62023CJ0149
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
2025. gada 6. martā (
*1
)
Valsts pienākumu neizpilde – LESD 258. pants – To personu aizsardzība, kuras ziņo par Savienības tiesību aktu pārkāpumiem – Direktīva (ES) 2019/1937 – 26. panta 1. un 3. punkts – Netransponēšana un transponēšanas pasākumu nepaziņošana – LESD 260. panta 3. punkts – Lūgums piespriest naudas sodu – Soda apmēra noteikšanas kritēriji – Smaguma koeficienta automātiska piemērošana
Lietā C‑149/23
par prasību sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam un 260. panta 3. punktam, ko 2023. gada 14. martā cēla
Eiropas Komisija, ko pārstāv J. Baquero Cruz un L. Mantl, pārstāvji,
prasītāja,
pret
Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv J. Möller, J. Heitz un M. Hellmann, pārstāvji,
atbildētāja,
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda sestās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši A. Kumins [A. Kumin] un I. Ziemele (referente),
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar savu prasību Eiropas Komisija lūdz Tiesu:
–
konstatēt, ka Vācijas Federatīvā Republika nav pieņēmusi normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2019/1937 (2019. gada 23. oktobris) par to personu aizsardzību, kuras ziņo par Savienības tiesību aktu pārkāpumiem (OV 2019, L 305, 17. lpp.), vai katrā ziņā nav tos paziņojusi Komisijai, un ka tādējādi tā nav izpildījusi šīs direktīvas 26. panta 1. un 3. punktā paredzētos pienākumus;
–
piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai samaksāt Komisijai naudas sodu, kas atbilst lielākajai no šīm divām summām:
–
61600 EUR dienā, kas reizināti ar to dienu skaitu, kuras pagājušas no dienas pēc Direktīvā 2019/1937 noteiktā tās transponēšanas termiņa beigām līdz dienai, kad tiek izbeigts pārkāpums, vai, ja pārkāpums netiek izbeigts, līdz sprieduma pasludināšanas dienai šajā lietā;
–
minimālais naudas sods 17248000 EUR;
–
gadījumā, ja pirmajā ievilkumā konstatētā pienākumu neizpilde turpinās līdz sprieduma šajā lietā pasludināšanas dienai, piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai samaksāt Komisijai kavējuma naudu 240240 EUR par katru kavējuma dienu, sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz dienai, kad Vācijas Federatīvā Republika izpildīs Direktīvā 2019/1937 paredzētos pienākumus, un
–
piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 2019/1937
2
Direktīvas 2019/1937 1. un 33. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
[..] [B]aidoties no represijām, iespējamie trauksmes cēlēji nereti atturas ziņot par savām bažām vai aizdomām. Šajā sakarā gan [Eiropas] Savienības, gan starptautiskā līmenī arvien vairāk tiek atzīts, ka trauksmes cēlēju līdzsvarotas un efektīvas aizsardzības nodrošināšanai ir liela nozīme.
[..]
(33)
Ziņojošās personas parasti jūtas drošāk gadījumos, kad var sniegt iekšējus ziņojumus, izņemot, ja tām ir iemesli sniegt ārējus ziņojumus. Empīriski pētījumi liecina, ka vairākums trauksmes cēlēju parasti sniedz iekšējus ziņojumus organizācijā, kurā strādā. Iekšēja ziņošana ir arī labākais veids, kā informāciju nogādāt personām, kas var sekmēt sabiedrības interešu apdraudējuma agrīnu un efektīvu novēršanu. Vienlaikus ziņojošajai personai vajadzētu būt iespējai izvēlēties piemērotāko ziņošanas kanālu atkarībā no lietas individuālajiem apstākļiem. [..]”
3
Šīs direktīvas 1. pantā ir noteikts:
“Šīs direktīvas mērķis ir stiprināt Savienības tiesību aktu un politiku izpildi konkrētās jomās, nosakot kopīgus minimālos standartus, kas paredz augstu aizsardzības līmeni personām, kuras ziņo par Savienības tiesību aktu pārkāpumiem.”
4
Minētās direktīvas 8. pants ir formulēts šādi:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka privāto un publisko tiesību juridiskās personas pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem un vienojoties ar tiem, ja tas paredzēts valsts tiesību aktos, izveido kanālus un procedūras iekšējai ziņošanai un turpmākajiem pasākumiem.
2.   Šā panta 1. punktā minētie kanāli un procedūras dod iespēju juridiskās personas darba ņēmējiem ziņot par pārkāpumiem. Tie var dot iespēju ziņot informāciju par pārkāpumiem arī citām personām, kas minētas 4. panta 1. punkta b), c) un d) apakšpunktā un 4. panta 2. punktā un kas sazinās ar organizāciju savu ar darbu saistītu aktivitāšu kontekstā.
3.   Šā panta 1. punktu piemēro privāto tiesību juridiskajām personām, kurās ir 50 vai vairāk darba ņēmēju.
[..]
9.   Šā panta 1. punktu piemēro visām publisko tiesību juridiskajām personām, tostarp jebkurai juridiskajai personai, kura pieder šādām juridiskajām personām vai kuru tās kontrolē.
[..]”
5
Šīs pašas direktīvas 23. panta 1. punktā ir teikts:
“Dalībvalstis paredz efektīvas, samērīgas un atturošas sankcijas, ko piemēro fiziskām vai juridiskām personām, kuras:
[..]
c) uzsāk kaitniecisku tiesvedību pret 4. pantā minētajām personām;
[..].”
6
Direktīvas 2019/1937 26. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2021. gada 17. decembrim.
2.   Atkāpjoties no 1. punkta, attiecībā uz privāto tiesību juridiskajām personām, kurās ir 50 līdz 249 darba ņēmēji, dalībvalstīs līdz 2023. gada 17. decembrim stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu pienākumu izveidot 8. panta 3. punktā noteiktos iekšējos ziņošanas kanālus.
3.   Kad dalībvalstis pieņem 1. un 2. punktā minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce. Dalībvalstis tūlīt dara zināmu Komisijai minēto noteikumu tekstu.”
2023. gada paziņojums
7
Komisijas Paziņojuma 2023/C 2/01 “Finanšu sankcijas pārkāpumu procedūrās” (OV 2023, C 2, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “2023. gada paziņojums”) 3. un 4. iedaļa ir veltīta attiecīgi “kavējuma naudai” un “naudas sodam”.
8
Šī paziņojuma 3.2. iedaļā par smaguma koeficienta piemērošanu dienas kavējuma naudas aprēķināšanā ir noteikts šādi:
“Pārkāpums, kura būtība ir tāda, ka [..] nav paziņojusi par likumdošanas procedūrā pieņemtas direktīvas transponēšanas pasākumiem, vienmēr tiek uzskatīts par smagu. Lai kavējuma naudas apmēru pielāgotu konkrētajiem lietas apstākļiem, Komisija nosaka smaguma koeficientu, pamatojoties uz diviem parametriem: pārkāpto vai netransponēto Savienības noteikumu nozīmīgums un pārkāpuma ietekme uz vispārējām un konkrētām interesēm.
[..]”
9
Šī paša paziņojuma 3.2.2. iedaļā ir teikts:
“Attiecībā uz prasībām, kas tiek celtas saskaņā ar LESD 260. panta 3. punktu, Komisija sistemātiski piemēro smaguma koeficientu 10, ja par transponēšanas pasākumiem nav paziņots vispār. Savienībā, kuras fundaments ir tiesiskums, visas leģislatīvās direktīvas ir jāuzskata par vienlīdz svarīgām, un dalībvalstīm tās ir pilnībā jātransponē šajās direktīvās noteiktajos termiņos.
