62022CJ0776_RES
Lieta C‑776/22 P
Studio Legale Ughi e Nunziante
pret
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju
Tiesas (virspalāta) 2025. gada 4. septembra spriedums
Apelācija – Atcelšanas prasība – Eiropas Savienības Tiesas statūtu 19. pants – Neprivileģēto lietas dalībnieku pārstāvība tiešajās prasībās Eiropas Savienības tiesās – Advokātu biroja pārstāvība, ko veic šī biroja biedrs – Advokāts, kuram attiecībā pret prasītāju ir trešās personas statuss – Neatkarības prezumpcija – Prezumpcijas atspēkošana – Nosacījumi
Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Parakstītājam izvirzītie nosacījumi – Trešo personu statuss salīdzinājumā ar lietas dalībniekiem – Neatkarības prasība – Advokātu biroja pārstāvība, ko veic šī biroja biedrs – Pieļaujamība
(Tiesas statūtu 19. panta trešā un ceturtā daļa; Vispārējās tiesas Reglamenta 51. panta 1. punkts)
(skat. 49.–52., 58.–62. un 64.–69. punktu)
Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Parakstītājam izvirzītie nosacījumi – Trešo personu statuss salīdzinājumā ar lietas dalībniekiem – Juridiskas personas pārstāvība, ko veic advokāts – Prasības par neatkarību neievērošana – Absolūts pamats – Vispārējās tiesas pienākums brīdināt prasītāju par trūkumu – Trūkumu novēršana, kas iespējama, ieceļot jaunu advokātu
(Tiesas statūtu 19. un 21. pants; Vispārējās tiesas Reglamenta 51. panta 2.–4. punkts un 78. panta 1.–6. punkts)
(skat. 70.–80. punktu)
Rezumējums
Tiesa virspalātas sastāvā, izskatot apelācijas sūdzību, atceļ Vispārējās tiesas rīkojumu lietā Studio
Legale Ughi e Nunziante/EUIPO (
1
). Spriedumā Tiesa precizē, cik lielā mērā advokātu biroju Savienības Tiesā var pārstāvēt advokāts, kas ir šā biroja biedrs. Turklāt tā lemj par prasības par neatkarību neprivileģēto lietas dalībnieku pārstāvjiem tvērumu un par iespēju lietas dalībniekam novērst trūkumus prasības pieteikumā, kas neatbilst šai prasībai.
2017. gada 26. septembrīStudio Legale Ughi e Nunziante, saskaņā ar Itālijas tiesībām iedibināta profesionālā apvienība (turpmāk tekstā – “advokātu birojs”), iesniedza Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojam (EUIPO) pieteikumu par Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “UGHI E NUNZIANTE” atcelšanu attiecībā uz visiem pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem šī preču zīme bija reģistrēta.
Ar 2021. gada 23. februāra lēmumu EUIPO Anulēšanas nodaļa apmierināja šo pieteikumu attiecībā uz visiem pakalpojumiem, izņemot “juridiskos pakalpojumus” (
2
). 2021. gada 1. martā advokātu birojs par šo lēmumu iesniedza EUIPO apelācijas sūdzību, kas tika noraidīta ar (EUIPO) Apelācijas piektās padomes 2022. gada 8. aprīļa lēmumu.
Tad advokātu birojs cēla prasību Vispārējā tiesa par šī lēmuma atcelšanu. Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību kā acīmredzami nepieņemamu. Proti, tā konstatēja, ka advokātu biroju pārstāv trīs advokāti, kas tajā praktizē biedru statusā, un ka šis statuss nav saderīgs ar prasībām par neatkarību, kas izvirzītas, lai pārstāvētu šo biroju Savienības tiesās. Konkrētāk, Vispārējās tiesas ieskatā šiem advokātiem nebija no prasītāja neatkarīgas trešās personas statusa. Turklāt tā nosprieda, ka šo trūkumu nevar novērst. Šajos apstākļos advokātu birojs iesniedza Tiesā apelācijas sūdzību par šo rīkojumu.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Tiesa atgādina, ka neprivileģētu lietas dalībnieku pārstāvībai Savienības tiesās jāatbilst diviem kumulatīviem nosacījumiem. Pirmkārt, šos lietas dalībniekus jāpārstāv advokātam un, otrkārt, Savienības tiesās pārstāvēt kādu pusi vai palīdzēt tai var tikai advokāti, kas ir tiesīgi praktizēt dalībvalstu tiesās vai to valstu tiesās, kas ir EEZ līguma līgumslēdzējas puses (
3
).
