Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS] SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 26. februārī (1)
Lietas C‑496/23 P un C‑497/23 P
Meta Platforms Ireland Ltd, iepriekš – Facebook Ireland Ltd
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Konkurence – LESD 102. pants – Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana – Datu tirgus – Administratīvais process – Regula (EK) Nr. 1/2003 – 18. panta 3. punkts – Lēmums par informācijas pieprasīšanu – Pieprasītās informācijas nepieciešamība – Samērīgums – Tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību – Virtuālā datu telpa – Labas pārvaldības princips – Dienesta noslēpums
Ievads
1.        Apelācijas sūdzībās
Meta Platforms Ireland Ltd (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 24. maija spriedumus Meta Platforms Ireland/Komisija (T‑452/20, turpmāk tekstā – “pirmais pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2023:277) un Meta Platforms Ireland/Komisija (T‑451/20, turpmāk tekstā – “otrais pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2023:276), ar kuriem Vispārējā tiesa noraidīja tās prasības atcelt Eiropas Komisijas lēmumus, kuros ietverti informācijas pieprasījumi saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2) 18. panta 3. punktu un 24. panta 1. punkta d) apakšpunktu par tādu apelācijas sūdzības iesniedzējas iekšējo dokumentu paziņošanu, kuri bija tās vadošo amatpersonu rīcībā un kuri tika sagatavoti vairāku gadu gaitā un identificēti, pamatojoties uz šajos lēmumos izklāstītajiem meklētājvārdiem (turpmāk tekstā – “strīdīgie lēmumi”) (3).
2.        Šajās apelācijas sūdzībās Tiesai tiek lūgts precizēt to, kāds apjoms ir Komisijas pilnvarām pieprasīt no uzņēmumiem informāciju, izmantojot elektroniskus pētījumus, kas balstīti uz meklētājvārdu salikumu, tostarp konfidenciālu personisku vai komerciālu informāciju.
Atbilstošās tiesību normas
3.        Regulas Nr. 1/2003 18. panta “Informācijas pieprasījumi” 1.‑3. punktā noteikts:
“1.      Lai veiktu pienākumus, kas tai uzlikti ar šo regulu, Komisija ar vienkāršu pieprasījumu vai ar lēmumu var pieprasīt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sniegt visu vajadzīgo informāciju.
2.      Ja tiek nosūtīts vienkāršs pieprasījums pēc informācijas uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, Komisija paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā jāsniedz informācija, un sodus, kuri paredzēti 23. pantā par nepatiesas vai maldinošas informācijas sniegšanu.
3.      Ja Komisija pieprasa uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām sniegt informāciju ar lēmumu, tā paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā tā jāsniedz. Tā arī norāda sodus, kas paredzēti 23. pantā, un norāda vai uzliek sodus, kas paredzēti 24. pantā. Turklāt tā norāda Eiropas [Savienības] Tiesas tiesības pārskatīt lēmumu.”
Tiesvedības priekšvēsture un pārsūdzētie spriedumi
4.        Pēc pirmajiem diviem informācijas pieprasījumu kopumiem, uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja bija atbildējusi vairākos posmos (4), Komisija 2020. gada 4. maijā pieņēma divus sākotnējos lēmumus par
Facebook Marketplace un par Facebook Data, uzdodot apelācijas sūdzības iesniedzējai sniegt tai pieprasīto informāciju, pretējā gadījumā paredzot kavējuma naudu, ja šī pilnīgā un precīzā informācija netiks paziņota (5).
5.        2020. gada 15. jūlijā apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasības par šiem lēmumiem Vispārējā tiesā un ar atsevišķiem dokumentiem iesniedza pieteikumus par pagaidu noregulējumu, kuru rezultātā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs – pēc tam, kad bija izdevis rīkojumu apturēt minēto lēmumu izpildi līdz dienai, kad tiks izdoti rīkojumi par pagaidu noregulējuma tiesvedības izbeigšanu, – ar 2020. gada 29. oktobra rīkojumiem tostarp uzdeva apturēt minēto lēmumu izpildi, ciktāl tajos paustais pienākums attiecās uz dokumentiem, kuriem nebija saiknes ar apelācijas sūdzības iesniedzējas komercdarbību un kuros bija ietverti sensitīvi personas dati (turpmāk tekstā – “aizsargātie dokumenti”), ciktāl šajos rīkojumos paredzētā virtuālās datu telpas procedūra nebija ieviesta (6).
6.        2020. gada 11. decembrī Komisija pieņēma grozījumu lēmumus par Facebook Marketplace un Facebook Data, kuros apelācijas sūdzības iesniedzējai ne tikai tika uzdots sniegt pieprasīto informāciju – pretējā gadījumā paredzot kavējuma naudu – bet arī tika ietverta rīkojumos par pagaidu noregulējumu paredzētā virtuālās datu telpas procedūra aizsargāto dokumentu iesniegšanai.
7.        2021. gada 8. februārī apelācijas sūdzības iesniedzēja, pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 86. pantu, grozīja prasības pieteikumus, lai ņemtu vērā šo lēmumu pieņemšanas faktu.
8.        Ar pārsūdzētajiem spriedumiem Vispārējā tiesa pilnībā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas celtās prasības, tādējādi noraidot trīs pamatus, kurus tā bija izvirzījusi un kuri attiecās, pirmkārt, uz pamatojuma nesniegšanu, otrkārt, uz Regulas Nr. 1/2003 18. panta pārkāpumu, tiesībām uz aizstāvību, kā arī pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, un, treškārt, uz tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību, samērīguma principa un tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumiem.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
9.        2023. gada 3. augustā apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza divas apelācijas sūdzības par pārsūdzētajiem spriedumiem. Tā lūdz Tiesu vispirms atcelt pārsūdzētos spriedumus, pēc tam atcelt apstrīdētos lēmumus vai, pakārtoti, nodot lietas atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā un, visbeidzot, piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
10.      Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzības un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
11.      Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Tiesa uzdeva tiesas sēdē, kura notika 2025. gada 26. novembrī.
Juridiskā analīze
12.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja abu apelācijas sūdzību pamatojumam izvirza trīs pamatus, kas būtībā balstīti uz to, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdas, pirmkārt, nospriezdama, ka atsevišķi meklētājvārdi atbilst vajadzības principam, otrkārt, nenosodīdama to, ka nav veikts visaptverošs novērtējums par to, vai Komisija ir ievērojusi vajadzības principu, un, treškārt, nospriezdama, ka Komisija varēja pieprasīt dokumentus, kuros bija ietverta gan personiska informācija, gan ar apelācijas sūdzības iesniedzējas komercdarbību saistīta informācija (turpmāk tekstā – “jauktie dokumenti”), neparedzējusi personiskās informācijas aizsargpasākumus (7).
Ievada apsvērumi
13.      Pirmām kārtām, jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punkts ļauj Komisijai ar vienkāršu pieprasījumu vai ar lēmumu pieprasīt uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām sniegt visu vajadzīgo informāciju, lai izpildītu pienākumus, kas Komisijai uzlikti ar šo regulu (8). Minētās regulas 18. panta 3. punkts tostarp paredz, ka Komisija paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda, kāda informāciju ir vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā tā jāsniedz.
14.      Konkrētāk, saskaņā ar Tiesas judikatūru pienākums norādīt informācijas pieprasījuma nolūku, kas ir izšķirošs elements, lai izvērtētu informācijas nepieciešamību, nozīmē to, ka Komisijai savā pieprasījumā jānorāda izmeklēšanas priekšmets un tātad jāidentificē apgalvotais konkurences tiesību normu pārkāpums. Taču Komisijai nav jāpaziņo šāda pieprasījuma adresātam visa tās rīcībā esošā informācija par prezumētajiem pārkāpumiem un nav jāveic šo pārkāpumu precīza juridiskā kvalifikācija, ja vien tā skaidri norāda aizdomas, ko tā plāno pārbaudīt (9).
15.      Šajā ziņā Komisija var pieprasīt sniegt tikai tādu informāciju, kas var tai ļaut pārbaudīt pārkāpumu pieņēmumus, kuri pamato izmeklēšanas veikšanu un kuri ir norādīti informācijas pieprasījumā (10). Tomēr, ņemot vērā Komisijai ar Regulu Nr. 1/2003 piešķirtās plašās izmeklēšanas pilnvaras, tai jāizvērtē, vai informācija ir vajadzīga, lai atklātu Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu (11).
16.      Otrām kārtām, jānorāda, ka pārbaude, ko Savienības tiesa veic attiecībā uz Komisijas vērtējumu par informācijas pieprasījuma nepieciešamību, jāizvērtē, ņemot vērā šajā pieprasījumā minēto nolūku, proti, aizdomas par pārkāpumu, kuras tā vēlas pārbaudīt. Prasība par korelāciju starp informācijas pieprasījumu un pārkāpumu, par kuru ir aizdomas, ir izpildīta, ja Komisija pieprasījuma iesniegšanas dienā var saprātīgi pieņemt, ka šī informācija tai var palīdzēt konstatēt šā pārkāpuma esamību (12).
17.      Konkrētāk, Tiesai, pirmkārt, ņemot vērā vajadzības principu, jāpārbauda vai korelācija starp prezumēto pārkāpumu un pieprasīto informāciju ir pietiekami cieša, lai pamatotu Komisijas nosūtīto pieprasījumu, un, otrkārt, Tiesai atbilstoši samērīguma principam jānosaka, vai pūles, kādas uzņēmumam jāvelta, ir vai nav pamatotas ar vispārīgām interesēm un nav pārmērīgas (13). Pēdējā minētajā nolūkā it īpaši jāveic izsvēršana starp, no vienas puses, vispārīgām interesēm, kas pamato Komisijas veikto izmeklēšanu, un tai uzlikto pienākumu iegūt informāciju, kura tai ļauj pildīt uzdevumus, kas tai uzticēti ar LESD, un, no otras puses, darba slodzi, kādu uzņēmumam rada informācijas pieprasījums (14).
