62006CC0390_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Komisijas 2000. gada 12. jūlija Lēmuma SG(2000)D/105754, ar ko par saderīgu ar Līgumu atzīta atbalsta shēma ieguldījumiem mazāk attīstītajos Itālijas reģionos (2) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), spēkā esamību.
2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā, kurā Itālijas sabiedrība Nuova Agricast
lūdz piespriest Itālijas valstij atlīdzināt nodarītos zaudējumus. Nuova Agricast
būtībā apgalvo, ka tā ir cietusi zaudējumus tāpēc, ka tā nevar gūt labumu no valsts atbalsta shēmas, ko Komisija ir apstiprinājusi apstrīdētajā lēmumā, un cenšas noskaidrot, cik lielā mērā Itālijas varas iestādes var tikt atzītas atbildīgas par to.
I – Atbilstošās valsts tiesību normas
A – Vecā atbalsta shēma
3. Ar 1992. gada 19. decembra Likumu Nr. 488 (3) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 488/92”) Itālijas likumdevējs noteica finanšu pasākumus, kas bija iecerēti, lai rosinātu sabiedrības attīstīt noteiktas ražošanas darbības mazāk attīstītajos valsts reģionos.
4. Komisija ar 1997. gada 21. maija lēmumu (4) (turpmāk tekstā – “1997. gada lēmums”) izlēma līdz 1999. gada 31. decembrim neiebilst pret uz Likumu Nr. 488/92 un dažādajām šo likumu īstenojošajām tiesību normām balstīto valsts atbalsta shēmu (5) .
5. Atbalsta shēmai, kuru atļāva 1997. gada lēmums (turpmāk tekstā – “vecā atbalsta shēma”), bija šādas pamatiezīmes:
a) katra gada finanšu līdzekļi tika sadalīti divās vienādās daļās un tika piešķirti, izsludinot divus uzaicinājumus pieteikties uz tiem. Ņemot vērā pieejamos līdzekļus tajā gadā, uz kuru attiecās piešķiramie līdzekļi, līdzekļu piešķiršanas noteikumus varēja grozīt ar ministra dekrētu, it īpaši atļaujot attiecīgos līdzekļus sadalīt, izdodot tikai vienu uzaicinājumu pieteikties;
b) pieteikumus, kas tika iesniegti, atsaucoties uz uzaicinājumu pieteikties, pārbaudīja kompetentās kredītiestādes, kuras tiem piešķīra punktus, pamatojoties uz reglamentējošiem kritērijiem (itāļu valodā – “indicatori”, turpmāk tekstā – “rādītāji”);
c) pēc tam kompetentā ministrija izveidoja pieteikumu reģionālos ranga sarakstus, pamatojoties uz punktiem, kas bija piešķirti šīs pārbaudes laikā, un pieņēma dekrētu par atbalsta piešķiršanu pieteikumu iesniedzējiem dilstošā secībā, sākot ar pirmo, līdz katram sarakstam pieejamie līdzekļi bija izsmelti;
d) izdevumi, par kuriem varēja saņemt atbalstu, bija izdevumi, kas bija radušies, sākot no dienas pēc tās dienas, kad bija beidzies termiņš pieteikumu iesniegšanai attiecībā uz uzaicinājumu, kas bija izdots pirms tā uzaicinājuma, uz kuru attiecas pieteikums (6) ;
e) sabiedrības, kuru pieteikumi tika iekļauti reģionālajā sarakstā, bet kuras nevarēja gūt labumu no atbalsta pasākumiem tāpēc, ka pieejamie līdzekļi nebija pietiekami, lai segtu summu, kas bija nepieciešama visiem pasākumiem, par kuriem bija iesniegti pieteikumi, varēja vai nu atkārtoti iesniegt to pašu projektu, tikai vienreiz, atsaucoties uz nākamo atbilstošo uzaicinājumu, negrozot attiecīgos izvērtējuma rādītājus (saukta par pieteikuma “automātisko iekļaušanas” kārtība), vai arī atteikties no “automātiskās iekļaušanas” un atkārtoti iesniegt to pašu projektu, tomēr grozot atsevišķus izvērtējuma rādītājus, lai padarītu pieteikumu konkurētspējīgāku, pievienojoties nākamā “atbilstošā uzaicinājuma” (7) sarakstam (saukta par pieteikuma “pārformulēšanas” kārtību). Abos gadījumos nosacījumi, kas bija noteikti attiecībā uz sākotnējiem pieteikumiem, tika paturēti spēkā, lai izvērtētu izdevumu atbilstību, kas nozīmēja, ka atbalsta pasākumi bija jāpiešķir arī attiecībā uz izdevumiem, kas bija radušies kopš pirmā pieteikuma iesniegšanas datuma.
B – Jaunā atbalsta shēma
6. 1999. gada 18. novembrī Itālijas iestādes paziņoja Komisijai (8) par valsts atbalsta shēmu, ko Itālijas iestādes bija pieņēmušas atbilstoši 1992. gada 19. decembra Likumam Nr. 488. Šī shēma faktiski bija grozīta un paplašināta vecā atbalsta shēma, kas stājās spēkā 2000. gada 1. janvārī.
7. Pēc tam, kad Itālijas iestādes bija izdarījušas grozījumus šajā shēmā, Komisija 2000. gada 12. jūlijā izdeva apstrīdēto lēmumu, kurā tā norādīja, ka tā nebija iecerējusi izvirzīt iebildumus pret paziņoto shēmu līdz 2006. gada 31. decembrim.
8. Apstrīdētais lēmums ietver pārejas noteikumu, kas noteic:
“Tikai pirmoreiz piemērojot attiecīgo shēmu, tas ir – izdodot pirmo uzaicinājumu pieteikties uz atbalsta pasākumiem, kas tiek organizēti atbilstoši minētajai shēmai, un ņemot vērā, ka pieteikumi atbalsta saņemšanai katrā ziņā ir jāiesniedz, pirms tiek uzsākts darbs ar ieguldījumu projektu, izņēmuma kārtā tiks pieņemti pieteikumi, kuri tika iesniegti pēdējā uzaicinājuma ietvaros, kas tika organizēts atbilstoši iepriekšējai shēmai un ko Komisija bija atļāvusi līdz 1999. gada 31. decembrim, kuri tika uzskatīti par tādiem, attiecībā uz kuriem var piešķirt atbalstu, bet kuri netika finansiāli atbalstīti, jo šim uzaicinājumam nebija piešķirti pietiekami finansiālie līdzekļi.”
9. Itālijā pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Ministero dell’Industria, Commercio e d’Artigianato
(Rūpniecības, tirdzniecības un amatniecības ministrija) (turpmāk tekstā – “ MICA ”) pieņēma 2000. gada 14. jūlija dekrētu (9) un 2000. gada 14. jūlija Apkārtrakstu Nr. 900315 (10), kuri paredzēja ar apstrīdēto lēmumu atļautās atbalsta shēmas (turpmāk tekstā – “jaunā atbalsta shēma”) ieviešanas kārtību.
10. Šie valsts tiesību akti noteic, ka atbalstu var piešķirt, pamatojoties uz “izdevumiem, kas ir tikuši atzīti par pieņemamiem to programmu kontekstā, uz kurām attiecas pēdējais atbilstošais uzaicinājums iesniegt pieteikumus par atbalsta pasākumiem, kuri ir tikuši pārbaudīti un apstiprināti, bet nav tikuši finansiāli atbalstīti, jo nav bijuši pieejami nepieciešamie finanšu līdzekļi”.
