62023CJ0409
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2024. gada 17. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 2008/48/EK – Piemērošanas joma – Patēriņa kredītlīgumi – Izņēmumi – 2. panta 2. punkta f) apakšpunkts – Kredītlīgumi, kuros nav paredzēti ne procenti, ne citas maksas vai par kuriem tiek prasīta neievērojama samaksa – Atliktā maksājuma pakalpojums “pērc tagad, maksā vēlāk” – Maksājumu kavējums – Nokavējuma procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas
Lietā C‑409/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) iesniegusi ar 2023. gada 30. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 4. jūlijā, tiesvedībā
Riverty GmbH
, Arvato Finance BV tiesību pārņēmēja,
pret
MI,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši S. Rodins [S. Rodin] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei] (referente),
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Riverty GmbH, Arvato Finance BV tiesību pārņēmēja, vārdā – I. M. A. Lintel, advokāts,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un M. H. S. Gijzen, pārstāves,
–
Čehijas valdības vārdā – M. Smolek, S. Šindelková un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller, M. Hellmann un J. Simon, pārstāvji,
–
Austrijas valdības vārdā – A. Posch, J. Schmoll un M. Winkler‑Unger, pārstāvji,
–
Somijas valdības vārdā – M. Pere, pārstāve,
–
Norvēģijas valdības vārdā – K. H. Aarvik, M. I. R. Norum un S. Runde, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Ondrůšek un F. van Schaik, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (OV 2008, L 133, 66. lpp.) 2. panta 2. punkta f) apakšpunktu un 3. panta g) punktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Riverty GmbH kā Arvato Finance BV (turpmāk tekstā – “Arvato”) – atliktā maksājuma pakalpojuma sniedzēja – tiesību pārņēmēju un MI, patērētāju, kurš izvēlējies šo pakalpojumu, veicot pirkumu tiešsaistē.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 2008/48 10. un 13. apsvērumā ir noteikts:
“(10)
Šajā direktīvā ietvertās definīcijas nosaka saskaņošanas apjomu. Tāpēc dalībvalstu saistībām īstenot direktīvas nosacījumus vajadzētu būt ierobežotām attiecībā uz to apjomu, kā tas noteikts minētajās definīcijās. Atbilstīgi Kopienas tiesību aktiem šai direktīvai tomēr nebūtu jāskar tas, kā dalībvalstīs tiek piemēroti direktīvas nosacījumi attiecībā uz jomām, kas neietilpst tās darbības jomā. Tādējādi dalībvalstis varētu saglabāt vai ieviest valstu tiesību aktus, kas ir atbilstīgi šīs direktīvas vai tās atsevišķu noteikumu prasībām par kredītlīgumiem, kas ir ārpus šīs direktīvas darbības jomas, piemēram, par kredītlīgumiem, kuru summa ir mazāka par EUR 200 vai lielāka par EUR 75000. [..]
[..]
(13)
Šo direktīvu nevajadzētu attiecināt uz vairāku veidu kredītlīgumiem, piemēram, atlikto maksājumu debeta kartēm, kuru noteikumi paredz, ka kredīts jāatmaksā trīs mēnešu laikā un par to jāmaksā tikai nebūtiska maksa.”
4
Šīs direktīvas 2. pantā “Darbības joma” ir paredzēts:
“1.   Šo direktīvu piemēro kredītlīgumiem.
2.   Šo direktīvu nepiemēro:
[..]
c)
kredītlīgumiem, kuru kredīta kopsumma ir mazāka par EUR 200 vai lielāka par EUR 75000;
[..]
f)
kredītlīgumiem, kuros nav paredzēti ne procenti, ne citas maksas, un kredītlīgumiem, kuros paredzēts, ka kredīts jāatmaksā trīs mēnešu laikā, un par kuriem tiek prasīta neievērojama samaksa;
[..].”
