Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 11. decembrī (1)
Lieta C‑653/24
Presidente del Consiglio dei Ministri
pret
Regione Emilia‑Romagna
(Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pakalpojumi iekšējā tirgū – Direktīvas 2006/123/EK piemērošanas joma – Koncesijas mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām un attiecīgās enerģijas ražošanas iekārtas – Automātiska agrāk piešķirto koncesiju pagarināšana
1.        Corte Costituzionale
(Konstitucionālā tiesa, Itālija) ir jāskata Presidente del Consiglio dei Ministri
(Ministru padomes priekšsēdētājs, Itālija) celta prasība par kādu reģionālo likumu, kas bez nepieciešamības rīkot jaunu konkursu ļauj pagarināt to koncesiju “mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām” ilgumu, kas piešķirtas koncesionāriem, kuri saņēmuši noteiktus atvieglojumus (2).
2.        Lai novērtētu minētās tiesību normas saderību ar Savienības tiesībām, kā to lūdz iesniedzējtiesa, Tiesai būs jānosaka, vai Direktīva 2006/123/EK (3) ir piemērojama ratione materiae šāda veida koncesijām. Būs arī jāprecizē tās judikatūra (4), lai noskaidrotu, kur ir šķirtne starp “preces ražošanu” un “pakalpojuma sniegšanu”.
I.      Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības. Direktīva 2006/123
3.        Direktīvas 2. panta (“Piemērošanas joma”) 1. punktā noteikts:
“1.      Šo direktīvu piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī.”
4.        Tās 4. pantā (“Definīcijas”) noteikts:
“Šīs direktīvas nolūkos piemēro šādas definīcijas:
1)      “pakalpojums” ir jebkāda pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību, kā minēts Līguma 50. pantā;
[..].”
5.        Direktīvas 12. pantā (“Izvēle starp vairākiem pretendentiem”) noteikts:
“1.      Ja konkrētai darbībai atļauju skaits ir ierobežots pieejamo dabisko resursu vai tehnisko iespēju nepietiekamības dēļ, dalībvalstis potenciālajiem pretendentiem piemēro tādu atlases procedūru, kas pilnībā garantē objektivitāti
un pārskatāmību, tostarp jo īpaši atbilstīgu publicitāti par procedūras sākšanu, veikšanu un pabeigšanu.
2.      Šā panta 1. punktā minētajos gadījumos atļaujas izsniedz uz piemērotu ierobežotu termiņu, un tās nevar ne automātiski atjaunot, ne arī piešķirt citas priekšrocības pakalpojumu sniedzējam, kura atļaujas termiņš tikko ir beidzies, vai jebkurai citai personai, kurai ir īpašas saiknes ar šo pakalpojumu sniedzēju.
3.      Ievērojot šā panta 1. punktu un 9. un 10. pantu, dalībvalstis, paredzot atlases procedūras noteikumus, var ņemt vērā apsvērumus saistībā ar [..] vides aizsardzību, kultūras mantojuma saglabāšanu un citus sevišķi svarīgus iemeslus saistībā ar sabiedrības interesēm atbilstoši Kopienas tiesību aktiem.”
B.      Itālijas tiesības
1.      Itālijas Konstitūcija (5)
6.        Saskaņā ar 117. panta 1. punktu likumdevējvara pieder valstij un reģioniem, kas to īsteno saskaņā ar Konstitūcijas noteikumiem un pildot pienākumus, kas izriet no Savienības tiesību aktiem.
2.      1933. gada Karaļa dekrēts Nr. 1775 (6)
7.        Dekrēta 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā par “lielu” ir definēta ūdens novadīšana, kas apgādā iekārtas, kuras ražo dzinējspēku ar gada vidējo nominālo jaudu, lielāku par 3000 kW. Iekārtas ar 3000 kW vai mazāku jaudu tiek uzskatītas par “mazām”.
8.        Tā 21. pantā ir norādīts, ka koncesijas mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām ir pagaidu un to ilgums nevar pārsniegt trīsdesmit gadu, pēc kuru notecēšanas koncesijas var atjaunot saskaņā ar 1933. gada Karaļa dekrēta 28. pantu.
3.      Emīlijas‑Romanjas Reģionālais likums Nr. 17/2023 (7)
9.        Saskaņā ar likuma 3. pantu, kad koncesijas mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām saņēmējs [koncesionārs] ir saņēmis novadīšanai piesaistītus atvieglojumus elektroenerģijas ražošanai, koncesijas ilgumu pēc koncesionāra pieprasījuma pagarina uz šo atvieglojumu saņemšanas ilgumu. Tomēr nedrīkst pārsniegt maksimālo trīsdesmit gadu termiņu, kas 1933. gada Karaļa dekrēta 21. pantā paredzēts šāda veida koncesijām.
II.    Strīds un prejudiciālie jautājumi
10.      2024. gada 23. februārī Presidente del Consiglio dei Ministri (turpmāk tekstā – “Ministru padomes priekšsēdētājs”) apstrīdēja Corte Costituzionale
(Konstitucionālā tiesa, Itālija)
Regione Emilia‑Romagna
(Emīlijas‑Romanjas reģions, Itālija) (8) Reģionālā likuma Nr. 17/2023 3. panta atbilstību Konstitūcijai.
11.      Prasībā Ministru padomes priekšsēdētājs izvirzīja vairākus argumentus, kuri balstīti uz Itālijas Konstitūcijas 117. panta, kas regulē likumdevēja varas sadalījumu starp valsti un reģioniem, pārkāpumu. Attiecībā uz šī noteikuma 1. punktu viņš norādīja:
–        Lai gan valsts tiesību aktos nav paredzēta publisku konkursu rīkošana to koncesiju atjaunošanai, kuras piešķir mazai ūdens novadīšanai, šī pienākuma izpilde būtu jāuzliek saskaņā ar Savienības tiesībām, it īpaši LESD 49. pantu un Direktīvu 2006/123.
–        Saskaņā ar vairākiem Tiesas spriedumiem (9) Direktīvas 2006/123 12. pants tiktu piemērots koncesijām mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām. Šis pants nosaka pienākumu piešķirt koncesijas, izmantojot publisku konkursu, pat gadījumā, ja tiek veikta atjaunošana.
–        Reģionālais likums Nr. 17/2023, atļaujot strīdīgo koncesiju “automātisku pagarināšanu” (10), liedz tās pēc termiņa beigām atvērt konkurencei, tādējādi pārkāpjot Savienības tiesību normas par pakalpojumu sniegšanu.
12.      Reģions iebilda pret prasību, īsumā apgalvojot turpmāk minēto:
–        Pārsūdzētā tiesību norma nenosaka to koncesiju
“automātisku pagarināšanu”, kurām jau beidzies termiņš (11).
–        Sprieduma Promoimpresa priekšmets bija tādas koncesijas attiecībā uz jūras un ezeru krasta īpašuma izmantošanu, kas paredzētas ar tūrismu un atpūtu saistītas darbības veikšanai, par kuras kvalificēšanu par “pakalpojumu sniegšanu” nav šaubu. Savukārt mazas ūdens novadīšanas hidroelektroenerģijas vajadzībām darbība nevar tikt uzskatīta par “pakalpojuma sniegšanu”, bet gan ir uzskatāma par “preces ražošanu” (12), kas ir izslēgta no Direktīvas 2006/123 piemērošanas jomas ratione materiae.
–        Šo interpretāciju apstiprinot arī konkrētie Savienības tiesību akti, kas veltīti enerģētikas tirgus regulēšanai (13).
13.      Iesniedzējtiesa lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ierobežo līdz vienam konkrētam strīda aspektam. Tās ieskatā “vispirms ir jāizskata jautājums, kas uzdots par [Konstitūcijas] 117. panta 1. punktu saistībā ar LESD 49. pantu un Direktīvas 2006/123 12. pantu” (14). Pārējo neatbilstības Konstitūcijai iemeslu izskatīšana tiek atlikta uz vēlāku posmu.
14.      Apgalvojusi, ka “visi valsts veiktie pasākumi jomā, kas Savienības mērogā ir pilnībā un galīgi saskaņota, būtu jānovērtē, ņemot vērā nevis primāro tiesību normas, bet gan šī saskaņošanas pasākuma normas”, iesniedzējtiesa:
–        uzskata par nepieciešamu precizēt, vai enerģijas ražošana ar iekārtām mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām ir jākvalificē par Direktīvā 2006/123 reglamentēto “pakalpojuma sniegšanu”;
–        atgādina, ka saskaņā ar Tiesas spriedumiem Almelo (15) un ECO‑WIND Construction elektroenerģija ir prece un preces ražošanu pašu par sevi nevar uzskatīt par pakalpojumu (16);
–        piebilst, ka dažādas Savienības tiesību normas apstiprinot elektroenerģijas kvalifikāciju par “materiālu īpašumu” (17) vai “ražojumu” (18). Tomēr tā pieļauj, ka citi normatīvie elementi varētu sniegt pretēju interpretāciju (19).
15.      Šajos apstākļos Corte Costituzionale (Konstitucionālā tiesa) uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvas [2006/123] 12. panta 1. un 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami arī iekārtām, kas veic vienīgi elektroenerģijas ražošanas darbību, kā, piemēram, iekārtām mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām?