II – Fakti
11. Nuova Agricast
atbilstoši vecajai atbalsta shēmai iesniedza pieteikumu, lai saņemtu valsts atbalstu, atsaucoties uz trešo atbilstošo uzaicinājumu, kas attiecās uz 1998. gada pirmo pusgadu. Tās pieteikums tika iekļauts Apūlijas [ Apulia ] reģiona reģionālajā sarakstā, kas tika apstiprināts ar MICA
1998. gada 14. augusta dekrētu.
12. Ņemot vērā tās rangu reģionālajā sarakstā un pieejamo līdzekļu nepietiekamību, tā nesaņēma līdzekļus, uz kuriem tā bija pieteikusies.
13. Tika publicēts ceturtais uzaicinājums, kas attiecās uz 1998. gada otro pusgadu. Nuova Agricast
izlēma neizmantot tiesības uz tās pieteikuma automātisku iekļaušanu šajā uzaicinājumā, bet gaidīt līdz nākamajam atbilstošajam uzaicinājumam, lai iesniegtu savu pieteikumu grozītā formā.
14. Šāds uzaicinājums netika publicēts pirms 1999. gada 31. decembra, kas ir datums, kurā izbeidzās Komisijas izdotais vecās atbalsta shēmas apstiprinājums. Nākošais atbilstošais uzaicinājums, atsaucoties uz kuru Nuova Agricast
beidzot varēja iesniegt savu grozīto pieteikumu, tika publicēts tikai 2000. gada 14. jūlijā, kad jau spēkā bija stājusies jaunā atbalsta shēma.
15. Jaunajā atbalsta shēmā, kuru atļāva apstrīdētais lēmums, lai konstatētu, vai izdevumi bija pieņemami, nebija paturēti spēkā nosacījumi, kas bija piemērojami attiecībā uz Nuova Agricast
sākotnējo pieteikumu. Tās grozītais pieteikums tika noraidīts un līdz ar to netika iekļauts atbilstošajā reģionālajā sarakstā.
III – Tiesvedība valsts tiesā un prejudiciālais jautājums
16. Nuova Agricast
iesniedza prasību Tribunale ordinario di Roma
(Romas Rajona tiesā) (Itālija) pret kompetento Itālijas ministriju ( Ministero delle Attività Produttive [Ražošanas darbību ministrija], kas ir pārņēmusi MICA
funkcijas) par zaudējumiem, par kuriem tā apgalvo, ka tie ir radušies tā rezultātā, ka tai netika izmaksāts valsts atbalsts, uz kuru tā bija pieteikusies.
17. Šai sakarā Nuova Agricast
uzskata, ka pieņemot jauno atbalsta shēmu, Itālijas iestādes nav adekvāti aizsargājušas to sabiedrību, piemēram, Nuova Agricast, intereses, kuras bija atteikušās no tiesībām uz automātisku iekļaušanu ceturtajā uzaicinājumā, lai, atsaucoties uz nākamo atbilstošo uzaicinājumu, atkārtoti iesniegtu būtībā to pašu projektu, izdarot dažus grozījumus “izvērtējuma rādītājos”, bet kuras tomēr nevarēja to izdarīt, jo ceturtais uzaicinājums attiecīgajam ekonomikas sektoram bija pēdējais atbilstošais uzaicinājums atbilstoši vecajai atbalsta shēmai.
18. Atbilstoši lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu pēc vecajam atbalsta režīmam izsniegtās atļaujas darbības beigšanās pastāvēja trīs sabiedrību kategorijas: i) tādas sabiedrības kā Nuova Agricast, kuru pieteikums, atsaucoties uz trešo uzaicinājumu, bija iekļauts vienā no reģionālajiem sarakstiem un kuras bija atteikušās no tiesībām uz to pieteikuma automātisku atkārtotu iesniegšanu, atsaucoties uz ceturto uzaicinājumu, lai iesniegtu pārstrādātu pieteikumu, atsaucoties uz nākamo atbilstošo uzaicinājumu (turpmāk tekstā – “pirmās kategorijas sabiedrības”); ii) sabiedrības, kuru pirmais pieteikums tika iesniegts, atsaucoties uz ceturto uzaicinājumu, un kuru pieteikumi bija iekļauti reģionālajos sarakstos, kas attiecas uz šo uzaicinājumu, bet kuras nebija saņēmušas pieprasīto atbalstu, tāpēc, ka nav pieticis līdzekļu; uz šīm sabiedrībām attiecas apstrīdētajā lēmumā paredzētais pārejas noteikums (turpmāk tekstā – “otrās kategorijas sabiedrības”), un iii) sabiedrības, kuras vēl nebija iesniegušas pieteikumus, kaut gan darbs ar to investīciju projektu jau bija uzsākts (turpmāk tekstā – “trešās kategorijas sabiedrības”).
19. Atbilstoši valsts tiesas sniegtajai informācijai, šķiet, ka Itālijas valsts nepievērsa Komisijas uzmanību faktam, ka pirmās kategorijas sabiedrības bija ieguvušas tiesības atbilstoši vecajai atbalsta shēmai. Atbilstoši jaunajai atbalsta shēmai – jaunā atbalsta shēma sedz tikai izdevumus, kas radušies pēc tam, kad ir ticis iesniegts pieteikums atbalsta saņemšanai. Īslaicīgs un ārkārtējs izņēmums attiecās tikai uz tiem pieteikumiem, kuri bija iesniegti, atsaucoties uz saskaņā ar veco shēmu izdoto ceturto un pēdējo uzaicinājumu. Iesniedzējtiesa norāda, ka ar apstrīdēto lēmumu, paredzot šim izņēmumam tik sašaurinātu piemērošanas jomu, tika pārkāpta pirmās kategorijas sabiedrību tiesiskā paļāvība.
20. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai izvērtētu Itālijas iestāžu atbildību, tai ir jānoskaidro, vai pastāv cēloņsakarība starp iespējamo Itālijas valsts kļūdaino rīcību un Nuova Agricast
iespējami nodarītajiem zaudējumiem.
21. Atbilstoši iesniedzējtiesas teiktajam apstrīdētais lēmums ietekmē šo cēloņsakarību, jo tas atrodas starp rīcību, par kuru Nuova Agricast
vaino Itālijas iestādes, un Nuova Agricast
nodarītajiem zaudējumiem. Līdz ar to iesniedzējtiesa uzskata, ka tai ir jānoteic, kāda bija Itālijas iestāžu rīcības ietekme uz Komisijas lēmumu. Šī iemesla dēļ iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jānoskaidro, vai apstrīdētajā lēmumā atrodamais pārejas noteikums varētu būt spēkā neesošs, jo ar to tiek pārkāpti Kopienu tiesību sistēmas noteikumi un principi.
22. Ņemot vērā, ka pirmās un otrās kategorijas sabiedrības ir līdzīgā juridiskā situācijā, tomēr pārejas noteikuma dēļ attieksme pret to iespējamo iekļaušanu jaunajā atbalsta shēmā ir atšķirīga, iesniedzējtiesa vispirms vaicā, vai ar pārejas noteikumu tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
23. Turklāt iesniedzējtiesa pauž šaubas par pārejas noteikuma spēkā esamību arī tāpēc, ka tas neizpilda pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā uz pirmās kategorijas sabiedrību izslēgšanu.
