62006CJ0244
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2008. gada 14. februārī (
*1
)
“Preču brīva aprite — EKL 28. pants — Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību — Direktīva 2000/31/EK — Valsts tiesiskais regulējums, kas aizliedz tirgot pa pastu video ierakstus, kas nav pārbaudīti un klasificēti nepilngadīgo aizsardzības nolūkā valsts kompetentajā iestādē un kas neietver šīs iestādes izdotu norādi par vecumu, no kura šos video ierakstus ir atļauts skatīties — No citas dalībvalsts importēti video ieraksti, kas ir pārbaudīti un klasificēti šīs valsts kompetentajā iestādē un ietver norādi par vecuma ierobežojumu — Pamatojums — Bērna aizsardzība — Samērīguma princips”
Lieta C-244/06
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Landgericht Koblenz (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 25. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 31. maijā, tiesvedībā
Dynamic Medien Vertriebs GmbH
pret
Avides Media AG
.
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas] (referents), tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], J. Klučka [J. Klučka], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un P. Linda [P. Lindh],
ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
sekretārs J. Svēdenborgs [J. Swedenborg], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 2. maija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
—
Dynamic Medien Vertriebs GmbH vārdā — V. Konrāds [W. Konrad] un F. Vēbere [F. Weber], Rechtsanwälte,
—
Avides Media AG vārdā — K. Grau [C. Grau], Rechtsanwalt,
—
Vācijas valdības vārdā — M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], kā arī K. Šulce-Bāra [C. Schulze-Bahr], pārstāvji,
—
Īrijas vārdā — Dž. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz P. Makgerijs [P. McGarry], BL,
—
Apvienotās Karalistes valdības vārdā — V. Džeksone [V. Jackson], pārstāve, kurai palīdz M. Hoskinss [M. Hoskins], barrister,
—
Eiropas Kopienu Komisijas vārdā — B. Šima [B. Schima], pārstāvis,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 13. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 28. un 30. panta, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 8. jūnija Direktīvas 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (“Direktīva par elektronisko tirdzniecību”) (OV L 178, 1. lpp.) interpretāciju.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Dynamic Medien Vertriebs GmbH (turpmāk tekstā — “Dynamic Medien”) un Avides Media AG (turpmāk tekstā — “Avides Media”), abas sabiedrības ir reģistrētas atbilstoši Vācijas tiesību aktiem, sakarā ar to, ka Avides Media pārdod Vācijā un pa pastu ar interneta starpniecību Apvienotajā Karalistē izgatavotus video ierakstus, kas nav pārbaudīti un klasificēti nepilngadīgo aizsardzības nolūkā augstākajā reģionālā iestādē vai valsts brīvprātīgās pašregulācijas organizācijā un neietver šīs iestādes vai šīs organizācijas izdotu norādi par vecumu, no kura šos video ierakstus ir atļauts skatīties.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
3
Atbilstoši 1. panta 1. punktam Direktīva 2000/31 cenšas veicināt pienācīgu iekšējā tirgus darbību, nodrošinot brīvu informācijas sabiedrības pakalpojumu apriti starp dalībvalstīm.
4
Minētās direktīvas 2. panta h) punktā jēdziens “koordinēta joma” ir definēts kā “prasības, kas noteiktas dalībvalstu juridiskajās sistēmās un kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem vai informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neatkarīgi no tā, vai tās ir vispārējas, vai arī tās ir īpaši izveidotas šiem pakalpojumiem vai pakalpojumu sniedzējiem”.
5
2. panta h) punkta ii) apakšpunktā ir precizēts, ka koordinētā joma neattiecas nedz uz tādām prasībām kā tās, kas piemērojamas pašām precēm, nedz arī tādām, kas piemērojamas preču piegādei. Attiecībā uz prasībām, kas ir saistītas ar precēm, Direktīvas 2000/31 divdesmit pirmais apvērumā ir norādīti drošības standarti, marķēšanas pienākumi vai atbildība par precēm.
6
Šīs pašas direktīvas 3. panta 2. punkts nosaka, ka dalībvalstis koordinētajā jomā noteiktu iemeslu dēļ nedrīkst ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts. Šī paša 3. panta 4. punkts tomēr paredz, ka, ievērojot zināmus nosacījumus, dalībvalstis var pieņemt pasākumus attiecībā uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu šādu iemeslu dēļ: sabiedriskā kārtība, ieskaitot nepilngadīgo aizsardzību, kā arī sabiedrības veselības un patērētāju aizsardzība.
