62015TJ0264
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2017. gada 28. aprīlī (
*1
)
“Piekļuve dokumentiem — Regula (EK) Nr. 1049/2001 — Dokumenti, kas attiecas uz procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi — Dalībvalsts sagatavoti dokumenti — Dalībvalstij adresēts pieteikums par piekļuvi dokumentiem — Piekļuves pieteikuma pārsūtīšana Komisijai — Piekļuves atteikums — Komisijas kompetence — Iestādes sagatavots dokuments — Regulas (EK) Nr. 1049/2001 5. pants”
Lieta T‑264/15
Gameart sp. z o.o
., Belsko‑Bjala [Bielsko‑Biała] (Polija), ko pārstāv P. Hoffman, advokāts,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Hottiaux, A. Buchet un M. Konstantinidis, pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta
Polijas Republika, ko pārstāv B. Majczyna, M. Kamejsza un M. Pawlicka, pārstāvji,
Eiropas Parlaments, ko pārstāv D. Warin un A. Pospíšilová Padowska, pārstāvji,
un
Eiropas Savienības Padome, ko sākotnēji pārstāv J.‑B. Laignelot, K. Pleśniak un E. Rebasti un pēc tam J.‑B. Laignelot un E. Rebasti, pārstāvji,
personas, kas iestājušās lietā,
par prasību saskaņā ar LESD 263. pantu, kuras mērķis ir atcelt Komisijas 2015. gada 18. februāra lēmumu, ciktāl ar to tiek noraidīts pieteikums par piekļuvi Polijas Republikas sagatavotiem dokumentiem, ko tai pēdējā minētā bija iesniegusi, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulas (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 5. panta otro daļu.
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. Kanninens [H. Kanninen], tiesneši J. Švarcs [J. Schwarcz] (referents) un K. Iliopuls [C. Iliopoulos],
sekretārs L. Gžegorčiks [L. Grzegorczyk], administrators,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu un 2016. gada 30. novembra tiesas sēdi,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Tiesvedības rašanās fakti
1
Prasītāja, Gameart sp. z o.o., ir Polijā reģistrēts izklaides nozares uzņēmums.
2
2014. gada 10. novembrī prasītāja, pamatojoties uz polskie przepisy o dostępie do informacji publicznej (Polijas tiesiskais regulējums par piekļuvi publiskai informācijai), Polijas Ārlietu ministrijai (turpmāk tekstā – “ĀM”) iesniedza pieprasījumu par piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz Eiropas Komisijas īstenotajām procedūrām saistībā ar Eiropas Savienības tiesību pārkāpumu, kurš izdarīts ar Polijas 2009. gada 19. novembra Likumu par azartspēlēm.
3
Prasītāja īpaši lūdza piešķirt piekļuvi, pirmkārt, vēstuļu, ko Komisija šo procedūru ietvaros bija sūtījusi Polijas Republikai, kopijām. Otrkārt, tā lūdza piekļuvi Komisijai adresēto Polijas Republikas vēstuļu kopijām, kuras piederēja ĀM (turpmāk tekstā – “apstrīdētie dokumenti”).
4
ĀM 2014. gada 18. novembrī, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulas (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.) 5. panta otro daļu, pa elektronisko pastu nosūtīja Komisijai prasītājas pieteikumu.
5
2014. gada 19. novembrī ĀM informēja prasītāju, ka tās pieprasījums attiecas uz Savienības dokumentiem, ka tam ir piemērojamas Regulas Nr. 1049/2001 normas un ka līdz ar to saskaņā ar šīs regulas 5. panta otro daļu pieprasījums ir nodots Komisijai izskatīšanai.
6
2014. gada 15. decembrī Komisija atteica piekļuvi minētajiem dokumentiem, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā minēto izņēmumu, kas saistīts ar pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķu aizsardzību, kā arī uz apstākli, ka vēl nav noslēgusies procedūra saistībā ar Polijas Republikas izdarītu Savienības tiesību pārkāpumu.