24. Līdz ar to 2006. gada 14. jūnijā Tribunale ordinario di Roma
izlēma apturēt tiesvedību un iesniegt Eiropas Kopienu Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādu jautājumu:
“Vai ir spēkā Komisijas 2000. gada 12. jūlija lēmums, par kuru Itālijas valdība tika informēta ar 2000. gada 2. augusta vēstuli SG(2000)D/105754 attiecībā tikai uz pārejas noteikumu, kas paredz izņēmuma rakstura atkāpi no “vajadzīgā atbalsta” principa attiecībā uz minētās shēmas pirmo piemērošanas reizi tikai attiecībā uz tiem pieteikumiem, kuri “tika iesniegti pēdējā uzaicinājumā pieteikties atbalsta pasākumiem, kas tika organizēts atbilstoši iepriekšējai shēmai, kuru Komisija atļāva līdz 1999. gada 31. decembrim, un kuri tika atzīti par tiesīgiem saņemt atbalstu, bet kuriem atbalsts netika piešķirts, jo nepietika šim uzaicinājumam piešķirto finansiālo līdzekļu”, ar tam sekojošu pieteikumu, kas attiecas uz iepriekšējiem uzaicinājumiem un kas netika atbalstīti nepietiekamu finanšu līdzekļu dēļ, kuri gaidīja automātisku iekļaušanu nākamajā uzaicinājumā vai arī pārformulēšanu un atkārtotu iesniegšanu pirmajā “atbilstošajā” uzaicinājumā atbilstīgi jaunajai shēmai, nepamatotu noraidīšanu, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu un EKL 253. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu?”
IV – Saistītās procedūras Kopienu tiesās
25. Papildus pamata tiesvedībai Tribunale ordinario di Roma, Nuova Agricast
ir iesniegusi divas prasības Pirmās instances tiesā.
26. Nuova Agricast Srl
u.c. 2004. gada 15. martā Pirmās instances tiesā iesniedza prasību atcelt tiesību aktu. Ar 2005. gada 15. jūnija rīkojumu, kas Krājumā nav publicēts, Pirmās instances tiesa noraidīja prasību kā nepieņemamu, jo tā nebija iesniegta laikā (11) .
27. Turklāt Nuova Agricast
Pirmās instances tiesā ir iesniegusi prasību par zaudējumu atlīdzību (12) . Tā lūdz izmaksāt kompensāciju par zaudējumiem, par kuriem tā apgalvo, ka tie ir radušies apstrīdētā lēmuma pieņemšanas rezultātā. Šī prasība, kura vēl tiek izskatīta, zināmā mērā attiecas uz tiem pašiem zaudējumiem, uz kuriem attiecas pamata tiesvedība iesniedzējtiesā.
V – Procedūra Tiesā
28. Tiesa ir saņēmusi apsvērumus no Nuova Agricast, Komisijas un Itālijas valdības. Tiesas sēde notika 2007. gada 11. septembrī.
VI – Lietas dalībnieku argumenti
A – Nuova Agricast
29. Nuova Agricast
norāda, ka iesniedzējtiesas jautājumi par apstrīdētā lēmuma spēkā esamību attiecībā uz vienlīdzības principu ir balstīti uz pieņēmumu, ka pirmās kategorijas sabiedrībām bija tiesiska paļāvība, ka to pārformulētais pieteikums tiks iekļauts sarakstā, kurš attiecas uz nākamo atbilstošo uzaicinājumu, kas bija pirmais uzaicinājums atbilstoši jaunajai atbalsta shēmai.
30. Tādēļ, lai noskaidrotu šī pieņēmuma patiesumu, tā uzskata, ka Tiesai sākumā ir jānoteic, vai vecā atbalsta shēma, kas bija apstiprināta saskaņā ar 1997. gada lēmumu, pirmās kategorijas sabiedrībām radīja saskaņā ar Kopienu tiesību sistēmu aizsargātas tiesības saņemt atbalstu pat pēc tā laika posma beigām, kurā bija apstiprināta vecā shēma. Šai sakarā Nuova Agricast
uzskata, ka, apstiprinot veco shēmu, Komisija atzina, ka pirmās kategorijas sabiedrībām bija juridiski aizsargātas tiesības pārformulēt savu pieteikumu, atsaucoties uz nākamo atbilstošo uzaicinājumu, tai pašā laikā attiecībā uz jau radušamies izdevumiem paturot tos pieņemamības nosacījumus, kas bija piemērojami attiecībā uz uzaicinājumu, atsaucoties uz kuru tās bija iesniegušas sākotnējo pieteikumu. Šīs tiesības vienkārši neizzuda brīdī, kad beidzās vecās atbalsta shēmas apstiprinājums.
31. Attiecībā uz iespējamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu Nuova Agricast
uzskata, ka pirmās un otrās kategorijas sabiedrības bija līdzīgā situācijā, jo tās visas bija ieguvušas tiesības piedalīties pirmajā atbilstošajā uzaicinājumā atbilstoši jaunajai atbalsta shēmai. Līdz ar to tās būtu bijis jāiekļauj vienlīdzīgi ar apstrīdētajā lēmumā iekļautā pārejas noteikuma labuma guvējiem.
32. Attiecībā uz Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu atbilstoši EKL 253. pantam Nuova Agricast
norāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts, kāpēc pirmās kategorijas sabiedrībām tika liegta tiesiskā aizsardzība, ko tās bija ieguvušas atbilstoši vecajai atbalsta shēmai. Tiesību norma, kas rada tāda apmēra zaudējumus būtiskam skaitam sabiedrību, ir konkrēti jāpamato.
B – Itālijas valdība
33. Pirmkārt, Itālijas valdība uzskata, ka ar apstrīdēto lēmumu netiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo pirmās un otrās kategorijas sabiedrības nav vienādā situācijā. Itālijas administratīvās tiesas ir apstiprinājušas, ka pirmās kategorijas sabiedrības nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību saistībā ar iespēju pieteikties atbalsta saņemšanai saskaņā ar jauno atbalsta shēmu ar tādiem pat nosacījumiem, kas bija piemērojami saskaņā ar veco atbalsta shēmu publicētajiem uzaicinājumiem pieteikties.
34. Otrkārt, apstrīdētais lēmums ir adekvāti pamatots, ņemot vērā to vēstuļu apmaiņu starp Itāliju un Komisiju paziņotās atbalsta shēmas sākotnējās izskatīšanas stadijā, kurās ir norādīts pamatojums pārejas noteikumam. Turklāt atbilstoši Tiesas judikatūrai – vispārpiemērojama tiesību akta, kas attiecas uz daudzām situācijām, pamatojumā var iekļaut tikai norādi uz vispārējo situāciju, kādā tas ir ticis pieņemts, un norādi uz vispārējiem mērķiem, kurus ar to ir paredzēts sasniegt.
C – Komisija
35. Komisija vispirms apšauba iesniegtā jautājuma pieņemamību. Tā uzskata, ka ir acīmredzami, ka atsaucei uz apstrīdētā lēmuma spēkā esamību nav saistības ar prasību par Itālijas valsts atbildību un ka ir noteikti skaidrs, ka tā nav nepieciešama, lai atrisinātu iesniedzējtiesā izskatāmo strīdu.
