Pagaidu versija
LVTIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
2026. gada 23. aprīlī (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patēriņa kredītlīgumi – Direktīva 2008/48/EK – 3. panta j) punkts – 10. panta 2. punkta f) apakšpunkts – Jēdziens “aizņēmuma likme” – Jēdziens “izņemtā kredīta summa” – 3. panta g) punkts – Jēdziens “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” – Procentu iekasēšana par summu, kas atbilst kredīta izmaksām – Apdrošināšanas prēmija
Lietā C‑744/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Rejonowy we Włodawie (Rajona tiesa Vlodavā, Polija) iesniegusi ar 2024. gada 20. septembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 24. oktobrī, tiesvedībā
P.W.
pret
Bank Polska Kasa Opieki S.A.,
TIESA (septītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Šalīns [F. Schalin], tiesneši M. Gavalecs [M. Gavalec] un Z. Čehi [Z. Csehi] (referents),
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        P.W. vārdā – A. Bieniek, adwokat,
–        Bank Polska Kasa Opieki S.A. vārdā – A. Cudna‑Wagner, radca prawny, un
B. Miąskiewicz, adwokat,
–        Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
–        Eiropas Komisijas vārdā – P. Kienapfel un
P. Ondrůšek, kā arī
M. Owsiany‑Hornung, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (OV 2008, L 133, 66. lpp.) –
redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2021. gada 24. novembra Direktīvu (ES) 2021/2167
(OV 2021, L 438, 1. lpp.)
(turpmāk tekstā – “Direktīva 2008/48”), –
3. panta j) punktu un 10. panta 2. punkta f) un g) apakšpunktu, lasot tos efektivitātes principa, kā arī Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 3. panta 1. un
2. punkta, 4. panta 1. punkta un 5. panta gaismā.
2        Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp patērētāju P.W. un kredītiestādi Bank Polska Kasa Opieki S.A. (turpmāk tekstā – “banka”) par tādu prasījumu samaksu, kuri izriet no patēriņa kredītlīguma.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 93/13
3        Direktīvas 93/13 1. panta 1. punktā noteikts:
“Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.”
4        Šīs direktīvas 3. pantā paredzēts:
“1.      Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
2.      Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot to saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.
[..]”
5        Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 4. pantu:
“1.      Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.
2.      Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī [uz] cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”
6        Direktīvas 93/13 5. pants formulēts šādi:
“Līgumos, kuros visi vai atsevišķi patērētājam piedāvāti noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt sastādītiem vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Ja rodas šaubas par kāda noteikuma nozīmi, priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā patērētājam. Šos noteikumus par interpretāciju nepiemēro 7. panta 2. punktā noteikto procedūru kontekstā.”
Direktīva 2008/48
7        Direktīvas 2008/48 19., 31. un 43. apsvērumā teikts:
“(19)      Lai patērētāji varētu pieņemt lēmumu, zinot visus faktus, viņiem pirms kredītlīguma noslēgšanas būtu jāsaņem atbilstīga informācija par kredīta nosacījumiem un izmaksām, kā arī par viņu saistībām, kuru patērētāji var paņemt līdzi un apsvērt. Lai nodrošinātu pēc iespējas pilnīgu piedāvājumu pārredzamību un salīdzināmību, šādai informācijai jo īpaši būtu jāietver gada procentu likme [(GPL)], ko piemēro kredītam un kas visā Kopienā noteikta vienādā veidā. Tā kā [GPL] šajā posmā var norādīt, tikai izmantojot piemēru, šādam piemēram vajadzētu būt tipiskam. [..]
[..]
(31)      Lai patērētājs zinātu savas kredītlīgumā noteiktās tiesības un pienākumus, visa vajadzīgā informācija kredītlīgumā būtu jāizklāsta skaidri un lakoniski.
[..]
(43)      [..] Neskatoties uz to, ka pastāv vienota matemātiskā formula [GPL] aprēķināšanai, kas paredzēta [Padomes Direktīvā 87/102/EEK (1986. gada 22. decembris) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz patēriņa kredītu (OV 1987, L 42, 48. lpp.)], [GPL] vēl nav pilnībā salīdzināma visā Kopienā. Aprēķinot [GPL], atsevišķās dalībvalstīs tiek ņemti vērā dažādi izmaksu faktori. Tādēļ šajā direktīvā būtu skaidri un vispusīgi jānosaka kredīta kopējās izmaksas patērētājam.”
8        Direktīvas 2008/48 1. pants “Priekšmets” formulēts šādi:
“Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dažus dalībvalstu normatīvo aktu un administratīvo procedūru aspektus saistībā ar līgumiem, kas attiecas uz patēriņa kredītu.”
