kérdésben, bár elismerem annak az uniós jog szempontjából meglévő alapvető jelentőségét.
(14)  ‑	Hivatkozás az előző lábjegyzetben.
(15)  ‑	A C‑144/04. sz. ügyben 2005. november 22‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑9981. o.).
(16)  ‑	121−123. pont.
(17)  ‑	Lásd analógia útján a C‑261/07. és C‑299/07. sz., VTB‑VAB egyesített ügyekben 2009. április 23‑án hozott ítélet (EBHT 2009., I‑2949. o.) 38–40. pontját.
(18)  ‑	Mint a következőkben majd jobban látható, a 80/987 irányelv 8a. cikke a közösségi ítélkezési gyakorlat által kidolgozott elvek közösségi jogalkotó általi kodifikálásának az eredménye. Jóllehet − amint azt a Bizottság a tárgyaláson kiemelte − meghatározott vonatkozásokban nem teljesen felel meg egymásnak az említett rendelkezés szövege és az elfogadását megelőző ítélkezési gyakorlat, ez azonban nem érinti az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést. Ebből következően akkor sem lenne alapvetően eltérő az említett kérdésre adandó válasz, ha a Bíróság szükségesnek tartaná a Bizottság által javasolt átfogalmazást.
(19)  ‑	A C‑310/07. sz. Holmqvist‑ügyben 2008. október 16‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑7871. o.).
(20)  ‑	A C‑117/96. sz. ügyben 1997. szeptember 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑5017. o.).
(21)  ‑	20. pont és rendelkező rész.
(22)  ‑	23. pont.
(23)  ‑	21. és 22. pont.
(24)  ‑	24. pont.
(25)  ‑	26. pont.
(26)  ‑	A C‑198/98. sz. ügyben 1999. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑8903. o.).
(27)  ‑	22. pont.
(28)  ‑	A 2000. január 15‑i COM(2000) 832 végleges európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat (HL C 154 E., 109. o.). Ugyanebben az értelemben lásd a 2002/74 irányelv (7) preambulumbekezdését.
(29)  ‑	A fenti lábjegyzetben hivatkozott COM(2000) 832 végleges.
(30)  ‑	Hivatkozás a fenti 19. lábjegyzetben.
(31)  ‑	Uo.
(32)  ‑	E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a 80/987 irányelv nem ír elő semmiféle mechanizmust az intézetek közötti megtérítésről. Az irányelv 5. cikkének c) pontja azonban előírja, hogy a hozzájárulási kötelezettség elmulasztásától függetlenül fennáll a garanciaintézetek fizetési kötelezettsége.
(33)  ‑	Lásd például a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001., L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.) 19. cikkét; a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2008., L 177., 6. o.) 8. cikkét és a munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i 96/71/EK parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1997 L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.) 6. cikkét.
(34)  ‑	Lásd különösen a 24. pontot.
(35)  ‑	E kapcsolóelv-tényező jelentőségét hangsúlyozza különösen az ír kormány, amely a Bíróság elé terjesztett észrevételeiben a 80/987 irányelv 8a. cikkének olyan értelmezését javasolja, amely szerint a munkavállaló munkavégzési helye az, ahol a munkáltatója a bérgarancia fedezetére szolgáló hozzájárulást teljesítette, vagy teljesítenie kellett volna.
(36)  ‑	Lásd a fenti 28. lábjegyzetben hivatkozott COM(2000) 832 véglegest.
(37)  ‑	Uo. A 8a. cikk 1. pontjának a Bizottság által eredetileg javasolt szövege a következő: „Amennyiben egy, legalább két tagállam területén telephellyel rendelkező vállalkozás a 2. cikk (1) bekezdése értelmében fizetésképtelenné válik, és a fizetésképtelenség megállapítása iránti eljárást egy másik tagállamban kezdeményezték, mint amelyikben a munkavállaló szokásosan a munkáját végzi, akkor a munkavállalók fennálló követeléseinek teljesítéséért ez utóbbi tagállam intézete felelős.”
(38)  ‑	Lásd különösen a 9. oldalt. A Bizottság javaslata továbbá tartalmazta egy (3) bekezdés beiktatását a 80/987 irányelv 2. cikkébe, amely a következőképpen határozza meg a „telephely” fogalmát: „A jelen irányelv alkalmazásában »telephelynek« minősül bármely hely, ahol a munkáltató nem átmeneti jelleggel végez gazdasági tevékenységet emberi és vagyoni erőforrások igénybe vételével”. Az első olvasat során a Parlament olyan módosítást javasolt, amely a fenti meghatározást kiegészítette a hozzájárulások megfizetésére történő utalással. A javasolt módosítás a következőképpen szólt: „A jelen irányelv alkalmazásában »telephelynek« minősül bármely hely, ahol a munkáltató nem átmeneti jelleggel végez gazdasági tevékenységet emberi eszközök, anyagi vagy nem anyagi javak igénybevételével, és/vagy ahol vállalati jelenlét áll fenn, ideértve az érintett állam munkavállalóinak hozzájárulásait, ezen állam közigazgatásával való kapcsolatokat és a társadalombiztosítási járulékokat”(lásd HL C 153 E., 239. o.).
(39) ‑	Lásd a fenti 19. lábjegyzetben hivatkozott Holmqvist‑ügyben hozott ítéletnek különösen a 27. pontját.
(40)  ‑	Lásd többek között a fenti 26. lábjegyzetben hivatkozott Everson és Barrass ügyben hozott ítélet 20. pontját; lásd továbbá a 2002/74 irányelv (2) preambulumbekezdését.