5
Saskaņā ar minētās direktīvas 3. pantu “Definīcijas”:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
c)
“kredītlīgums” ir līgums, ar ko kreditors piešķir vai apsola piešķirt patērētājam kredītu atlikta maksājuma, aizdevuma vai citas tamlīdzīgas finansiālas vienošanās veidā [..];
[..]
g)
“kredīta kopējās izmaks[as] patērētājam” ir visas izmaksas, tostarp procenti, komisijas nauda, nodokļi un jebkādi citi maksājumi, kas patērētājam jāmaksā saistībā ar kredītlīgumu un kas ir kreditoram zināmi, izņemot notāra izmaksas; iekļauj arī izmaksas, kas saistītas ar papildu pakalpojumiem saistībā ar kredītlīgumu, jo īpaši apdrošināšanas prēmijas, ja turklāt pakalpojumu līguma noslēgšana ir obligāts priekšnoteikums, vai nu lai vispār saņemtu kredītu, vai lai to saņemtu ar izsludinātajiem noteikumiem un nosacījumiem;
[..]
i)
“gada procentu likme” ir kredīta kopējās izmaksas patērētājam, kas ir izteiktas ikgadējos procentos no kredīta kopsummas, attiecīgajā gadījumā iekļaujot izmaksas atbilstīgi 19. panta 2. punktam;
[..].”
6
Atbilstoši šīs pašas direktīvas 5. pantam “Informācija, kas sniedzama pirms līguma noslēgšanas”:
“1.   Laikus, pirms patērētājs ir uzņēmies kredītlīguma vai piedāvājuma saistības, kreditors un attiecīgi kredīta starpnieks, balstoties uz kreditora piedāvātajiem kredīta noteikumiem un nosacījumiem un, attiecīgos gadījumos, uz patērētāja paustajām vēlmēm un sniegtajām ziņām, nodrošina patērētāju ar informāciju, kas nepieciešama, lai salīdzinātu dažādus piedāvājumus, pirms pieņem uz informāciju balstītu lēmumu par to, vai slēgt kredītlīgumu. Šādu informāciju papīra formā vai izmantojot citu pastāvīgu informācijas nesēju sniedz atbilstīgi II pielikumā minētajai Eiropas patēriņa kredīta standartinformācijai. [..]
Attiecīgajā informācijā norāda:
[..]
g)
gada procentu likmi un kopējās summas, kas patērētājam jāmaksā [..];
[..]
l)
procentus, ko piemēro maksājumu kavējumu gadījumā, un procedūru to koriģēšanai, un – attiecīgā gadījumā – maksu par saistību nepildīšanu;
[..].”
7
Direktīvas 2008/48 10. panta “Kredītlīgumos iekļaujamā informācija” 2. punktā ir paredzēts:
“Kredītlīgumā skaidri un lakoniski norāda:
[..]
g)
gada procentu likmi un kopējo patērētāja maksājamo summu [..];
[..]
l)
procentu likmi maksājumu kavējumu gadījumā, kāda tā piemērojama kredītlīguma noslēgšanas brīdī, un procedūru tās koriģēšanai, un – attiecīgā gadījumā – jebkādu maksu par saistību nepildīšanu;
[..].”
8
Saskaņā ar šīs direktīvas 19. pantu “Gada procentu likmes aprēķināšana”:
“1.   Gada procentu likmi, ar kuru gadā nosaka pašreizējo vērtību visām esošām vai nākotnes saistībām (aizdevumi, atmaksas un izmaksas), par kuru vienojies kreditors un patērētājs, aprēķina saskaņā ar matemātisko formulu, kas izklāstīta I pielikuma I daļā.
2.   Lai aprēķinātu gada procentu likmi, nosaka kredīta kopējās izmaksas patērētājam, izņemot jebkuras kredīta kopējās izmaksas, kas patērētājam jāmaksā par jebkuru kredītlīgumā noteikto saistību neizpildi, kas paredzētas kredītlīgumā, un maksas, kas nav pirkuma cena, kura viņam jāmaksā, iegādājoties preces vai pakalpojumus, ja darījums veikts skaidrā naudā vai uz kredīta.
Konta, kurā tiek reģistrētas gan maksājumu operācijas, gan kredīta izmaksas operācijas, uzturēšanas izmaksas, izmaksas par norēķinu līdzekli, kas izmantots gan maksājumu operācijām, gan kredīta izmaksai, un citas izmaksas, kas saistītas ar maksājumu operācijām, iekļauj kredīta kopējās izmaksās patērētājam, ja konta atvēršana nav fakultatīva, un konta izmaksas ir skaidri un atsevišķi norādītas kredītlīgumā vai jebkurā citā ar patērētāju noslēgtā līgumā.
3.   Gada procentu likmes aprēķins balstās uz pieņēmumu, ka kredītlīgums ir spēkā laikposmā, par ko panākta vienošanās, un kreditors un patērētājs pildīs savas saistības saskaņā ar kredītlīguma noteikumiem un tajā minētajiem datumiem.
[..]”