18.      Visbeidzot trešām kārtām jāuzsver, ka faktu vērtējums nav tiesību jautājums, uz kuru kā tādu attiektos pārbaude Tiesā, ja vien
nav notikusi Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšana (15) – kura gan jāpierāda apelācijas sūdzības iesniedzējam, precīzi norādot informāciju, kuru Vispārējā tiesa esot sagrozījusi, – un pierādot kļūdas analīzē, kuru dēļ tas uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi šo sagrozīšanu (16).
19.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācijas pamatotību izvērtēšu, ņemot vērā tieši šo
judikatūru.
Par pirmajiem apelācijas sūdzību pamatiem par strīdīgajos lēmumos Komisijas pieprasītās informācijas nepieciešamības vērtējumu
20.      Abu apelācijas sūdzību pirmie pamati (17) ir balstīti uz to, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka pārsūdzētajos spriedumos minētie meklētājvārdi atbilst Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. un 3. punktā nostiprinātajam vajadzības principam (18). Šie pamati ir iedalīti attiecīgi trijās un četrās daļās (19).
Par Komisijas izmantoto meklētājvārdu atbilstību
21.      Ar pirmā pamata pirmo un otro daļu lietā C‑496/23 P, kā arī pirmā pamata pirmo un trešo daļu lietā C‑497/23 P apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka par visiem dokumentiem, kuros ietverti meklētājvārdi, kas apelācijas sūdzībā identificēti kā “ikdienas valodai piederīgi” [“Everyday Search Terms”]) var tikt pieņemts, ka tie ir nepieciešami izmeklēšanām, kuru iznākumā pieņemti strīdīgie lēmumi, (turpmāk tekstā –
“strīdīgās izmeklēšanas” (20).
22.      Pārsūdzētajos spriedumos Vispārējā tiesa būtībā izvērtēja informācijas pieprasījumā norādīto mērķi, proti, aizdomas par pārkāpumiem, kuras Komisija vēlējās pārbaudīt (21), un secināja, ka, ņemot vērā tās atgādinātos apstākļus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi, šī iestāde, lūgdama apelācijas sūdzības iesniedzējai iesniegt ar aplūkotajiem meklētājvārdiem atlasītos dokumentus, apstrīdēto lēmumu pieņemšanas dienā varēja saprātīgi pieņemt, ka šī informācija tai var palīdzēt noteikt minētās rīcības esamību (22). Vispārējā tiesa arī izslēdza iespēju, ka aplūkotie meklētājvārdi būtu neatbilstoši vajadzības principam tāpēc, ka ar šiem meklētājvārdiem
atlasīts liels skaits dokumentu (23).
23.      Šajā ziņā ievadam
jāatgādina, ka Vispārējās tiesas veiktais informācijas pieprasījuma nepieciešamības vērtējums šo secinājumu 18. punktā izklāstītās judikatūras izpratnē nav tiesību jautājums, kas kā tāds būtu
pārbaudāms Tiesā, ja vien nav sagrozīti Vispārējā tiesā iesniegtie pierādījumi. Šajā lietā man šķiet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapgalvo – un
a fortiori nepierāda –, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi faktus vai pierādījumus, konstatēdama, pirmkārt, ka Komisija meklētājvārdus ir definējusi, ņemot vērā elementus, kas bija tās rīcībā un kas ir saistīti ar prezumētajiem pārkāpumiem, par kuriem ir veiktas strīdīgās izmeklēšanas, un, otrkārt, ka tas vien, ka aplūkoto meklētājvārdu piemērošana ļauj identificēt daudzus dokumentus, kuriem nav nozīmes izmeklēšanā, nerada šaubas par strīdīgo lēmumu tiesiskumu.
24.      Katrā ziņā, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējas izklāstītie argumenti varētu tikt noraidīti kā nepieņemami jau šā iemesla dēļ,
tomēr uzskatu par lietderīgu pārbaudīt to pamatotību, lai Tiesai viestu lielāku skaidrību.
25.      Attiecībā uz, pirmām kārtām, aplūkoto meklētājvārdu nepieciešamību vēršu uzmanību uz to, ka, lai gan, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, saskaņā ar šo secinājumu 16. punktā atgādināto Tiesas judikatūru vienkārša saikne starp dokumentu un apgalvoto pārkāpumu neesot pietiekama, lai pierādītu, ka pieprasījums ir nepieciešams, šajā judikatūrā arī ir precizēts, ka šāda saikne ir pierādīta, ja Komisija pieprasījuma iesniegšanas dienā var saprātīgi pieņemt, ka šie dokumenti, kas atbilst attiecīgajiem meklētājvārdiem, var tai palīdzēt konstatēt apgalvotā pārkāpuma esamību, – un šo apstākli Vispārējā tiesa ir norādījusi šajā lietā un apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi (24).
26.      Otrām kārtām,
jāteic, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija galvenokārt ir balstīta uz to, ka meklētājvārdi, ņemot vērā to vispārīgumu, neizbēgami izraisītu to, ka tiktu identificēts būtisks skaits dokumentu, kuriem nav nozīmes strīdīgajās izmeklēšanās; un tā ir situācija, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata par pretēju samērīguma principam (25).
27.      Šajā ziņā jānorāda, pirmkārt, ka, lai ar meklētājvārdiem pamatots informācijas pieprasījums atbilstu Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punktā paredzētajiem kritērijiem, nav prasīts, lai visi identificētie dokumenti – nedz arī lai ievērojams skaits no tiem – izrādītos lietderīgi izmeklēšanā (26). Gluži pretēji, ar to vien, ka var izrādīties, ka atsevišķiem vai pat vairākumam identificēto dokumentu nav nozīmes izmeklēšanā, nepietiek, lai uzskatītu, ka attiecīgajiem meklētājvārdiem nav nekādas korelācijas ar pārkāpumu, par kuru Komisijai ir aizdomas (27). Proti, informācijas pieprasījuma nepieciešamības (un samērīguma) pārbaude nevar būt balstīta uz gluži kvantitatīvu vai statistisku kritēriju (28).
28.      Otrkārt, ņemot vērā šo secinājumu iepriekšējā punktā izdarīto konstatējumu, kā neefektīvi jānoraida uz konkrētiem piemēriem balstītie apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, ka
ar atsevišķiem Komisijas izmantotie meklētājvārdiem esot atlasīti vairāki dokumenti, kuriem nav nozīmes izmeklēšanā (29) – un šo konstatējumu tā neapstrīd –, bet ar to nepietiek, lai apšaubītu Vispārējās tiesas vērtējumu (30).
29.      Treškārt, tas, ka Komisija būtu varējusi izmantot konkrētākus vārdus (vai vārdu salikumus) vai samērīgākus meklējumus, vai arī paust savus pieprasījumus tā, lai ar tiem varētu saprātīgi atlasīt
nozīmīgos dokumentus vai pat paredzēt filtrus vai citas garantijas, nevar atspēkot secināto. Proti, ņemot vērā šo secinājumu 15. punktā minēto Tiesas judikatūru, Komisijai jānosaka savas izmeklēšanas metodes un, ņemot vērā pieejamos netiešos pierādījumus, jāizlemj, kā iegūt savai izmeklēšanai lietderīgu informāciju. Līdz ar to neatkarīgi no iespējas iesniegt ierobežotākus informācijas pieprasījumus, ja ir pierādīts, ka Komisija varēja saprātīgi pieņemt, ka pieprasītā informācija tai varētu palīdzēt izmeklēt prezumēto pārkāpumu, tās pieprasījums nevar tikt apstrīdēts (31).
30.      Tāpat atbilstoši Komisijas apgalvojumam – un apelācijas sūdzības iesniedzēja to neapstrīd – jāvērš uzmanība uz to, ka pārsūdzētajos spriedumos ir konstatētas garantijas, kādas piemērojamas informācijas pieprasījumam, – pirmkārt, saskaņā ar grozījumu lēmumiem (32), otrkārt – pienākumu glabāt dienesta noslēpumu (33) un, treškārt – advokātu un klientu saziņas konfidencialitāti, kā arī Komisijas paraugpraksi (34).
31.      Noslēgumā šķiet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nav izdevies pierādīt, ka
Komisijas izmantotie meklētājvārdi nebija tādi, ar kuriem tiktu
atlasīti dokumenti, kuriem ir nozīme izmeklēšanā; tas saskaņā ar Tiesas judikatūru ir izšķirošais kritērijs, lai noteiktu korelāciju starp informācijas pieprasījumu un prezumēto pārkāpumu. Tātad šie meklētājvārdi atbilst Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, neraugoties uz to, ka ar tiem var atlasīt lielu skaitu dokumentu, kuriem nav nozīmes izmeklēšanā, – ar ko nepietiek, lai atspēkotu iepriekš secināto (35).
32.      Tādēļ ierosinu noraidīt abu apelācijas sūdzību pirmā pamata pirmo daļu, kā arī pirmā pamata otro daļu lietā C‑496/23 P un pirmā pamata trešo daļu lietā C‑497/23 P kā nepieņemamas vai nepamatotas.
Par pamatojuma nesniegšanu jautājumā par nepieciešamību ierobežot informācijas pieprasījuma tvērumu
33.      Ar pirmā pamata otro daļu lietā C‑497/23 P apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, noraidīdama argumentu par to, ka Komisijai esot bijis jāierobežo sava pieprasījuma tvērums (36).
34.      Man šķiet, ka, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, otrā pārsūdzētā sprieduma 136. punkts nav izšķirošs. Proti, Vispārējās tiesas pamatojums ir sīki izklāstīts minētā sprieduma 137. un 138. punktā, no kuriem būtībā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar apgalvot, ka Komisijai bija jāierobežo sava pieprasījuma tvērums, ņemot vērā to, ka, pirmkārt, tas jau bija ierobežots līdz diviem datu glabātājiem
un ka laikposms bija tāds pats kā laikposms, uz kuru attiecās izmeklēšana, un, otrkārt, ka Komisija lēmuma par
Facebook Data pieņemšanas dienā varēja saprātīgi pieņemt, ka pieprasītā informācija var būt lietderīga izmeklēšanai (37).