Saistībā ar nosacījumu par advokāta tiesībām praktizēt dalībvalsts tiesās Tiesa norādīja, ka tā jau ir nospriedusi, ka šī nosacījuma jēga un tvērums jāinterpretē ar norādi uz attiecīgajām valsts tiesībām (
4
). Ņemot vērā, ka šajā gadījumā advokāta biroja pilnvarotajiem advokātiem bija tiesības praktizēt Itālijas tiesās, Tiesa uzskatīja, ka Vispārējā tiesa, nospriezdama, ka prasība pirmajā instancē nav celta atbilstoši šim nosacījumam, ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Attiecībā uz nosacījumu, kas paredz, ka nepriviliģēti lietas dalībnieki jāpārstāv advokātam, Tiesa atgādina, ka šis nosacījums paredz divu prasību ievērošanu. Pirmkārt, ar to ir aizliegta “pašpārstāvība”, proti, šie lietas dalībnieki nekādā ziņā nevar pārstāvēt paši sevi, un Tiesas statūtos vai Reglamentā nav paredzēta neviena atkāpe vai izņēmums no šī aizlieguma. Otrkārt, ar to šādu lietas dalībnieku pārstāvjiem ir noteikts, ka jāievēro prasība par neatkarību, kas ir definējama gan negatīvi, proti, kā nodarbinātības attiecību neesība, ko raksturo pakļautības attiecību esība starp lietas dalībnieka iecelto pārstāvi un lietas dalībnieku, gan pozitīvi – atsaucoties uz profesionālo ētiku un profesionālo disciplīnu. Šajā ziņā ikviens advokāts neatkarīgi no tā, kādā veidā viņš atbilstoši piemērojamajiem likumiem, profesiju reglamentējošajiem noteikumiem un profesionālās ētikas normām praktizē savu profesiju, atbilst prasībai par neatkarību, kas izriet no šī nosacījuma, ja vien starp attiecīgo lietas dalībnieku un minēto pilnvaroto pārstāvi, kurš ir pilnvarots to pārstāvēt, nepastāv pakļautības attiecības.
Proti, šī neatkarības prasība obligāti nozīmē, ka starp lietas dalībnieku un tā pilnvaroto pārstāvi nav nekādu nodarbinātības attiecību, ko raksturotu pakļautības attiecību esība. Līdz ar to, ja šādas nodarbinātības attiecības pastāv, neatkarības prezumpcija nav piemērojama. Tā tas it īpaši ir gadījumā, kad advokātiem, kuri saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesībām darbojas savā profesijā kā biroja, kas tos nodarbina, darbinieki, ir tas jāpārstāv Savienības tiesās. Tas pats attiecas uz gadījumu, kad uzņēmumu juristiem (“in‑house lawyers”), kas ir kādas dalībvalsts advokātu kolēģijas locekļi un kam saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesībām ir atļauts pārstāvēt valsts tiesās juridisko personu, ar kuru viņiem ir darba tiesiskās attiecības, būtu jāpārstāv šī persona Savienības tiesās. Izņemot gadījumus, kad pastāv nodarbinātības attiecības, šī neatkarības prezumpcija ir piemērojama un var tikt atspēkota tikai tad, ja no konkrētiem apstākļiem izriet, ka starp tām pastāv saikne, kas acīmredzami apdraud šī pārstāvja spēju nodrošināt viņam uzticēto aizstāvības uzdevumu, cik vien labi iespējams īstenojot sava klienta intereses, vai ja minētais pārstāvis neievēro piemērojamos valsts profesiju reglamentējošos noteikumus un profesionālās ētikas normas (
5
).