2)      Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir apstiprinoša, vai Direktīvas [2006/123] 12. panta 1. un 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka atsauce uz prasību par resursu nepietiekamību nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā kā vispārējs un abstrakts kritērijs, lai noteiktu, vai [ūdens] novadīšanas iekārtas var vai nevar izraisīt hidroelektroenerģijas resursa nepietiekamību, ir izmantota nošķiršana starp lielām un mazām iekārtām (kuras attiecīgi ražo dzinējspēku ar gada vidējo nominālo jaudu, kas lielāka par 3000 kW vai arī vienāda ar vai mazāka par šo daudzumu)?
3)      Visbeidzot, ja atbilde uz pirmo un otro prejudiciālo jautājumu ir apstiprinoša, vai Direktīvas [2006/123] 12. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā kā koncesijas termiņa pagarināšanas pamatojums ir paredzēta nepieciešamība ļaut koncesionāram pilnībā izmantot atvieglojumus, kas saņemti elektroenerģijas ražošanai no atjaunīgajiem energoresursiem, neskarot maksimālu termiņu (trīsdesmit
gadi), ko var piešķirt koncesijai mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām?”
III. Tiesvedība Tiesā
16.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2024. gada 8. oktobrī.
17.      Rakstveida apsvērumus iesniedza reģions, Vācijas un Itālijas valdības un Eiropas Komisija. Tie visi, izņemot Vācijas valdību, bet nākot klāt Francijas valdībai, piedalījās tiesas sēdē 2025. gada 13. oktobrī.
IV.    Juridiskā analīze
A.      Pirmais prejudiciālais jautājums
18.      Iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai “Direktīvas [2006/123] 12. panta 1. un 2. punkts ir piemērojams arī iekārtām, kas veic vienīgi elektroenerģijas ražošanas darbību, kā, piemēram, iekārtām mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām”.
19.      Lai gan jautājums ir formulēts, konkrēti atsaucoties uz Direktīvas 2006/123 12. pantu, lai uz to atbildētu, jāizskata, vai darbība, ko veic iekārtas mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām, ietilpst Direktīvas 2006/123 piemērošanas jomā ratione materiae. Tā to atzīst Corte Costituzionale (Konstitucionālā tiesa) (20).
20.      Direktīvas 2006/123 vispārīgā prasība, kas izriet no 2. panta 1. punkta un 4. panta 1. punkta kopējā lasījuma, ir šāda. No abiem ir secināms, ka tā ir piemērojama tikai tad, kad darbību var kvalificēt par “pakalpojumu”, ko sniedz ekonomikas dalībnieki, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī (2. panta 1. punkts) (21).
21.      Direktīvas 2006/123 4. panta “Definīcijas” 1. punktā ir noteikts, ka “pakalpojums” ir jebkāda pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību, kas aplūkota LESD 57. pantā (22).
22.      Papildus šim pirmajam loģiskajam posmam, kas attiecas uz Direktīvu 2006/123, aplūkojot to kopumā, dažu tās noteikumu piemērošanai būs nepieciešama citu īpašu piemērošanas prasību vienlaicīga un kumulatīva izpilde (23).
23.      Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 12. panta 1. un 2. punktu šīs īpašās prasības ir piesaistītas tam, ka atļauju skaits, kas pieejams konkrētai darbībai, ir ierobežots dabas resursu vai izmantojamo tehnisko iespēju trūkuma dēļ. Šādā gadījumā atļauja (pēc pretendentu atlases procesa) tiks piešķirta uz ierobežotu laiku un neradīs automātisku atjaunošanas procedūru, kā arī nesniegs nekādas citas priekšrocības pakalpojuma sniedzējam, kas beidzis darbību.
24.      Piekrītu iesniedzējtiesas pieņemtajai pieejai, proti, vispirms izskatīt, vai darbība, ko veic iekārtas mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām, atbilst Direktīvas 2006/123 piemērošanas vispārējai prasībai. Ja šī darbība nav pakalpojums, Direktīva 2006/123 to vienkārši neskartu.
25.      Iesniedzējtiesa šajā ziņā uzsver, ka “iekārtas mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām veic vienkāršu elektroenerģijas ražošanas darbību, kas dažos gadījumos ir paredzēta tās nodošanai, ievadot to tīklā, bet citos gadījumos galvenokārt vai vienīgi [(24)] pašpatēriņam” (25).
1.      Vai vienkārša elektroenerģijas ražošana ir pakalpojums?
26.      Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 33. apsvērumu pakalpojuma jēdziens ir interpretējams plaši. “Pakalpojumi” ietver ļoti daudzveidīgas un pastāvīgi mainīgas darbības, kas paredzētas gan uzņēmumiem, gan galapatērētājiem.
27.      Eiropas Savienības Tiesa elektroenerģiju kvalificējusi par preci (26) un spriedumā ECO‑WIND Construction piebildusi, ka iespējamā pakalpojumu sniegšana, kas piesaistīta elektroenerģijas ražošanai, nemaina šo klasifikāciju, ciktāl šie pakalpojumi ir papildu pakalpojumi galvenajai enerģijas ražošanas darbībai (27).
28.      Tātad principā elektroenerģijas “vienkārša ražošana” vai ģenerēšana neatkarīgi no tās avota pati par sevi nav pakalpojums, kam būtu piemērojama Direktīva 2006/123.
29.      Lai atspēkotu sprieduma ECO‑WIND Construction ietekmi šajā lietā, Itālijas valdība norāda, ka šis spriedums tika taisīts saistībā ar resursu (vējš), kas nevar būt publiska vai privāta īpašuma objekts. Savukārt ūdens koncesijas “galvenais mērķis [..] ir valsts īpašuma izmantošana saskaņā ar likumā noteiktajiem mērķiem [(28)]”, un tāpēc “elektroenerģijas ražošana ir [..] sekundārs elements, kas ir tikai viens no likumā atļautajiem ūdens resursu izmantošanas mērķiem” (29).
30.      Šis arguments (kas neatbilst citiem pašas Itālijas valdības izvirzītajiem argumentiem) (30) neņem vērā, ka iesniedzējtiesas jautājums konkrēti attiecas uz publisko ūdeņu izmantošanu ar mērķi ražot elektroenerģiju. Koncesiju piešķir ar galveno mērķi ražot šo enerģiju.
31.      Taisnība, ka teorētiski elektroenerģijas ražošana var būt saistīta ar noteiktu pakalpojumu sniegšanu. Saskaņā ar spriedumu ECO‑WIND Construction, ja šie pakalpojumi ir galvenās darbības (enerģijas ražošanas) papildu pakalpojumi, tie neietekmē šīs darbības klasifikāciju.
32.      Komisija un Itālijas valdība ir vienisprātis, ka enerģijas ražošana var būt saistīta (iespējami, kā uzskata Komisija, un nepieciešami, kā uzskata Itālijas valdība) ar citām darbībām, kas klasificējamas par “pakalpojumiem”. Tomēr tās nav vienisprātis attiecībā uz šo papildu darbību konkrētu identifikāciju.
33.      Tā kā pirmais prejudiciālais jautājums attiecas uz iekārtām, kas veic tikai elektroenerģijas ražošanas darbības, nebūtu nepieciešams Tiesas atbildi attiecināt uz darbībām, kas pašas par sevi atšķiras no elektroenerģijas ražošanas.
34.      Tomēr analizēšu Itālijas valdības un Komisijas nostāju par šīm citām papildu darbībām, sākot ar Itālijas valdības nostāju.
35.      Itālijas valdības ieskatā, lai gan daļa no koncesionāra darbības ir veltīta enerģijas ražošanai, šim ekonomikas dalībniekam ir pienākums veikt virkni darbību, kas ir obligāti piesaistītas iekārtas pārvaldībai. Tā piebilst, ka koncesionāram ūdens ieguve jāierobežo līdz vērtībām, kas ir saderīgas ar attiecīgā ūdens nesējslāņa atjaunošanos, kā arī jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai aizsargātu sabiedrības intereses saistībā ar ūdens resursiem, saglabājot nemainīgu hidroģeoloģisko līdzsvaru (31).
36.      No tā izriet, ka “[..] [koncesionāra veiktā] darbība nevar tikt uzskatīta vienkārši par preces ražošanu, bet gan bez šaubām ir kvalificējama par pakalpojuma sniegšanu” (32).
37.      Nepiekrītu šim apgalvojumam. Jebkurai ražotnei dabiski un vairāk vai mazāk plašā mērā jāievēro pienākumi, kas vērsti uz sabiedrības veselības vai vispārējo interešu aizsardzību (33). Tas tomēr nenozīmē, ka preces ražošana automātiski pārvēršas par pakalpojuma sniegšanu.
38.      Šajā lietā ar 1933. gada Karaļa dekrētu izveidotā atļauju shēma ūdens novadīšanas darbību pakārto noteiktu specifikācijās iekļautu tehnisko prasību izpildei (34).
39.      Tas, ka koncesionārs ievēro šīs prasības, pat ja to izpildei ir jāveic papildu darbības, ir neatņemama koncesijas sastāvdaļa, un, atkārtoju, tas automātiski nepārveido koncesionāra darbību par pakalpojumu sniegšanu un nemaina tās būtību par “pakalpojumu koncesiju” (35).
