62009CC0162_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iesniegts saskaņā ar EKL 234. pantu (2), ļauj Tiesai paust viedokli par pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas nosacījumiem atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, (3) 16. pantam. Šīs direktīvas 16. panta 1. punktā ir noteikts, ka Savienības pilsoņiem, kas nepārtraukti ir uzturējušies uzņemošajā dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī.
2. Court of Appeal [Apelācijas tiesa] (turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) jautā Tiesai, vai, aprēķinot piecu gadu uzturēšanās laikposmu, jāņem vērā uzturēšanās laikposms, kas beidzies pirms direktīvas transponēšanas valsts tiesībās vai, attiecīgi, pirms Direktīvas 2004/38 transponēšanas termiņa beigām. Atbildei uz šo jautājumu ir nozīme, kas pārsniedz izskatāmās tiesvedības robežas. Iesniedzējtiesa līdzīgu jautājumu uzdod arī lietā Dias (4), ko arī izskata Tiesa.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesiskais regulējums (5)
3. EKL 18. pantā ir noteikts:
“1. Ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot šajā Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus.
2. Ja izrādās, ka minētā mērķa sasniegšanai vajadzīga Kopienas rīcība, bet šis Līgums nav piešķīris šim nolūkam vajadzīgās pilnvaras, tad Padome var pieņemt noteikumus, lai sekmētu 1. punktā minēto tiesību īstenošanu. Padome pieņem lēmumu saskaņā ar 251. pantā noteikto procedūru.
3. Šā panta 2. punkts neattiecas uz noteikumiem par pasēm, personu apliecībām, uzturēšanās atļaujām vai citiem līdzīgiem dokumentiem, kā arī uz noteikumiem par sociālo nodrošinājumu vai sociālo aizsardzību.”
4. Direktīvas 2004/38 preambulas 4. apsvērumā ir noteikts:
“Lai novērstu uz atsevišķām nozarēm vērsto un fragmentāro pieeju attiecībā uz brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesībām un veicinātu šo tiesību īstenošanu, ir vajadzīgs vienots tiesību akts, lai grozītu Padomes Regulu (EEK) Nr. 1612/68 (1968. gada 15. oktobris) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā [..] un atceltu šādus tiesību aktus: Padomes Direktīvu 68/360/EEK (1968. gada 15. oktobris) par ierobežojumu atcelšanu attiecībā uz dalībvalstu darba ņēmēju un viņu ģimeņu pārvietošanos un dzīvesvietu Kopienā [..], Padomes Direktīvu 73/148/EEK (1973. gada 21. maijs) par dalībvalstu pilsoņu pārvietošanās un dzīvesvietas Kopienā ierobežojumu atcelšanu saistībā ar uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanu [..], Padomes Direktīvu 90/364/EEK (1990. gada 28. jūnijs) par tiesībām uz dzīvesvietu [..], Padomes Direktīvu 90/365/EEK (1990. gada 28. jūnijs) par tādu darbinieku un pašnodarbinātu personu tiesībām uz dzīvesvietu, kas pārtraukušas profesionālo darbību [..], un Padomes Direktīvu 93/96/EEK (1993. gada 29. oktobris) par studentu uzturēšanās tiesībām [..].”
5. Direktīvas 2004/38 preambulas 17. un 18. apsvērums ir formulēti šādi:
“(17)	Pastāvīgas uzturēšanās tiesību piešķiršana Savienības pilsoņiem, kas izvēlējušies ilgstoši apmesties tajā, stiprina Savienības pilsonības izjūtu, turklāt tā ir viens no galvenajiem faktoriem, kas veicina sociālo kohēziju, kura ir viens no Savienības pamatmērķiem. Tādēļ visiem Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kas piecus gadus pastāvīgi uzturējušies uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī saskaņā ar šajā direktīvā minētajiem nosacījumiem un kas nav bijuši izraidīti, būtu jāparedz pastāvīgas uzturēšanās tiesības.
(18) Lai pastāvīgas uzturēšanās tiesības kļūtu par faktisku līdzekli integrācijai uzņēmējas [uzņemošās] valsts sabiedrībā, kurā Savienības pilsonis uzturas, uz šīm tiesībām pēc to iegūšanas nedrīkstētu attiecināt nosacījumus.”
6. Direktīvas 16. pantā ir ietverts vispārējs noteikums attiecībā uz pastāvīgas uzturēšanās tiesībām. Tajā ir noteikts:
“Vispārējs noteikums attiecībā uz Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem
1. Savienības pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti ir uzturējušies uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī. Uz šīm tiesībām nedrīkst attiecināt III nodaļā paredzētos nosacījumus.
[..]
3. Uzturēšanās nepārtrauktību neietekmē īslaicīga prombūtne, kas nav ilgāka par sešiem mēnešiem gadā, vai ilgāka prombūtne obligātā militārā dienesta dēļ, vai vienreizēja prombūtne, kas nav ilgāka par divpadsmit secīgiem mēnešiem, svarīgu iemeslu dēļ, piemēram, grūtniecība un dzemdības, nopietna slimība, mācības vai arodmācības, vai norīkojums darbā citā dalībvalstī vai trešā valstī.
4. Tiklīdz pastāvīgas uzturēšanās tiesības ir iegūtas, tās var zaudēt tikai tad, ja prombūtne no uzņēmējas [uzņemošās] dalībvalsts ir ilgāka par diviem secīgiem gadiem.”
7. Direktīvas 17. pantā ir reglamentētas pastāvīgas uzturēšanās tiesības personām, kas vairs nestrādā uzņemošajā dalībvalstī, un to ģimenes locekļiem. Tajā ir noteikts:
“1. Atkāpjoties no 16. panta, tiesības pastāvīgi uzturēties uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī, pirms beidzies piecus gadus ilgs nepārtrauktas uzturēšanās laiks [laikposms], ir:
[..]
b) darba ņēmējiem vai pašnodarbinātām personām, kas pastāvīgi uzturējušies(-ās) uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī ilgāk nekā divus gadus un beiguši(-as) tajā strādāt neatgriezeniskas darba nespējas dēļ.
[..]
[..]
3. Neatkarīgi no valstiskās piederības darba ņēmēja vai pašnodarbinātās personas ģimenes locekļiem, kas kopā ar viņu uzturas uzņēmējas [uzņemošās] dalībvalsts teritorijā, ir tiesības pastāvīgi uzturēties minētajā dalībvalstī, ja darba ņēmējs vai pašnodarbinātā persona ir ieguvusi tiesības pastāvīgi uzturēties šajā dalībvalstī, pamatojoties uz 1. punktu.
4. Ja tomēr darba ņēmējs vai pašnodarbinātā persona nomirst, būdama nodarbināta, bet vēl neieguvusi pastāvīgas uzturēšanās statusu uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī, pamatojoties uz 1. punktu, viņa(-s) ģimenes locekļi, kas kopā ar viņu uzturas uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī, iegūst tiesības pastāvīgi uzturēties tajā, ja:
a) darba ņēmējs vai pašnodarbinātā persona līdz nāvei ir nepārtraukti uzturējusies minētās dalībvalsts teritorijā divus gadus; vai arī
[..]”
8. Direktīvas 38. pantā ir noteikts:
“Atcelšana
1. Regulas (EEK) Nr. 1612/68 10. un 11. pantu atceļ no 2006. gada 30. aprīļa.
2. Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK atceļ no 2006. gada 30. aprīļa.
3. Atsauces uz atceltajiem noteikumiem un direktīvām uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu.”
9. Saskaņā ar direktīvas 40. panta 1. punktu dalībvalstis nodrošina, ka stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2006. gada 30. aprīlim nodrošinātu atbilstību šai direktīvai.
10. Padomes 1968. gada 15. oktobra Direktīvas 68/360/EEK par ierobežojumu atcelšanu attiecībā uz dalībvalstu darba ņēmēju un viņu ģimeņu pārvietošanos un dzīvesvietu Kopienā (6), kas bija spēkā līdz 30. aprīlim, 6. panta 2. punktā bija noteikts:
“Ja uzturēšanās tiek pārtraukta uz laiku, kas nepārsniedz sešus mēnešus pēc kārtas, kā arī uz dienesta laiku armijā, tas neietekmē uzturēšanās atļaujas derīgumu.”
11. Komisijas 1970. gada 29. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1251/70 par darba ņēmēju tiesībām palikt kādā dalībvalstī pēc tam, kad darba attiecības šajā valstī beigušās, 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmajā teikumā bija noteikts šādi:
“1. Tiesības pastāvīgi palikt kādā dalībvalstī ir:
[..]
b) darba ņēmējam, kas ir nepārtraukti dzīvojis šajā valstī vairāk nekā divus gadus un pārtrauc strādāt kā darbinieks ilgstoša darba spēju zuduma dēļ.”
12. Regulas Nr. 1251/70 3. pantā bija noteikts:
“1. Ja darba ņēmējs ir ieguvis tiesības palikt kādā dalībvalstī saskaņā ar šīs regulas 2. pantu, tad 1. pantā minētie darba ņēmēja ģimenes locekļi, kas kopā ar viņu dzīvo minētajā valstī, ir tiesīgi palikt tur uz pastāvīgu dzīvi un dzīvot tur pat pēc viņa nāves.
2. Tomēr, ja darba ņēmējs ir miris darba attiecību laikā un pirms ieguvis tiesības palikt attiecīgajā valstī, viņa ģimenes locekļi ir tiesīgi palikt tur uz pastāvīgu dzīvi ar nosacījumu, ka:
– darba ņēmējs līdz saslimšanas dienai ir nepārtraukti dzīvojis šajā dalībvalstī vismaz 2 gadus;
[..].”
13. Šīs regulas 4. panta 1. punkta otrajā teikumā bija noteikts, ka nepārtrauktu dzīvošanu, kā paredzēts tās 3. panta 2. punktā, neietekmē ne īslaicīgas prombūtnes, kas kopā nepārsniedz trīs mēnešus gadā, ne ilgāka prombūtne obligātajā karadienestā.
14. Regulas Nr. 1251/70 6. panta 2. punktā bija noteikts:
“Uzturēšanās atļaujas derīgumu neietekmē dzīvesvietas pārtraukuma laikposmi, kas nepārsniedz sešus mēnešus pēc kārtas.”
15. Regula Nr. 1251/70 tika atcelta no 2006. gada 30. aprīļa ar Komisijas 2006. gada 25. aprīļa Regulu (EK) Nr. 635/2006, ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 1251/70 par darba ņēmēju tiesībām palikt kādā dalībvalstī pēc tam, kad darba attiecības šajā valstī beigušās (7) .
B – Valsts tiesiskais regulējums
1) Noteikumi par maznodrošināto pabalstu [ Income Support ]
16. Atbilstošās valsts tiesību normas nosaka, ka maznodrošināto pabalsts [ Income Support ] ir maksājums, ko atkarībā no ienākumiem izmaksā trūcīgām personām vecumā no 16 līdz 59 gadiem, kurām nav jāpiesakās bezdarbnieku pabalsta saņemšanai, jo tās, piemēram, ir vēlīnā grūtniecības stāvoklī, darbnespējīgas vai vientuļie vecāki. Maznodrošināto pabalsta [ Income Support ] normatīvais pamats ir 1992. gada Social Security Contributions and Benefits Act [Likums par sociālā nodrošinājuma iemaksām un pabalstiem] (turpmāk tekstā – “1992. gada likums”). Atbilstoši šī likuma 124. panta 1. punkta b) apakšpunktam, lai iegūtu tiesības saņemt maznodrošināto pabalstu [ Income Support ], jāievēro nosacījums, ka personas ienākumi nedrīkst pārsniegt “piemērojamo summu”, kas ir “tāda summa vai tādu summu kopums, ko var noteikt saistībā ar šo pabalstu” (1992. gada likuma 135. panta 1. punkts). 1992. gada likuma 135. panta 2. punktā ir paredzēts, ka tiesības noteikt piemērojamo summu ietver tiesības par piemērojamo summu noteikt nulli.