Transponēšanas pasākumu daļējas nepaziņošanas gadījumā, nosakot smaguma koeficientu, kas ir mazāks par 10, ir jāņem vērā transponēšanas nepilnības nozīmīgums. Turklāt var ņemt vērā pārkāpuma ietekmi uz vispārējām un konkrētām interesēm [..].”
10
2023. gada paziņojuma 3.3. iedaļā “Ilguma koeficienta piemērošana” ir teikts šādi:
“[..]
Ilguma koeficients izpaužas kā reizinātājs robežās no mazākais 1 līdz lielākais 3. To aprēķina pēc likmes 0,10 par mēnesi, sākot no pirmā sprieduma pasludināšanas dienas vai no nākamās dienas pēc attiecīgās direktīvas transponēšanas termiņa.
[..]”
11
2023. gada paziņojuma 3.4. iedaļā “Dalībvalsts maksātspēja” ir teikts:
“[..]
Soda līmenis, kas nepieciešams, lai tas iedarbotos atturoši, ir atkarīgs no katras dalībvalsts maksātspējas. Šo atturošo ietekmi atspoguļo reizinātājs “n”. Tas ir svērtais ģeometriskais vidējais lielums, ko veido attiecīgās dalībvalsts iekšzemes kopprodukts (IKP) [..] attiecībā pret visu dalībvalstu IKP vidējo lielumu, ar svērumu divi, un attiecīgās dalībvalsts iedzīvotāju skaits attiecībā pret visu dalībvalstu iedzīvotāju vidējo skaitu, ar svērumu viens. Tātad attiecīgās dalībvalsts maksātspēja attiecībā pret citu dalībvalstu maksātspēju tiek aprēķināta pēc šīs formulas:
[..]
[..] Komisija ir nolēmusi pārskatīt reizinātāja “n” aprēķināšanas metodi, un tagad tas galvenokārt balstās uz dalībvalstu IKP un pakārtoti – uz dalībvalstu iedzīvotāju skaitu kā demogrāfisko kritēriju, kas dalībvalstu vidū pieļauj samērīgas novirzes. Ņemot vērā dalībvalstu iedzīvotāju skaitu vienas trešdaļas apmērā reizinātāja “n” aprēķinā, dalībvalstu reizinātāja “n” atšķirības tiek samērīgi samazinātas salīdzinājumā ar aprēķinu, kura pamatā ir tikai dalībvalstu IKP. Tādējādi tiek arī ieviests stabilitātes elements reizinātāja “n” aprēķinā, jo ir maz ticams, ka iedzīvotāju skaits gada laikā būtiski mainītos. Turpretī dalībvalsts IKP var uzrādīt lielākas svārstības no gada uz gadu, jo īpaši ekonomikas krīzes periodos. Tajā pašā laikā, tā kā dalībvalsts IKP šajā formulā atbilst divām trešdaļām, tas joprojām ir noteicošais faktors valsts maksātspējas novērtējumā.
[..]”
12
Šī paziņojuma 4.2. iedaļā naudas soda aprēķināšanas metode ir izklāstīta šādi:
“Naudas sodu aprēķina līdzīgi kavējuma naudas aprēķināšanai, proti:
–
pamatsummu reizina ar pārkāpuma smaguma koeficientu;
–
iegūto rezultātu reizina ar reizinātāju “n”;
–
iegūto rezultātu reizina ar pārkāpuma ilgumu dienās [..].
[..]”
13
Šī paša paziņojuma 4.2.1. iedaļā ir paredzēts:
“Lai aprēķinātu naudas sodu, summa par dienu ir jāreizina ar pārkāpuma ilgumu dienās. Pārkāpuma ilgumu dienās definē šādi:
[..]
–
attiecībā uz prasībām, kas tiek celtas saskaņā ar LESD 260. panta 3. punktu, tas ir pārkāpuma ilgums dienās no nākamās dienas pēc attiecīgajā direktīvā noteiktā transponēšanas termiņa līdz pārkāpuma novēršanas dienai vai, ja pārkāpums nav novērsts, līdz saskaņā ar LESD 260. pantu pasludinātā sprieduma dienai.
[..]”
14
Saskaņā ar šī paša paziņojuma 4.2.2. iedaļu:
“Aprēķinot naudas sodu, Komisija piemēro to pašu smaguma koeficientu un to pašu fiksēto reizinātāju “n” kā kavējuma naudas aprēķina gadījumā [..].
Naudas soda pamatsumma ir mazāka nekā kavējuma naudas pamatsumma. [..]
Pamatsumma, kuru izmanto naudas sodiem, ir noteikta I pielikuma 2. punktā.
[..]”
15
2023. gada paziņojuma I pielikuma “Dati, ko izmanto Tiesai ierosināto finanšu sankciju noteikšanai” 2. punktā ir paredzēts, ka šī paziņojuma 4.2.2. iedaļā minētā pamatsumma attiecībā uz naudas sodu ir 1000 EUR dienā, kas atbilst vienai trešdaļai no pamatsummas attiecībā uz kavējuma naudu, un tā 3. punktā ir paredzēts, ka reizinātājs “n” Vācijas Federatīvajai Republikai ir 6,16. Šā I pielikuma 5. punktā ir precizēts, ka šai dalībvalstij nosakāmais minimālais naudas sods ir 17248000 EUR.
Pirmstiesas procedūra un tiesvedības Tiesā
16
2022. gada 27. janvārī Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā tai tika pārmests, ka tā Komisijai nav paziņojusi normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Direktīvas 2019/1937 prasības, kuras transponēšanas termiņš beidzās 2021. gada 17. decembrī. 2022. gada 28. marta un 3. maija atbildēs Vācijas Federatīvā Republika informēja Komisiju, ka šie akti pašlaik tiek izstrādāti.
17
Tā kā vēlāk nekas par šīs direktīvas transponēšanu netika paziņots, Komisija 2022. gada 15. jūlijā nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai argumentētu atzinumu, kurā tā aicināja Vācijas Federatīvo Republiku divu mēnešu laikā no šī atzinuma saņemšanas brīža izpildīt šajā direktīvā paredzētos pienākumus.
18
Vācijas Federatīvā Republika, saņēmusi termiņa pagarinājumu atbildes sniegšanai uz minēto atzinumu līdz 2022. gada 15. decembrim, 2022. gada 7. decembra un 2023. gada 6. janvāra vēstulēs norādīja, ka likums, ar ko transponēs Direktīvu 2019/1937, tiks galīgi pieņemts 2023. gada 10. februārī.
19
Uzskatot, ka šī dalībvalsts joprojām nav izpildījusi savus pienākumus, 2023. gada 14. martā Komisija nolēma vērsties Tiesā ar šo prasību.
20
2023. gada 2. jūnijā Vācijas Federatīvā Republika paziņoja Komisijai 2023. gada 31. maijaGesetz für einen besseren Schutz hinweisgebender Personen sowie zur Umsetzung der Richtlinie zum Schutz von Personen, die Verstöβe gegen das Unionsrecht melden (Likums par trauksmes cēlēju aizsardzības uzlabošanu un Direktīvas par to personu aizsardzību, kuras ziņo par Savienības tiesību aktu pārkāpumiem, transponēšanu) (BGBl. 2023 I Nr. 140; turpmāk tekstā – “HinSchG”), kura noteikumi stājās spēkā 2023. gada 2. jūlijā.
21
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika ar 2023. gada 17. jūlija un 10. augusta vēstulēm paziņoja Komisijai par reģionālajiem likumiem attiecīgi Hesenes un Bavārijas federālajās zemēs, kuri stājās spēkā attiecīgi 2023. gada 2. jūlijā un 1. augustā un ar kuriem Direktīva 2019/1937 tiek transponēta reģionālā līmenī. Vācijas Federatīvā Republika turklāt norādīja, ka Berlīnes un Hamburgas federālajās zemēs to īpašā statusa dēļ reģionālos likumus pieņemt nav nepieciešams.
