62011CC0375
ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA
[NIILO JÄÄSKINEN] SECINĀJUMI,
sniegti 2012. gada 25. oktobrī (
1
)
Lieta C-375/11
Belgacom SA
Mobistar SA
KPN Group Belgium SA
pret
État belge
(Cour constitutionnelle (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Telekomunikāciju pakalpojumi — Direktīva 2002/20/EK — Radio frekvenču izmantošanas tiesības — Vienreizējas piešķiršanas un atjaunošanas maksas — Aprēķina metode — Esošo tiesību grozīšana — Iespējamība, ka dalībvalsts piemērojusi Direktīvu 2002/20 ar atpakaļejošu spēku”
I – Ievads
1.
Šajā strīdā Tiesai ir jālemj, vai saskaņā ar ES tiesību aktiem telekomunikāciju nozarē par radio frekvenču izmantošanas tiesību atjaunošanu var pieprasīt maksu tāpat kā tad, kad šīs tiesības tiek piešķirtas pirmo reizi. Lietas būtība ir noteikt, vai tas ir tiesiski, ka dalībvalstis paredz vienreizējas maksas par radio frekvenču izmantošanu apstākļos, kad telekomunikāciju operatori jau ir samaksājuši apjomīgu vienreizēju maksu, ienākot tirgū, un kad viņi jau maksā ikgadējo maksu, kas ir saistīta ar izmantošanas tiesībām.
2.
Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) (Beļģija) ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar strīdu starp Belgacom SA (turpmāk tekstā – “Belgacom”), Mobistar SA (turpmāk tekstā –“Mobistar”) un KPN Group Belgium SA (turpmāk tekstā – “KPN Group Belgium”), no vienas puses, un Beļģijas valsti, no otras puses, kur pirmie apstrīd Beļģijas valsts piemērotās maksas atbilstību Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (turpmāk tekstā – “Atļauju izsniegšanas direktīva”) (
2
) 3., 12. un 13. pantam. Ar 12. un 13. pantu ir pārņemti noteikumi, kas bija paredzēti Direktīvas 97/13/EK (atcelta) (
3
) 11. pantā. Tiesai tiek arī jautāts, vai ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. pantu, kas attiecas uz dalībvalstu veiktiem telekomunikāciju operatoru esošo tiesību un pienākumu grozījumiem, Beļģijas valdībai tiek liegts piemērot konkrēto maksu.
3.
Ar Direktīvas 97/13 noteikumiem tika ierobežotas dalībvalstu pilnvaras piemērot maksas telekomunikāciju uzņēmumiem. Dalībvalstis nedrīkst piemērot nekādas maksas vai maksājumus par tīklu un elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšanu, izņemot tās, kas paredzētas Direktīvā 97/13 (
4
). To pašu šogad Tiesa apstiprināja attiecībā uz Atļauju izsniegšanas direktīvu apvienotajās lietās Vodafone España (
5
).
II – Tiesību akti
A – Eiropas Savienības tiesības
4.
Pamatdirektīvas 8. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Valsts pārvaldes iestādes veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā, inter alia:
[..]
d) veicinot efektīvu radio frekvenču un numuru resursu izmantošanu un nodrošinot to efektīvu pārvaldību.”
5.
Atļauju izsniegšanas direktīvas preambulas 31.–33. apsvērumā ir noteikts:
“31)
Administratīvo maksājumu sistēmām nevajadzētu izkropļot konkurenci vai radīt barjeras ienākšanai tirgū. [..]
32)
Papildus administratīvajiem maksājumiem var iekasēt nomas maksu par radio frekvenču un numuru izmantošanu kā instrumentu, lai nodrošinātu šādu resursu optimālu izmantošanu. Šādām maksām nevajadzētu kavēt novatorisku pakalpojumu un konkurences attīstību tirgū. Šī direktīva neierobežo nolūku, kādam tiek izmantotas maksas par izmantošanas tiesībām. Šādas maksas var izmantot, lai, piemēram, finansētu valsts pārvaldes iestāžu darbības, kuras nevar segt ar administratīviem maksājumiem. Ja konkurētspējīgas vai salīdzinošas atlases procedūru gadījumā maksas par tiesībām izmantot radio frekvences pilnībā vai daļēji sastāv no vienotas summas, maksāšanas kārtībai būtu jānodrošina, ka šādas maksas praksē nerada gadījumu, kad atlase jāveic, pamatojoties uz kritērijiem, kas nav saistīti ar mērķi nodrošināt optimālu radio frekvenču izmantošanu.
33)
Dalībvalstīm var būt nepieciešams grozīt tiesības, nosacījumus, procedūras, maksājumus un maksas attiecībā uz vispārējo atļauju izsniegšanu un izmantošanas tiesībām, ja tas ir objektīvi pamatots. Par šādām izmaiņām būtu pienācīgi un laicīgi jāinformē visas ieinteresētās personas, sniedzot tām atbilstīgu iespēju izteikt savu viedokli par jebkuru šādu grozījumu.”
6.
Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. pants saucas “Elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu vispārēju atļauju izsniegšana”, un tajā ir noteikts princips attiecībā uz brīvību nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus, saņemot vispārēju atļauju.
7.
Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pants saucas “Administratīvi maksājumi”. 12. pantā ir noteikts:
1.   Jebkuri administratīvi maksājumi, kas uzlikti uzņēmumiem, kas nodrošina pakalpojumu vai tīklu saskaņā ar vispārējo atļauju izsniegšanu, vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas izmantošanas tiesības:
a)
kopumā iekļauj tikai tās administratīvās izmaksas, kas radīsies 6. panta 2. punktā minētās vispārēju atļauju izsniegšanas programmas, izmantošanas tiesību un īpašu pienākumu pārvaldē, kontrolē un ieviešanā, kas var iekļaut izmaksas starptautiskai sadarbībai, saskaņošanai un standartizēšanai, tirgus analīzei, izpildes pārraudzībai un citai tirgus kontrolei, kā arī reglamentējošo darbu, kas saistīts ar sekundāro tiesību aktu un administratīvo lēmumu, tādu kā lēmum[i] par piekļuvi un savstarpēju savienojumu, sagatavošanu un ieviešanu; un
b)
tiek uzlikti individuāliem uzņēmumiem objektīvā, caurskatāmā un samērīgā veidā, kas samazina papildu administratīvās izmaksas un saistītus maksājumus.
2.   Ja valsts pārvaldes iestādes uzliek administratīvus maksājumus, tās publicē to administratīvo izmaksu un kopējās ievākto maksājumu summas gada pārskatu. Ņemot vērā atšķirības starp kopējo maksājumu un administratīvo izmaksu summu, veic atbilstīgus koriģējumus.”
8.
Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants saucas “Maksas par izmantošanas tiesībām un tiesībām uzstādīt iekārtas”. 13. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis var ļaut attiecīgajai iestādei uzlikt tādu maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus vai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma, kas atspoguļo nepieciešamību nodrošināt optimālo šo resursu izmantošanu. Dalībvalstis nodrošina to, ka šādas maksas ir objektīvi pamatotas, caurskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas attiecībā uz to paredzēto mērķi, un ņem vērā Direktīvas 2002/21/EK (Pamatdirektīva) 8. pantā minētos mērķus.”
9.
Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. pantā ar nosaukumu “Tiesību un pienākumu grozījumi” (
6
) ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka tiesības, nosacījumus un procedūras attiecībā uz vispārēju atļauju izsniegšanu un izmantošanas tiesībām vai tiesībām uzstādīt iekārtas var grozīt tikai objektīvi pamatotos gadījumos un samērīgā veidā. Atbilstīgā veidā sniedz paziņojumu par nolūku izdarīt minētos grozījumus, un ieinteresētajām personām, ietverot lietotājus un patērētājus, piešķir pietiekamu laikposmu, lai tās varētu izteikt savus viedokļus par piedāvātajiem grozījumiem, kas nav īsāks par četrām nedēļām, izņemot ārkārtas gadījumus.