9        Šīs direktīvas 3. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
g)      “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” ir visas izmaksas, tostarp procenti, komisijas nauda, nodokļi un jebkādi citi maksājumi, kas patērētājam jāmaksā saistībā ar kredītlīgumu un kas ir kreditoram zināmi, izņemot notāra izmaksas; iekļauj arī izmaksas, kas saistītas ar papildu pakalpojumiem saistībā ar kredītlīgumu, jo īpaši apdrošināšanas prēmijas, ja turklāt pakalpojumu līguma noslēgšana ir obligāts priekšnoteikums, vai nu lai vispār saņemtu kredītu, vai lai to saņemtu ar izsludinātajiem noteikumiem un nosacījumiem;
h)      “kopējā summa, kas jāmaksā patērētājam” ir kopējā kredīta kopsumma un kredīta kopējās izmaksas patērētājam;
i)      “[GPL]” ir kredīta kopējās izmaksas patērētājam, kas ir izteiktas ikgadējos procentos no kredīta kopsummas, attiecīgajā gadījumā iekļaujot izmaksas atbilstīgi 19. panta 2. punktam;
j)      “aizņēmuma likme” ir procentu likme, kas izteikta kā fiksēti vai mainīgi procenti, ko katru gadu piemēro izņemtajai kredīta summai;
[..]
l)      “kredīta kopsumma” ir maksimālā kopsumma, kas pieejama saskaņā ar kredītlīgumu;
[..].”
10      Minētās direktīvas 10. pantā “Kredītlīgumos iekļaujamā informācija” paredzēts:
“1.      Kredītlīgumus sagatavo papīra formā vai izmantojot citu pastāvīgu informācijas nesēju.
Visas līgumslēdzējas puses saņem kredītlīguma eksemplāru. Šis pants neskar nekādus valsts noteikumus attiecībā uz kredītlīgumu noslēgšanas spēkā esamību, kas atbilst Kopienas tiesību aktiem.
2.      Kredītlīgumā skaidri un lakoniski norāda:
[..]
d)      kredīta kopsummu un kredīta izņemšanas noteikumus;
[..]
f)      aizņēmuma likmi, šīs likmes – attiecīgos gadījumos – indeksācijas vai standarta procentu likmi, kas piemērojama sākotnējai aizņēmuma likmei, kā arī aizņēmuma likmes maiņas periodus, noteikumus un procedūras. Ja atkarībā no apstākļiem piemēro atšķirīgas aizņēmuma likmes – minēto informāciju par visām piemērojamām likmēm;
g)      [GPL] un kopējo patērētāja maksājamo summu, kas aprēķināta kredītlīguma noslēgšanas brīdī; min visus pieņēmumus, kas izmantoti minētās likmes aprēķinam;
[..].”
11      Direktīvas 2008/48 19. panta “[GPL] aprēķināšana” 1. un
2. punktā noteikts:
“1.      [GPL], ar kuru gadā nosaka pašreizējo vērtību visām esošām vai nākotnes saistībām (aizdevumi, atmaksas un izmaksas), par kuru vienojies kreditors un patērētājs, aprēķina saskaņā ar matemātisko formulu, kas izklāstīta I pielikuma I daļā.
2.      Lai aprēķinātu [GPL], nosaka kredīta kopējās izmaksas patērētājam, izņemot jebkuras kredīta kopējās izmaksas, kas patērētājam jāmaksā par jebkuru kredītlīgumā noteikto saistību neizpildi, kas paredzētas kredītlīgumā, un maksas, kas nav pirkuma cena, kura viņam jāmaksā, iegādājoties preces vai pakalpojumus, ja darījums veikts skaidrā naudā vai uz kredīta.
Konta, kurā tiek reģistrētas gan maksājumu operācijas, gan kredīta izmaksas operācijas, uzturēšanas izmaksas, izmaksas par norēķinu līdzekli, kas izmantots gan maksājumu operācijām, gan kredīta izmaksai, un citas izmaksas, kas saistītas ar maksājumu operācijām, iekļauj kredīta kopējās izmaksās patērētājam, ja konta atvēršana nav fakultatīva, un konta izmaksas ir skaidri un atsevišķi norādītas kredītlīgumā vai jebkurā citā ar patērētāju noslēgtā līgumā.”
12      Šīs direktīvas 22. pantā “Saskaņošana un šīs direktīvas obligāta piemērošana” noteikts:
“1.      Ciktāl šajā direktīvā iekļauti saskaņoti noteikumi, dalībvalstis savos tiesību aktos nedrīkst saglabāt vai ieviest noteikumus, kas atšķiras no šajā direktīvā paredzētajiem. Tomēr 16.a panta 3. un
4. punkts neliedz dalībvalstīm saglabāt vai ieviest stingrākus noteikumus, lai aizsargātu patērētājus.
[..]
3.      Turklāt dalībvalstis nodrošina, ka noteikumus, ko tās pieņem, īstenojot šo direktīvu, nevar apiet, izmantojot veidu, kā līgumi formulēti, jo īpaši kredītu izņemšanu vai kredītlīgumus, uz ko attiecas šīs direktīvas darbības joma, integrējot kredītlīgumos, kuru būtība vai mērķis ļautu izvairīties no tās piemērošanas.
[..]”
13      Saskaņā ar minētās direktīvas I pielikuma I daļu:
“[..]
Pamatvienādojums, ar ko nosaka gada procentu likmi (GPL), izsaka ekvivalenci gada periodā starp kopējo esošo izņemtā kredīta vērtību, no vienas puses, un kopējo esošo atmaksas un izmaksu vērtību, no otras puses [..].”