7
Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvas 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV L 144, 19. lpp.) mērķis saskaņā ar tās 1. pantu ir tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus par distances līgumiem starp patērētājiem un piegādātājiem.
Valsts tiesiskais regulējums
8
2002. gada 23. jūlija Likuma par nepilngadīgo aizsardzību (Jugendschutzgesetz, BGBl. 2002 I, 2730. lpp.) 1. panta 4. punktā “tirdzniecība pa pastu” ir definēta kā “katrs darījums par atlīdzību, kas tiek veikts, pasūtot preci un piegādājot to pa pastu vai elektroniski bez personiskā kontakta starp piegādātāju un pircēju vai arī negarantējot ar tehniskiem vai citiem pasākumiem, ka sūtījums netiks piegādāts bērnam vai pusaudzim”.
9
Likuma par nepilngadīgo aizsardzību 12. panta 1. punktā ir paredzēts, ka videokasetes un citi pārraidāmi datu nesēji, kuros ir ierakstītas filmas vai spēles (video datu nesēji), kas ir programmēti tā, lai tos varētu atskaņot vai spēlēt uz ekrāna, drīkst būt publiski pieejami bērnam vai pusaudzim tikai tad, ja programma ir tikusi atļauta viņu vecuma grupai un ietver attiecīgu augstākās federālās zemes [Land] iestādes vai brīvprātīgās pašregulācijas organizācijas marķējumu atbilstoši šī paša likuma 14. panta 6. punktā noteiktajai procedūrai vai ja programma ir informatīva, izglītojoša vai mācību un satur piegādātāja norādi kā “informatīva programma” vai “izglītojoša programma”.
10
Minētā 12. panta 3. punktā paredzēts, ka “14. panta 6. punktā minētās procedūras ietvaros video datu nesējus, kas saskaņā ar 14. panta 2. punktu neietver augstākās federālās zemes iestādes vai brīvprātīgās pašregulācijas organizācijas marķējumu vai ietver norādi “aizliegts nepilngadīgiem”, vai uz kuriem piegādātājs nav izvietojis etiķeti atbilstoši 14. panta 7. punktam, nedrīkst
1)
piedāvāt, izplatīt vai citādi padarīt pieejamus bērnam vai pusaudzim,
2)
piedāvāt vai izplatīt mazumtirdzniecībā ārpus tirdzniecības telpām, kioskos vai citās tirdzniecības vietās, kurās klienti parasti neienāk iekšā, vai pa pastu.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
11
Avides Media tirgo video un skaņas ierakstus pa pastu, izmantojot savu mājaslapu internetā un elektroniskās tirdzniecības platformu.
12
Pamata prāva ir par šīs sabiedrības veikto japāņu multiplikācijas filmu ar nosaukumu “animes” DVD un video kasešu formātā importu no Apvienotās Karalistes uz Vāciju. Pirms importēšanas šīs programmas ir pārbaudījusi British Board of Film Classification (Lielbritānijas Filmu klasifikācijas komisija, turpmāk tekstā — “BBFC”). Šī komisija, piemērojot Apvienotajā Karalistē spēkā esošās nepilngadīgo aizsardzības tiesību normas, pārbaudīja, kādai auditorijai ir paredzēti video ieraksti, un klasificēja tos kategorijā “aizliegti jauniešiem līdz piecpadsmit gadu vecumam”. Uz minētajiem video ierakstiem ir izvietota BBFC uzlīme ar norādi, ka tos ir atļauts skatīties jauniešiem no 15 gadu vecuma.
13
Dynamic Medien, kas ir Avides Media konkurents, ierosināja procesu par pagaidu noregulējumu Landgericht Koblenz (Koblencas federālās zemes tiesa) ar mērķi aizliegt Avides Media pārdot minētos video ierakstus pa pastu. Tā uzskata, ka Likums par nepilngadīgo aizsardzību aizliedz tirgot pa pastu video ierakstus, kuri, piemērojot šo likumu, Vācijā nav pārbaudīti un neietver norādi par vecumu, no kura tos ir atļauts skatīties, kas izriet no augstākās reģionālās iestādes vai brīvprātīgās pašregulācijas organizācijas (turpmāk tekstā — “kompetentā iestāde”) klasifikācijas lēmuma.