40.      Ja pakārtoti pieņemtu, ka Itālijas valdības minētās papildu darbības var uzskatīt par “pakalpojumiem”, būtu jānovērtē, vai tie ir papildu pakalpojumi (sprieduma ECO‑WIND Construction izpratnē).
41.      Šajā ziņā uzskatu, ka darbības, kas vērstas uz ūdens plūsmas pārvaldību un hidroģeoloģiskā līdzsvara saglabāšanu, ja tie ir “pakalpojumi”, pēc būtības būtu papildu rakstura: ekonomikas dalībnieks nevarētu šīs darbības veikt neatkarīgi un galvenokārt kā “pašnodarbinātu saimniecisko darbību, parasti par atlīdzību”.
42.      Turklāt nepieciešamība sniegt šos teorētiskos “pakalpojumus” rodas no tā, ka publiskie ūdeņi tiek novadīti no to dabīgās gultnes, un šāda novadīšana vienmēr tiek veikta noteiktam mērķim. Pati Itālijas valdība tiesas sēdē bija spiesta atzīt, ka šajās koncesijās tiesības novadīt ūdeņus ir piesaistītas konkrētam mērķim – hidroelektroenerģijas ražošanai. Tādējādi minētās darbības ir atkarīgas no mazās novadīšanas darbības hidroelektroenerģijas nolūkā un nav funkcionāli un juridiski nošķiramas no tās.
43.      Vairāk nozīmes ir apgalvojumam par “elektrostacijas pārvaldību”, ko varētu uzskatīt par pakalpojumu saskaņā ar Regulas Nr. 213/2008 I pielikumu, kods 65410000‑0, un šo argumentu arī minēja Itālijas valdība savas tēzes atbalstam.
44.      Tomēr uzskatu, ka elektrostacijas pārvaldība juridiski ir nošķirama no vienkāršas elektroenerģijas ražošanas, ar ko tā ne vienmēr ir saistīta. Tiesības izmantot mazu ūdens novadīšanu hidroelektroenerģijas vajadzībām nozīmē: 1) tiesības novadīt publiskos ūdeņus; 2) tiesības uzbūvēt šim nolūkam nepieciešamās būves (36); un 3) tiesības pārvaldīt iekārtu un aprīkojumu saskaņā ar tehniskajās specifikācijās noteikto.
45.      Nekas neliedz atļaujas turētājam uzticēt savas elektrostacijas “pārvaldību” trešai personai (attiecīgā gadījumā pakalpojumu sniedzējam), ja tas neizraisa sākotnējā statusa zaudēšanu vai patiesas pakalpojumu koncesijas vai publiskā pakalpojumu līguma noslēgšanu (37).
46.      Komisija apliecina iespēju, ka koncesijas mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām koncesionārs sniedz cita veida pakalpojumus, atšķirīgus no līdz šim minētajiem (38). Tā it īpaši norāda uz elektroenerģijas sistēmas regulēšanas un tīkla līdzsvarošanas pakalpojumiem.
47.      Protams, šādu iespēju nevar noliegt.
48.      Tomēr attiecībā uz elektrosistēmas regulēšanas pakalpojumiem (izņemot tos, kas saistīti ar hidroelektrostacijas pārvaldību) joprojām ir piemērojams orientējošais kritērijs, kas noteikts sprieduma ECO‑WIND Construction 59. punktā: “Tīkla regulēšanas [..], kā arī elektroenerģijas cenu drošības pakalpojumu sniegšan[a] [..] ir papildu pakalpojumi galvenajai elektroenerģijas ražošanas darbībai.”
49.      Attiecībā uz tīkla līdzsvarošanas pakalpojumiem Komisija uzskata, ka tie ir raksturīgi iekārtām, kurām ir rezervuāri, kā, piemēram,
liela ūdens novadīšana hidroelektroenerģijas vajadzībām, kuru darbība tāpēc esot kvalificējama par “pakalpojumu sniegšanu” (39). Savukārt Komisija pieļauj, ka mazas ūdens novadīšanas hidroelektroenerģijas vajadzībām gadījumā tīkla līdzsvarošanas pakalpojumi esot tikai iespējami.
50.      Šajā ziņā Komisija apgalvo – ciktāl iesniedzējtiesa uzskata, ka vismaz dažos gadījumos
mazā ūdens novadīšana hidroelektroenerģijas vajadzībām faktiski sniedz šāda veida pakalpojumus ne margināli, saskaņā ar spriedumā X un Visser (40) noteikto kritēriju Direktīva 2006/123 būtu piemērojama visām šīm iekārtām kopumā.
51.      Par šo aspektu Itālijas valdība tiesas sēdē precizēja, ka gan lielai, gan mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām to darbības galvenais mērķis ir enerģijas ražošana un ka šie teorētiskie tīkla līdzsvarošanas “pakalpojumi” tiek sniegti, uz laiku palielinot minēto ražošanu, lai apmierinātu konkrētā brīža ārkārtas vajadzības.
52.      Manuprāt, (iespējamā) tīkla līdzsvarošanas “pakalpojumu” sniegšana nemaina ūdens novadīšanas hidroelektroenerģijas vajadzībām – vai tā būtu liela vai maza – veiktās darbības būtību: šī darbība ir un paliek enerģijas ražošana, un tikai uz to, atkārtoju, attiecas pirmais prejudiciālais jautājums.
53.      Attiecīgi kritērijs, kas noteikts spriedumā X un Visser (41), šajā lietā nav piemērojams un tas nevarētu attiecināt elektroenerģijas ražošanu uz Direktīvas 2006/123 darbības jomu, ignorējot (pretējo) risinājumu, kas pieņemts sprieduma ECO‑WIND Construction 59. punktā.
54.      Ievērojot šos apsvērumus, uzskatu, ka koncesionāram piešķirtās tiesības izmantot mazu publisko ūdeņu novadīšanu elektroenerģijas vajadzībām nepadara to eo ipso par pakalpojumu sniedzēju, kura darbība ir reglamentēta ar Direktīvu 2006/123.
2.      Valsts īpašuma koncesijas, uz kurām attiecas Direktīva 2006/123 un spriedums “Promoimpresa”
55.      Līdz šim izklāstītais ir jāsalīdzina ar sprieduma Promoimpresa doktrīnu, kurā Tiesa atzinusi, ka Direktīva 2006/123 ir piemērojama noteiktām valsts īpašuma koncesijām.
56.      Saskaņā ar Tiesas nospriesto “Direktīvas [2006/123] 12. panta 1. un 2. punkts ir interpretējam[s] tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts pasākumu [..], kas paredz automātiski pagarināt spēkā esošās atļaujas attiecībā uz jūras un ezeru krasta īpašuma izmantošanu, kuras ir paredzētas ar tūrismu un atpūtu saistītas darbības veikšanai, ja nav rīkota nekāda potenciālo pretendentu atlases procedūra” (42).
57.      Vairāki argumenti, ko galvenokārt izvirza Itālijas valdība, balstās uz spriedumā Promoimpresa analizētās situācijas un šīs lietas situācijas salīdzināmību:
–        Abos gadījumos būtu jāizvērtē, vai Savienības tiesības pieļauj režīmu, kas paredz piešķirt ekskluzīvas tiesības izmantot valsts īpašumu. Tātad pastāvot “pilnīgi analoga situācija kā [Tiesas] jau izskatītā. Tādējādi arī šajā gadījumā ir piemērojami principi, kas noteikti zināmajā spriedumā [Promoimpresa]” (43).
–        Valsts tiesu un administratīvo iestāžu nolēmumi ir ekstrapolējuši sprieduma Promoimpresa pamatojumu uz mazu ūdens novadīšanu hidroelektroenerģijas vajadzībām.
–        Pārkāpuma procedūrā, kas sākta pret Itāliju un citām dalībvalstīm, Komisija pieņēma šo pašu premisu (44).
a)      Sprieduma “Promoimpresa” ietekme uz Direktīvas 2006/123 12. panta interpretāciju
58.      Pirmkārt, Itālijas valdība, aprakstot mazas ūdens novadīšanas hidroelektroenerģijas vajadzībām darbību, mēģina pierādīt, ka “to nevar uzskatīt par galvenokārt raksturotu ar preču, it īpaši elektroenerģijas, ražošanu, jo tā nav tās galvenais mērķis” (45). Manuprāt, šādi izklāstītais apgalvojums ir pretrunā tam, kas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu atzīts par pašsaprotamu attiecībā uz koncesijas priekšmetu.
59.      Otrkārt, atsaucoties uz spriedumu Promoimpresa, Itālijas valdība apgalvo, ka tajā izskatītā situācija ir analoga šajā lietā aplūkojamajai situācijai (46).
60.      Ja pareizi saprotu Itālijas valdības argumentāciju, tas, ka līgumslēdzēja iestāde, izmantojot atļaujas procedūru, ekonomikas dalībniekam piešķir ekskluzīvas tiesības izmantot valsts īpašumu (47), attaisnojot to, ka netiek ņemts vērā sprieduma ECO‑WIND Construction
risinājums, bet tiek ņemts vērā sprieduma Promoimpresa risinājums. Tādējādi strīdīgās koncesijas ietilpstot Direktīvas 2006/123 (12. panta) piemērošanas jomā.
61.      Manā skatījumā, sakrītot ar Francijas valdības tiesas sēdē pausto viedokli, šāda pieeja ir balstīta uz daļēju sprieduma Promoimpresa interpretāciju.