17. Atbilstoši Income Support (General) Regulations 1987 [1987. gada (visparīgie) noteikumi par maznodrošināto pabalstu] 21. pantam un 7. pielikumam piemērojamā summa, ko nosaka “personai no ārvalstīm”, ir nulle, līdz ar to šai personai nav tiesību uz maznodrošināto pabalstu [ Income Support ]. “Persona no ārvalstīm” ir definēta 21.AA pantā kā “pieteicējs, kas pastāvīgi nedzīvo Apvienotajā Karalistē, Īrijas Republikā, Normandijas salās vai Menas salā”. Atbilstoši 21.AA panta 2. punktam nevienu pieteicēju nevar uzskatīt par Apvienotās Karalistes pastāvīgo iedzīvotāju, ja vien tam nav “tiesību uzturēties” šajā valstī. “Tiesības uzturēties” nav precīzi definētas, tomēr ir vispārzināms, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kas izriet no 2006. gada noteikumu 15. panta 1. punkta a) apakšpunkta, ir šajā nolūkā paredzētās uzturēšanās tiesības.
2) Noteikumi par imigrācijas tiesībām
18. 2006. gada noteikumi stājās spēkā 2006. gada 30. aprīlī. Tie bija paredzēti, lai valsts tiesībās transponētu Direktīvas 2004/38 noteikumus.
19. 2006. gada noteikumu 15. pantā ir paredzēts:
“Pastāvīgas uzturēšanās tiesības
1. Tiesības pastāvīgi uzturēties Apvienotajā Karalistē iegūst šādas personas:
a) EEZ pilsonis, kas ir nepārtraukti uzturējies Apvienotajā Karalistē piecus gadus saskaņā ar šiem noteikumiem;
[..]
2. Ja saskaņā ar šiem noteikumiem ir iegūtas pastāvīgas uzturēšanās tiesības, tās var zaudēt vienīgi tad, ja persona atrodas ārpus Apvienotās Karalistes ilgāk nekā divus secīgus gadus.
[..]”
20. 2006. gada noteikumu 4. pielikuma 6. punktā ir noteikts:
“Lai aprēķinātu nodarbinātības un uzturēšanās laikposmus atbilstoši šiem noteikumiem, katrs laika posms, kurā persona bija nodarbināta vai uzturējās Apvienotajā Karalistē saskaņā ar 2000. gada noteikumiem, uzskatāms par laika posmu, kurā persona bija nodarbināta vai uzturējās Apvienotajā Karalistē saskaņā ar šiem noteikumiem.”
21. Minētie “2000. gada noteikumi” ir 2000. gada (Eiropas Ekonomikas zonas) Imigrācijas noteikumi, kas šobrīd ir atcelti. Saskaņā ar šiem noteikumiem personai, kas, cita starpā, bija darba ņēmējs, bija tiesības iegūt uzturēšanās tiesības (5. panta 1. punkts un 14. panta 1. punkts). 2000. gada noteikumi stājās spēkā 2000. gada 2. oktobrī. 2006. gada noteikumos nav normu, kas ļautu ņemt vērā uzturēšanās laikposmu pirms 2000. gada 2. oktobra, lai iegūtu pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši 15. panta 1. punkta a ) apakšpunktam.
II – Fakti
22. T. Lasāla [ T. Lassal ] ir Francijas pilsone. 1999. gadā viņa ieradās Apvienotajā Karalistē. No 1999. gada septembra līdz 2005. gada februārim T. Lasāla bija “darba ņēmēja” Kopienas tiesību aktu izpratnē.
23. 2005. gada februārī T. Lasāla izbrauca no Apvienotās Karalistes uz desmit mēnešiem, lai apciemotu savu māti Francijā. Pēc atgriešanās Apvienotajā Karalistē 2005. gada decembrī viņa atsāka meklēt darbu. Laikā no 2006. gada janvāra līdz 2006. gada novembrim viņa saņēma darba meklēšanas pabalstu [ Jobseeker’s Allowance ]. 2006. gada novembrī viņa iesniedza pieteikumu par maznodrošināto pabalstu [ Income Support ], pamatojoties uz to, ka bija grūtniecības stāvoklī. Šis lūgums tika noraidīts, pamatoties uz to, ka viņai nebija tiesību uzturēties Apvienotajā Karalistē.
24. T. Lasāla iesniedza sūdzību par atteikumu piešķirt maznodrošināto pabalstu [ Income Support ], un 2007. gada 3. septembrī Appeal Tribunal atzina viņas sūdzību par pamatotu. Appeal Tribunal
secināja, ka T. Lasālai bija tiesības saņemt maznodrošināto pabalstu [ Income Support ], jo viņai bija tiesības pastāvīgi uzturēties Apvienotajā Karalistē saskaņā ar 2006. gada (Eiropas Ekonomikas zonas) Imigrācijas noteikumu (turpmāk tekstā – “2006. gada noteikumi”) 15. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
25. Secretary of State
iesniedza sūdzību par šo lēmumu Social Security Commissioner
[Sociālā nodrošinājuma komisāram] un Social Security Commissioner
lēmumu, ar kuru tika noraidīta viņa sūdzība, pārsūdzēja iesniedzējtiesā.
III – Tiesvedība iesniedzējtiesā
26. Secretary of State
uzskata, ka T. Lasālai neesot pastāvīgas uzturēšanās tiesību Apvienotajā Karalistē atbilstoši 2006. gada noteikumiem. Viņas uzturēšanās no brīža, kad stājās spēkā 2000. gada noteikumi, t.i., no 2000. gada 2. oktobra, līdz aizbraukšanai uz Franciju 2005. gada februārī gan esot atbildusi 2000. gada noteikumu prasībām. Tomēr viņa pēc tam esot aizbraukusi no Apvienotās Karalistes uz aptuveni 10 mēnešiem, tādēļ viņa Apvienotajā Karalistē neesot uzturējusies nepārtraukti. 2005. gada decembrī viņa esot atgriezusies Apvienotajā Karalistē, un tāpēc brīdī, kad 2006. gada novembrī viņa pieprasīja maznodrošināto pabalstu [ Income Support ], viņa esot nepārtraukti uzturējusies Apvienotajā Karalistē tikai aptuveni 11 mēnešus. Secretary of State
uzskata, ka šis secinājums esot saderīgs ar Direktīvu 2004/38 (8) .
27. T. Lasāla neieradās uz tiesas sēdi iesniedzējtiesā, un viņai nebija pārstāvja. Šajā lietā tika ļauts iestāties Child Poverty Action Group
[Bērnu nabadzības darba grupa] (turpmāk tekstā – “ CPAG ”), kas T. Lasālas vārdā izteica apsvērumus. CPAG uzskata, ka T. Lasālai esot pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Viņa Apvienotajā Karalistē esot dzīvojusi no 1999. gada septembra līdz 2005. gada februārim. CPAG
uzskata, ka direktīvas 16. panta 1. punktā noteiktais piecu gadu nepārtrauktas uzturēšanās laikposms varot ietvert sevī posmus līdz 2006. gada 30. aprīlim, kad beidzās direktīvas transponēšanai paredzētais termiņš. No 2005. gada februāra līdz brīdim, kad T. Lasāla atgriezās Apvienotajā Karalistē, neesot pagājuši divi gadi, tādēļ T. Lasāla neesot zaudējusi savas pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši direktīvas 16. panta 4. punktam (9) .
28. Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktu personai uzņemošajā dalībvalstī “likumīgi” nepārtraukti jāuzturas piecus gadus, lai tā varētu iegūt tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī. Ar jēdzienu “likumīgi” ir domāta atbilstība Kopienu, nevis valsts tiesību aktiem. Šis jēdziens saskaņā ar direktīvas preambulas 17. apsvērumu ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz piecus gadus ilgu nepārtrauktas uzturēšanās laikposmu “saskaņā ar šajā direktīvā minētajiem nosacījumiem”.
29. Ja jēdziens “likumīgi” direktīvas 16. panta 1. punktā ir interpretējams saskaņā ar direktīvas preambulas 17. apsvērumu, rodas jautājums, vai norāde uz “šajā direktīvā minētajiem nosacījumiem” ir interpretējama tādējādi, ka tā ir norāde arī uz nosacījumiem, kas tika noteikti agrākos Kopienas tiesību aktos par uzturēšanās tiesību piešķiršanu darba ņēmējiem. Iesniedzējtiesa šādu interpretāciju uzskata par pareizu. Šajā gadījumā T. Lasālas uzturēšanās laikposms Apvienotajā Karalistē atbilstu direktīvas 16. panta 1. punkta nosacījumiem. Turpretī, ja norādi interpretētu tādējādi, ka tā attiecas tikai uz uzturēšanās laikposmu atbilstoši Direktīvai 2004/38, šādā gadījumā T. Lasālas uzturēšanās neatbilstu nosacījumiem.
IV – Prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
30. Ņemot vērā šīs šaubas par Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta interpretāciju, iesniedzējtiesa 2009. gada 10. marta nolēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, kas Tiesas kancelejā reģistrēts 2009. gada 8. maijā, uzdeva šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai apstākļos, kad i) Savienības pilsone 1999. gada septembrī ieradās Apvienotajā Karalistē kā darba ņēmēja un turpināja būt darba ņēmēja līdz 2005. gada februārim, ii) pēc tam šī Savienības pilsone izbrauca no Apvienotās Karalistes un uz 10 mēnešiem atgriezās dalībvalstī, kuras pilsone viņa ir, iii) šī Savienības pilsone atgriezās Apvienotajā Karalistē 2005. gada decembrī un nepārtraukti tur uzturējās līdz 2006. gada novembrim, kad viņa iesniedza pieteikumu par maznodrošināto pabalstu.
Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā minētajai Savienības pilsonei ir piešķirtas pastāvīgas uzturēšanās tiesības tādēļ, ka viņa piecu gadu laikposmā, kas beidzās pirms 2006. gada 30. aprīļa (dienas, līdz kurai dalībvalstīm vajadzēja transponēt direktīvu), ir likumīgi nepārtraukti uzturējusies saskaņā ar agrākiem Kopienas tiesību aktiem, kas darba ņēmējiem piešķir uzturēšanās tiesības?”
31. 2010. gada 10. martā Tiesā notika tiesas sēde, kurā piedalījās Apvienotās Karalistes, Beļģijas Karalistes, CPAG
un Komisijas pārstāvji, kas papildināja savus rakstveida apsvērumus un atbildēja uz jautājumiem.
V – Lietas dalībnieku argumenti
32. Apvienotās Karalistes valdība ierosina uz prejudiciālo jautājumu atbildēt noliedzoši. Šajā sakarā tā atbilstoši Secretary of State
pieejai balstās uz divām argumentu grupām.
33. Pirmkārt, tā apgalvo, ka saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punktu varot ņemt vērā tikai uzturēšanās laikposmu pēc 2006. gada 30. aprīļa. Šajā sakarā tā vispirms norāda, ka direktīvas 16. panta 1. punktā neesot sniegtas nekādas norādes. Tajā nesot ne norādes, vai nepārtrauktais piecu gadu laikposms jāskaita pēc 2006. gada 30. aprīļa, ne norādes, vai šāds laikposms var beigties arī pirms 2006. gada 30. aprīļa. Katrā ziņā pastāvīgas uzturēšanās tiesību priekšnoteikums atbilstoši direktīvas 16. panta 1. punktam ir likumīga
uzturēšanās Apvienotajā Karalistē piecu gadu garumā. Likumīgi direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē nozīmē, ka [uzņemošajā dalībvalstī] jāuzturas saskaņā ar šajā direktīvā minētajiem nosacījumiem. Tas izriet no Direktīvas 2004/38 preambulas 17. apsvēruma otrā teikuma. Katrā ziņā ir loģiski, ka uzturēties saskaņā ar šajā direktīvā minētajiem nosacījumiem var tikai pēc tās transponēšanas valsts tiesībās – no 2006. gada 30. aprīļa. Kā izriet no likumdošanas procedūrā pieņemtā Komisijas 2003. gada 30. decembra paziņojuma Eiropas Parlamentam (10), direktīvas preambulas 17. apsvēruma otrais teikums precizē direktīvas 16. pantā noteiktās likumīgas uzturēšanās nozīmi.
