62025CJ0195
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2025. gada 20. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patvēruma politika – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss – Kopējās procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Direktīva 2001/55/EK – Pagaidu aizsardzība pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā – 17. un 19. pants – Jēdziens “patvēruma pieteikums” – 3. panta 1. punkts – Alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršana personai, kurai ir pagaidu aizsardzība – Direktīva 2011/95/ES – 18. pants – Direktīva 2013/32/ES – 33. panta 2. punkts – Tieša iedarbība
Lietā C‑195/25 [Framholm] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Administratīvā tiesa Gēteborgā kā Migrācijas lietu tiesa, Zviedrija) iesniegusi ar 2025. gada 11. marta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2025. gada 11. martā, tiesvedībā
AA,
BA,
CA,
DA,
EA,
FA
pret
Migrationsverket,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], S. Rodins [S. Rodin] (referents), N. Pisarra [N. Piçarra] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona],
sekretāre: S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 10. jūlija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
AA, BA, CA, DA, EA un FA vārdā – E. Nygren, jurist,
–
Migrationsverket vārdā – C. Bexelius un J. M. Edlund, pārstāvji,
–
Zviedrijas valdības vārdā – O. Åbrink un C. Meyer‑Seitz, pārstāvji,
–
Bulgārijas valdības vārdā – T. Mitova, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – F. Blanc, M. Debieuvre, C. Faroghi un A. Katsimerou, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 11. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt:
–
3. panta 1. punktu, 17. panta 1. punktu un 19. panta 2. punktu Padomes Direktīvā 2001/55/EK (2001. gada 20. jūlijs) par obligātajiem standartiem, lai pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā sniegtu tām pagaidu aizsardzību, un par pasākumiem, lai līdzsvarotu dalībvalstu pūliņus, uzņemot šādas personas un uzņemoties ar to saistītās sekas (OV 2001, L 212, 12. lpp.);
–
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.); kā arī
–
10. panta 2. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.).
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp sešiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem piešķirta pagaidu aizsardzība, un Migrationsverket (Migrācijas lietu pārvalde, Zviedrija) par šīs iestādes lēmumiem noraidīt minēto personu starptautiskās aizsardzības pieteikumus bēgļa statusa un alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanai.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2001/55
3
Direktīvas 2001/55 1. pantā noteikts:
“Šīs direktīvas mērķis ir ieviest obligātos standartus pagaidu aizsardzības sniegšanai to pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā no trešām valstīm, kas nespēj atgriezties savās izcelsmes valstīs, un līdzsvarot dalībvalstu pūliņus, uzņemot šādas personas un uzņemoties ar to saistītās sekas.”
4
Šīs direktīvas 2. pantā paredzēts:
“Šajā direktīvā:
a)
“pagaidu aizsardzība” ir ārkārtēja procedūra, lai tādu pārvietoto personu no trešām valstīm, kas nespēj atgriezties savās izcelsmes valstīs, masveida pieplūduma vai tā draudu gadījumā nodrošinātu šīm personām tūlītēju un pagaidu aizsardzību, jo īpaši, ja ir arī draudi, ka patvēruma sistēma nespēs šo pieplūdumu regulēt attiecīgo personu un citu aizsardzību lūdzošu personu interesēs, bez nelabvēlīgām sekām tās efektīvai darbībai;
[..]
e)
“bēgļi” ir trešās valsts pilsoņi vai bezvalstnieki [Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā parakstītās Konvencijas par bēgļu statusu (Recueil des traités des Nations unies, 189. sējums, 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), kas papildināta ar Ņujorkā 1967. gada 31. janvārī noslēgto protokolu par bēgļu statusu (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”),] 1.A panta nozīmē;
[..]
g)
“uzturēšanās atļauja” ir jebkura atļauja, kuru izsniegusi dalībvalsts iestāde un kura ir paredzēta minētās valsts tiesību aktos, kas atļauj trešās valsts piederīgajam vai bezvalstniekam uzturēties tās teritorijā;
[..].”
5
Minētās direktīvas 3. panta redakcija ir šāda:
“1.   Pagaidu aizsardzība neliedz atzīt bēgļa statusu saskaņā ar Ženēvas Konvenciju.
2.   Dalībvalstis piemēro pagaidu aizsardzību, pienācīgi ievērojot cilvēktiesības un pamatbrīvības un savas saistības attiecībā uz neatgriešanu.
[..]
5.   Šī direktīva neietekmē dalībvalstu tiesības pieņemt vai paturēt labvēlīgākus nosacījumus personām, kam pienākas pagaidu aizsardzība.”
6
Šīs direktīvas 17. pants formulēts šādi:
“1.   Personām, kam ir pagaidu aizsardzība, jebkurā laikā jābūt iespējai iesniegt patvēruma pieteikumu.
2.   Jebkura patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas nav veikta līdz pagaidu aizsardzības termiņa beigām, pabeidz pēc šā termiņa beigām.”
7
Direktīvas 2001/55 19. pantā noteikts:
“1.   Dalībvalstis var paredzēt, ka pieteikumu izskatīšanas laikā uz personu vienlaicīgi nedrīkst attiecināt pagaidu aizsardzību un patvēruma lūdzēja statusu.
2.   Ja personai, kas pretendē uz pagaidu aizsardzību vai kam tā ir, pēc patvēruma pieteikuma izskatīšanas bēgļa statuss vai vajadzības gadījumā cita veida aizsardzība nav piešķirta, tad, neskarot 28. pantu, dalībvalstis nosaka, ka persona turpina baudīt pagaidu aizsardzību atlikušajā aizsardzības laikposmā.”
Direktīva 2011/95
8
Ar Direktīvu 2011/95, kas pieņemta, pamatojoties uz LESD 78. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu, tika atcelta Padomes Direktīva 2004/83/EK (2004. gada 29. aprīlis) par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2004, L 304, 12. lpp.).
