Pagaidu versija
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (trešā palāta)
2019. gada 14. maijā (*)
Prasība atcelt tiesību aktu – Piekļuve dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – Dokumenti, kas attiecas uz procedūru, ko Komisija uzsākusi pret dalībvalsti – Prasītājas izdoti dokumenti – Trešās personas pieteikums par piekļuvi – Sākotnējais lēmums piešķirt daļēju piekļuvi – Priekšmeta neesamība – Nepieņemamība
Lieta T‑422/18
Régie autonome des transports parisiens (RATP), Parīze (Francija), ko sākotnēji pārstāvēja E. Morgan de Rivery, P. Delelis un C. Lavin, vēlāk – P. Delelis
un C. Lavin, advokāti,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv A. Buchet, W. Mölls un C. Ehrbar, pārstāvji,
atbildētāja,
par prasību, kura ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar kuru tiek lūgts atcelt Komisijas Mobilitātes un transporta ģenerāldirektorāta 2018. gada 5. marta lēmumu par pieteikumu piekļūt dokumentiem, kurus izdevusi RATP, ciktāl ar to piešķirta daļēja piekļuve
minētajiem dokumentiem,
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen], tiesneši V. Kreišics [V. Kreuschitz] (referents) un N. Pultoraka [N. Półtorak],
sekretārs: E. Kulons [E. Coulon],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Tiesvedības priekšvēsture
1        2017. gada 19. decembrī Eiropas Komisija saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK)
Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.) saņēma pieprasījumu par piekļuvi vairākiem dokumentiem, kas reģistrēti kā GESTDEM 2017/7530 (turpmāk tekstā – “sākotnējais piekļuves pieprasījums”), kurā īpaši bija minēti trīs dokumenti (turpmāk tekstā – “strīdīgie dokumenti”), ko izstrādājusi prasītāja Régie autonome des transports parisiens (RATP).
2        Strīdīgie dokumenti ir šādi:
–        prasītājas izpilddirektora 2012. gada 21. maija vēstule, kas adresēta Komisijas priekšsēdētājam;
–        prasītājas izpilddirektora 2012. gada 22. maija vēstule, kas adresēta Komisijas Mobilitātes un transporta ģenerāldirektorāta (turpmāk tekstā – “DG Move”) ģenerāldirektoram;
–        prasītājas izpilddirektora 2013. gada 28. marta vēstule, kas adresēta Komisijas priekšsēdētāja vietniekam.
3        2018. gada 5. martā DG Move pieņēma un paziņoja ierakstītā vēstulē ar saņemšanas apstiprinājumu un e‑pastā sākotnējā piekļuves pieprasījuma iesniedzējam (turpmāk tekstā – “piekļuves prasītājs”) lēmumu, ar kuru DG Move tam piešķīra daļēju piekļuvi strīdīgajiem dokumentiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Turklāt tas apstrīdētajam lēmumam pievienoja strīdīgo dokumentu rediģēto versiju.
4        2018. gada 19. martā piekļuves prasītājs, piemērojot Regulas Nr. 1049/2001 7. pantu, iesniedza Komisijas Ģenerālsekretariātam atkārtotu pieteikumu par piekļuvi visiem strīdīgajiem dokumentiem (turpmāk tekstā – “atkārtots pieteikums par piekļuvi”).
5        2018. gada 20. aprīlī DG Move informēja piekļuves prasītāju, ka, nosūtot apstrīdēto lēmumu, pieļauta kļūda un ka piekļuve strīdīgajiem dokumentiem prasītājam nebija jāpiešķir. DG Move lūdza piekļuves prasītājam neizdrukāt, nesaglabāt un neizmantot strīdīgos dokumentus, kā arī iznīcināt ziņas, kas tam nosūtītas iepriekš.
6        2018. gada 25. aprīlī DG Move lūdza piekļuves prasītājam parakstīt deklarāciju, kura apliecina, ka viņš, pirmkārt, apņemas neizmantot, nepaziņot, nekopīgot, nekopēt un neapstrādāt strīdīgo dokumentu rediģētās versijas, kas nosūtītas 2018. gada 5. martā, kā arī to saturu, otrkārt, nepubliskot to saturu un, treškārt, iznīcināt jebkuru strīdīgo dokumentu elektronisko vai papīra versiju. Tajā pašā dienā piekļuves pieprasītājs nodeva atpakaļ deklarāciju, ko bija pašrocīgi parakstījis.