Tiesas skatījumā, ja advokātiem ir biedru statuss birojā, kuru viņi pārstāv Savienības tiesās, šo apstākli pašu par sevi nevar uzskatīt par nesaderīgu ar prasību par neatkarību. Pirmkārt, šāds apstāklis nevar tikt pielīdzināts tam, ka pastāv nodarbinātības attiecības. Otrkārt, tā kā nav konkrētu pierādījumu, ka starp biroju un biedru, kurš iecelts par pārstāvi, pastāv saikne, kas acīmredzami apdraud spēju nodrošināt viņam uzticēto aizstāvības uzdevumu, cik vien labi iespējams īstenojot attiecīgā lietas dalībnieka intereses, vai minētais biedrs neievēro piemērojamos valsts profesiju reglamentējošos noteikumus un profesionālās ētikas normas, biedra neatkarības prezumpciju nevar uzskatīt par atspēkotu.
Līdz ar to Tiesa uzskata, ka šajā gadījumā Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā neatkarības prasības tvērumu un ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Otrām kārtām, Tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jebkurš apstāklis, kas attiecas uz Vispārējā tiesā celtas atcelšanas prasības pieņemamību, tostarp apstāklis, kas attiecas uz juridiskas personas pārstāvību, ko, ceļot šo prasību, īsteno advokāts, var būt absolūts pamats, kas Savienības tiesai jāizvirza pēc savas ierosmes (
6
). Tas, ka šāda prasība nav celta atbilstoši Tiesas statūtu 19. panta trešajā daļā, kā tas interpretēts Tiesas judikatūrā, noteiktajām prasībām, ir šāds apstāklis. Tomēr pienākums pēc savas ierosmes izvirzīt absolūtu pamatu neietekmē tiesību uz aizstāvību ievērošanu un līdz ar to principā tiesai ir iepriekš jāaicina lietas dalībniekus sniegt apsvērumus par šo pamatu.
Šajā lietā Tiesa norāda, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs bija advokātu birojs, kas bija pilnvarojis savai pārstāvībai trīs advokātus, kuri tajā praktizē kā biedri, un no tā izdarīja juridiski kļūdainu secinājumu, ka šie advokāti nevarēja pārstāvēt šo biroju apstākļos, kas ir saderīgi ar Tiesas statūtu 19. pantu, turklāt Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šāda nesaderība nevar tikt novērsta pēc prasības celšanai noteiktā termiņa beigām.
Tiesas ieskatā Vispārējai tiesai, iespējams, izmantojot tās Reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, vispirms būtu bijis jāpārbauda, vai pastāv nodarbinātības attiecības starp šiem trim advokātiem un advokātu biroju. Ja šādu nodarbinātības attiecību nebūtu, tikai konkrēti apstākļi, kas pierāda, ka saikne starp advokātu biroju un tā biedriem, kuri to pārstāvēja, varēja acīmredzami apdraudēt viņu spēju nodrošināt savu uzdevumu vai ka minētie advokāti neievēroja piemērojamos valsts profesiju reglamentējošos noteikumus un profesionālās ētikas normas, būtu ļāvuši konstatēt neatkarības neesību Tiesas statūtu 19. panta trešās daļas izpratnē.
Turpinājumā – Tiesa uzskata, ka Vispārējai tiesai, pirms tā lēma par šo jautājumu, bija jāaicina prasītājs iesniegt apsvērumus, lai nodrošinātu tā tiesību uz aizstāvību efektivitāti. Visbeidzot, ja tā uzskatīja, ka prasība par neatkarību nav izpildīta, tai pirms prasības nepieņemamības konstatēšanas bija jāaicina prasītāju iecelt jaunu advokātu. Ņemot vērā to seku smagumu, kas izriet no Tiesas statūtu 19. panta pārkāpuma attiecībā uz prasītāju, proti, tā prasības neatgriezenisko atzīšanu par nepieņemamu, prasītājam – pēc tam, kad tas varēja noskaidrot apstākļus, kas Vispārējās tiesas skatījumā pamato lēmumu par nepieņemamību, un izteikties par šiem apstākļiem, – ir jāspēj iecelt jaunu advokātu.