62.      Koncesija, kas piešķirta, lai veiktu saimniecisko darbību publiskajā sfērā, nevar galīgi pamatot automātisku
Direktīvas 2006/123 12. panta piemērošanu. Vispirms, ņemot vērā mērķus, kādiem koncesija ir piešķirta, jāpārbauda, vai un kādā mērā darbību, kas veikta, izmantojot valsts īpašumu, var kvalificēt par “pakalpojumu” Direktīvas 2006/123 4. panta 1. punkta izpratnē (48).
63.      Itālijas valdības tēze nozīmē, ka koncesija ikvienai mazai publisko ūdeņu novadīšanai (tostarp pašpatēriņam) tikai tā apstākļa dēļ, ka tās priekšmets ir valsts īpašuma ekspluatācija, esot līdzvērtīga pakalpojuma sniegšanai, kam esot piemērojams Direktīvas 2006/123 12. pants (49).
64.      Neuzskatu šo tēzi par pārliecinošu. It īpaši – tas samazina tā mērķa nozīmi, kādam tiek piešķirtas valsts īpašuma izmantošanas tiesības, līdz tas kļūst par tik sekundāru elementu, ka tiek “absorbēts” pašā koncesijā. Izstrādājot šo argumentu, netiek ņemta vērā nozīme, kāda mērķim ir piešķirta spriedumā Promoimpresa.
65.      Spriedumā Promoimpresa analizētajā situācijā koncesijas tiek taisnīgi piešķirtas ar mērķi sniegt tūrisma un atpūtas pakalpojumus (50). Tas bija noteicošs elements, lai pakārtotu tos Direktīvas 2006/123 režīmam, – elements, kura, atkārtoju, nav šajā lietā aplūkojamajās koncesijās.
66.      Attiecībā uz koncesiju mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām atjaunošanu (ko faktiski regulē Reģionālā likuma Nr. 17/2023 3. pants), juridiskais jautājums ir, vai pēc sākotnējās koncesijas termiņa beigām citam ieinteresētam operatoram ir jādod iespēja veikt uzņēmējdarbību tajā pašā vietā tās pašas darbības (hidroelektroenerģijas ražošana) veikšanai (51). Šajā koncesiju atjaunošanas procesā mērķis, kura sasniegšanai tika izsniegta sākotnējā koncesija, ir nozīmīgs, nevis tikai sekundārs.
b)      Itālijas iestāžu nolēmumi un Komisijas sāktā pārkāpuma procedūra
67.      Itālijas valdība, lai
apstiprinātu tēzi, norāda vairākus valsts (tiesu un administratīvus) precedentus, kas salīdzina šeit apstrīdētās koncesijas ar tām, ar kurām tika piešķirtas ekskluzīvas tiesības uz valsts piejūras teritoriju. Tāpat tā norāda, ka Komisija ir sākusi pārkāpuma procedūru pret Itāliju saistībā ar šobrīd apstrīdēto koncesiju režīmu.
68.      Valsts līmenī izstrādātie risinājumi, kā arī Komisijas nostāja pārkāpuma procedūrā nav saistoši Tiesai. Tomēr tie var sniegt noderīgus analīzes elementus, ja to juridiskie argumenti ir pārliecinoši.
69.      Nešķiet, ka tāds gadījums ir šajā lietā.
70.      Kas skar pārkāpuma procedūru Nr. 2011/2026, attiecībā uz lielo ūdens novadīšanu hidroelektroenerģijas vajadzībām Komisija apgalvoja, ka “hidroelektrostaciju, ko izmanto hidroelektroenerģijas ražošanai, pārvaldība ir pakalpojums, ko sniedz par atlīdzību Direktīvas [2006/123] un [LES] izpratnē” (52).
71.      Tiesas sēdē Komisija paziņoja, ka šī procedūra tika izbeigta 2021. gada septembrī, ņemot vērā politikas lietderības apsvērumus, bet tas nenozīmē, ka tiek atzīts, ka Direktīva 2006/123 nav pārkāpta.
72.      Tomēr, ciktāl Komisija Direktīvas 2006/123 piemērojamību šķiet piesaistām lielajai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām  attiecībā gandrīz uz sistemātisko tīkla līdzsvarošanas pakalpojumu sniegšanu, atsaukšos uz apsvērumiem, ko jau esmu izklāstījis par šī argumenta pamatotību, kas ir vēl mazāk pārliecinošs, ja runājam par mazu ūdens novadīšanu hidroelektroenerģijas vajadzībām.
73.      Savukārt Itālijas valdība atsaucas uz Tribunale Superiore delle Acque Pubbliche (Publisko ūdeņu Augstākā tiesa, Itālija) (53) un Autorità Garante della Concorrenza e
del Mercato (Konkurences un tirgus
uzraudzības iestāde, Itālija; turpmāk tekstā – “AGCM”) lēmumiem, kas atbalsta Direktīvas 2006/123 12. panta piemērojamību koncesijām mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām.
74.      Tomēr, izlasot šos valstu lēmumus, var secināt, ka tie balstās uz (nepierādītu) premisu, ka ražošanas darbība, ko veic maza ūdens novadīšana hidroelektroenerģijas vajadzībām, var tikt ietverta “pakalpojuma” jēdzienā. Ņemot vērā šo premisu, koncesijām mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām pēc analoģijas tiek piemēroti sprieduma Promoimpresa kritēriji.
75.      Citiem vārdiem, Tribunale Superiore delle Acque Pubbliche (Publisko ūdeņu Augstākā tiesa) (54) un AGCM (55) nav iepriekš padziļināti izvērtējušas, vai ir izpildīta vispārīgā
Direktīvas 2006/123 piemērošanas prasība, kad runa ir par mazu ūdens novadīšanu hidroelektroenerģijas vajadzībām. Tāpat tās nav ņēmušas vērā atšķirības starp šīm koncesijām un valsts īpašumā esošas piejūras teritorijas koncesijām, kas paredzētas tūrisma un atpūtas pakalpojumu sniegšanai.
3.      Starpsecinājumi
76.      Minētie apsvērumi mudina mani ierosināt uz pirmo prejudiciālo jautājumu sniegt tādu atbildi, ka Direktīvas 2006/123 12. panta 1. un 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami tādām iekārtām mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām, kuras veic vienkāršu elektroenerģijas ražošanas darbību.
B.      Otrais prejudiciālais jautājums
77.      Iesniedzējtiesa otro prejudiciālo jautājumu uzdod gadījumam, ja atbilde uz pirmo būtu apstiprinoša. Tā kā esmu ieteicis, ka atbildei būtu jābūt noraidošai, otrais jautājums nebūtu jāskata. Tomēr to darīšu gadījumam, ja Tiesa manai analīzei nepiekristu.
78.      Ja Direktīvas 2006/123 12. pants būtu piemērojams, iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai “atsauce uz prasību par resursu nepietiekamību nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā kā vispārējs un abstrakts kritērijs, lai noteiktu, vai [ūdens] novadīšanas iekārtas var vai nevar izraisīt hidroelektroenerģijas resursa nepietiekamību, ir izmantota nošķiršana starp lielām un mazām iekārtām”.
79.      Šie noteikumi, kas ir spēkā visā valsts teritorijā, ir ietverti 1933. gada Karaļa dekrēta 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā un kā diferenciācijas faktoru izmanto gada vidējo nominālo ģenerācijas jaudu (kas pārsniedz 3000 kW lielai ūdens novadīšanai un ir vienāda ar vai mazāka par šo skaitli mazai ūdens novadīšanai) (56).
80.      Tiesa par Direktīvas 2006/123 12. panta 1. punktu ir nospriedusi:
–        Šajā tiesību normā “dalībvalstīm ir piešķirta zināma rīcības brīvība attiecībā uz to kritēriju izvēli, kuri ļauj novērtēt dabas resursu nepietiekamību. Šī rīcības brīvība var tās vedināt dot priekšroku abstraktam un vispārīgam vērtējumam, kas ir spēkā attiecībā uz visu valsts teritoriju, bet arī – gluži pretēji – dot priekšroku kazuistiskai pieejai, kas liek uzsvaru uz [..] piekrastes teritorijā esošo situāciju, vai pat apvienot šīs abas pieejas” (57).
–        “Katrā ziņā ir svarīgi, lai kritēriji, ko dalībvalsts izmanto, lai novērtētu izmantojamo dabas resursu nepietiekamību, būtu objektīvi, nediskriminējoši, pārskatāmi un samērīgi” (58).
81.      Atšķirīga tiesiskā attieksme pret lielo un mazo ūdens novadīšanu (59) ir jāpamato ne tikai ar lielās ūdens novadīšanas lielāku ekonomisko nozīmi, bet arī lielāku ietekmi uz vidi. Lai gan abām kategorijām ir nepieciešami būvdarbi, lai tās varētu darboties, mazās ūdens novadīšanas gadījumā infrastruktūrai ir ievērojami mazāka tehniskā nozīme un ietekme. Faktiski lielākajā daļā gadījumu
mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām ir tikai pamata iekārtas (60), kas tām ļauj izmantot parasto upju režīmu (61), kā arī noteiktus jau esošus nogulumus vai grāvju uzkrājumus.