Polijas tiesības
Likums par Civilkodeksu
14      Saskaņā ar 1964. gada 23. aprīļa ustawa – Kodeks cywilny (Likums par Civilkodeksu), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (Dz. U. 2022, 1360. pozīcija), 385.1 panta 1. punktu:
“Ar patērētāju noslēgta līguma noteikumi, kuri nav individuāli apspriesti, patērētājam nav saistoši, ja tie viņa tiesības un pienākumus nosaka pretēji labiem tikumiem, acīmredzami neievērojot viņa intereses (prettiesiski noteikumi). Šī tiesību norma neattiecas uz noteikumiem, kuros ir noteikti pušu pamatpienākumi, tostarp noteikumiem par maksājamo cenu vai atlīdzību, ja tie ir formulēti nepārprotami.”
Patēriņa kredīta likums
15      Ar 2011. gada 12. maija ustawa o kredycie konsumenckim (Patēriņa kredīta likums; Dz. U. 2011, Nr. 126, 715. pozīcija) Polijas tiesību sistēmā ir transponēta Direktīva 2008/48.
16      Šā likuma – redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Patēriņa kredīta likums”), – 5. panta 6., 6.a un 10. punkts formulēts šādi:
“(6)      kopējās kredīta izmaksas – visas izmaksas, kuras ir jāmaksā patērētājam saskaņā ar kredītlīgumu, it īpaši:
a)      procenti, maksājumi, komisijas maksas, nodokļi un uzcenojums, ja tie ir zināmi aizdevējam, kā arī
b)      papildu pakalpojumu, it īpaši apdrošināšanas, izmaksas, ja to segšana ir nepieciešama, lai saņemtu kredītu vai saņemtu to ar piedāvātajiem nosacījumiem,
izņemot notāra izmaksas, kas jāsedz patērētājam;
(6a)      ar procentiem nesaistītas kredīta izmaksas – visas izmaksas, kas jāsedz patērētājam saskaņā ar patēriņa kredītlīgumu, izņemot procentus;
[..]
(10)      aizņēmuma likme – procentu likme, kas izteikta kā fiksēti vai mainīgi procenti, ko katru gadu piemēro izņemtajai kredīta summai.”
17      Minētā likuma 30. pantā paredzēts:
“1.      Patēriņa kredīta līgumā ir jānorāda:
[..]
6)      aizņēmuma likme, šai likmei piemērojamie noteikumi, kā arī šīs likmes maiņas periodi, noteikumi un procedūras, tostarp indekss vai atsauces likme, ciktāl to piemēro attiecībā pret sākotnējo kredīta likmi; ja patēriņa kredītlīgumā ir paredzētas dažādas procentu likmes, šo informāciju sniedz par visām procentu likmēm, kas piemērojamas attiecīgajā līguma darbības laikā;
[..].”
18      Patēriņa kredīta likuma 45. panta 1. punktā noteikts:
“Ja aizdevējs pārkāpj 29. panta 1. punktu, 30. panta 1. punkta 1.–8., 10., 11. un 14.–17. apakšpunktu, kā arī 31.–33., 33.a un 36.a–36.c pantu, patērētājs pēc rakstiska paziņojuma iesniegšanas aizdevējam atmaksā kredītu līgumā noteiktajā termiņā un kārtībā bez procentiem un citām ar to saistītām izmaksām, kas pienākas kreditoram.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
19      2022. gada 26. maijā P.W. un banka noslēdza patēriņa kredītlīgumu, kas atbilst tipveida līgumam. Līguma noteikumi starp P.W. un banku nebija atsevišķi apspriesti. P.W. šādi nolīgtā patēriņa kredīta summa bija 150 000 Polijas zlotu (PLN) (aptuveni 34 400 EUR). No šīs summas P.W. faktiski tika izmaksāti 133 214,92 PLN (aptuveni 30 550 EUR), bet atlikušie 16 785,08 PLN (aptuveni 3850 EUR) bija paredzēti kredīta apdrošināšanai, kura tiek apzīmēta
kā
“brīvprātīga”. Noslēdzot šo brīvprātīgo apdrošināšanu, tika samazināta kredīta procentu likme.
20      Kopējā summa, kuru P.W. bija pienākums atmaksāt, bija 207 073,53 PLN (aptuveni 47 500 EUR), un saskaņā ar kredītlīguma 6. panta 1. punktu kredīta kopējās izmaksas bija 73 858,61 PLN (aptuveni 16 950 EUR). Šīs izmaksas ietvēra procentus 57 073,53 PLN (aptuveni 13 100 EUR), kā arī iepriekšējā punktā minēto apdrošināšanas prēmiju 16 785,08 PLN (aptuveni 3850 EUR). Procentu likme bija 8,49 % gadā (ieskaitot pamatlikmi 4,36 % apmērā un uzcenojumu 4,13 % apmērā). Šī procentu likme tika piemērota summai, kura faktiski bija izmaksāta P.W. saskaņā ar līgumu un kurai bija pieskaitīta apdrošināšanas prēmijas likme. Kredītlīgumā norādītā GPL bija 12,57 %. Šā līguma termiņš bija 96 mēneši.