22
Ar 2023. gada 24. oktobra aktu Komisija pielāgoja savus prasījumus, norādot, ka pēc HinSchG stāšanās spēkā Direktīvu 2019/1937 var uzskatīt par transponētu federālā līmenī, bet divpadsmit federālajās zemēs joprojām nav pieņemti pasākumi šīs direktīvas 8. panta 1. un 9. punkta par iekšējiem ziņošanas kanāliem transponēšanai.
23
Tāpēc Komisija grozīja pieprasīto sankciju apmēru, ierosinot no 2023. gada 2. jūlija piemērot smaguma koeficientu 1. No tā izrietēja, ka laikposmā no 2021. gada 18. decembra līdz 2023. gada 1. jūlijam smaguma koeficients 10 palika nemainīgs un ierosinātā naudas soda summa bija 34557600 EUR. No 2023. gada 2. jūlija ierosinātā naudas soda summa dienā bija 6160 EUR. Turklāt, piemērojot jauno smaguma koeficientu, pieprasītās kavējuma naudas summa tika samazināta līdz 24024 EUR par katru nokavējuma dienu.
24
Laikposmā no 2023. gada 17. jūlija līdz 2024. gada 19. jūlijam Vācijas Federatīvā Republika paziņoja Komisijai vairākus reģionālos likumus, ar kuriem transponē Direktīvu 2019/1937.
25
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 19. decembra lēmumu tiesvedība tika apturēta līdz sprieduma pasludināšanai lietā C‑147/23. Pēc 2024. gada 25. aprīļa sprieduma Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva) (C‑147/23, EU:C:2024:346) pasludināšanas ar Tiesas priekšsēdētāja tajā pašā dienā pieņemtu lēmumu tiesvedība šajā lietā tika atsākta.
26
Ar 2024. gada 18. septembra procesuālo dokumentu Komisija informēja Tiesu, ka Vācijas Federatīvās Republikas veiktā Direktīvas 2019/1937 transponēšana var tikt uzskatīta par pabeigtu 2024. gada 19. jūlijā. Līdz ar to šī iestāde, pirmkārt, daļēji atteicās no savas prasības, tajā vairs neietverot prasījumu noteikt kavējuma naudu, un, otrkārt, pielāgoja savus prasījumus piespriest šai dalībvalstij samaksāt naudas sodu, šajā ziņā prasot piespriest summu 34557600 EUR par laikposmu no 2021. gada 18. decembra līdz 2023. gada 1. jūlijam un 2353120 EUR par laikposmu no 2023. gada 2. jūlija līdz 2024. gada 18. jūlijam.
Par prasību
Pienākumu neizpilde atbilstoši LESD 258. pantam
Lietas dalībnieku argumenti
27
Komisija atgādina – no LESD 288. panta trešās daļas izriet, ka dalībvalstīm jāpieņem tiesību normas, kas vajadzīgas, lai transponētu direktīvas valsts tiesību sistēmā šajās direktīvās noteiktajos termiņos, un šīs tiesību normas tai nekavējoties jāpaziņo.
28
Šī iestāde precizē, ka jebkāda šo pienākumu neizpilde ir jānovērtē, ņemot vērā dalībvalstī esošo situāciju, kāda tā bija tai adresētajā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās.
29
Šajā gadījumā Vācijas Federatīvā Republika neesot nedz pieņēmusi normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi Direktīvas 2019/1937 transponēšanai, nedz informējusi Komisiju par to pieņemšanu pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa, kas tika pagarināts līdz 2022. gada 15. decembrim, beigām.
30
Kaut arī Vācijas Federatīvā Republika atzīst attiecīgo pienākumu neizpildi, tā izklāsta trīs iemeslus, kas pamatojot Direktīvas 2019/1937 novēlotu transponēšanu valsts tiesību sistēmā. Vispirms tā apgalvo, ka Vācijas tiesībās nepastāv vienota trauksmes cēlēju aizsardzības sistēma. Līdz ar to esot bijis jāievieš saskanīgs režīms, kas būtu piemērojams ārpus šīs direktīvas piemērošanas jomas.
31
Turpinot – minētās direktīvas transponēšanai varētu būt ievērojamas ekonomiskas sekas attiecībā uz tirgus dalībniekiem, kuri ir spiesti izveidot ziņošanas vienības. Līdz ar to, lai īstenotu atbildīgu un pārdomātu transponēšanu, būtu izrādījies nepieciešams ilgs process.
32
Visbeidzot, Vācijas Federatīvā Republika atsaucas uz grūtībām, kas radušās ar Direktīvas 2019/1937 transponēšanu saistītajā likumdošanas procesā. Tā, piemēram, 2021. gadā notikušo parlamenta vēlēšanu dēļ Bundestag (Bundestāgs, Federālā parlamenta apakšpalāta) leģislatīvā darbība 2021. gada jūnijā tika pārtraukta. Līdz ar to Bundestāgā likuma projekta, ar kuru transponē Direktīvu 2019/1937, pirmais lasījums notika 2022. gada 29. septembrī. Pēc tam šā likuma teksts tika pieņemts 2022. gada 16. decembrī. Tomēr, tā kā Bundesrat (Bundesrāts, Federālā parlamenta augšpalāta) to noraidīja, bija jāvēršas samierināšanas komitejā, lai panāktu kompromisu. Līdz ar to Bundesrāta apstiprinājums tika sniegts tikai 2023. gada 12. maijā. Katrā ziņā Direktīva 2019/1937 kopš tā laika federālajā līmenī ir transponēta ar HinSchG.
33
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika uzsver, ka Direktīvā 2019/1937 paredzēto iekšējo ziņošanas kanālu izveide pašvaldībām, pašvaldību apvienībām un darba devējiem, ko kontrolē šādas struktūras, ietilpst reģionālo likumdevēju kompetencē. Tomēr trauksmes cēlēji, kas nodarbināti šādās pašvaldības struktūrās, neatkarīgi no iekšējo ziņošanas kanālu esamības praksē varētu izmantot ārējos ziņošanas kanālus un tādējādi viņiem tiek garantēta efektīva aizsardzība.
34
Savā replikas rakstā Komisija, pirmkārt, atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts nevar aizbildināties ar savas valsts tiesību sistēmas īpatnībām vai praktiskām grūtībām, lai attaisnotu netransponēšanu noteiktajos termiņos.
35
Otrkārt, Komisija norāda, ka, neraugoties uz transponēšanas aktiem, kurus Vācijas Federatīvā Republika paziņoja procedūras laikā, Direktīvas 2019/1937 pilnīga transponēšana tās 26. panta 1. punkta izpratnē replikas raksta iesniegšanas datumā, proti, 2023. gada 5. jūlijā, vēl nebija pabeigta.
36
Tādējādi, pirmkārt, Komisijai neesot tikuši paziņoti noteikumi, kuros ir precizēta organizācija un procedūra, kas reglamentē ārējos ziņošanas kanālus Bundesamt für Justiz (Federālā tieslietu pārvalde, Vācija).
37
Otrkārt, reģionālo noteikumu, kas reglamentētu iekšējos ziņošanas kanālus pašvaldību struktūrās, neesamību nevar kompensēt ar ārējiem ziņošanas kanāliem, kuri ir šo struktūru darbinieku rīcībā. Proti, šī vienkāršā iespēja neatbilstu tiesiskās drošības prasībai, kas nepieciešama direktīvas noteikumu transponēšanai.