82.      Reģions no šīm īpašībām secina, ka situācijas, kad var uzstādīt mazu ūdens novadīšanu hidroelektroenerģijas vajadzībām, skaita ziņā nav juridiski ierobežotas un faktiski to ir ļoti daudz. Turklāt to skaits varētu palielināties jaunu projektu dēļ, “kuriem nav praktiski nozīmīgu kvantitatīvu ierobežojumu” (62).
83.      Komisija un Itālijas valdība nepiekrīt šim viedoklim un apgalvo, ka iespējas uzstādīt mazu ūdens novadīšanu hidroelektroenerģijas vajadzībām faktiski ir atkarīgas no vides apstākļiem un ūdens resursu nepietiekamības.
84.      Es savukārt piekrītu pēdējam minētajam argumentam. Lai gan nav pierādīts, ka Itālijas likumi (gan valsts, gan reģionālie) nosaka maksimālo “pieejamo atļauju” skaitu mazās ūdens novadīšanas hidroelektroenerģijas vajadzībām ekspluatācijai valsts vai reģionālā līmenī, šīs iekārtas izmanto dabas resursus (upes gultni
un vispārīgi ūdeni), kas pēc savas būtības ir ierobežoti un tādējādi neļauj izveidot neierobežotu skaitu iekārtu.
85.      Tieši tāpēc, ka resursi ir ierobežoti, Itālijas tiesību normās, kas piemērojamas sākotnējai koncesiju piešķiršanai, ir paredzēta iespēja, ka vienai un tai pašai vietai vai upes posmam dažādi pretendenti var iesniegt “tehniski nesaderīgus pieteikumus”, kas liek noteikt to prioritātes secību saskaņā ar likumā paredzētajiem kritērijiem (63).
86.      Uzskatu – lai izvērtētu dabas resursu nepietiekamību, nevar izmantot vidējo jaudu, ko var saražot iekārta, kā “vispārīgu un abstraktu” kritēriju Direktīvas 2006/123 12. panta nolūkā.
87.      Pēc Direktīvas 2006/123 12. panta loģikas:
–        (vispārīgs un abstrakts) kritērijs, kas balstās uz nominālo jaudu, nav piemērots, lai nodrošinātu efektīvu konkurenci starp vairākiem pretendentiem, ja tas rada situāciju, ka mazām iekārtām nav pienākuma izsludināt konkursu, lai pagarinātu jau piešķirtās koncesijas;
–        Direktīvas 2006/123 12. panta 1. un 2. punkts kopsakarā noteic, ka tad, kad dabas resursu nepietiekamība liek ierobežot pieejamo atļauju skaitu, tās tiek piešķirtas: a) uz ierobežotu laikposmu; b) pretendentu atlases procedūrā; un c) bez automātiskas atjaunošanas.
88.      Piekrītu reģionam, ka nošķiršana starp “lielu” un “mazu” ūdens novadīšanu hidroelektroenerģijas vajadzībām ir sastopama dažādu dalībvalstu tiesiskajā regulējumā (64). Turklāt nošķiršana figurē Direktīvas 2019/944 8. panta 3. punkta pirmajā daļā, kas pielāgo atļauju izsniegšanas procedūru jaunu maza mēroga enerģijas ražošanas iekārtu būvniecībai (65).
89.      Tomēr šo elementu nevar izmantot, lai precizētu Direktīvas 2006/123 12. pantā noteikto resursu nepietiekamības kritēriju – tas ir faktors, kuram šī panta 2. punkts piesaista aizliegumu automātiski atjaunot atļaujas.
C.      Trešais prejudiciālais jautājums
90.      Trešais prejudiciālais jautājums tiek uzdots gadījumam, ja atbildes uz abiem pirmajiem jautājumiem būtu apstiprinošas. Būtu nevajadzīgi to izskatīt, ja Tiesa pieņemtu manis ierosināto atbildi. Ja tā nav, šo jautājumu izanalizēšu pakārtoti.
91.      Reģionālā likuma Nr. 17/2023 3. pants ļauj pagarināt koncesijas, kuras termiņš beidzas, ilgumu, kad koncesionārs ir saņēmis noteiktus atvieglojumus elektroenerģijas ražošanai. Koncesiju pagarina līdz atvieglojumu saņemšanas periodam, tomēr tā nekādā ziņā nedrīkst pārsniegt valsts likumā noteikto maksimālo periodu (trīsdesmit gadi).
92.      Tādējādi reģionālā norma paredz – bez pienākuma rīkot iepriekšēju konkursa procedūru (66) –
pagarināt koncesijas, kuras, ja uz tām attiecas Direktīvas 2006/123 12. panta 2. punkts, nevarētu automātiski atjaunot par labu koncesionāram, kura koncesijas termiņš ir beidzies.
93.      Direktīvas 2006/123 12. panta 2. punkts aizliedz automātiski pagarināt atļaujas, kas ir tās piemērošanas jomā. Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka pagarinājums attiecas uz visiem esošajiem un nākotnes koncesionāriem un ka tiek ievērots valsts likumā noteiktais maksimālais gadu skaits. Kā uzsver Komisija, izšķirošais faktors ir tas, ka sākotnēji piešķirtās koncesijas termiņš tiek pagarināts ex post uz īsāku periodu.
94.      Saskaņā ar reģionālo likumu šāda pagarinājuma iemesls ir saistīts ar (koncesionāra) saņemtajiem atvieglojumiem enerģijas ražošanai.
95.      Tomēr uzskatu, ka šo valsts atvieglojumu (priekšrocību) saņemšana nepamato to papildināšanu ar jaunu priekšrocību koncesionāra labā, kas tagad izpaužas kā koncesijas termiņa pagarināšana, pārsniedzot koncesijā noteikto termiņu. Šī jaunā priekšrocība rada nelabvēlīgu ietekmi uz potenciālajiem konkurentiem, kuri vēlas veikt uzņēmējdarbību tajā pašā vietā.
D.      LESD 49. pants
96.      Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Corte Costituzionale (Konstitucionālā tiesa) ļoti īsi atsaucas uz LESD 49. pantu, tomēr prejudiciālos jautājumus formāli ierobežo līdz Direktīvas 2006/123 12. panta interpretācijai (67).
97.      Šāda iesniedzējtiesas nostāja ir skaidrojama ar to, ka iespējamais “LESD 49. pantā minētais brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpums ir jāvērtē, ņemot vērā sekundāro tiesību aktu normatīvos noteikumus”, ar to saprotot Direktīvu 2006/123 (68). Tāpēc tā nelūdz Tiesu sniegt interpretāciju par Savienības primārajām tiesībām.
98.      Tomēr piekrītu Komisijai, ka tad, ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu būtu noraidoša, Tiesa varētu sniegt iesniedzējtiesai noderīgas norādes par LESD 49. panta interpretāciju.
99.      Ja Direktīva 2006/123 nav piemērojama vai ja risinājums koncesiju mazām hidroelektrostacijām atjaunošanas jautājumam nav atrodams citā piemērojamā atvasinātajā tiesību aktā ratione materiae (69), tad strīds ir jāizskata, ņemot vērā LESD 49. pantu par brīvību veikt uzņēmējdarbību (70).
100. Iesniedzējtiesa koncentrējas uz atvasināto tiesību normu (Direktīvas 2006/123 12. pants), kuras piemērošana neaprobežojas ar situācijām, kurās ir zināmas pārrobežu intereses. Varbūt tieši tāpēc tā nesniedz nevienu “konkrēt[u] element[u], kas ļautu konstatēt saikni starp [tāda] strīdus objektu vai strīdus apstākļiem, kura visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, un LESD 49. [..]
pantu” (71).
101. LESD 49. panta piemērošana prasa, lai strīda priekšmetā būtu klātesošas zināmas pārrobežu intereses, kas ir uzņēmumiem, kuri atrodas vienā dalībvalstī un vēlas veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī. Komisija apgalvo, ka šajā lietā zināmo pārrobežu interesi varētu secināt no tā, ka mazo ūdens novadīšanu hidroelektroenerģijas vajadzībām reizēm pārvalda ekonomikas dalībnieki, kuri darbojas vairākās dalībvalstīs, un ka iesaistītās ekonomiskās intereses var būt ievērojamas.
102. Ja iesniedzējtiesa izvēlas piemērot LESD 49. pantu, tad tai ir jāizvērtē šie apgalvojumi un jāpierāda zināmu pārrobežu interešu esība, pamatojoties uz visiem attiecīgajiem faktoriem. Starp tiem ir šāda veida mazās ūdens novadīšanas hidroelektroenerģijas vajadzībām saimnieciskais nozīmīgums, tās tehniskie aspekti un iekārtu parastā ģeogrāfiskā atrašanās vieta.
103. Uzskatu, ka tad, ja šāds novērtējums būtu pozitīvs, joprojām būtu jāizvērtē iespējami sevišķi svarīgi iemesli saistībā ar sabiedrības interesēm, kas attaisnotu šo koncesiju atjaunošanu, neizmantojot konkurences atlases procedūru, – par šādām interesēm lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nekas nav minēts.
104. Ņemot vērā šos brīdinājumus, iesniedzējtiesa varētu mutatis mutandis rast norādes LESD 49. panta interpretācijā, kas sniegta spriedumā Promoimpresa: šis pants “[..] ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādus valsts tiesību aktus [..], kas ļauj automātiski pagarināt [tādas] spēkā esošās koncesijas attiecībā uz valstij piederošu teritoriju, kuras ir paredzētas ar tūrismu un atpūtu saistītas darbības veikšanai, ciktāl šīs koncesijas ir saistītas ar zināmām pārrobežu interesēm” (72).