7        2018. gada 27. aprīlī, lasot Komisijas atbildi uz Vispārējās tiesas priekšsēdētāja uzdotajiem jautājumiem pagaidu noregulējuma procedūrā, ko tā bija uzsākusi 23. aprīlī, lietas numurs T‑250/18 R, par jautājumu attiecībā uz strīdīgo dokumentu atklāšanu pēc iepriekšēja pieteikuma par piekļuvi, prasītāja uzzināja par sākotnējo piekļuves pieteikumu, kā arī par to, ka Komisija kļūdas pēc ir nosūtījusi piekļuves prasītājam strīdīgo dokumentu rediģēto versiju.
8        2018. gada 4. maijā notika prasītājas tikšanās ar Komisiju, kuras laikā prasītāja lūdza Komisiju iepazīstināt ar 2018. gada elektronisko vēstuli, kas nosūtīta piekļuves prasītājam, kā arī ar dokumentiem, kas nosūtīti tajā pašā dienā.
9        2018. gada 23. maijā prasītāja atkārtoti rakstiski lūdza tai nosūtīt 2018. gada 5. marta elektroniskā pasta vēstules kopiju, kā arī visus dokumentus, tostarp strīdīgos dokumentus, kas nosūtīti piekļuves prasītājam.
10      2018. gada 7. jūnijā Komisijas ģenerālsekretārs pieņēma lēmumu par atkārtoto pieteikumu par piekļuvi (turpmāk tekstā – “2018. gada 7. jūnija lēmums”) (skat. iepriekš 4. punktu). Minētajā lēmumā viņš atteicās izsniegt strīdīgos dokumentus, pamatojoties uz to, ka to izpaušana apdraudētu notiekošo tiesvedību lietās T‑250/18 RATP/Komisija un T‑250/18 R RATP/Komisija.
11      2018. gada 12. jūnijā Komisija paziņoja prasītājai apstrīdēto lēmumu, kā arī to 27 dokumentu rādītāju, kurus Komisija bija atzinusi par tādiem, uz kuriem attiecās sākotnējais piekļuves pieprasījums, un strīdīgos dokumentus, kas nosūtīti piekļuves prasītājam.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
12      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 6. jūlijā, prasītāja cēla šo prasību.
13      Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 11. oktobrī, Komisija atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 130. pantam cēla iebildi par nepieņemamību. Prasītāja savus apsvērumus par šo iebildi iesniedza 2018. gada 24. novembrī.
14      Prasības pieteikumā prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to piešķirta piekļuve strīdīgajiem dokumentiem;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
15      Iebildē par nepieņemamību Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prioritāri atzīt par nepieņemamu prasību atcelt tiesību aktu priekšmeta neesamības dēļ;
–        pakārtoti atzīt par nepieņemamu prasību atcelt tiesību aktu intereses celt prasību neesamības dēļ;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
16      Apsvērumos par iebildi par nepieņemamību prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt iebildi par nepieņemamību;
–        atzīt prasību par pieņemamu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
17      Atbilstoši Reglamenta 130. panta 1. un 7. punktam, ja atbildētāja to lūdz, Vispārējā tiesa var lemt par iebildi par nepieņemamību vai kompetences neesamību, neaplūkojot lietu pēc būtības. Tā kā Komisija šajā lietā lūdza lemt par nepieņemamību, Vispārējā tiesa, uzskatīdama, ka tās rīcībā esošajos lietas materiālos ir pietiekama informācija, nolemj izskatīt šo prasību, neveicot tālākas procesuālās darbības.
Par to, vai iebilde par nepieņemamību ir pieņemama
18      Pēc prasītājas domām, tikai Reglamenta 130. panta 2. punktā esot paredzēts, ka iebildi par nepieņemamību var pamatot ar priekšmeta neesamību. Tā kā Komisija savā iebildē par nepieņemamību nav minējusi Reglamenta 130. panta 2. punktu, prasītāja uzskata, ka tā esot jānoraida kā nepieņemama.
19      Šajā ziņā būtu jānorāda, ka, lai pamatotu savu iebildi par nepieņemamību, Komisija nenorāda uz priekšmeta zudumu tiesvedības laikā, bet gan uz to, ka prasībai nebija priekšmeta tās celšanas brīdī. Taču saskaņā ar Reglamenta 130. panta 1. punktu atbildētāja var lūgt Vispārējo tiesu lemt par nepieņemamību, neaplūkojot lietu pēc būtības, un prasības priekšmeta neesamība tās celšanas brīdī ir nepieņemamības iemesls.