38
Treškārt, Komisija uzsver, ka tai paziņotajos Vācijas tiesību aktos nav paredzētas sankcijas par kaitniecisku tiesvedību pret trauksmes cēlējiem, lai gan Direktīvas 2019/1937 23. panta 1. punkta c) apakšpunktā šādas sankcijas ir paredzētas.
39
Šī iestāde no tā secina, ka Vācijas Federatīvās Republikas līdz šim paziņotie noteikumi iepriekš minēto direktīvu gan federālajā, gan reģionālajā līmenī ļāva transponēt tikai daļēji.
40
Atbildes rakstā uz repliku Vācijas Federatīvā Republika uzsver, pirmkārt, ka federālajā līmenī ārējie ziņošanas kanāli darbojas kopš 2023. gada 11. augusta, kad stājās spēkā noteikumi par šādu kanālu izveidi.
41
Otrkārt, HinSchG paredzēja, ka represiju īstenošana pret ziņojošām personām ir pārkāpums, par kuru var piemērot naudas sodu. Jēdziens “represijas” šajā ziņā ietverot arī kaitnieciskas tiesvedības.
42
Treškārt, HinSchG piemērošanas joma principā attiecas uz pašvaldību iestāžu darbiniekiem, un tas nodrošina viņu aizsardzību ziņošanas gadījumā neatkarīgi no tā, vai reģionālās iestādes ir transponējušas Direktīvu 2019/1937.
43
Pēc tam, kad Komisija 2024. gada 18. septembrī bija iesniegusi papildu prasījumus, kuros šī iestāde norādīja, ka tā uzskata, ka Vācijas Federatīvās Republikas veiktā Direktīvas 2019/1937 transponēšana var tikt uzskatīta par pabeigtu 2024. gada 19. jūlijā, šī dalībvalsts 2024. gada 1. oktobrī iesniedza apsvērumus, kuros tā apgalvo, ka minētā direktīva ir pilnībā transponēta kopš transponēšanas likuma stāšanās spēkā, proti, 2023. gada 2. jūlija.
Tiesas vērtējums
44
Direktīvas 2019/1937 26. panta 1. punktā noteikts, ka dalībvalstīs līdz 2021. gada 17. decembrim stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Turklāt šīs direktīvas 26. panta 3. punktā ir precizēts, ka tad, kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu, vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Turklāt saskaņā ar minēto 26. panta 3. punktu dalībvalstīm Komisijai jāpaziņo šo aktu teksts.
45
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpildes fakts ir novērtējams atkarībā no stāvokļa, kāds dalībvalstī bija, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un vēlāk notikušās izmaiņas Tiesa nedrīkst ņemt vērā (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Šajā lietā, konstatējusi, ka Vācijas Federatīvā Republika tai nav paziņojusi tiesību normas, kas vajadzīgas Direktīvas 2019/1937 transponēšanai, Komisija 2022. gada 15. jūlijā šai dalībvalstij nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot to divu mēnešu laikā no tā saņemšanas dienas izpildīt šajā atzinumā minētos pienākumus, un šis termiņš tika pagarināts līdz 2022. gada 15. decembrim.
47
Taču – kā izriet no Vācijas Federatīvās Republikas šajā tiesvedībā iesniegtā iebildumu raksta un atbildes raksta uz repliku – minētā termiņa beigās Vācijas Federatīvā Republika nebija pieņēmusi normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Direktīvas 2019/1937 prasības, un tādējādi šī dalībvalsts tos arī nebija paziņojusi Komisijai.
48
Lai pamatotu kavēšanos Direktīvas 2019/1937 transponēšanai nepieciešamo tiesību normu pieņemšanā, minētā dalībvalsts atsaucas, pirmkārt, uz to, ka bija jānotiek ilgām tehniskām un politiskām diskusijām, lai noteiktu, cik lielā mērā transponējošo tiesību normu materiālā piemērošanas joma būtu jāpaplašina, pārsniedzot minētajā direktīvā paredzēto, lai trauksmes cēlējiem nodrošinātu augstu aizsardzības līmeni. Turklāt šī pati dalībvalsts norāda uz grūtībām, kas saistītas ar minētās direktīvas ekonomiskajām sekām, kā arī ar šo normu pieņemšanai nepieciešamo likumdošanas procesu.
49
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai dalībvalsts nevar atsaukties uz savas tiesību sistēmas normām, praksi vai situācijām, lai attaisnotu tādu no Savienības tiesībām izrietošo pienākumu neizpildi kā direktīvas netransponēšana noteiktajā termiņā (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2019/1937 26. panta 1. punktu Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka divu gadu transponēšanas termiņš ir pietiekams, lai dalībvalstis varētu izpildīt savus pienākumus, un līdz ar to Vācijas Federatīvā Republika nevar atsaukties uz grūtībām, kas saistītas ar šīs direktīvas transponēšanas piemērošanas jomu un ekonomiskajām sekām.
51
Otrkārt, attiecībā uz šīs direktīvas normu par iekšējiem ziņošanas kanāliem pašvaldību struktūrās transponēšanu Vācijas Federatīvā Republika uzsver, ka, nepastāvot šādiem kanāliem, šādu struktūru darbiniekiem nav nekādu šķēršļu izmantot federālajā līmenī izveidotos ārējos ziņošanas kanālus.
52
Tomēr, kā izriet no Direktīvas 2019/1937 33. apsvēruma, Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka iekšējai ziņošanai ir īpaša nozīme Savienības tiesību pārkāpumu novēršanā.
53
Tādēļ šīs direktīvas 8. panta 1. punktā ir paredzēts pienākums izveidot iekšējos ziņošanas kanālus, tostarp publisko tiesību juridiskajās personās.
54
Turklāt, ciktāl Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka praksē pašvaldību iestāžu darbinieki varētu izmantot ārējos ziņošanas kanālus, ir jānorāda, ka prakse, kas nav pienācīgi publiskota un kas pēc sava rakstura ir grozāma pēc administrācijas gribas, nav uzskatāma par tādu, kas veido direktīvas noteikumu pienācīgu transponēšanu (spriedums, 2020. gada 3. decembris, Komisija/Beļģija (Elektroenerģijas un dabasgāzes tirgi), C‑767/19, EU:C:2020:984, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
55
Tātad Vācijas Federatīvā Republika nevar lietderīgi atsaukties uz šiem apstākļiem, lai attaisnotu Direktīvas 2019/1937 netransponēšanu noteiktajā termiņā.
56
Tādēļ jākonstatē, ka, līdz 2022. gada 15. jūlija argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa, kas tika pagarināts līdz 2022. gada 15. decembrim, beigām nepieņemdama normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Direktīvas 2019/1937 prasības, un tādējādi nepaziņodama šos aktus Komisijai, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi šīs direktīvas 26. panta 1. un 3. punktā paredzētos pienākumus.
Par lūgumu, kas iesniegts saskaņā ar LESD 260. panta 3. punktu
Lietas dalībnieku argumenti
57
Lai noteiktu naudas soda apmēru, Komisija pamatojas uz vispārējiem principiem, kuri minēti 2023. gada paziņojuma 2. iedaļā, kā arī uz aprēķina metodi, kas izklāstīta šā paziņojuma 3. un 4. iedaļā. Konkrētāk – šī iestāde norāda, ka naudas soda apmēra noteikšanā jābalstās uz tādiem pamatkritērijiem kā pārkāpuma smagums, tā ilgums un nepieciešamība nodrošināt, ka finanšu sankcija attur no turpmākiem pārkāpumiem.