105. Visbeidzot, iesniedzējtiesa varētu novērtēt, vai mazā ūdens novadīšanā hidroelektroenerģijas vajadzībām, kas savu mērķu un īpašību dēļ noder tikai elektroenerģijas ražošanai pašpatēriņam blakusesošo zemesgabalu īpašniekiem, ir jāievēro tā pati konkurences procedūra to pagaidu pagarināšanai kā pārējos mazas ūdens novadīšanas gadījumos hidroelektroenerģijas vajadzībām. Var būt leģitīmi iemesli, kas attaisno šo “mikronovadīšanas” saglabāšanu, piešķirot koncesiju upes krastu īpašniekiem (73).
106. Attiecībā uz “sekundāro disciplīnu”, izmantojot iesniedzējtiesas izteikumu, tā varētu atsaukties arī uz Direktīvu 2019/944 (74). Saskaņā ar tās 2. panta 8. punktu un 15. panta 1. un 2. punktu “aktīvs lietotājs” neaprobežojas ar “elektroenerģij[as], kura saražota tā objektos ierobežotā telpā[, patērēšanu vai uzglabāšanu]”, bet var arī “pārdo[t] pašražoto elektroenerģiju vai piedal[īties] elastības vai energoefektivitātes shēmās, ar noteikumu, ka minētās darbības nav tā primārā saimnieciskā vai profesionālā darbība”. Lai atvieglotu šo “aktīvo lietotāju” dalību elektroenerģijas iekšējā tirgū, dalībvalstīm ir jānodrošina, ka tiem nepiemēro “nesamērīgas vai diskriminējošas tehniskās prasības, administratīvās prasības, procedūras un maksas”.
107. Tādējādi Direktīva 2019/944 ļaujot pielāgot mazas ūdens novadīšanas hidroelektroenerģijas vajadzībām, kas paredzēta pašpatēriņam (piešķirta “aktīvajiem lietotājiem”), atjaunošanas procedūras, neuzliekot tai nesamērīgas vai diskriminējošas administratīvās prasības.
108. Atkārtošu, iesniedzējtiesai būs jāizvērtē, vai Direktīvas 2019/944 konkrētie noteikumi ir piemērojami šajā lietā. Ja tā ir, tad strīdīgais noteikums būs jāizvērtē, ņemot vērā minēto direktīvu, nevis LESD 49. pantu.
V.      Secinājumi
109. Ievērojot izklāstīto, iesaku Tiesai uz Corte Costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1.      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū 12. panta 1. un 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nav piemērojami iekārtām, kas veic tikai elektroenerģijas ražošanas darbības, kā, piemēram, iekārtām mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām.
2.      LESD 49. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tam principā ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, neizsludinot konkursu, ūdens koncesijas enerģijas ražošanai, izmantojot mazu ūdens novadīšanu hidroelektroenerģijas vajadzībām, to darbības termiņa beigās tiek pagarinātas uz laiku, kas nepieciešams, lai koncesionārs varētu izmantot atvieglojumus elektroenerģijas ražošanai;
tam savukārt nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums ar šādām īpašībām, ja tas ir pamatots ar sevišķi svarīgiem iemesliem saistībā ar sabiedrības interesēm vai ļauj izveidot atbilstošu, samērīgu un nediskriminējošu režīmu mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām, kas paredzēta to īpašnieku pašpatēriņam.
1      Oriģinālvaloda – spāņu.
2      Šajos secinājumos es – tāpat kā iesniedzējtiesa – izmantošu terminu “koncesija”, lai atsauktos uz pamatā esošajām tiesiskajām attiecībām, kas pastāv, kad valsts īpašumā esošs objekts tiek izmantots hidroelektrostaciju apgādei un enerģijas ražošanai. Tomēr viss šķiet norādām uz to, ka vismaz dažos gadījumos varētu būt runa nevis par īstiem “koncesiju līgumiem”, bet gan drīzāk par atļauju shēmām: ikvienam, kas vēlas izmantot valsts īpašumā esošus ūdeņus, ir jāiesniedz pieprasījums kompetentajām administratīvajām iestādēm, lai saņemtu oficiālu lēmumu šajā jautājumā.
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV 2006, L 376, 36. lpp.).
4      Spriedumi, 2016. gada 14. jūlijs, Promoimpresa u.c. (C‑458/14 un C‑67/15, EU:C:2016:558; turpmāk tekstā – “spriedums Promoimpresa”); un 2020. gada 28. maijs, ECO‑WIND Construction (C‑727/17, EU:C:2020:393; turpmāk tekstā – “spriedums ECO‑WIND Construction”).
5      Redakcijā, kas grozīta ar 2001. gada 18. oktobra legge costituzionale
n. 3 – Modifiche al titolo V
della parte seconda della Costituzione (Konstitucionālais likums Nr. 3 – Konstitūcijas otrās daļas V sadaļas grozījumi; 2001. gada 24. oktobra GURI Nr. 248).
6      1933. gada 11. decembra Regio Decreto n. 1775 – Approvazione del testo unico delle disposizioni di legge sulle acque e sugli impianti elettrici (Karaļa dekrēts Nr. 1775 – Ūdeņu un elektrības iekārtu kodeksa apstiprināšana; 1934. gada 8. janvāra GURI Nr. 5; turpmāk tekstā – “1933. gada Karaļa dekrēts”).
7      2023. gada 28. decembra legge della Regione Emilia‑Romagna n. 17 – Disposizioni collegate alla legge regionale di stabilità per il 2024 (Likums Nr. 17 – Tiesību normas, kas saistītas ar Reģiona stabilitātes likumu 2024. gadam; 2023. gada 28. decembra BURERT Nr. 364, I daļa; turpmāk tekstā – “Reģionālais likums Nr. 17/2023”).
8      Turpmāk tekstā – “reģions”.
9      Spriedums, 2023. gada 20. aprīlis, Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Džinozas pašvaldība) (C‑348/22, EU:C:2023:301), un spriedums Promoimpresa.
10      Saskaņā ar lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Faktiskie apstākļi” 2.1. punkta trešo daļu tā ir Ministru padomes priekšsēdētāja izmantotā vārdkopa.
11      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Faktiskie apstākļi” 4.1. un 4.3.2. punkts.
12      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Faktiskie apstākļi” 4.3.2. un 6. punkts.
13      Reģions atsaucas it īpaši uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 96/92/EK (1996. gada 19. decembris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (OV 1997, L 27, 20. lpp.) un uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2019/944 (2019. gada 5. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un ar ko groza Direktīvu 2012/27/ES (OV 2019, L 158, 125. lpp.), redakcijā ar jaunākajiem grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2024/1711 (2024. gada 13. jūnijs), ar ko groza Direktīvas (ES) 2018/2001 un (ES) 2019/944 attiecībā uz Savienības elektroenerģijas tirgus modeļa uzlabošanu (OV L, 2024/1711).
14      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Motīvu daļa” 3. punkts (mans izcēlums). Konstitūcijas 117. panta 1. punktā reģiona likumdevējam ir noteikts pienākums īstenot savu leģislatīvo kompetenci, ievērojot Savienības tiesības, un ļauts novērtēt apstrīdētās tiesību normas atbilstību Konstitūcijai no atbilstības Līgumiem un atvasinātajām tiesībām viedokļa.
15      Spriedums, 1994. gada 27. aprīlis, Almelo (C‑393/92, EU:C:1994:171), 28. punkts.
16      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Motīvu daļa” 7. punkts, in fine, un 7.1. punkts.
17      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Motīvu daļa” 7.2. punkta trešā un ceturtā daļa, ar atsauci uz Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.) 15. pantu un Komisijas Regulas (EK) Nr. 213/2008 (2007. gada 28. novembris), ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2195/2002 par kopēju publiskā iepirkuma vārdnīcu (CPV) un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/17/EK un Direktīvu 2004/18/EK par publiskā iepirkuma procedūrām saistībā ar CPV pārskatīšanu (OV 2008, L 74, 1. lpp.), I pielikumu, kods 09310000‑5.
18      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Motīvu daļa” 7.2. punkta otrā daļa. Šajā nolūkā tiek citēts Padomes Direktīvas 85/374/EEK (1985. gada 25. jūlijs) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (OV 1985, L 210, 29. lpp.) 2. pants.
19      It īpaši tā atsaucas uz Regulas Nr. 213/2008 I pielikumu, kodu 65410000‑0, kas elektrostaciju ekspluatāciju uzskata par “pakalpojumu”.
20      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Motīvu daļa” 7. punkta pirmā daļa.
21      Direktīvas 2. panta 2. punktā ir noteikts darbību saraksts, kuras, kaut arī var tikt kvalificētas par pakalpojumu sniegšanu, ir izslēgtas no Direktīvas 2006/123 materiālās piemērošanas jomas. Šie izņēmumi šajā lietā tomēr nav pieminēti.
22      Līdzšinējais EKL 50. pants. Saskaņā ar šo tiesību normu “pakalpojuma” jēdzienam ir pakārtots raksturs, tajā ietverot “pakalpojum[us], ja tos parasti sniedz par atlīdzību, ciktāl uz tiem neattiecas noteikumi par preču, kapitāla un personu brīvu apriti” (mans izcēlums).