7
2015. gada 2. janvārī prasītāja Komisijai iesniedza atkārtotu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 2. punktu. Šajā pieteikumā tā tostarp apgalvo, ka Komisijas kompetencē neietilpst lemt par prasītājas pieteikumu par piekļuvi apstrīdētajiem dokumentiem, kuriem Regula Nr. 1049/2001 nav piemērojama. It īpaši tā norāda, ka šīs regulas 5. panta otrā daļa šiem dokumentiem nav piemērojama, jo šī norma attiecas tikai uz Savienības iestāžu sagatavotiem dokumentiem.
8
Ar 2015. gada 18. februāra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Komisija noraidīja atkārtoto pieteikumu par piekļuvi dokumentiem un tostarp atteica piekļuvi apstrīdētajiem dokumentiem, jau atkal pamatodamās uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzēto izņēmumu, kā arī uz apstākli, ka procedūra saistībā ar Polijas Republikas izdarītu Savienības tiesību pārkāpumu vēl nav noslēgusies.
Tiesvedība un lietas dalībnieču prasījumi
9
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 8. maijā, prasītāja cēla šo prasību.
10
Ar dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2015. gada 8., 11. un 18. septembrī, Polijas Republika, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Parlaments lūdza atļaut tiem iestāties šajā tiesvedībā Komisijas prasījumu atbalstam.
11
Ar 2015. gada 19. oktobra rīkojumu Vispārējās tiesas piektās palātas priekšsēdētājs apmierināja šos pieteikumus par iestāšanos lietā.
12
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas ceturtajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.
13
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to ir apstiprināts atteikums piekļūt apstrīdētajiem dokumentiem;
—
pakārtoti, atzīt, ka saskaņā ar LESD 277. pantu Regulas Nr. 1049/2001 5. panta otrā daļa šajā lietā nav piemērojama;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
14
Komisijas, ko atbalsta Polijas Republika, Padome un Parlaments, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par interesi celt prasību
15
Komisija, formāli neizvirzot iebildi par nepieņemamību, uzskata, ka prasītājai nevar būt interese celt prasību.
16
Šajā ziņā tā norāda, ka prasītāja neapstrīd apstrīdēto lēmumu tajā ziņā, ka ar to ir atteikta piekļuve apstrīdētajiem dokumentiem, bet gan tikai apšauba tās kompetenci šādu lēmumu pieņemt. Tādēļ piekļuves atteikums pats par sevi nav prasītājai nelabvēlīgs akts un apstrīdētā lēmuma iespējamā atcelšana to neietekmēs. Komisija uzskata, ka, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka tās kompetencē neietilpa izskatīt visu tai Polijas iestāžu pārsūtīto pieprasījumu, tas prasītājas juridisko situāciju nemainītu, jo apstrīdētā lēmuma atcelšana tai nesniegtu piekļuvi apstrīdētajiem dokumentiem un neradītu Polijas iestādēm pienākumu šos dokumentus tai izsniegt.
17
Atbildētāja savukārt norāda, ka no Polijas iestāžu aspekta procedūra, kas tika uzsākta pēc tam, kad tā, pamatojoties uz Polijas tiesisko regulējumu, šīm iestādēm iesniedza savu pieteikumu par piekļuvi, noslēdzās pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Līdz ar to tai esot bijis liegts piekļūt apstrīdētajiem dokumentiem. Turklāt tā piebilst, ka, lai arī pieteikums, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 5. pantu, tika pārsūtīts Komisijai, ĀM tas esot bijis jāizskata, pamatojoties uz Polijas Likumu par piekļuvi publiskiem dokumentiem, un jāpiešķir tai piekļuve apstrīdētajiem dokumentiem, jo Polijas likumā nav paredzēta iespēja atteikties izsniegt publisku informāciju tādēļ, ka Savienības iestādēs norit attiecīga procedūra.