21      Ar 2023. gada 18. augusta vēstuli saskaņā ar Patēriņa kredīta likuma 45. panta 1. punktu P.W. nosūtīja bankai paziņojumu un prasīja, lai tiktu piemērota tā sauktā “bezmaksas kredīta” sankcija. Proti, viņa
ieskatā banka nebija izpildījusi savus pienākumus – citastarp tāpēc, ka nebija precīzi noteikta procentu bāze, bija kļūdaini norādīta GPL un aizdevējam
bija iespēja vienpusēji mainīt maksas un komisijas. Šo iemeslu dēļ P.W. lūdza atlīdzināt summu, kas jau bija samaksāta kā kredīta izmaksas 14 428,83 PLN (aptuveni 3310 EUR), taču banka šo lūgumu neapmierināja.
22      Ar 2023. gada 25. oktobra pieteikumu P.W. vērsās Sąd Rejonowy we Włodawie (Rajona tiesa
Vlodavā, Polija), kas ir iesniedzējtiesa, ar prasību, kurā viņš lūdza, pirmām kārtām, atzīt un nospriest, ka kredīts tiks atmaksāts līgumā noteiktajos termiņos un kārtībā, taču bez procentiem un citām ar to saistītām izmaksām, un, otrām kārtām, piespriest bankai samaksāt viņam 30 051,76 PLN (aptuveni 6900 EUR), proti, jau samaksāto līgumisko procentu summu un apdrošināšanas prēmiju kopā ar likumiskajiem nokavējuma procentiem. Pieteikuma pamatojumā P.W. tostarp norādīja, ka procentu likme tika piemērota summai, kas atbilst ar procentiem nesaistītām kredīta izmaksām.
23      Banka uzskata, ka GPL ir aprēķināta pareizi. Kredīta pieteikumā P.W. esot paudis velmi, lai banka kredītā iekļautu apdrošināšanas izmaksas, un tāpēc tika palielināta kredīta summa. Banka arī uzsver – kredītlīgumā bija ietverta informācija, ka šādi aprēķinātajai summai tiks piemērota procentu likme. Tā piebilst, ka P.W. nav samaksājis nekādu komisijas maksu un ka kredīta izmaksas veido tikai līgumiskie procenti un apdrošināšanas prēmija – šīs izmaksas ir sīki aprakstītas “patēriņa kredīta informācijas veidlapā”, kas ir kredītlīguma neatņemama sastāvdaļa.
24      Iesniedzējtiesa pauž šaubas, vai ar Direktīvu 2008/48 ir saderīga šī bankas prakse iekasēt procentus par summu, kurā papildus kredīta pamatsummai ir iekļautas arī ar procentiem nesaistītas kredīta izmaksas, proti, par summu, kas nav pilnībā samaksāta aizņēmējam. Šajā ziņā tā norāda, ka “ar procentiem nesaistītas kredīta izmaksas” Patēriņa kredīta likuma 5. panta 6.a punkta izpratnē ietver tostarp maksājumus, komisijas maksas, nodokļus un uzcenojumus, ja tie ir zināmi aizdevējam, kā arī papildu pakalpojumu izmaksas, it īpaši apdrošināšanu, ja tās ir nepieciešamas kredīta saņemšanai vai tā saņemšanai ar piedāvātajiem nosacījumiem.
25      Šajos apstākļos Sąd Rejonowy we Włodawie (Rajona tiesa
Vlodavā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Direktīvas 2008/48] 10. panta 2. punkta f) apakšpunkts, kas lasīts kopsakarā ar tās 3. panta j) punktu, Savienības tiesību efektivitātes principa un šīs direktīvas mērķa kontekstā, kā arī ņemot vērā [Direktīvas 93/13] 3. panta 1. un 2. punktu, kas lasīts kopsakarā ar tās 4. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda prakse, ka patēriņa kredītlīgumos, kuru noteikumi starp pārdevēju vai piegādātāju (kreditoru) un patērētāju (aizņēmēju) netika atsevišķi apspriesti, tiek iekļauti līguma noteikumi, kuros ir paredzēta procentu likme ne tikai par patērētājam izmaksāto kredīta summu, bet arī ar procentiem nesaistītajām kredīta izmaksām (proti, komisijas maksām vai citiem maksājumiem, kas nav patērētājam izmaksātās kredīta summas daļa, bet kas veido daļu no kopējās summas, kura patērētājam jāmaksā, izpildot savas saistības saskaņā ar patēriņa kredītlīgumu)?
2)      Vai [Direktīvas 2008/48] 10. panta 2. punkta f) un g) apakšpunkts Savienības tiesību efektivitātes principa un šīs direktīvas mērķa kontekstā, kā arī ņemot vērā [Direktīvas 93/13] 5. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda prakse, ka patēriņa kredītlīgumos, kuru saturs starp pārdevēju vai piegādātāju (kreditoru) un patērētāju (aizņēmēju) netika atsevišķi apspriests, ir ietverti līguma noteikumi, kuros vienīgi tiek norādīta kredīta procentu likme un summas veidā izteikta kapitalizēto procentu kopējā vērtība, kuri patērētājam ir jāmaksā, pildot savas saistības saskaņā ar šo līgumu, nepārprotami un skaidri neinformējot patērētāju, ka (summas veidā izteiktu) kapitalizēto procentu aprēķināšanas pamatā ir summa, kas nav patērētājam faktiski izmaksātā kredīta summa, un it īpaši, ka tā ir summa, ko veido patērētājam izmaksātā kredīta summa, kā arī ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas (proti, komisijas maksas vai citi maksājumi, kas nav patērētājam izmaksātās kredīta summas daļa, bet kas veido daļu no kopējās summas, kura patērētājam jāmaksā, izpildot savas saistības saskaņā ar patēriņa kredītlīgumu)?”