34. Otrkārt, Apvienotās Karalistes valdība balstās uz atšķirīgu direktīvas 16. panta 1. punkta interpretāciju, atbilstoši kurai vērā var ņemt tikai tādu piecus gadus ilgu nepārtrauktas uzturēšanās laikposmu, kas beidzas 2006. gada 30. aprīlī vai vēlāk. Šī interpretācija ņem vērā, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības eksistē tikai no 2006. gada 30. aprīļa un tādēļ nevar pastāvēt pirms šī datuma. Neesošas tiesības nevar iegūt. Turklāt, pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesības sāk eksistēt, tās nevar arī zaudēt atbilstoši direktīvas 16. panta 4. punktam. Tādēļ direktīvas 16. panta 4. punktu nevar piemērot uzturēšanās gadījumiem līdz 2006. gada 30. aprīlim. Tas rada problēmas situācijās, kad Savienības pilsonis uzņemošajā dalībvalstī piecus gadus ir uzturējies pirms ilgāka laika. Šajā gadījumā atbilstoši interpretācijai, kas nosaka, ka direktīvas 16. panta 1. punkta kontekstā ir jāņem vērā uzturēšanās laikposms līdz 2006. gada 30. aprīlim, rastos pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Turpretī direktīvas 16. panta 4. punktu, atbilstoši kuram šīs tiesības var zaudēt, ja prombūtne ir ilgāka par diviem gadiem, nevar piemērot, jo tas reglamentē tikai jau iegūtu tiesību zaudēšanu. Šāda interpretācija, kas paredz pastāvīgas uzturēšanās tiesības arī Savienības pilsoņiem, kuriem sakarā ar viņu prombūtni no uzņemošās dalībvalsts vairs nav nepieciešamās integrācijas pakāpes, nav saderīga ar direktīvas preambulas 18. apsvērumā minēto mērķi veicināt Savienības pilsoņu integrāciju uzņemošajā dalībvalstī.
35. Izskatāmās lietas izlemšanā nav svarīgi, vai ir jāseko pirmajai vai otrajai interpretācijai. Katrā ziņā trešā, CPAG
un Komisijas ierosinātā direktīvas 16. panta 1. punkta interpretācija, atbilstoši kurai ir jāņem vērā arī uzturēšanās laikposms līdz 2006. gada 30. aprīlim, iepriekš minēto argumentu dēļ nav pamatota. Šajā sakarā jāņem vērā, ka direktīvas 16. pantā noteiktās pastāvīgas uzturēšanās tiesības ir jaunas tiesības, kas nav atkarīgas no saimnieciskās darbības. Turklāt nekas nenorāda uz to, ka direktīva būtu jāpiemēro ar atpakaļejošu spēku. Gluži pretēji, no sprieduma lietā Givane (11) 50. punktā paustās domas izriet, ka nevar ņemt vērā nepārtrauktas uzturēšanās laikposmu uzņemošajā dalībvalstī, kas beidzies pirms Direktīvas 2004/38 transponēšanas. Nepamatoti ir arī CPAG
un Komisijas iebildumi, ka Apvienotās Karalistes valdības piedāvātās interpretācijas varētu radīt pavaļīgas sekas. Ir dabiski, ka tiesību norma, atbilstoši kurai netiek ņemts vērā uzturēšanās laikposms līdz 2006. gada 30. aprīlim, ir mazāk labvēlīga tiem Savienības pilsoņiem, kuru uzturēšanās laikposms ir beidzies īsi pirms šī datuma.
36. Beļģijas valdība ierosina uz prejudiciālo jautājumu atbildēt noliedzoši. Tā uzskata, ka piecus gadus ilgs uzturēšanās laikposms uzņemošajā dalībvalstī, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, nepamato tiesības uz pastāvīgu uzturēšanos atbilstoši direktīvas 16. pantam.
37. Beļģijas valdība uzskata, ka šādā gadījumā direktīvas 16. panta 1. punkts tiktu piemērots ar atpakaļejošu spēku. Ņemot vērā, ka piemērošana ar atpakaļejošu spēku esot tiesiskās drošības principa aizskārums, Kopienas tiesību akti principā nedrīkstot darboties laikposmā pirms to izsludināšanas. Atkāpes esot pieļaujamas, lai sasniegtu konkrētu mērķi un ja pietiekami ir ņemta vērā ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība. Šie nosacījumi izskatāmajā lietā neesot izpildīti. Dalībvalstīm esot bijuši divi gadi, lai transponētu direktīvu, proti, līdz 2006. gada 30. aprīlim. Vēl Beļģijas valdība atsaucas uz Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas Kopējo praktisko rokasgrāmatu tiesību aktu izstrādē iesaistītajām personām Kopienas iestādēs (12) . Tajā esot paredzēts, ka tiesību aktam tikai izņēmuma gadījumā var noteikt atpakaļejošu iedarbību. Tas tad esot skaidri jāparedz. Bet Direktīvā 2004/38 neesot paredzēta atpakaļejoša iedarbība.
38. Beļģijas valdība uzskata, ka direktīvas 16. panta atpakaļejoša iedarbība turklāt radītu daudzas juridiskas un praktiskas problēmas saistībā ar kritēriju, kāds jāizvirza uzturēšanās likumībai. Direktīvas 16. panta atpakaļejošas piemērošanas rezultātā persona, kas 2006. gada 29. aprīlī ir nelikumīgi uzturējusies Savienībā un tādēļ tai nav bijušas nekādas uzturēšanās tiesības, pēkšņi iegūtu pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Tomēr direktīvas mērķis neesot novērst iepriekšējas nelikumīgas uzturēšanās sekas. Tiesības uz pastāvīgu uzturēšanos būtu jāaplūko kā jau esošu termiņuzturēšanās tiesību turpinājums. Persona, kurai 2006. gada 29. aprīlī nebija uzturēšanās tiesību, pēc Direktīvas 2004/38 transponēšanas termiņa beigām nedrīkstētu iegūt uzturēšanās tiesības un vēl jo mazāk – pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Šo iemeslu dēļ izskatāmajā lietā ir svarīgi, vai T. Lasālai 2006. gada 30. aprīlī bija uzturēšanās tiesības. Ņemot vērā, ka šajā laikposmā viņa Apvienotajā Karalistē neatradās citu iemeslu dēļ, kas nav minēti direktīvas 16. panta 3. punktā, vērā var ņemt tikai viņas uzturēšanās laikposmu Apvienotajā Karalistē no 2005. gada decembra. Tādēļ 2006. gada novembrī viņa vēl nebija ieguvusi pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Šajā sakarā jāņem arī vērā, ka saskaņā ar Direktīvas 68/360 6. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1251/70 6. panta 2. punktu, kas bija spēkā līdz 2006. gada 30. aprīlim, agrākās uzturēšanās tiesības tiek zaudētas, ja prombūtne ir ilgāka par sešiem secīgiem mēnešiem. Tādēļ T. Lasālas prombūtne ilgāk par sešiem mēnešiem ir ietekmējusi viņas uzturēšanās atļaujas derīgumu.
39. CPAG
un Komisija ierosina uz prejudiciālo jautājumu atbildēt apstiprinoši. Direktīvas 16. pantā noteiktajām pastāvīgas uzturēšanās tiesībām esot jāveicina Savienības pilsoņa integrācija uzņemošajā dalībvalstī, kurā Savienības pilsonis ilgstoši apmeties un ar kuru tam tādējādi ir ciešas saites. Direktīvas 16. panta 1. punkts tikai nosakot, ka ir nepārtraukti likumīgi jāuzturas piecu gadu garumā. Apvienotās Karalistes valdība un Beļģijas valdība piešķirot direktīvas 16. panta 1. punktam vēl papildu nosacījumu, kas nerod apstiprinājumu tā tekstā. Ne Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkts, ne kāds cits direktīvas noteikums neparedzot, ka direktīvas 16. panta 1. punkta kontekstā nevarētu ņemt vērā uzturēšanās laikposmu uzņemošajā dalībvalstī līdz direktīvas spēkā stāšanās brīdim, tātad – 2004. gada 30. aprīlim, vai pirms tās transponēšanas vai pirms transponēšanas termiņa beigām, tātad – pirms 2006. gada 30. aprīļa. T. Lasāla esot izpildījusi direktīvas 16. panta 1. punkta nosacījumus un neesot zaudējusi šīs tiesības saskaņā ar 16. panta 4. punktu, jo viņas prombūtne no Apvienotās Karalistes esot ilgusi mazāk par diviem gadiem.
40. Komisija, ko atbalsta CPAG, apgalvo, ka uzturēšanās tiesības jau esot bijušas paredzētas Direktīvas 68/360 4. un 6. pantā. Tās gan neesot bijušas pastāvīgas uzturēšanās tiesības, bet gan uzturēšanās tiesības uz pieciem gadiem ar to automātisku atjaunošanu. Turklāt Regulas Nr. 1251/70, kas pa šo laiku ir atcelta, 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā esot bijušas paredzētas pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Ņemot vērā, ka šis noteikums vārds vārdā esot pārņemts Direktīvas 2004/38 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā, šis direktīvas noteikums esot interpretējams tādējādi, ka ir jāņem vērā arī uzturēšanās laikposmi līdz 2006. gada 30. aprīlim. Likumdevējs nevarot būt gribējis, lai persona pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši Direktīvas 2004/38 17. panta 1. punkta b) apakšpunktam iegūtu vienīgi tad, kad tā tikai pēc Direktīvas 2004/38 transponēšanas beigām, tātad pēc 2006. gada 30. aprīļa, ir divus gadus uzturējusies uzņemošajā dalībvalstī. Šis noteikums, kas ir piemērojams direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta kontekstā, esot attiecināms arī uz pastāvīgas uzturēšanās tiesībām, kas noteiktas Direktīvas 2004/38 16. pantā. Pat ja šis pants piešķir tiesības, kas ir labvēlīgākas par Direktīvā 68/360 noteiktajām, tas tomēr neatšķiroties tik ļoti, lai jautājumā par pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu atbilstoši Direktīvai 2004/38 nevarētu ņemt vērā tos laikposmus, kas beigušies Direktīvas 68/360 piemērošanas laikā. Likumdevējs esot uzskatījis par tik acīmredzamu to apstākli, ka atbilstoši direktīvas 16. pantam ir jāņem vērā laikposmi, kas notikuši saskaņā ar attiecīgo iepriekšējo tiesisko regulējumu līdz Direktīvas 2004/38 pieņemšanai, ka neesot uzskatījis par vajadzīgu skaidri reglamentēt šo jautājumu.
41. Komisija uzskata, ka no Apvienotās Karalistes valdības pieminētā sprieduma lietā Givane (13) nevarot izdarīt secinājumu, ka direktīvas 16. panta 1. punkta kontekstā nevarētu ņemt vērā uzturēšanās laikposmu uzņemošajā dalībvalstī, kas beidzies pirms direktīvas transponēšanas vai pirms transponēšanas termiņa beigām 2 006. gada 30. aprīlī.