14
Ar 2004. gada 8. jūnija lēmumu minētā tiesa uzskatīja, ka video ierakstu, uz kuriem ir izvietota tikai BBFC apstiprināta vecuma ierobežojuma norāde, tirdzniecība pa pastu ir pretrunā Likuma par nepilngadīgo aizsardzību normām un tai ir konkurenci traucējoša rīcība. 2004. gada 21. decembrīOberlandesgericht Koblenz (Koblencas federālās zemes augstākā tiesa), izskatot pagaidu noregulējumu, šo lēmumu apstiprināja.
15
Izskatot pamata prāvu un šauboties par Likumā par nepilngadīgo aizsardzību paredzētā aizlieguma atbilstību gan EKL 28. pantam, gan Direktīvai 2000/31, Landgericht Koblenz nolēma apturēt tiesvedību un iesniegt Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“[1)]
Vai preču brīvas aprites princips EKL 28. panta izpratnē ir pretrunā Vācijas tiesību normai, kas tirdzniecībā pa pastu aizliedz izplatīt tādus video ierakstus (DVD un video kasetes), uz kuriem nav nekādas norādes, ka Vācijas kompetentās iestādes ir veikušas pārbaudi saistībā ar nepilngadīgo aizsardzību?
[2)]
It īpaši, vai aizliegums tirdzniecībā pa pastu izplatīt šādus video ierakstus ir uzskatāms par pasākumu ar līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta izpratnē?
[3)]
Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai EKL 30. pants, ņemot vērā Direktīvu [2000/31], pamato šādu aizliegumu arī gadījumā, ja video ierakstu pārbaudi saistībā ar nepilngadīgo aizsardzību ir veikusi cita [..] dalībvalsts un uz tiem ir attiecīga etiķete, vai arī šāda pārbaude, ko veikusi cita [..] dalībvalsts, uzskatāma par mazāk ierobežojošu pasākumu šī noteikuma izpratnē?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
16
Ar saviem jautājumiem, kurus ir jāaplūko visus kopā, iesniedzējtiesa jautā, vai preču brīvas aprites princips EKL 28. un 30. panta izpratnē, pēdējo no pantiem šajā gadījumā aplūkojot kopsakarā ar Direktīvas 2000/31 noteikumiem, ir pretrunā tādam valsts tiesiskajam regulējumam kā pamata lietā, kas aizliedz tirgot un izplatīt pa pastu video ierakstus, kas nav pārbaudīti, kā arī kvalificēti nepilngadīgo aizsardzības nolūkā valsts kompetentajā iestādē un kas neietver šīs iestādes norādi par vecumu, no kura tos ir atļauts skatīties.
17
Attiecībā uz atbilstošajām valsts tiesību normām, sakarā ar kurām ir iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, Vācijas valdība apgalvo, ka aizliegums tirgot pa pastu nepārbaudītus video ierakstus nav absolūts. Faktiski šāda veida tirdzniecība atbilstot valsts tiesībām, ja tiek nodrošināts, ka pasūtījumu ir veicis pieaugušais vai ka reāli netiek pieļauta attiecīgās preces piegāde bērniem vai jauniešiem.
18
Šajā kontekstā rodas jautājums par to, kā valsts tiesību sistēmā definēt jēdzienu tirdzniecība pa pastu. Faktiski no lietas materiāliem izriet, ka šis jēdziens Likuma par nepilngadīgo aizsardzību 1. panta 4. punktā ir definēts kā “katrs darījums par atlīdzību, kas tiek veikts, pasūtot preci un piegādājot to pa pastu vai elektroniski bez personiskā kontakta starp piegādātāju un pircēju vai arī negarantējot ar tehniskiem vai citiem pasākumiem, ka sūtījums netiks piegādāts bērnam vai pusaudzim”.