26      Ar 2025. gada 20. novembra vēstuli banka norādīja, ka ir piekritusi prasītāja pamatlietā lūgumam, kas minēts šā sprieduma 22. punktā. Atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu, iesniedzējtiesa 2025. gada 18. decembra vēstulē precizēja, ka pamatlieta joprojām tiek izskatīta.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
27      Banka apstrīd prejudiciālo jautājumu pieņemamību.
28      Vispirms – banka apgalvo, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir hipotētiski, jo tie ir balstīti uz kļūdainu premisu, ka šajos jautājumos minētie līguma noteikumi neesot tikuši apspriesti. Turklāt otrajam jautājumam neesot nozīmes lietā, jo P.W. sniegtā informācija, ka par izmaksām, kuras saistītas ar brīvprātīgo apdrošināšanu, tiks aprēķināti procenti, skaidri un saprotami izrietot gan no kredītlīguma, gan no informācijas veidlapas.
29      Turpinot – prejudiciālo jautājumu hipotētiskums izrietot no tā, ka pamatlieta neattiecas uz komisijas maksu vai citiem bankas saņemtiem maksājumiem, bet gan uz brīvprātīgās apdrošināšanas prēmiju, kas nebūt nav kredīta izmaksas, kuras aizņēmējam radušās par labu bankai, bet gan tiek pārskaitītas tieši uz apdrošinātāja kontu. Saskaņā ar Direktīvas 2008/48 3. panta g) punktā ietverto “kredīta kopējo izmaksu patērētājam” definīciju šāda prēmija atbilstot ar kredītlīgumu saistīto papildpakalpojumu izmaksām un saskaņā ar šo definīciju ietilpstot atsevišķā izmaksu kategorijā.
30      Visbeidzot – banka apgalvo, ka iesniedzējtiesa nav norādījusi Tiesai faktiskos vai tiesiskos apstākļus, kas vajadzīgi, lai ļautu Tiesai lietderīgi atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem, un tāpēc lūgums neatbilst Tiesas Reglamenta 94. pantā noteiktajām prasībām. Konkrēti, iesniedzējtiesa esot vienīgi izklāstījusi pušu viedokļus, tos nepārbaudot, un esot nekonsekventi izmantojusi jēdzienu “kredīta izmaksas, kas nav saistītas ar procentiem”, piemērojot kritēriju, saskaņā ar kuru šīs izmaksas veido visas summas, kas ir iekļautas kredītlīgumā, bet nav tieši samaksātas patērētājam. Tādējādi šī tiesa neesot ņēmusi vērā faktu, ka līdzekļi, kas izmantoti aizdevumu atmaksai, proti, parādu konsolidācijai, arī netiek pārskaitīti patērētājam, lai tas ar šiem līdzekļiem varētu rīkoties pēc saviem ieskatiem, lai gan nav nekādu šaubu, ka par tiem var tikt aprēķināti procenti.
31      Šajā ziņā, pirmām kārtām, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, ko valsts tiesa uzdevusi saistībā ar pašas noteikto tiesisko regulējumu un faktiskajiem apstākļiem, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma
prezumpcija. Tiesai ir iespējams atteikties lemt par valsts tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vienīgi tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saiknes ar faktisko situāciju pamatlietā vai pamatlietas priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2024. gada 19. decembris, Tudmur, C‑185/24 un C‑189/24, EU:C:2024:1036, 26. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
32      Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka P.W. ir cēlis prasību pret banku, lūdzot tostarp atzīt un nospriest, ka kredīts tiks atmaksāts bez procentiem un citām ar to saistītām izmaksām, tāpēc ka līgumiskie procenti ir tikuši iekasēti par summu, kas atbilst ar procentiem nesaistītajām kredīta izmaksām. Iesniedzējtiesa precizē, ka tai ir šaubas, vai šāda bankas prakse, kas tai ļauj iekasēt procentus par summu, kura ietver kredīta pamatsummu un ar procentiem nesaistītas kredīta izmaksas, atbilst Direktīvai 2008/48 situācijā, kad summa, kas atbilst pēdējām minētajām izmaksām, neesot izmaksāta aizņēmējam.
33      Šajā kontekstā iesniedzējtiesa ar jautājumiem vaicā Tiesai, kā ir interpretējamas vairākas Direktīvas 2008/48 normas, lasot tās efektivitātes principa un atsevišķu Direktīvas 93/13 normu gaismā.
34      Tātad šie jautājumi tik tiešām attiecas uz tādu Savienības tiesību normu interpretāciju, kurām ir nozīme pamatlietas izspriešanai. Tā kā pamatlietas tiesisko un faktisko ietvaru definē vienīgi iesniedzējtiesa un pati par to ir atbildīga, Tiesai nav jāpārbauda premisas, uz kurām balstīti minētie jautājumi.