42. CPAG
un Komisija argumentē, ka uzturēšanās laikposmu, kas beigušies līdz 2006. gada 30. aprīlim, ņemšana vērā esot saderīga arī ar Direktīvas 2004/38 preambulas 17. apsvēruma otro teikumu. Šis teikums ietverot atsauci uz uzturēšanos saskaņā ar Direktīvā 2004/38 minētajiem nosacījumiem. To nevarot interpretēt tādējādi, ka tas likumīgas uzturēšanās kritēriju izvirza tikai uzturēšanās gadījumiem pēc direktīvas transponēšanas vai transponēšanas termiņa beigām 2006. gada 30. aprīlī. CPAG
uzskata, ka otrais teikums tikai nozīmējot, ka, lai aprēķinātu uzturēšanās laikposmu atbilstoši direktīvas 16. panta 1. punktam, ir jāņem vērā tās 16. pantā, it īpaši 3. punktā, noteiktās prasības. Pat pretrunu gadījumā starp 16. panta 1. punkta tekstu un direktīvas preambulas apsvērumiem tie nevarētu ietekmēt direktīvas 16. panta skaidro formulējumu. Pēc Komisijas domām, otrais teikums nozīmē, ka uzņemošajā dalībvalstī likumīgi jāuzturas saskaņā ar tiem Kopienas tiesību aktiem, kas bijuši piemērojami uzturēšanās brīdī. Esot jāņem vērā, ka direktīva ir saistīta ar agrākiem tiesību aktiem, kas pieņemti uzturēšanās tiesību jomā. CPAG
un Komisija vēl arī norāda, ka otrā teikuma interpretācija, kādu to piedāvā Apvienotās Karalistes valdība un Beļģijas valdība, nozīmētu, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības rastos, ātrākais, 2011. gada 29. aprīlī. Neesot iedomājams, ka Kopienu likumdevējs būtu paredzējis tik pārsteidzošu rezultātu, nenorādot to direktīvā.
43. Vēl CPAG
un Komisija apgalvo, ka uzturēšanās laikposmu, kas beigušies līdz 2006. gada 30. aprīlim, ņemšana vērā neradot nepieļaujamu piemērošanu ar atpakaļejošu spēku. Pat ja pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai atbilstoši direktīvas 16. pantam tiktu ņemts vērā laikposms līdz 2006. gada 30. aprīlim, tas, pretēji Beļģijas valdības minētajam argumentam, nenozīmējot, ka šīs tiesības rodas pirms 2006. gada 30. aprīļa. Pastāvīgas uzturēšanās tiesības rodoties tikai brīdī, kad ir transponēta direktīva vai kad 2006. gada 30. aprīlī ir beidzies direktīvas transponēšanai noteiktais termiņš. Tādējādi direktīvas 16. panta 1. punkta kontekstā varot ņemt vērā uzturēšanās laikposmus pirms transponēšanas termiņa beigām. Tiem ir piemērojams ne tikai Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkts, bet arī 3. un 4. punkts. Tādēļ Savienības pilsonis, kurš pirms 2006. gada 30. aprīļa uzņemošajā dalībvalstī ir nepārtraukti uzturējies piecus gadus, bet 2006. gada 30. aprīlī ir atradies prombūtnē jau ilgāk par diviem gadiem, neiegūstot pastāvīgas uzturēšanās tiesības.
44. Visbeidzot, CPAG
un Komisija norāda, ka Apvienotās Karalistes ierosinātā interpretācija radītu patvaļīgas sekas un turklāt abas argumentu grupas esot pretrunā viena otrai.
45. Komisija papildus norāda uz spriedumu lietā Trojani (14), atbilstoši kuram dalībvalsts pilsonis, kurš noteiktu laiku likumīgi ir uzturējies citā dalībvalstī, var balstīties uz vienlīdzīgas attieksmes principu. Tas attiecas arī uz maznodrošināto pabalstu. Tā tas ir arī gadījumā, ja pilsonis nevar atsaukties uz Kopienu tiesībās nostiprinātām tiesībām uzturēties uzņemošajā dalībvalstī.
VI – Juridiskais vērtējums
46. Prejudiciālais jautājums ir par Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta interpretāciju. Es šo noteikumu vispirms īsumā aplūkošu Direktīvas 2004/38 kopējā sistēmā (A), pēc tam sīkāk analizēšu prejudiciālo jautājumu (B).
A – Pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši direktīvas 16. pantam
47. Pieņemot Direktīvu 2004/38, Kopienu likumdevējs ir noregulējis sekundārajās tiesībās Savienības pilsoņa tiesības uzturēties citā dalībvalstī, kas primārajās tiesībās izriet no pamatbrīvībām un noteikumiem par Savienības pilsonību (15) . Šajā nolūkā direktīvā ir paredzēti trīs dažādi uzturēšanās tiesību veidi, proti, pirmkārt, tiesības uzturēties uz laiku līdz trim mēnešiem (16), otrkārt, tiesības uzturēties ilgāk nekā trīs mēnešus (17) un, treškārt, pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Pastāvīgas uzturēšanās tiesības ir reglamentētas direktīvas IV nodaļā. Šo tiesību iegūšanas materiālās normas ir paredzētas šīs nodaļas I iedaļas 16., 17. un 18. pantā.
48. Saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punkta pirmo teikumu Savienības pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti ir uzturējušies uzņemošajā dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī. Tādējādi pastāvīgas uzturēšanās tiesības rodas, kad ir izpildīti divi nosacījumi. Pirmkārt, Savienības pilsonim attiecīgajā valstī nepārtraukti jāuzturas piecus gadus. Otrkārt, attiecīgajā valstī jāuzturas likumīgi.
B – Par prejudiciālo jautājumu
49. Iesniedzējtiesai jāpieņem nolēmums lietā, kur Francijas – un vienlaicīgi Eiropas Savienības – pilsone ir nepārtraukti uzturējusies Apvienotajā Karalistē laikā no 1999. gada septembra līdz 2005. gada februārim, turklāt atbilstoši Kopienu tiesību normām, kas bija piemērojamas attiecīgajā laikposmā, viņa uzņemošajā dalībvalstī uzturējās likumīgi. Tomēr šis uzturēšanās laikposms ir beidzies 2005. gada februārī, tātad pirms 2006. gada 30. aprīļa – datuma, kurā beidzās Direktīvas 2004/38 transponēšanas termiņš un kurā stājās spēkā valsts transponējošais likums. Iesniedzējtiesa šaubās, vai arī šāds uzturēšanās laikposms var pamatot pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši direktīvas 16. panta 1. punktam.
50. Būtiskākais Apvienotās Karalistes valdības un Beļģijas valdības iebildums pret šādas uzturēšanās ņemšanu vērā balstīts uz apsvērumu, ka šāda direktīvas 16. panta 1. punkta interpretācija nozīmētu šīs tiesību normas piemērošanu ar atpakaļejošu spēku. Turpinājumā es analizēšu šo iebildumu un šajā sakarā ņemšu vērā arī pārējos šo valdību izvirzītos iebildumus.
51. Jautājumā par tiesību normu piemērošanu ar atpakaļejošu spēku Tiesa vispirms nošķir procesuālo tiesību un materiālo tiesību normas (18) . direktīvas 16. panta 1. punkts, kas paredz nosacījumus pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai un zaudēšanai, ir materiālo tiesību norma. Tādēļ turpinājumā es analizēšu tikai judikatūru par materiālo tiesību atpakaļejoša spēka pieņemamību.
52. Jautājumā par materiālo tiesību normām Tiesa nošķir divas dažādas situācijas.
53. Tiesa uzskata, ka atpakaļejoša iedarbība laikā ir tad, ja tiesību akta piemērojamība ir noteikta pirms tā publicēšanas datuma (19) . Tie ir gadījumi, kad tiesību akts rada juridiskās sekas jau pirms tā stāšanās spēkā. Principā tas nav pieļaujams. Atkāpe ir iespējama, ja to prasa izvirzītais mērķis un ir pienācīgi ievērota ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība (20) .
54. Vēl Tiesa uzskata, ka tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu garantēšanas dēļ Kopienu tiesību materiālās tiesību normas principā ir interpretējamas tādējādi, ka tās attiecas tikai uz situācijām, kas radušās pēc šo tiesību normu stāšanās spēkā (21) . Atkāpties no šī principa var tad, ja no šo materiālo tiesību normu teksta, mērķa vai uzbūves skaidri izriet, ka tās attiecas arī uz situācijām, kas ir izveidojušās pirms šo tiesību normu stāšanās spēkā (22) . Atšķirībā no iepriekš minētā gadījuma šī situācija nerada juridiskās sekas pirms tiesību normas stāšanās spēkā; tādējādi nevar runāt par atpakaļejošu spēku burtiskā nozīmē (23) . Tomēr arī šajā kontekstā jāņem vērā tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principi, jo ar situāciju, kas norisinājusies pagātnē un tādēļ vairs nav izmaināma, tiek saistītas juridiskās sekas tagadnē vai nākotnē (24) .
55. Izskatāmajā lietā vispirms it jāsecina, ka direktīvas 16. panta 1. punkts neradītu juridiskās sekas pagātnē arī tad, ja šīs tiesību normas ietvaros tiktu ņemts vērā uzturēšanās laikposms, kas ir beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa (1). Tādēļ vienīgais jautājums ir par to, vai no šīs tiesību normas teksta, mērķa vai uzbūves izriet, ka tā attiecas arī uz uzturēšanās laikposmiem uzņemošajā dalībvalstī, kas ir beigušies pirms tās stāšanās spēkā (2).
1) Juridisko seku atpakaļejoša spēka nenoteikšana
56. Pretēji viedoklim, ko, šķiet, pauž Beļģijas valdība, izskatāmajā lietā nav ticis noteikts, ka juridiskām sekām ir atpakaļejošs spēks. Izskatāmajā lietā pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši direktīvas 16. panta 1. punktam rodas tikai pēc 2006. gada 30. aprīļa un līdz ar to – pēc direktīvas stāšanās spēkā 2004. gada 29. jūnijā un pēc direktīvas transponēšanas valsts tiesībās 2006. gada 30. aprīlī. Tā tas ir arī gadījumā, ja direktīvas 16. panta 1. punkts tiek interpretēts tādējādi, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesību (kas rodas agrākais 2006. gada 30. aprīlī) iegūšanai tiek ņemts vērā uzturēšanās laikposms uzņemošajā dalībvalstī, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa.
57. Līdz ar to Beļģijas valdības atsauce uz Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas Kopējās praktiskās rokasgrāmatas tiesību aktu izstrādē iesaistītajām personām Kopienas iestādēs (25) 20.3.1., 20.8. un 20.9. punktu nav pamatota. Šie punkti attiecas uz gadījumu, kas neattiecas uz izskatāmo lietu, kad Kopienu tiesību akts rada juridiskas sekas jau pirms tā stāšanās spēkā.
58. Jāatzīst, ka nepārliecina arī Beļģijas valdības iebildums, ka, interpretējot direktīvas 16. panta 1. punktu tādējādi, ka ir jāņem vērā uzturēšanās laikposms, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, pēkšņi kļūtu likumīga uzturēšanās uzņemošajā dalībvalstī, kas pagātnē ir bijusi nelikumīga. Tā kā izskatāmajā lietā pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši direktīvas 16. panta 1. punktam var rasties tikai no 2006. gada 30. aprīļa, tās nevar ar atpakaļejošu spēku padarīt par likumīgu uzturēšanos, kas pirms šī datuma ir bijusi nelikumīga.
2) Par jautājumu, vai direktīvas 16. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ir jāņem vērā uzturēšanās laikposmi, kas beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa
59. Izskatāmajā lietā jānoskaidro tikai jautājums, vai direktīvas 16. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tā nosacījums attiecas uz uzturēšanās laikposmu, kas beidzies jau pirms 2006. gada 30. aprīļa. Kā jau iepriekš minēts, Tiesa materiālo tiesību normas tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu dēļ pamatā interpretē tādējādi, ka tās neattiecas uz situācijām, kas izveidojušās pirms šo tiesību normu stāšanās spēkā. Atkāpties no tā var tad, ja no tiesību normas teksta, mērķa vai uzbūves skaidri izriet, ka tai ir jāpiešķir šāda iedarbība un ka ir pienācīgi ievērota ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība.