18
Jānorāda, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Komisija atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 5. pantam ir uzskatāma par kompetentu lemt par pieteikumiem attiecībā uz piekļuvi dokumentiem.
19
Ja apstrīdēto lēmumu daļēji atceltu, jo, kā prasītāja uzskata, Komisijas kompetencē nebija to pieņemt, prasītāja tik un tā nevarētu piekļūt apstrīdētajiem dokumentiem. No tā tomēr neizriet, ka prasītājai nav intereses prasīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
20
Pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka prasītājs saglabā interesi prasīt atcelt iestādes aktu, lai nepieļautu, ka nākotnē atkārtojas tā iespējamais prettiesiskums. Šāda interese celt prasību izriet no LESD 266. panta pirmās daļas, saskaņā ar kuru iestādei, kuras pieņemtie akti ir pasludināti par spēkā neesošiem, ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai pildītu Savienības tiesas spriedumu. Tomēr šī interese celt prasību var pastāvēt tikai tad, ja apgalvotais prettiesiskums varētu atkārtoties nākotnē, neņemot vērā tās lietas apstākļus, kura bijusi pamatā prasītājas celtajai prasībai (šajā ziņā skat. spriedumus, 2007. gada 7. jūnijs, Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 50.–52. punkts, un 2011. gada 9. septembris, LPN/Komisija, T‑29/08, EU:T:2011:448, 60. punkts).
21
Tā tas ir arī šajā lietā. Pirmkārt, prasītājas apgalvotā prettiesiskuma pamatā ir Regulas Nr. 1049/2001 5. panta interpretācija, kuru Komisija varētu izmantot jauna pieteikuma izskatīšanā. Otrkārt, prasītāja nākotnē varētu iesniegt tādus pašus pieteikumus par piekļuvi, kā to savos procesuālajos rakstos aicinājusi darīt Komisija. Līdz ar to, neatkarīgi no šīs lietas apstākļiem pastāv pietiekami konkrēts risks, ka analoģiskā gadījumā nākotnē prasītāja varētu sastapties ar šo pašu iespējamo prettiesiskumu.
22
Par šo pēdējo aspektu ir jāatzīmē, ka Komisija Vispārējā tiesā ir norādījusi, ka prasītāja neatkarīgi no apstrīdētā lēmuma varētu no jauna vērsties Polijas iestādēs, lai lūgtu tām piekļuvi apstrīdētajiem dokumentiem. Tomēr, kā to pamatoti apgalvo arī prasītāja, ir jānorāda, ka, lai arī jaunu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem ir iespējams iesniegt, tomēr, ja apstrīdētais lēmums netiktu atcelts, Polijas iestādēm nekas neliegtu šo jauno pieteikumu atkal pārsūtīt Komisijai, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 5. pantu un Komisijai to atkal noraidīt to pašu iemeslu dēļ, kas norādīti apstrīdētajā lēmumā.
23
Otrkārt, apstrīdētais lēmums ir vienīgais lēmums, kas prasītājai līdz šim ir paziņots un ir tai nelabvēlīgs, jo ar to tai tiek atteikta piekļuve un tiek noslēgta Polijas iestādēs uzsāktā procedūra, kā to savā pieteikumā par iestāšanos lietā būtībā ir norādījusi Polijas Republika. Tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, Polijas Republika norādīja, ka apstrīdētā lēmuma atcelšanas gadījumā valsts iestādei būtu jāatsāk procedūra un prasītājas pieteikums jāizskata, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu.
24
No iepriekš izklāstītā izriet, ka prasītājai ir interese prasīt apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu.