9
Minētās direktīvas 22. panta “Saskaņošana un šīs direktīvas obligāta piemērošana” 3. punktā ir noteikts:
“[..] dalībvalstis nodrošina, ka noteikumus, ko tās pieņem, īstenojot šo direktīvu, nevar apiet, izmantojot veidu, kā līgumi formulēti, jo īpaši kredītu izņemšanu vai kredītlīgumus, uz ko attiecas šīs direktīvas darbības joma, integrējot kredītlīgumos, kuru būtība vai mērķis ļautu izvairīties no tās piemērošanas.”
10
Šīs pašas direktīvas II pielikuma nosaukums ir “Eiropas patēriņa kredīta standartinformācija”. Šajā pielikumā iekļauta dažāda veida informācija, kas jāsniedz patērētājam, tostarp par kreditora vai kredīta starpnieka identitāti un kontaktinformāciju, kredīta produkta galvenajām iezīmēm, kredīta izmaksām un saistītajām izmaksām. Pēdējā minētajā punktā ietvertas izmaksas, kas patērētājam jāmaksā maksājuma kavējuma gadījumā.
Nīderlandes tiesības
11
Burgerlijk Wetboek (Civilkodekss) 7. grāmatas 57. panta 1. punkta g) apakšpunktā un 2. punktā noteikts:
“1.   Šajā punktā piemēro šādas definīcijas:
[..]
g.
“kredīta kopējās izmaksas patērētājam”: ir visas izmaksas, tostarp procenti, komisijas nauda, nodokļi un jebkādi citi maksājumi, kas patērētājam jāmaksā saistībā ar kredītlīgumu un kas ir kreditoram zināmi, izņemot notāra izmaksas; [..]
[..]
2.   Kredīta kopējās izmaksās patērētājam, kas minētas 1. punkta g) apakšpunktā, iekļauj arī izmaksas par papildu pakalpojumiem saistībā ar kreditēšanas līgumu, tajā skaitā apdrošināšanas prēmijas, ja papildu pakalpojumu līguma noslēgšana ir obligāts priekšnoteikums, lai saņemtu kredītu vai lai to saņemtu ar piedāvātajiem noteikumiem un nosacījumiem.”
12
Atbilstoši šī likuma 7. grāmatas 58. panta 2. punkta e) apakšpunktam:
“[..]
2.   Šo punktu nepiemēro:
[..]
e.
kredītlīgumiem, kuros nav paredzēti ne procenti, ne citas maksas, un kredītlīgumiem, kuros paredzēts, ka kredīts jāatmaksā trīs mēnešu laikā, un par kuriem tiek prasīta neievērojama samaksa; [..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
13
Riverty ir Arvato, kura darbojās ar nosaukumu AfterPay, tiesību pārņēmēja. AfterPay bija tāda eponīmiska atliktā maksājuma pakalpojuma sniedzēja, kas tika piedāvāts, veicot pirkumus tiešsaistē, par to saņemot komisijas naudu 1 EUR.
14
Saskaņā ar Arvato vispārīgajiem maksāšanas noteikumiem izvēle maksāt, izmantojot šo pakalpojumu, nozīmēja, ka pēc pieprasījuma izmantot šo pakalpojumu akceptēšanas komersants nodod AfterPay tiesības uz summu, kas klientam jāmaksā par pasūtījumu, ko viņš veicis tiešsaistē. Klients no šī brīža varēja veikt maksājumu tikai AfterPay un šajā nolūkā saņēma rēķinu, kurā bija norādīta maksājamā summa atsevišķi no pasūtījuma piegādes. Maksājums bija jāveic četrpadsmit dienu laikā no rēķina izrakstīšanas dienas, ja vien nebija rakstiskas vienošanās par citu termiņu.
15
Ja maksājums noteiktajā termiņā netika veikts, maksājamā summa bija iekasējama nekavējoties un nebija nepieciešams nosūtīt klientam papildu brīdinājumu. Šādā gadījumā Arvato paturēja sev tiesības iekasēt administratīvās izmaksas, kuru summa ar katru maksājuma atgādinājumu tika palielināta, likumiskos ikmēneša procentus par maksājamo summu un visus saprātīgos izdevumus, kas radušies, lai saņemtu maksājumu tiesas vai ārpustiesas ceļā. Minimālā summa, kas tika aprēķināta kā ārpustiesas piedziņas izmaksas, bija 40 EUR.