60. Direktīvas 16. panta 1. punkta teksts neļauj izdarīt viennozīmīgu secinājumu (a). Tomēr Direktīvas 2004/38 materiālo tiesību normu par pastāvīgas uzturēšanās tiesībām sistēmiskā analīze (b) un direktīvas 16. panta rašanās vēstures un mērķa ievērošana (c) liecina par labu tam, ka jāņem vērā uzturēšanās laikposmi, kas beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa. Turpretī iebildumi, kas balstīti uz uzturēšanās likumības jēdzienu direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē (d), direktīvas 16. panta 4. punkta nepiemērojamību (e) un Direktīvas 68/360 vai Regulas Nr. 1251/70 normām (f), nepārliecina. Visbeidzot, arī tiesiskās paļāvības princips neaizliedz interpretāciju, atbilstoši kurai var ņemt vērā uzturēšanās gadījumus, kas ir beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa (g).
a) Teksts
61. Kā pamatoti norāda Apvienotās Karalistes valdība, CPAG
un Komisija, direktīvas 16. panta 1. punkta teksts neļauj izdarīt skaidru secinājumu. Direktīvas 16. panta 1. punkts tikai paredz piecus gadus ilgu nepārtrauktu uzturēšanās laikposmu, precīzi nenosakot, kad tam ir jānotiek.
b) Par direktīvas 16. panta 1. punkta sistēmisko saikni ar pārējām materiālajām tiesību normām par pastāvīgas uzturēšanās tiesībām
62. Kā jau iepriekš norādīts (26), materiālās tiesību normas par pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu ir atrodamas ne tikai direktīvas 16. pantā, bet arī tās 17. un 18. pantā. direktīvas 17. pantā ir paredzēts, ka noteiktas personas iegūst tiesības pastāvīgi uzturēties uzņemošajā dalībvalstī, vēl pirms ir beidzies piecus gadus ilgs nepārtrauktas uzturēšanās laikposms. Piemēram, saskaņā ar direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu pastāvīgas uzturēšanās tiesības iegūst darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas, kas pastāvīgi uzturējušies uzņemošajā dalībvalstī ilgāk nekā divus gadus un beiguši tajā strādāt neatgriezeniskas darba nespējas dēļ.
i) Par nepieciešamību Direktīvas 2004/38 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta ietvaros ar atpakaļejošu spēku ņemt vērā uzturēšanās laikposmus, kas beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa
63. Saskaņā ar direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu pastāvīgas uzturēšanās tiesības, tāpat kā atbilstoši tās 16. panta 1. punktam, var iegūt, ja ir izpildīts nosacījums par nepārtrauktu uzturēšanos uzņemošajā dalībvalstī noteiktu laiku, turklāt direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir prasīts tikai divus gadus ilgs uzturēšanās laikposms. Tādēļ arī saistībā ar šo tiesību normu rodas jautājums, vai jāņem vērā uzturēšanās laikposms, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa. Saistībā ar direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu uz šo jautājumu var atbildēt tikai tādējādi, ka uzturēšanās laikposms, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, arī ir jāņem vērā.
64. Proti, šajā kontekstā jāņem vērā kopsakars starp Direktīvas 2004/38 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu un pirms tās spēkā esošo tiesību normu, Regulas Nr. 1251/70 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Regulas Nr. 1251/70 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā ar gandrīz identisku formulējumu tika reglamentētas darba nespējīga darba ņēmēja tiesības palikt uzņemošajā dalībvalstī. Regula Nr. 1251/70 zaudēja spēku 2006. gada 30. aprīlī (27) . Regula tika atcelta tā iemesla dēļ, ka 2006. gada 30. aprīlī, beidzoties Direktīvas 2004/38 transponēšanas termiņam, Regulas Nr. 1251/70 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta vietā stājās Direktīvas 2004/38 17. panta 1. punkta b) apakšpunkts un līdz ar to darba nespējīga darba ņēmēja uzturēšanās tiesības izriet no Direktīvas 2004/38 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta (28) .
65. Ja, piemērojot Direktīvas 2004/38 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu, netiktu ņemts vērā divu gadu ilgs nepārtraukts uzturēšanās laikposms uzņemošajā dalībvalstī pirms neatgriezeniskas darba nespējas iestāšanās, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, tad nevarētu izslēgt iespēju, ka darba ņēmējiem, kas šādas tiesības saskaņā ar Regulu Nr. 1251/70 ir ieguvuši, pamatojoties ar uzturēšanās laikposmu, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, nebūtu atbilstošu uzturēšanās tiesību pēc uzturēšanās atļaujas, kas izsniegta atbilstoši Regulai Nr. 1251/70, termiņa beigām. Proti, saskaņā ar Regulu Nr. 1251/70 dalībvalstīm bija jāpiešķir tikai termiņuzturēšanās atļaujas (29) . Beidzoties uzturēšanās atļaujas derīguma termiņam, kas izsniegta saskaņā ar šīs regulas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu, darba ņēmējs, kura divus gadus ilgais uzturēšanās laikposms ir beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, tagad vairs nevar lūgt [uzturēšanās atļaujas] pagarinājumu atbilstoši Regulai Nr. 1251/70, jo tā no 2006. gada 30. aprīļa vairs nav spēkā. Šāds darba nespējīgs darba ņēmējs arī nevarētu atsaukties uz direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu, jo viņa divus gadus ilgais uzturēšanās laikposms ir beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa. Tādējādi arī šī tiesību norma nepiešķirtu viņam pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Līdz ar to šādam darba ņēmējam pēc viņa uzturēšanās atļaujas derīguma termiņa beigām vairs nebūtu Regulas Nr. 1251/70 2. panta 1. punkta b) apakšpunktam vai Direktīvas 2004/38 17. panta 1. punkta b) apakšpunktam atbilstošu uzturēšanās tiesību.
66. Šāds rezultāts būtu acīmredzamā pretrunā Kopienu likumdevēja gribai, kurš, pieņemot Direktīvu 2004/38, vēlējās vienkāršot un nostiprināt visu darba ņēmēju uzturēšanās tiesības (30) . Nevar uzskatīt, ka Kopienu likumdevējs, pieņemot Direktīvu 2004/38, būtu vēlējies sasniegt iepriekš aprakstīto rezultātu. Tas būtu pretrunā Direktīvas 2004/38 38. pantam, kā arī tās preambulas 4. apsvērumā paustajai domai, ka Direktīvai 2004/38 jānovērš uz atsevišķām nozarēm vērstā un fragmentārā pieeja attiecībā uz brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesībām. Proti, direktīvai jānostiprina un vienotā tiesību aktā jākonsolidē uzturēšanās tiesības, kas pirms tam ir bijušas reglamentētas daudzos sekundāro tiesību aktos (31) .
67. Tādējādi Direktīvas 2004/38 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta kontekstā divus gadus ilgas nepārtrauktas uzturēšanās jēdziens ir interpretējams tādējādi, ka ir jāņem vērā arī uzturēšanās laikposms, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa.
ii) Par attiecināšanu uz direktīvas 16. panta 1. punktu
68. Atbilstoši Direktīvas 2004/38 sistēmai tās 16. panta 1. punkts un 17. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir savstarpēji cieši saistīti. Tie abi atrodas nodaļā, kurā ir reglamentētas pastāvīgas uzturēšanās tiesības, proti, iedaļā, kas reglamentē šādu tiesību iegūšanas materiālos nosacījumus. Turklāt ar ievadvārdiem “Atkāpjoties no 16. panta, tiesības pastāvīgi uzturēties uzņēmējā dalībvalstī, pirms beidzies piecus gadus ilgs nepārtrauktas uzturēšanās laiks [laikposms], ir ”direktīvas 17. pants atklāj, ka Direktīvas 16. un 17. pants ir cieši saistīti arī pēc būtības.
69. Ņemot vērā šo abu tiesību normu ciešo saistību, principā jāuzskata, ka teksta ziņā gandrīz identiskie nosacījumi – “nepārtraukti ir uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus” direktīvas 16. panta 1. punktā un “pastāvīgi uzturējušies(‑ās) uzņēmējā dalībvalstī ilgāk nekā divus gadus” direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā – ir interpretējami vienādi. Šādā gadījumā arī direktīvas 16. panta 1. punkta kontekstā būtu jāņem vērā uzturēšanās laikposms, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa.
70. Apvienotās Karalistes valdība pret to iebilst, ka līdz šim sekundārajās tiesībās vēl nav bijušas paredzētas tādas pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kādas ir noteiktas direktīvas 16. pantā. Šis iebildums nepārliecina. Kopienu likumdevējs, pirmkārt, direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta ietvaros un, otrkārt, tās 16. panta 1. punkta ietvaros viegli varēja nošķirt jautājumu par nosacījumu piemērošanu ar atpakaļejošu spēku situācijām, kas norisinājušās pagātnē. Kopienu likumdevējs to nav izdarījis. Gandrīz vienādu nosacījumu izmantošana abās tiesību normās nopietni liecina par to, ka Kopienu likumdevējs abās tiesību normās šajā jautājumā ir īstenojis vienveidīgu pieeju.
iii) Par spriedumu lietā Givane
71. Tiesas sēdē Apvienotās Karalistes valdība balstījās uz spriedumu lietā Givane (32) . No šī sprieduma 50. punktā paustās domas izriet, ka par piecu gadu ilgu uzturēšanās laikposmu direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē nevar uzskatīt uzturēšanos, kas ir beigusies pirms 2006. gada 30. aprīļa. Proti, Tiesa šajā sprieduma punktā par kritēriju ir uzskatījusi to, ka darba ņēmēja ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības atbilstoši Regulas Nr. 1251/70 3. panta 2. punkta pirmajam ievilkumam rodas tikai tad, ja darba ņēmējs tieši pirms savas nāves ir nepārtraukti nodzīvojis noteiktos divus gadus [uzņemošajā dalībvalstī]. Tas līdzīgi ir jāattiecina uz direktīvas 16. panta 1. punktu tādējādi, ka uzturēšanās laikposmus, kas beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa, nevar ņemt vērā.
72. Arī šis iebildums nav pamatots. No sprieduma lietā Givane
nevar izdarīt šādu secinājumu. Šajā spriedumā Tiesa interpretēja Regulas Nr. 1251/70 3. panta 2. punkta pirmo ievilkumu. Šī tiesību norma paredzēja, ka, ja darba ņēmējs ir miris darba attiecību laikā un pirms tiesību palikt attiecīgajā valstī iegūšanas, viņa ģimenes locekļi ir tiesīgi tur palikt uz pastāvīgu dzīvi, ja darba ņēmējs līdz saslimšanas dienai ir nepārtraukti dzīvojis šajā valstī vismaz divus gadus. Saskaņā ar šīs regulas 4. panta 1. punkta otro teikumu nepārtrauktu dzīvošanu, kā paredzēts 3. panta 2. punktā, neietekmē ne īslaicīgas prombūtnes, kas kopā nepārsniedz trīs mēnešus gadā, ne ilgāka prombūtne obligātajā karadienestā.
73. Lietā Givane
darba ņēmējs gan divus gadus uzturējās uzņemošajā dalībvalstī, bet pēc tam atradās prombūtnē no uzņemošās dalībvalsts ilgāk par trim mēnešiem. Pēc atgriešanās uzņemošajā dalībvalstī un pirms savas nāves darba ņēmējs nebija uzturējies tajā vēlreiz divus gadus ilgu laikposmu.
74. Tiesa šajā lietā vispirms ir secinājusi, ka pirms nāves personai uzņemošajā dalībvalstī jāuzturas divus gadus. Tā kā darba ņēmējs pēc sava pirmā uzturēšanās laikposma, kas ilga vairāk par diviem gadiem, atradās prombūtnē no uzņemošās dalībvalsts ilgāk par trim mēnešiem, viņa uzturēšanās saskaņā ar 4. panta 1. punkta otro teikumu bija pārtraukta un to vairs nevarēja ņemt vērā. Tā kā darba ņēmējs pēc atgriešanās uzņemošajā dalībvalstī pirms savas nāves nebija tur no jauna uzturējies divus gadus ilgu laikposmu, nebija izpildītas 3. panta 2. punkta pirmā ievilkuma prasības. Spriedums lietā Givane, kas balstās uz Regulas Nr. 1251/70 3. panta 2. punkta pirmā ievilkuma nosacījumiem, acīmredzami nav piemērojams šajā lietā aplūkojamam jautājumam. Atšķirībā no Regulas Nr. 1251/70 3. panta 2. punkta pirmā ievilkuma direktīvas 16. panta 1. punkts par kritēriju neizvirza uzturēšanās laikposmu pirms konkrēta notikuma norises.