2.   Dalībvalstis neierobežo vai neatsauc tiesības uzstādīt iekārtas pirms tā laikposma beigām, uz kuru tās ir piešķirtas, izņemot gadījumus, kad tas ir pamatojams un piemērojams saskaņā ar attiecīgajiem valsts tiesību aktiem attiecībā uz tiesību atsaukšanas kompensāciju.”
10.
Atļauju izsniegšanas direktīvas Pielikuma B daļa saucas “Nosacījumi, kas var būt pievienoti radio frekvenču izmantošanas tiesībām”. B daļas 6. punktā ir noteiktas:
“Nomas maksas saskaņā ar šīs direktīvas 13. pantu.”
B – Valsts tiesības
11.
2010. gada 15. marta likuma 2. pantā it īpaši ir noteikts šādi:
“2005. gada 13. jūnija Likuma par elektroniskajām komunikācijām 30. pantā ir veikti šādi grozījumi:
1. Starp 1. un 2. punktu tiek ievietots 1.1., 1.2., 1.3. un 1.4. punkts:
1.1. Lai [nodrošinātu optimālu šo [komunikācijas] līdzekļu izmantošanu], operatoriem, kuriem ir piešķirtas tiesības izmantot radio frekvences, lai izmantotu tīklu un sniegtu mobilo elektronisko komunikāciju pakalpojumus sabiedrībai, ir jāmaksā vienreizēja maksa laikposma sākumā, kura laikā izmantošanas tiesības ir spēkā.
Vienreizējo maksu nosaka, piešķirot frekvences.
Vienreizējā maksa ir:
1. EUR 51 644 par MHz/mēnesī par 880–915 MHz un 925–960 MHz frekvenču joslām. [..];
2. EUR 20 833 par MHz/mēnesī par 1920–1980 MHz un 2110–2170 MHz frekvenču joslām [..];
3. EUR 2778 par MHz/mēnesī par 2500–2690 MHz frekvenču joslu.
Piešķirot frekvences ar izsoles palīdzību, šajā punktā paredzētais minimālais vienreizējās maksas apmērs ir uzskatāms par kandidātu sākotnējo izsoles likmi.
1.2. Operatoriem ir jāmaksā vienreizējā maksa par katru laikposmu, attiecībā uz kuru tiek atjaunota atļauja.
Vienreizējās maksas apmērs atbilst vienreizējai maksai, kas ir paredzēta 1.1. panta pirmajā daļā.
Lai aprēķinātu vienreizējās maksas apmēru, jāņem vērā izmantošanas tiesību daļa, ko operators vēlas paturēt atjaunošanas laikā.
1.3. (Vienreizējās maksas samaksas nosacījumi)
Vienreizējā maksa nekādā gadījumā netiek atmaksāta ne pilnībā, ne daļēji.
1.4. (Izmantošanas tiesību atņemšana gadījumā, ja vienreizējā maksa netiek samaksāta)
[..].”
12.
2010. gada 15. marta likuma 3. pantā ir noteikts:
“Pārejas laikposmā, ja šī likuma spēkā stāšanās brīdī termiņš automātiskas atļaujas atjaunošanas atsaukšanai jau ir pagājis, operators tomēr var atsaukt savu izmantošanas tiesību atjaunošanu līdz jaunā pagarināto izmantošanas tiesību laikposma pirmajai dienai un [operatoram] nav jāmaksā vienreizējā maksa par šo jauno laikposmu.”
III – Strīds pamatlietā un prejudiciālie jautājumi
13.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir radies saistībā ar tiesvedību, kurā Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium apstrīd maksu, kas šiem operatoriem ir jāmaksā saskaņā ar 2010. gada 15. marta likuma 2. un 3. pantu, ar ko groza 2005. gada 13. jūnija Likuma 30. pantu, atbilstību Atļauju izsniegšanas direktīvas 3., 12., 13. un 14. pantam.
14.
Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium ir mobilās telefonijas tīklu operatori, kuriem sākot no 1995. gada tika piešķirtas dažādas atļaujas frekvenču joslām mobilo telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanai.
15.
Piešķirot katru no minētajām atļaujām, Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium tika pieprasīts maksāt:
—
“vienreizēju piešķiršanas maksu”;
—
gada maksu par frekvenču piešķiršanu;
—
gada maksu par atļaujas izsniegšanas administratīvajām izmaksām.
16.
Ar 2008. gada 25. novembra lēmumu Institut belge des services postaux et des télécommunications [Beļģijas pasta un telekomunikāciju pakalpojumu iestāde] (turpmāk tekstā – “IBPT”) atcēla automātisko otrās paaudzes radio frekvenču izmantošanas atļauju, kas bija piešķirtas Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium, atjaunošanu, lai piemērotu jaunu maksu un šajā jomā īstenotu tādu politiku, kas būtu cik vien iespējams efektīva. Tomēr Belgacom atļauja jau bija automātiski atjaunota uz pieciem gadiem, sākot no 2010. gada 8. aprīļa līdz 2015. gada 8. aprīlim, un Mobistar atļauja jau bija automātiski atjaunota uz laiku no 2010. gada 27. novembra līdz 2015. gada 27. novembrim.
17.
Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium apstrīdēja šo lēmumu Briseles Apelācijas tiesā. Šī tiesa lēmumu atcēla ar 2009. gada 20. jūlija spriedumu attiecībā uz Belgacom un ar 2009. gada 22. septembra spriedumu attiecībā uz Mobistar. Pēc šiem spriedumiem IBPT nolēma atsaukt savu 2008. gada 25. novembra lēmumu attiecībā uz KPN Group Belgium, lai nodrošinātu vienādu attieksmi pret visiem trīs operatoriem.
18.
Pēc šiem Briseles Apelācijas tiesas spriedumiem Beļģijas likumdevējs pieņēma likumu, ar kuru grozīja 2005. gada 13. jūnija Likuma par elektroniskajām komunikācijām 30. pantu. 2010. gada 15. marta likuma 2. un 3. pantā ir paredzēts:
—
mainīt “vienreizējo piešķiršanas maksu” uz “vienreizējo maksu”, kas tiek piemērota mobilās telefonijas operatoriem, lai nodrošinātu optimālu šo radio frekvenču izmantošanu, un kas ir jāmaksā ne tikai laikā, uz kuru piešķirtas šīs atļaujas un tiesības izmantot radio frekvences, bet arī katru reizi, kad tiek atjaunota jau esoša atļauja. Šīs vienreizējās maksas summa ir atkarīga no attiecīgajām radio frekvencēm. To nosaka, ņemot vērā “vienreizējo piešķiršanas maksu”, ko operators maksāja, saņemot šo atļauju pirmo reizi – vai nu konkursa procedūrā, vai arī rīkojot izsoli par frekvenču piešķiršanu;
—
iespēja mobilās telefonijas operatoriem atcelt viņiem automātiski atjaunotās izmantošanas tiesības, nemaksājot vienreizējo maksu par atjaunotajām tiesībām.
19.
Vienlaicīgi tika saglabāts mobilās telefonijas operatoru pienākums maksāt divas ikgadējās maksas. Proti, maksu, kas paredzēta, lai segtu izmaksas, kas rodas, nododot radio frekvences lietošanā, un maksu par atļaujas piešķiršanu.
20.
Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium vērsās ar prasību Cour Constitutionnelle, lūdzot atcelt 2010. gada 15. marta likuma 2. un 3. pantu. Tie apgalvoja, ka šie noteikumi ir pretrunā Atļauju izsniegšanas direktīvas 3., 12., 13. un 14. pantam. Konkrētāk, viņi nepiekrīt tam, ka vienreizējā maksa ir jāmaksā ne tikai atļaujas piešķiršanas brīdī, bet arī to atjaunojot. Tie iebilst arī pret to, ka šī maksa ir jāmaksā papildus ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanā. Gan Belgacom, gan Mobistar un KPN Group Belgium apstrīd summu, kura ir jāmaksā, un vienreizējās maksas aprēķināšanas metodi, norādot, ka tā būtu jāaprēķina, ņemot vērā operatoru tirgus vērtību un nevis frekvenču tirgus vērtību.
21.
Saskaņā ar Beļģijas valdības teikto, kopš brīža, kad Cour consitutionnelle nosūtīja lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu 2011. gada 16. jūnijā, ir notikušas izsoles, lai ceturtajam operatoram piešķirtu pēdējo frekvenču kopumu 2 GHz frekvencē trešās paaudzes tīkla izmantošanai. Izsoles frekvenču piešķiršanai 2,6 GHz joslā sākās 2011. gada oktobrī. Šī frekvence atbilst ceturtās paaudzes pakalpojumiem.
22.
Cour consitutionnelle savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norāda, ka no 2010. gada 15. marta likuma travaux preparatoires [sagatavošanas darbiem] izriet, ka vienreizējā maksa ir atlīdzība par frekvenču izmantošanu un tās mērķis ir tieši tāds pats kā ikgadējo maksu, kas jāmaksā par frekvenču nodošanu, lietošanā mērķis, neaizstājot pēdējo minēto maksu veikšanu. Saskaņā ar Beļģijas likumdevēja teikto 2010. gada 15. marta likuma 2. un 3. pants, kuru atbilstība ir apstrīdēta Cour consitutionnelle, atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvas prasībām, jo tas paredz sadalīt maksas, kuras ir jāmaksā par izmatošanas tiesībām, attiecīgi vienreizējās maksās, kas jāmaksā par izmantošanu, un ikgadējās maksās. No vienas puses, vienreizējā maksa tiktu iekasēta par tiesībām izmantot šīs frekvences un atbilstu to vērtībai kā ierobežotiem resursiem, bet ar ikgadējo maksu tiktu segtas šo frekvenču izmantošanas izmaksas, t.i., kontrole, koordinēšana, pārbaude un citas kompetentās iestādes veiktās darbības.
23.
Cour consitutionnelle atzīst, ka pastāv atšķirīgi viedokļi starp lietas dalībniekiem pamatlietā par vienreizējās maksas, ko paredz 2010. gada 15. marta likums, atbilstību Atļauju izsniegšanas direktīvas 3., 12. un 13. pantam. Turklāt ir dažādi viedokļi par Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta interpretāciju un piemērojamību attiecībā uz konkrētās vienreizējās maksas apmēra noteikšanu.
24.
Šādos apstākļos Cour consitutionnelle saskaņā ar LESD 267. pantu nolēma nosūtīt Tiesai prejudiciāla nolēmuma sniegšanai šādus četrus jautājumus:
“1.
Vai saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (Atļauju izsniegšanas direktīva) 3., 12. un 13. pantu, redakcijā, kas ir piemērojama šobrīd, dalībvalstīm operatoriem, kuriem saistībā ar atļaujām mobilās telefonijas tīkla izveidei un izmantošanai to teritorijā, kas tika izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu, individuālās tiesības izmantot mobilās telefonijas frekvences ir piešķirtas uz piecpadsmit gadu laikposmu, var noteikt vienreizēju maksu, kas jāveic par to individuālo frekvenču izmantošanas tiesību atjaunošanu, kuras apmērs, ņemot vērā frekvenču skaitu un to mēnešu skaitu, attiecībā uz kuriem piešķir izmantošanas tiesības, tiek aprēķināts, pamatojoties uz agrāko vienreizējo tiesību piešķiršanas maksu, kas bija saistīta ar iepriekš minēto atļauju piešķiršanu, ja šī vienreizējā maksa tiek ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai (kas galvenokārt paredzēta, lai segtu izmaksas, kuras rodas, nododot lietošanā frekvences, kā arī daļēji to vērtības noteikšanai, savukārt vienreizējā maksa un ikgadēja maksa ir pamatota ar mērķi veicināt optimālu frekvenču izmantošanu), gan maksai, kas sedz atļaujas izsniegšanas administratīvās izmaksas?
2.
Vai saskaņā ar šīs pašas Atļauju izsniegšanas direktīvas 3., 12. un 13. pantu dalībvalstis operatoriem, kuri pretendē uz jaunu mobilās telefonijas frekvenču izmantošanas tiesību iegūšanu, var noteikt pienākumu maksāt vienreizēju maksu, kuras apmērs tiek noteikts izsolē frekvenču piešķiršanas laikā, nosakot frekvenču vērtību, ja šī vienreizējā maksa tiek ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai (kas galvenokārt paredzēta, lai segtu izmaksas, kuras rodas, nododot lietošanā frekvences, kā arī daļēji to vērtības noteikšanai, savukārt vienreizējā maksa un ikgadējā maksa ir pamatota ar mērķi veicināt optimālu frekvenču izmantošanu), gan ikgadējai maksai, kas sedz mobilās telefonijas tīkla izveides un izmantošanas atļauju, kas izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu, piešķiršanu?
3.
Vai saskaņā ar šīs pašas Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 2. punktu dalībvalstis mobilās telefonijas operatoriem attiecībā uz laika posmu, kurā tiek atjaunotas to individuālās tiesības izmantot mobilās telefonijas frekvences, kuras dažiem no viņiem jau ir piešķirtas pirms šī jaunā laikposma sākuma, var noteikt vienreizēju maksu par frekvenču izmantošanas tiesību, kuras viņiem piederēja pirms šī jaunā laikposma, atjaunošanu, kas paredzēts, lai veicinātu optimālu frekvenču izmantošanu, nosakot to vērtību, un šī vienreizējā maksa tiktu ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai (kas galvenokārt paredzēta, lai segtu izmaksas, kuras rodas, nododot lietošanā frekvences, kā arī daļēji to vērtības noteikšanai, savukārt vienreizējā maksa un ikgadējā maksa ir pamatota ar mērķi veicināt optimālu frekvenču izmantošanu), gan ikgadējai maksai, kas sedz mobilās telefonijas tīkla izveides un izmantošanas atļauju, kas izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu, piešķiršanu?
4.
Vai saskaņā ar šīs pašas Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 1. punktu dalībvalstis kā nosacījumu tiesību izmantot frekvences iegūšanai un atjaunošanai var papildus noteikt vienreizēju maksu, ko nosaka izsolē un bez augšējā sliekšņa, ja šī vienreizējā maksa tiek ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai (kas galvenokārt paredzēta, lai segtu izmaksas, kuras rodas, nododot lietošanā frekvences, kā arī daļēji to vērtības noteikšanai, savukārt vienreizējā maksa un ikgadējā maksa ir pamatota ar mērķi veicināt optimālu frekvenču izmantošanu), gan ikgadējai maksai, kas sedz mobilās telefonijas tīkla izveides un izmantošanas atļauju, kas izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu, piešķiršanu?”
25.
Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium, Beļģijas, Kipras, Nīderlandes un Lietuvas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Visi, izņemot Kipras, Nīderlandes un Lietuvas valdības, piedalījās tiesas sēdē 2012. gada 11. jūnijā.
IV – Analīze
A – Ievada apsvērumi
1) Piemērojamo tiesību principu pārskats
26.