35      Otrām kārtām, lai Tiesa varētu sniegt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju, Reglamenta 94. pantā ir noteikts, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tostarp ir jāietver pamatlietas priekšmeta, kā arī iesniedzējtiesas konstatēto nozīmīgo faktu kopsavilkums vai vismaz to faktu izklāsts, uz kuriem balstīti jautājumi. Tāpat lūgumā jāietver to iemeslu izklāsts, kas likuši iesniedzējtiesai šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esību, kā arī saikne, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.
36      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet: lai gan iesniedzējtiesa –
atšķirībā no pamatlietas dalībnieku atšķirīgajiem viedokļiem – savus konstatējumus ir izklāstījusi ļoti kodolīgi, tomēr, ņemot vērā šā sprieduma 32. un 33. punktā izklāstītos elementus, Tiesas rīcībā ir vajadzīgā informācija, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem.
37      Tātad prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.
Par lietas būtību
38      Iesākumā, ciktāl iesniedzējtiesa pamatlietā aplūkoto apdrošināšanas prēmiju kvalificē kā “ar procentiem nesaistītas kredīta izmaksas”, vispirms jāatgādina, ka šis jēdziens nav paredzēts Direktīvā 2008/48, bet gan Polijas tiesībās, precīzāk, Patēriņa kredīta likuma
5. panta 6.a punktā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Mikrokasa un Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, 40. un 42. punkts).
39      Tiesa uz šo jēdzienu ir atsaukusies 2020. gada 26. marta spriedumā Mikrokasa un Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (C‑779/18, EU:C:2020:236), minētā sprieduma 40. punktā norādot, ka tā ir Direktīvas 2008/48 3. panta g) punktā minēto “kredīta kopējo izmaksu” – kas ietver visas izmaksas, tostarp procentus, –
apakškategorija.
40      Turpinot – jānorāda, ka prejudiciālie jautājumi attiecas uz P.W. piešķirtā kredīta kopējām izmaksām, kuras papildus procentiem ietver summu 16 785,08 PLN, kas paredzēta par brīvprātīgu sauktas kredīta apdrošināšanas samaksai. Iesniedzējtiesa pauž šaubas, vai bankas prakse,
saskaņā ar ko tiek iekasēti procenti par summu, kura P.W. izmaksāta saskaņā ar līgumu un kurai pieskaitītas ar procentiem nesaistītas kredīta izmaksas, atbilst Direktīvai 2008/48, un
tā precizē, ka pēdējās minētās ietver tostarp ar līgumu saistīto pakalpojumu izmaksas, it īpaši apdrošināšanu, ja tās ir nepieciešamas kredīta saņemšanai vai tā saņemšanai saskaņā ar ofertē paredzētajiem nosacījumiem.
41      Šajā ziņā jānorāda, ka pamatlietā aplūkotās kredīta apdrošināšanas “brīvprātīgais” raksturs nozīmē, ka tā nebija nepieciešama, lai saņemtu aizdevumu kā tādu. Tomēr, tā kā šīs kredīta apdrošināšanas parakstīšanas rezultātā tika samazināta kredīta procentu likme, minētā kredīta apdrošināšana bija nepieciešama, lai saņemtu aizdevumu saskaņā ar tā ofertē paredzētajiem nosacījumiem. Tādējādi šajos apstākļos apdrošināšanas prēmija, kura atbilstoši kredītlīguma 6. panta 1. punktam ir daļa no kredīta kopējām izmaksām, ietilpst jēdzienā “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” Direktīvas 2008/48 3. panta g) punkta izpratnē.
42      Visbeidzot, ciktāl iesniedzējtiesa “ar procentiem nesaistītās kredīta izmaksas” pielīdzina aizņēmējam nesamaksātajai summai, jāuzsver, ka šīs direktīvas 3. panta g) punktā paredzētā konkrētas summas, kas aizņēmējam ir jāsedz saskaņā ar kredītlīgumu, kvalificēšana par “kredīta kopējām izmaksām patērētājam” nav atkarīga no apstākļa, vai šī summa ir vai nav tikusi ieskaitīta aizņēmēja bankas kontā.
43      Proti, apstāklim, ka aizņemtās summas vispirms tiek ieskaitītas aizņēmēja bankas kontā, pirms tās tiek izmantotas, lai samaksātu par preču vai pakalpojumu iegādi vai lai segtu noteiktas izmaksas, vai ka aizdevējs tās tieši pārskaita aizņēmēja kreditoriem, ir nejaušs raksturs, un tas pats par sevi nevar ietekmēt to kvalifikāciju par kredīta izmaksām.
Par pirmo jautājumu
44      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sadarbībā starp valstu tiesām un Tiesu, kas iedibināta ar LESD 267. pantu, Tiesai jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. Šajā ziņā tai no visas valsts tiesas sniegtās informācijas un tostarp no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu motīvu daļas ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (skat. spriedumus, 1978. gada 29. novembris, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26. punkts; 2000. gada 28. novembris, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. punkts, kā arī 2025. gada 2. decembris, Russmedia Digital un Inform Media Press, C‑492/23, EU:C:2025:935, 44. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
45      Šajā gadījumā iesniedzējtiesa izskata strīdu, kurā tai ir jālemj, vai Direktīvai 2008/48 atbilst tāda bankas prakse, saskaņā ar kuru procenti tiek iekasēti par summu, kurā papildus kredīta pamatsummai ir iekļautas arī ar procentiem nesaistītas kredīta izmaksas, proti, par summu, kura aizņēmējam nav tikusi izmaksāta pilnā apmērā.