35.      Tādēļ ierosinu noraidīt apelācijas sūdzības lietā C‑497/23 P pirmā pamata otro daļu kā nepamatotu.
Par tādu garantiju neesamību, kas būtu līdzvērtīgas tām, kuras paredzētas attiecībā uz pārbaudēm
36.      Ar pirmā pamata trešo daļu lietā C‑496/23 P un pirmā pamata ceturto daļu lietā C‑497/23 P apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētajos spriedumos noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka Komisija ir pārkāpusi vajadzības principu, jo pieprasījusi iesniegt dokumentus, neieviešot filtrus vai garantijas, kas būtu vismaz līdzvērtīgas tām, kuras uzņēmumiem piešķirtas saistībā ar pārbaudēm, kas tiek veiktas atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 20. pantam (38).
37.      Pārsūdzētajos spriedumos Vispārējā tiesa uzsvēra, ka tai saistībā ar prasību atcelt lēmumu par informācijas pieprasīšanu nav jāpārbauda šā lēmuma tiesiskums, salīdzinot to ar atbilstošajām tiesību normām, kas piemērojamas lēmumiem, kuri pieņemti, pamatojoties uz atšķirīgiem juridiskiem pamatiem, piemēram, lēmumiem par pārbaudi. Tā arī minēja garantijas, kuras tā uzskata par atbilstošām informācijas pieprasījumam, kas balstīts uz meklētājvārdiem, – kāds ir pieprasījums, kas iesniegts šajā lietā (39).
38.      Savukārt apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd Vispārējās tiesas norādīto garantiju atbilstīgumu (40), un tai nav izdevies pierādīt, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdas, nospriezdama, ka tai nebija jāpārbauda, vai šajā lietā piemērotās garantijas ir līdzvērtīgas tām garantijām, kas paredzētas saistībā ar pārbaudēm.
39.      Proti, pastāv būtiskas atšķirības starp informācijas pieprasījumu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 18. pantam un pārbaudi, pamatojoties uz šīs regulas 20. pantu. Lai gan pārbaudes gaitā, kura pēc sava rakstura tiek uzskatīta par tādu, kas rada lielāku iejaukšanos, nekā informācijas pieprasījums (41), attiecīgie uzņēmumi saņem atsevišķas procesuālās garantijas (42), šīs garantijas ne vienmēr ir identiskas tām, kuras piemērojamas attiecībā uz informācijas pieprasījumu.
40.      Konkrētāk, saistībā ar informācijas pieprasījumu, kas balstīts uz meklētājvārdiem, adresātam ir pietiekami daudz laika, lai atlasītu daudzus identificētos dokumentus un tos izvērtētu ar savu advokātu palīdzību pirms to nosūtīšanas Komisijai (43). Pirms šā pieprasījuma parasti notiek neformālā saziņa starp Komisiju un pieprasījumu saņemošo uzņēmumu
vai šo uzņēmumu ārpakalpojumu kārtībā apkalpojošajiem advokātiem (44). Turklāt Komisija var ieviest papildu garantijas attiecībā uz atsevišķiem sensitīviem dokumentiem, piemēram, šajā lietā izveidoto virtuālās datu telpas procedūru, vai paredzēt, ka šie dokumenti tiek nosūtīti tādā rediģētā versijā, no kuras ir izņemti datu subjektu
personvārdi un jebkāda informācija, kas ļautu šos subjektus identificēt. Turklāt termiņš no informācijas pieprasījuma paziņošanas līdz dokumentu paziņošanas beigu termiņam dod šā pieprasījuma adresātam iespēju šo pieprasījumu apstrīdēt Vispārējā tiesā un laikus lūgt pagaidu pasākumus;
un tas šajā lietā faktiski ir arī noticis. Visbeidzot, uzņēmums, uz kuru attiecas izmeklēšana, var ne tikai atteikties paziņot dokumentus, uz kuriem attiecas advokāta un klienta saziņas konfidencialitāte, bet arī iesniegt Komisijai pamatotu lūgumu atdot atpakaļ identificētos dokumentus, kuriem nav nozīmes, un atteikuma gadījumā apstrīdēt šo lēmumu.
41.      Tādēļ ierosinu noraidīt pirmā pamata trešo daļu lietā C‑496/23 P, kā arī pirmā pamata ceturto daļu lietā C‑497/23 P kā nepamatotas un tāpēc pilnībā noraidīt abu šo apelācijas sūdzību pirmos pamatus.
Par apelācijas sūdzību otro pamatu attiecībā uz vajadzības principa visaptverošu novērtējumu
42.      Ar abu apelācijas sūdzību otro pamatu (45) apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi divas tiesību kļūdas, uzskatīdama, pirmkārt, ka visaptverošs novērtējums par to, vai Komisija ir ievērojusi vajadzības principu, nav atbilstošs, – pieņemot, ka šis novērtējums ir iespējams, bez jebkāda pamatojuma attiecībā uz šāda novērtējuma īstenojamību (46), un, otrkārt, ka Vispārējā tiesa to, vai ir ievērots vajadzības princips, esot varējusi pārbaudīt tikai attiecībā uz meklētājvārdiem, kurus konkrēti apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēja. Lietā C‑497/23 P apelācijas sūdzības iesniedzēja kā trešo tiesību kļūdu pārmet Vispārējai tiesai arī to, ka tā nav pārbaudījusi vairāku pirmajā instancē iesniegtajā prasības pieteikumā minēto meklētājvārdu nepieciešamību.
43.      Pārsūdzētajos spriedumos Vispārējā tiesa būtībā norādīja, ka visaptverošs novērtējums par to, vai Komisija ir ievērojusi vajadzības principu, nav atbilstošs – pieņemot, ka tas ir iespējams –, un ka Vispārējā tiesa var pārbaudīt vajadzības principa ievērošanu tikai attiecībā uz meklētājvārdiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir konkrēti apstrīdējusi (47).
44.      Šajā ziņā jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir apstrīdējusi tikai dažus no Komisijas izmantotajiem meklētājvārdiem, proti, aptuveni 130 un 250 abos attiecīgajos kopumos, kas ir devuši gandrīz 590 un 2500 salikumu (48). Man šķiet, ka nevar īsti apgalvot, ka Vispārējā tiesa būtu varējusi, pamatojoties uz šiem dažiem meklētājvārdiem, veikt apelācijas sūdzības iesniedzējas pieprasīto visaptverošo novērtējumu par nepieciešamību (49). Citiem vārdiem sakot, pat ja daži meklētājvārdi, ko tā apstrīdējusi, būtu atzīti par pārāk vispārīgiem vai nepietiekami mērķtiecīgiem, kas gan šajā gadījumā tā nevar būt (50), neesot iespējams prezumēt, ka visus meklētājvārdus, tostarp tos, kas nav apstrīdēti, būtu kvalificējami vienādi (51).
45.      Secināto nevar atspēkot apelācijas sūdzības iesniedzējas uzsvērtais fakts, ka Komisija bija pieprasījusi publiskot bez izņēmuma visus dokumentus, kuri bija attiecīgi piecu un triju datu glabātāju – kā arī viņu
priekšgājēju un pienākumu pārņēmēju – rīcībā attiecīgi piecu un septiņu gadu laikposmā, un
kuri bija identificēti, veicot meklēšanu
ar vairākiem meklētājvārdiem, kas esot bieži sastopami vai plaši izplatīti. Proti, tā kā Komisija pieprasījuma iesniegšanas dienā varēja saprātīgi pieņemt, ka informācija, kas balstīta uz aplūkotajiem meklētājvārdiem, varēja tai palīdzēt konstatēt
izmeklējamā pārkāpuma esamību (52), tad man nešķiet, ka datu glabātāju skaits (kas turklāt ir ierobežots), kā arī attiecīgais laikposms (kas nav nesamērīgs, ņemot vērā vidējo izmeklēšanas ilgumu konkurences tiesību jomā) ietekmētu pieprasījuma nepieciešamību, ņemot vērā arī nodrošinātās garantijas, tostarp virtuālās datu telpas procedūru (53).
46.      Turklāt attiecībā uz to, ka otrajā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi vairāku meklētājvārdu nepieciešamību (54), man šķiet, ka no prasības pieteikuma pirmajā instancē izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapgalvoja, ka meklētājvārdi būtu pārāk vispārīgi un nemērķtiecīgi, bet vienkārši uzsvēra, ka ar tiem tiek identificēti vairāki dokumenti, kuriem nav nozīmes izmeklēšanā; taču ar šo apstākli, ņemot vērā šo secinājumu 26. un 27. punktā manis
izklāstīto vērtējumu, nevar būt pietiekami, lai apšaubītu pārsūdzēto spriedumu tiesiskumu.
47.      Līdz ar to ierosinu noraidīt abu apelācijas sūdzību otro pamatu kā nepamatotu.
Par apelācijas sūdzību trešo pamatu par jaukto dokumentu apstrādi
48.      Ar abu apelācijas sūdzību trešo pamatu (55) apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriezdama, ka Komisija drīkst pieprasīt jauktus dokumentus, neparedzējusi nedz garantijas, nedz personiskās informācijas aizsardzības pasākumus (56). Šie pamati ir iedalīti trīs daļās (57).
49.      Ievadam
jānorāda, ka Komisijas veiktā personas datu apstrāde ir nepieciešama un raksturīga tās darbībai, kad tā izpilda uzdevumus, kuri tai uzticēti publiskās iestādes statusā, kura atbildīga par Savienības konkurences tiesību normu izpildi. Šajā ziņā ESDAR 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts noteic, ka personas datu apstrāde ir likumīga tikai tad un tikai tādā apmērā, ja apstrāde ir vajadzīga tostarp tālab, lai izpildītu uzdevumu sabiedrības interesēs, vai īstenojot Savienības iestādei vai struktūrai likumīgi piešķirto publisko varu (58).