19
Tomēr Tiesai lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros nav jālemj nedz par valsts tiesību normu interpretāciju, nedz arī jāspiež par to, vai iesniedzējtiesas veiktā šo normu interpretācija ir pareiza (šajā sakarā skat. 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C-58/98 Corsten, Recueil, I-7919. lpp., 24. punkts). Faktiski Tiesai saskaņā ar kompetences sadalījumu starp Kopienu tiesām un valsts tiesām ir jāņem vērā faktiskais un tiesiskais konteksts, kādā ir pieņemti iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi (skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C-475/99 Ambulanz Glöckner, Recueil, I-8089. lpp., 10. punkts; 2005. gada 2. jūnija spriedumu lietā C-136/03 Dörr un Ünal, Krājums, I-4759. lpp., 46. punkts, kā arī 2006. gada 22. jūnija spriedums lietā C-419/04 Conseil général de la Vienne, Krājums, I-5645. lpp., 24. punkts).
20
Šādos apstākļos uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatbild, pamatojoties uz premisu, kādu izdara iesniedzējtiesa, saskaņā ar kuru attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā aizliedz jebkādu video ierakstu tirdzniecību pa pastu, kas nav pārbaudīti, kā arī kvalificēti nepilngadīgo aizsardzības nolūkā valsts kompetentajā iestādē un kas neietver šīs iestādes norādi par vecumu, no kura tos ir atļauts skatīties.
21
Turklāt, šķiet, ir jānorāda, ka, ņemot vērā lietas materiālos ietvertos faktus, attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā ir piemērojams ne tikai Vācijas Federatīvajā Republikā reģistrētajiem piegādātājiem, bet arī tiem piegādātājiem, kas atrodas citās dalībvalstīs.
22
Attiecībā uz piemērojamām Kopienu tiesību normām tādos apstākļos kā pamata prāvā ir jāsecina, ka noteikti aspekti, kas saistīti ar video ierakstu tirdzniecību pa pastu, var izrietēt no Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas. Tomēr, kā tas izriet arī no šīs direktīvas 2. panta h) punkta ii) apakšpunkta, tā neregulē prasības, kas piemērojamas pašām precēm. Tas pats attiecas uz to, kas izriet no Direktīvas 97/7/EK.
23
Tā kā valsts tiesiskais regulējums, kas attiecas uz nepilngadīgo aizsardzību, iegādājoties preces pa pastu, nav saskaņots Kopienas līmenī, attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā ir jānovērtē, ievērojot EKL 28. un 30. pantu.
Par preču brīvas aprites ierobežojuma esamību
24
Avides Media, Apvienotās Karalistes valdība un Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā principā ir EKL 28. pantā aizliegtie pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību kvantitatīviem ierobežojumiem. Pēc [Apvienotās Karalistes valdības un Eiropas Kopienu Komisijas] domām minēto sistēmu varētu pamatot iemesli saistībā ar nepilngadīgo aizsardzību.
25
Dynamic Medien, Vācijas valdība un Īrija apgalvo, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā attiecas uz tirdzniecības nosacījumiem 1993. gada 24. novembra sprieduma apvienotajās lietās C-267/91 un C-268/91 Keck un Mithouard (Recueil, I-6097. lpp.) izpratnē. Tā kā tas ir vienlīdzīgi piemērojams gan valsts precēm, gan arī importētām precēm un juridiski un faktiski vienādi ietekmē šo abu veidu preces, uz to neattiecas EKL 28. pantā paredzētais aizliegums.
26
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ikviens dalībvalsts tiesiskais regulējums attiecībā uz tirdzniecību, kas var tieši vai netieši, faktiski vai iespējami traucēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, ir jāuzskata par pasākumu ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību un līdz ar to tas ir aizliegts ar EKL 28. pantu (skat. it īpaši 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā 8/74 Dassonville, Recueil, 837. lpp., 5. punkts; 2003. gada 19. jūnija spriedumu lietā C-420/01 Komisija/Itālija, Recueil, I-6445. lpp., 25. punkts, un 2007. gada 8. novembra spriedumu lietā C-143/06 Ludwigs-Apotheke, Krājums, I-9623. lpp., 25. punkts).