20      Turklāt un jebkurā gadījumā saskaņā ar Reglamenta 129. pantu Vispārējā tiesa jebkurā brīdī pēc savas ierosmes, uzklausījusi puses, var lemt par absolūtu šķērsli tiesas procesam, izdodot motivētu rīkojumu. Tā kā prasības nepieņemamība sakarā ar priekšmeta neesamību tās celšanas dienā ir absolūts šķērslis tiesvedībai, Vispārējā tiesa šo jautājumu var izlemt pēc savas iniciatīvas.
21      Tāpēc prasītāja nepamatoti atsaucas uz to, ka Komisijas celtā iebilde par nepieņemamību nav pieņemama.
Par iebildes par nepieņemamību pamatotību
Lietas dalībnieku argumenti
22      Galvenokārt Komisija uzskata, ka prasība būtu jāatzīst par nepieņemamu, jo tā attiecas uz aktu, kas tās celšanas brīdī vairs nebija spēkā. Komisija uzskata, ka apstrīdēto lēmumu pilnībā aizstāja ar 2018. gada 7. jūnija lēmumu, kas tika pieņemts pēc atkārtotā pieteikuma par piekļuvi. Ar pēdējo minēto lēmumu tikusi pausta iestādes galīgā nostāja.
23      Prasītājas 2018. gada 6. jūlijā celtajai prasībai
neesot priekšmeta, jo tās mērķis ir atcelt tiesību aktu, kas vairs nepastāv kopš 2018. gada 7. jūnija, kad tas tika aizstāts ar Komisijas tā paša datuma lēmumu, atbildot uz atkārtoto pieteikumu par piekļuvi. Tādējādi neatkarīgi no jautājuma par interesi celt prasību prasītājas izvirzītais strīda iemesls vairs nepastāvēja brīdī, kad tika ierosināta lieta. Komisija joprojām uzskata, ka ar 2018. gada 7. jūnija lēmumu prasītājas argumentiem vairs nav nekādas jēgas, jo pēc būtības Komisija šajā lēmumā nolēma pilnībā atteikt piekļuvi strīdīgajiem dokumentiem.
24      Pakārtoti Komisija uzskata, ka šī prasība ir jāatzīst par nepieņemamu, jo prasītājai nebija nekādas intereses celt prasību par apstrīdēto lēmumu, kad tika ierosināta lieta, jo šim lēmumam jau ilgu laiku vairs nebija nekādas ietekmes uz prasītāju.
25      Komisija nenoliedz, ka ar 2018. gada 5. marta elektroniskā pasta vēstuli tā kļūdas pēc nosūtījusi strīdīgo dokumentu rediģētās versijas piekļuves prasītājam un ka tai nevajadzēja to darīt. Tomēr tā uzskata, ka pēc tam, kad šī kļūda tikusi konstatēta, tā ir darījusi visu iespējamo, lai kļūda neietekmētu prasītāju. Komisija uzskata, ka šī darbība ir izrādījusies efektīva, jo piekļuves prasītājs ir rakstveidā apņēmies neizmantot strīdīgos dokumentus un dzēst jebkādas rakstiskas vai elektroniskas minēto dokumentu pēdas. Komisija uzskata, ka prasītāja bija labi informēta par šo rakstveida saistību raksturu, jo kopš 2018. gada aprīļa beigām tās rīcībā bija saistības ietverošais dokuments.
26      Tāpēc Komisija uzskata, ka prasītāja nepamatoti apgalvo, pirmkārt, ka strīdīgie dokumenti rediģētajā versijā ir pieejami erga omnes un, otrkārt, ka šīs prasības celšanas
brīdī tai joprojām bija interese to darīt, kaut arī pirms vairāk nekā diviem mēnešiem apstrīdētā lēmuma ietekme uz prasītāju bija beigusies. Komisija uzskata, ka prasītāja apgalvo, taču nepierāda, ka strīdīgie dokumenti būtu “iespējams” nonākuši tās konkurentu rokās.