58
Pirmām kārtām, runājot par pārkāpuma smagumu, Komisija atgādina, ka saskaņā ar 2023. gada paziņojumu piemērojamais koeficients ir robežās no 1 līdz 20. Šī iestāde precizē, ka atbilstoši šā paziņojuma 3.2.2. iedaļai tā sistemātiski piemēro smaguma koeficientu 10, ja pienākums paziņot aktus, ar ko transponē direktīvu, nav izpildīts vispār, jo jebkāda direktīvas netransponēšana un šo aktu nepaziņošana ir vienlīdz smaga neatkarīgi no attiecīgās direktīvas normu rakstura.
59
Otrām kārtām, attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Komisija norāda, ka, aprēķinot naudas sodu, tas ir līdzvērtīgs pārkāpuma turpināšanās dienu skaitam. Šo ilgumu aprēķina saskaņā ar 2023. gada paziņojuma 4.2.1. iedaļu, un tas atbilst dienu skaitam no dienas pēc attiecīgās direktīvas transponēšanas termiņa beigām līdz dienai, kurā pārkāpums ir izbeigts.
60
Trešām kārtām, attiecībā uz kritēriju, kas skar nepieciešamību nodrošināt sankcijas preventīvo iedarbību, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts maksātspēju, Komisija norāda, ka tas ir izteikts ar reizinātāju “n”, kurš katrai dalībvalstij ir noteikts 2023. gada paziņojuma I pielikuma 3. punktā. Tā aprēķina pamatā ir attiecība starp konkrētās valsts IKP un Savienības dalībvalstu vidējo IKP, kas reizināts ar attiecību starp šīs valsts iedzīvotāju skaitu un Savienības dalībvalstu vidējo iedzīvotāju skaitu. Pirmā attiecība tiek svērta divu trešdaļu apmērā, bet otrā – vienas trešdaļas. Atbilstoši šim 3. punktam Vācijas Federatīvās Republikas reizinātājs “n” ir 6,16.
61
Tāpēc Komisija saskaņā ar 2023. gada paziņojuma 4.2. iedaļu ierosina piemērot smaguma koeficientu 10, kā arī piemērot reizinātāju “n” 6,16. Šo abu elementu reizinājums būtu jāreizina ar paziņojuma I pielikuma 2. punktā noteiktā naudas soda pamatsummu, t.i., 1000 EUR, un tas atbilst summai 61600 EUR – tā saskaņā ar paziņojuma 4.2.1. iedaļu jāreizina ar dienu skaitu, kad pienākumu neizpilde turpinājās. Komisija norāda, ka šis naudas sods ir jāliek maksāt, ja tas ir lielāks par 17248000 EUR, t.i., minimālo naudas sodu, kas attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku ir noteikts 2023. gada paziņojuma I pielikuma 5. punktā.
62
Iebildumu rakstā Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka 2023. gada paziņojums šai pienākumu neizpildes procedūrai nav piemērojams. Tā uzskata, ka šī paziņojuma 7. iedaļa, saskaņā ar kuru tā noteikumi ir piemērojami lēmumiem vērsties Tiesā, kas pieņemti pēc 2023. gada 4. janvāra, ir pretrunā 2011. gada 24. maija spriedumam Komisija/Vācija (C‑54/08, EU:C:2011:339), kura 126. punktā ir precizēts, ka situācija attiecīgajā dalībvalstī ir jāizvērtē argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa beigās. Šajā lietā, tā kā šī termiņa beigas bija noteiktas 2022. gada 15. decembrī, finansiālo sankciju apmērs būtu jāaprēķina saskaņā ar kārtību, kas noteikta Komisijas 2022. gada 15. februāra paziņojumā 2022/C 74/02 “Par to datu atjaunināšanu, kurus izmanto, lai aprēķinātu sodanaudas un kavējuma naudas, ko Komisija Eiropas Savienības Tiesai ierosina piemērot pārkāpumu procedūrās” (OV 2022, C 74, 2. lpp.).
63
Katrā ziņā smaguma koeficienta 10 automātiska piemērošana neļaujot ņemt vērā attiecīgās situācijas īpatnības. Pirmkārt, likumdošanas procedūra Direktīvas 2019/1937 transponēšanai nepieciešamo tiesību normu pieņemšanai esot tikusi pabeigta pirms rakstveida procesa Tiesā beigām. Otrkārt, iebildumu raksta iesniegšanas dienā šīs direktīvas 26. panta 2. punktā paredzētais transponēšanas termiņš attiecībā uz tās 8. panta 3. punktā paredzēto pienākumu izveidot iekšējos ziņošanas kanālus nebija beidzies. Šie apstākļi, ciktāl tie veido atbildību mīkstinošus apstākļus, pamatojot, augstākais, koeficienta 3 piemērošanu.
64
Savā replikas rakstā Komisija norāda, pirmkārt, ka naudas sods var tikt pieprasīts tikai tiesvedības stadijā. Tā kā prasība šajā lietā Tiesā tika celta 2023. gada 14. martā, 2023. gada paziņojums esot piemērojams saskaņā ar tā 7. iedaļu. Šis noteikums nodrošina vienlīdzīgu attieksmi pret dalībvalstīm, it īpaši, ja tās lūdz pagarināt argumentētajā atzinumā noteikto termiņu, kā to šajā gadījumā ir darījusi Vācijas Federatīvā Republika.
65
Otrkārt, Komisija norāda, ka smaguma koeficienta 10 skalā no 1 līdz 20 sistemātiska piemērošana nodrošina paredzamību un vienlīdzīgu attieksmi pret dalībvalstīm. Šāds koeficients būtu mērens, ņemot vērā sekas, kas rastos, netransponējot Direktīvu 2019/1937, kura garantē to personu aizsardzību, kuras ziņo par Savienības tiesību pārkāpumu.
66
2023. gada 24. oktobra papildu prasījumos Komisija, pēc tam, kad Vācijas Federatīvā Republika bija paziņojusi HinSchG, ierosina noteikt divus pārkāpuma laikposmus un līdz ar to piemērot divus smaguma koeficientus – koeficientu 10 par laikposmu no 2021. gada 18. decembra līdz 2023. gada 1. jūlijam un koeficientu 1 par laikposmu no 2023. gada 2. jūlija līdz pārkāpuma izbeigšanas dienai vai, ja tas netiek izbeigts, līdz dienai, kad tiks pasludināts spriedums šajā lietā. No tā izriet, ka attiecībā uz pirmo laikposmu ierosinātā summa par pārkāpuma turpināšanās dienu ir 61600 EUR (10 x 6,16 x 1000), kas tiek reizināta ar pārkāpuma turpināšanās dienu skaitu, proti, 561 dienu. Tādējādi prasītā naudas soda summa ir 34557600 EUR. Attiecībā uz otro laikposmu ierosinātais naudas sods 6160 EUR (1 x 6,16 x 1000) par katru dienu tiek reizināts ar pārkāpuma turpināšanās dienu skaitu.
67
2023. gada 4. decembra apsvērumos par šiem papildu prasījumiem Vācijas Federatīvā Republika saglabā nostāju, ko tā ir paudusi iebildumu rakstā un kas atgādināta atbildes rakstā uz repliku.
68
2024. gada 18. septembra papildu prasījumos Komisija norāda, ka uzskata, ka Direktīvas 2019/1937 transponēšana Vācijas tiesību aktos var tikt uzskatīta par pabeigtu 2024. gada 19. jūlijā. Līdz ar to tā uzskata, ka tā var ierosināt naudas soda apmēru par otro laikposmu, kas ilga no 2023. gada 2. jūlija līdz 2024. gada 18. jūlijam, proti, Komisijas ieskatā – 382 pārkāpuma turpināšanās dienas. Pieprasītā naudas soda summa par šo laikposmu ir 2353120 EUR (6160 x 382).