46      Tāpēc jāuzskata, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2008/48 3. panta g) un j) punkts, kas lasīti kopsakarā ar šīs direktīvas 10. panta 2. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj
patēriņa kredītlīgumos iekļaut noteikumus, kuros ir paredzēta procentu likmes piemērošana ne tikai kredīta kopsummai, bet arī summām, kas paredzētas ar šo kredītu saistīto izmaksu segšanai un tādējādi ietilpst kredīta kopējās izmaksās patērētājam.
47      Jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2008/48 1. pantu tās mērķis ir saskaņot dažus dalībvalstu tiesību normu aspektus attiecībā uz patēriņa kredīta līgumiem.
48      Turklāt no šīs direktīvas 22. panta 1. punkta izriet, ka, ciktāl tajā ir iekļauti saskaņoti noteikumi, dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest citus valsts noteikumus kā vien tos, kas paredzēti minētajā direktīvā.
49      Kā izriet no minētās direktīvas 3. pantā ietvertajām definīcijām, jēdziens “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” ir saistīts ar jēdzieniem “kredīta kopsumma” un “kopējā summa, kas patērētājam jāmaksā”, lai aprēķinātu GPL (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, 38. punkts).
50      Tā kā saistībā ar šiem jēdzieniem šīs direktīvas 3. pantā nav nekādas atsauces uz valsts tiesību normām, ikviens no tiem ir jāuztver kā autonoms Savienības tiesību jēdziens, kurš tās teritorijā ir jāinterpretē vienoti
(spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
51      Vispirms, runājot par jēdzienu “kredīta kopsumma” Direktīvas 2008/48 izpratnē, tās 3. panta l) punktā tas ir definēts kā maksimālā kopsumma, kas pieejama saskaņā ar kredītlīgumu.
52      Turpinot, kā izriet no Tiesas judikatūras, lai nodrošinātu plašu patērētāju tiesību aizsardzību, Savienības likumdevējs šīs direktīvas
3. panta g) punktā ir apstiprinājis plašu jēdziena “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” definīciju, kura
ietver visas izmaksas, tostarp procentus, nodokļus un jebkādus citus maksājumus, kas patērētājam jāmaksā saistībā ar kredītlīgumu un kas ir kreditoram zināmi, izņemot notāra izmaksas (spriedums, 2020. gada 26. marts, Mikrokasa un
Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, 39. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt atbilstoši minētās direktīvas 3. panta i) punktam GPL ir “kredīta kopējās izmaksas patērētājam”, kas ir izteiktas ikgadējos procentos no kredīta kopsummas, attiecīgā gadījumā iekļaujot izmaksas atbilstīgi šīs direktīvas 19. panta 2. punktam.
53      Visbeidzot jānorāda – tā kā jēdziens “kopējā summa, kas jāmaksā patērētājam” Direktīvas 2008/48
3. panta h) punktā ir definēts kā “kredīta kopsumma un kredīta kopējās izmaksas patērētājam”, no tā izriet, ka jēdzieni “kredīta kopsumma” un “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” viens otru izslēdz un ka tādējādi “kredīta kopsummā” nevar iekļaut
nekādas summas, kuras ir ietvertas kredīta kopējās izmaksās patērētājam (spriedumi, 2016. gada 21. aprīlis, Radlinger un Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, 85. punkts, un 2020. gada 16. jūlijs, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, 42. punkts).
54      Šādi Direktīvā 2008/48 ir iekļauts pilnīgs to summu sadalījuma koncepts, kas attiecas uz patēriņa kredītlīgumiem (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, 43. punkts).
55      Attiecībā uz “aizņēmuma likmi”, kas Direktīvas 2008/48 3. panta j) punktā ir definēta tādējādi, ka tā atbilst “procentu likmei, kas izteikta kā fiksēti vai mainīgi procenti, ko katru gadu piemēro izņemtajai kredīta summai”, jānorāda, ka kredīta kopsumma un izņemtā kredīta summa nozīmē visas patērētāja rīcībā nodotās summas, izslēdzot tās summas, kuras aizdevējs piešķīris, lai apmaksātu ar attiecīgo kredītu saistītās izmaksas, un kuras faktiski patērētājam nav samaksātas (spriedums, 2016. gada 21. aprīlis, Radlinger un Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, 91. punkts).
56      Proti, 2016. gada 21. aprīļa sprieduma Radlinger un Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283) 87. un 88. punktā, uzsverot, ka GPL aprēķins ir atkarīgs no kredīta kopsummas un ka saskaņā ar Direktīvu 2008/48 pamatvienādojums, ar ko nosaka GPL, izsaka ekvivalenci gada periodā starp kopējo esošo izņemtā kredīta vērtību, no vienas puses, un kopējo esošo atmaksas un izmaksu vērtību, no otras puses, Tiesa tādējādi secināja, ka izņemtā kredīta summa šīs direktīvas I pielikuma I daļas izpratnē atbilst kredīta kopsummai 3. panta l) punkta izpratnē.