27      Prasītāja uzskata, ka strīda priekšmeta un intereses celt prasību jēdzieni pārklājas, jo prasītājas interesei celt prasību, ņemot vērā prasības priekšmetu, jāpastāv prasības celšanas posmā, pretējā gadījumā prasība būtu nepieņemama. Līdz ar to prasītāja izskata kopā abus Komisijas izvirzītos iebildumus par prasības nepieņemamību.
28      Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka apstrīdētais lēmums rada pastāvīgas un konkrētas tiesiskās sekas. Šajā ziņā prasītāja uzsver, ka ir strīdīgo dokumentu autore un ka tādējādi pati šo dokumentu faktiskā nosūtīšanas darbība pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tai esot radījusi sekas. Prasītāja norāda, ka tikai septiņas nedēļas pēc strīdīgo dokumentu nosūtīšanas, 2018. gada 5. martā, Komisija uzrakstīja piekļuves prasītājam, lūdzot neizdrukāt, nesaglabāt vai neapstrādāt šos dokumentus, kas tam nosūtīti kļūdas pēc. Šis 2018. gada 20. aprīļa lūgums tika papildināts 2018. gada 25. aprīlī, un tā rezultātā piekļuves prasītājs tajā pašā dienā apņēmās neizmantot vai neizplatīt informāciju, kas ietverta strīdīgajos dokumentos. No šiem faktiem prasītāja secina, ka septiņas nedēļas strīdīgajos dokumentos ietvertās informācijas izplatīšanai bijušas erga omnes sekas un šī situācija jāpielīdzina voie de fait, jo tā rada nelabvēlīgas sekas, kuras nepārprotami turpinās ietekmēt prasītājas intereses.
29      Prasītāja uzskata, ka apstrīdētais lēmums tai radījis tiesiskas sekas, jo, pirmkārt, piekļuves prasītāja 2018. gada 25. aprīļa deklarācija nav varējusi atcelt erga omnes sekas, kādas radās septiņu nedēļu laikā, pirms piekļuves prasītājs uzņēmās saistības, kas ietvertas minētajā deklarācijā, un, otrkārt, minētā deklarācija, kā arī 2018. gada 7. jūnija lēmums bija saistoši vienīgi Komisijai un piekļuves prasītājam. Prasītāja uzskata, ka minētajā septiņu nedēļu laika posmā strīdīgie dokumenti varēja nonākt konkurējošo tirgus dalībnieku rokās un tos varēja izmantot tiesvedībās valsts tiesās, kuru rezultātā radušies tādi paši prejudiciālie jautājumi kā apvienotajās lietās Mobit un Autolinee Toscane (C‑350/17 un C‑351/17). Lai gan prasītāja nevar izvērtēt šādas nosūtīšanas apmēru, tā uzskata, ka saskaņā ar labas pārvaldības principu Komisijai ir pienākums noskaidrot, kā piekļuves prasītājs izmantojis strīdīgos dokumentus, lai vajadzības gadījumā, ciktāl tas iespējams,
novērstu apstrīdētā lēmuma de facto erga omnes sekas. Prasītāja uzskata, ka ar Komisijas veiktajiem pasākumiem, lai labotu tās kļūdu, bija acīmredzami neiespējami labot informācijas izplatīšanas faktu, kura erga omnes sekas bija iestājušās un galīgas. Prasītāja uzskata, ka tas, ka 2018. gada 7. jūnija lēmumā Komisija nolēma neizsniegt strīdīgos dokumentus, jo tas varētu kaitēt tiesvedībai, kas ierosināta pret Komisiju lietās T‑250/18 R un T‑250/18, ne tikai nenovērš nosūtīšanas erga omnes sekas, bet arī apstiprina, ka šī nosūtīšana, kuras rezultātā minētās tiesvedības jau ir tikušas ietekmētas, būtu jāskata kā turpmākas ietekmēšanas avots. Tāpēc prasītāja uzskata, ka tā joprojām ir ieinteresēta apstrīdētā lēmuma atcelšanā.