Maksu noteikšana telekomunikāciju nozarē ietver sarežģītu ekonomisku izvērtēšanu, tāpēc no valsts iestādēm nevar prasīt, lai tās saistībā ar minēto izpildītu stingras prasības, ar nosacījumu, ka tās ievēro Eiropas Savienības tiesībās paredzētos ierobežojumus (
7
). Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesai ir “jānosaka attiecīgo atļauju ekonomiskā vērtība, inter alia ņemot vērā dažādu piešķirto frekvenču kopumu izmēru, laiku, kad katrs operators uzsāka darbību, un to nozīmi, lai tie spētu nodrošināt pilnīgu mobilo telesakaru sistēmu piedāvājumu” (
8
). Tāpēc jebkurš Beļģijas iestāžu piemērotās maksas atbilstības vērtējums Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam ir jāveic valsts tiesai, ņemot vērā Tiesas sniegtās vadlīnijas par konkrētā panta interpretāciju.
27.
Interpretējot Eiropas Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī konteksts, kā arī regulējuma, kurā tā ietilpst, mērķis (
9
). Tas nozīmē, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 12., 13. un 14. pants ir jāinterpretē, ņemot vērā to Eiropas Savienības tiesību aktu matricu, kas attiecas uz telekomunikāciju sektora liberalizāciju, īpaši Pamatdirektīvu (
10
).
28.
Spriedumā lietā Vodafone España tika nospriests, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam ir tieša ietekme, tādējādi personas var uz to atsaukties valsts tiesās (
11
). Tomēr Tiesas judikatūrā ir noteikts, ka dalībvalstīm nevar liegt paaugstināt – pat būtiski – šīs maksas apjomu noteiktai tehnoloģijai atkarībā no telekomunikāciju tirgus tehnoloģiskās un ekonomiskās attīstības, to nemainot citai tehnoloģijai, ciktāl dažādie noteiktie maksas lielumi atspoguļo attiecīgā ierobežotā resursa izmantošanas veidu ekonomisko vērtību (
12
).
2) Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu galvenie punkti
29.
Īsumā, Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium iebilst pret vienreizējo maksu, ko tiem saskaņā ar 2010. gada 15. marta likumu ir piemērojusi Beļģijas valdība, situācijā, kad tā ir jāmaksā papildus vienreizējai piešķiršanas maksai, ko viņi samaksāja, uzsākot savu darbību tirgū, un divām ikgadējām maksām, viena no kurām ir ikgadējā maksa par frekvenču izmantošanu, bet otra ir ikgadējā maksa, kas sedz atļaujas izsniegšanas administratīvās izmaksas. Tie apstrīd arī summu, kas viņiem ir jāmaksā, it īpaši tāpēc, ka to aprēķina, ņemot vērā vienreizējās atļaujas piešķiršanas maksas apmēru, ko tie samaksāja, kad saņēma atļauju darbībai tirgū (vai nu konkursa procedūrā, vai arī frekvenču piešķiršanas izsolē). Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium arī apšauba vienreizējās maksas atbilstību Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. pantā paredzētajām procedūrām.
30.
Manuprāt, domstarpības lietas dalībnieku starpā attiecas uz šādiem pieciem jautājumiem:
i)
dalībvalstu tiesībām piemērot vienreizēju maksu, lai nodrošinātu optimālu radio frekvenču izmantošanu, ja tā papildina divas ikgadējās maksas: viena ir ikgadējā maksa, kas sedz atļaujas izsniegšanas administratīvās izmaksas, bet otra maksa, kas sedz izmaksas par frekvenču padarīšanu par pieejamām, pēdējo jau ir pamatojusi Beļģijas valdība, atsaucoties uz nepieciešamību nodrošināt radio frekvenču optimālu izmantošanu. Citiem vārdiem sakot, vai var iekasēt vairāk nekā vienu maksu, lai sasniegtu 13. pantā paredzēto mērķi? (1. un 2. jautājums);
ii)
vai dalībvalstu piemērotās maksas var veidot maksājumi, kas daļēji atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvā ietvertajiem jēdzieniem (hibrīdmaksas, kas pārsniedz Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantā noteikto) (1. un 2. jautājums);
iii)
pārbaudes tiesā apmēru, lai pārliecinātos par to, vai dalībvalstu noteiktā maksu sistēma telekomunikāciju operatoriem ir piemērota saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvā paredzētajiem nosacījumiem (1. un 2. jautājums);
iv)
dalībvalstīm piemītošo rīcības brīvību noteikt radio frekvenču vērtību un aprēķināt vienreizējās maksas apmēru (1. un 2. jautājums);
v)
saikni starp tiesību ierobežošanu un esošo tiesību grozīšanu, ieskaitot iespējamo Atļauju izsniegšanas direktīvas īstenošanu ar atpakaļejošu spēku (3. un 4. jautājums).
B – Atbilde uz 1. un 2. jautājumu
1) 2. jautājuma pieņemamība un citi ievada jautājumi
31.
Kipras valdība apgalvo, ka 2. jautājums nav pieņemams, jo atbilde uz šo jautājumu nav objektīvi nepieciešama, lai atrisinātu šo lietu (
13
). Minētās valdības bažas ir par to, ka šis jautājums attiecas uz maksām, kuras jāmaksā, kad tiek piešķirtas jaunas tiesības, bet fakti, kas ir lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, norāda uz to, ka strīds ir par jau esošām tādu operatoru tiesībām, kuri tās vēlētos atjaunot, un nevis par jaunu tiesību piešķiršanu.
32.
Kā Komisija norādīja tiesas sēdē, šajā lietā ir divi būtiski jautājumi. Pirmais ir par Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium atļauju, ko tie jau bija iegādājušies 900 MHz un 1800 MHz frekvenču joslām, atjaunošanu. Bet visi trīs operatori pretendē arī uz jaunu atļauju piešķiršanu 2,6 GHz (2600 Mhz) joslās, lai nodrošinātu ceturtās paaudzes pakalpojumus. Šis jautājums ir ietverts 2. prejudiciālajā jautājumā un nav ne hipotētisks, ne nebūtisks valsts tiesā izskatītajai lietai.
33.
Turklāt šī lieta attiecas uz valsts tiesību aktu spēkā esamības pārbaudi tiesā. Šāda veida konstitucionālajā tiesvedībā saikne, kurai ir jābūt starp lietas dalībniekiem un tiesību aktiem, kurus tie apstrīd Cour constitutionnelle, ir valsts tiesību jautājums. Ciktāl tas attiecas uz ES tiesībām, ES tiesību normai vienīgi jābūt nozīmei attiecībā uz valsts tiesību normu, kas ir apstrīdētas dalībvalsts tiesā, tiesiskumu. Atļauju izsniegšanas direktīva nešaubīgi ir būtiska. Tāpēc 2. jautājums ir pieņemams un Tiesai uz to ir jāatbild.
34.
Tomēr Beļģijas Konstitucionālās tiesas uzdotie jautājumi attiecas tikai uz izmantošanas tiesībām, kas izriet no individuālu atļauju, nevis no vispārēju atļauju izsniegšanas. Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. pants attiecas uz vispārēju atļauju izsniegšanu. Tas, manuprāt, nozīmē, ka šis noteikums, lai gan tiek minēts prejudiciālajos jautājumos, nav piemērojams, atbildot uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
35.
Turklāt es arī uzsveru, ka Beļģijas valdība savu vienreizējās maksas aizstāvību ir balstījusi uz Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. un 14. pantu. Operatori, kas ir apstrīdējuši vienreizējo maksu, nav vēlējušies apgalvot, ka šī vienreizējā maksa pati par sevi rada 12. panta pārkāpumu un to robežu pārkāpumu, ko konkrētais noteikums paredz attiecībā uz administratīvo maksājumu piemērošanu. Tāpēc 12. pants ir būtisks tikai tiktāl, ciktāl tas piešķir jēgu argumentiem saistībā ar 13. pantu.
2) Pieeja
36.
Manuprāt, 1. un 2. jautājums ir jāizskata kopā, jo tie atšķiras tikai divos punktos, bet citādi tiem ir vienādas sastāvdaļas. Pirmā atšķirība ir tā, ka 1. jautājums attiecas uz vienreizējās maksas saderību ar Atļauju izsniegšanas direktīvu saistībā ar atļauju atjaunošanu esošajām frekvencēm, bet 2. jautājums ir saistīts ar šo pašu problēmu jaunu atļauju izsniegšanas kontekstā.