Turklāt Tiesa norāda, ka no Vispārējās tiesas Reglamenta (
7
) izriet, ka lietas dalībnieku nevar sodīt ar tā prasības nepieņemamību, ja tas iepriekš netika aicināts novērst trūkumus, pamatojoties uz to, ka tā prasības pieteikums neatbilst paredzētajiem nosacījumiem (
8
). No šī reglamenta (
9
) arī izriet, ka tas pats attiecas uz advokāta rīcību, kas tiesvedībā ir atzīta par nesaderīgu ar cieņu pret Vispārējo tiesu vai ar pareizas tiesvedības prasībām. Proti, šādos gadījumos atbilstīgās minētā reglamenta tiesību normas garantē procesa nepārtrauktību, atkarībā no gadījuma paredzot, ka attiecīgais lietas dalībnieks kancelejas noteiktā pieņemamā termiņā var iesniegt prasītos dokumentus vai iecelt jaunu pārstāvi. Vēl Tiesa precizē, ka Tiesas statūtu 21. pantā nav izsmeļoši noteikti gadījumi, kad var tikt novērsti prasībā pieļautie trūkumi, un turklāt tā norāda, ka tai jau ir bijusi iespēja atzīt, un šis pants to neliedz, ka prasītājs būtu jāaicina novērst trūkumus prasībā, ja tiek iesniegts paša prasītāja parakstīts prasības pieteikums (
10
).
Vēl jo vairāk – Tiesa uzsver, ka no dalībvalstu pašreizējās prakses izriet, ka gadījumā, ja valsts tiesībās paredzēts, ka lietas dalībnieka procesuālo dokumentu spēkā esība ir apšaubāma, jo nav ievēroti noteikumi par šī lietas dalībnieka pārstāvja neatkarības prasību, šo trūkumu katrā ziņā var novērst tiesvedības laikā.
Tādējādi Tiesa atceļ pārsūdzēto rīkojumu un nodod lietu atpakaļ Vispārējai tiesai.
(
1
)	Rīkojums, 2022. gada 10. oktobris, Studio Legale Ughi e Nunziante/EUIPO – Nunziante et Ughi (UGHI E NUNZIANTE) (T‑389/22, EU:T:2022:662) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”).
(
2
)	Runa ir par pakalpojumiem, kas ietilpst 45. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām.
(
3
)	Nosacījumi, kas paredzēti attiecīgi Eiropas Savienības Tiesas statūtu (turpmāk tekstā – “Tiesas statūti”) 19. panta trešajā un ceturtajā daļā.
(
4
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 4. februāris, Uniwersytet Wrocławski un Polija/REA (C‑515/17 P un C‑561/17 P, EU:C:2020:73, 56. punkts), kā arī 2022. gada 14. jūlijs, Universität Bremen/REA (C‑110/21 P, EU:C:2022:555, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
5
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 4. februāris, Uniwersytet Wrocławski un Polija/REA (C‑515/17 P un C‑561/17 P, EU:C:2020:73, 64. punkts).
(
6
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 8. februāris, Pilatus Bank/ECB (C‑256/22 P, EU:C:2024:125, 34. un 36. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
7
)	Vispārējās tiesas Reglamenta 78. panta 6. punkts, to lasot kopsakarā tā 51. panta 2.–4. punktu.
(
8
)	Nosacījumi ir izklāstīti Vispārējās tiesas Reglamenta 78. panta 1.–5. punktā.
(
9
)	Vispārējās tiesas Reglamenta 55. panta 1. un 3. punkts.
(
10
)	Šajā ziņā skat. rīkojumu, 1996. gada 5. decembris, Lopes/Tiesa (C‑174/96 P, EU:C:1996:473, 3. punkts).