Par lietas būtību
25
Prasības pamatošanai prasītāja izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats ir saistīts ar Komisijas kompetences neesamību, ņemot vērā Regulas Nr. 1049/2001 5. panta otro daļu. Otrais pamats ir saistīts ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. un 5. punkta pārkāpumu, ciktāl apstrīdētais lēmums tika pieņemts, neapspriežoties ar dalībvalsti, kas sagatavojusi apstrīdētos dokumentus, neraugoties uz to, ka tā pret šo dokumentu izsniegšanu nebūtu iebildusi. Trešais pamats ir saistīts ar LESD 296. panta pārkāpumu, jo apstrīdētais lēmums neesot atbilstoši pamatots, un ceturtais pamats, kas izvirzīts pakārtoti, ir saistīts ar Regulas Nr. 1049/2001 5. panta otras daļas spēkā neesamību atbilstoši LESD 277. pantam. Turklāt replikā prasītāja izvirza piekto pamatu, kas saistīts ar tiesību uz labu pārvaldību un Regulas Nr. 1049/2001 6. panta 2. punkta pārkāpumu.
26
Pirmais pamats ir sadalīts divās daļās.
27
Pirmā pamata pirmajā daļā prasītāja norāda, ka Regulas Nr. 1049/2001 5. pants nav piemērojams apstrīdētajiem dokumentiem, jo šī norma attiecas tikai uz Savienības iestāžu dokumentiem. Šajā ziņā neesot nozīmes tam, ka šie dokumenti ir bijuši arī Komisijas rīcībā Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punkta izpratnē, jo tā pieteikumu par piekļuvi neesot adresējusi šai iestādei. Prasītāja uzskata, ka tikai tas vien, ka dalībvalsts pieteikumu nodod Komisijai atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 5. panta otrajai daļai, Komisijai nepiešķir kompetenci, jo pieteikums neattiecas uz šīs iestādes sagatavotiem dokumentiem.
28
Komisija, Polijas Republika, kā arī Padome apstrīd šīs daļas pamatotību.
29
Pirmkārt, Komisija piekrīt, ka ĀM saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 5. pantu nebija pienākuma pārsūtīt tai pieteikumu par piekļuvi apstrīdētajiem dokumentiem un tā, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, varēja pati izlemt, vai šos dokumentus prasītājai drīkst izsniegt vai ne. Proti, tā norāda, ka ar Regulas Nr. 1049/2001 5. pantu dalībvalsts, kas saņēmusi pieteikumu par piekļuvi tās rīcībā esošiem dokumentiem, pienākums apspriesties ar Savienības iestādi vai tai pārsūtīt pieteikumu ir ierobežots tikai ar gadījumu, kad šos dokumentus sagatavojusi šī iestāde. Katrā ziņā, tā kā, pirmkārt, piekļuves pieteikums attiecas gan uz tās sagatavotiem, gan apstrīdētajiem dokumentiem, un, otrkārt, ĀM tai bija pārsūtījusi visu šo pieteikumu, tā nolēma pilnībā uz šo pieteikumu atbildēt.
30
Otrkārt, Komisija uzskata, ka nav ne mazāko šaubu par to, ka apstrīdētie dokumenti ir “iestādes rīcībā esoši dokumenti” Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punkta un 3. panta a) punkta izpratnē. No Regulas Nr. 1049/2001 preambulas desmitā apsvēruma un tās 2. panta 3. punkta, kā arī iedibinātās judikatūras skaidri izriet, ka “šīs regulas piemērošanas jomā ietilpst visi iestāžu rīcībā esošie dokumenti, tostarp arī dalībvalstu izdotie, no kā izriet, ka piekļuvi šiem dokumentiem principā regulē šīs regulas normas, it īpaši normas par materiāltiesiskajiem izņēmumiem no piekļuves tiesībām” (spriedums, 2007. gada 18. decembris, Zviedrija/Komisija, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 67. punkts). Komisija uzsver, ka uz minētajām normām un judikatūru tā parasti atsaucas, kad tā pilnībā noraida trešo personu pieteikumus, kuros lūgta piekļuve dalībvalsts un Komisijas pārkāpuma procedūras ietvaros sagatavotiem dokumentiem. No tā šī iestāde secina, ka tai ir bijis tiesiskais pamats attiecībā uz apstrīdētajiem dokumentiem pieņemt apstrīdēto lēmumu.