9
Direktīvas 2011/95 12., 23., 24., 33. un 39. apsvērumā teikts:
“(12)
Šīs direktīvas galvenais mērķis ir, no vienas puses, nodrošināt, ka dalībvalstis piemēro vienotus kritērijus, lai identificētu personas, kam patiesi nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un, no otras puses, nodrošināt, lai minētajām personām visās dalībvalstīs būtu pieejams minimālais pabalstu līmenis.
[..]
(23)
Būtu jānosaka standarti bēgļa statusa definēšanai un saturam, lai dotu norādījumu dalībvalstu kompetentajām struktūrām Ženēvas konvencijas piemērošanā.
(24)
Nepieciešams ieviest vienotus kritērijus patvēruma pieteikuma iesniedzēju atzīšanai par bēgļiem Ženēvas konvencijas 1. panta nozīmē.
[..]
(33)
Būtu jānosaka arī standarti, lai definētu alternatīv[ās] aizsardzības statusu un noteiktu tā saturu. Alternatīvajai aizsardzībai vajadzētu būt komplementārai un papildus tai bēgļu aizsardzībai, kāda paredzēta Ženēvas konvencijā.
[..]
(39)
Īstenojot Stokholmas programmas aicinājumu noteikt bēgļu vai tādu personu vienotu statusu, kuras ir tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, izņemot atkāpes, kas ir nepieciešamas un objektīvi pamatotas, alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem [..] būtu jāpiešķir tādas pašas tiesības un pabalsti, ko piešķir bēgļiem saskaņā ar šo direktīvu, un uz tām būtu jāattiecina tādi paši atbilstības nosacījumi.”
10
Šīs direktīvas 1. panta “Mērķis” redakcija ir šāda:
“Šīs direktīvas mērķis ir noteikt standartus, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, lai noteiktu [..] bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un lai noteiktu piešķirtās aizsardzības saturu.”
11
Minētās direktīvas 2. pantā “Definīcijas” paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)
“starptautiskā aizsardzība” ir bēgļa un alternatīvās aizsardzības statuss, kā noteikts e) un g) apakšpunktā;
[..]
f)
“persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, ko nevar kvalificēt kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī, vai ja bezvalstnieks atgrieztos savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valstī, tam draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā, un uz kuru neattiecas 17. panta 1. un 2. punkts, un kas nevar vai šāda riska dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību;
g)
“alternatīvās aizsardzības statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku kā personu, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību;
h)
“starptautiskās aizsardzības pieteikums” ir pieprasījums, ko dalībvalstij iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas cenšas saņemt bēgļa vai alternatīvo aizsardzības statusu un kas nepārprotami nepieprasa cita veida aizsardzību, kura ir ārpus šīs direktīvas darbības jomas un par kuru var iesniegt atsevišķu pieteikumu;
[..].”
12
Šīs direktīvas 18. pants “Alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršana” formulēts šādi:
“Dalībvalstis piešķir alternatīvās aizsardzības statusu trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam, kas ir tiesīgs saņemt alternatīvo aizsardzību saskaņā ar II un V nodaļu.”
Direktīva 2013/32
13
Ar Direktīvu 2013/32, kas pieņemta, pamatojoties uz LESD 78. panta 2. punkta d) apakšpunktu, tika atcelta Padomes Direktīva 2005/85/EK (2005. gada 1. decembris) par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (OV 2005, L 326, 13. lpp.).
14
Minētās direktīvas 4. un 13. apsvērumā noteikts:
“(4)
[..] kopējā Eiropas patvēruma sistēmā īsā laikā būtu jāietver kopēji standarti taisnīgām un efektīvām patvēruma piešķiršanas procedūrām dalībvalstīs un ilgtermiņā – Savienības noteikumi kopējas patvēruma procedūras izveidei [Eiropas] Savienībā.
[..]
(13)
Starptautiskās aizsardzības piešķiršanas un atņemšanas noteikumu tuvināšanai būtu jāpalīdz ierobežot starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju otrreizēju plūsmu starp dalībvalstīm, ja šādu plūsmu izraisītu tiesisko regulējumu atšķirības, un radīt vienlīdzīgus nosacījumus Direktīvas [2011/95] piemērošanai dalībvalstīs.”
15
Direktīvas 2013/32 1. panta “Mērķis” redakcija ir šāda:
“Šīs direktīvas mērķis ir noteikt kopējas procedūras starptautiskās aizsardzības piešķiršanai un atņemšanai saskaņā ar Direktīvu [2011/95].”
16
Direktīvas 2013/32 2. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā direktīvā:
[..]
b)
“starptautiskās aizsardzības pieteikums” jeb “pieteikums” ir pieprasījums, ko dalībvalstij iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, lai saņemtu bēgļa statusu vai alternatīvās aizsardzības statusu un kas nepārprotami nepieprasa cita veida aizsardzību, kura ir ārpus Direktīvas [2011/95] darbības jomas, un par kuru var iesniegt atsevišķu pieteikumu;
[..]
f)
“atbildīgā iestāde” ir jebkura ar tieslietām saistīta vai administratīva struktūra dalībvalstī, kas atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu un kas ir kompetenta, lai šādos gadījumos pieņemtu lēmumus pirmajā instancē;
[..]
h)
“persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas atbilst Direktīvas [2011/95] 2. panta f) punkta prasībām;
i)
“starptautiskā aizsardzība” ir bēgļa statuss un alternatīvās aizsardzības statuss, kā noteikts j) un k) punktā;
j)
“bēgļa statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku par bēgli;
k)
“alternatīvās aizsardzības statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku kā personu, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību;
[..].”