27
Pat ja pasākuma mērķis nav regulēt preču tirdzniecību starp dalībvalstīm, noteicošā ir tā faktiskā vai iespējamā ietekme uz tirdzniecību Kopienā. Saskaņā ar šo kritēriju, ja valstu tiesību akti nav tikuši saskaņoti, preču brīvas aprites šķēršļi, kas rodas, precēm no citām dalībvalstīm, kur tās ir likumīgi ražotas vai tirgotas, piemērojot noteikumus par prasībām, kurām šīm precēm jāatbilst (piemēram, attiecībā uz nosaukumu, formu, izmēru, svaru, sastāvu, noformējumu, marķējumu, iepakojumu), pat ja šie noteikumi vienādi attiecas uz visām precēm, ir pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību, ja vien to piemērošana nav pamatota ar vispārējām interesēm atbilstošu mērķi, kas ir primārs attiecībā pret preču brīvu apriti (šajā sakarā skat. 1979. gada 20. februāra spriedumu lietā 120/78 Rewe-Zentral, saukts par “Cassis de Dijon”, Recueil, 649. lpp., 6., 14. un 15. punkts; 1997. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-368/95 Familiapress, Recueil, I-3689. lpp., 8. punkts, kā arī 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C-322/01 Deutscher Apothekerverband, Recueil, I-14887. lpp., 67. punkts).
28
Savā judikatūrā Tiesa tāpat ir kvalificējusi kā pasākumu ar līdzvērtīgu iedarbību, ko aizliedz EKL 28. pants, valsts tiesību normas, kas citā dalībvalstī likumīgi ražotu un tirgotu preci pakļauj papildu kontrolēm, ievērojot Kopienu tiesībās paredzētos un pieļaujamos izņēmumus (skat. it īpaši 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C-390/99 Canal Satélite Digital, Recueil, I-607. lpp., 36. un 37. punkts, ka arī 2003. gada 8. maija spriedumu lietā C-14/02 ATRAL, Recueil, I-4431. lpp., 65. punkts).
29
Turpretī valsts normu, kas ierobežo vai aizliedz dažus tirdzniecības veidus, piemērošana precēm ar citas dalībvalsts izcelsmi nav uzskatāma par tādu, kas tieši vai netieši, faktiski vai iespējami rada šķēršļus tirdzniecībai starp dalībvalstīm iepriekš minētās judikatūras lietā Dassonville nozīmē, ja vien šīs normas attiecas uz visiem iesaistītajiem uzņēmējiem, kuri darbojas valsts teritorijā, un ja tās gan juridiski, gan faktiski vienādi skar valsts preču un ārvalsts preču tirdzniecību (skat. ir īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Keck un Mithouard, 16 punkts; 1993. gada 15. decembra spriedumu lietā C-292/92 Hünermund u.c., Recueil, I-6787. lpp., 21. punkts, kā arī 2006. gada 28. septembra spriedumu lietā C-434/04 Ahokainen un Leppik, Krājums, I-9171. lpp., 19. punkts). Faktiski, ja minētie nosacījumi ir izpildīti, šāda tiesiskā regulējuma piemērošana citu dalībvalstu izcelsmes ražojumiem, kas atbilst attiecīgo valstu noteiktajām prasībām, nav uzskatāma par tādu, kas liedz citu dalībvalstu izcelsmes ražojumiem pieeju tirgum vai traucē šo pieeju vairāk nekā vietējiem ražojumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Keck un Mithouard, 17. punkts).
30
Turpmāk Tiesa normas, kas regulē noteiktus tirdzniecības veidus, kvalificēja kā noteikumus, kas it īpaši reglamentē pārdošanas veidus iepriekš minētā sprieduma lietā Keck un Mithouard nozīmē (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Hünermund u.c., 21. un 22. punkts; 2000. gada 13. janvāra spriedumu lietā C-254/98 TK-Heimdienst, Recueil, I-151. lpp., 24. punkts, kā arī 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C-441/04 A-Punkt Schmuckhandel, Krājums, I-2093. lpp., 16. punkts).
31
No 1995. gada 29. jūnija sprieduma lietā C-391/92 Komisija/Grieķija (Recueil, I-1621. lpp.) 15. punkta izriet, ka tirdzniecības nosacījums šī sprieduma 29. punktā minētās judikatūras izpratnē ir tiesiskais regulējums, kas ierobežo preču tirdzniecību noteiktās tirdzniecības vietās un kas ierobežo tirgus dalībnieku komerciālo brīvību, lai arī tas neattiecas uz pašu preču īpašībām. Tādējādi vajadzība pielāgot attiecīgās preces dalībvalstī, kurā veic tirdzniecību, spēkā esošajām tiesību normām izslēdz, ka runa ir par šādu nosacījumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Canal Satélite Digital, 30. punkts). It īpaši tas tā ir attiecībā uz vajadzību mainīt importēto preču marķējumu (skat. it īpaši 1999. gada 3. jūnija spriedumu lietā C-33/97 Colim, Recueil, I-3175. lpp., 37. punkts, kā arī 2003. gada 18. septembra spriedumu lietā C-416/00 Morellato, Recueil, I-9343. lpp., 29. un 30. punkts).