69
Vācijas Federatīvā Republika 2024. gada 1. oktobrī iesniedza apsvērumus, kuros tā apgalvo, ka šī direktīva ir pilnībā transponēta kopš transponēšanas likuma stāšanās spēkā, proti, 2023. gada 2. jūlija. Turklāt šī dalībvalsts, pamatojoties uz 2024. gada 25. aprīļa spriedumu Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva) (C‑147/23, EU:C:2024:346), apstrīd prasītā naudas soda apmēra aprēķināšanas metodi.
Tiesas vērtējums
70
Vispirms Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka 2023. gada paziņojums šim prasījumam piespriest naudas sodu nav piemērojams ratione temporis, jo procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi tika uzsākta 2022. gada 28. janvārī pēc 2022. gada 27. janvāra brīdinājuma vēstules un ka piemērojamās tiesību normas ir tās, kas bija spēkā 2022. gada 15. jūlija argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās. Tomēr jānorāda, ka saskaņā ar šī paziņojuma 7. iedaļu tajā izklāstītie noteikumi un kritēriji ir piemērojami visiem Komisijas lēmumiem vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 260. pantu, kas pieņemti pēc minētā paziņojuma publicēšanas, proti, pēc 2023. gada 4. janvāra.
71
Tā kā Komisija 2023. gada 14. martā nolēma vērsties Tiesā ar šo prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, minētais paziņojums ir juridiskais pamats šajā lietā prasītā naudas soda apmēra noteikšanai.
72
Tiesas judikatūrai, uz kuru atsaucas Vācijas Federatīvā Republika un saskaņā ar kuru pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un Tiesa nedrīkst ņemt vērā vēlākas izmaiņas, šajā ziņā nav nozīmes.
73
Proti, pirmkārt, Komisija var ierosināt noteikt finansiālas sankcijas tikai tad, ja tā vēršas Tiesā ar prasību, kas pamatota ar LESD 258. pantu, līdz ar to šo sankciju apmērs ir jānosaka, piemērojot vēršanās Tiesā dienā spēkā esošos noteikumus.
74
Otrkārt, Komisijas pieņemtās pamatnostādnes, piemēram, tās paziņojumos ietvertās, ir paredzētas, lai izskaidrotu noteikumus, saskaņā ar kuriem tā nosaka finansiālo sankciju apmēru, ko tā ierosina Tiesai piespriest, ja Tiesa konstatē attiecīgajai dalībvalstij pārmesto pienākumu neizpildi.
75
Ir jānošķir noteikumi, kas attiecas uz pienākumu neizpildes esamības konstatēšanu, no noteikumiem par finansiālo sankciju uzlikšanu.
76
Kā izriet no šī sprieduma 45. punktā minētās judikatūras, pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā bija Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās. Savukārt, lai noteiktu naudas soda apmēru, ir jānosaka pārmestā pārkāpuma ilgums. Šajā nolūkā, pirmkārt, datums, kas jāņem vērā, lai konstatētu attiecīgās pienākumu neizpildes sākumu, ir nevis Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigu datums, bet gan datums, kurā beidzas attiecīgajā direktīvā paredzētais transponēšanas termiņš (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 80. punkts un tajā minētā judikatūra). Otrkārt, datums, kurā Komisija vislabāk var novērtēt pārkāpuma smagumu, tā ilgumu un piedāvātās sankcijas atturošo iedarbību, ir datums, kurā tā nolemj celt Tiesā prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, un Komisija tiesvedības laikā drīkst arī pielāgot ierosinātā naudas soda apmēru atkarībā no pārkāpuma situācijas attīstības attiecīgajā dalībvalstī.
77
Līdz ar to šī sprieduma 62. punktā minētā judikatūra, uz kuru atsaucas Vācijas Federatīvā Republika, neliedz Komisijai šajā lietā piemērot 2023. gada paziņojuma noteikumus, lai noteiktu finansiālās sankcijas apmēru, ko tā ierosina Tiesai piespriest.
78
Šajā gadījumā jāatgādina, ka LESD 260. panta 3. punkta pirmajā daļā ir paredzēts – ja Komisija, pamatojoties uz 258. pantu, ierosina lietu Tiesā par to, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi pienākumu paziņot par direktīvas, kas pieņemta saskaņā ar likumdošanas procedūru, transponēšanas noteikumiem, tā var, ja uzskata par vajadzīgu, noteikt tā naudas soda vai kavējuma naudas apjomu, kas attiecīgajai dalībvalstij jāmaksā un ko tā uzskata par piemērotu šādos apstākļos. Atbilstoši LESD 260. panta 3. punkta otrajai daļai, ja Tiesa konstatē pienākumu neizpildi, tā attiecīgajai valstij var uzlikt naudas sodu vai kavējuma naudu, nepārsniedzot Komisijas noteikto summu, un pienākums veikt maksājumu stājas spēkā dienā, kas noteikta Tiesas spriedumā.
79
Tā kā – un kā izriet no šā sprieduma 56. punkta – ir pierādīts, ka, beidzoties 2022. gada 15. jūlija argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, kas tika pagarināts līdz 2022. gada 15. decembrim, Vācijas Federatīvā Republika nebija nedz pieņēmusi, nedz tādējādi arī paziņojusi Komisijai normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi Direktīvas 2019/1937 normu transponēšanai valsts tiesībās, šādi konstatētā pienākumu neizpilde ietilpst LESD 260. panta 3. punkta piemērošanas jomā.
80
Turklāt jāatgādina, ka LESD 260. panta 3. punktā ietvertā mehānisma mērķis ir ne vien mudināt dalībvalstis pēc iespējas drīzāk izbeigt pienākumu neizpildi, kura – ja šādas tiesību normas nebūtu – varētu turpināties, bet arī atvieglot un paātrināt procesu finansiālu sankciju noteikšanai par to, ka nav izpildīts pienākums paziņot valsts tiesību normas tādas direktīvas transponēšanai, kas pieņemta saskaņā ar likumdošanas procedūru (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
81
Lai sasniegtu šo mērķi, LESD 260. panta 3. punktā citastarp ir paredzēts piemērot naudas sodu kā finansiālu sankciju.
82
Naudas soda piespriešanas princips būtībā ir balstīts uz attiecīgās dalībvalsts pienākumu neizpildes seku attiecībā uz privātajām un publiskajām interesēm izvērtējumu, it īpaši gadījumā, ja pienākumu neizpilde turpinājusies vēl ilgi pēc sprieduma, ar kuru šī neizpilde sākotnēji tikusi konstatēta, pasludināšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 59. punkts un tajā minētā judikatūra)
83
Šajā ziņā Komisija pieprasīto finansiālo sankciju raksturu un apmēru pamato, ņemot vērā pašas pieņemtās pamatnostādnes – tādas kā tās paziņojumos ietvertās, kuras, lai gan nav saistošas Tiesai, palīdz nodrošināt Komisijas rīcības pārskatāmību, paredzamību un tiesisko drošību (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
84
Attiecībā uz iespēju noteikt naudas sodu Tiesai katrā tai izskatīšanai iesniegtajā lietā, ņemot vērā tās apstākļus, kā arī tās ieskatā vajadzīgo pārliecināšanas un atturēšanas pakāpi, jānosaka piemērotas finansiālās sankcijas, lai citastarp novērstu līdzīgu Savienības tiesību pārkāpumu atkārtošanos (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
85
Šajā gadījumā ir jāuzskata, ka, neraugoties uz to, ka Vācijas Federatīvā Republika ir sadarbojusies ar Komisijas dienestiem pirmstiesas procedūras laikā, visi ar konstatēto pienākumu neizpildi saistītie juridiskie un faktiskie apstākļi norāda uz to, ka, lai efektīvi novērstu līdzīgu Savienības tiesību pārkāpumu atkārtošanos nākotnē, var būt nepieciešams tāds atturošs pasākums kā naudas soda piespriešana. Šajā ziņā jānorāda, ka gan Direktīvas 2019/1937 26. panta 1. punktā paredzētā termiņa beigās, gan 2022. gada 15. jūlija argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa, kas tika pagarināts līdz 2022. gada 15. decembrim, beigās Komisijai nebija paziņots neviens normatīvais un administratīvais akts, ar ko efektīvi transponē šo direktīvu.