Par apstākli, ka Vispārējās tiesas vērtējums attiecās tikai ar VDAR 9. pantu un ESDAR 10. pantu
50.      Ar abu apelācijas sūdzību trešā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka jaukto dokumentu izslēgšana no virtuālās datu telpas bija nepieciešama un samērīga, un veikdama pārbaudi tikai attiecība uz jauktajiem dokumentiem, kas minēti kā piemēri, un vienīgi jautājumā par to, vai šajos dokumentos ir ietverti “sensitīvi” personas dati, uz kuriem attiecas VDAR 9. panta 1. punkts un ESDAR 10. panta 1. punkts, kā arī nospriezdama, ka tajos šādi dati nav ietverti (59), taču neveicot pārbaudi attiecībā uz pamattiesību uz privātās dzīves neaizskaramību, kas nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. pantā un Romā 1950.gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 8. pantā, iespējamo pārkāpumu (60).
51.      Pārsūdzētajos spriedumos Vispārējā tiesa, lai pārbaudītu strīdīgo lēmumu saderīgumu ar Hartas 7. pantu, ir izvērtējusi to, vai šie lēmumi atbilst nosacījumiem, kuri izvirzīti tās 52. panta 1. punktā, tostarp nosacījumam par iejaukšanās privātajā dzīvē samērīgumu (61). Tālab Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi iejaukšanās nepieciešamību it īpaši attiecībā uz atsevišķu dokumentu kategoriju izslēgšanu no virtuālās datu telpas procedūras (62). Vērsusi uzmanību uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai jāizvērtē tas, vai dokuments, kurā ietverti sensitīvi personas dati, ir saistīts ar tās komercdarbību, Vispārējā tiesa atzina, ka ir izslēgts, ka prasības pieteikumā minētajos dokumentos būtu ietverti sensitīvi personas dati VDAR 9. panta 1. punkta un ESDAR 10. panta 1. punkta izpratnē, un pēc tam norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja no apstrīdētā lēmuma pieņemšanas vien nevarēja secināt, ka, iesniedzot virtuālajā datu telpā nepārbaudītus dokumentus, tiktu pārkāptas tās un datu subjektu tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību (63).
52.      Šajā ziņā vispirms
jāuzsver, ka, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa nav uzskatījusi, ka ar VDAR 9. panta 1. punktu un ESDAR 10. panta 1. punktu ir izveidots “izsmeļošs tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību aizsardzības regulējums”, bet gan vienkārši atzinusi, ka šīm tiesību normām ir nozīme, lai izvērtētu, vai apstrīdētie lēmumi atbilst samērīguma principam Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē (64).
53.      Turpinājumā jāatgādina, ka Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai jauktajos dokumentos, kas prasības pieteikumos minēti kā piemēri, ir ietverti sensitīvi personas dati VDAR 9. panta 1. punkta, kā arī ESDAR 10. panta 1. punkta izpratnē, un secināja, ka uz šiem dokumentiem nav jāattiecina virtuālās datu telpas procedūra saskaņā ar rīkojumiem par pagaidu noregulējumu (65), un apelācijas sūdzības iesniedzēja abās apelācijas sūdzībās to nav apstrīdējusi (66).
54.      Visbeidzot,
uzskatu, ka tas, ka dokumentā nav ietverti sensitīvi personas dati, uz kuriem attiecas VDAR 9. panta 1. punkts, kā arī ESDAR 10. panta 1. punkts, vai tas, ka uz to netiek attiecināta virtuālās datu telpas procedūra, nenozīmē, ka attiecībā uz šo dokumentu netiek nodrošināta pienācīga aizsardzība (67). Turklāt, lai gan rīkojumos par pagaidu noregulējumu tas nav precizēts, man šķiet, ka virtuālās datu telpas procedūras
izmantošana ir pamatota tikai attiecībā uz dokumentiem, kurus atbilstoši VDAR un ESDAR principā nedrīkstētu apstrādāt, proti, dokumentiem, kas ietver sensitīvus personas datus šo regulu izpratnē. Savukārt ir neizbēgami, ka Komisijai ir piekļuve jauktajiem dokumentiem, neraugoties uz “personiska rakstura informācijas dziļi intīmo un privāto raksturu”, kas, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskatiem, tajos ietverta, ciktāl tiek pieņemts, ka šajos dokumentos ir ietverta arī izmeklēšanai lietderīga informācija, ja vien tie tiek apstrādāti, ievērojot datu subjektu tiesības (68).
55.      Secināto nevar atspēkot nedz 2024. gada 4. oktobra spriedums Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem) (69), nedz arī abi ģenerāladvokātes L. Medinas secinājumi apvienotajās lietās Imagens Médicas Integradas u.c. (70), uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucās tiesas sēdē. Proti, pirmkārt, atziņas, kas gūtas no minētā sprieduma, – kurās iespējai piekļūt mobilajā tālrunī esošajiem personas datiem saistībā ar noziedzīgiem nodarījumiem ir izvirzīts nosacījums, ka tiesai vai neatkarīgai administratīvai iestādei vispirms jāveic pārbaude, izņemot pienācīgi pamatotas steidzamības gadījumus, – man nešķiet attiecināmas uz izmeklēšanām, kas tiek veiktas konkurences tiesību jomā (71). Otrkārt, minētajos secinājumos
ir apstiprināts, ka izņemt elektroniskā pasta vēstules starp uzņēmuma vadītājiem un darbiniekiem, pamatojoties uz lēmumu par pārbaudi, kas pieņemts saistībā ar izmeklēšanu par LESD 101. un 102. panta prezumētu pārkāpumu, ir tiesiski, jo ar šo lēmumu it īpaši tiek nodrošināts, ka personas datu vākšana un piekļuve tiem – pat ja tā notiek tikai kā sekundāra parādība komercinformācijas meklēšanā, – aprobežojas ar to, kas ir absolūti nepieciešams izmeklēšanas priekšmetam, un kalpo vienīgi izmeklēšanas nolūkiem (72).
56.      Tādēļ
ierosinu noraidīt abu apelācijas sūdzību trešā pamata pirmo daļu kā nepamatotu.
Par aizsargātus datus ietverošu jaukto dokumentu esamību
57.      Ar abu apelācijas sūdzību trešā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa esot piemērojusi kļūdainu juridisko kritēriju, izslēgdama to, ka pārsūdzētajos spriedumos izvērtētajos jauktajos dokumentos varētu būt ietverta ar Hartas 7. pantu un ECPAK 8. panta 1. punktu aizsargāta personiskā informācija (73).
58.      Šajā ziņā jākonstatē, ka pārsūdzētajos spriedumos Vispārējā tiesa nav uzskatījusi, ka izvērtētie dokumenti neietver personas datus apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīto tiesību normu izpratnē. Tā turpretim atzina, ka šajos dokumentos nav ietverti sensitīvi personas dati VDAR 9. panta 1. punkta, kā arī ESDAR 10. panta 1. punkta izpratnē un ka tādēļ tie ir izslēgti no virtuālās datu telpas procedūras.
59.      Turklāt, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, šķiet acīmredzami, ka Vispārējā tiesa ir balstījusies uz postulātu, ka pienākums iesniegt jauktos dokumentus ir (vai vismaz varēja būt) iejaukšanās tiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību; un tāpēc tai bija jāpārbauda, vai ar strīdīgajiem lēmumiem tiek ievērots Hartas 7. pants un vai tie atbilst Hartas 52. panta 1. punktā izvirzītajiem nosacījumiem (74).
60.      Tādēļ ierosinu noraidīt abu apelācijas sūdzību trešā pamata otro daļu kā nepamatotu.
Par garantiju neesamību attiecībā uz jauktajiem dokumentiem
61.      Ar abu apelācijas sūdzību trešā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka strīdīgajos lēmumos nav sniegtas atbilstošas garantijas tās personiskās informācijas aizsardzībai, kas ietverta dokumentos, kuri izvērtēti, attiecīgi, pārsūdzēto spriedumu 181.‑183. un 229.‑237. punktā, un ka iejaukšanās tiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību nebija nedz samērīga, nedz nepieciešama nekāda leģitīma mērķa sasniegšanai (75).
62.      Šajā ziņā jāatgādina, ka, pirmkārt, apstāklis, ka Komisija būtu varējusi plašāk izmantot virtuālās datu telpas procedūru (vai ka Vispārējā tiesa būtu varējusi noteikt pienākumu
šo procedūru šādi plašāk izmantot), neietekmē jaukto dokumentu
aizsargātības pietiekamību (76), un ka, otrkārt, apstāklis, ka var izrādīties, ka vairākiem dokumentiem (ja pat ne to vairākumam), kas identificēti, pamatojoties uz Komisijas informācijas pieprasījumu, var nebūt nozīmes strīdīgajās izmeklēšanās, pats par sevi neietekmē to, ka šis pieprasījums
ir nepieciešams un samērīgums (77).
63.      Tādēļ ierosinu noraidīt abu apelācijas sūdzību trešā pamata trešo daļu kā nepamatotu un tātad noraidīt abu šo apelācijas sūdzību trešo pamatu kopumā.
Secinājumi
64.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai abas apelācijas sūdzības noraidīt.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Padomes Regula (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102. pantā] (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
3      Tie ir pirmkārt, 2020. gada 4. maija Lēmums C(2020) 3013 (lieta AT.40684 – Facebook Marketplace) (turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums par
Facebook Marketplace”), ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2020. gada 11. decembra Lēmumu C(2020) 9229 (turpmāk tekstā – “grozījumu lēmums par Facebook Marketplace”) (turpmāk tekstā kopā – “lēmums par
Facebook Marketplace”), un, otrkārt, 2020. gada 4. maija Lēmums C(2020) 3011 (lieta AT.40628 – Facebook prakse saistībā ar datiem) (turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums par Facebook Data”), ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2020. gada 11. decembra Lēmumu C(2020) 9231 (turpmāk tekstā – “grozījumu lēmums par Facebook Data”) (turpmāk tekstā kopā – “lēmums par
Facebook Data”).