16
2019. gada 27. februārī vai nedaudz agrāk MI kā patērētāja tiešsaistes veikalā iegādājās trīs produktus par kopējo summu 37,97 EUR (turpmāk tekstā – “preču pirkuma cena”). Šajā ziņā viņa kā maksāšanas veidu izvēlējās AfterPay pakalpojumu.
17
Tajā pašā dienā Arvato nosūtīja maksājuma kopsavilkumu uz patērētājas norādīto elektroniskā pasta adresi 38,97 EUR apmērā, ko veidoja preču pirkuma cena un komisijas nauda –1 EUR, nosakot maksājuma termiņu līdz 2019. gada 13. martam. Tā arī norādīja – ja šajā termiņā netiks samaksāts, kopējā summa palielināsies par 40 EUR saistībā ar ārpustiesas piedziņas izdevumu palielinājumu saskaņā ar šajā jomā piemērojamo Nīderlandes tiesisko regulējumu.
18
Arvato laikposmā no 2019. gada 15. marta līdz 6. decembrim elektroniskajā pasta vēstulēs minētajai patērētājai nosūtīja sešus maksājuma atgādinājumus. Šajās elektroniskā pasta vēstulēs bija norādīts pienākums samaksāt preču pirkuma cenu un administratīvās izmaksas, kas radušās šī pienākuma neizpildes dēļ, vispirms par summu 9,50 EUR un pēc tam par summu 12,50 EUR. Pēdējā elektroniskā pasta vēstulē, kas tika nosūtīta 2019. gada 6. decembrī, Arvato pieprasīja patērētājai samaksāt preču pirkuma cenu piecpadsmit dienu laikā pēc pēdējās elektroniskā pasta vēstules saņemšanas ar nosacījumu, ka nesamaksāšanas gadījumā tai tiks izrakstīti rēķini par papildu summu 40 EUR saistībā ar atgūšanas izmaksām.
19
Arvato vērsās Kantonrechter te Arnhem (Arnemas kantona tiesa, Nīderlande) ar prasību piespriest MI samaksāt summu 80,20 EUR, pieskaitot likumiskos procentus, kas aprēķināti no 2020. gada 9. oktobra, 38,97 EUR apmērā. Pēc tam Arvato samazināja pieprasīto summu, jo šī sabiedrība atteicās no komisijas naudas 1 EUR apmērā.
20
Saskaņā ar valsts tiesībām Kantonrechter te Arnhem (Arnemas kantona tiesa) vērsās Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, ar vairākiem “prejudiciāliem jautājumiem”. Šie jautājumi attiecas uz to, vai nokavējuma procenti, proti, procenti, kas nav saistīti ar atlīdzību par kredīta piešķiršanu, un ārpustiesas piedziņas izdevumi, kas patērētājam jāmaksā kredītlīguma neizpildes gadījumā, ietilpst kredīta izmaksās vai arī šie procenti un citas maksas ir jāņem vērā, lai novērtētu, vai attiecīgais kredītlīgums ir līgums, “kurā nav paredzēti ne procenti, ne citas maksas”, vai līgums, “par kuru tiek prasīta tikai neievērojama samaksa”, Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta izpratnē, kā arī uz to, vai, izvērtējot minētos jautājumus, ir jāņem vērā šo procentu un citu maksu likumiskais vai līgumiskais raksturs, kā arī to apmērs atbilstoši likumā noteiktajai skalai.
21
Iesniedzējtiesa norāda, ka Direktīvas 2008/48 3. panta g) punktā paredzētais jēdziens “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” Nīderlandes tiesībās ir transponēts “cik vien iespējams burtiski” Civilkodeksa 7. grāmatas 57. panta 1. punkta g) apakšpunktā un 2. punktā. Minētās tiesas ieskatā šī kodeksa 7. grāmatas 58. panta 2. punkta e) apakšpunktā ir pārņemti šīs direktīvas 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta noteikumi par tādu kredītlīgumu izslēgšanu, “kuros nav paredzēti ne procenti, ne citas maksas,” kā arī tādu līgumu izslēgšanu, “kuros paredzēts, ka kredīts jāatmaksā trīs mēnešu laikā, un par kuriem tiek prasīta neievērojama samaksa”, pēdējās minētās tiesību normas izpratnē.