31
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 1.–4. punktu:
“1.   Ikvienam Savienības pilsonim un fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, ir tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem, ievērojot šajā regulā noteiktos principus, nosacījumus un ierobežojumus.
[..]
3.   Šī regula attiecas uz visiem iestādes dokumentiem, tātad uz dokumentiem, ko tā ir izdevusi, saņēmusi vai kuri ir tās rīcībā un skar jebkuru darbības jomu Eiropas Savienībā.
4.   Neskarot 4. līdz 9. pantu, publisku piekļuvi dokumentiem nodrošina pēc rakstiska pieteikuma saņemšanas vai tieši, elektroniskā veidā vai ar reģistra palīdzību [..].”
32
Regulas Nr. 1049/2001 5. pantā ir noteikts:
“Ja dalībvalsts saņem lūgumu iepazīties ar tās rīcībā esošu dokumentu, ko sagatavojusi kāda iestāde, bet nav skaidrības par to, vai šo dokumentu drīkst izsniegt, dalībvalsts apspriežas ar attiecīgo iestādi, lai varētu pieņemt lēmumu, kas nekaitē šīs regulas mērķu sasniegšanai.
Dalībvalsts var arī pāradresēt šo lūgumu attiecīgajai iestādei.”
33
Visbeidzot, saskaņā ar šīs pašas regulas 6. panta 1. punktu “pieteikumus saistībā ar piekļuvi dokumentam iesniedz rakstiski [..], tiem ir jābūt skaidri formulētiem, lai iestāde varētu viegli atrast attiecīgo dokumentu [;] pieteikuma iesniedzējam nav jānorāda tā iesniegšanas iemesli”.
34
Attiecībā uz apgalvoto Komisijas kompetenci, kas izriet no Regulas Nr. 1049/2001 5. panta, ir jānorāda, ka šajā normā ir paredzēts koordinēšanas mehānisms Savienības iestāžu un dalībvalstu starpā, kad pēdējās minētās ir saņēmušas pieteikumu par piekļuvi to rīcībā esošiem dokumentiem, kurus sagatavojusi iestāde.
35
Izņemot šajā normā konkrēti paredzētos gadījumus un ja tas ir nepieciešams atbilstoši LES 4. panta 3. punktā paredzētajam lojālas sadarbības principam, lūgumiem par piekļuvi valsts iestāžu rīcībā esošiem dokumentiem, tostarp gadījumos, kad šos dokumentus ir sagatavojušas Savienības iestādes, piemēro šīm iestādēm saistošos valsts tiesību noteikumus un to vietā nestājas Regulas Nr. 1049/2001 normas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2007. gada 18. decembris, Zviedrija/Komisija, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 70. punkts).
36
Taču ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1049/2001 5. pantā nav paredzēta iespēja pārsūtīt Komisijai pieteikumu par piekļuvi dalībvalsts izdotiem dokumentiem. Proti, no šīs normas teksta skaidri izriet, ka tās materiālā piemērošanas joma ir ierobežota ar Savienības iestāžu “sagatavotiem” dokumentiem.
37
Tādēļ ir jāsecina, ka Komisijai atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 5. pantam nebija kompetences lemt par ĀM tai pārsūtīto pieteikumu par piekļuvi apstrīdētajiem dokumentiem.
38
Šo secinājumu neatspēko nedz Komisijas, nedz personu, kas iestājušās lietā, izvirzītie argumenti.
39
Pirmkārt, Polijas Republika norāda, ka Komisijas kompetence izskatīt pieteikumu par piekļuvi apstrīdētajiem dokumentiem izriet no Regulas Nr. 1049/2001 5. panta jēgas.