17
Direktīvas 2013/32 3. panta “Darbības joma” 1. punktā paredzēts:
“Šo direktīvu piemēro visiem starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, kas sagatavoti teritorijā, tostarp pie dalībvalsts robežas, teritoriālajos ūdeņos vai tranzīta zonās, kā arī starptautiskās aizsardzības atņemšanai.”
18
Šīs direktīvas 10. panta “Pieteikumu izskatīšanas prasības” 2. punkts formulēts šādi:
“Izskatot starptautiskās aizsardzības pieteikumus, atbildīgā iestāde vispirms nosaka, vai pieteikuma iesniedzēji ir kvalificējami kā bēgļi, un, ja nē, tad nosaka, vai pieteikuma iesniedzēji ir tiesīgi saņemt alternatīvo aizsardzību.”
19
Minētās direktīvas 33. panta “Nepieņemami pieteikumi” 2. punktā noteikts:
“Dalībvalstis var uzskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu par nepieņemamu tikai tad, ja:
a)
cita dalībvalsts ir piešķīrusi starptautisko aizsardzību;
b)
valsts, kas nav dalībvalsts, tiek uzskatīta par pieteikuma iesniedzēja pirmo patvēruma valsti saskaņā ar 35. pantu;
c)
valsts, kas nav dalībvalsts, tiek uzskatīta par pieteikuma iesniedzējam drošu trešo valsti saskaņā ar 38. pantu;
d)
pieteikums ir turpmāks pieteikums, kurā nav ietverti jauni elementi vai konstatējumi, kas saistīti ar izvērtēšanu, vai pieteikuma iesniedzējs ir kvalificējams kā bēglis vai persona, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību atbilstīgi Direktīvai [2011/95], vai tādus nav iesniedzis pieteikuma iesniedzējs; vai
e)
pieteikuma iesniedzēja apgādājamais iesniedz pieteikumu pēc tam, kad viņš saskaņā ar 7. panta 2. punktu piekrita, ka viņa lieta ir daļa no pieteikuma, kas iesniegts viņa vārdā, un nav faktu, kas saistīti ar apgādājamā situāciju un kas attaisno atsevišķu pieteikumu.”
Īstenošanas lēmums (ES) 2022/382 un turpmākie īstenošanas lēmumi
20
Pamatojoties uz Direktīvu 2001/55, tika pieņemts Padomes Īstenošanas lēmums (ES) 2022/382 (2022. gada 4. marts), ar ko Direktīvas 2001/55/EK 5. panta nozīmē konstatē no Ukrainas pārvietoto personu masveida pieplūduma esamību un nosaka pagaidu aizsardzības ieviešanu (OV 2022, L 71, 1. lpp.).
21
Šī īstenošanas lēmuma 2. panta 1.–3. punktā paredzēts:
“1.   Šo lēmumu piemēro šādām pārvietotu personu kategorijām, kuras pārvietotas no Ukrainas 2022. gada 24. februārī vai pēc tam Krievijas bruņoto spēku militārā iebrukuma, kas sākās minētajā dienā, rezultātā:
a)
Ukrainas valstspiederīgie, kuri pirms 2022. gada 24. februāra uzturējās Ukrainā;
b)
bezvalstnieki un trešo valstu, izņemot Ukrainu, valstspiederīgie, kuri Ukrainā pirms 2022. gada 24. februāra ir saņēmuši starptautisko aizsardzību vai līdzvērtīgu valsts aizsardzību; un
c)
šā punkta a) un b) apakšpunktā minēto personu ģimenes locekļi.
2.   Dalībvalstis piemēro vai nu šo lēmumu, vai pienācīgu aizsardzību saskaņā ar saviem valsts tiesību aktiem attiecībā uz bezvalstniekiem un trešo valstu, izņemot Ukrainu, valstspiederīgajiem, kuri var pierādīt, ka pirms 2022. gada 24. februāra tie likumīgi uzturējās Ukrainā, pamatojoties uz derīgu pastāvīgās uzturēšanās atļauju, kas izsniegta saskaņā ar Ukrainas tiesību aktiem, un kuri nevar drošos un ilglaicīgos apstākļos atgriezties savā izcelsmes valstī vai reģionā.
3.   Saskaņā ar Direktīvas [2001/55] 7. pantu dalībvalstis šo lēmumu var arī piemērot citām personām, tostarp bezvalstniekiem un trešo valstu, izņemot Ukrainu, valstspiederīgajiem, kuri likumīgi uzturējās Ukrainā un kuri nespēj drošos un ilglaicīgos apstākļos atgriezties savā izcelsmes valstī vai reģionā.”
22
Pagaidu aizsardzība, kas piešķirta no Ukrainas pārvietotajām personām, kuras minētas Īstenošanas lēmuma 2022/382 2. pantā, ir vairākkārt pagarināta, pēdējoreiz ar 1. pantu Padomes Īstenošanas lēmumā (ES) 2025/1460 (2025. gada 15. jūlijs), ar ko pagarina ar Īstenošanas lēmumu (ES) 2022/382 ieviestās pagaidu aizsardzības termiņu (OV L, 2025/1460), – līdz 2027. gada 4. martam.
Zviedrijas tiesības
23
Noteikumi, kas regulē ārvalstnieku uzturēšanās tiesības Zviedrijā un starptautiskās aizsardzības piešķiršanu, ir ietverti Utlänningslag (2005:716) (Ārvalstnieku likums (2005:716); turpmāk tekstā – “Ārvalstnieku likums”).
24
Ar šī likuma 21. nodaļu valsts tiesībās ir transponēti ar Direktīvu 2001/55 ieviestie noteikumi par pagaidu aizsardzību. Šī nodaļa tika grozīta, transponējot Direktīvas 2004/83 un 2005/85, bet netika grozīta, stājoties spēkā Direktīvām 2011/95 un 2013/32, ar kurām attiecīgi tika aizstātas iepriekš minētās direktīvas.