37.
Otra atšķirība izriet no tā, ka 1. jautājumā ir jānosaka, vai saskaņā ar 13. pantu “vienreizējās maksas” ietvaros iemaksājamo summu var aprēķināt, ņemot vērā sākotnējo “vienreizējo piešķiršanas maksu”, kas tikusi samaksāta Beļģijas valdībai 1990. gados, bet 2. jautājums ir par šo pašu problēmu attiecībā uz maksājuma aprēķināšanu, ņemot vērā summas, kas noteiktas izsolē frekvenču piešķiršanas laikā.
38.
Tomēr abi jautājumi ir saistīti ar vairāk nekā vienas maksas piemērošanu saskaņā ar 13. pantu, hibrīdmaksām, kas pārsniedz Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantā noteikto, pārbaudes tiesā apmēru, kas nepieciešams, lai nodrošinātu, ka ir izpildīti Atļauju izsniegšanas direktīvā paredzētie nosacījumi, un iekasēto summu.
3) Nostāja attiecībā uz atjaunošanu.
39.
Tomēr jau sākotnēji varu teikt, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas noteikumi nevar tikt interpretēti tādējādi, ka tie liedz dalībvalstīm piemērot Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā noteiktās optimālās izmantošanas maksas, atjaunojot jau esošas tiesības. Kā tika norādīts Komisijas rakstveida apsvērumos, tas tā ir daļēji tāpēc, ka jebkura maksa var tikt piemērota tikai uz laiku, kamēr pastāv konkrētas tiesības, un daļēji tāpēc, ka dalībvalstis ir tiesīgas ņemt vērā jebkādu frekvenču vērtības palielināšanos atjaunošanas laika posmā.
40.
Kā tika norādīts Lietuvas valdības rakstveida apsvērumos, pēc savas būtības atļaujas atjaunošana ir jāuzskata par jaunu tiesību piešķiršanu uz jaunu laika posmu. Dalībvalstis piešķir atsevišķas izmantošanas tiesības uz noteiktu laiku. Kad šis laika posms beidzas, valsts iestādēm ir jāizskata jautājums par to, vai šie ierobežotie resursi tiek izmantoti atbilstoši un efektīvi.
4) Vairāku maksu piemērošana saskaņā ar 13. pantu
41.
Operatori ir apgalvojuši, ka ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantu dalībvalstīm tiek aizliegts iekasēt vairāk nekā vienu maksu par ierobežotu resursu optimālas izmantošanas nodrošināšanu. Piemēram, KPN Group Belgium tiesas sēdē apgalvoja, ka, lai gan 12. un 13. pantā ir uzskaitītas maksas, kuras dalībvalstīm ir tiesības piemērot, un noteikts divu maksu ierobežojums, Beļģijas valdība piemēro trīs [maksas]. Tālāk tika apgalvots, ka tas nav saderīgi ar Tiesas spriedumu lietā Albacom un Infostrada (
14
), kurā Tiesa nosprieda, ka ES tiesību aktu nolūks ir skaidri ierobežot piemērojamo maksu veidus. Turklāt Mobistar norādīja, ka Tiesa spriedumā lietā Telefónica Móviles España (
15
) nosprieda, ka, kaut arī izmantošanas maksas var ievērojami palielināt, tam vienmēr ir jānotiek saskaņā ar 13. pantu.
42.
Tomēr, kā tika norādīts Nīderlandes valdības rakstveida apsvērumos, Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pants attiecas uz maksām un maksājumiem daudzskaitlī gan angļu, gan holandiešu valodas redakcijā, un es vēl pievienotu vairākas citas (
16
). Kaut arī šis arguments attiecībā uz tekstu nav izšķirošs, jo formulējums var būt tiesību aktu sagatavošanas stila jautājums, ir jānorāda, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas preambulas 32. apsvērumā ir ietverta īpaša atsauce uz maksām, ko pilnībā vai daļēji veido vienotas summas konkurētspējīgas vai salīdzinošas atlases procedūru gadījumā.
43.
Tādējādi Atļauju izsniegšanas direktīvā ir paredzēts, ka var tikt piemērota vairāk nekā viena maksa, lai sasniegtu 13. pantā paredzēto mērķi, proti, nodrošinātu optimālu ierobežotu resursu izmantošanu. Vienīgais tālākais ierobežojums, kas paredzēts ar 13. panta noteikumiem, ir tāds, ka šīm maksām ir jābūt pārskatāmām, samērīgām attiecībā uz to paredzēto mērķi, objektīvi pamatotām un nediskriminējošām. Atļauju izsniegšanas direktīvas tiesiskie mērķi ir iekļauti Pamatdirektīvas 8. pantā un ietver konkurences veicināšanu un radio frekvenču efektīvu izmantošanu (
17
).
44.
Turklāt, kā Beļģijas valdība norādīja savos rakstveida apsvērumos, spriedums lietā Albacom un Infostrada neattiecās uz maksu, kas bija piemērota, lai nodrošinātu optimālu resursu izmantošanu, bet gan uz aizliegumu dalībvalstīm piemērot citus finanšu maksājumus kā vien tos, kas paredzēti Direktīvā 97/13 (
18
). Šajā lietā izskatāmā vienreizējā maksa nemaz nav līdzīga apgrozījuma nodoklim, kas paredzēts, lai veicinātu Itālijas valsts ieguldījumu telekomunikāciju nozares liberalizācijā, kas izskatīts spriedumā lietā Albacom un Infostrada, par kuru tika nolemts, ka tas neietilpst to maksu klāstā, kas atļautas ar Direktīvas 97/13 noteikumiem.
45.
Savukārt spriedumā lietā Telefónica Móviles España Tiesa skaidri nolēma, ka dalībvalstīm ir tiesības piemērot “dažādas summas” dažādām tehnoloģijām ar nosacījumu, ka tās ataino attiecīgo ierobežoto resursu izmantošanas vērtību (
19
). Ja tiktu noteikts, ka dalībvalsts, lai īstenotu Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta mērķus, vienam operatoram var piemērot tikai vienu maksu, tas nebūtu saderīgi ar šiem secinājumiem.
5) Hibrīdmaksas un pārbaude tiesā
46.
Kā tiesas sēdē norādīja Beļģijas valdības pārstāvis, ir svarīgi atcerēties, ka pamattiesvedībā nav izvirzīts jautājums par ikgadējās maksas par frekvenču nodošanu lietošanai, kas jau sen ir piemērota Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium, atbilstību Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam. Drīzāk jautājums ir par jaunās vienreizējās maksas atbilstību, kas noteikta ar 2010. gada 15. marta likumu.
47.
Tomēr tiek apgalvots, ka vienreizējās maksas, lai nodrošinātu 13. pantā paredzēto optimālo resursu izmantošanu, un ikgadējās maksas, kuras mērķis ir nodrošināt gan iepriekš minēto, gan 12. pantā paredzētās administratīvās izmaksas (Beļģijas valdība atzīst, ka tā tas ir ikgadējās maksas par frekvenču nodošanu lietošanai gadījumā), kombinācija neļauj noteikt, vai piemērotās summas ir objektīvi pamatotas, samērīgas un nediskriminējošas.
48.
Tomēr Tiesa jau lietā C-85/10 Telefónica Móviles España noteica, ka dalībvalstīm nav jāparedz īpaša izmantošana ieņēmumiem no maksām, kuras piemērotas saskaņā ar Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktu (un tādējādi Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantu). Dalībvalstis var “brīvi izmantot šos ienākumus” (
20
). Tā tas ir pat tad, ja tas atsevišķai tehnoloģijai rada ievērojamu izmaksu palielinājumu. Saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas preambulas 32. punktu maksas par izmantošanas tiesībām var izmantot, lai, piemēram, finansētu valsts pārvaldes iestāžu darbības, kuras nevar segt ar administratīviem maksājumiem. Tāpēc maksas, kas piemērotas saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantu, var uzskatīt arī par administratīviem maksājumiem.