36. Attiecībā uz lietas būtību Komisija, pirmkārt, norāda, ka lēmums, ar kuru tā uz noteiktu laiku apstiprina atbalsta shēmu, nevar radīt paļāvību vai kādas juridiski aizsargātas tiesības attiecībā uz iespēju piešķirt un saņemt atbalstu pēc shēmai piešķirtās atļaujas beigšanās. Tādēļ, kad Komisija pārbauda paziņotu jaunu shēmu, kas faktiski ir iepriekš atļautas shēmas paplašinājums, Komisijai, atļaujot jauno shēmu, nav pienākuma paredzēt pārejas režīmu, lai atsevišķas sabiedrības, par kurām tiek apgalvots, ka tām ir radušās tiesības atbilstoši iepriekšējai shēmai, varētu turpināt saņemt atbalstu, pamatojoties uz veco režīmu, pēc jaunā režīma stāšanās spēkā.
37. Komisija norāda, ka dalībvalsts ir tā, kas paziņo atbalsta shēmu, un ka Komisija šo shēmu nevar mainīt. Pēc tam, kad Komisija ir uzsākusi formālās izmeklēšanas procedūru, tā var paredzēt nosacījumus, bet pat tādā gadījumā dalībvalstij ir tiesības izvēlēties neieviest šos nosacījumus, atsakoties no atbalsta shēmas. Ja Komisija konstatē, ka ar atbalsta piešķiršanas kritērijiem tiek pārkāpti citi Līguma noteikumi, kā rezultātā atbalsta shēma nebūtu saderīga ar kopējo tirgu, Komisija var tikai atzīt šādu atbalstu par nesaderīgu, bet tā nevar labot šādu nesaderību, piemēram, grozot šīs shēmas labuma saņēmēju grupu.
38. Attiecībā uz izvirzīto vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu Komisija, pirmkārt, norāda, ka Itālijas iestādes brīvi izvēlējās pieņemt apskatāmo pārejas noteikumu. Tādēļ ar apstrīdēto lēmumu netiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz dažādām sabiedrību kategorijām, jo Komisija tikai atzina Itālijas valsts veikto izvēli un apstiprināja visu paziņoto shēmu kopumā.
39. Otrkārt, Komisija atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmuma valsts atbalsta jomā likumība ir jāvērtē, ņemot vērā informāciju, kas Komisijai bija pieejama tā pieņemšanas brīdī. Šajā lietā Itālijas iestādes nebija informējušas par pirmās kategorijas sabiedrību īpašo gadījumu, līdz ar to fakts, ka pārejas noteikums neparedz īpašu ar šo sabiedrību iekļaušanu saistītu noteikumu, nevar būt pamats apstrīdētā lēmuma spēkā neesamībai.
40. Treškārt, Komisija uzskata, ka katrā ziņā vienlīdzīgas attieksmes princips nav ticis pārkāpts, jo pirmās un otrās kategorijas sabiedrības nav vienādā situācijā.
41. Attiecībā uz izvirzīto no EKL 253. panta izrietošā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu Komisija norāda, ka attiecībā uz pirmās kategorijas sabiedrību situāciju šāds pamatojums nebija jāsniedz, jo valsts iestādes nebija to informējušas par šo situāciju. Turklāt pārejas noteikums tika pieņemts Itālijas valsts, kurai ir adresēts apstrīdētais lēmums, brīvas izvēles rezultātā.
VII – Vērtējums
A – Pieņemamība
42. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Eiropas Kopienu Tiesas un valstu tiesu sadarbības procedūras, kas paredzēta EKL 234. pantā, ietvaros tikai valsts tiesa, kura iztiesā prāvu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kurai, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jāizvērtē tas, vai sprieduma taisīšanai ir vajadzīgs prejudiciāls nolēmums, un tas, cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir saistīti ar Kopienu tiesību interpretāciju, Eiropas Kopienu Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (13) .
43. Tomēr tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka, pastāvot ārkārtas apstākļiem, tā var pārbaudīt nosacījumus, ar kādiem valsts tiesa tai ir iesniegusi lietu, lai pārliecinātos par savu kompetenci. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamata prāvas patiesajiem faktiem vai priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav vajadzīgo faktisko un tiesisko apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (14) .
44. Pamata tiesvedībā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pastāv cēloņsakarība starp potenciāli prettiesisko Itālijas iestāžu rīcību jaunās atbalsta shēmas sākotnējās izskatīšanas laikā, ko veikusi Komisija, un zaudējumiem, proti, atbalsta neizmaksāšanu, par ko Nuova Agricast
apgalvo, ka šie zaudējumi tai ir radušies apstrīdētajā lēmumā iekļautā pārejas noteikuma piemērošanas jomas rezultātā.
45. Šķiet, ka iesniedzējtiesa ar savu iesniegto jautājumu būtībā cenšas noskaidrot, vai apstrīdētais lēmums, neņemot vērā pirmās kategorijas sabiedrību situāciju, pat, ja tas ir noticis tādēļ, ka Itālijas iestādes nav sniegušas precīzu informāciju, varētu būt kļuvis tik defektīvs, ka lēmums ir kļuvis par spēkā neesošu. Šķiet, ka atbilde uz šo jautājumu palīdzētu noteikt Itālijas iestāžu atbildības apjomu par apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.
46. Tādēļ iesniedzējtiesas jautājums par apstrīdētā Komisijas lēmuma spēkā esamību nav acīmredzami nesaistīts ar iesniedzējtiesā izskatāmā strīda priekšmetu un iebilde par nepieņemamību šajā sakarā ir jānoraida.
47. Otrs jautājums par pieņemamību rodas sakarā ar to, ka Nuova Agricast
jau ir iesniegusi prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā. Kā tika minēts iepriekš, Pirmās instances tiesa prasību atcelt tiesību aktu lietā Nuova Agricast  u.c. noraidīja kā nepieņemamu, jo tā nebija iesniegta laikā (15) . Ņemot vērā Tiesas spriedumu lietā TWD Textilwerke Deggendorf (16), ir jānoskaidro, vai Nuova Agricast
prasība atcelt tiesību aktu tika atzīta par nepieņemamu tikai tāpēc, ka tā nebija iesniegta noteiktajā termiņā, kā rezultātā šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par apstrīdētā Komisijas lēmuma spēkā esamību nebūtu pieņemams šajā Tiesā.
48. Apstākļos, kādos tika taisīts spriedums lietā TWD Textilwerke Deggendorf, bija samērā skaidrs, ka prasība atcelt apstrīdēto lēmumu, kas būtu iesniegta EKL 230. pantā paredzētajā termiņā, būtu bijusi pieņemama (17) . Pretstatā tam šajā lietā Itālijas Republikai adresētais apstrīdētais lēmums attiecas uz atbalsta shēmu, kas ir iecerēta vispārīgā veidā definētām personu kategorijām un nevis tieši noteiktiem saņēmējiem. Turklāt Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka lēmums, ar kuru tiek atļauta atbalsta shēma, nevar tieši attiekties uz prasītājiem, kuri bija tikai trešās puses iepriekšējās izskatīšanas procedūras laikā (18) . Līdz ar to šķiet apšaubāmi, ka Nuova Agricast
būtu bijušas tiesības celt prasību par apstrīdēto lēmumu atbilstoši EKL 230. pantam.
49. Līdz ar to, atšķirībā no apstākļiem, kādos tika taisīts spriedums lietā TWD Textilwerke Deggendorf, nav acīmredzami, ka Nuova Agricast
prasība par atcelšanu būtu bijusi pieņemama, ja tā būtu bijusi iesniegta EKL 230. pantā paredzētajā termiņā.
50. Līdz ar to es uzskatu, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
B – Būtība
51. Ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegto informāciju, šķiet, ka iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Komisijas lēmums, neņemot vērā pirmās kategorijas sabiedrību situāciju, varētu būt spēkā neesošs, jo ar to tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips un no EKL 253. panta izrietošais Komisijas pienākums norādīt pamatojumu.
52. Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir būtiski īsumā aplūkot šajā lietā apskatāmo atbalsta veidu un lēmumu un Tiesas šajā kopsakarā veicamās kontroles apmēru.
1) Apskatāmā atbalsta veida un lēmuma noteikšana
53. Atbilstoši EKL 87. panta 1. punktam valsts atbalsts principā Kopienā ir aizliegts. Šī principa izņēmumi ir paredzēti EKL 87. panta 2. punktā, atbilstoši kuram noteiktu veidu atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, un EKL 87. panta 3. punktā, atbilstoši kuram pat saderīgu var atzīt vēl citu ierobežotu atbalsta kategoriju skaitu.
54. Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, atbalsta pasākumu vai atbalsta shēmas saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas, kuras rīcību kontrolē Tiesa, kompetencē (19) .
55. Lai Komisija varētu pārbaudīt valsts atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu, tai atbilstoši Līguma 88. panta 3. punkta pirmajam teikumam jāsaņem paziņojums par “jaunu atbalstu” pirms šādus plānus tiek sākts īstenot. “Jauns atbalsts” ir jebkāds pasākums, ar kuru tiek piešķirts vai grozīts atbalsts, ja šie grozījumi var attiekties uz pastāvošu atbalstu vai Komisijai paziņotiem sākotnējiem plāniem (20) . Izskatāmā lieta attiecas uz jaunu atbalstu, jo aplūkojamais atbalsts groza iepriekšējo režīmu, kura atļauja izbeidzās 1999. gada 31. decembrī.
56. Ir jānorāda arī, ka apstrīdētajā lēmumā izskatītais pasākums ir atbalsta shēma, nevis individuāls atbalsts. Izmantojot atbalsta shēmas, dalībvalstis no Komisijas var saņemt vienu atļauju, pamatojoties uz shēmas vispārējām iezīmēm (21) .
57. Apstrīdētais lēmums ir “lēmums necelt iebildumus” (22), ko Komisija līdz ar to pieņēma, neuzsākot formālās izmeklēšanas procedūru (23) .
2) Lēmumu valsts atbalsta jomā kontrole Tiesā
58. Saskaņā ar Tiesas judikatūru Komisijai, piemērojot EKL 88. panta 3. punktu, ir plaša rīcības brīvība, kuras izmantošana ir saistīta ar ekonomiska un sociāla rakstura novērtējumiem, kas jāveic Kopienu kontekstā (24) .
59. Izvērtējot Komisijas lēmuma par valsts atbalstu likumību, Tiesai tādēļ ir jānosaka tikai tas, vai Komisija nav pārkāpusi savas pilnvaras, pieļaujot izkropļojumu vai acīmredzamu kļūdu faktu izvērtējumā vai nepareizi izmantojot pilnvaras, vai pārkāpjot procesu (25) . Tas nozīmē arī, ka Tiesa nevar aizstāt Komisijas atbalsta saderīguma izvērtējumu ar savējo (26) .
3) Izvirzītais vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums
60. Pirmais izvirzītais spēkā neesamības pamats būtībā rada jautājumu par to, vai Komisijas lēmums varētu nebūt spēkā tāpēc, ka ar to tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes starp pirmās un otrās kategorijas sabiedrībām princips attiecībā uz tā pārejas noteikuma piemērošanas jomu.
61. Attiecībā uz valsts atbalstu Komisijas kompetencē ietilpst tikai pārbaude par to, vai valsts atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Attiecībā uz šīs pārbaudes apjomu Tiesa ir konsekventi atzinusi, ka EKL 87. pantu nevar izmantot, lai apdraudētu citus Līguma noteikumus (27) . Tādēļ Komisijai, izvērtējot valsts atbalsta shēmas saderīgumu ar kopējo tirgu, ir tiesības ņemt vērā iespējamos citu Līguma noteikumu un pamatprincipu pārkāpumus (28) . Šo principu skaitā ir vienlīdzīgas attieksmes princips (29) .
62. Kaut gan Komisijai ir tiesības pārliecināties par valsts atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu, tā neizdomā vai neizstrādā atbalsta shēmas un nepiešķir atbalstu. Turklāt Komisija nevar piespiest dalībvalsti izmaksāt valsts atbalstu. Tā ir pilnvarota tikai aizliegt dalībvalstij izmaksāt atbalstu, ko tā uzskata par nesaderīgu ar kopējo tirgu. Dalībvalsts ir tā, kura nodrošina līdzekļus atbalstam, izstrādā shēmu un paziņo par to Komisijai. Dalībvalsts patur tiesības atsaukt paziņojumu par atbalsta shēmu un neieviest atbalsta shēmu.
63. No tā izriet, ka paziņotā valsts atbalsta shēmā iespējami ietverto pārejas noteikumu dalībvalsts iesaka kā tās atbalsta shēmas daļu, par ko tā paziņo Komisijai atļaujas saņemšanai. Tādēļ Komisija to izvērtēs kā atbalsta shēmas daļu, lai izvērtētu visas shēmas kopumā saderību ar kopējo tirgu.
64. No Pirmās instances tiesas secinājumiem ar šo lietu saistītā lietā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā ietvertā pārejas noteikuma formulējums ir ticis pieņemts Itālijas iestāžu brīvas izvēles rezultātā (30) . Līdz formālās izmeklēšanas procedūras sākumam Komisijai nav iespēju likt dalībvalstij grozīt atbalsta shēmu. Neformālās procedūras laikā Komisija var tikai vai nu pieņemt lēmumu necelt iebildumus vai arī uzsākt formālās izmeklēšanas procedūru (31) .
65. Tādēļ ir jānoskaidro, vai šajā lietā Komisija ir pārsniegusi savas pilnvaras, jo tā pēc iepriekšējās izskatīšanas procedūras uzskatīja, ka jaunā atbalsta shēma ir saderīga ar kopējo tirgu, kaut gan no apstrīdētajā lēmumā ietvertā pārejas noteikuma piemērošanas jomas bija izslēgtas pirmās kategorijas sabiedrības, un tā rezultātā tā neuzsāka formālās izmeklēšanas procedūru.
66. Pirmkārt, pēc manām domām, pastāv formāls iemesls, kas šķietami norāda, ka tā nav noticis. Faktiski nav pierādījumu par to, ka Komisija kaut kādā veidā būtu zinājusi par pirmās sabiedrību kategorijas, kurai pieder Nuova Agricast, pastāvēšanu vai vismaz par to specifisko situāciju.
67. Tomēr atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Komisijas valsts atbalsta jomā pieņemta lēmuma spēkā esamība ir jānovērtē, ņemot vērā informāciju, kas Komisijai bija pieejama lēmuma pieņemšanas brīdī (32) . Šai lietā tas nozīmētu, ka Komisijai nevarēja būt pienākums ņemt vērā Nuova Agricast
un citu pirmajai kategorijai piederošo sabiedrību situāciju.
68. Pirms nonākt pie šī secinājuma, tomēr ir jānorāda, ka šī judikatūra ir tikusi attīstīta un piemērota gadījumos, kuros Komisija apstrīdēto lēmumu bija pieņēmusi pēc formālās izmeklēšanas procedūras. Attiecībā uz šādiem lēmumiem šī pieeja šķiet pamatota, jo “ieinteresētajām pusēm” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē ir iespēja sniegt Komisijai visu vērā ņemamo informāciju, kaut arī dažas no tām šo iespēju nav izmantojušas (33) . Tādēļ šādas puses ir lielā mērā atbildīgas par to informāciju, kas Komisijai bija pieejama, kad tā pieņēma savu lēmumu. Ja šādas “ieinteresētās puses” vēlāk apgalvo, ka Komisijas lēmums nav spēkā, ir loģiski, ka tās var apstrīdēt Komisijas lēmuma spēkā esamību, tikai balstoties uz informāciju, kas Komisijai bija pieejama tās lēmuma pieņemšanai.