25
Minētā likuma 21. nodaļas 5. pantā noteikts:
“Tas, ka ārvalstniekam izsniegta uzturēšanās atļauja pagaidu aizsardzībai, neliedz izskatīt pieteikumu par bēgļa uzturēšanās atļaujas piešķiršanu 4. nodaļas 1. panta izpratnē. Tas pats attiecas arī uz 4. nodaļas 3. pantā minēto pieteikumu par bēgļa statusa atzīšanu un uz 4. nodaļas 4. pantā minēto ceļošanas dokumenta pieprasījumu.
Pieteikuma izskatīšanu saskaņā ar pirmo daļu var atlikt tikai īpašu iemeslu dēļ. Ja pieteikums nav izskatīts līdz pagaidu aizsardzības termiņa beigām, to izskata iespējami drīz pēc šī termiņa beigām.”
26
Migrācijas lietu pārvalde, proti, iestāde, kurai ir kompetence izsniegt pagaidu aizsardzības uzturēšanās atļaujas, sagatavo juridiskus atzinumus ar norādījumiem tās administratoriem.
27
Juridiskajā atzinumā Ordningen för prövningen enligt 21 kap. utlänningslagen (“Atbilstīgi Ārvalstnieku likuma 21. nodaļai iesniegto pieteikumu izskatīšanas kārtība”) paredzēts, ka šīs nodaļas 5. pantā personai, kurai ir pagaidu aizsardzība, nav liegts pieprasīt arī bēgļa statusu. Tomēr atbilstīgi šim atzinumam minētā 5. panta tekstā nav paredzēta iespēja izskatīt alternatīvās aizsardzības pieteikumus.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
28
Nigērijas valstspiederīgajam AA, kuram ir pastāvīgās uzturēšanās atļauja Ukrainā, Ukrainas valstspiederīgajai BA un viņu četriem bērniem CA, DA, EA un FA, kuri ir Ukrainas pilsoņi, ir piešķirta pagaidu aizsardzība Zviedrijā Direktīvas 2001/55 izpratnē. Šī aizsardzība viņiem tika piešķirta, pamatojoties uz Īstenošanas lēmumu 2022/382, kura darbības termiņš pēdējo reizi tika pagarināts ar Īstenošanas lēmumu 2025/1460. Prasītāji pamatlietā ir iesnieguši arī starptautiskās aizsardzības pieteikumus.
29
Migrācijas lietu pārvalde noraidīja AA iesniegto pieteikumu kā nepamatotu daļā, kurā tas attiecās uz bēgļa statusu, un kā nepieņemamu daļā par alternatīvās aizsardzības statusu. BA un viņas četru bērnu iesniegtais pieteikums tika noraidīts kā nepamatots daļā, kurā tas attiecās uz bēgļa statusu, un noraidīts, neizskatot pēc būtības, daļā par alternatīvās aizsardzības statusu. Lēmumos, ar kuriem noraidīti šie pieteikumi, Migrācijas lietu pārvalde citstarp norādīja, ka valsts tiesiskais regulējums, kas regulē ārvalstnieku uzturēšanās tiesības un starptautiskās aizsardzības piešķiršanu, it īpaši Ārvalstnieku likuma 21. nodaļas 5. pants, neļauj pagaidu aizsardzības saņēmējiem Direktīvas 2001/55 izpratnē iesniegt pieteikumu par alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanu Direktīvas 2011/95 2. panta un Direktīvas 2013/32 2. panta izpratnē.
30
Prasītāji pamatlietā par minētajiem lēmumiem cēla prasību Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Administratīvā tiesa Gēteborgā kā Migrācijas lietu tiesa, Zviedrija), kas ir iesniedzējtiesa.
31
Prasības pamatojumā prasītāji pamatlietā apgalvo, ka Direktīvas 2011/95 un 2013/32, kurās regulēti starptautiskās aizsardzības piešķiršanas nosacījumi un procedūra, ir piemērojamas arī pagaidu aizsardzības saņēmējiem Direktīvas 2001/55 izpratnē. Šajā ziņā Direktīvas 2001/55 17. pantā paredzētās tiesības iesniegt patvēruma pieteikumu esot jāsaprot kā tiesības pieprasīt bēgļa statusu vai alternatīvās aizsardzības statusu saskaņā ar Direktīvām 2011/95 un 2013/32. Proti, jēdziens “patvēruma pieteikums” Direktīvas 2001/55 17. panta izpratnē esot saprotams kā sinonīms “starptautiskās aizsardzības” pieteikumam, kā tas definēts Direktīvās 2011/95 un 2013/32. Ņemot vērā Direktīvas 2001/55 mērķi un tās 17. un 19. panta sistēmu – kuriem esot tieša iedarbība –, Ārvalstnieku likuma 21. nodaļas 5. pants neesot saderīgs ar Savienības tiesībām, un turklāt tas bija jāgroza, iekļaujot tiesības iesniegt alternatīvās aizsardzības statusa pieteikumu.
32
Migrācijas lietu pārvalde apgalvo, ka Ārvalstnieku likuma 21. nodaļas 5. pants liedz izskatīt pagaidu aizsardzības saņēmēja pieteikumu par alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanu. Tā precizē, ka pēc Direktīvu 2004/83 un 2005/85 transponēšanas – kuras vēlāk tika aizstātas ar Direktīvām 2011/95 un 2013/32 – Ārvalstnieku likuma 21. nodaļas 5. pants, kurā ārvalstniekiem, kam ir pagaidu aizsardzība, ļauts pieprasīt bēgļa statusu, netika grozīts tādējādi, lai šie valstspiederīgie varētu pretendēt uz alternatīvās aizsardzības statusu. Šāda izvēle atbilstot Savienības tiesībām. Ar Direktīvu 2001/55 faktiski esot izveidots īpašs režīms, kas piemērojams pirms vispārējiem noteikumiem par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu, kuru mērķis ir piešķirt bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statusu, un to vietā. Pagaidu aizsardzības piešķiršana nozīmētu, ka Direktīvu 2011/95 un 2013/32 normas daļēji nebūtu piemērojamas. Vienīgais izņēmums no šī noteikuma esot tiesības iesniegt patvēruma pieteikumu, proti, pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu. Prasītāju pamatlietā iesniegto pieteikumu par šī statusa piešķiršanu pamatotība esot izvērtēta, pirms tie tika noraidīti.