49.
Tādējādi, ņemot vērā tiesiskās paļāvības principu, ir acīmredzami, ka saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantu piemērotajiem administratīvajiem maksājumiem ir jābūt nosakāmiem un saskaitāmiem, lai varētu sasniegt Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto mērķi.
50.
Tāpēc dalībvalstij vienmēr ir jāvar identificēt summas, ko tā piemēro kā administratīvos maksājumus, un summas, ko tā piemēro kā maksas par ierobežotu resursu izmantošanu, un telekomunikāciju operatoram ir jāvar apstrīdēt tiesā šo maksu tiesisko pamatu un apmēru. Tomēr dalībvalsts izmantotais rēķinu izrakstīšanas veids nav Eiropas Savienības tiesību jautājums.
51.
Valsts tiesai ir jānosaka, vai dalībvalstu sniegtā informācija attiecībā uz piemēroto maksu galamērķi ir pietiekama, lai nodrošinātu atbilstošu tiesisko uzraudzību Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantā paredzēto noteikumu izpildei. Šī prasība ir nozīmīga attiecībā uz efektīvas tiesību aizsardzības un pārbaudes tiesā principa ievērošanu ES tiesību sistēmā (
21
).
6) Iekasētās summas un metodes, kas izmantotas to noteikšanai
52.
Nozīmīga norāde attiecībā uz šo jautājumu atrodas arī spriedumā lietā Telefónica Móviles España. Tajā Tiesa nosprieda, ka “mērķis nodrošināt, ka operatori optimāli izmanto ierobežotos resursus, kuri tiem ir pieejami, nozīmē, ka ir jāparedz atbilstoša apmēra maksājums, lai inter alia atainotu šo resursu izmantošanas vērtību, un, lai to izdarītu, ir jāņem vērā attiecīgā tirgus ekonomiskā un tehniskā situācija” (
22
).
53.
Kaut gan tiesību aktos ir noteikti Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantā paredzēto administratīvo maksājumu piemērošanas ierobežojumi attiecībā uz atļaujas piešķiršanai veiktā administratīvā darba izmaksām, šīs direktīvas 13. pantā nav iekļauts līdzīgs ierobežojums. Kā Lietuva norādīja savos rakstveida apsvērumos, 13. panta noteikumus ierobežo tikai šajā tiesību normā ietvertie faktori (
23
).
54.
Attiecībā uz atjaunošanas maksu aprēķināšanu, ņemot vērā sākotnējo vienreizējo piešķiršanas maksu, Beļģijas valdība apgalvo, ka pēdējā minētā bija balstīta uz attiecīgo frekvenču ienesīgumu, ņemot vērā katras frekvences ienesīguma variācijas. Ja valsts tiesa vēlas pieņemt šos argumentus, tad noteikti ir jābūt saiknei starp piemērotajām maksām un frekvenču vērtību (
24
).
55.
Pretēji operatoru izteiktajiem argumentiem fakts, ka sākotnējā vienreizējā piešķiršanas maksa bija maksa, lai uzsāktu darbību tirgū, un tāda, kas saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām ir aizliegta kopš Direktīvas 97/13 stāšanās spēkā, neietekmē šo secinājumu. Maksas par darbības uzsākšanu izslēgšana no to maksu klāsta, kuras dalībvalstīm ir tiesības piemērot, nekādā veidā nemazina šīs maksas nozīmi, novērtējot resursa vērtību.
56.
13. pantā paredzēto maksu noteikšana jaunu atļauju piešķiršanai, ņemot vērā izsolē noteiktās summas, kā norādījušas Beļģijas un Nīderlandes valdības, ir lieliska metode, lai noteiktu frekvenču vērtību, kaut vai tāpēc, ka tā tieši ataino to tirgus vērtību.
57.
Attiecībā uz vienreizējās maksas neatlīdzināmo raksturu pastāv loģiska saikne starp minēto un nepieciešamību nodrošināt optimālu resursu izmantošanu. Kā norādījušas Beļģijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija, pieeja frekvencēm, lai nodrošinātu mobilo telekomunikāciju pakalpojumus, ir tikai noteiktam skaitam operatoru. Ja šiem operatoriem nesniedz pamudinājumu izmantot tiem piešķirtās frekvences, rodas tirgus traucējuma risks, kad operatori faktiski liedz konkurentiem pieeju tirgum, neizmantojot tiem piešķirtās frekvences.
58.
Tāpēc es ierosinu uz 1. un 2. jautājumu atbildēt tādējādi, ka 12. un 13. pants neliedz dalībvalstij piemērot vienreizēju maksu, gan piešķirot, gan atjaunojot telekomunikāciju frekvenču lietošanas tiesības, ja šī maksa aprēķināta, vai nu ņemot vērā summas, kas samaksātas konkursa procedūrā, ienākot tirgū, vai arī frekvenču piešķiršanas izsolē, kaut arī ikgadējo maksu iekasē daļēji ar tādu pašu nolūku kā vienreizējo maksu.
C – Atbilde uz 3. un 4. jautājumu
59.
Arī uz šiem jautājumiem es atbildēšu kopā. To es darīšu tādēļ, ka tie abi attiecas uz esošo tiesību grozīšanas ierobežojumiem, kas paredzēti Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. pantā.
1) 14. panta redakcija, kas piemērojama ratione temporis
60.
Ar 3. un 4. jautājumu [iesniedzējtiesa] vēlas noskaidrot, vai vienreizējā maksa ir saderīga ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. pantu, ņemot vērā, ka 14. pantā ir paredzēti ierobežojumi attiecībā uz tiesību izmantot radio frekvences grozīšanu, ierobežošanu un atsaukšanu. Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium ir apšaubījuši Beļģijas tiesību aktu atbilstību šiem noteikumiem.
61.
Kā norādījusi Komisija, pirms sniegt atbildi uz šo jautājumu, ir svarīgi ņemt vērā 14. panta redakciju, kas bija piemērojama laikā, kad strīds veidojās, un uz ko indivīdi var atsaukties valsts tiesās. Es noteiktu šo datumu 2010. gada 25. martā – dienā, kad stājās spēkā 2010. gada 15. marta likums. Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. pants tika grozīts ar 2009. gada 25. novembra tekstu, bet grozītā redakcija kļuva piemērojama tikai 2011. gada 26. maijā (
25
).
62.
Tāpēc ratione temporis spēkā esošā 14. panta redakcija bija tā, kas bija spēkā pirms Direktīvas 2009/140, un šajā redakcijā nav atsauces uz tiesībām izmantot radio frekvences ne attiecībā uz 14. panta 1. punktu – tiesību piešķiršanu (4. jautājums), ne 14. panta 2. punktu – tiesību atjaunošanu (3. jautājums).
63.
Kaut arī Komisijai “tehniski” ir taisnība attiecībā uz 14. panta redakcijas spēku ratione temporis, es atceros, ka attiecīgajos valsts tiesību aktos ir paredzēts piemērot maksas pēc 2011. gada 26. maija. Cour constitutionnelle pieņems spriedumu apstākļos, kad jaunā Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta redakcija pilnībā būs spēkā. Tāpēc, lai sniegtu noderīgu atbildi uz 3. un 4. jautājumu, manuprāt, Tiesai būtu jāņem vērā arī Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta redakcija, kas piemērojama kopš 2011. gada 26. maija.
2) Pamatojums saskaņā ar 14. panta 1. un 2. punktu
64.