32
Šajā gadījumā ir jāsecina, ka attiecīgais pamata lietas tiesiskais regulējums nav tirdzniecības nosacījums iepriekš minētā sprieduma lietā Keck un Mithouard judikatūras izpratnē.
33
Faktiski minētais tiesiskais regulējums neaizliedz video ierakstu tirdzniecību pa pastu. Tas paredz, ka, lai video ierakstus varētu pārdot šādā ceļā, tos ir jāpārbauda valsts procedūras ietvaros un jākvalificē nepilngadīgo aizsardzības nolūkā, un tas ir jāveic neatkarīgi no tā, vai analoģiska procedūra jau ir veikta minēto video ierakstu eksporta dalībvalstī. Turklāt šis tiesiskais regulējums paredz nosacījumu, kuram šiem ierakstiem ir jāatbilst, proti, saistībā ar marķēšanu.
34
Ir jāsecina, ka šāds tiesiskais regulējums padara video ierakstu, kuru izcelsme ir citā dalībvalstī, nevis Vācijas Federatīvajā Republikā, importu grūtāku un dārgāku tādējādi, ka tā var atturēt dažas ieinteresētās personas tirgot šādus video ierakstus attiecīgajā dalībvalstī.
35
No iepriekš minētā izriet, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā ir pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta izpratnē, kas principā ir nesaderīgs ar pienākumiem, kas izriet no tā vismaz tiktāl, ciktāl to objektīvi nevar pamatot.
Par iespējamo regulējuma pamatojumu
36
Apvienotās Karalistes valdība un Komisija uzskata, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā ir pamatots tiktāl, ciktāl tā mērķis ir aizsargāt nepilngadīgos. Šis mērķis esot saistīts it īpaši ar sabiedrības morāli un sabiedrisko kārtību — pamatojumiem, kas ir atzīti EKL 30. pantā. Turklāt Direktīva 97/7 un Direktīva 2000/31 skaidri atļauj noteikt ierobežojumus vispārējo interešu vārdā.
37
Dynamic Medien, Vācijas valdība un Īrija piekrīt šai nostājai gadījumā, ja tiktu pierādīts, ka uz minēto tiesisko regulējumu neattiecas EKL 28. panta paredzētais aizliegums. Vācijas valdība norāda, ka tas atbilst sabiedriskās kārtības mērķiem un ļauj nodrošināt, ka jaunieši var attīstīt savu personīgās atbildības un sociālo apziņu. Turklāt nepilngadīgo aizsardzības mērķis ir cieši saistīts ar cilvēka cieņas ievērošanas garantiju. Īrija norāda arī uz iepriekš minētajā spriedumā lietā Cassis de Dijon atzīto imperatīvo prasību par patērētāju aizsardzību.
38
Avides Media uzskata, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā ir nesamērīgs tiktāl, ciktāl tas ir pasākums, kas sistemātiski aizliedz video ierakstu, kas neietver šajā regulējumā paredzēto marķējumu, tirdzniecību pa pastu, turklāt neatkarīgi no tā, vai attiecīgie video ieraksti citā dalībvalstī jau ir pārbaudīti nepilngadīgo aizsardzības nolūkā. Vācijas tiesības neparedz arī vienkāršotu procedūru gadījumā, ja pārbaude jau faktiski ir veikta.
39
Šajā sakarā ir jānorāda, ka bērnu tiesību aizsardzība ir atzīta arī dažādos starptautiskos dokumentos, kuros dalībvalstis ir piedalījušās vai kuriem tās ir pievienojušās, piemēram, Starptautiskais pakts par civilajām un politiskajām tiesībām, kas pieņemts Apvienoto Nāciju ģenerālajā asamblejā 1966. gada 19. decembrī un stājies spēkā 1976. gada 23. martā, un Konvencija par bērna tiesībām, kas minētajā asamblejā ir pieņemta 1989. gada 20. novembrī un stājusies spēkā 1990. gada 2. septembrī. Tiesa jau ir atgādinājusi, ka šie starptautiskie dokumenti ir no tiem, kas attiecas uz cilvēktiesību aizsardzību, kuru tai jāņem vērā, piemērojot Kopienu tiesību vispārējos principus (skat. it īpaši 2006. gada 27. jūnija spriedumu lietā C-540/03 Parlaments/Padome, Krājums, I-5769. lpp., 37. punkts).