30      Otrkārt, prasītāja uzskata, ka ar 2018. gada 7. jūnija lēmumu
nevarēja atcelt un aizstāt apstrīdēto lēmumu vispirms tāpēc, ka ar apstrīdēto lēmumu tika atļauta strīdīgo dokumentu erga omnes izpaušana no 2018. gada 5. marta līdz 2018. gada 25. aprīlim. Apstrīdētais lēmums arī turpmāk radīs tiesiskas sekas, ciktāl strīdīgos dokumentus, ko trešajām personām nodevis piekļuves prasītājs, var arī turpmāk nosūtīt citām trešajām personām tās trešās personas, kas pirmās likumīgi ieguvušas šos dokumentus, un ar 2018. gada 7. jūnija lēmumu to nevar mainīt. Prasītāja uzskata, ka ar 2018. gada 7. jūnija lēmumu nevarēja atcelt un aizstāt apstrīdēto lēmumu arī tāpēc, ka 2018. gada 7. jūnija lēmums bija paredzēts, lai rezumētu Komisijas sākotnējo un apstiprinošo pieeju attiecībā uz piekļuves prasītāja pieteikumu par piekļuvi. Komisijas 2018. gada 20. un 25. aprīļa saziņai ar piekļuves pieprasītāju esot bijusi tikai ierobežota ietekme uz to, vai piekļuves pieprasītājs strīdīgos dokumentus pārsūtītu citām personām, taču tā nekādi neietekmētu to, kā piekļuves prasītājs izmantojis šos dokumentus iepriekš vai kā tos izmantojušas trešās personas, kuras joprojām to var darīt.
31      Treškārt, prasītāja uzskata, ka pat tad, ja apstrīdētais lēmums tiktu uzskatīts par aizstātu ar 2018. gada 7. jūnija lēmumu, tai joprojām būtu interese celt prasību par apstrīdēto lēmumu. Šajā ziņā prasītāja atgādina, ka izņēmuma kārtā strīds var nezaudēt priekšmetu pat tad, kad akts, kura atcelšana tiek prasīta, tiek atsaukts vai aizstāts, ja prasītāja saglabā pietiekamu interesi panākt spriedumu, ar kuru minētais akts tiek formāli atcelts.
32      Prasītāja uzskata, ka tā ir ieinteresēta apstrīdētā lēmuma atcelšanā šādu iemeslu dēļ:
–        pirmkārt, lai nepieļautu turpmāku nelikumību nākotnē, kas būtu pretrunā tās interesēm saistībā ar strīdīgo dokumentu pagaidām likumīgo izmantošanu prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā. Atbilstoši
tādai pieejai, ka Komisijas darbības šajā lietā tiktu atzītas par pieļaujamām, būtu pieņemami, ka tās dienesti nosūta pilnīgi konfidenciālus dokumentus, vai tas būtu kļūdas pēc vai ne, piekļuves pieprasītājiem un ka šādu nosūtīšanu vairākas nedēļas vēlāk “izlabo”, parakstot deklarācijas, kas ir saistošas tikai Komisijai un attiecīgajam piekļuves prasītājam, bet ne trešajām personām;
–        otrkārt, apstrīdētais lēmums turpina būt spēkā erga omnes attiecībā pret visiem tiem, kas varējuši piekļūt strīdīgajiem dokumentiem Komisijas kļūdas dēļ, izņemot piekļuves prasītāju, kas ir 2018. gada 7. jūnija lēmuma adresāts. Jo īpaši prasītāja uzskata, ka šie dokumenti joprojām pastāv un tos var iesniegt pret prasītāju jebkurā piemērotā gadījumā tiesvedībās valstu vai Savienības tiesās. Tās interesēs pilnīgi noteikti būtu panākt, lai jebkura
faktiskas izplatīšanas darbība, kas joprojām ļauj turpināt in aeternum izmantot erga omnes strīdīgos dokumentus, tiktu atzīta par spēkā neesošu Savienības tiesā, tādējādi to apturot veidā, kas būtu likumīgs, imperatīvs un uz ko varētu turpmāk atsaukties tiesā attiecībā uz iespējamu minēto dokumentu izmantošanu.
Vispārējās tiesas vērtējums
33      Jāatgādina, ka par aktiem vai lēmumiem, kas var būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets LESD 263. panta nozīmē, ir uzskatāmi tikai pasākumi, kas rada tādas saistošas tiesiskās sekas, kuras var skart prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko stāvokli (spriedumi, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, 9. punkts; 2004. gada 11. novembris, Portugāle/Komisija, C‑249/02, EU:C:2004:7044, 35. punkts, un 2010. gada 26. janvāris, Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, 51. punkts).