Ņemot vērā minēto, atbilde uz 3. un 4. jautājumu ir acīmredzama. Ir bijis strīds starp Komisiju un Beļģijas valdību, no vienas puses, un Belgacom, Mobistar un KPN Group Belgium, no otras puses, par to, vai vienreizējā maksa rada tiesību grozījumus, ierobežojumus vai atsaukumu Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta izpratnē.
65.
Manuprāt, šī diskusija ir akadēmiska rakstura. Pirmkārt, saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 1. punktu dalībvalstis var grozīt tiesības objektīvi pamatotos gadījumos un samērīgā veidā, vajadzības gadījumā ņemot vērā īpašos nosacījumus, kas piemērojami nododamām radiofrekvenču izmantošanas tiesībām. Manuprāt, šie nosacījumi ir izpildīti, ja tiek secināts, ka vienreizējais maksājums ir piemērots, lai nodrošinātu ierobežotu resursu optimālu izmantošanu.
66.
Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 2. punktā līdzīgi ir paredzēts, ka dalībvalstis var ierobežot vai atcelt tiesības tikai tad, ja tas ir pamatots saskaņā ar pielikumu un attiecīgajiem valsts tiesību aktiem par kompensāciju tiesību atcelšanas gadījumā. Šis pats pamatojums ir piemērojams, ja tiek ievērots Direktīvas 13. pants. Tas, vai pastāv piemērojami valsts tiesību akti par 14. panta 2. punktā paredzēto tiesību atcelšanas kompensāciju, noteikti ir jautājums, kas ir jāskata valsts tiesai.
3) Pamattiesību jautājumi.
67.
Visi operatori ir pauduši bažas par to, vai vienreizējā maksa atbilst dažādajām pamattiesībām, kuras ir aizsargātas saskaņā ar Eiropas Savienības tiesību aktiem un Eiropas Cilvēktiesību [un pamatbrīvību aizsardzības] konvenciju. Šie argumenti attiecas uz aizliegumu piemērot tiesību aktus ar atpakaļejošu datumu un tiesiskās paļāvības aizsardzību, kā arī tiesību uz īpašumu aizsardzību (
26
).
68.
Belgacom un Mobistar apgalvo, ka, ņemot vērā, ka otrās paaudzes tiesību automātiska atjaunošana Belgacom tika saņemta 2008. gada 8. aprīlī uz piecu gadu laika posmu (sākot no 2010. gada 8. aprīļa) un Mobistar – 2008. gada 27. novembrī uz piecu gadu laika posmu (sākot no 2010. gada 27. novembra), 2010. gada 15. marta likums ir piemērojams ar atpakaļejošu spēku. Tie ir izteikuši šo apsvērumu, kaut arī atjaunošana attiecībā uz Belgacom sāka darboties 2010. gada 8. aprīlī un attiecībā uz Mobistar – 2010. gada 27. novembrī, t.i., pēc tam, kad stājās spēkā 2010. gada 15. marta likums.
69.
Manuprāt, 2010. gada 15. marta likumu, attiecībā uz kuru Beļģijas valdība apgalvo, ka tas atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam, nevar uzskatīt par pasākumu ar atpakaļejošu iedarbību, jo tas ir piemērojams tiesībām uz telekomunikāciju frekvencēm, kas vēl nav stājušās spēkā, un paredz atkāpes iespēju tiem operatoriem, kuru tiesības jau ir automātiski atjaunotas, bet kuri nevēlas maksāt attiecīgo maksu (
27
). Turklāt, kā tiesas sēdē norādīja Beļģijas valdība, visu trīs operatoru līgumos bija ierakstīts, ka noteikumus par izmantošanas tiesībām vienmēr var mainīt. Manuprāt, minētais atspēko jebkādu argumentu, kas balstīts uz tiesisko paļāvību (
28
).
70.
Attiecībā uz iespējamo tiesību uz īpašumu pārkāpumu, kas it īpaši bija uzsvērts Mobistar un Belgacom rakstveida apsvērumos, jaunu maksu piemērošana saistībā ar radiofrekvenču lietošanas tiesību, kas piešķirtas uz noteiktu laiku, atjaunošanu nevar radīt tiesību uz “īpašumu” izmantošanas pārkāpumu ECPAK 1. protokola 1. panta izpratnē vai ES Hartas 17. panta izpratnē, it īpaši tādēļ, ka līguma noteikumi attiecībā uz šādām izmantošanas tiesībām, šķiet, skaidri paredz iespēju tās atsaukt (
29
). Tādējādi šis arguments zaudē jēgu jau pie pirmā šķēršļa.
71.
Tāpēc es ierosinu uz 3. un 4. jautājumu atbildēt tādējādi, ka ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 2. punktu dalībvalstīm tiek ļauts piemērot mobilo telefonu operatoriem attiecīgās maksas par to atsevišķo tiesību izmantot mobilās telefonijas radio frekvences atjaunošanu.
V – Secinājumi
72.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Cour constitutionnelle uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu 13. panta noteikumi ļauj dalībvalstīm operatoriem, kuriem saistībā ar atļaujām mobilās telefonijas tīkla izveidei un izmantošanai to teritorijā, kas tika izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu, individuālās tiesības izmantot mobilās telefonijas frekvences ir piešķirtas uz piecpadsmit gadu laikposmu, noteikt vienreizēju maksu, kas jāveic par to individuālo frekvenču izmantošanas tiesību atjaunošanu, kuras apmērs, ņemot vērā frekvenču skaitu un to mēnešu skaitu, attiecībā uz kuriem piešķir izmantošanas tiesības, tiek aprēķināts, pamatojoties uz agrāko vienreizējo tiesību piešķiršanas maksu, kas bija saistīta ar iepriekš minēto atļauju piešķiršanu, ja šī vienreizējā maksa tiek ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai, gan maksai, kas sedz atļaujas izsniegšanas administratīvās izmaksas;
2)
Direktīvas 2002/20 13. panta noteikumi ļauj dalībvalstīm operatoriem, kuri pretendē uz jaunu mobilās telefonijas frekvenču izmantošanas tiesību iegūšanu, noteikt pienākumu maksāt vienreizēju maksu, kuras apmērs tiek noteikts izsolē frekvenču piešķiršanas laikā, lai frekvencēm tiktu noteikta vērtība, ja šī vienreizējā maksa tiek ieviesa papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai, gan ikgadējai maksai, kas sedz mobilās telefonijas tīkla izveides un izmantošanas atļauju piešķiršanu, saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu;
3)
Direktīvas 2002/20 14. panta 2. punkta noteikumi ļauj dalībvalstīm mobilās telefonijas operatoriem attiecībā uz laika posmu, kurā tiek atjaunotas to individuālās tiesības izmantot mobilās telefonijas frekvences, kuras dažiem no viņiem jau bija piešķirtas pirms šī jaunā laikposma sākuma, noteikt vienreizēju maksu par frekvenču izmantošanas tiesību, kuras viņiem piederēja pirms šī jaunā laikposma, atjaunošanu, kas paredzēta, lai veicinātu optimālu frekvenču izmantošanu, tās novērtējot, ja šī vienreizējā maksa tiek ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai, gan ikgadējai maksai, kas sedz mobilās telefonijas tīkla izveides un izmantošanas atļauju piešķiršanu, kas izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu;
4)
Direktīvas 2002/20 14. panta 1. punkta noteikumi ļauj dalībvalstīm kā nosacījumu tiesību izmantot frekvences iegūšanai un atjaunošanai noteikt vienreizēju maksu, ko nosaka izsolē un bez augšējā sliekšņa, ja tā tiek ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai, (kas galvenokārt paredzēta, lai segtu izmaksas, kuras rodas, nododot lietošanā frekvences, kā arī daļēji to vērtības noteikšanai, savukārt vienreizējā maksa un ikgadējā maksa ir pamatota ar mērķi veicināt optimālu frekvenču izmantošanu), gan ikgadējai maksai, kas sedz mobilās telefonijas tīkla izveides un izmantošanas atļauju, kas izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu, piešķiršanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	OV L 108, 21. lpp.