69. Šo argumentāciju nevar attiecināt uz lēmumu necelt iebildumus pret atbalsta shēmu un izbeigt atbalsta pārbaudes iepriekšējās izskatīšanas stadiju, ja vispār nav tikusi uzsākta formālā izmeklēšanas procedūra. Šāds lēmums principā (34) tiek pieņemts, pamatojoties uz paziņojošās dalībvalsts iesniegto informāciju. Šī procedūra nedod trešām pusēm formālu iespēju iesaistīties un iesniegt informāciju Komisijai, ko tā varētu ņemt vērā, lai izvērtētu paziņotā atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Ir pat iespējams, ka tādas sabiedrības kā atbalsta potenciālās saņēmējas vai to konkurenti var nezināt par tos interesējošas atbalsta shēmas paziņošanu, jo Komisijai ir pienākums publicēt paziņojumu par atbalsta paziņošanu tikai tad, ja tiek uzsākta formālās izmeklēšanas procedūra (35) . Līdz ar to, ja Komisija pieņem lēmumu necelt iebildumus, paziņojums par šo lēmumu būs pirmais akts, kas tiks publicēts Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī .
70. Tomēr es uzskatu, ka Komisijai ir jāvar balstīties uz informāciju, kas ir pieejama lēmuma pieņemšanas laikā, pat, ja puse, kas nebija iesaistīta sākotnējā izmeklēšanā, kā Nuova Agricast
šajā lietā, apstrīd lēmumu necelt iebildumus.
71. No primārajiem un sekundārajiem tiesību aktiem, it īpaši no Regulas Nr. 659/1999, skaidri izriet, ka atbalsta iepriekšējās izskatīšanas procedūra galvenokārt noris starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti (36) . Tā rezultātā Komisijai nav piešķirtas faktu izmeklēšanas pilnvaras meklēt kādu informāciju, izņemot to, ko galvenokārt attiecīgā dalībvalsts tai ir iesniegusi iepriekšējas izskatīšanas procedūras laikā. No šādiem Komisijas pilnvaru ierobežojumiem neizbēgami izriet, ka tās lēmumu likumību nevar apstrīdēt, pamatojoties uz informāciju, kas tai nebija pieejama lēmuma pieņemšanas laikā. Turklāt, ja trešās puses varētu apstrīdēt Komisijas lēmumu likumību, pamatojoties uz informāciju, kas tai nebija pieejama lēmuma pieņemšanas laikā, tad visticamāk, ka Komisija izvairītos no šāda riska, sistemātiski uzsākot formālās izmeklēšanas procedūru, tādējādi atļaujot visām “ieinteresētajām pusēm” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē iesniegt vērā ņemamo informāciju. Tomēr šādu iznākumu ir grūti savietot ar šobrīd pastāvošo divu stadiju valsts atbalsta pārbaudes procedūru, kas ir paredzēta EK līgumā un Regulā Nr. 659/1999.
72. Tādēļ Komisijas pieņemta lēmuma necelt iebildumus spēkā esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā informāciju, kas Komisijai bija pieejama šāda lēmuma pieņemšanas laikā.
73. Tā kā šajā lietā nav pierādījumu par to, ka Komisija bija informēta par pirmās kategorijas sabiedrību specifisko situāciju, apstrīdēto lēmumu nevar uzskatīt par spēkā neesošu tāpēc, ka tas iespējami pārkāptu vienlīdzīgas attieksmes principu attiecībā uz šo sabiedrību šķietami iegūtajām tiesībām.
74. Katrā ziņā var atgādināt, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, pārbaudot atbalsta shēmas saderību ar kopējo tirgu, Komisija var izpētīt tikai attiecīgās shēmas vispārējās īpašības, un tai nav pienākuma pārbaudīt katru atsevišķo piemērošanas gadījumu (37) .
75. Turklāt ir jānorāda, ka šī lieta nav viens no izņēmuma gadījumiem, kuros Komisijai var rasties pienākums nodrošināt, ka tās ar attiecīgo valsts atbalstu saistītais lēmums ietver pārejas noteikumu, un kuros tai var būt pienākums nodrošināt, ka šāds noteikums atbilst vienlīdzīgas attieksmes principam. Šāds pienākums var rasties tikai ļoti specifiskos apstākļos, kuros, cita starpā, Kopienu iestādes iepriekš īstenotā rīcība rada tiesisku paļāvību, kas ir jāaizsargā (38) .
76. Tomēr šajā lietā Komisija nav rīkojusies tādā veidā, lai radītu tiesisku paļāvību par to, ka vecā atbalsta shēma, kura izbeidzās 1999. gada 31. decembrī, turpinātu darboties pēc šī datuma.
77. Vecās atbalsta shēmas atļauja, kas bija ierobežota laikā un izbeidzās 1999. gada 31. decembrī, pēc sava rakstura nav tāds akts, kas varētu radīt šādu tiesisku paļāvību. Noteikums, ka izņēmumi no vispārējā principa, ar kuru tiek aizliegts valsts atbalsts, ir jāinterpretē sašaurināti, aizliedz šādu apstiprinātas atbalsta shēmas piemērošanas termiņa pagarinājumu (39) . Turklāt, ja būtu iespējams atsaukties uz tiesībām, par kurām tiek apgalvots, ka tās ir radušās atbilstoši iepriekšējam atbalsta režīmam pēc tā atļaujas beigšanās, tad tiktu apšaubīts pats šādu atļauju ierobežojuma laikā mērķis, kas ļauj izvērtēt valsts atbalstu, ņemot vērā mainīgos ekonomiskos apstākļus.
78. Pret Komisiju nevar vērsties, balstoties uz tiesisko paļāvību, sakarā ar to, ka tā ir piemērojusi “atbalsta nepieciešamības” principu, kas, inter alia, nozīmē, ka pieteikums atbalsta saņemšanai parasti ir jāiesniedz pirms tiek uzsākta darbība, uz kuru attiecas atbalsts. Komisija, izvērtējot atbalsta saderību, šo principu ir izmantojusi kā vispārēju noteikumu (40) . Pretstatā tam, ko šķietami apgalvo iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, šis princips ir ticis piemērots jau pirms tas 1998. gadā tika iekļauts Komisijas pieņemtajās Pamatnostādnēs par valstu reģionālo atbalstu (41) . Tas ir pietiekami, lai apgāztu jebkādu apgalvojumu, ka ar šī principa šķietami “pēkšņu” piemērošanu būtu varēts pārkāpt tiesisko paļāvību, ko Kopiena ir radījusi attiecībā uz iespēju pieteikties uz atbalstu atbilstoši jaunajai atbalsta shēmai ar tādiem pat nosacījumiem, kas bija piemērojami saskaņā ar veco atbalsta shēmu publicētajiem uzaicinājumiem pieteikties.