22
Atbildot uz daļu no Kantonrechter te Arnhem (Arnemas kantona tiesa) uzdotajiem jautājumiem, iesniedzējtiesa uzskata, ka līgums, kurā noteikts maksājuma termiņš, ir kredītlīgums, ja tas atbilst šādai kvalifikācijai piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajiem nosacījumiem, un ka jēdziens “citas maksas” Civilkodeksa 7. grāmatas 58. panta 2. punkta e) apakšpunkta izpratnē ir “jāapvieno” ar jēdzienu “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” šī kodeksa 7. grāmatas 57. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē.
23
Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka ne Direktīva 2008/48, ne Tiesas judikatūra par šo direktīvu neļauj atbildēt uz jautājumu, vai nokavējuma procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas jāuzskata par kredīta izmaksām un vai tās jāņem vērā, lai noteiktu, vai attiecīgais līgums ir kredītlīgums, “kurā nav paredzēti ne procenti, ne citas maksas”, vai kredītlīgums, “par kuru tiek prasīta neievērojama samaksa”, šīs direktīvas 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta izpratnē.
24
Šajā ziņā, pirmkārt, attiecībā uz atbilstošajām valsts tiesību normām minētā tiesa precizē, ka nokavējuma procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas, par kurām ir runa pamatlietā, attiecas uz procentiem un izmaksām, kas aizdevējam radušās, lai ārpustiesas ceļā panāktu parāda samaksu. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet – ja parādnieks ir fiziska persona, kura darbojas ar komercdarbību vai profesionālo darbību nesaistītā nolūkā, Civilkodeksā paredzēts, ka atlīdzība par ārpustiesas piedziņas izdevumiem atbilst procentuālajai daļai no pamatparāda un tā nedrīkst būt mazāka par 40 EUR un lielāka par 6775 EUR.
25
No šī lūguma arī izriet, ka attiecībā uz kredītlīgumiem, kas ietilpst Direktīvas 2008/48 piemērošanas jomā, Nīderlandes tiesiskajā regulējumā kreditoram ir aizliegts pieprasīt kredīta atlīdzību, kas pārsniedz maksimālo likumā atļauto atlīdzību, un ka šī maksimālā atlīdzība ietver nokavējuma procentus un ārpustiesas piedziņas izmaksas, un līdz ar to kreditors nevar prasīt kompensāciju par ārpustiesas piedziņas izdevumiem, kā rezultātā kredīta atlīdzība pārsniegtu atļauto maksimālo apmēru.
26
Otrkārt, attiecībā uz atbilstošajām Direktīvas 2008/48 normām iesniedzējtiesa, lasot kopā šīs direktīvas 5. panta 1. punkta l) apakšpunktu, 10. panta 2. punkta l) apakšpunktu un II pielikumu, secina, ka maksājums, kas jāmaksā kavēta maksājuma gadījumā, pie kura pieder šajā gadījumā pieprasītie nokavējuma procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas, ir jāiekļauj minētās direktīvas 3. panta g) punktā paredzētajās “kredīta kopējās izmaksās patērētājam”.
27
Iesniedzējtiesa piebilst, ka, lai gan no šīs pašas direktīvas 19. panta 3. punkta izriet, ka izmaksas, kas jāmaksā līgumsaistību neizpildes gadījumā, netiek ņemtas vērā, aprēķinot gada procentu likmi (GPL), tas tomēr nenozīmē, ka šīs izmaksas nevar būt daļa no kredīta kopējām izmaksām patērētājam.
28
Tomēr iesniedzējtiesa precizē, ka varētu arī uzskatīt, ka minētās izmaksas var tikt iekļautas “kredīta kopējās izmaksās patērētājam” tikai tad, ja kredīta piešķiršanas nosacījumi un citi līguma noslēgšanas apstākļi ļauj pieņemt, ka šo pašu izmaksu iekasējamība ir daļa no kreditora uzņēmējdarbības modeļa.
29
Attiecībā uz Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunktā paredzēto izņēmumu minētā tiesa norāda, ka tam varētu zust jēga, ja tiktu nospriests, ka šajā tiesību normā paredzētajos procentos un citās maksās jāietver procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas, kas maksājumu neveikšanas gadījumā jāmaksā saskaņā ar likumu.
30
Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai nokavējuma procenti un ārpustiesas izmaksas ir daļa no kredīta kopējām izmaksām patērētājam [Direktīvas 2008/48] 3. panta g) punkta izpratnē un vai tie ir jāņem vērā, izvērtējot, vai pastāv kredītlīgumi, “kuros nav paredzēti ne procenti, ne citas maksas”, vai kredītlīgumi, “par kuriem tiek prasīta neievērojama samaksa”, šīs direktīvas 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta izpratnē?