23      Formulējums, ko Tiesa lietojusi spriedumā Promoimpresa, ir  “Direktīvas 2006/123 12. panta piemērošanas nosacījumi” (mans izcēlums).
24      Tiesas sēdē Itālijas valdība uzsvēra: apstrīdētais reģionālais likums noteic, ka koncesijas “pagarinājumu” var saņemt tikai tad, ja tiek saņemti atvieglojumi, kas pēc savas būtības paredz, ka mazā ūdens novadīšana hidroelektroenerģijas vajadzībām, kas saņem atvieglojumus, ir nevis izolēta iekārta, kuras saražotais paredzēts tikai pašpatēriņam, bet gan iekārta, kas ir pieslēgta valsts tīklam un vismaz daļu no saražotās enerģijas nodod tīklā. Tomēr šis apstāklis neizriet no faktiem un valsts tiesiskā regulējuma, kas aprakstīti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tikai iesniedzējtiesas ziņā ir precizēt valsts tiesību saturu un faktiskās īpašības, kādas piemīt mazajām iekārtām, par kurām ir strīds.
25      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Motīvu daļa” 7.3. punkts. Oriģinālā bez izcēluma.
26      Spriedums, 1994. gada 27. aprīlis, Almelo (C‑393/92, EU:C:1994:171), 28. punkts: “[Savienības] tiesībās, kā arī valstu tiesībās ir vispārpieņemts, ka elektroenerģija ir prece [..].” Spriedums ECO‑WIND Construction, 57. punkts: “Preces ražošana pati par sevi nevar tikt uzskatīta par pakalpojumu.” Mans izcēlums.
27      Spriedums ECO‑WIND Construction, 59. punkts, attiecībā uz tīkla pārvaldības un cenu regulēšanas pakalpojumiem.
28      Tie izsmeļoši noteikti 1933. gada Karaļa dekrēta 6. panta 2. punktā: dzinēja jaudas ražošana (šī punkta a) apakšpunkts); dzeramais ūdens (šī punkta b) apakšpunkts); apūdeņošana (šī punkta c) apakšpunkts); pildīšana (šī punkta d) apakšpunkts); rūpnieciska izmantošana, kas saprotama kā izmantošana, kas atšķiras no 6. pantā skaidri norādītās izmantošanas (šī punkta e) apakšpunkts); ihtiogēniska izmantošana (šī punkta f) apakšpunkts); ūdens rezervju izveide ugunsgrēku dzēšanai un pacelšanai enerģijas pārkvalifikācijas nolūkā (šī punkta g) apakšpunkts).
29      Itālijas valdības rakstveida apsvērumu 43. un 44. punkts.
30      Itālijas valdība rakstveida apsvērumu 22. punktā apgalvo, ka “ekonomikas dalībniekam piešķirtās koncesijas priekšmets faktiski ir tiesības novadīt valsts īpašumā esošos ūdeņus un izmantot tos elektroenerģijas ražošanai, izbūvējot iekārtu un veicot virkni būvdarbu, kas turklāt jāizmanto, ievērojot visas koncesijā ietvertās prasības” (mans izcēlums). Šim ekonomikas dalībniekam tiek piešķirta nevis vispārīgi “koncesija (mazai) ūdens novadīšanai”, bet konkrēti “koncesija (mazai) ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām”.
31      Tiesas sēdē Itālijas valdība pieņēma atšķirīgu pieeju, pamatojoties uz to ekonomisko atvieglojumu būtību, kuru saņemšana attaisnotu koncesijas termiņa pagarināšanu saskaņā ar reģionālo likumu. Tās ieskatā šādu atvieglojumu saņemšana paredz, ka iekārtas ir pieslēgtas “valsts sadales tīklam”. Tā piebilda, ka “attiecībā uz šīm iekārtām nav nepieciešams novērtēt, vai pakalpojumu sniegšana ir vai nav pakārtota enerģijas ražošanai, jo šī pakalpojumu sniegšanas darbība ir raksturīga darbībai, ko veic” mazā ūdens novadīšana hidroelektroenerģijas vajadzībām. Šim argumentam piemīt zināma apļveida loģika, un joprojām nav precīzi norādīts, kāds būtu “pakalpojums”, ko sniegtu mazā ūdens novadīšana hidroelektroenerģijas vajadzībām tikai tāpēc, ka tā ir pieslēgta valsts elektrotīklam.
32      Itālijas valdības rakstveida apsvērumu 29. un 30. punkts.
33      Piemēram, atkritumu apsaimniekošana, emisiju kontrole vai īpašu atkritumu iznīcināšana, kas saistīta ar pienākumu sanēt augsni.
34      1933. gada Karaļa dekrēta 11. un 12.bis pants.
35      Pakalpojumu koncesiju it īpaši raksturo tas, ka valsts iestāde tāda pakalpojuma sniegšanu, kas parasti būtu jādara šai iestādei, uztic koncesionāram, nosakot tam pienākumu sniegt pakalpojumu un liedzot tam brīvi atteikties no tā sniegšanas: ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumi apvienotajās lietās Promoimpresa u.c. (C‑458/14 un C‑67/15, EU:C:2016:122), 62. punkts.
36      Attiecībā uz mazu novadīšanu Itālijas tiesībās tiek nošķirti “sausie būvdarbi” (kas nav izvietoti upes gultnē) un “mitrie būvdarbi” (kas izvietoti upes gultnē vai tās tiešā tuvumā). Pirmie pieder koncesionāram, tostarp pēc koncesijas termiņa beigām.
37      Tiesas sēdē Komisija apstiprināja, ka šī Regulas Nr. 213/2008 I pielikuma interpretācija ir pareiza un ka elektrostacijas pārvaldība kā pakalpojums var tikt juridiski nošķirta no darbības, kas veikta tās kā iekārtas uzstādīšanai.
38      Komisijas rakstveida apsvērumu 31.–36. punkts.
39      Tiesas sēdē Komisija uzsvēra, ka lielas ūdens novadīšanas hidroelektroenerģijas vajadzībām galvenā īpašība sakņojas spējā ātri aktivizēties, lai īsā laikā radītu lielu enerģijas daudzumu, kas ļauj apmierināt konkrētas enerģijas pieprasījuma palielināšanās vajadzības, tādējādi nodrošinot elektrotīkla līdzsvaru un stabilitāti.
40      Spriedums, 2018. gada 30. janvāris (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44), 94. punkts: “[..] Direktīvas 2006/123 piemērojamība nav atkarīga no iepriekšējas analīzes par pakalpojumu sniegšanas brīvības aspekta nozīmi attiecībā uz katras lietas konkrētajiem apstākļiem [..].”
41      Turpat.
42      Spriedums Promoimpresa, rezolutīvās daļas 1. punkts.
43      Itālijas valdības rakstveida apsvērumu 46. un 47. punkts.
44      Pārkāpuma procedūra Nr. 2011/2026.
45      Itālijas valdības rakstveida apsvērumu 21.–30. punkts. Būtībā tajos ir apgalvots, ka koncesionārs ne tikai ražo enerģiju, bet tam ir jāveic arī dažādas citas darbības, kas saistītas ar novadīšanas funkcionēšanu, atbilstoši koncesijā paredzētajiem nosacījumiem.
46      Itālijas valdības rakstveida apsvērumu 46. un 47. punkts: “Tādējādi elektroenerģijas ražošana tiek iekļauta valsts īpašuma koncesijas jomā, radot situāciju, kas ir pilnīgi analoga atļaujai veikt saimniecisko darbību publiskajā sfērā, ko jau izskatījusi [Tiesa]. Tāpēc arī šajā lietā ir piemērojami principi, kas noteikti zināmajā spriedumā [Promoimpresa] [..].” (Mans izcēlums.)
47      Skat. 42., 44. un it īpaši 45. punktu: “Saistībā ar valsts īpašuma koncesiju [..] vislielāko nozīmi iegūst privātpersonai piešķirtās ekskluzīvās tiesības uz valsts īpašumu, kas jāīsteno, ievērojot vispārējās sabiedrības intereses.” Tiesas sēdē Itālijas valdība uzsvēra šo argumentu un apgalvoja, ka, piemērojot spriedumā ECO‑WIND Construction noteikto doktrīnu, ir jāņem vērā enerģijas ražošanai izmantoto dabas resursu būtība (ierobežoti vai neierobežoti resursi), kā arī to tiesiskais statuss (valsts īpašums vai privāttiesību īpašums). Savukārt Francijas valdība uzsvēra, ka “galaprodukts” (elektroenerģija) paliek nemainīgs neatkarīgi no tā, no kādiem avotiem tas tiek ražots.
48      Kaut gan spriedumā Promoimpresa netika skatīts konkrēti, vai toreiz strīdīgās koncesijas ietvēra tādas darbības veikšanu, ko varētu kvalificēt par “pakalpojumu”, tas to aplūkoja netieši. Minētajā lietā piejūras un ezeru krasta valsts īpašums bija paredzēts darbībām (paviljons, veranda, peldvieta, muliņš un pontons Gardas ezera zonā un kūrortdarbība Sardīnijā), kuru kvalificēšana par pakalpojumu neradīja šaubas.