79. Tāpat tiesiskā paļāvība, ko valsts iestādes ir radījušas attiecībā uz iespējamo izbeigušās valsts atbalsta shēmas noteiktu seku pagarinājumu, nevar būt pamatā Komisijas pienākumam paredzēt pārejas noteikumu. EKL 87. un 88. pants zaudētu lielu daļu lietderīgās iedarbības, ja puse, lai apgalvotu, ka Kopienu tiesību akts ir spēkā neesošs, varētu balstīties uz dalībvalstu radītu tiesisko paļāvību (42) .
80. No tā izriet, ka šajā lietā pastāvošajos apstākļos Komisijai nebija pienākuma nodrošināt, lai apstrīdētajā lēmumā tiktu ietverts tāds pārejas noteikums, kas būtu iekļāvis pirmās kategorijas sabiedrības. Tādēļ tā nav pārsniegusi savas pilnvaras, neceļot iebildumus pret paziņoto pasākumu, jo ar tajā paredzētā pārejas pasākuma piemērošanas jomu, kā tiek apgalvots, ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips. Tādējādi apstrīdēto lēmumu nevar uzskatīt par spēkā neesošu šī iemesla dēļ.
4) Apgalvotā pamatojuma nesniegšana
81. Iesniedzējtiesa vaicā arī, vai Komisija atbilstoši EKL 253. pantam ir pietiekami pamatojusi apstrīdēto lēmumu attiecībā uz pirmās kategorijas sabiedrību izslēgšanu no tā pārejas noteikuma piemērošanas jomas.
82. Tiesa ir konsekventi atzinusi, ka pienākuma norādīt pamatojumu apmērs ir atkarīgs no attiecīgā tiesību akta būtības un ka gadījumā, ja attiecīgais tiesību akts ir vispārīgi piemērojams, kā tas ir atbalsta shēmas gadījumā, preambulā var norādīt, pirmkārt, tikai vispārējo situāciju, kuras dēļ tas tika pieņemts, un, otrkārt, vispārīgos mērķus, kurus ir paredzēts sasniegt (43) . Tādēļ nebūtu saprātīgi prasīt Komisijai minēt specifiskus iemeslus lēmumā necelt iebildumus pret atbalsta shēmu iekļauta pārejas noteikuma precīzajai piemērošanas jomai. Tas tā ir it īpaši tad, ja, kā tas ir pašreizējā lietā, Komisija savu lēmumu ierobežo vien ar Itālijas iestāžu lēmuma par pārejas noteikuma atbilstošās piemērošanas jomu atzīšanu.
83. No tā izriet, ka, pēc manām domām, Komisija, nesniedzot atbilstošu pamatojumu pirmās kategorijas sabiedrību izslēgšanai no apstrīdētā lēmuma pārejas noteikuma piemērošanas jomas, nav pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
VIII – Secinājumi
84. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka:
isniegtā prejudiciālā jautājuma izskatīšanas gaitā nav atklājies nekas tāds, kas ietekmētu Komisijas 2000. gada 12. jūlija Lēmuma SG(2000)D/105754, ar ko par saderīgu ar Līgumu atzīta Itālijas tiesību aktos paredzētā atbalsta shēma ieguldījumiem mazāk attīstītajos Itālijas reģionos, spēkā esamību.
(1) .
(2)  –	OV C 278, 26. lpp.
(3)  –	GURI
Nr. 299, 21.12.92., 3. lpp.
(4)  –	OV C 242, 4. lpp.
(5)  –	Tas nozīmē, ka pēc shēmas iepriekšējas izskatīšanas Komisija uzskatīja, ka nebija iemeslu iebilst pret atbalsta shēmu, kuru paziņoja dalībvalsts.
(6)  – Izņemot izdevumus par inženieru plāniem un pētījumiem un par sabiedrību zemes iegādi un organizēšanu, par kuriem varēja saņemt atbalstu, sākot no 12 mēnešiem pirms datuma, kurā bija iesniegts pieteikums.
(7)  – “Atbilstošs” uzaicinājums ir uzaicinājums, kas attiecas uz atbalsta pasākumiem tajā pašā ekonomikas nozarē.
(8)  –	Komisija shēmu reģistrēja ar Nr. N715/99.
(9)  –	GURI
Nr. 166, 18.07.2000.
(10)  –	GURI
Nr. 175, 28.07.2000.
(11)  –	Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija rīkojums lietā T‑98/04 Nuova Agricast  u.c., Krājumā nav publicēts; paziņojums publicēts OV C 229, 22. lpp.
(12)  –	Lieta T‑362/05, šobrīd tiek izskatīta Pirmās instances tiesā.
(13)  –	Skat., inter alia, 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman
( Recueil, I‑4921. lpp., 59. punkts), 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra
( Recueil, I‑2099. lpp., 38. punkts) un 2001. gada 17. maija spriedumu lietā C‑340/99 TNT Traco  u.c. ( Recueil, I‑4109. lpp., 30. punkts).
(14)  –	Skat., inter alia, iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Bosman, 61. punkts, un iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā PreussenElektra, 39. punkts.
(15)  –	Iepriekš minēta 11. zemsvītras piezīmē.
(16)  –	1994. gada 9. marta spriedums lietā C‑188/92 ( Recueil, I‑833. lpp., 17. un 18. punkts). No šī sprieduma izriet, ka Kopienu tiesību aizsardzības sistēmas ietvaros fiziskas vai juridiskas personas celtas netiešas prasības par Kopienu iestādes akta atcelšanu prejudiciālā nolēmuma ceļā pieņemamība ir atkarīga no tā, vai šai personai ir vai būtu bijusi iespēja apstrīdēt šo aktu tieši Pirmās instances tiesā, pamatojoties uz EKL 230. panta ceturto daļu.
(17)  –	Attiecīgajai dalībvalstij adresētais Komisijas lēmums tieši atsaucās uz apskatāmā individuālā atbalsta saņēmēju, un šī dalībvalsts bija paziņojusi lēmumu saņēmējam, norādot, ka tā var iesniegt prasību par tā atcelšanu.
(18)  –	Šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1996. gada 5. jūnija spriedumu lietā T‑398/94 Kahn Scheppvaart
( Recueil, II‑477. lpp., 39. punkts). Šajā lietā, kas attiecās uz lēmumu necelt iebildumus pret atbalsta shēmu, kas sastāvēja no sektorāliem fiskāliem pasākumiem, Pirmās instances tiesa konstatēja, ka apstrīdētais lēmums attiecībā uz šo pasākumu potenciālajiem labuma saņēmējiem šķietami bija vispārīgi piemērojams tiesību akts, kas attiecās uz objektīvi noteiktām situācijām un radīja tiesiskas sekas vispārējā un abstraktā veidā definētai personu grupai. Tādēļ šādiem potenciālajiem labuma saņēmējiem nebija tiesību iesniegt prasību atbilstoši EKL 230. pantam. Šī judikatūra ir jānošķir no judikatūras, kas attiecas uz lēmumiem necelt iebildumus pret individuālu atbalstu, kas ir tikuši pieņemti, neuzsākot formālās izmeklēšanas procedūru, attiecībā uz kuriem Eiropas Kopienu Tiesa ir atvieglojusi nosacījumus attiecībā uz trešo pušu tiesībām iesniegt prasības (skat. 1993. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑225/91 Matra /Komisija, Recueil, I‑3203. lpp., un 1993. gada 19. maija spriedumu lietā C‑198/91 Cook /Komisija, Recueil, I‑2487. lpp.).