75. Gluži pretēji, kopsakars starp Regulas Nr. 1251/70 3. panta 2. punkta pirmo ievilkumu un tam sekojošo tiesību normu Direktīvas 2004/38 17. panta 4. punkta a) apakšpunktā ir pretējs Apvienotās Karalistes valdības iebildumam. Proti, ja nosacījums, atbilstoši kuram uzturēšanās laikposms, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, nav jāņem vērā, ir piemērojams ne tikai direktīvas 16. panta 1. punktam, bet līdzīgā formulējuma dēļ – arī tās 17. panta 4. punkta b) apakšpunktam, tas radītu nepieļaujamas sekas. Kā jau iepriekš raksturots, šāda interpretācija nozīmētu, ka ģimenes locekļiem, kas saskaņā ar Regulas Nr. 1251/70 3. panta 2. punkta pirmo ievilkumu ir ieguvuši uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz darba ņēmēja uzturēšanos [uzņemošajā valstī] līdz 2006. gada 30. aprīlim, pēc atbilstoši šai regulai piešķirtās uzturēšanās atļaujas beigām vairs nebūtu Regulas Nr. 1251/70 3. panta 2. punkta b) apakšpunktam vai Direktīvas 2004/38 17. panta 4. punkta a) apakšpunktam atbilstošu uzturēšanās tiesību.
iv) Secinājums
76. Rezultātā jāsecina, ka sistēmiskais kopsakars starp direktīvas 16. pantu un 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu, un 4. punkta a) apakšpunktu liecina par to, ka direktīvas 16. panta 1. punkta ietvaros tiek ņemts vērā arī uzturēšanās laikposms uzņemošajā dalībvalstī, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa.
c) Par direktīvas 16. panta mērķi
77. Direktīvas 16. panta mērķis arī atbilst tādai interpretācijai, atbilstoši kurai ir jāņem vērā arī uzturēšanās laikposms, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa.
78. Kā izriet no direktīvas preambulas 17. apsvēruma pirmā teikuma, pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši direktīvas 16. pantam ir ieviestas, lai Savienības pilsoņiem, kas izvēlējušies ilgstoši apmesties dalībvalstī, stiprinātu Savienības pilsonības izjūtu un būtiski veicinātu sociālo kohēziju, kas ir viens no Savienības pamatmērķiem.
79. No direktīvas 16. panta rašanās vēstures izriet, ka Kopienu likumdevējs bija gribējis, lai pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšana atbilstoši direktīvas 16. panta 1. punktam būtu atkarīga no Savienības pilsoņa integrācijas uzņemošajā dalībvalstī. No rašanās vēstures vēl arī izriet, ka Kopienu likumdevējs uzskata, ka pietiekoša integrācijas pakāpe ir sasniegta, ja Savienības pilsonis uzņemošajā dalībvalstī ir nepārtraukti uzturējies piecus gadus ilgu laikposmu (33) . Tomēr Kopienu likumdevējs uzskata, ka saikne starp Savienības pilsoni un uzņemošo dalībvalsti divu gadu ilgas prombūtnes laikā vājinās tiktāl, ka vairs nevar runāt par nepieciešamo integrācijas pakāpi, kas ir pastāvīgas uzturēšanās tiesību nosacījums (34) . Tādēļ saskaņā ar direktīvas 16. panta 4. punktu pastāvīgas uzturēšanās tiesības zūd pēc divu gadu ilgas prombūtnes no uzņemošās dalībvalsts.
80. Ņemot vērā šo integrācijas ideju, kas ir direktīvas 16. panta pamatā, man nav skaidrs, kādēļ nepieciešamai integrācijas pakāpei uzņemošajā dalībvalstī būtu jābūt atkarīgai no tā, vai piecus gadu ilgs nepārtrauktas uzturēšanās laikposms ir beidzies pirms vai pēc 2006. gada 30. aprīļa. Man šķiet svarīgi tikai tas, vai šāds piecus gadu ilgs nepārtrauktas uzturēšanās laikposms ir bijis un vai šādā veidā iedibinātā saikne starp Savienības pilsoni un uzņemošo dalībvalsti nav vājinājusies, Savienības pilsonim atrodoties divus gadus ilgā prombūtnē no uzņemošās dalībvalsts.
d) Par iebildumu, kas balstīts uz uzturēšanās likumības jēdzienu
81. Apvienotās Karalistes un Beļģijas valdība pret interpretāciju, atbilstoši kurai direktīvas 16. panta kontekstā ir jāņem vērā uzturēšanās laikposms, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, iebilst, ka direktīvas 16. panta 1. punkts izvirza likumīgas uzturēšanās nosacījumu. Likumīga uzturēšanās šīs tiesību normas izpratnē var būt tikai uzturēšanās atbilstoši Direktīvas 2004/38 prasībām. Proti, atsauce uz uzturēšanās likumību direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē ir ietverta direktīvas preambulas 17. apsvēruma otrajā teikumā. Tajā ir precizēts, ka runai ir jābūt par uzturēšanos saskaņā ar “šajā direktīvā minētajiem nosacījumiem”. Tādēļ vērā var ņemt tikai tādu uzturēšanās laikposmu, kas norisinājies pēc transponējošā likuma stāšanās spēkā 2006. gada 30. aprīlī vai pēc transponēšanas termiņa beigām.
82. Arī šis iebildums nepārliecina.
83. Vispirms jānorāda uz iesniedzējtiesas atzinumu, atbilstoši kuram attiecīgā Savienības pilsone savas nepārtrauktās uzturēšanās laikā ilgāk par pieciem gadiem – no 1999. gada septembra līdz 2005. gada februārim – Apvienotajā Karalistē ir uzturējusies likumīgi, t.i., atbilstoši Kopienu tiesību normām, kas bija spēkā attiecīgajā laikposmā.
84. Tomēr Apvienotās Karalistes valdības iebildums nav balstīts uz apgalvojumu, ka uzturēšanās nav bijusi likumīga un nav atbildusi attiecīgajā laika posmā piemērojamām tiesību normām. Gluži pretēji, tā balstās uz apgalvojumu, ka tā nav bijusi likumīga uzturēšanās Direktīvas 2004/38 izpratnē. Likumīga uzturēšanās direktīvas 16. panta izpratnē ir tikai uzturēšanās atbilstoši Direktīvas 2004/38 normu prasībām. Tādēļ izskatāmajā lietā likumīga uzturēšanās varēja būt tikai pēc transponējošā likuma stāšanās spēkā – no 2006. gada 30. aprīļa.
85. Šis iebildums nav pamatots. Pēc manām domām, no direktīvas preambulas 17. apsvēruma otrā teikuma nevar izdarīt secinājumu, ka likumīga uzturēšanās direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē ir tikai tāda uzturēšanās, kas notikusi, piemērojot likumu, ar kuru Direktīva 2004/38 tika transponēta valsts tiesībās, kas stājās spēkā 2006. gada 30. aprīlī.
86. Kā izriet no Direktīvas 2004/38 rašanās vēstures, tās preambulas 17. apsvēruma otrais teikums ir ticis papildināts, lai precizētu likumīgas uzturēšanās jēdzienu (35) . Tomēr tas nav obligāti jāinterpretē tādējādi, kā to dara Apvienotās Karalistes valdība un Beļģijas valdība.
87. Proti, direktīvas preambulas 17. apsvēruma otro teikumu var interpretēt kā uzturēšanās
jēdziena precizējumu un tādējādi – kā norādi uz direktīvas 16. panta 3. punktu, kas jāievēro, aprēķinot uzturēšanās ilgumu. Saskaņā ar šo normu uzturēšanās nepārtrauktību neietekmē ne īslaicīga prombūtne, kas nav ilgāka par sešiem mēnešiem gadā, ne ilgāka prombūtne obligātā militārā dienesta dēļ, ne arī vienreizēja prombūtne, kas nav ilgāka par divpadsmit secīgiem mēnešiem, svarīgu iemeslu dēļ, piemēram, grūtniecība un dzemdības, nopietna slimība, mācības vai arodmācības, vai norīkojums darbā citā dalībvalstī vai trešajā valstī.
88. Direktīvas preambulas 17. apsvēruma otro teikumu var interpretēt arī kā likumības
jēdziena precizējumu. Proti, principā likumību var vērtēt divos atšķirīgos aspektos. Pirmkārt, var pamatoties uz uzturēšanās likumību atbilstoši tikai Kopienu tiesību aktiem, otrkārt, var pamatoties uz uzturēšanās likumību atbilstoši valsts tiesību aktiem. Kā izriet no direktīvas 37. panta, valsts tiesību akti var būt labvēlīgāki par Direktīvas 2004/38 normām. Ņemot vērā, ka direktīvas 16. pants par kritēriju izvirza Savienības pilsoņa integrāciju uzņemošajā dalībvalstī (36), direktīvas 16. panta 1. punkta tekstu visādā ziņā varētu interpretēt tādējādi, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības ir piešķiramas arī tad, ja iepriekšējais piecus gadus ilgais nepārtrauktas uzturēšanās laikposms ir bijis likumīgs saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kas, iespējams, ir labvēlīgāki par Kopienu tiesību norādēm. Uzskatu, ka vairāki faktori liecina par to, ka direktīvas preambulas 17. apsvēruma otrais teikums ir interpretējams tādējādi, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši direktīvas 16. pantam jāpiešķir tikai tad, ja piecus gadus ilgs nepārtrauktas uzturēšanās laikposms ir noritējis saskaņā ar Kopienu tiesību aktiem.
89. Turpretī turpinājumā minētie apsvērumi noraida Apvienotās Karalistes valdības un Beļģijas valdības piedāvāto direktīvas preambulas 17. apsvēruma otrā teikuma interpretāciju, atbilstoši kurai jāņem vērā tikai tas uzturēšanās laikposms, kas noritējis, piemērojot 2006. gada 30. aprīlī spēkā stājušos likumu, ar kuru Direktīva 2004/38 tika transponēta valsts tiesībās.
90. Vispirms to nepieļauj jau iepriekš minētā doma par aizstāšanu un konsolidāciju, atbilstoši kurai Direktīvai 2004/38 jānovērš uz atsevišķām nozarēm vērstā un fragmentārā pieeja attiecībā uz brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesībām (37) . Šī doma it īpaši izpaužas direktīvas 38. panta 3. punktā, atbilstoši kuram atsauces uz atceltajām tiesību normām un direktīvām tiek uzskatītas par atsaucēm uz Direktīvu 2004/38. Izmantojot šo domu, kas ir noprotama no direktīvas 38. panta 3. punkta, ka atceltie tiesību akti ir ietverti Direktīvā 2004/38 (38) un tādējādi iepriekšējos tiesību aktus un Direktīvu 2004/38 vieno pēctecība, kļūst skaidrs, ka ar atsauci uz likumību saskaņā ar direktīvā minētajiem nosacījumiem ir domāta arī likumība saskaņā ar iepriekšējā laikposmā piemērojamiem tiesību aktiem.
91. Pret Apvienotās Karalistes valdības un Beļģijas valdības pieeju liecina arī apsvērums, ka, īstenojot šo pieeju, netiktu ņemta vērā iepriekš raksturotā sistēmiskā saikne starp direktīvas 16. un 17. pantu.
92. Visbeidzot, šajā sakarā jāpiemin arī tas, ka saskaņā ar šo pieeju pastāvīgas uzturēšanās tiesības varētu iegūt tikai no 2011. gada 29. aprīļa.