2)
Vai atbildei uz pirmo jautājumu ir nozīme tam, vai nokavējuma procenti un ārpustiesas izmaksas ir jāmaksā saskaņā ar likumu vai arī tie ir tikuši noteikti līgumā? Vai – gadījumā, ja nokavējuma procenti un ārpustiesas izmaksas ir tikuši noteikti līgumā, – ir nozīme tam, vai šie procenti un izmaksas ir lielāki par summu, kas, nepastāvot šādam līguma noteikumam, būtu jāmaksā saskaņā ar likumu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
31
Vispirms jānorāda – no Nīderlandes valdības apsvērumiem izriet, ka Direktīva 2008/48 Nīderlandes tiesībās ir padarīta par piemērojamu kredītlīgumiem, kuru kredīta kopsumma ir mazāka par 200 EUR.
32
Tāpat ir svarīgi konstatēt – lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, jāizvērtē divi aspekti. Pirmais būtībā attiecas uz to, kā interpretēt jēdzienus “procenti” un “citas maksas” Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta izpratnē, kā arī uz jautājumu, vai nokavējuma procentu un ārpustiesas piedziņas izmaksu, ko kreditors saskaņā ar kredītlīgumu prasa patērētājam noteiktā maksājuma pienākuma neizpildes gadījumā, likumiskā vai līgumiskā izcelsme un attiecīgā gadījumā to summa ir noderīgi šīs interpretācijas kritēriji. Otrais attiecas uz šīs direktīvas 3. panta g) punktā paredzētā jēdziena “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” interpretāciju.
33
Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējtiesa jēdzienu “citas maksas” Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta izpratnē saista ar jēdzienu “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” šīs direktīvas 3. panta g) punkta izpratnē, jo tā vēlas noskaidrot, vai nokavējuma procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas ietilpst gan vienā, gan otrā jēdzienā.
34
Taču Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkts palīdz noteikt šīs direktīvas piemērošanas jomu un, iespējams, var padarīt nelietderīgu atbildi uz jautājumu, vai nokavējuma procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas ietilpst jēdzienā “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” minētās direktīvas 3. panta g) punkta izpratnē.
35
Tāpēc vispirms jāinterpretē Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkts un jāizvērtē procentu un saistību neizpildes izmaksu likumiskā vai līgumiskā rakstura, kā arī, iespējams, to apmēra nozīme šīs interpretācijas mērķiem un pēc tam vajadzības gadījumā jāpārbauda jēdziena “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” tvērums šīs direktīvas 3. panta g) punkta izpratnē.
Par pirmā jautājuma otro daļu un otro jautājumu
36
Ar pirmā jautājuma otro daļu un otro jautājumu, kuri jāizskata kopā un vispirms, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka nokavējuma procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas, kas patērētājam jāmaksā no kredītlīguma izrietoša maksājuma pienākuma kavējuma vai neizpildes gadījumā, ietilpst jēdzienos “procenti” un “citas maksas” šīs tiesību normas izpratnē. Minētā tiesa arī vaicā, vai šīs interpretācijas mērķiem ir nozīme šo procentu un citu maksu likumiskajai vai līgumiskajai izcelsmei un tam, ka attiecīgā gadījumā minētie procenti un citas no līguma izrietošās maksas ir lielākas par tām, kas būtu jāmaksā saskaņā ar likumu.
37
Šajā ziņā jāprecizē, ka pamatlietā aplūkotie nokavējuma procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas, kā to precizē iesniedzējtiesa, ir procenti un maksa par saistību nepildīšanu.
38
Atbilstoši Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunktam kredītlīgumi, “kuros nav paredzēti ne procenti, ne citas maksas”, un “kredītlīgumi, kuros paredzēts, ka kredīts jāatmaksā trīs mēnešu laikā, un par kuriem tiek prasīta neievērojama samaksa”, ir izslēgti no šīs direktīvas piemērošanas jomas.