4      Par šiem pieprasījumiem tika pieņemti divi atsevišķi lēmumi, no kuriem viens tika pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu un otrs – saskaņā ar šīs regulas 18. panta 2. punktu. Pirmajā bija vairāk nekā 100 jautājumu par dažādiem apelācijas sūdzības iesniedzējas darbības un produktu piedāvājuma aspektiem, savukārt otrajā bija ietverti 83 jautājumi par Facebook Marketplace, sociālajiem tīkliem un tiešsaistes sludinājumu sniedzējiem.
5      Tajā pašā dienā Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta (ĢD) ģenerāldirektors nosūtīja apelācijas sūdzības iesniedzējai vēstules, kurās tika piedāvāta atsevišķa procedūra tādu dokumentu iesniegšanai, kuros, apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā, esot ietverta tikai personiska rakstura informācija, kas nekādi nav saistīta ar tās komercdarbību. Viņš arī precizēja, ka šie dokumenti esot iekļauti lietas materiālos tikai pēc tam, kad tie bija pārbaudīti “virtuālajā datu telpā”.
6      Rīkojumi Facebook Ireland/Komisija (T‑451/20 R, EU:T:2020:515 un T‑452/20 R, EU:T:2020:516) (turpmāk tekstā kopā – “rīkojumi par pagaidu noregulējumu”). Ar virtuālās datu telpas procedūru, kura bija balstīta uz Konkurences ĢD ģenerāldirektora priekšlikumu, kas minēts šo secinājumu iepriekšējā zemsvītras piezīmē, apelācijas sūdzības iesniedzēja identificēja dokumentus, kuros bija ietverti attiecīgie dati un kuri tika nosūtīti Komisijai atsevišķā elektroniskā datu nesējā un pēc tam ievietoti virtuālā datu telpā, kurai varēja piekļūt vienīgi pēc iespējas ierobežots par izmeklēšanu atbildīgās darba grupas dalībnieku skaits – skaita ziņā līdzvērtīga apelācijas sūdzības iesniedzējas advokātu sastāva (virtuālā vai fiziskā) klātbūtnē. Par izmeklēšanu atbildīgās darba grupas dalībnieki pārbaudīja un atlasīja attiecīgos dokumentus, vienlaikus dodot apelācijas sūdzības iesniedzējas advokātiem iespēju izteikt par tiem piezīmes, pirms tie dokumenti, kas tika atzīti par nozīmīgiem, tika pievienoti lietas materiāliem. Gadījumā, ja par kāda dokumenta kvalificējamību radās domstarpības, apelācijas sūdzības iesniedzējas advokātiem bija tiesības darīt zināmus savas nepiekrišanas iemeslus, un ilgstoši neatrisinātu domstarpību gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja Komisijas Konkurences ĢD direktoram, kas atbildīgs par informāciju, saziņu un plašsaziņas līdzekļiem, lūgt atrisināt šīs domstarpības.
7      Jauktajiem dokumentiem – atšķirībā no šo secinājumu 5. punktā minētajiem aizsargātajiem dokumentiem – netiek piemērota virtuālās datu telpas procedūra.
8      Proti, kā precizēts Regulas Nr. 1/2003 23. apsvērumā, Komisijai jāpiemīt pilnvarām visā Savienībā pieprasīt sniegt informāciju, kas vajadzīga, lai atklātu jebkādu darbību, kas aizliegta ar LESD 101. un 102. pantu.
9      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 10. marts, HeidelbergCement/Komisija (C‑247/14 P, EU:C:2016:149, 20. un 21. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Kā apgalvo Komisija, tas tā vēl jo vairāk ir tad, ja – kā šajā lietā – informācijas pieprasījums tiek pieņemts agrīnā procedūras posmā, jo Komisijai nevar noteikt pienākumu iepriekšējas izmeklēšanas posmā – papildus pieņēmumiem par pārkāpumiem, kurus tā plāno pārbaudīt, – norādīt arī netiešus pierādījumus, proti, apstākļus, kas ļauj tai paredzēt gadījumu, kurā ir iespējams LESD 101. un 102. panta pārkāpums, jo šāds pienākums izjauktu līdzsvaru, kāds judikatūrā radīts starp izmeklēšanas efektivitātes saglabāšanu un attiecīgā uzņēmuma tiesību uz aizstāvību saglabāšanu (šajā nozīmē skat. Vispārējās tiesas spriedumu, 2014. gada 14. marts, Cementos Portland Valderrivas/Komisija, T‑296/11, EU:T:2014:121, 37. punkts).
10      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 10. marts, HeidelbergCement/Komisija (C‑247/14 P, EU:C:2016:149, 23. punkts).
11      Līdz ar to, pat ja Komisijas rīcībā jau ir norādes vai pat pierādījumi par pārkāpuma esamību, tā var leģitīmi uzskatīt par nepieciešamu pieprasīt papildu informāciju, kas tai ļautu labāk noteikt pārkāpuma apjomu, tā ilgumu vai iesaistīto uzņēmumu loku (skat. spriedumu, 2021. gada 28. janvāris, Qualcomm un Qualcomm Europe/Komisija, turpmāk tekstā – “spriedums Qualcomm”, C‑466/19 P, EU:C:2021:76, 69. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
12      Skat. spriedumu
Qualcomm, 70. punkts un tajā minētā judikatūra). Konkrēti, Tiesa atsaucas uz 1994. gada 19. maija sprieduma SEP/Komisija (C‑36/92 P, EU:C:1994:205) 21. punktu, kurā ir atsauce uz 21. punktu ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumos lietā SEP/Komisija (C‑36/92 P, EU:C:1993:928), kurā būtībā ir precizēts, ka vienkārša saikne starp dokumentu un apgalvoto pārkāpumu nav pietiekama, lai pamatotu pieprasījumu paziņot šo dokumentu, jo attiecībai jābūt tādai, lai Komisija pieprasījuma brīdī varētu saprātīgi pieņemt, ka šis dokuments tai palīdzēs konstatēt apgalvotā pārkāpuma esamību.
13      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā Buzzi Unicem/Komisija (C‑267/14 P, EU:C:2015:696, 48. punkts).
14      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Buzzi Unicem/Komisija (C‑267/14 P, EU:C:2015:696, 100. punkts). Šajā punktā attiecībā uz vispārīgajām interesēm it īpaši precizēts, ka, jo vairāk pārkāpums kaitē konkurencei, jo vairāk Komisijai būtu jābūt tiesībām sagaidīt, lai uzņēmums pacenstos sniegt pieprasīto informāciju, pildot savu aktīvas sadarbības pienākumu, un attiecībā uz radīto darba slodzi, jo nozīmīgāka ir uzņēmuma personāla novirzīšanās no saviem parastajiem uzņēmējdarbības uzdevumiem, radot papildu izmaksas, jo vairāk informācijas pieprasījumu varētu atzīt par nesamērīgu.
15      Atbilstoši LESD 256. pantam Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmajai daļai un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktam. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ja Vispārējā tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, atbilstoši LESD 256. pantam Tiesas kompetencē ir tikai pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un no tās izrietošās tiesiskās sekas (skat. it īpaši spriedumu
Qualcomm, 42. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
16      Turklāt minētajai sagrozīšanai acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem bez nepieciešamības no jauna izvērtēt faktus un pierādījumus (skat. it īpaši spriedumu
Qualcomm, 43. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to prasībām, kas izriet no minētajām tiesību normām, neatbilst apelācijas sūdzība, kurā, pat neietverot argumentāciju, kuras mērķis ir konkrēti identificēt pārsūdzētajā spriedumā pieļauto tiesību kļūdu, ir tikai burtiski atkārtoti vai atstāstīti pamati un argumenti, kas bijuši izvirzīti Vispārējā tiesā, tostarp tie, kas bijuši balstīti uz faktiem, kurus minētā tiesa ir skaidri noraidījusi. Proti, šāda apelācijas sūdzība faktiski ir uzskatāma par pieteikumu nolūkā panākt, lai Vispārējā tiesā iesniegtais prasības pieteikums vienkārši tiktu izskatīts atkārtoti, taču to darīt nav Tiesas kompetencē (skat. it īpaši spriedumu
Qualcomm, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
17      Šie pamati atbilst attiecīgi prasības pirmajā instancē lietā C‑496/23 P pirmā pamata pirmās daļas otrajai sadaļai un prasības pirmajā instancē lietā C‑497/23 P otrā pamata pirmās daļas otrajai sadaļai.
18      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 87.‑108. un 132.‑155. punktu.
19      Šīs daļas būtībā attiecas uz Komisijas izmantoto meklētājvārdu neatbilstību (pirmā pamata pirmā un otrā daļa lietā C‑496/23 P, kā arī pirmā pamata pirmā un trešā daļa lietā C‑497/23 P), kļūdu pamatojumā attiecībā uz citu un samērīgāku meklēšanas iespēju esamību (pirmā pamata otrā daļa lietā C‑497/23 P) un uz to, ka Vispārējā tiesa nav nospriedusi, ka garantijas, kas salīdzināmas ar tām, kuras piemērojamas lēmumiem par pārbaudi, ir piemērojamas arī informācijas pieprasījumiem (pirmā pamata trešā daļa lietā C‑496/23 P un pirmā pamata ceturtā daļa lietā C‑497/23 P).