86
Attiecībā uz naudas soda apmēra aprēķināšanu ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 260. panta 3. punktu tikai Tiesas kompetencē ir uzlikt dalībvalstij finansiālu sankciju. Tomēr tiesvedībā, kas uzsākta, pamatojoties uz šo tiesību normu, Tiesai ir tikai ierobežota rīcības brīvība, jo gadījumā, ja Tiesa konstatē pienākumu neizpildi, Komisijas priekšlikumi ir saistoši Tiesai attiecībā uz finansiālās sankcijas, kuru tā var uzlikt, raksturu un attiecībā uz sankcijas, ko tā var piespriest, maksimālo apmēru (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 67. punkts).
87
Īstenojot savu rīcības brīvību šajā jomā, kas ir ierobežota ar Komisijas priekšlikumiem, Tiesai, kā atgādināts šā sprieduma 84. punktā, atbilstoši LESD 260. panta 3. punktam dalībvalstij uzliekamā naudas soda apmērs jānosaka tā, lai tas, pirmkārt, būtu pielāgots apstākļiem un, otrkārt, būtu samērīgs ar izdarīto pārkāpumu. Šajā ziņā būtiski ir tādi faktori kā konstatētās pienākumu neizpildes smagums, tās ilgums un attiecīgās dalībvalsts maksātspēja (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 68. un 87. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
88
Tomēr arī jāatgādina, ka šīs rīcības brīvības ietvaros Komisijas paziņojumos ietvertās pamatnostādnes Tiesai nav saistošas, bet palīdz nodrošināt pašas Komisijas īstenotās rīcības pārskatāmību, paredzamību un tiesisko drošību, kad šī iestāde izsaka priekšlikumus Tiesai (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
89
Šajā gadījumā, lai pamatotu prasību piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai samaksāt naudas sodu, kā arī lai noteiktu tā apmēru, Komisija ir balstījusies uz 2023. gada paziņojumu.
90
Pirmkārt, attiecībā uz konstatētās pienākumu neizpildes smagumu no 2023. gada paziņojuma 3.2. iedaļas izriet, ka, pēc Komisijas domām, likumdošanas procedūrā pieņemtu direktīvu transponējošu tiesību normu nepaziņošana vienmēr tiek uzskatīta par smagu. Līdz ar to šī pienākumu neizpilde pamatojot smaguma koeficienta 10 automātisku piemērošanu par laikposmu no 2021. gada 18. decembra līdz 2023. gada 1. jūlijam. Ņemot vērā Komisijai paziņotos tiesību aktu grozījumus, šī iestāde uzskata, ka par laikposmu no 2023. gada 2. jūlija līdz 2024. gada 18. jūlijam būtu jāpiemēro smaguma koeficients 1.
91
Vācijas Federatīvā Republika apstrīd šī koeficienta apmēru un tā piemērošanas automātiskumu konstatētās pienākumu neizpildes apstākļos.
92
Šajā ziņā jāatgādina, ka pienākums pieņemt tiesību normas, lai nodrošinātu direktīvas pilnīgu transponēšanu, un tās paziņot Komisijai ir būtiski dalībvalstu pienākumi, lai nodrošinātu Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, un ka šī pienākuma neizpilde līdz ar to noteikti jāuzskata par smagu (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
93
Šajā gadījumā jāuzsver, ka Direktīva 2019/1937 ir būtisks Savienības tiesību instruments, jo ar to saskaņā ar tās 1. pantu, lasot to kopsakarā ar tās 1. apsvērumu, ir noteikti kopēji minimālie standarti, kuri nodrošina augsta līmeņa līdzsvarotu un efektīvu aizsardzību personām, kas ziņo par Savienības tiesību aktu pārkāpumiem jomās, kurās šādi pārkāpumi var īpaši kaitēt sabiedrības interesēm. Proti, izveidojot sistēmu to personu aizsardzībai, kuras ziņo par Savienības tiesību aktu pārkāpumiem ar darbu saistītā kontekstā, šī direktīva palīdz novērst kaitējumu sabiedrības interesēm tādās īpaši jutīgās jomās kā publiskais iepirkums, nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un terorisma finansēšanas novēršana, vides aizsardzība vai Savienības finansiālās intereses. Tādējādi minētās direktīvas normās gan publiskā, gan privātā sektora struktūrām ir paredzēts pienākums ieviest iekšējos ziņošanas kanālus, ziņojumu saņemšanas un turpmāko pasākumu procedūras, vienlaikus garantējot to personu tiesības, kuras ziņo par Savienības tiesību aktu pārkāpumiem, kā arī nosacījumus, ar kādiem tās var saņemt šādi paredzēto aizsardzību (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 73. punkts).
94
Direktīvas 2019/1937 normu netransponēšana noteiktajā termiņā noteikti apdraud Savienības tiesības un to vienveidīgu un efektīvu piemērošanu, jo par šo tiesību aktu pārkāpumiem var netikt paziņots, ja personas, kuras zina par šādiem pārkāpumiem, netiek aizsargātas pret iespējamām represijām (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 74. punkts).
95
Tomēr saskaņā ar LESD 260. panta 3. punktu dalībvalstij uzlikto finansiālo sankciju apmēram jābūt pielāgotam apstākļiem un samērīgam ar izdarīto pārkāpumu (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 75. punkts), kā atgādināts šī sprieduma 87. punktā.
96
Šī iemesla dēļ Tiesa ir nospriedusi, ka viena un tā paša smaguma koeficienta automātiska piemērošana visos gadījumos, kad kāda direktīva vispār nav transponēta, un tādējādi nav paziņoti šīs direktīvas transponēšanas pasākumi, noteikti ir šķērslis finansiālo sankciju apmēra pielāgošanai pārkāpumu raksturojošajiem apstākļiem un samērīgu sankciju piemērošanai (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 76. punkts).
97
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka, prezumējot, ka direktīvas transponēšanas pasākumu paziņošanas pienākuma neizpilde jāuzskata par vienlīdz smagu neatkarīgi no attiecīgās direktīvas, Komisija nespēj pielāgot finansiālās sankcijas atkarībā no konkrētās pienākuma neizpildes ietekmes uz privātajām un sabiedrības interesēm, kā paredzēts 2023. gada paziņojuma 3.2.2. iedaļā (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 77. punkts).
98
Šajā lietā Komisija 2023. gada 24. oktobra papildu prasījumos ierosināja no 2023. gada 2. jūlija piemērot smaguma koeficientu 1 pēc tam, kad stājās spēkā HinSchG, kas, pēc tās domām, nodrošina pilnīgu Direktīvas 2019/1937 transponēšanu federālajā līmenī. Kā izklāstīts šī sprieduma 68. punktā, tā tātad noteica divus pārkāpuma laikposmus un līdz ar to lūdz Tiesu piemērot divus smaguma koeficientus – koeficientu 10 par laikposmu no 2021. gada 18. decembra līdz 2023. gada 1. jūlijam un koeficientu 1 par laikposmu no 2023. gada 2. jūlija līdz 2024. gada 18. jūlijam. Tomēr šī iestāde saskaņā ar 2024. gada 25. aprīļa sprieduma Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva) (C‑147/23, EU:C:2024:346) 79. punktu nav konkrēti novērtējusi konstatētā pārkāpuma ietekmi uz privātajām un sabiedrības interesēm, kas pamatotu smaguma koeficienta 10 piemērošanu par pirmo laikposmu. Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka pienākuma pieņemt normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai pilnībā transponētu Direktīvu 2019/1937, kā arī pienākuma paziņot šīs tiesību normas Komisijai neizpilde jāuzskata par īpaši smagu (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 89. punkts).