39
Lai interpretētu šo tiesību normu un it īpaši tajā ietvertos jēdzienus “procenti” un “citas maksas”, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jāņem vērā ne tikai minētās tiesību normas teksts, bet arī konteksts, kā arī šo normu ietverošā tiesību akta mērķi un nolūks (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 11. janvāris, Inditex, C‑361/22, EU:C:2024:17, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Pirmkārt, attiecībā uz Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta formulējumu jānorāda, ka šajā tiesību normā ir tikai atsauce uz “procentiem” un “citām maksām”, nedefinējot šos jēdzienus un neatsaucoties uz citiem jēdzieniem, kas arī tiek izmantoti šīs direktīvas kontekstā, it īpaši jēdzieniem “maksa par saistību nepildīšanu”, “izmaksas maksājumu kavējumu gadījumā”, “izmaksas”, “komisijas nauda” vai “nodokļi”.
41
Jēdziens “procenti” tā burtiskajā nozīmē definē gan uzkrātos procentus vai procentus, kas maksājami par ieguldīto vai aizdoto kapitālu, gan kompensācijas vai nokavējuma procentus, un tādējādi tam ir vairākas iespējamās nozīmes.
42
Arī jēdziens “citas maksas” ir vispārīgs jēdziens, kas var aptvert vairākas izdevumu kategorijas, tāpēc šim jēdzienam ir mainīgs saturs atkarībā no konteksta, kādā tas tiek izmantots.
43
Tomēr Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta dažādu valodu versiju salīdzinājums sniedz dažas norādes par to, kā interpretēt jēdzienus “procenti” un “citas maksas” šīs tiesību normas izpratnē. It īpaši šo versiju vidū ir tās, kuras saīsināti atsaucas tikai uz “procentu” vai “citu maksu” neesamību, kā, piemēram, vācu valodā (“zins- und gebührenfreie Kreditverträge”), grieķu valodā (“symvaseis pistosis oi opoies einai atokes kai choris alles epivarynseis”), franču valodā (“contrats de crédit sans intérêt et sans autres frais”) vai holandiešu valodā (“kredietovereenkomsten zonder rente en andere kosten”). Citu valodu versijās, tostarp spāņu valodā (“los contratos de crédito concedidos libres de intereses y sin ningún otro tipo de gastos”), angļu valodā (“where the credit is granted free of interest and without any other charges”), horvātu valodā (“ugovore o kreditu prema kojima se kredit odobrava bez kamata i bez bilo kakvih drugih naknada”), itāļu valodā (“contratti di credito che non prevedono il pagamento di interessi o altre spese”) vai rumāņu valodā (“contractele de credit în baza cărora creditul este acordat fără dobândă și fără alte costuri”), ir skaidra atsauce uz faktu, ka kredīts tiek piešķirts, neparedzot procentus vai citas maksas.
44
No šo citu valodu versiju formulējuma skaidri izriet, ka Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta piemērojamība jāizvērtē, ņemot vērā kredītlīguma noslēgšanas brīdī paredzētos procentus un citas maksas. Taču patērētāja maksājuma pienākuma neizpilde un šādas iespējamas neizpildes ilgums šajā brīdī principā nav paredzams. Tāpēc procenti un maksa par saistību nepildīšanu nav daļa no “procentiem” un “citām maksām” Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta izpratnē, un tas tā ir neatkarīgi no jautājuma, vai šo procentu un maksu piemērošana un apmērs paredzēts tiesību aktos vai noteikts kredītlīgumā.
45
Šo interpretāciju apstiprina gan šīs tiesību normas konteksts, gan Direktīvas 2008/48 mērķi.
46
Tādējādi, otrkārt, attiecībā uz minētās tiesību normas kontekstu jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2008/48 19. panta 2. un 3. punktu maksa par saistību nepildīšanu ir izslēgta no GPL aprēķina, jo šis aprēķins ir balstīts uz pieņēmumu, ka kredītlīgums paliks spēkā laikposmā, par ko panākta vienošanās, un ka kreditors, kā arī patērētājs pildīs savas saistības saskaņā ar šajā līgumā paredzētajiem nosacījumiem un termiņiem. Tāpēc, lai interpretētu šīs direktīvas 2. panta 2. punkta f) apakšpunktu, jāņem vērā šis pieņēmums.
47
Treškārt, šī sprieduma 44. punktā ietvertā interpretācija atbilst Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta mērķim, kas tāpat kā citas šī panta normas ir vērsts uz šīs direktīvas piemērošanas jomas noteikšanu. Ja procenti un maksa par saistību nepildīšanu būtu jāņem vērā, lai noteiktu, vai līgums ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā, šī tiesību norma lielā mērā zaudētu savu būtību un lietderīgo iedarbību, jo tā būtu piemērojama tikai ļoti mazticamos gadījumos, kad maksājuma kavējums vai nesamaksāšana vispār aizņēmējam neradītu nekādas tiesiskas sekas, proti, maksāšanas pienākuma neizpildes gadījumā netiktu piemēroti nedz nokavējuma procenti, nedz citas maksas.