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīva 97/13/EK par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju sistēmu sakaru pakalpojumu jomā (OV L 117, 15. lpp.). Direktīva 97/13 tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (OV L 108, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatdirektīva”) 26. pantu.
(
4
)	2003. gada 18. septembra spriedums apvienotajās lietās C-292/01 un C-293/01 Albacom (Recueil, I-9449. lpp., 40. un 41. punkts), 2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C-339/04 Nuova società di telecomunicazioni (Krājums, I-6917. lpp., 35. punkts), 2011. gada 10. marta spriedums lietā C-85/10 Telefónica Móviles España (Krājums, I-1575. lpp., 21. punkts) un 2011. gada 21. jūlija spriedums lietā C-284/10 Telefónica de España (Krājums, I-6991. lpp., 19. punkts).
(
5
)	2012. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās C-55/11, C-57/11 un C-58/11 (28. punkts).
(
6
)	Ar 3. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvā 2009/140/EK, ar ko izdara grozījumus Direktīvā 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, Direktīvā 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu un Direktīvā 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (OV L 337, 37. lpp.), 14. pants tika grozīts šādi: “1. Dalībvalstis nodrošina to, ka tiesības, nosacījumus un procedūras attiecībā uz vispārējām atļaujām un izmantošanas tiesībām vai tiesībām uzstādīt iekārtas var grozīt tikai objektīvi pamatotos gadījumos un samērīgā veidā, vajadzības gadījumā ņemot vērā īpašos nosacījumus, kas piemērojami nododamām radiofrekvenču izmantošanas tiesībām. Ja vien ierosinātie grozījumi nav nebūtiski un par tiem panākta vienošanās ar tiesību vai vispārējās atļaujas turētāju, atbilstīgā veidā sniedz paziņojumu par nolūku izdarīt minētos grozījumus un ieinteresētajām pusēm, tostarp lietotājiem un patērētājiem, piešķir pietiekamu laikposmu, lai tās varētu izteikt savus viedokļus par piedāvātajiem grozījumiem, kas nav īsāks par četrām nedēļām, izņemot ārkārtas gadījumus. 2. Dalībvalstis neierobežo vai neanulē tiesības uzstādīt iekārtas vai radiofrekvenču izmantošanas tiesības pirms tā laikposma beigām, uz kuru tās ir piešķirtas, izņemot tad, ja tas ir pamatoti, vajadzības gadījumā saskaņā ar pielikumu un attiecīgajiem valsts tiesību aktiem par tiesību anulēšanas kompensāciju.”
(
7
)	2003. gada 22. maija spriedums lietā C-462/99 Connect Austria (Recueil, I-5197. lpp., 92. punkts).
(
8
)	Spriedums lietā Connect Austria, 93. punkts.
(
9
)	2005. gada 8. septembra spriedums apvienotajās lietās C-544/03 un C-545/03 Mobistar (Krājums, I-7723. lpp., 39. punkts).
(
10
)	Ieskatam telekomunikāciju liberalizācijas vēsturē ES līdz 2005. gada 27. oktobrim, ar atsaucēm uz galvenajiem tiesību aktiem, skat. ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera [Ruiz-Jarabo Colomer] 2005. gada 27. oktobra secinājumus lietā Nuova società di telecomunicazioni SpA, 3.–6. punkts.
(
11
)	Minēts iepriekš, 39. punkts.
(
12
)	Spriedums lietā Telefónica Moviles España, 35. punkts.
(
13
)	Šī principa atbalstam tā min 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-343/90 Lourenço
Dias (Recueil, I-4673. lpp., 22. un 23. punkts), 1994. gada 13. decembra spriedumu lietā C-297/93 Grau-Hupka (Recueil, I-5535. lpp., 18. punkts), 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-36/99 Idéal tourisme (Recueil, I-6049. lpp., 20. punkts) un 2003. gada 21. janvāra spriedumu lietā C-318/00 Bacardi Martini un Cellier des Dauphins (Recueil, I-905. lpp., 41. punkts).
(
14
)	Minēts iepriekš.
(
15
)	Minēts iepriekš.
(
16
)	Tas pats attiecas uz dāņu, somu, franču, vācu, itāļu, poļu, spāņu un zviedru valodas redakcijām.
(
17
)	Skat. arī Atļauju izsniegšanas direktīvas preambulas 32. apsvērumu, kurā ir paredzēts, ka “izmantošanas maksām nevajadzētu kavēt novatorisku pakalpojumu un konkurences attīstību tirgū”. Minētā nozīme ir plašāk izklāstīta sprieduma lietā Telefónica Móviles España 30. un 31. punktā.
(
18
)	Spriedums lietā Albacom un Infostrada, 42. punkts.
(
19
)	Spriedums lietā Telefónica Móviles España, 35. punkts.
(
20
)	Spriedums lietā Telefónica Móviles España, 32. punkts.
(
21
)	Skat., piemēram, 1999. gada 21. janvāra spriedumu lietā C-120/97 Upjohn (Recueil, I-223. lpp., 36. punkts) un Tiesas 2011. gada 8. marta atzinumu lietā 1/09 (Krājums, I-1137. lpp., 85. punkts).
(
22
)	Minēts iepriekš, 28. punkts.
(
23
)	Minētajam var pievienot Atļauju izsniegšanas direktīvas preambulas 32. apsvērumu, kurā ir paredzēts, ka šādām maksām nevajadzētu kavēt novatorisku pakalpojumu un konkurences attīstību tirgū, un Pamatdirektīvas 8. panta 2. punktu.
(
24
)	Varu norādīt, ka pagājušajā gadā iepriekš minētā sprieduma lietā Telefónica de España 32. punktā Tiesa nolēma, ka “ar Direktīvas 97/13 noteikumiem dalībvalstīm netiek liegts noteikt maksas apmēru atbilstoši šīs direktīvas 6. pantam, ņemot vērā personas, kurai šī maksa piemērojama, bruto ienākumus”.
(
25
)	Skat. iepriekš minētās Direktīvas 2009/140 5. pantu.
(
26
)	Belgacom apsvērumos ir apšaubīta Beļģijas rīcības atbilstība ECPAK 6. panta 1. punktam un ES Pamattiesību hartas 47. pantam saistībā ar tiesas lēmuma izpildes atpakaļejošu spēku un apiešanu.
(
27
)	Citiem vārdiem sakot, 13. pants kā ES tiesību jautājums vienkārši tiek piemērots tādas situācijas nākotnes iedarbībai, kas ir radusies saskaņā ar vecāku (valsts tiesību aktu) noteikumu. Skat., piemēram, 2010. gada 10. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-395/08 un C-396/08 Bruno u.c. (Krājums, I-5119. lpp., 53. punkts un tajā minētā judikatūra) un 2002. gada 29. janvāra spriedumu lietā C-162/00 Pokrzeptowicz-Meyer (Recueil, I-1049. lpp., 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	Piemēram, attiecībā uz faktu neesamību, lai pamatotu tiesisko paļāvību saistībā ar tūlītēju ES tiesību akta piemērošanu, skat. 1998. gada 29. janvāra spriedumu lietā C-315/96 Lopex Export (Recueil, I-317. lpp., 28. un 29. punkts).
(
29
)	Mobistar balstījās uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1986. gada 26. jūnija spriedumu lietā Van Marlev u.c. pret Nīderlandi; 1995. gada 20. novembra spriedumu lietā Pressos Compania Naviera u.c. pret Beļģiju un 2002. gada 16. aprīļa spriedumu lietā Dangeville pret Franciju, bet nevienā no tiem nav apskatīts galvenais jautājums par apstākļiem, kuros telekomunikāciju frekvenču izmantošanas tiesības kļūst par “īpašumiem”.