(19)  –	1991. gada 21. novembra spriedums lietā C‑354/90 Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires un Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon
( Recueil, I‑5505. lpp., “FNCE”, 14. punkts), 1996. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑39/94 SFEI  u.c. ( Recueil, I‑3547. lpp., 42. punkts) un 1999. gada 17. jūnija spriedums lietā C‑295/97 Piaggio
( Recueil, I‑3735. lpp., 31. punkts).
(20)  –	Skat., piemēram, iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Piaggio, 48. punkts. Padomes 1999. gada 22. marta Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Procesa regula”) 1. panta c) punkts noteic, ka ““jauns atbalsts” ir atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kas nav pastāvošs atbalsts, tostarp pastāvoša atbalsta grozījumi”.
(21)  –	Individuāla atbalsta piešķiršana ir tikai pasākumi, kas ievieš vispārējo atbalsta shēmu. Tā kā faktori, kas Komisijai jāņem vērā, izvērtējot šo atbalstu, ir tie paši, kurus tā piemēroja, pārbaudot vispārējo shēmu, Komisijai nav jāpārbauda atsevišķie atbalsta piešķiršanas gadījumi.
(22)  –	Skat. Procesa regulas 4. panta 3. punktu.
(23)  –	Formālās izmeklēšanas procedūra ir jāuzsāk, ja Komisijai ir šaubas par to, vai paziņotais pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu (skat. Procesa regulas 4. panta 4. punktu).
(24)  –	Skat., inter alia, 1991. gada 21. marta spriedumu lietā C‑303/88 Itālija/Komisija ( Recueil, I‑1433. lpp., 34. punkts).
(25)  –	Skat. iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Matra /Komisija, 25. punkts.
(26)  –	Skat., piemēram, Tiesas 2003. gada 24. jūlija rīkojumu lietā C‑297/01 Sicilcassa
( Recueil, I‑7849. lpp., 47. punkts).
(27)  –	Šajā sakarā skat. 1980. gada 21. maija spriedumu lietā 73/79 Komisija/Itālija ( Recueil, 1533. lpp., 11. punkts), iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Matra /Komisija, 41. punkts, un 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑156/98 Vācija/Komisija ( Recueil, I‑6857. lpp., 78. punkts).
(28)  –	Skat. ģenerāladvokāta Fennelija [ Fennelly ] 2000. gada 13. aprīļa secinājumus apvienotajās lietās C‑15/98 un C‑105/99 Itālija un Sardegna Lines /Komisija (2000. gada 19. oktobra spriedums, Recueil, I‑8855. lpp., 78. punkts).
(29)  –	Šajā sakarā var atgādināt, ka Tiesa iepriekš ir atzinusi lēmumu, ko Komisija ir pieņēmusi atbilstoši EKL 88. pantam, par spēkā neesošu, jo ar tajā ietverto pārejas noteikumu tika pārkāpts tiesiskās paļāvības princips un vienlīdzīgas attieksmes princips (skat. 2006. gada 22. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑182/03 un C‑217/03 Beļģija un Forum 187 ASBL /Komisija, Krājums, I‑5479. lpp., 168.–174. punkts).
(30)  –	2005. gada 21. novembra rīkojums lietā T‑426/04 Tramarin
(Krājums, II‑4765. lpp.).
(31)  –	Protams, neskaitot iespēju izlemt, ka paziņotais pasākums nav uzskatāms par atbalstu.
(32)  –	2002. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck
un Acciaierie di Bolzano
( Recueil, I‑7869. lpp., 168.–171. punkts), 1996. gada 26. septembra spriedums lietā C‑241/94 Francija/Komisija ( Recueil, I‑4551. lpp., 33. punkts) un 1986. gada 10. jūlija spriedums lietā 234/84 Beļģija/Komisija ( Recueil, 2263. lpp., 16. punkts).
(33)  –	Šajā sakarā skat., piemēram, iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Falck
un Acciaierie di Bolzano, 169. punkts.
(34)  –	Faktiski nekas neliedz iespējami skartajām pusēm iesniegt informāciju Komisijai iepriekšējās izskatīšanas procedūras laikā, kā rezultātā Komisijai ir jāņem vērā šādi elementi (šai sakarā skat. 2001. gada 3. maija spriedumu lietā C‑204/97 Portugāle/Komisija, Recueil, I‑3175. lpp., 35. punkts).
(35)  –	Šajā sakarā skat. 1984. gada 20. marta spriedumu lietā 84/82 Vācija/Komisija ( Recueil, 1451. lpp., 13. punkts) un 1984. gada 9. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 91/83 un 127/83 Heineken
( Recueil, 3435. lpp., 15. punkts).
(36)  –	Šajā sakarā skat. 2005. gada 6. oktobra spriedumu lietā C‑276/03 P Scott /Komisija (Krājums, I‑8437. lpp., 33. punkts).
(37)  –	Šajā sakarā skat. iepriekš 28. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Itālija un Sardegna Lines /Komisija, 1987. gada 14. oktobra spriedumu lietā 248/84 Vācija/Komisija ( Recueil, 4013. lpp., 18. punkts) un 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑75/97 Beļģija/Komisija ( Recueil, I‑3671. lpp., 48. punkts).
(38)  –	Tāds gadījums bija iepriekš 29. zemsvītras piezīmē minētajā spriedumā apvienotajās lietās Beļģija un Forum 187 ASBL /Komisija, 168.–174. punkts. Šajā lietā Komisija pieņēma negatīvu lēmumu attiecībā uz pastāvoša atbalsta shēmu, kas attiecās uz atbilstoši Beļģijas tiesību aktiem izveidotiem koordinēšanas centriem. Tās pašas argumentācijas nesenāku lietojumu skat. 2007. gada 12. septembra spriedumā lietā T‑348/03 Koninklijke Frieslands Food /Komisija (Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑101. lpp.*).
(39)  –	Šajā sakarā skat. 2004. gada 14. janvāra spriedumu lietā T‑109/01 Fleuren Compost /Komisija ( Recueil, II‑127. lpp., 75. punkts).
(40)  –	Tiesa patiešām ir konsekventi secinājusi, ka, lai atbalsts atbilstu vienam no EKL 87. panta 3. punktā paredzētajiem izņēmumiem, tam ne tikai jāatbilst vienam no EKL 87. panta 3. punkta a), b), c) vai d) apakšpunktā paredzētajiem mērķiem, bet tam arī jābūt nepieciešamam šo mērķu sasniegšanai (skat. 1980. gada 17. septembra spriedumu lietā 730/79 Philip Morris /Komisija, Recueil, 2671. lpp., 17. punkts).
(41)  –	OV C 74, 9. lpp. Pamatnostādņu 4.2. punkta trešajā daļā ir noteikts, ka “atbalsta programmās ir jānosaka, ka pieteikums par atbalstu ir jāiesniedz, pirms sācies darbs projektos”.
(42)  –	Pēc analoģijas skat. judikatūru, atbilstoši kurai EKL 87. un 88. pants zaudētu lielu daļu savas lietderīgās iedarbības, ja dalībvalstis varētu balstīties uz savu prettiesisko rīcību, kas var būt radījusi tiesisku paļāvību potenciāliem atbalsta saņēmējiem, lai atņemtu lietderīgo iedarbību lēmumiem, ko Komisija ir pieņēmusi atbilstoši Līgumam (skat., piemēram, 1990. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑5/89 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3437. lpp., 17. punkts).
(43)  –	Kopš 1968. gada 13. marta sprieduma lietā 5/67 Beus / Hauptzollamt München
( Recueil, 125. lpp.). Skat., piemēram, 1998. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑284/94 Spānija/Komisija ( Recueil, I‑7309. lpp., 28. punkts).