48
Šajā gadījumā Arvato prasa samaksāt preču pirkuma cenu 37,97 EUR, pieskaitot likumiskos procentus, sākot no 2024. gada 9. oktobra, un likumiskos ārpustiesas piedziņas izdevumus 40 EUR, kuru summa ir Nīderlandes tiesiskajā regulējumā paredzētā diapazona zemākajā robežā. Šādi procenti un maksas principā neietilpst jēdzienos “procenti” un “citas maksas” Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta izpratnē un tātad nav jāņem vērā, lai noteiktu, vai attiecīgais kredītlīgums ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
49
Iesniedzējtiesa un Nīderlandes valdība tomēr norāda: nevar izslēgt, ka apstākļi, kas saistīti ar attiecīgā līguma noslēgšanu, ļauj pieņemt, ka maksas par saistību nepildīšanu iekasējamība ir daļa no aizdevēja uzņēmējdarbības modeļa, un šādā situācijā šī maksa būtu jāņem vērā, lai izvērtētu Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta piemērojamību.
50
Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīvas 2008/48 22. panta 3. punktā dalībvalstīm ir uzlikts pienākums nodrošināt, ka noteikumus, ko tās pieņem, īstenojot šo direktīvu, nevar apiet, izmantojot veidu, kā līgumi formulēti (spriedums, 2019. gada 11. septembris, Lexitor, C‑383/18, EU:C:2019:702, 30. punkts).
51
Tāpēc iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai patiesībā kreditors nav vēlējies izvairīties no pienākumiem, kas tam ir saskaņā ar Direktīvu 2008/48, jau kopš kredītlīguma noslēgšanas prognozējot, ka patērētājs nepildīs maksāšanas pienākumu, lai meklētu ekonomisku priekšrocību saistībā ar procentu un maksas par saistību nepildīšanu iekasējamību. Šajā ziņā minētajai tiesai būs jāpārbauda visi apstākļi saistībā ar attiecīgā līguma noslēgšanu un citi attiecīgie elementi, piemēram, procentu un maksas par saistību nepildīšanu likumiskā vai līgumiskā izcelsme, termiņi, kādos šie procenti un maksas kļūst iekasējamas, kā arī minēto procentu un maksas summa.
52
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmā jautājuma otro daļu un otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2008/48 2. panta 2. punkta f) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka, izņemot gadījumus, kad kreditors – nolūkā meklēt ekonomisku priekšrocību – jau kopš kredītlīguma noslēgšanas brīža prognozē, ka patērētājs nepildīs maksāšanas pienākumu, nokavējuma procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas, kas patērētājam jāmaksā kredītlīgumā noteiktā maksāšanas pienākuma kavējuma vai neizpildes gadījumā, neietilpst jēdzienos “procenti” un “citas maksas” šīs tiesību normas izpratnē, un tas tā principā ir neatkarīgi no tā, vai šie procenti un citas maksas ir noteiktas likumā vai līgumā, kā arī no tā, vai attiecīgā gadījumā minētie procenti un cita līgumā paredzētā maksa pārsniedz to, kas būtu jāmaksā saskaņā ar likumu.
Par pirmā jautājuma pirmo daļu
53
Ņemot vērā uz pirmā jautājuma otro daļu un otro jautājumu sniegto atbildi, uz pirmā jautājuma pirmo daļu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
54
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK 2. panta 2. punkta f) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka,
izņemot gadījumus, kad kreditors – nolūkā meklēt ekonomisku priekšrocību – jau kopš kredītlīguma noslēgšanas brīža prognozē, ka patērētājs nepildīs maksāšanas pienākumu, nokavējuma procenti un ārpustiesas piedziņas izmaksas, kas patērētājam jāmaksā kredītlīgumā noteiktā maksāšanas pienākuma kavējuma vai neizpildes gadījumā, neietilpst jēdzienos “procenti” un “citas maksas” šīs tiesību normas izpratnē, un tas tā principā ir neatkarīgi no tā, vai šie procenti un citas maksas ir noteiktas likumā vai līgumā, kā arī no tā, vai attiecīgā gadījumā minētie procenti un cita līgumā paredzētā maksa pārsniedz to, kas būtu jāmaksā saskaņā ar likumu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.