20      Pirmā pamata pirmā daļa abās lietās ir balstīta uz to, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka Komisija varēja saprātīgi prezumēt, ka meklētājvārdi tai varētu palīdzēt noskaidrot, vai izmeklējamā rīcība ir tikusi īstenota, savukārt pirmā pamata otrā daļa lietā C‑496/23 P un pirmā pamata trešā daļa lietā C‑497/23 P ir balstītas uz to, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka dokumentus par tādiem, kuriem nav nozīmes izmeklēšanā, var uzskatīt tikai pēc meklētājvārdu piemērošanas apelācijas sūdzības iesniedzējas datubāzēs. Konkrēti, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pirmā pārsūdzētā sprieduma 92.‑95., 99. un 103. punktā, kā arī otrā pārsūdzētā sprieduma 134., 138., 140., 143. un 146. punktā būtībā uzskatīdama, ka vajadzības princips ir ievērots vienkārši tādēļ, ka Komisija varēja saprātīgi prezumēt, ka meklētājvārdi varētu tai palīdzēt noskaidrot, vai ir tikusi īstenota strīdīgajos lēmumos Komisijas pārmestā rīcība. Vispārējā tiesa neesot piešķīrusi nekādu nozīmi (vai vismaz pietiekamu nozīmi) tam, ka Komisijas izvēlētie nepamatoti vispārīgie meklētājvārdi, kas tika piemēroti visiem adresātu dokumentiem visā attiecīgajā laikposmā, noteikti izraisīs to, ka lielam vairākumam uzskaitīto dokumentu
nebūs nekādas saistības ar strīdīgo izmeklēšanu (un daudzos
no tiem būs sensitīva personisku vai komerciālu informāciju), ņemot vērā, ka Komisija jau iepriekš zināja, ka tās pieeja neizbēgami izraisīs šādus rezultātus.
21      Skat. pirmā pārsūdzētā sprieduma 89.‑97. punktu, kuros ir atsauce uz lēmuma par
Face Facebook Marketplace 1. un 2. apsvērumu, kā arī otrā pārsūdzētā sprieduma 134.‑147. punktu, kuros ir atsauce uz lēmuma par Facebook Data 4. apsvēruma i) un iii) punktu. Konkrētāk, pirmajā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa būtībā aprakstīja, kā, pēc Komisijas uzskatiem, aplūkotie meklētājvārdi ir saistīti ar Facebook Marketplace izmeklēšanu (skat. it īpaši minētā sprieduma 89. punktu attiecībā uz vārdiem “marketplace + advertising”, “marketplace & grow*”, “marketplace + insight*”, “marketplace + advantage” un “marketplace + looked at”, “marketplace + quality” un “commerce + advantage”, kā arī minētā sprieduma 93. punktu attiecībā uz vārdu “commerce + awareness”). Tāpat arī otrajā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa precizēja, kā aplūkojamie meklētājvārdi ir saistīti ar Facebook Data izmeklēšanu (skat. it īpaši minētā sprieduma 134. punktu attiecībā uz vārdu “big question”, kā arī minētā sprieduma 139.‑147. punktu attiecībā uz vārdiem “for free”, “shut* down” un “not good for us”).
22      Skat. pirmā pārsūdzētā sprieduma 92., 95. un 96. punktu, kā arī otrā pārsūdzētā sprieduma 138. punktu (uz kuru ir atsauce arī minētā sprieduma 140., 143. un 146. punktā).
23      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 99. un 154. punktu, kuros Vispārējā tiesa it īpaši precizēja, ka ar to vien, ka meklētājvārdu piemērošanas rezultātā tiek identificēti daudzi dokumenti – daži no tiem vēlāk izrādīsies nenozīmīgi strīdīgajām izmeklēšanām –, nepietiek, lai uzskatītu, ka aplūkojamiem meklētājvārdiem nav nekādas korelācijas ar pārkāpumu, par kuru Komisijai ir aizdomas.
24      Gluži pretēji, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā atzīst, ka Tiesas pastāvīgajā judikatūrā izraudzītais kritērijs informācijas pieprasījuma nepieciešamības noteikšanai, ir tas, ka Komisija pieprasījuma brīdī var saprātīgi pieņemt, ka šī informācija palīdzēs tai konstatēt apgalvotā pārkāpuma esamību, un nevis tas, ka visi dokumenti, kuri izriet no šā pieprasījuma, būtu nepieciešami strīdīgajām izmeklēšanām.
25      Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu (attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 99. un 150. punktā), nospriezdama, ka dokumentus par tādiem, kam nav nozīmes izmeklēšanā, var uzskatīt tikai pēc meklētājvārdu piemērošanas apelācijas sūdzības iesniedzējas datubāzēs.
26      Turklāt – pretēji tam, ko argumentē apelācijas sūdzības iesniedzēja – no pārsūdzētajiem spriedumiem neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu uzskatījusi, ka visi dokumenti, kuros ietverti Komisijas izmantotie meklētājvārdi, var tikt uzskatīti par nepieciešamiem strīdīgajām izmeklēšanām. Kā uzsver Komisija, apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments kļūdaini ir balstīts uz domu, ka informācijas pieprasījums, kurš pamatots ar meklētājvārdiem, atbilstu Regulas Nr. 1/2003 18. pantā paredzētajai nepieciešamības prasībai tikai tad, ja varētu sagaidīt, ka visi identificētie dokumenti (vai vismaz
to vairākums vai noteikts to skaits) būs lietderīgi Komisijas veiktajai izmeklēšanai.
27      Skat. pirmā pārsūdzētā sprieduma 99. punktu. Kā apgalvo Komisija, apstāklis, ka daži vai pat vairākums no identificētajiem dokumentiem a posteriori var izrādīties nelietderīgi strīdīgajās izmeklēšanās, patiesībā ir gluži raksturīga jebkuras izmeklēšanas sastāvdaļa. Atšķirīga pieeja nepamatoti ierobežotu par izmeklēšanu atbildīgās iestādes pilnvaras. Piemēram, kā uzsver Komisija, saistībā ar informāciju nodokļu izmeklēšanas nolūkā saskaņā ar Padomes Direktīvu 2011/16/ES (2011. gada 15. februāris) par administratīvu sadarbību nodokļu jomā un ar ko atceļ Direktīvu 77/799/EEK (OV 2011, L 64, 1. lpp., un labojums – OV 2013, L 162, 15. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Direktīvu 2014/107/ES (2014. gada 9. decembris) (OV 2014, L 359, 1. lpp.), Tiesa ir nospriedusi, ka jēdziena “informācija, kas ir prognozējami svarīga” mērķis ir ļaut pieprasījuma iesniedzējai iestādei pieprasīt un iegūt visu informāciju, kuru tā var pamatoti uzskatīt par nozīmīgu savā izmeklēšanā, un vienīgais ierobežojums ir tāds, ka šī iestāde nepieprasa informāciju, kurai nav nekādas nozīmes šajā izmeklēšanā, jo valsts tiesai jāpierāda, ka attiecīgā informācija acīmredzami nešķiet tāda, kurai nav nekāda prognozējamā svarīguma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, État luxembourgeois (Tiesības apstrīdēt tiesā informācijas sniegšanas pieprasījumu nodokļu jomā), C‑245/19 un C‑246/19, EU:C:2020:795, 110.‑116. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tiesa arī ir precizējusi, – tas, ka beigās izrādās, ka atsevišķai informācijai, kas ir prognozējami svarīga, uz kuru attiecas informācijas pieprasījums, nav nozīmes izmeklēšanā, nekādi neietekmē šā pieprasījuma tiesiskumu (šajā nozīmē skat. minētā sprieduma 121.‑123. punktu).
28      Turklāt, iztaujāta tiesas sēdē, apelācijas sūdzības iesniedzēja atbildēja, ka tā neuzskata, ka būtu iespējams paredzēt kvantitatīvu kritēriju, kas ļautu noteikt, vai informācijas pieprasījums ir samērīgs.
29      Ar šiem piemēriem apelācijas sūdzības iesniedzēja lietā C‑496/23 P cenšas pierādīt, ka tas, ka Komisija ir identificējusi trīs pētījumus, kuros ietverts vārds “insight”, nenozīmē, ka jebkurš dokuments, kurā ietverti vārdi “marketplace + insight*” – neatkarīgi no tā priekšmeta vai datuma piecu gadu laikposmā –, varētu tai palīdzēt konstatēt izmeklējamās rīcības esību, un ka citu meklētājvārdu (proti, “tirce + advantage*” un “*commerce + awareness”) izmantošana arī būtu devusi daudz dokumentu, kuriem nav nozīmes izmeklēšanā. Lietā C‑497/23 P tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pirmkārt, esot kļūdaini uzskatījusi meklētājvārdu “big question” par nepieciešamu, jo divi datu turētāji jeb glabātāji
[angļu valodā – “custodians”]
bija divas sabiedrībā
pazīstamas personas, kas apelācijas sūdzības iesniedzējā pildīja ļoti svarīgus amatus, tādējādi, meklējot šos vārdus visos to dokumentos par vairākiem gadiem, neizbēgami tiktu identificēts liels skaits dokumentu, kuriem nav nozīmes izmeklēšanā (otrā pārsūdzētā sprieduma 137. punkts), un, otrkārt, esot ignorējusi pierādījumus, kas, pirms veikta jebkāda meklēšana, pierāda, ka meklētājvārds “big question” izraisītu to, ka tiks uzskaitīti daudzi dokumenti.
30      Turklāt kā precizēts šo secinājumu 17. punktā, lai līdzsvarotu, no vienas puses, vispārīgās intereses, kas pamato Komisijas izmeklēšanu, un Komisijas pienākumu iegūt informāciju, kura tai ļauj pildīt uzdevumus, kas tai uzticēti ar LESD, un, no otras puses, uzņēmuma darba slodzi, kādu uzņēmumam rada informācijas pieprasījums, jāizvērtē iespējamās grūtības, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai radušās tādēļ, ka jāiesniedz pārmērīgi daudz dokumentu, – grūtības, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi.