40
Šajā kontekstā ir jānorāda, ka saskaņā ar Konvencijas par bērna tiesībām 17. pantu līgumslēdzējas valstis atzīst mediju veiktās funkcijas svarīgumu un uzrauga to, lai bērniem ir pieeja informācijai un materiāliem, kuru izcelsme ir dažādi valsts un starptautiski avoti, it īpaši tie, kas ir paredzēti to sociālās labklājības, garīgās un morālās, kā arī fiziskās un mentālās veselības veicināšanai. Šī paša panta e) punktā ir precizēts, ka minētās dalībvalstis atbalsta atbilstošo direktīvu principu izstrādi, kas paredzēti, lai aizsargātu bērnus no informācijas un materiāliem, kas varētu kaitēt viņu labklājībai.
41
Bērna aizsardzība ir ietverta arī Eiropas Savienības ietvaros izstrādātajos dokumentos, piemēram, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kas pasludināta 2000. gada 7. decembrī Nicā (OV C 364, 1. lpp.) un kuras 24. panta 1. punktā paredzēts, ka bērniem ir tiesības uz viņu labklājībai nepieciešamo aizsardzību un gādību (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Parlaments/Padome, 58. punkts). Turklāt dalībvalstu tiesības veikt vajadzīgos pasākumus, kas saistīti ar nepilngadīgo aizsardzību, ir atzītas noteiktos Kopienu tiesību dokumentos, piemēram, Direktīvā 2000/31.
42
Pat ja bērna aizsardzība ir leģitīmas intereses, kas principā var pamatot EK līgumā garantētās pamatbrīvības, proti, preču brīvas aprites, ierobežojumu (skat. pēc analoģijas 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C-112/00 Schmidberger, Recueil, I-5659. lpp., 74. punkts), tomēr šādi ierobežojumi var tikt pamatoti tikai tad, ja tie ir piemēroti izvirzīto mērķu sasniegšanas nodrošināšanai un nepārsniedz tam vajadzīgo (šajā sakarā skat. 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-36/02 Omega, Krājums, I-9609. lpp., 36. punkts, kā arī 2007. gada 11. decembra spriedums lietā C-438/05 International Transport Workers’ Federation un Finnish Seamen’s Union, Krājums, I-10779. lpp., 75. punkts).
43
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma pamata lietā mērķis ir aizsargāt bērnu pret informāciju un materiāliem, kas var kaitēt viņa labklājībai.
44
Šajā sakarā ir jānorāda, ka ierobežojošie pasākumi, kurus ieviesušas dalībvalsts iestādes šī sprieduma 39.–42. punktā minēto bērna tiesību aizsardzībai, atbilst koncepcijai, kurai piekrīt visas dalībvalstis attiecībā uz šīs aizsardzības līmeni un nosacījumiem (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Omega, 37. punkts). Tā kā šī koncepcija katrā dalībvalstī var atšķirties atbilstoši it īpaši morāles un kultūras jomas apsvērumiem, ir jāatzīst noteikta dalībvalstu rīcības brīvība.
45
Lai arī, ja Kopienā tas nav saskaņots, dalībvalstīm pašām ir jānosaka līmenis, kādā tās vēlas nodrošināt attiecīgo interešu aizsardzību, tomēr šī rīcības brīvība ir īstenojama, ievērojot pienākumus, kas izriet no Kopienu tiesībām.
46
Pat ja attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā atbilst bērna aizsardzības līmenim, kuru Vācijas likumdevējs ir vēlējies nodrošināt Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā, pasākumiem, kurus tas ievieš, ir jānodrošina šī mērķa sasniegšana un tas nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai.
47
Nav šaubu par to, ka aizliegums tirgot un izplatīt pa pastu video ierakstus, kas nav pārbaudīti, kā arī kvalificēti nepilngadīgo aizsardzības nolūkā valsts kompetentajā iestādē un kas neietver šīs iestādes norādi par vecumu, no kura tos var skatīties, ir pasākums, ar kuru var aizsargāt bērnu pret informāciju un materiāliem, kas var kaitēt viņa labklājībai.