33
Iesniedzējtiesa vispirms vaicā par Direktīvas 2001/55 3., 17. un 19. panta interpretāciju, kā arī par to saistību ar Direktīvām 2011/95 un 2013/32. Tās skatījumā abas pēdējās minētās direktīvas ir piemērojamas gan pieteikumam par bēgļa statusa piešķiršanu, gan pieteikumam par alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanu, kurus pagaidu aizsardzības saņēmēji iesnieguši saskaņā ar Direktīvu 2001/55, jo par pirmo divu minēto statusu un – pirmā statusa nepiešķiršanas gadījumā – par otrā statusa piešķiršanu ir iesniegts viens pieteikums.
34
Iesniedzējtiesas ieskatā no Tiesas judikatūras citstarp izriet, ka Direktīvas 2001/55 mērķis ir nodrošināt personu, kurām var noteikt alternatīvo aizsardzību, masveida pieplūduma ātru pārvaldību un ka tajā paredzētā pagaidu aizsardzība neliedz vēlāk iesniegt pilnīgu starptautiskās aizsardzības pieteikumu (spriedums, 2024. gada 19. decembris, Kaduna, C‑244/24 un C‑290/24, EU:C:2024:1038, 125.–127. punkts).
35
Turpinājumā iesniedzējtiesa norāda, ka Direktīva 2001/55 jāinterpretē, ievērojot, ka šīs direktīvas pieņemšanas brīdī alternatīvā aizsardzība vēl nebija daļa no Savienības patvēruma sistēmas, jo alternatīvā aizsardzība Savienības tiesībās tika ieviesta ar Direktīvu 2004/83, kas aizstāta ar Direktīvu 2011/95. No Direktīvas 2001/55 19. panta 2. punkta un Komisijas paziņojuma par operatīvajām vadlīnijām, lai īstenotu Padomes Īstenošanas lēmumu 2022/382, ar ko Direktīvas 2001/55/EK 5. panta nozīmē konstatē no Ukrainas pārvietoto personu masveida pieplūduma esamību un nosaka pagaidu aizsardzības ieviešanu (OV 2022, C 126 I, 1. lpp.), citstarp izrietot, ka Direktīvas 2001/55 17. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “patvēruma pieteikums” jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas gan uz pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu, gan uz pieteikumu par alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanu.
36
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesniedzējtiesa arī jautā, vai Direktīvas 2001/55 17. panta 1. punktam un 19. panta 2. punktam, lasot tos kopā ar Direktīvas 2013/32 10. panta 2. punktu, ir tieša iedarbība. Visbeidzot tai ir šaubas par pamatlietā aplūkoto Zviedrijas tiesību aktu saderību ar Savienības tiesībām un par to, kādas ir šādas iespējamas nesaderības sekas.
37
Šādos apstākļos Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Administratīvā tiesa Gēteborgā kā Migrācijas lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīva [2011/95] un Direktīva [2013/32] ir piemērojama pieteikumiem par bēgļa statusa piešķiršanu, kā arī pieteikumiem par alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanu pēc tam, kad ir bijusi noteikta pagaidu aizsardzība saskaņā ar Direktīvu [2001/55]?
2)
a)
Vai Direktīvas [2001/55] 17. panta 1. punkts un 19. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka iespēja iesniegt “patvēruma pieteikumu” attiecas uz iespēju iesniegt gan pieteikumu bēgļa statusa piešķiršanai, gan pieteikumu alternatīvās aizsardzības statusa noteikšanai un uz šāda pieteikuma izskatīšanu kopsakarā ar Direktīvām 2011/95 un 2013/32?
b)
Vai Direktīvas 2001/55 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka šajā direktīvā paredzētā pagaidu aizsardzība liedz atzīt Direktīvā [2011/95] paredzēto alternatīvās aizsardzības statusu personām, kas pretendē uz pagaidu aizsardzību vai kam tā ir saskaņā ar pirmo minēto direktīvu?
3)
Ja Direktīvas 2001/55 17. panta 1. punkts un 19. panta 2. punkts ir piemērojams arī tiesībām prasīt alternatīvās aizsardzības statusu saskaņā ar Direktīvu 2011/95, vai šie panti, skatot tos kopsakarā ar Direktīvas 2013/32 10. panta 2. punktu, ir pietiekami skaidri un precīzi, lai tiem būtu tieša iedarbība?
4)
Vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā [..] [Ārvalstnieku likuma] 21. nodaļas 5. pants ir saderīgs ar Savienības tiesībām, ja attiecībā uz pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu un pieteikumu par alternatīvās aizsardzības statusa saņemšanu tajā ir atzītas tikai tiesības iesniegt pirmo minēto pieteikumu?”
Tiesvedība Tiesā
38
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa ir lūgusi Tiesu piemērot šai lietai Tiesas Reglamenta 107. pantā paredzēto paātrināto tiesvedību.
39
Tiesas trešā palāta pēc tiesneša referenta priekšlikuma un ģenerāladvokāta uzklausīšanas 2025. gada 27. martā nolēma, ka pieteikums nav apmierināms, jo šajā lietā nav konstatējama minētajā normā paredzētā steidzamība.