93. Rezultātā atliek secināt, ka neatkarīgi no tā, kāda nozīme galu galā ir piešķirama direktīvas preambulas 17. apsvēruma otrajam teikumam, pēc manām domām, no tā katrā ziņā neizriet, ka likumīga uzturēšanās direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē ir tikai tāda uzturēšanās, kas notikusi, piemērojot valsts tiesību aktus, ar kuriem Direktīva 2004/38 tiek transponēta valsts tiesībās un kas tiek piemēroti no 2006. gada 30. aprīļa. Gluži pretēji, likumīga uzturēšanās direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē ir arī tāda uzturēšanās, kas notikusi saskaņā ar atbilstošajiem tiesību aktiem, kas bija spēkā pirms Direktīvas 2004/38. Līdz ar to Apvienotās Karalistes valdības un Beļģijas valdības iebildums, kas balstīts uz likumības jēdzienu, nepārliecina.
e) Par iebildumu par Direktīvas 2004/38 16. panta 4. punkta nepiemērojamību
94. Apvienotās Karalistes valdība un Beļģijas valdība vēl arī iebilst, ka, ja tiktu ņemti vērā uzturēšanās laikposmi uzņemošajā dalībvalstī, kas beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa, rastos ārkārtīgi nopietnas sekas. Saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punktu pastāvīgas uzturēšanās tiesības rodas, ja Savienības pilsonis likumīgi un nepārtraukti ir uzturējies uzņemošajā dalībvalstī piecus gadus. direktīvas 16. panta 4. punkts gan paredz, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības tiek zaudētas, ja prombūtne no uzņemošās dalībvalsts ir ilgāka par diviem secīgiem gadiem. Tomēr šis noteikums nav piemērojams uzturēšanās laikposmiem, kas notikuši pirms ilgāka laika, jo netiek iegūtas pastāvīgas uzturēšanās tiesības un līdz ar to tās arī nevar zaudēt atbilstoši direktīvas 16. panta 4. punktam.
95. Arī šis iebildums ir jānoraida.
96. Proti, ar integrācijas ideju, kas ir direktīvas 16. panta pamatā, nebūtu saderīga situācija, ja pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši direktīvas 16. panta 1. punktam rastos, pamatojoties uz uzturēšanās laikposmu uzņemošajā dalībvalstī, kas noticis pirms ilgāka laika, neņemot vērā, vai 2006. gada 30. aprīlī vēl pastāv nepieciešamā integrācijas pakāpe. Kā iepriekš raksturots, Kopienu likumdevējs uzskata, ka nepieciešamā integrācijas pakāpe ir sasniegta nepārtraukta piecus gadus ilga uzturēšanās laikposma gadījumā un ka nepieciešamā saikne ar uzņemošo valsti tiek zaudēta pēc divus gadus ilgas prombūtnes (39) .
97. Apvienotās Karalistes valdības un Beļģijas valdības iebildums balstās uz nepamatotu pieņēmumu, ka direktīvas 16. panta 4. punkts nav piemērojams uzturēšanās laikposmiem uzņemošajā dalībvalstī, kas noritējuši pirms ilgāka laika. Šis pieņēmums, šķiet, balstās uz apsvērumu, ka uzturēšanās laikposmu gadījumā, kas noritējuši pirms ilgāka laika, pastāvīgas uzturēšanās tiesības rodas jau pirms 2006. gada 30. aprīļa. Kā iepriekš pamatots, šīs pieņēmums ir nepamatots. Gluži pretēji, pastāvīgas uzturēšanās tiesības var rasties, tikai direktīvu transponējot vai 2006. gada 30. aprīlī beidzoties tās transponēšanas termiņam. Pēc manām domām, arī direktīvas 16. panta 4. punkta teksts neliedz to piemērot uzturēšanās laikposmiem uzņemošajā valstī, kas notikuši pirms ilgāka laika. Ja saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punktu 2006. gada 30. aprīlī saistībā ar uzturēšanās laikposmiem Apvienotajā Karalistē, kas notikuši pirms ilgāka laika, rodas pastāvīgas uzturēšanās tiesības, tad tās eksistē. Ja pastāvīgas uzturēšanās tiesības eksistē, tad nav nekāda iemesla, kādēļ šādas eksistējošas tiesības atkal nevarētu tikt zaudētas atbilstoši direktīvas 16. panta 4. punktam, ja piecus gadus ilgs uzturēšanās laikposms Apvienotajā Karalistē ir beidzies jau pirms vairāk nekā diviem gadiem. Uzturēšanās laikposmu gadījumā, kas notikuši pirms ilgāka laika, tas gan nozīmē, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšana un zaudēšana notiek vienlaicīgi, jo vispirms saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punktu rodas tiesības uz pastāvīgu uzturēšanos, kas uzreiz pēc savas rašanās atbilstoši direktīvas 16. panta 4. punktam atkal tiek zaudētas. To katrā ziņā pieļauj arī direktīvas 16. panta teksts, ciktāl tiek akceptēts, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši direktīvas 16. panta 1. punktam eksistē “pieņemtu brīdi”, līdz tās saskaņā ar direktīvas 16. panta 4. punktu atkal tiek zaudētas. Šāda direktīvas 16. panta 1. punkta un 4. punkta piemērošana ļauj atbilstīgi ievērot arī integrācijas ideju, kas ir direktīvas 16. panta pamatā.
98. Ja Tiesa uzskatītu, ka šī interpretācija vairs nav saderīga ar direktīvas 16. panta 1. punktu un 4. punktu, tad, pēc manām domām, lai ņemtu vērā Kopienu likumdevēja gribu, ir pēc analoģijas jāpiemēro direktīvas 16. panta 4. punkts. Šādā gadījumā direktīvas 16. panta 4. punktā ietvertā tiesiskā norma direktīvas 16. panta 1. punkta kontekstā ir papildus jāizmanto tādējādi, ka prombūtnes no uzņemošās dalībvalsts gadījumā, kas ir ilgāka par diviem secīgiem gadiem, nemaz nerodas tiesības uz pastāvīgu uzturēšanos atbilstoši direktīvas 16. panta 1. punktam.
99. Līdz ar to arī iebildums, kas pamatots ar direktīvas 16. panta 4. punkta nepiemērojamību, ir jānoraida.
f) Par iebildumu, kas pamatots ar Direktīvu 68/360 un Regulu Nr. 1251/70
100. Beļģijas valdība pret direktīvas 16. panta 1. punkta interpretāciju, atbilstoši kurai tiek ņemts vērā arī uzturēšanās laikposms, kas ir beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, vēl iebilst, ka atbilstoši Direktīvas 68/360 6. panta 2. punktam un Regulas Nr. 1251/70 6. panta 2. punktam, kas bija spēkā pirms 2006. gada 30. aprīļa, desmit secīgus mēnešus ilgas prombūtnes dēļ tiek zaudētas agrāk iegūtās uzturēšanās tiesības.
101. Arī šis iebildums nepārliecina. Atbilstoši Kopienu tiesību norādēm vēlākais 2006. gada 1. maijā saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. pantu bija jārodas pastāvīgas uzturēšanās tiesībām. 2006. gada 1. maijā nosacījumus attiecībā uz šīm tiesībām vairs nevarēja noteikt saskaņā ar Direktīvas 68/360 6. panta 2. punktu vai Regulas Nr. 1251/70 6. panta 2. punktu. Proti, Direktīvas 68/360 un Regulas Nr. 1251/70 normas šajā brīdī jau vairs nebija spēkā un bija aizstātas ar Direktīvas 2004/38 normām (40) . Šo secinājumu neietekmē apstāklis, ka likums, ar kuru Direktīva 2004/38 tika transponēta valsts tiesībās, Apvienotajā Karalistē stājās spēkā 2006. gada 30. aprīlī, t.i., vienu dienu pirms transponēšanas termiņa beigām.
g) Par tiesiskās paļāvības principu
102. Visbeidzot, arī tiesiskās paļāvības princips neliedz direktīvas 16. panta 1. punktu interpretēt tādējādi, ka var ņemt vērā arī uzturēšanās laikposmu, kas ir beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa.
103. Vispirms jānorāda, ka tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principiem galvenokārt jāaizsargā no pārmērīgas iejaukšanās individuālās tiesībās. Tomēr, direktīvas 16. panta 1. punkta ietvaros ņemot vērā uzturēšanās laikposmu, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, Savienības pilsoņu tiesības tiek tikai stiprinātas. To neietekmē arī direktīvas 16. panta 4. punkta piemērošana. Piemērojot šo normu, gan tiek zaudētas direktīvas 16. panta 1. punktā noteiktās pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Tomēr tās ir jaunas tiesības, kas neeksistēja pirms 2006. gada 30. aprīļa, tādēļ nav notikusi iejaukšanās tiesībās, kas eksistēja pirms 2006. gada 30. aprīļa.
104. Tiesas sēdē Apvienotās Karalistes valdība norādīja uz to, ka būtu jāņem vērā arī dalībvalstu tiesiskā paļāvība. Dalībvalstis nevarēja paredzēt, ka direktīvas 16. panta 1. punkts tiks piemērots ar atpakaļejošu spēku.
105. Arī šis iebildums nav pamatots. Šajā sakarā vispirms jānorāda, ka šeit nav runa par dalībvalstu tiesisko paļāvību. Ciktāl Apvienotās Karalistes valdība un Beļģijas valdība apgalvo, ka direktīvas 16. panta 4. punkta nepiemērojamības dēļ direktīvas 16. panta 1. punkta piemērošana uzturēšanās laikposmiem, kas notikuši pirms ilgāka laika, rada ārkārtīgi nopietnas sekas, šis arguments jānoraida, norādot uz šo secinājumu 94.–99. punktu. Dalībvalstis arī nevarēja paļauties uz to, ka tāda tiesību norma kā Direktīvas 2004/38 16. pants netiks pieņemta. Noteikumi par Savienības pilsonību ir spēkā kopš Māstrihtas līguma stāšanās spēkā 1993. gada 1. novembrī (41) . Turklāt Apvienotās Karalistes valdība un Beļģijas valdība likumdošanas procedūrā ir nobalsojušas par direktīvas projektu (42) . Visbeidzot, dalībvalsts nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību par to, ka direktīvas 16. panta 1. punkts netiks interpretēts tādējādi, ka tiek ņemts vērā arī uzturēšanās laikposms, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa. Šāda interpretācija bija paredzama, pamatojoties uz iepriekš raksturoto sistēmisko kopsakaru starp direktīvas 16. pantu un 17. pantu (43) un direktīvas 16. panta mērķi (44) .
h) Secinājums
106. Rezultātā jāsecina, ka, pamatojoties uz direktīvas sistēmu un mērķi, tās 16. pants ir interpretējams tādējādi, ka tajā paredzētie nosacījumi attiecas arī uz uzturēšanās laikposmu, kas beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa.
VII – Rezumējums
107. Tādējādi piecus gadus ilgas nepārtrauktas uzturēšanās jēdziens Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktā ir interpretējams tādējādi, ka ir jāņem vērā arī Savienības pilsoņa uzturēšanās laikposms uzņemošajā dalībvalstī, kas beidzies pirms transponēšanas termiņa beigām 2006. gada 30. aprīlī. Tomēr šajā gadījumā ir piemērojams arī direktīvas 16. panta 4. punkts. Rezultātā Savienības pilsonim, kura piecus gadus ilgais nepārtrauktas uzturēšanās laikposms ir beidzies pirms 2006. gada 30. aprīļa, tiesības pastāvīgi uzturēties atbilstoši direktīvas 16. pantam ir tikai tādā gadījumā, ja viņa uzturēšanās laikposmam sekojošā prombūtne no uzņemošās dalībvalsts nav bijusi ilgāka par diviem secīgiem gadiem.