48
Sakarā ar attiecīgā aizlieguma materiālo piemērošanas jomu ir jānorāda, ka Likums par nepilngadīgo aizsardzību pieļauj jebkāda veida nepārbaudītu video ierakstu tirdzniecību. Faktiski no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka ir atļauts importēt un tirgot šādus video ierakstus pieaugušajiem ar tirdzniecības kanālu palīdzību, kas prasa personīgo kontaktu starp piegādātāju un pircēju, un tādējādi ļauj uzraudzīt, lai šie video ieraksti nebūtu pieejami bērniem. Ņemot vērā šos faktus, šķiet, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā nepārsniedz to, kas vajadzīgs attiecīgās dalībvalsts izvirzītā mērķa sasniegšanai.
49
Attiecībā uz valsts likumdevēja ieviesto kontroles procedūru bērna aizsardzībai pret informāciju un materiāliem, kas var kaitēt viņa labklājībai, tikai tas apstāklis vien, ka dalībvalsts ir izvēlējusies aizsardzības sistēmu, kas atšķiras no citas dalībvalsts ieviestās sistēmas, nevar ietekmēt valsts šajā sakarā pieņemto tiesību normu samērīguma novērtējumu. Šīs normas ir jānovērtē, tikai ņemot vērā attiecīgo mērķi un aizsardzības līmeni, kādu konkrētā dalībvalsts vēlas nodrošināt (skat. pēc analoģijas 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C-124/97 Läärä u.c., Recueil, I-6067. lpp., 36. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Omega, 38. punkts).
50
Tomēr šādai pārbaudes procedūrai ir jābūt viegli pieejamai, to ir jāspēj veikt saprātīgā termiņā un, ja tiek sniegta nelabvēlīga atbilde, ir jābūt iespējai noraidošo lēmumu pārsūdzēt tiesas ceļā (šajā sakarā skat. 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-344/90 Komisija/Francija, Recueil, I-4719. lpp., 9. punkts, kā arī 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C-95/01 Greenham un Abel, Recueil, I-1333. lpp., 35. punkts).
51
Šajā gadījumā šķiet, ka no Vācijas valdības Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka video ierakstu pārbaudes procedūra, kvalificēšana un marķēšana, kas ieviesta attiecīgajā tiesiskajā regulējumā pamata lietā, atbilst šī sprieduma [50.] punktā minētajiem nosacījumiem. Tomēr iesniedzējtiesai, kura izskata pamata lietu un kura ir atbildīga par nolēmuma pieņemšanu tiesas ceļā, ir jāpārbauda, vai tas tā ir.
52
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild, ka EKL 28. pants nav pretrunā tādam valsts tiesiskajam regulējumam, kāds ir pamata lietā, kas aizliedz tirgot un izplatīt pa pastu video ierakstus, kas nav pārbaudīti, kā arī kvalificēti nepilngadīgo aizsardzības nolūkā valsts kompetentajā iestādē un kas neietver šīs iestādes norādi par vecumu, no kura tos ir atļauts skatīties, izņemot gadījumu, ja izrādās, ka ar šo tiesisko regulējumu ieviestā pārbaudes, klasificēšanas un marķēšanas procedūra nav viegli pieejama vai to nevar veikt saprātīgā termiņā, vai arī ja noraidošo lēmumu nav iespējams pārsūdzēt tiesas ceļā.
Par tiesāšanās izdevumiem
53
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
EKL 28. pants nav pretrunā tādam valsts tiesiskajam regulējumam, kāds ir pamata lietā, kas aizliedz tirgot un izplatīt pa pastu video ierakstus, kuri nav pārbaudīti, kā arī kvalificēti nepilngadīgo aizsardzības nolūkā augstākajā reģionālā iestādē vai valsts brīvprātīgās pašregulācijas organizācijā un kuri neietver šīs iestādes vai šīs organizācijas norādi par vecumu, no kura tos ir atļauts skatīties, izņemot gadījumu, ja izrādās, ka ar šo tiesisko regulējumu ieviestā pārbaudes, klasificēšanas un marķēšanas procedūra nav viegli pieejama vai to nevar veikt saprātīgā termiņā, vai arī ja noraidošo lēmumu nav iespējams pārsūdzēt tiesas ceļā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — vācu.