49      Šāds risinājums tomēr šķiet apšaubāms saistībā ar dažiem 1933. gada Karaļa dekrēta 6. pantā minētajiem mērķiem. Saskaņā ar minēto tiesību normu ūdens resurss var tikt izmantots gan “preces” ražošanai, gan arī “pakalpojuma” sniegšanai. Piemēram, “ihtiogēniskajai izmantošanai” var būt gan komerciāli mērķi (veltot to, piemēram, pārtikas rūpniecībai), gan ekoloģiski vai vides saglabāšanas mērķi.
50      Uz to pašu raksturīgo iezīmi ir norādīts Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) plēnuma 2021. gada 9. novembra spriedumos Nr. 17 un Nr. 18, ko Itālijas valdība minējusi iesniedzējtiesā (lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Faktiskie apstākļi” 5. punkts). Tajos ir atzīts, ka kūrorta izveides koncesijā ekonomikas dalībniekam tiek atļauts ekskluzīvi izmantot valstij piederošu piejūras teritorijas daļu “kā uzņēmuma aktīvu un tādējādi attīstīt uzņēmējdarbību, kas saistīta ar tūrisma un atpūtas pakalpojumu sniegšanu” (turpat).
51      No lietas materiālos esošās informācijas neizriet, ka Itālijas (valsts) tiesības regulētu koncesiju, kas izdotas mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām, atjaunošanas posmu.
52      2019. gada 7. marta brīdinājuma vēstules C(2019) 1292 final IV punkts, kurā ir iekļautas vairākas atsauces uz spriedumu Promoimpresa.
53      2018. gada 13. decembra spriedums Nr. 201, kas minēts lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Faktiskie apstākļi” 2.2.2. punktā un Itālijas valdības rakstveida apsvērumu 37. un 38. punktā.
54      2018. gada 13. decembra spriedumā Nr. 201 tā apgalvo: “[..] Faktu, ka atļaujas jēdzienā 12. panta izpratnē var tikt iekļauta valsts īpašuma koncesija, ir atzinusi Tiesa spriedumā [Promoimpresa].” Tās pašas tiesas 2024. gada 23. maija spriedumā Nr. 58 ir atsauce uz 2018. gada 13. decembra spriedumu Nr. 201 un uz dažādiem AGCM atzinumiem.
55      Segnalazione del 3 marzo 2021 n. AS1722 “Rinnovi automatici di concessioni per piccole derivazioni d’acqua a scopo idroelettrico” (2021. gada 3. marta Ziņojums Nr. AS1722 “Koncesiju, kas izdotas mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām, automātiska atjaunošana”, publicēts AGCM 2021. gada 8. marta biļetenā Nr. 10) ir apgalvots, ka “to hidroelektrostaciju pārvaldība, kuras ražo enerģiju, ir saimnieciskā darbība, kas saistīta ar pakalpojumu sniegšanu [LESD] 57. panta izpratnē un uz ko vispārīgi attiecas arī LESD 49. pantā noteiktais brīvības veikt uzņēmējdarbību princips un, konkrētāk, Direktīvā 2006/123/EK noteiktie principi”. Pārējos AGCM atzinumos, kas minēti lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Faktiskie apstākļi” 2.2.2. punktā, ir atsauce gan uz Tribunale Superiore delle Acque Pubbliche (Publisko ūdeņu Augstākā tiesa) spriedumu, gan uz 2021. gada 3. marta Ziņojumu Nr. AS1722, nenorādot papildu pamatojumu.
56      Hidroelektrostacijas jauda ir proporcionāla krituma augstumam un turbīnā novadītajam ūdens daudzumam.
57      Spriedums, 2023. gada 20. aprīlis, Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Džinozas pašvaldība) (C‑348/22, EU:C:2023:301), 46. punkts.
58      Turpat, 48. punkts.
59      Valsts tiesiskajā regulējumā, kam ir nozīme šajā lietā, šī atšķirība nozīmē, ka lielas ūdens novadīšanas hidroelektroenerģijas vajadzībām atjaunošana ir pakārtota iepriekšējai konkursa procedūrai.
60      Pat visvienkāršākajā formā mazai ūdens novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām ir jābūt infrastruktūrai, lai: 1) novirzītu daļu upes plūsmas no tās dabīgās gultnes (aizsprosti un ūdens ieplūde); 2) novadītu ūdeni (ar kanālu vai cauruļu palīdzību) uz elektromehāniskajām iekārtām (turbīnām un ģeneratoriem), kas atrodas iekārtas zemākajā punktā; 3) ūdens pēc izmantošanas atgrieztos tā dabīgajā gultnē (atgriešanās kanāls).
61      Hidroelektrostacijās elektroenerģijas ražošana ir tieši saistīta ar upes plūsmu: elektrostacija ražo enerģiju, ja plūsma pārsniedz minimālo tehnisko līmeni, kas nepieciešams turbīnu iedarbināšanai, un pretēji – ražošana tiek pārtraukta, ja ūdens līmenis nokrītas zem šīs robežvērtības; skat. reģiona rakstveida apsvērumu 40. un 41. punktu.
62      Reģiona rakstveida apsvērumu 41. punkts.
63      Līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas sākotnējam posmam 1933. gada Karaļa dekrēta 7., 8., 9. un 12.bis pants nosaka konkursa procedūru, kuras mērķis ir: a) novērtēt konkrēta projekta ietekmi uz noteiktu vietu; un b) attiecīgā gadījumā salīdzināt vairākus pieteikumus, kuros ierosināti “tehniski nesaderīgi” projekti, lai izvēlētos to, kas nodrošina efektīvāku ūdens resursu izmantošanu, vai – pakārtoti – to, kas piedāvā lielākas ekonomiskās un finansiālās garantijas tūlītējai īstenošanai.
64      Reģiona rakstveida apsvērumu 44. punkts.
65      “Dalībvalstis nodrošina, ka ir īpašas, vienkāršotas un racionalizētas atļauju izsniegšanas procedūras attiecībā uz mazajiem decentralizētajiem ražotājiem un/vai izkliedētajai ražošanai, kurās ņem vērā to ierobežoto apjomu un potenciālo ietekmi. [..]”
66      Tiesas sēdē reģions izklāstīja, ka parasti pēc koncesijas mazai ūdens novadīšanai termiņa beigām de facto tikai piesardzības nolūkā (un bez šādas prasības skaidras norādes likumā) tiek pieņemta prakse publicēt atjaunošanas pieprasījumu oficiālajos kanālos un noteikt termiņu, kurā ieinteresētās personas var iesniegt iespējamos iebildumus. Tomēr tas arī apstiprināja, ka šāda prakse netiek piemērota, ja pagarinājums tiek piešķirts, lai koncesijas termiņu saskaņotu ar atvieglojumu saņemšanas periodu.
67      Šāds ierobežojums būtu obligāts, ja valsts pasākums būtu jomā, kas Savienības mērogā ir pilnībā saskaņota, un tad tas būtu jānovērtē, ņemot vērā nevis primāro tiesību normas, bet gan šī saskaņošanas pasākuma normas. Eiropas Savienības Tiesa ir nospriedusi, ka ar Direktīvas 2006/123 9.–13. pantu ir veikta izsmeļoša saskaņošana attiecībā uz pakalpojumiem, kuri ietilpst to piemērošanas jomā. Skat. spriedumu Promoimpresa, 59. un 61. punkts.
68      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sadaļas “Motīvu daļa” 5. punkta 3. apakšpunkts.
69      Direktīva 2006/123 nav vienīgā Savienības (atvasinātā) tiesību norma, kas reglamentē ekskluzīvo tiesību piešķiršanu valsts īpašuma izmantošanai. Citi noteikumi par vienotā elektroenerģijas tirgus izveidi, piemēram, Direktīva 2019/944, balstās uz līdzīgiem pieņēmumiem, neuzskatot vienkāršu enerģijas ražošanu par “pakalpojumu”.
70      Spriedums, 2024. gada 11. jūlijs, Società Italiana Imprese Balneari (C‑598/22, EU:C:2024:597), 44. un 46. punkts.
71      Spriedums, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874), 54. un 55. punkts.
72      Spriedums Promoimpresa, 74. punkts un rezolutīvās daļas 2. punkts. Atbalstīt sprieduma Promoimpresa daļas, kas attiecas uz LESD 49. pantu, piemērošanu šai lietai nav pretrunā noliegumam, ka šī paša sprieduma doktrīna par Direktīvas 2006/123 12. pantu varētu tikt attiecināta uz vienkāršu elektroenerģijas ražošanu.
73      Tiesas sēdē tika apspriests, vai mazajai novadīšanai hidroelektroenerģijas vajadzībām, kas paredzēta pašpatēriņam, varētu būt savas īpašas iezīmes. Itālijas valdība un reģions ir vienisprātis, ka faktiski nepastāv iekārtas, kas paredzētas tikai pašpatēriņam, bez savienojuma ar valsts tīklu, bet tas būtu jāpārbauda iesniedzējtiesai.
74      Itālijas valdības ieskatā atvieglojumu saņemšanas, kam ir pakļauta koncesiju pagarināšana reģionālajā likumā, mērķis ir veicināt Savienības mērķu sasniegšanu atjaunojamo energoresursu jomā. Tomēr šis mērķis ir būtisks Direktīvas 2019/944 elements, un tā sasniegšanā aktīvi piedalās patērētāji (skat. it īpaši tās 6., 10. un 42. apsvērumu).