VIII – Secinājumi
108. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai uz prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 16. pants ir interpretējams tādējādi, ka Savienības pilsonei, kas pirms direktīvas transponēšanas termiņa beigām 2006. gada 30. aprīlī ir likumīgi uzturējusies uzņemošajā dalībvalstī piecus gadu ilgu nepārtrauktu laikposmu, ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības, ja viņa no šīs dalībvalsts nav atradusies prombūtnē uz laiku, kas ir ilgāks par diviem secīgiem gadiem.
(1) .
(2)  –	Saskaņā ar 2007. gada 13. decembra Lisabonas līgumu, ar ko groza Līgumu par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu (OV C 306, 1. lpp.), prejudiciālā nolēmuma tiesvedība tagad ir reglamentēta Līguma par Eiropas Savienības darbību 267. pantā.
(3)  –	OV L 158, 77. lpp.
(4)  –	Lieta C‑325/09, skat. paziņojumu OV 2009, C 256, 13. lpp. Iesniedzējtiesa lietā Dias
gan no jauna neiesniedza šo prejudiciālo jautājumu, tomēr tā lūdz Tiesu, atbildot uz prejudiciālo jautājumu izskatāmajā lietā, ņemt vērā arī faktus, kas ir lietas Dias
pamatā.
(5)  –	Šajos secinājumos jēdziens Kopienu tiesības tiek lietots, ja ratione temporis
vēl ir piemērojamas Kopienu tiesības, nevis Savienības tiesības.
(6)  –	OV L 257, 13. lpp.
(7)  –	OV L 112, 9. lpp.
(8)  –	Ņemot vērā, ka Apvienotās Karalistes valdība saviem argumentiem Tiesā izmanto Secretary of State
argumentus, uz kuriem viņš ir atsaucies iesniedzējtiesā, tie šeit nav īpaši jānorāda.
(9)  –	Ņemot vērā, ka CPAG
saviem argumentiem Tiesā izmanto argumentus, uz kuriem tā ir atsaukusies iesniedzējtiesā, tie šeit nav īpaši jānorāda.
(10)  –	Komisijas 2003. gada 30. decembra paziņojums Eiropas Parlamentam atbilstoši EK līguma 251. panta 2. punkta otrajai daļai attiecībā uz Padomes kopējo nostāju par Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvas par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā pieņemšanu, SEC(2003) 1293, galīgā redakcija, 10. lpp.
(11)  –	Tiesas 2003. gada 9. janvāra spriedums lietā C‑257/00 Givane
( Recueil, I‑345. lpp.).
(12)  –	Kopējo praktisko rokasgrāmatu 2003. gadā izdeva Eiropas Kopienas, un tā ir pieejama tīmekļa vietnē http://eur-lex.europa.eu/de/techleg/pdf/de.pdf.
(13)  –	Minēts iepriekš 11. zemsvītras piezīmē.
(14)  –	2004. gada 7. septembra spriedums lietā C‑456/02 Trojani
(Krājums, I‑7573. lpp.).
(15)  –	Skat. Direktīvas preambulas 1. un 2. apsvērumu.
(16)  –	Direktīvas 6. pants.
(17)  –	Direktīvas 7. pants.
(18)  –	1981. gada 12. novembra spriedums apvienotajās lietās no 212/80 līdz 217/80 Meridionale Industria Salumi  u.c. ( Recueil, 2735. lpp., 9. punkts), 1993. gada 6. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑121/91 un C‑122/91 CT Control (Rotterdam)
un JCT Benelux /Komisija ( Recueil, I‑3873. lpp., 22. punkts) un 2006. gada 9. marta spriedums lietā C‑293/04 Beemsterboer Coldstore Services
(Krājums, I‑2263. lpp., 19.–21. punkts).
(19)  –	Tiesas 1979. gada 25. janvāra spriedums lietā 98/78 Racke
( Recueil, 69. lpp., 20. punkts) un 2002. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck
un Acciaierie di Bolzano /Komisija ( Recueil, I‑7869. lpp., 119. punkts).
(20)  –	Iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Racke, 20. punkts, un iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Falck
un Acciaierie di Bolzano /Komisija, 119. punkts.
(21)  –	Iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās Salumi, 9. un 10. punkts, 1993. gada 15. jūlija spriedums lietā C‑34/92 GruSa Fleisch
( Recueil, I‑4147. lpp., 22. punkts), iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Falck
un Acciaierie di Bolzano /Komisija, 119. punkts, un iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Beemsterboer Coldstore Services, 21. punkts.
(22)  –	Iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās Salumi, 9. un 10. punkts, iepriekš 21. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā GruSa Fleisch, 22. punkts, iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Falck
un Acciaierie di Bolzano /Komisija, 119. punkts, un iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Beemsterboer Coldstore Services, 21. punkts.
(23)  –	Tiesas 1987. gada 14. janvāra spriedums lietā 278/84 Komisija/Vācija ( Recueil, 1. lpp., 35. punkts). Pamatoti: Berger, T., Zulässigkeitsgrenzen der Rückwirkung von Gesetzen, Peter Lang, 2002, 180., 196. un nākamās lpp., kurš norāda uz to, ka Tiesa ņem vērā tiesību normas struktūras elementus, izvirzot par kritēriju attiecīgās tiesību normas piemērošanas termiņu. Būtisks atpakaļejoša spēka kritērijs ir tiesiskā regulējuma piemērojamības sākums attiecībā pret tā publicēšanas brīdi.
(24)  –	Iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Salumi, 9. punkts, iepriekš 21. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā GruSa Fleisch, 22. punkts, iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Falck
un Acciaierie di Bolzano /Komisija, 119. punkts, un iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Beemsterboer Coldstore Services, 21. punkts.
(25)  –	Minēts iepriekš 12. zemsvītras piezīmē.
(26)  –	Skat. šo secinājumu 47. punktu.
(27)  –	Atcelšana notika ar Komisijas 2006. gada 25. aprīļa Regulu (EK) Nr. 635/2006, ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 1251/70 par darba ņēmēju tiesībām palikt kādā dalībvalstī pēc tam, kad darba attiecības šajā valstī beigušās, OV L 112, 9. lpp. Regulu nebija iespējams tieši atcelt ar Direktīvas 2004/38 38. p antu, jo Komisija Regulu Nr. 1251/70 bija pieņēmusi, pamatojoties uz EKL 39. panta 3. punkta d) apakšpunktu, un saskaņā ar šo pantu tai bija ekskluzīva kompetence darba ņēmēju uzturēšanās tiesību jomā.
(28)  –	Kā izriet no Regulas Nr. 635/2006 preambulas 1. un 2. apsvēruma, tas notika tādēļ, ka Direktīvā 2004/38 vienā tekstā ir apkopoti tiesību akti attiecībā uz Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos un ka šīs direktīvas 17. pantā ir ietverti būtiskākie no Regulas Nr. 1251/70 noteikumiem, un šie noteikumi ir grozīti, piešķirot privileģētāku statusu tām personām, kurām ir tiesības palikt uz dzīvi dalībvalsts teritorijā, proti, pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Egger, J., Die neue Aufenthaltsrichtlinie der EU, darbā Recht, Wirtschaft, Kultur: Herausforderungen an Staat und Gesellschaft im Zeitalter der Globalisierung: Festschrift für Hans Habitzel zum 60. Geburtstag, 2005, 95. un nākamās lpp., 103. un 111. lpp., norāda, ka attiecīgā Direktīvas 2004/38 norma pamatā – ar pielāgojumiem – atbilst Regulas Nr. 1251/70 normām un saglabā tās.
(29)  –	Skat. Regulas Nr. 1251/70 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
(30)  –	Skat. Direktīvas 2004/38 preambulas 3. apsvērumu. Skat. arī Iliopoulou, A., Le nouveau droit de séjour des citoyens de l’Union et des membres de leur famille: la directive 2004/38/CE, Revue du Droit de l’Union Européenne, 2004, 523. un nākamās lpp., 530. lpp., kura, atsaucoties uz ģenerāladvokāta Hēlhuda [ Geelhoed ] 2001. gada 5. jūlija secinājumu, kas sniegti lietā C‑413/99 Baumbast
(2002. gada 17. septembra spriedums, Recueil, I‑7091. lpp.), 114. punktu, pauž viedokli, ka EKL 18. pants nozīmē primāro tiesību garantiju jau piešķirtām uzturēšanās tiesībām, kas Kopienu likumdevējam ir jāievēro.
(31)  –	Hofstötter, B., Die Aufenthaltsrechtliche Dimension der Unionsbürgerschaft im Spiegel aktueller Entscheidungen, Annuaire suisse de droit européen, 2005, 267. un nākamās lpp., 277., 278. lpp., runa ir par konsolidāciju un attīstību.
(32)  –	Minēts iepriekš 11. zemsvītras piezīmē.
(33)  –	Skat. Padomes 2003. gada 5. decembra nostāju Kopējā nostājā (EK) Nr. 6/2004 (OV 2004, C 54 E, 12. un 31. lpp.) un iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto Komisijas 2003. gada 30. decembra paziņojumu Eiropas Parlamentam, 13. lpp. Iliopoulou, A., iepriekš minēts 30. zemsvītras piezīmē, 540. lpp., norāda uz to, ka pēc piecu gadu laikposma beigām integrācijas mērķis ir svarīgāks par dalībvalstu finanšu iebildēm un tādēļ Direktīvas III nodaļas nosacījumi vairs neattiecas uz uzturēšanās tiesībām. Savienības pilsonis pēc piecu gadu ilgas uzturēšanās uzņemošajā dalībvalstī ir tik ļoti iesakņojies tajā, ka ir pamatota iekļaušanās šīs dalībvalsts solidārajā sabiedrībā.
(34)  –	Skat. iepriekš 33. zemsvītras piezīmē minēto Padomes 2003. gada 5. decembra nostāju Kopējā nostājā (EK) Nr. 6/2004, 31. lpp., un iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto Komisijas 2003. gada 30. decembra paziņojumu Eiropas Parlamentam, 13. lpp.
(35)  –	Skat. iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto Komisijas 2003. gada 30. decembra paziņojumu Eiropas Parlamentam, 10. lpp.
(36)  –	Carlier, J.‑Y., Le devenir de la libre circulation des personnes dans l’Union Européenne: Regard sur la directive 2004/38, Cahiers de droit européen, 2006, 13. un nākamās lpp., 32. lpp., uzskata, ka ar piecus gadus ilga uzturēšanās laikposma kritērija ieviešanu ir ieviests judikatūrā saistībā ar Savienības pilsonību iedibinātais nosacījums par faktisko saikni starp Savienības pilsoni un uzņēmēju dalībvalsti.
(37)  –	Skat. šo secinājumu 66. punktu.
(38)  –	Iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minētais Carlier, J.‑Y., 14. lpp., un iepriekš 30. zemsvītras piezīmē minētā Iliopoulou, A., 530. lpp., šādos apstākļos Direktīvu 2004/38 dēvē par “ directive refonte ”. Arī Blázquez Peinado, D., El derecho de libre circulación y residencia de los ciudadanos de la Unión y de los miembros de sus familias, últimos desarrollos normativos: La directiva 2004/38/CE de 29 de abril, Gazeta juridica de la Union Europea y de la competencia, 2004, 18., 19. un 20. lpp., norāda uz ciešo saikni starp Direktīvu 2004/38 un iepriekšējiem tiesību aktiem.
(39)  –	Skat. šo secinājumu 79. punktu.
(40)  –	Skat. Direktīvas 2004/38 38. panta 2. punktu un Regulu Nr. 635/2006.
(41)  –	OV 2002, C 325.
(42)  –	Bezdeka, J., Bemerkungen zur Umsetzung der Unionsbürgerrichtlinie in Österreich durch das Fremdenrechtspaket 2005, Zeitschrift für Ausländerrecht und Ausländerpolitik, 2005, 398. un nākamās lpp., [īpaši] 398. lpp., norāda, ka tikai Austrija ir nobalsojusi pret Direktīvas 2004/38 pieņemšanu.
(43)  – Skat. šo secinājumu 59.–76. punktu.
(44)  –	Skat. šo secinājumu 77.–80. punktu.