34      Lai noteiktu, vai apstrīdētais akts ir lēmums, par kuru var celt prasību atcelt tiesību aktu, ir jāņem vērā attiecīgā akta būtība (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2012. gada 14. maijs, Sepracor Pharmaceuticals (Ireland)/Komisija, C‑477/11 P, nav publicēts, EU:C:2012:292, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
35      Turklāt jāatgādina, ka akts, kas ir atsaukts un aizstāts, pilnībā izzūd no Savienības tiesību sistēmas. Akta atsaukšanai tātad parasti ir ex tunc efekts (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 1997. gada 28. maijs, Proderec/Komisija, T‑145/95, EU:T:1997:74, 26. punkts; 2011. gada 14. septembris, Itālija/Komisija, T‑239/10, nav publicēts, EU:T:2011:471, 22. punkts, un 2017. gada 8. jūnijs, Elevolution – Engenharia/Komisija, T‑691/16, nav publicēts, EU:T:2017:395, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
36      Šajā lietā apstrīdētajam lēmumam sekoja atkārtots pieteikums Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 2. punkta nozīmē, ko iesniedza piekļuves pieprasītājs nolūkā lūgt Komisijai mainīt savu nostāju. Pēc minētā pieteikuma Komisijas ģenerālsekretārs saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 8. pantu pieņēma 2018. gada 7. jūnija lēmumu, ar ko pilnībā atteica piekļuvi strīdīgajiem dokumentiem.
37      Tātad ar 2018. gada 7. jūnija lēmumu tika atsaukts un aizstāts apstrīdētais lēmums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 2. oktobris, Strack/Komisija, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, 89. punkts, un 2011. gada 24. maijs, NLG/Komisija, T‑109/05 un T‑444/05, EU:T:2011:235, 102. punkts un tajā minētā judikatūra). Tā kā apstrīdētais lēmums bija tikai Komisijas sākotnējā nostāja, kas pilnībā tika aizstāta ar 2018. gada 7. jūnija lēmumu, procedūru noslēdza šis pēdējais lēmums, kam attiecīgi ir lēmuma raksturs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 16. oktobris, Co‑Frutta/Komisija, T‑47/01, EU:T:2003:272, 30.–32. punkts).
38      Tādējādi brīdī, kad tika celta prasība, 2018. gada 7. jūnija lēmums jau bija aizstājis apstrīdēto lēmumu, kas attiecīgi izzuda no Savienības tiesību sistēmas, tādējādi vairs neradot nekādas sekas, tostarp attiecībā uz prasītāju.
39      Tādējādi šai prasībai tās celšanas dienā nebija priekšmeta un tā jāatzīst par nepieņemamu.
40      Dažādi prasītājas izvirzītie argumenti šo secinājumu nevar atspēkot.
41      Nenoliedzami, ir ticis nospriests, ka prasība atcelt tiesību aktu nevar zaudēt priekšmetu, ja akts, kura atcelšana tiek pieprasīta, tiek atsaukts tiesvedības laikā, taču prasītāja saglabā pietiekamu interesi, lai panāktu, ka tiek pasludināts spriedums, ar kuru minēto tiesību aktu atceļ (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 7. jūnijs, Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 47. un 50.–52. punkts; 2002. gada 27. septembris, Tideland Signal/Komisija, T‑211/02, EU:T:2002:232, 48. un 49. punkts, un rīkojumu, 2011. gada 14. septembris, Itālija/Komisija, T‑239/10, nav publicēts, EU:T:2011:471, 23. punkts).
42      Tomēr šajā lietā prasītājas prasībai vairs nebija priekšmeta jau tās celšanas brīdī (skat. iepriekš 38. punktu).
43      Turklāt, tā kā prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma atcelšana ļautu izvairīties no tā, ka minētā lēmuma iespējamā nelikumība atkārtojas nākotnē, jānorāda, ka katra no prasītājas norādītajām nelikumībām ir nesaraujami saistīta ar īpašajiem šīs lietas apstākļiem un ka prasītāja nav pietiekami pamatojusi risku, ka tās varētu atkārtoties nākotnē. Gluži pretēji – Komisijas rīcība, kas aprakstīta iepriekš 5. un 6. punktā, pēc tam, kad kļūdas pēc tika izpausti strīdīgie dokumenti, liecina, ka risks, ka šāda izpaušana varētu atkārtoties nākotnē, nav pierādīts.