40
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2025. gada 22. maija rīkojumu šai lietai tika piemērota Reglamenta 105. panta 1. punktā paredzētā paātrinātā tiesvedība.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
41
Ar pirmo un otro jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2001/55 3., 17. un 19. pants, lasot tos kopā ar Direktīvām 2011/95 un 2013/32, jāinterpretē tādējādi, ka tie ļauj dalībvalstij noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu – ciktāl tā mērķis ir saņemt alternatīvās aizsardzības statusu – tikai tāpēc vien, ka pieteikuma iesniedzējam ir pagaidu aizsardzība atbilstoši Direktīvai 2001/55.
42
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tādas Savienības tiesību normas, kurās – tāpat kā Direktīvas 2001/55 3., 17. un 19. pantā – to nozīmes un tvēruma noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, visā Savienībā parasti ir interpretējamas autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien to formulējumu, bet arī kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, AFMB u.c., C‑610/18, EU:C:2020:565, 50. punkts).
43
Pirmām kārtām, par to tiesību normu formulējumu, kuru interpretāciju lūgusi iesniedzējtiesa, pirmkārt, ir lietderīgi uzsvērt – Direktīvas 2001/55 3. panta 1. punktā precizēts, ka pagaidu aizsardzība neliedz atzīt bēgļa statusu saskaņā ar Ženēvas konvenciju, savukārt šīs direktīvas 17. pantā paredzēts, ka personām, kam ir pagaidu aizsardzība, jebkurā laikā jābūt iespējai iesniegt patvēruma pieteikumu un ka to pieteikumu izskatīšana, kas nav veikta līdz pagaidu aizsardzības termiņa beigām, jāpabeidz pēc šī termiņa beigām.
44
Otrkārt, no Direktīvas 2001/55 19. panta izriet – ja personai, kas pretendē uz pagaidu aizsardzību vai kam tā ir, pēc patvēruma pieteikuma izskatīšanas bēgļa statuss vai attiecīgā gadījumā cita veida aizsardzība nav piešķirta, tad, neskarot 28. pantu, dalībvalstis noteic, ka persona turpina baudīt pagaidu aizsardzību atlikušajā aizsardzības laikposmā.
45
Tādēļ, lai gan šajos pantos ir skaidri minēta tikai personas, kurai ir pagaidu aizsardzība, iespēja pieprasīt un saņemt bēgļa statusu, tomēr nevar uzskatīt, ka jau no minēto pantu formulējuma izriet, ka atbilstoši tiem dalībvalstīm ir ļauts atteikties izvērtēt, vai starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs atbilst nosacījumiem alternatīvās aizsardzības statusa iegūšanai, kamēr vien pieteikuma iesniedzējam ir Direktīvā 2001/55 paredzētā pagaidu aizsardzība.
46
Proti, no vienas puses, jau no Direktīvas 2001/55 19. panta teksta izriet, ka pagaidu aizsardzības saņēmējiem var piešķirt arī cita veida aizsardzību, ne tikai patvērumu. No otras puses, ne šīs direktīvas 3., 17. un 19. pantā, ne kādā citā minētās direktīvas normā nav atsauces uz to, kā alternatīvās aizsardzības saņemšanas procedūra piemērojama personai, kurai piešķirta pagaidu aizsardzība atbilstoši šai direktīvai. Kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 45. un 46. punktā, jebkāda regulējuma šajā ziņā neesība šajā direktīvā izskaidrojama gan ar to, ka Direktīva 2001/55 tika pieņemta pirms Direktīvas 2004/83, ar kuru tika ieviests alternatīvās aizsardzības saņēmēja statuss, gan ar to, ka pirmā no šīm direktīvām nekad nav grozīta.
47
Otrām kārtām, runājot par Direktīvas 2001/55 mērķi, no tās 1. panta izriet, ka viens no šīs direktīvas mērķiem ir ieviest obligātos standartus pagaidu aizsardzības sniegšanai to pārvietoto personu masveida pieplūduma no trešām valstīm gadījumā, kas nespēj atgriezties savā izcelsmes valstī. Kā izriet no minētās direktīvas 2. panta a) punkta, šīs aizsardzības īstenošanas mērķis ir it īpaši – gan šo pārvietoto personu, gan citu to personu interesēs, kuras lūdz starptautisko aizsardzību, – izvairīties no starptautiskās aizsardzības piešķiršanas sistēmas pārslogošanas, ko izraisa masveida un vienlaicīga bēgļa statusa pieteikumu iesniegšana. No tā izriet, ka pagaidu aizsardzības mehānisma mērķis citstarp ir saglabāt efektīvu starptautiskās aizsardzības sistēmas darbību dalībvalstīs (spriedums, 2024. gada 19. decembris, Kaduna, C‑244/24 un C‑290/24, EU:C:2024:1038, 81. un 125. punkts).
48
Tādējādi Direktīvā 2001/55 it īpaši izpaužas rūpes par to, lai trešo valstu valstspiederīgajiem un bezvalstniekiem, kuri saņem pagaidu aizsardzību, tiktu saglabāta efektīva iespēja saņemt starptautisko aizsardzību, kad ir pienācīgi izvērtēta viņu individuālā situācija, vienlaikus tiem tūlīt garantējot aizsardzību mazākā apjomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 19. decembris, Kaduna, C‑244/24 un C‑290/24, EU:C:2024:1038, 127. punkts).
49
Šāds mērķis liecina par labu tādai Direktīvas 2001/55 3., 17. un 19. panta interpretācijai, atbilstoši kurai šie panti liedz dalībvalstīm uzskatīt, ka pagaidu aizsardzības saņēmējs nevar lūgt alternatīvo aizsardzību, kamēr ir spēkā minētā aizsardzība.
50
Trešām kārtām, konteksts, kādā iekļaujas Direktīva 2001/55, arī liecina par labu šādai interpretācijai, ņemot vērā, ka šajā jomā īpaša uzmanība jāpievērš Direktīvām 2011/95 un 2013/32, kuras tāpat kā Direktīva 2001/55 ir daļa no kopējās starptautiskās aizsardzības politikas, ko Savienības likumdevējs izveidojis, pamatojoties uz pašreizējo LESD 78. pantu.