31      Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja neapgalvo, ka meklētājvārdu izmantošana būtu prettiesiska pēc savas būtības, un atzīst, ka tas, ka, izmantojot šādus vārdus, neizbēgami tiks iegūti dokumenti, kuriem nav nozīmes izmeklēšanā, neizslēdz to, ka pastāv korelācija starp informācijas pieprasījumu un prezumēto pārkāpumu.
32      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 159. un 217. punktu. Grozījumu lēmumos tostarp paredzēts, ka aizsargātie dokumenti var tikt paziņoti tādā rediģētā versijā, no kuras ir izņemti attiecīgo personu vārdi un jebkāda informācija, kas ļautu tās identificēt, – izmantojot virtuālo datu telpu, kas ir pieejama tikai pēc iespējas ierobežotam par izmeklēšanu atbildīgās grupas locekļu skaitam, (virtuāli vai fiziski) piedaloties līdzvērtīgam apelācijas sūdzības iesniedzējas advokātu skaitam.
33      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 200. un 255. punktu. Komisijas ierēdņiem un darbiniekiem parasti ir stingri pienākumi glabāt dienesta noslēpumu, kas tiem aizliedz izpaust konfidenciālu informāciju, kura iegūta, atbildot uz informācijas pieprasījumu, tostarp pēc dienesta tiesisko attiecību izbeigšanās, kā arī izmantot to citiem mērķiem, nevis tiem, kuriem tā iegūta.
34      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 107. un 154. punktu. Uzņēmumam, uz kuru attiecas izmeklēšana, ir iespēja atteikties paziņot dokumentus, uz kuriem attiecas advokāta un klienta saziņas konfidencialitāte. Turklāt tas var arī nosūtīt Komisijai pamatotu lūgumu atdot atpakaļ identificētos dokumentus, kuriem nav nozīmes izmeklēšanā, un tādā gadījumā Komisijai būtu pienākums izskatīt šādu lūgumu un attiecīgā gadījumā atdot atpakaļ dokumentus, kuriem nav nozīmes, saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par paraugpraksi attiecībā [uz] lietu izskatīšanu saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu (OV 2011, C 308, 6. lpp.).
35      Skat. šo secinājumu 27. punktu. Turklāt attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu par to, ka Vispārējā tiesa pirmā pārsūdzētā sprieduma 89. punktā esot vienkārši piekritusi Komisijas argumentācijai, nedz izskatīdama argumentu, ka Komisijas norādītie meklētājvārdi neizbēgami izraisot būtiska skaita tādu dokumentu identificēšanu, kuriem nav nozīmes izmeklēšanā, nedz šajā ziņā sniegdama kādus paskaidrojumus, ir svarīgi norādīt – kā izriet no minētā sprieduma 90. punkta –, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi Komisijas apgalvojumus par aplūkoto meklētājvārdu nozīmīgumu. Bez tam attiecībā uz argumentu, ka Komisijas paskaidrojumi, kas apkopoti minētā sprieduma 89. punktā un nav apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīdēti pirmajā instancē, tika sniegti tikai iebildumu raksta posmā, pietiek vien
atgādināt, ka, ja lēmumā par informācijas pieprasīšanu Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta izpratnē Komisijai jānorāda izmeklēšanas priekšmets un tātad jāidentificē apgalvotais konkurences tiesību normu pārkāpums, tad tai tomēr nav nedz jāpaziņo lēmuma par informācijas pieprasīšanu adresātam visa informācija, kas ir tās rīcībā par prezumētajiem pārkāpumiem, nedz jāveic šo pārkāpumu precīza juridiskā kvalifikācija, ja vien tā skaidri norāda aizdomas, kuras tā plāno pārbaudīt (šajā nozīmē skat. Tiesas judikatūru, kas izklāstīta šo secinājumu 16. punktā).
36      Apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā atsaucas uz otrā pārsūdzētā sprieduma 136. punktu, kā arī uz tā 140., 143. un 146. punktu, kuros esot vienīgi atsauce uz minētā sprieduma 136. punktu.
37      Tāpat otrā pārsūdzētā sprieduma 140., 143. un 146. punktā ir tieša atsauce uz minētā sprieduma 137. un 138. punktu. Turklāt, ciktāl savā replikā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka minētā sprieduma 137. un 138. punktā nav paskaidrots, kādā ziņā tā nevar apgalvot, ka Komisijai savs pieprasījums bija jāattiecina tikai uz elektroniskā pasta vēstulēm, kurās ir atsauce uz šo sākotnējo elektroniskā pasta vēstuli vai saistībā ar to, vai arī ievērojami jāierobežo savs pieprasījums ar citiem pamatiem, jākonstatē, ka šis arguments ir nepieņemams, ņemot vērā, ka tas veido jaunu apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītu pamatu, ar kuru turklāt ir gribēts
apstrīdēt nevis to, ka pamatojums
nebūtu sniegts, bet gan drīzāk tā pamatotību. Katrā ziņā minēto argumentu var noraidīt pēc tādas pašas loģikas kā šo secinājumu 29. punktā izklāstīto argumentu.
38      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 105. un 106., kā arī 152. un 153. punktu.
39      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 107. un 154. punktu.
40      Skat. šo secinājumu 30. punktu.
41      Proti, šajās pārbaudēs Komisijas ierēdņi negaidīti ierodas uzņēmuma telpās un var iegūt lielu skaitu dokumentu, kuriem var būt nozīme, dažkārt pat kopēt visus atsevišķu attiecīgā uzņēmuma darbinieku datoru cietos diskus.
42      Piemēram, ar profesionālo darbību nesaistīti dokumenti ir izslēgti no Komisijas izmeklēšanas jomas un pārbaudāmie uzņēmumi var saņemt juridisko palīdzību (skat. it īpaši rīkojumus par pagaidu noregulējumu, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
43      Turklāt, kā norādīts attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 107. un 154. punktā, uzņēmuma advokātiem ir iespēja atteikties paziņot dokumentus, uz kuriem attiecas advokāta un klienta saziņas konfidencialitāte, neizmantojot aizzīmogotās aploksnes procedūru, kas paredzēta judikatūrā, kura izriet no Vispārējās tiesas 2007. gada 17. septembra sprieduma Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija (T‑125/03 un T‑253/03, EU:T:2007:287, 83. un 84. punkts).
44      Attiecīgais uzņēmums vai to ārpakalpojumu kārtībā apkalpojošie advokāti var tostarp iepriekš apspriesties ar Komisiju par pieprasījuma tvērumu un meklētājvārdu izvēli, kā arī lūgt šai iestādei pagarināt atbildes sniegšanai noteikto termiņu vai izdarīt vēlākus grozījumus lēmumā.
45      Šie pamati atbilst abu prasību pirmajā instancē pirmo pamatu pirmās daļas pirmajai sadaļai, kas tika izskatīta attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 71.‑86. un 116.‑131. punktā.
46      Tā it īpaši norāda, ka atcelšanas prasībā, kuras apjoms nedrīkst pārsniegt 50 lappuses (saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta izpildes praktiskajiem noteikumiem) nebija iespējams pierādīt, ka katrs no meklētājvārdiem izraisītu nelietderīgas un neatbilstošas informācijas iegūšanu.
47      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 75.‑79. un 120.‑124. punktu. Vispārējā tiesa arī precizēja, ka apstāklis, ka atsevišķi meklētājvārdi iespējami ir pārāk neskaidri, neietekmē to, ka citi meklētājvārdi var būt pietiekami precīzi vai mērķtiecīgi, un tātad var likt atcelt strīdīgos lēmumus tikai daļēji.
48      Turklāt ar argumentiem, kas izvirzīti pirmajā instancē izvirzītā pirmā un otrā pamata pirmajā daļā, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā vienīgi apgalvoja, ka ar sākotnējo lēmumu ir pārkāpts Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkts, ciktāl tajā ir prasīts iesniegt daudzus dokumentus, kuriem nav nozīmes strīdīgajā izmeklēšanā. Pirmo apelācijas sūdzības pamatu otrā daļa, kas balstīta uz visaptveroša novērtējuma iespējamo neesamību, ir tikai šo argumentu iztirzājums, atbildot attiecīgi uz pārsūdzēto spriedumu 71.‑79. un 116.‑124. punktu iedaļā “par prasītājas argumentu tvērumu un apstrīdēto meklētājvārdu identificēšanu” un kuri neatbilst konkrētiem iebildumiem, bet gan veido sava veida pieņēmumu Vispārējās tiesas atbildei uz pirmā un otrā pamata pirmo daļu.
49      Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka būtu jāļauj apstrīdēt Komisijas izraudzītās pieejas tiesiskumu kopumā, nevis tikai konkrēto meklētājvārdu tiesiskumu, nesaprotu, kā šādas visaptverošas pieejas tiesiskumu varētu apšaubīt, pamatojoties vienīgi uz konkrēti apstrīdētajiem meklētājvārdiem, vēl jo vairāk tad, ja – kā norādījusi Vispārējā tiesa – Komisija pieprasījuma iesniegšanas dienā varēja saprātīgi pieņemt, ka dokumenti, kas atbilst attiecīgajiem meklētājvārdiem, varēja tai palīdzēt konstatēt
izmeklējamā pārkāpuma
esamību (skat. šo secinājumu 25. punktu). Manuprāt, situācija varētu būt atšķirīga tikai tad, ja būtu pierādīts, ka Komisija varēja saprātīgi paredzēt, ka izmantotie meklētājvārdi nedos nekādu rezultātu, kas būtu lietderīgs strīdīgajām izmeklēšanām.
50      Kā izriet no šo apelācijas sūdzību pirmo pamatu vērtējuma, apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama šos pamatus par
apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīdētajiem meklētājvārdiem.