40
Proti, Polijas Republika uzskata, ka dokumenti, ar kuriem notikusi apmaiņa valsts pienākumu neizpildes procedūras ietvaros, ir “jaukta” veida akti, jo Komisijas šīs procedūras ietvaros sagatavoto dokumentu saturs ir cieši saistīts ar attiecīgās dalībvalsts sagatavoto dokumentu saturu, līdz ar to pirmo minēto izpaušana vienlaicīgi rada arī otro satura izpaušanu un otrādi. Polijas Republika norāda, ka dalībvalsts šajā ziņā sagatavotie dokumenti tādējādi ir kvalificējami par Komisijas sagatavotiem dokumentiem Regulas Nr. 1049/2001 5. panta izpratnē.
41
Turklāt Polijas Republika norāda, ka no Regulas Nr. 1049/2001 3. panta a) punkta, kā arī judikatūras izriet, ka jēdziens “dokuments” būtībā nenozīmē formu, bet gan tajā ietverto informāciju.
42
Šai ziņā pietiek norādīt, ka Polijas Republikas piedāvātā Regulas Nr. 1049/2001 5. panta interpretācija, kurai Regulā Nr. 1049/2001 nav nekāda pamatojuma, nav saderīga ar šīs normas tekstu (skat. iepriekš 36. punktu). Tātad šādai interpretācijai nevar piekrist.
43
Otrkārt, Polijas Republika un Padome norāda, ka Komisijas kompetencē ietilpa lemt par pieteikumu attiecībā uz piekļuvi apstrīdētajiem dokumentiem, pamatojoties uz lojālas sadarbības principu.
44
Tomēr šis princips, kas Regulas Nr. 1049/2001 15. pantā norādīts kā iestāžu un dalībvalstu attiecību regulators, viens pats nevar būt pamats Komisijas kompetencei izskatīt tādu piekļuves pieteikumu kā šajā lietā, ja nav nekāda cita tiesiskā pamata atbilstoši Regulai Nr. 1049/2001.
45
Jāpiebilst, ka daži Komisijas pašas izvirzītie argumenti ir pretrunā iepriekš minētajam argumentam.
46
Proti, Komisija tostarp apgalvo, ka ĀM, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu varēja pati izlemt, vai dokumentus, kurus Polijas iestādes pārkāpuma procedūrā bija nosūtījušas Komisijai, drīkstēja izsniegt prasītājai vai ne.
47
Komisija turklāt norāda, ka apstrīdētais lēmums neuzliek Polijas iestādēm pienākumu ieņemt tādu pašu nostāju kā Komisijai. Šajā ziņā tā pamatoti norāda uz Tiesas judikatūru par Savienības tiesās iesniegtiem procesuālajiem rakstiem, no kuras izriet, ka, izņemot gadījumus, kad dokumentu publiskošana nelabvēlīgi ietekmētu pareizu tiesvedību, neviens noteikumus vai norma neatļauj vai neaizliedz lietas dalībniekiem iepazīstināt ar saviem procesuālajiem rakstiem trešās personas (spriedums, 2007. gada 12. septembris, API/Komisija, T‑36/04, EU:T:2007:258, 88. punkts; rīkojums, 2000. gada 3. aprīlis, Vācija/Komisija, C‑376/98, EU:C:2000:181, 10. punkts), un tā ir attiecināma uz administratīvā procedūrā sagatavotiem aktiem, kā tas ir šajā lietā.
48
Treškārt, ir jānoraida Komisijas un personu, kas iestājušās lietā, arguments, ka Komisijai bija kompetence izskatīt pieteikumu par piekļuvi Polijas Republikas sagatavotiem dokumentiem, jo šie dokumenti atradās Komisijas rīcībā Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punkta izpratnē.