51
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka Direktīvā 2011/95 – tāpat kā Direktīvā 2004/83, kuru tā aizstāj, – paredzēti divi nošķirti starptautiskās aizsardzības režīmi, proti, bēgļa statuss un alternatīvās aizsardzības statuss (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 13. septembris, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, 38. punkts).
52
Kā izriet no Direktīvas 2011/95 6. un 33. apsvēruma, alternatīvās aizsardzības mērķis ir papildināt Ženēvas konvencijā paredzēto bēgļu aizsardzību (spriedums, 2018. gada 13. septembris, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, 39. punkts).
53
Tāpat jānorāda, ka no Direktīvas 2011/95 13. un 18. panta, aplūkojot tos kopā ar definīcijām jēdzieniem “bēglis” un “persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību”, kuri ietverti tās 2. panta d) un f) punktā, izriet, ka starptautiskā aizsardzība, kas minēta šajā direktīvā, principā būtu jāpiešķir ikvienam trešās valsts valstspiederīgajam un bezvalstniekam, kuram ir pamatotas bailes no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības pie kādas noteiktas sociālās grupas dēļ un kuram draud reāls risks ciest būtisku kaitējumu minētās direktīvas 15. panta izpratnē (spriedums, 2019. gada 29. jūlijs, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, 49. punkts).
54
Tomēr attiecībā uz personām, kuras izpildījušas Savienības tiesībās noteiktās minimālās prasības, lai kvalificētos kādam no šiem statusiem tādēļ, ka atbilst Direktīvas 2011/95 II un III nodaļā vai II un V nodaļā paredzētajiem noteikumiem, dalībvalstīm, ievērojot šajā direktīvā paredzētos izslēgšanas pamatus un Direktīvā 2013/32 paredzētos pieteikuma nepieņemamības pamatus, ir pienākums piešķirt lūgto starptautisko aizsardzību un tām šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, 50. punkts).
55
Nevienā Direktīvas 2011/95 normā turpretim nav paredzēts, ka pagaidu aizsardzības saņēmējiem nevar piešķirt alternatīvo aizsardzību, un šis secinājums atbilst secinājumam, kas šī sprieduma 45. un 46. punktā izdarīts attiecībā uz Direktīvas 2001/55 3., 17. un 19. pantu.
56
Otrkārt, Direktīvas 2013/32 2. pantā starptautiskās aizsardzības pieteikums ir definēts kā pieprasījums, ko dalībvalstij iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, lai saņemtu bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statusu.
57
Savukārt šīs direktīvas 10. panta 2. punktā paredzēts, ka, izskatot starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kompetentajai valsts iestādei vispirms jānosaka, vai pieteikuma iesniedzējs ir kvalificējams kā bēglis, un, ja ne, tad jāizvērtē, vai pieteikuma iesniedzējs ir tiesīgs saņemt alternatīvo aizsardzību. Tādēļ, kā uzsvērusi Eiropas Komisija, starptautiskās aizsardzības pieteikumu var noraidīt kā nepamatotu vien tad, ja kompetentā iestāde ir secinājusi, ka pieteikuma iesniedzējam nevar atzīt ne bēgļa statusu, ne alternatīvās aizsardzības saņēmēja statusu.
58
Tiesa tāpat ir nospriedusi, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkts par nepieņemamiem pieteikumiem jāinterpretē šauri un tāpēc to nevar piemērot situācijā, kas neatbilst tā tekstam. Tādējādi šajā tiesību normā ir izsmeļoši uzskaitītas situācijas, kad dalībvalstis var noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu kā nepieņemamu, neizskatot šo pieteikumu pēc būtības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 30. punkts, un 2022. gada 1. augusts, Bundesrepublik Deutschland (Bēgļu bērns, kas dzimis ārpus uzņemošās dalībvalsts), C‑720/20, EU:C:2022:603, 51. punkts).
59
Tas, ka personai ir pagaidu aizsardzība, nav viens no starptautiskās aizsardzības pieteikumu nepieņemamības pamatiem, kas norādīti Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punktā.
60
Tādēļ gan no Direktīvas 2011/95, gan no Direktīvas 2013/32 izriet, pirmkārt, ka dalībvalsts nevar noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu kā nepieņemamu tikai tāpēc vien, ka to iesniedzis tāds trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kuram ir Direktīvā 2001/55 paredzētā pagaidu aizsardzība, un, otrkārt, ka, pirms šis pieteikums tiek noraidīts kā nepamatots, jāpārbauda, vai pieteikuma iesniedzējs atbilst nosacījumiem, lai saņemtu gan bēgļa statusu, gan, ja tas nav iespējams, alternatīvās aizsardzības statusu, un tam, ka viņam jau ir piešķirta pagaidu aizsardzība, šajā ziņā nav nozīmes.
61
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmajiem diviem jautājumiem jāatbild, ka Direktīvas 2001/55 3., 17. un 19. pants, lasot tos kopā ar Direktīvām 2011/95 un 2013/32, jāinterpretē tādējādi, ka tie neļauj dalībvalstij noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu – ciktāl tā mērķis ir saņemt alternatīvās aizsardzības statusu – tikai tāpēc vien, ka pieteikuma iesniedzējam ir pagaidu aizsardzība atbilstoši Direktīvai 2001/55.
Par trešo un ceturto jautājumu
62
Ar trešo un ceturto jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2001/55 17. panta 1. punkts un 19. panta 2. punkts, lasot tos kopā ar Direktīvas 2013/32 10. panta 2. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir tieša iedarbība.