57      Tāpēc nedz kredīta kopsummā Direktīvas 2008/48 3. panta l) punkta un 10. panta 2. punkta izpratnē, nedz izņemtā kredīta summā Direktīvas 2008/48 3. panta j) punkta izpratnē nevar tikt ietvertas nekādas summas, ar kurām tiek apmaksātas tādas saistībā ar attiecīgo kredītu uzņemtās saistības kā administratīvās izmaksas, procenti, komisijas nauda vai cita veida izmaksas, kuras ir jāmaksā patērētājam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. aprīlis, Radlinger un Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, 86. punkts).
58      Tas pats attiecas uz apdrošināšanas izmaksām, kuras iesniedzējtiesa ir kvalificējusi kā “ar procentiem nesaistītas kredīta izmaksas” un kuras – kā izriet no šā sprieduma 39. un 41. punkta – ir “kredīta kopējo izmaksu patērētājam” apakškategorija Direktīvas 2008/48 3. panta g) punkta izpratnē.
59      Jāprecizē, ka šis risinājums, kas izriet no 2016. gada 21. aprīļa sprieduma Radlinger un Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283), 2020. gada 26. marta sprieduma Mikrokasa un Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (C‑779/18, EU:C:2020:236) un 2020. gada 16. jūlija sprieduma Soho Group (C‑686/19, EU:C:2020:582), neierobežo izmaksu vai maksājumu veidus, ko aizdevējs var uzlikt patērētājam saistībā ar kredītlīgumu.
60      Proti, aizdevējs var izvēlēties nepiemērot līgumisko procentu likmi summām, kas atbilst kredīta izmaksām, vienlaikus izvairoties no pakāpeniskas naudas vērtības samazināšanās laikā, ja tas piemēro proporcionāli augstāku aizņēmuma likmi, kas atspoguļo izmaksas, kuras radušas tāpēc, ka nav iekasēti procenti par summām, kuras atbilst kredīta izmaksām. Šādā veidā aizdevējs var padarīt kredītu pieejamu arī tādiem patērētājiem, kuriem nav nekāda sākotnējā kapitāla, lai finansētu ar kredītlīguma noslēgšanu noteiktās maksas.
61      Turklāt šāda interpretācija atbilst Direktīvas 2008/48 mērķiem.
62      Proti, šajā ziņā jāatgādina, ka šī direktīva ir pieņemta ar divkāršu mērķi – nodrošināt visiem Savienības patērētājiem augstu un līdzvērtīgu viņu interešu aizsardzības līmeni un sekmēt efektīva patēriņa kredīta iekšējā tirgus izveidi. No šīs direktīvas 19. apsvēruma izriet, ka viens no tās mērķiem ir panākt, lai patērētāji pirms kredītlīguma noslēgšanas saņemtu atbilstīgu informāciju, tajā skaitā par GPL visā Savienībā, kas viņiem dod iespēju salīdzināt šīs likmes (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
63      Kā būtībā norādīts Direktīvas 2008/48 31. un 43. apsvērumā, patērētājam sniegtajai informācijai par kredīta kopējām izmaksām tādas likmes veidā, kas aprēķināta saskaņā ar vienotu matemātisku formulu, ir būtiska nozīme. Proti, pirmām kārtām, šī informācija veicina tirgus pārskatāmību, ļaujot patērētājam salīdzināt kredīta piedāvājumus. Otrām kārtām, tā ļauj patērētājam novērtēt savu saistību apmēru (spriedums, 2016. gada 21. aprīlis, Radlinger un Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, 90. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
64      Šāda tirgus pārskatāmība būtu apdraudēta, ja būtu iespējams nošķirt vairākas procentu likmes un it īpaši aizņēmuma likmi, kas piemērojama izņemtajai kredīta summai, un citas procentu likmes, kuras dalībvalstīs tiek piemērotas kredīta summām, kas neietilpst šajā izņemtās kredīta summas definīcijā.
65      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2008/48 3. panta g) un j) punkts, kas lasīti kopsakarā ar šīs direktīvas 10. panta 2. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj
patēriņa kredītlīgumos iekļaut noteikumus, kuros ir paredzēta procentu likmes piemērošana ne tikai kredīta kopsummai, bet arī summām, kas paredzētas ar šo kredītu saistīto izmaksu segšanai un tādējādi ietilpst kredīta kopējās izmaksās patērētājam.
Par otro jautājumu
66      Tā kā apdrošināšanas izmaksas kā daļa no “kredīta kopējām izmaksām patērētājam” Direktīvas 2008/48 3. panta g) punkta izpratnē nevar tikt iekļautas izņemtajā kredīta summā šīs direktīvas 3. panta j) punkta izpratnē, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
67      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK – redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2021. gada 14. novembra Direktīvu (ES) 2021/2167, – 3. panta g) un j) punkts, kas lasīti kopsakarā ar šīs direktīvas 10. panta 2. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj patēriņa kredītlīgumos iekļaut noteikumus, kuros ir paredzēta procentu likmes piemērošana ne tikai kredīta kopsummai, bet arī summām, kas paredzētas ar šo kredītu saistīto izmaksu segšanai un tādējādi ietilpst kredīta kopējās izmaksās patērētājam.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – poļu.