44      Turklāt, ciktāl prasītāja uzskata, ka tai joprojām ir interese celt prasību, jo gadījumā, ja apstrīdētais lēmums netiktu atcelts, tas turpinātu būt spēkā erga omnes, izņemot attiecībā uz piekļuves pieprasītāju, 2018. gada 7. jūnija lēmuma adresātu, ir jākonstatē, ka šis vērtējums ir nepareizs. Kā izklāstīts iepriekš 37. punktā, apstrīdētais lēmums aizstāts ar 2018. gada 7. jūnija lēmumu. Līdz ar to nevar apgalvot, ka apstrīdētais lēmums pēc 2018. gada 7. jūnija lēmuma pieņemšanas joprojām ir spēkā attiecībā uz personām, kas nav piekļuves pieprasītājas.
45      Visbeidzot, ciktāl prasītāja savu interesi celt prasību pamato ar daļēju strīdīgo dokumentu izpaušanu pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma atcelšana neļaus izlabot situāciju. Proti, ja Vispārējās tiesas spriedumam, ar kuru tiek atcelts apstrīdētais lēmums, ir erga omnes sekas res judicata absolūtā spēka dēļ un attiecīgi ar atpakaļejošu spēku tas tiek atcelts attiecībā pret visām personām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 1. jūnijs, P & O European Ferries (Vizcaya) un Diputación Foral de Vizcaya/Komisija, C‑442/03 P un C‑471/03 P, EU:C:2006:356, 43. punkts un tajā minētā judikatūra), šāda atcelšana nenovērš strīdīgo dokumentu izpaušanas sekas, kas radušās pēc minētā lēmuma pieņemšanas. Tādējādi apstrīdētā lēmuma atcelšana nenovērstu strīdīgo dokumentu izpaušanas sekas, jo visas personas, kas tos lasījušas, ir iepazinušās ar informāciju tūlītēji un neatgriezeniski. Līdz ar to apstrīdētā lēmuma atcelšana nesniegtu prasītājai labumu.
46      Vispārējās tiesas lēmums noraidīt kā nepieņemamu prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu priekšmeta neesamības dēļ tomēr neietekmē prasītājas iespēju celt prasību par kaitējuma atlīdzību, ja prasītāja uzskata, ka apstrīdētā lēmuma izpilde tai radījusi kaitējumu. Proti, piemērojot tiesiskās aizsardzības līdzekļu autonomijas principu, lietas dalībnieks var celt prasību sakarā ar atbildību bez pienākuma turpināt tiesvedību par nelikumīga akta, kas tai radījis kaitējumu, atcelšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 14. septembris, Komisija/AsiDomän Kraft Products u.c., C‑310/97 P, EU:C:1999:407, 59. punkts, un 2018. gada 28. februāris, Vakakis kai Synergates/Komisija, T‑292/15, EU:T:2018:103, 30. punkts).
47      No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
Par tiesāšanās izdevumiem
48      Komisija uzskata, ka prasītājai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, jo, pirmkārt, prasība ir nepieņemama un, otrkārt, prasības iesniegšanas brīdī tai bija jāzina, ka strīdīgo dokumentu nosūtīšanai kļūdas pēc vairs nebija nekādu seku, ka tika iesniegts atkārtots pieteikums un ka Komisija pēc minētā pieteikuma iesniegšanas grasījās pieņemt lēmumu, ar ko pienācīgi tiktu ņemtas vērā prasītājas intereses.
49      Prasītāja uzskata, ka Komisijai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, jo tās iebilde par nepieņemamību ir jānoraida un ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumos apvienotajās lietās Mobit un Autolinee Toscane (C‑350/17 un C‑351/17, EU:C:2018:869) ir noraidīta Komisijas interpretācija par to, kāds tvērums piešķirams Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK)
Nr. 1370/2007 (2007. gada 23. oktobris) par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, izmantojot dzelzceļu un autoceļus, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 1191/69 un Padomes Regulu (EEK)
Nr. 1107/70
(OV 2007, L 315, 1. lpp.).
50      Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai rīkojums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
izdod rīkojumu:
1)      Prasību noraidīt kā nepieņemamu.
2)      Régie autonome des transports parisiens (RATP) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Luksemburgā, 2019. gada 14. maijā
Sekretārs
Priekšsēdētājs
E. Coulon
S. Frimodt Nielsen
*      Tiesvedības valoda – franču.