49
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka prasītāja neapstrīd Komisijas kompetenci izskatīt pieteikumus par piekļuvi Polijas iestāžu izdotiem dokumentiem, kuri ir Komisijas rīcībā, ja šie pieteikumi ir iesniegti tieši Komisijai. Ir skaidrs, ka šādi dokumenti ir Savienības iestāžu rīcībā Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punkta izpratnē. Prasītāja arī neapstrīd, ka Komisija principā var atteikt piekļuvi šādiem dokumentiem, ja tie attiecas uz vēl nepabeigtu pārkāpuma procedūru.
50
Tomēr, kā norādījusi prasītāja un pretēji Komisijas un personu, kas iestājušās lietā, nostājai, ir jāuzskata, ka apstāklis, ka šādi dokumenti ir Savienības iestādes rīcībā Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punkta izpratnē, nenozīmē, ka Komisijai ir tiesības pēc savas ierosmes vai citos apstākļos lemt par pieteikumu attiecībā uz piekļuvi šiem dokumentiem un attiecīgā gadījumā to atteikt.
51
Kā pamatoti uzskata prasītāja, lai Komisijai būtu kompetence pieņemt lēmumu par piekļuves piešķiršanu vai atteikšanu tās rīcībā esošam dokumentam, vēl ir nepieciešams, lai tā būtu saņēmusi pieteikumu par piekļuvi šim dokumentam, ko Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 4. punktā un 6. pantā paredzētajos apstākļos atbilstoši ir iesniegusi jebkāda minētās regulas 2. panta 1. un 2. punktā norādīta fiziska vai juridiska persona vai arī atbilstoši nosūtījusi kāda dalībvalsts minētās regulas 5. pantā paredzētajos apstākļos. Tātad ir jāatzīst, ka šajā gadījumā Komisijā atbilstoši noteikumiem ar šādu pieteikumu nebija vērsusies nedz prasītāja, nedz Polijas Republika.
52
Tādēļ ir jāatzīst, ka pretēji tostarp Komisijas, Padomes un Polijas Republikas apgalvotajam Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punkts šīs lietas apstākļos nav tiesiskais pamats lēmumam, ar ko tiek atteikta piekļuve apstrīdētajiem dokumentiem.
53
Ceturtkārt, ir jānoraida arguments, ka Komisijai principā bija saistošs ĀM dokumentu nodošanas fakts. Proti, ir jānorāda, ka nav nekāda tiesiskā pamata uzskatīt, ka Komisijai būtu saistošs dalībvalsts lēmums atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 5. pantam pārsūtīt tai pieprasījumu piekļūt dokumentiem, kurus tā pati nav izdevusi, ja nav izpildīti šī panta piemērošanas nosacījumi. Kā pamatoti norāda prasītāja, lai gan var pamatoti uzskatīt, ka dalībvalsts lēmums pārsūtīt tai iesniegtu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem ir saistošs tādējādi, ka Komisija to nevar uzskatīt par neesošu, tomēr nevar arī uzskatīt, ka ar to vien ir pietiekami, lai Komisija būtu tiesīga pieņemt lēmumu pēc būtības, proti, atteikt vai piešķirt piekļuvi prasītajiem dokumentiem.
54
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāatzīst, ka Komisija, kurai nebija kompetences lemt par pieteikumu piekļūt apstrīdētajiem dokumentiem, ir pārkāpusi Regulas Nr. 1049/2001 5. pantu.
55
Tādēļ pirmā pamata pirmā daļa ir pieņemama, un līdz ar to apstrīdētais lēmums ir daļēji jāatceļ, nepārbaudot pārējos prasītājas izvirzītos pamatus un to daļas.
Par tiesāšanās izdevumiem
56
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai nolēmums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem. Visbeidzot, saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. No tā izriet, ka Polijas Republika, Padome un Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež
1)
atcelt Komisijas 2015. gada 18. februāra lēmumu, ciktāl ar to tiek noraidīts pieteikums par piekļuvi Polijas Republikas sagatavotiem dokumentiem, ko tai pēdējā minētā bija iesniegusi, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulas (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 5. panta otro daļu;
2)
Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Polijas Republika, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 28. aprīlī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.