63
Šajā ziņā vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātajā valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotais jautājums. Turklāt Tiesai var nākties ņemt vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa sava jautājuma izklāstā nav atsaukusies (skat. it īpaši spriedumu, 2025. gada 4. septembris, Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș, C‑489/23, EU:C:2025:651, 63. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
64
Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka ar trešo un ceturto jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tai ir pienākums nepiemērot Zviedrijas tiesību aktus – atbilstoši kuriem kompetentajai valsts iestādei jāatzīst, ka trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks nevar saņemt alternatīvo aizsardzību Direktīvu 2011/95 un 2013/32 izpratnē, kamēr viņš saņem pagaidu aizsardzību saskaņā ar Direktīvu 2001/55 –, jo šie tiesību akti ir pretrunā ar tiešu iedarbību apveltītai Savienības tiesību normai.
65
No šī sprieduma 45. un 46. punkta, kā arī 53.–60. punkta izriet, pirmkārt, ka Direktīvas 2011/95 18. pants un Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkts liedz dalībvalstij atteikties piešķirt alternatīvās aizsardzības statusu trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam tikai tāpēc vien, ka viņam ir pagaidu aizsardzība saskaņā ar Direktīvu 2001/55, un, otrkārt, ka šādu secinājumu nevar atspēkot ar Direktīvas 2001/55 17. un 19. pantu.
66
Šādos apstākļos trešais un ceturtais jautājums ir jāpārformulē un jāuzskata, ka ar tiem iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/95 18. pants un Direktīvas 2013/32 33. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir tieša iedarbība, un tādēļ, ja valsts tiesību aktus nevar interpretēt atbilstoši no šiem pantiem izrietošajām prasībām, valsts tiesām ir pienākums nepiemērot minētos tiesību aktus.
67
Pirmām kārtām, jāatgādina – lai nodrošinātu visu Savienības tiesību normu efektivitāti, pārākuma princips arī valstu tiesām liek savas iekšējās tiesības interpretēt cik vien iespējams atbilstīgi Savienības tiesībām (spriedums, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 57. punkts).
68
Valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas pienākumam tomēr ir zināmas robežas, un tas nevar būt pamats valsts tiesību interpretācijai contra legem (skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
Tādēļ iesniedzējtiesai jāizvērtē, vai Ārvalstnieku likuma 21. nodaļas 5. pantu var interpretēt tādējādi, ka uzturēšanās atļaujas saņemšana, pamatojoties uz Direktīvu 2001/55, neliedz izvērtēt tā starptautiskās aizsardzības pieteikuma pamatotību, ar kuru lūgts piešķirt alternatīvās aizsardzības statusu. Apstāklim, ka Migrācijas lietu pārvalde tās sagatavotajā atzinumā ir atbalstījusi tādu šīs valsts tiesību normas interpretāciju, kura nav saderīga ar Savienības tiesībām, šajā ziņā nav nozīmes.
70
Otrām kārtām, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka valsts tiesību aktus nevar interpretēt atbilstoši Savienības tiesībām, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir beznosacījumu un pietiekami precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret valsti, ja tā vai nu noteiktajā termiņā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās, vai arī to ir transponējusi nepareizi (spriedums, 2018. gada 6. novembris, Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
71
Šajā lietā Direktīvas 2011/95 18. pantā – kurā nostiprinātas ikviena trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka tiesības uz alternatīvās aizsardzības statusa atzīšanu, ja viņš atbilst šīs direktīvas II un V nodaļā paredzētajiem nosacījumiem, – ir ietverta norma, kuras saturs ir beznosacījumu un pietiekami precīzs, lai atzītu tās tiešo iedarbību.
72
Turklāt, tā kā Direktīvas 2013/32 33. pantā – kā atgādināts šī sprieduma 58. punktā – ir izsmeļoši uzskaitīti gadījumi, kad starptautiskās aizsardzības pieteikumu var noraidīt kā nepieņemamu, šajā pantā ir ietverta norma, kuras saturs ir beznosacījumu un pietiekami precīzs, lai to varētu uzskatīt par tādu, kam ir tieša iedarbība (spriedums, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 182. punkts).
73
Tādēļ, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka tās valsts tiesības nav iespējams interpretēt atbilstīgi Direktīvas 2011/95 18. pantam un Direktīvas 2013/32 33. pantam, tai atbilstoši savai kompetencei būtu jānodrošina tiesiskā aizsardzība, kas indivīdiem izriet no minētajiem pantiem, un jāgarantē to pilnīga iedarbība, vajadzības gadījumā nepiemērojot Ārvalstnieku likuma 21. nodaļas 5. pantu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 3. jūnijs, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, 72. punkts).
74
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo un ceturto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/95 18. pants un Direktīvas 2013/32 33. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir tieša iedarbība, un tādēļ, ja valsts tiesību aktus nevar interpretēt atbilstoši no šiem pantiem izrietošajām prasībām, valsts tiesām ir pienākums nepiemērot minētos tiesību aktus.
Par tiesāšanās izdevumiem
75
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
3., 17. un 19. pants Padomes Direktīvā 2001/55/EK (2001. gada 20. jūlijs) par obligātajiem standartiem, lai pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā sniegtu tām pagaidu aizsardzību, un par pasākumiem, lai līdzsvarotu dalībvalstu pūliņus, uzņemot šādas personas un uzņemoties ar to saistītās sekas, ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai,
jāinterpretē tādējādi, ka
tie neļauj dalībvalstij noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu – ciktāl tā mērķis ir saņemt alternatīvās aizsardzības statusu – tikai tāpēc vien, ka pieteikuma iesniedzējam ir pagaidu aizsardzība atbilstoši Direktīvai 2001/55.
2)
Direktīvas 2011/95 18. pants un Direktīvas 2013/32 33. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem ir tieša iedarbība, un tādēļ, ja valsts tiesību aktus nevar interpretēt atbilstoši no šiem pantiem izrietošajām prasībām, valsts tiesām ir pienākums nepiemērot minētos tiesību aktus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – zviedru.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.