99
Turklāt ir jāatgādina, ka dalībvalstīm katrā ziņā ir pienākums lojāli sadarboties ar Komisiju saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu, un tas nozīmē, ka ikvienai dalībvalstij jāatvieglo šīs iestādes kā Līgumu sarga uzdevums atbilstoši LES 17. pantam uzraudzīt Savienības tiesību piemērošanu Tiesas kontrolē. Tāpēc tikai tāda sadarbība ar Komisiju, kuru raksturo pasākumi, kas liecina par nodomu pēc iespējas ātrāk izpildīt no direktīvas izrietošos pienākumus, var tikt ņemta vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis, novērtējot pārkāpuma smagumu (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 98. punkts un tajā minētā judikatūra).
100
Vācijas Federatīvās Republikas arguments, kas izklāstīts šī sprieduma 63. punktā un saskaņā ar kuru likumdošanas procedūra attiecībā uz Direktīvas 2019/1937 transponēšanu bija pabeigta pirms rakstveida procedūras noslēgšanas Tiesā, neļauj konstatēt šāda atbildību mīkstinoša apstākļa esamību. Turklāt šīs dalībvalsts izvirzītais un šī sprieduma 63. punktā minētais arguments, ka, piemērojot šīs direktīvas 26. panta 2. punktu, vairākas minētās direktīvas prasības bija jātransponē nevis vēlākais līdz 2021. gada 17. decembrim, bet līdz 2023. gada 17. decembrim, ir jānoraida kā neefektīvs, jo šī prasība neattiecas uz šo tiesību normu.
101
Otrkārt, saistībā ar pārkāpuma ilguma izvērtēšanu jāatgādina, ka attiecībā uz tā laikposma sākumu, uz kuru jābalstās, lai noteiktu naudas soda apmēru, datums, kas jāņem vērā, lai novērtētu attiecīgās pienākumu neizpildes ilgumu, ir nevis Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigu datums, bet gan datums, kurā beidzas attiecīgajā direktīvā paredzētais transponēšanas termiņš (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 80. punkts).
102
Nav strīda par to, ka Vācijas Federatīvā Republika līdz Direktīvas 2019/1937 26. panta 1. punktā paredzētā transponēšanas termiņa beigām, proti, 2021. gada 17. decembrim, nebija pieņēmusi normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu šīs direktīvas transponēšanu, un līdz ar to nebija arī paziņojusi šos aktus Komisijai, pretēji šīs direktīvas 26. panta 3. punktā prasītajam. Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 51.–54. punkta, minētās direktīvas pilnīga transponēšana līdz ar HinSchG stāšanos spēkā netika nodrošināta, jo dažās federālajās zemēs nebija veikti transponēšanas pasākumi. No tā izriet, ka attiecīgā pienākumu neizpilde, kas beidzās tikai 2024. gada 18. jūlijā, ilga vairāk nekā divarpus gadus.
103
Treškārt, attiecībā uz konkrētās dalībvalsts maksātspēju no Tiesas judikatūras izriet, ka – neskarot Komisijas iespēju ierosināt uz vairākiem kritērijiem balstītas finansiālas sankcijas, lai tostarp ļautu saglabāt saprātīgu atšķirību starp dažādām dalībvalstīm, – šīs valsts IKP jāņem vērā kā dominējošais faktors, lai novērtētu tās maksātspēju un noteiktu pietiekami atturošas un samērīgas sankcijas ar nolūku efektīvi novērst līdzīgu Savienības tiesību pārkāpumu atkārtošanos nākotnē (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
104
Šajā ziņā Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka ir jāņem vērā dalībvalsts IKP jaunākās attīstības tendences, kādas tās ir brīdī, kad Tiesa pārbauda faktus (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
105
Šajā gadījumā reizinātājs “n”, kas atspoguļo attiecīgās dalībvalsts maksātspēju salīdzinājumā ar citu dalībvalstu maksātspēju un ko Komisija ir piemērojusi atbilstoši 2023. gada paziņojuma 3.4. un 4.2. iedaļai, ir definēts kā svērtais ģeometriskais vidējais lielums, kuru veido attiecīgās dalībvalsts IKP attiecībā pret visu dalībvalstu IKP vidējo lielumu – tas atbilst divām trešdaļām reizinātāja “n” aprēķinā – un attiecīgās dalībvalsts iedzīvotāju skaits attiecībā pret visu dalībvalstu iedzīvotāju vidējo skaitu – tas atbilst vienai trešdaļai reizinātāja “n” aprēķinā –, kā izriet no šā sprieduma 11. punktā minētā vienādojuma. Komisija šo reizinātāja “n” aprēķināšanas metodi pamato gan ar mērķi saglabāt saprātīgu reizinātāja “n” atšķirību starp dalībvalstīm salīdzinājumā ar aprēķinu, kas balstīts tikai uz dalībvalstu IKP, gan ar mērķi nodrošināt zināmu stabilitāti reizinātāja “n” aprēķināšanā, jo ir maz ticams, ka iedzīvotāju skaits ik gadu ievērojami mainīsies (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
106
Katrā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka attiecīgās dalībvalsts maksātspējas konstatēšana reizinātāja “n” aprēķina metodē nedrīkst ietvert demogrāfiskā kritērija ņemšanu vērā saskaņā ar 2023. gada paziņojuma 3.4. un 4.2. iedaļā paredzēto kārtību (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 84.–86. punkts).
107
Līdz ar to saskaņā ar šī sprieduma 103. punktā atgādināto judikatūru un tā kā nav atbilstoša kritērija, ko Komisija būtu izvirzījusi, lai nodrošinātu aprēķina stabilitāti un saglabātu dalībvalstu reizinātāju “n” saprātīgu atšķirību, naudas soda apmērs ir jānosaka, ņemot vērā Vācijas Federatīvās Republikas vidējo IKP pēdējo triju gadu laikā.
108
Ņemot vērā šos apsvērumus un rīcības brīvību, kas Tiesai atzīta LESD 260. panta 3. punktā, kurā paredzēts, ka Tiesa nedrīkst piespriest naudas soda summu, kas pārsniedz Komisijas norādīto, ir jāatzīst, ka, lai nākotnē efektīvi novērstu tādu pārkāpumu atkārtošanos, kuri ir līdzīgi no Direktīvas 2019/1937 26. panta 1. un 3. punkta neievērošanas izrietošajam un Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti apdraudošajam pārkāpumam, jāpiemēro naudas sods 34000000 EUR.
Par tiesāšanās izdevumiem
109
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt pašai savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
1)
Līdz Eiropas Komisijas 2022. gada 15. jūlija argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa, kas tika pagarināts līdz 2022. gada 15. decembrim, beigām nepieņemdama normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/1937 (2019. gada 23. oktobris) par to personu aizsardzību, kuras ziņo par Savienības tiesību aktu pārkāpumiem, prasības, un tādējādi nepaziņodama šos aktus Komisijai, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi šīs direktīvas 26. panta 1. un 3. punktā paredzētos pienākumus.
2)
Vācijas Federatīvā Republika samaksā Eiropas Komisijai naudas sodu 34000000 EUR.
3)
Vācijas Federatīvā Republika sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.