51      Turklāt, kā Komisija vērsusi uzmanību, ir ticami, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvēlējusies apstrīdēt meklētājvārdus, ko tā uzskatīja par vispārīgākajiem un vismazāk mērķtiecīgajiem no visiem meklētājvārdiem. Visbeidzot, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīto šķērsli, proti, atcelšanas prasības pieteikuma lappušu skaita ierobežojumu, kas paredzēts ratione temporis piemērojamo Vispārējās tiesas Reglamenta izpildes praktisko noteikumu
105. punktā (kas atbilst pašlaik to spēkā esošās
redakcijas 156. punktam), jākonstatē, ka šis ierobežojums nav absolūts, ņemot vērā, ka šo noteikumu 106. punkts (kas atbilst pašlaik spēkā esošās redakcijas 157. punktam) ļauj pārsniegt šo maksimālo lappušu skaitu lietās ar īpaši sarežģītiem tiesiskajiem vai faktiskajiem apstākļiem.
52      Skat. šo secinājumu 16. punktu.
53      Apelācijas sūdzības iesniedzēja arīdzan neapgalvo, ka informācijas pieprasījums tai uzlika nesamērīgu darba slodzi (skat. šo secinājumu 17. punktu).
54      Konkrēti runa ir par prasības pieteikuma pirmajā instancē 95., 97. un 99. zemsvītras piezīmē minētajiem meklētājvārdiem.
55      Šie pamati atbilst prasības pirmajā instancē attiecīgi otrā un trešā pamata pirmās daļas sadaļai.
56      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 177.‑185. un 224.‑239. punktu.
57      Pirmā no šīm daļām ir par to, ka Tiesas vērtējums esot aprobežojies ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp., un labojums OV 2018, L 127, 2. lpp., turpmāk tekstā – “VDAR”) 9. pantu un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1725 (2018. gada 23. oktobris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās un par šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 45/2001 un Lēmumu Nr. 1247/2002/EK (OV 2018, L 295, 39. lpp.) (turpmāk tekstā – “ESDAR”) 10. pantu, otrā – par to, ka pastāv jauktie dokumenti, kuros ietverti aizsargāti dati, un trešā – par to, ka attiecībā uz jauktajiem dokumentiem neesot nodrošinātas garantijas.
58      Turklāt, kā Vispārējā tiesa atgādināja attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 200. un 255. punktā, jānorāda, ka uz Komisijas ierēdņiem un darbiniekiem attiecas stingri pienākumi glabāt dienesta noslēpumu saskaņā ar LESD 339. pantu, kā arī Regulas Nr. 1/2003 28. pantu, un viņiem ir saistošs Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 17. pants, saskaņā ar kuru tie, tostarp pēc dienesta tiesisko attiecību izbeigšanās, atturas no jebkādas tādas informācijas neatļautas atklāšanas, kuru tie saņēmuši, pildot savus pienākumus, ja vien šī informācija jau nav publiskota vai kļuvusi pieejama sabiedrībai.
59      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 180.‑183. un 228.‑232. punktu.
60      Konkrēti, ar saviem pieciem argumentiem tā uzsver, pirmkārt (pirmais un otrais arguments), ka nekas neļaujot apliecināt nedz to, ka ar VDAR 9. panta 1. punktu un ESDAR 10. panta 1. punktu būtu izveidots izsmeļošs tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību aizsardzības režīms, nedz arī to, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu VDAR vai ESDAR mērķis būtu ierobežot Hartā aizsargāto tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību tvērumu; un, otrkārt (trešais līdz piektais arguments), ka gan Eiropas Cilvēktiesību tiesas, gan Tiesas judikatūra parāda, ka tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību aizsardzības tvērums attiecas ne tikai uz VDAR 9. panta 1. punktā minētajām īpašajām personas datu kategorijām un ka apstrādes jomā esošo noteikumu datu ievērošana esot nošķirama no pamattiesību aizsardzības.
61      Vispārējā tiesa pārbaudīja, pirmkārt, to, vai ir juridiska pamats, lai iejauktos privātajā dzīvē (attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 137.‑147. un 184.‑194. punkts), otrkārt, vai tas darīts nolūkā sasniegt Savienības atzītos vispārējo interešu mērķus (attiecīgi šo spriedumu 148.‑151. un 195.‑198. punkts), treškārt, vai ir ievērota tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību būtība (attiecīgi minēto spriedumu 152. un 199. punkts) un, ceturtkārt, vai iejaukšanās privātajā dzīvē ir samērīga (attiecīgi šo spriedumu 153.‑196. un 200.‑251. punkts). Piektkārt, tā izvērtēja arī apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus attiecībā uz dienesta noslēpuma neatbilstību vai nepietiekamību tam, lai garantētu strīdīgo izmeklēšanu skarto personu privātās dzīves un viņu personas datu efektīvu aizsardzību (attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 197.‑209. un 252.‑264. punkts).
62      Konkrētāk, attiecībā uz iejaukšanās samērīgumu Vispārējā tiesa aplūkoja, pirmām kārtām, iejaukšanās piemērotību (attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 155. un 202. punkts), otrām kārtām, tās nepieciešamību, ņemot vērā, pirmkārt, virtuālās datu telpas procedūras nepietiekamo aizsardzības līmeni (attiecīgi šo spriedumu 157.‑176. un 204.‑223. punkts), otrkārt, atsevišķu dokumentu kategoriju izslēgšanu no virtuālās datu telpas procedūras (attiecīgi šo spriedumu 177.‑185. un 224.‑239. punkts) un, treškārt, šīs virtuālās datu telpas radīto slodzi, kas esot nesamērīga (attiecīgi šo pašu spriedumu 186.‑190. un 240.‑244. punkts) un, trešām kārtām, apgalvojumu, ka izmeklēšanas vajadzības
neesot līdzsvarotas ar apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību aizsardzību (attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 191.‑196. un 245.‑251. punkts).
63      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 179.‑184. un 226.‑238. punktu.
64      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 166. un 213. punktu.
65      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 180.‑183. un 228.‑237. punktu.
66      Apelācijas sūdzības iesniedzēja nav arīdzan cēlusi prasību par šiem rīkojumiem, ar kuriem tika ieviesta virtuālās datu telpas procedūra.
67      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 184. un 238. punktu. Savukārt apelācijas sūdzības iesniedzēja balstās uz pieņēmumu, ka, ja dokuments nav ievietots virtuālajā datu telpā, tam netiks nodrošināta pienācīga aizsardzība privātās dzīves neaizskaramības aspektā, pat neapstrīdēdama (un vēl jo mazāk [atspēkodama]) Vispārējās tiesas vērtējumu (attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 197.‑210. un 252.‑264. punktā), saskaņā ar kuru pienācīga aizsardzība tiek nodrošināta arī jauktajiem dokumentiem, ņemot vērā pienākumu glabāt dienesta noslēpumu, kurš Komisijas darbiniekiem ir noteikts saskaņā ar LESD 339. pantu un Regulas Nr. 1/2003 28. panta 1. punktu.
68      Turklāt, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šie dokumenti “ir pilnīgi nenozīmīgi izmeklēšanā” – pieņemot, ka šis apstāklis ir pierādīts –, jāatgādina, ka saskaņā ar abu apelācijas sūdzību pirmo pamatu vērtējumu ar to, ka atsevišķi vai pat vairākums no identificētajiem dokumentiem var izrādīties nenozīmīgi strīdīgajai izmeklēšanai, nepietiek, lai pierādītu, ka strīdīgajos lēmumos ir pieļautas tiesību kļūdas (skat. it īpaši šo secinājumu 27. punktu). Tas pats sakāms
par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka jēdziens “privātā dzīve” esot plašāks par jēdzienu “sensitīvi personas dati” un ietverot atsevišķas profesionālās vai komercdarbības telpas vai darbības, – kas neliedz Komisijas darbiniekiem, pildot savus pienākumus, pārbaudīt pieprasīto informāciju (ciktāl tā ietver profesionālu vai komerciālu informāciju, kas saistīta ar strīdīgās izmeklēšanas priekšmetu).
69      C‑548/21, EU:C:2024:830.
70      No C‑258/23 līdz C‑260/23, EU:C:2024:537 un EU:C:2025:814.
71      Šajā ziņā
piekrītu ģenerāladvokātes L. Medinas analīzei, kas izklāstīta viņas secinājumos apvienotajās lietās Imagens Médicas Integradas u.c. (no C‑258/23 līdz C‑260/23, EU:C:2025:814, 39.‑44. punkts).
72      Skat. ģenerāladvokātes L. Medinas secinājumus apvienotajās lietās Imagens Médicas Integradas u.c. (no C‑258/23 līdz C‑260/23, EU:C:2025:814, 33. punkts un tajā minētā judikatūra). Tajā pašā punktā viņa piebilst, ka, ja izmeklēšana tiek veikta, izmantojot izmeklēšanas programmatūru, indeksācijas procedūra, kura notiek pirms tādas komercinformācijas meklēšanas, kurai ir nozīme izmeklēšanā, jāveic, izmantojot atslēgvārdus, kuri ir stingri definēti, ņemot vērā iepriekš noteikto izmeklēšanas priekšmetu.
73      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 180.‑183. un 228.‑237. punktu.
74      Skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 136. un 183. punktu, kā arī juridisko analīzi, kas izklāstīta attiecīgi minēto spriedumu 137.‑210. un 176.‑265. punktā.
75      It īpaši tā norāda, pirmkārt, ka uz jauktajiem dokumentiem neattiecās virtuālās datu telpas procedūra, kas šajos dokumentos ietvertajai personiskajai informācijai būtu piešķīrusi zināmu aizsardzību, un, otrkārt, ka lielākā daļa dokumentu, kuri atbilda Komisijas izmantotajiem meklētājvārdiem, attiecās uz jautājumiem, kam nav nekādas nozīmes strīdīgajās izmeklēšanās.
76      Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu par iespējamo dienesta noslēpuma neatbilstību vai nepietiekamību (skat. attiecīgi pārsūdzēto spriedumu 197.‑209. un 252.‑264. punktu, kā arī šo secinājumu 58. zemsvītras piezīmi).
77      Skat. šo secinājumu 27. punktu.